Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om R. o. Ad. på Hr Rosenblads eller någon annans framställning vill för framtiden afskaffa straffräntor, så är det en egen sak, och då förekommer den, när BancoUlsk:s förslag
Lill lånerörelsen varder R. o. Ad. understäldt; men att nu för den förflutna tiden och på grund ■ deraf, alt en eller annan eller flere ledamöter af R. o. Ad. anse stralfräntor olämpliga, vilja stifta en särskild lag för Fabrikören Soldin, anser jag för min del vara oformligt.
Den sorn gjort sig skyldig lill straffränta, efter nu gällande författningar, den bör henne äfven betala; ty om R. o. Ad. förklarar, alt den ene eller den andre bör derifrån undantagas, sä inser jag icke något skäl, hvarföre icke alla Disconteus gäldenärer borde derifrån befrias, samt advocatfiscalen och ombudsmannen i
Disconten med detsamma förständigas att inställa alla lagsökningar som angå öfverräntor.
Detta kan likväl icke vara meningen, och dä bör man väl iakttaga de författningar som gälla.
Att R. o. Ad. likasom de öfriga Stånden beviljat afskrifning af stralfräntor och andra räntor för fattige och nödställde personer, det är en annan sak.
Men att från straffräntor befria den som icke befinner sig i sådan belägenhet, skulle efter min förmening icke vara rätt.
Innan man säger, att den ifrågavar. personen bör befrias, emedan han genom borgen blifvit lidande pä en annan, så bör man ihågkomma den gamla regeln, ”att den sorn går i borgen, han går i sorgen.”
Alt förklara den, som går i borgen för en annan, icke skola hädanefter hafva någon ansvarighet, vore detsamma som förklara, att Disconten icke mera skulle hafva någon säkerhet, och sådant borde aldra minst yrkas af den främste bland Disconteus Directeurer.
Jag fiir min del har hvarken föreslagit ej eller ämnar jag föreslå straffräntans afskaffande, ty lika med Hr Bildt tror jag densamma vara ett behöfligt band pa den oordentliga låntagaren; men jag får deremot förklara, att om för framliden dylika fall skulle inträffa, der en person befinner sig i de förhållanden, som den siste talaren här förmodat, så skall jag med min röst bidraga till ofvannämnde räntas eftergift.
Det är icke derföre, att Fabrikör Soldin gått i borgen för en annan, som jag yrkar straffräntans afskrifning för detta tillfälle, utan sker detta derföre alt den person, som af lagen var satt alt förvalta hans egendom, utan hans förvållande förskingrat densamma.
Då nu dessutom
Bancodisconlen återfått icke blott hela capitalet af båda länen, utan äfven återfår den 318 Den 16 November e. m. fulla lagliga lantan derå, hvilket allt den mahanda annars förlora!, enär medlen tillhöra bemälde Soldins hustru, sä tror jag en billighet linnas ali i delta fall för honom göra ett undanlag.
Propus, lill bifall å Utsk:s utlåt, blef härefter framställd samt besvarad med starka ja, blandade med åtskilliga nej, hvarpå ja förklarades hafva öfverröstat nej.
Föredrogos och biföllos BaucoUtskrs d. 9 dennes f. m. på hordet lagda uliål:n. N:o 20, i anledn. af Riksdagsfnllm.
Fredrik von Zweighergks motion om älerbekommande af ett hos honom för Bankens räkning uttaget penninge-belopp; samt N:o 21, i anledn. af väckt motion, att fastighetslån, som pä complette lånchandlingar i Banken beviljats, måtte utgå, äfven i händelse låntagaren skulle aflidit förrän lånet hunnit utfalla, eller
Banken åtminstone till förbindas att ersätta kostnaderne
För länelia nd linga roes anskaffande.
Vid förnyad föredragning af Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskis d. 13 dennes f. m. pä bordet lagda utlåt.
N:o 2, i anledn. af väckt fråga, att
Calmare län mätte i 2:ne landshöfdingedömen fördelas, hlef detsamma af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Ulskms d. 13 dennes f. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 3 i anledn. af väckt motion om rättighet för rust- och rotehållare i Barne, Wiste, Åse och Kållands m. fl. härader i Skaraborgs län, att erhålla utsyning å närmast belägne kronoskog för knekteslugors uppbyggande.
Hr af Ström, Israel Adolph, anförde skriftligen:
Utsk. har ganska sanningsenligt bevisat, alt sökanderne icke ägde någon laglig räll till den utsyning från kronoparkerne, som de begärt; men Utsk. har icke haft kännedom om, alt K. M. och Kronan redan frän kronoparken i Skaraborgs län afslätt skog och mark åt
Skaraborgs läns innevånare till en betydlig sträcka, så att om desse dem ti lfaI Ine parkdelar riktigt sköttes, skulle de hafva tillgång pä skog håde till soldatstugor och andre hellof, utom hvad de kunde hafva haft pä egna ägor; men i st. för att sköta och vårda egne skogar anse de mycket vigare att fä tillgripa den skog, som på Kronans bekostnad blifvit sådd eller omvårdad.
Del ligger en stor inconseqvens deruti, att ena dagen begära den förvaltande skogspersonalens afskcdande, och den andra begära attia draga fördel af den skog som af densamma blifvit frälsad undan Förstörelsen eller af den uppdragen.
St. begärde vid 1823 års riksdag, att K.
M. täcktes vidtaga sädaue åtgärder, att
Kronans och det allmännas skogar mätte blifva förvaltade pä ett mera ändamålsenligt sätt, så att de kunde äga framlida Den 16 November e. m. 31!) beslånd under det de skördades i man af tillresten. K. M. biföll denna Ständernas begäran, ett skogsinstitut inrättades, för att dana skicklige skogsförvaltare och en mönstring företogs med alla kronoparkerne i Riket, hvarvid alla till skogsfångst berättigade uppmanades, alt vid all vidare talans förlust göra sine anspråk gällande.
Desse anspråk blefvo så stora och så manga, att Kronan måste afstå J af kronoparkerne, öfver hufvud räknadt, oell i Skaraborgs län 60,10!) tunland af 79,561, hvarigenom kronan endast lick 19,452 tunland i behåll.
Det var också en nödvändig sak alt göra denna utbrytning och afvittring, fiir att sedan efter rationella grunder kunna få sköta de behållne delarne, ty ägoblandning lägger svåra hinder i en skogs rätta behandling.
Genom den förvaltande skogspersonalens Ilil, ihärdighet och omtanka hafva desse behållne skogsdelarne kommit i en god växtfart, dä deremot de afslådde delarne äro dels aldeles uthuggne, dels nära pä att blifva det.
Att Kronan icke behöll för sig de bästa delarne och afstod de sämste, derpå kan jag åberopa ett ojäfakligt vittne, som intager högsta platsen i detta bus, och vid hvars sida jag genomvandrat alla i Skaraborgs län varande kronoparker, och vill nu blott påminna om den | mils långa afbrända skogssträckan på Kinneskogen, der endast hvilbräuda stenar på svart botten visade sig för ögat, sä långt man kunde se, år 1825, meri som nu är beväxt med den tätaste och vackraste ungskog man kan önska, dä deremot de utanför gränsorne afslådde delarne äro kalhuggna eller föga skogbärande.
Samma förhållande var med Baraskogen, Edsmären och Mösseberg, som förr burit vacker skog, men voro dä alldeles skoglöse, och nu fiirst börja åter uppväxa.
Om jag för ett ögonblick supponerade, att de frälsta delarne af kronoparkerne upplätos åt de skoglystne, månne det skulle dröja länge innan desse äfven vore spolierade, och hvar sknlle sedan skog fås.
Nu deremot kan skog fä köpas från kronoparkerne för ett ganska lågt pris, på de störste för blott 1 sk. kubikfoten, det vill säga för en timmerstock 16 sk., och detta är väl bättre än att få den för intet några år och sedan icke kunna fä den för hvad pris som helst.
Jag vill äfven utbedja mig fä fästa H. R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att K.
M. aldrig begärt något anslag af Staten till skogarnes upphjelpande eller lill löner ål skogsstalen, utan denne har fält tråka igenom läroåren med de små löner, som bestodo af 10, 50, ända till 200 r:dr, till dess skogarne kunde gifva någon afkastning, dä deras löner blefvo förhöjde.
Skulle nu skogvarorne ulleinnns utan betalning, så mäste R.
St. göra anslag till atlöningen, eller om det faller sig lättare, gifva rothållarne ersättning för hvad de trott sig hafva mistat, men ej i rättan tid bevakat; men att bryta den nu införde goda ordningen, insläppa utsyningstagare i kronoparkerne, hvilka skulle vilja plocka ut de bästa träden der de funnos och sönderrifva hvad som med mycken möda blifvit iorduingstäldt, det skulle vara att öfverändakasta hvad Ständerne en gäng förut af K.
M. begärt och som 320 Den 16 November c. m. K.
M. beviljat samt skulle nedsätta oss ganska lågt i utländska skogshusbällares tycke, hvilka med forskande blickar följa vår skogshushållning oell hittills i de mest lästa skogsjournalcr hafva lofordal Konungens vidtagne åtgärder med kronoparkerne, men skulle snart föra ett annat språk om yxan lössläpptes till skogarnes förstöring och den goda ordningens upphäfvande.
.lag voterar för afslag ä motionen.
Hr af Ström har redan så fullständigt upplyst förhållandet med kronoparkerne, att jag dervid icke har något hufvudsakligt alt tillägga.
Den tillstyrkan, att från parkerne utlemna timmer utan försäljning bör af K.
St. nu, likasom i hvarje fall afstyrkas, emedan enda sättet för desse parkers framtida bestånd just är, att de skogsefleeter, hvilka genom trakthuggning eller s. k. gallring årligen uppkomma, användas lill skogens vård och nya planteringar.
En rubbning härutinnan skulle vara förstörande och helt och hållet upplösa det system, sorn för närvar, vid skogshushållningen gjort sig gällande, hvarföre jag yrkar afslag ä Ulsk:s betänk.
Då jag inom Ulsk. biträdt detta betänk., anser jag mig skyldig förklara de moliver, på hvilka Utsk: byggt sitt tillstyrkande.
Vid genomgående af till ämnet hörande handlingar helans visserligen, all K.
M. vid förliden riksdag afslagit en underd. begäran i enahanda syftning, äfvensom att skälet till detta afslag då var, att de häradsbocr, som önskade fä begagna skogen till uppbyggande af soldattorp, påyrkade detta såsom en rättighet, till hvilkens medgifvande, såsom varande hvarken sannings- eller lagenlig, K.
M. ieke fann sig befogad ; men å andra sidan fann Utsk. äfven, att desse rust- och rotehållarnes knekte-conlracler ursprungligen varit grundade på rättigheten att fä utsyning till sina soldattorps uppbyggande, fastän sedermera genom en convention emellan Kronan och rotehällarne (om jag minnes rätt var det endast rolehållnrne) desse sednare blifvit befriade frän den dem åliggande skyldighet att uppbygga soldattorp, mot afstående frän all vidare rättighet till utsyning samt mot förpligtande alt i st. f. torp gifva soldaten dal. s:mt såsom hushyra eller och hysa honom inom gården.
Dessa contracter stå ännu qvar, och det är visserligen sant, alt dä rolehållnrne sålunda afsagt sig en rättighet emot en annan, hafva de iugeu bestämd juridisk rätt till eli sä beskalfadt yrkande, som det nu ifrngavar.; men dä desse rotehållare ändock de facto blifva skyldige att hälla torp åt soldaten, emedan de eljest ej äro i stånd att anskaffa någon sådan, och dä sålunda den nu lefvande generationen af rotehållare hafva sig en skyldighet ålagd, som den föregtde generationen sig afsagt, så faun Ulsk. en slags billighet vara, att medgifva sökandena den rättighet, att gå in till K.
M. med und. begäran, det Han af gunst och nåd täcktes dem bevilja, alt, om skogens tillgångar del medgdfve, få utsyning till nödige soldattorps upp - Den 10 November e. m. 321 byggande.
I min tanka är detta betänk, så oskyldigt som möjligt, enär det i alla fall skall komma att bero af K.
M. alt bedomina, huruvida skogens tillgångar medgifva en dylik utsyning eller ej, i hvilket sednare fall de sökande naturligtvis få afslag å denna deras anhållan.
Måhända hade äfven det lämpligaste varit att direct hafva vändt sig till K.
M. med denna anhållan.
Mig är det naturligtvis likgiltigt, jag har blott velat nämna detta upplysningsvis, såsom innehållande de grunder, hvarpå Utsk. till den del, som af betänk, synes, har bifallit bemälde rotehållares ansökning.
Rotehållarne hafva verkligen i enskild väg sökt göra sinn förmenade rättigheter hos K. M. gällande, och K.
Kammareollegium har gifvit ett ganska fullständigt utlåt, i frågan, hvarigenom det visat sig, att Konung Carl XI väl skänkte rotehållarne utsyning frän skogarne till de första soldattorpens uppbyggande, men att det ock stannat dervid.
När man således icke kunnat lyckas i enskild väg, så kommer man lill lt.
St. med begäran, att desse skola lill K.
M. ingå med en und. önskan, som man kallar oskyldig.
Men är det väl billigt, alt R.
St. skola komma fram med dylika önskningar?
Manne icke desse rotehållare fä sörja hvar och en för sig och i det fallet stå i samma cathegori som de öfrige?
Jag anhåller ännu en gång om afslag ä betänk.
För mig vill det synas såsom ganska billigt, att rotehållarnes nu gjorda anhållan bifalles.
Hr von Rosen har redan ådagalagt, huru det rörhäller sig o o ■ n med den juridiska rätten i frågan, att nemi. någon sådan icke absolut linnes, äfvensom att rotehållarne äga att välja emellan tvenne alternativer, antingen att lemna den obetydliga summan af l.j dal. sant i hushyra ät soldaten, eller ock all inqvartera honom i deras egna hus, och att på denna räkning rättigheten till utsyning blifvit dem fråntagen.
Men då nu, såsom redan blifvit upplyst, det är omöjligt alt pä dessa villkor fä någon soldat, sä blifver rättigheten att medelst 1^ dal. s:mt befria sig frän uppbyggande af torp rotehållarne de facto afskuren, hvaremot deras skyldighet att hälla hus i hela dess vidd qvarstår, oaktadt den förmän blifvit dem fråntagen, som skulle compensera denna skyldighet.
Det tyckes sålunda vara billigt, att då de icke kunna begagna sig af den rättighet de äga, de åtminstone mä komma i åtnjutande af den de förlorat.
Hvad som blifvit sagdt om kronoparkernas oförmåga att tåla vid en sädau utsyning, som den nu ifrågavar., förefaller mig ganska oväntadt, enär uppbyggandet af några soldattorp omöjligen mätte kunna medtaga en så enorm mängd af skog, att desse parker deraf skulle förstöras; och dessutom skulle det ju bero af K.
M:s nåd. pröfning, huruvida utsyning kunde leranäs eller icke?
Hvar är dä faran för skogens bestånd?
, 4 H. 41 322 Den 1C November e. m.
Den grundsats som yttrades, att det vore hardt, när parkerne nu kunna lemna något virke, alt rotehållarnc då skola komma i åtnjutande deraf, synes mig särdeles paradox; ty hvad är väl meningen och bestämmelsen med dessa parker, annat än att de skola lända det omliggande landet till nytta?
och närde nu verkligen kommit i det skick, att de kunna uppfylla denna bestämmelse, är det då sä påkostande att detta sker, och helst i elt fall, der nyttan skulle komma att tillskyndas icke blott den enskilde utan äfven Kronan, emedan det vore soldaten, som deraf skulle hafva den egentliga fördelen?
Icke mätte det vara med billighetens fordringar öfverensstämmande, att vilja sätta soldaten på den förknappning af 1^ dal. s:mt, hvilken enligt lag skulle tillkomma honom såsom vedergällning mot mistuingen af cn enskild bostad, och ej eller alt de facto tvinga rotehällarne lill uppoffringar utöfver lag, när missförhållandet så lätt kan hjelpas; och det synes mig derföre vara i yttersta måtto skäligt, att, den af rotehällarne nu gjorda anhållan af R.
St. biträdes.
Att det icke i enskild väg lyckats dem att vinna denna deras önskan kommer sig troligen deraf, alt deras ansökning varit tvungen att först passera skärselden af K.
Kanimareoll. och alt derigenom K.
M:s öra blifvit dem frånvändt.
Om de således nu vände sig till R.
St., förefaller mig detta både naturligt oeh rätt.
Ilr von Hartmansdorff, A u g.:
Den enda som här förut talat i samma mening, som Hr Gripenstedt, nemi.
Hr von Rosen, började med en förklaring, alt efter den undersökning, som Utsk. i delta ämne gjort, hade man funnit, att ifrågavar. personer sanningsenligt ingen rätt hade.
Den som icke har någon rätt, den kan icke eller göra andra anspråk än på nåd.
Ar nu detta fall så beska lia d t, att nåd hör gä förrätt?
Hr Gripenstedt säger, att när nytta kan på Kronans parker beredas åt rust- och rotehällarne, så bör hon dem äfven lemnäs.
Detta låter godt nog; men första frågan är väl, om desse parker då kunna underhållas i deras goda skick?
Sakkunniga män påslå alt det ej later sig göra under annat villkor, än att de inkomster, parkerna gifva, användas till deras underhåll.
Skulle man nu behandla Kronans skogar så, att man först sparade dem några år, men så snart de kunde bära sig genom sin egen omvårdnad, man läte dem gå lill sin undergång, så vore dermed ingenting annat vunnet, än förändring, men ingalunda någon förbättring.
Den siste talaren har äfven sagt, alt Konungens öra blifvit sökanderne frånvändt, derigenom att ansökningarnc måste gå genom skärselden Kammarcollegium.
Del är beklagligt, att en ansökning icke är bättre grundad, än alt hon förlorar sitt värde när bon underställes collegiernes granskning.
Om så är, borde R.
St. vara något sparsammare med deras recommendationer.
När en sak icke är sä god, att hon kan beslå pröfningen i embetsverken, så är det en stor dristighet att vilja anse henne god nog för att vinna Ständernas föremäle; ty desse borde väl va - Den i C November e. m. 323 ra nogräknade nied sina ord, om de vilja ål dem bibehålla något värde.
Här är sagdt, alt det vore billigt bevil ja den gjorda anmärkningen.
I det fallet behöfva ju icke R.
St. vara förespråkare, ty billigheten talar för sig sjelf, och K.
M. fäster helt säkert mera afseende på sak än personer.
Men jag hemställer lill R. o. Ad. huruvida det vore passande, alt, när K.
M. afslagit saken den 26 Jan. d. å,, R.
St. skulle nära 8 månader derefter förnya samma anhållan?
St. hade afslagit en K. propos. oell Konungen förnyade henne inom berörde lid, hvad skulle R.
St. säga derom?
Ulan tvifvel funne de det vara mindre lämpligt liandladt emot deni.
Bör man då ieke äfven hafva den aktning för konungamakten, att man icke oupphörligt säger om detsamma, sorn en gång blifvit afslaget?
Jag förenar mig med de Hrr Ledamöter, som yrka afslag å betänk.
Hr af Ström:
Jag vill endast påminna derom, att det var R.
St. som vid 1823 års riksdag hos K.
M. begärde, att en ny reglering i afseende på skogarnc skulle ske, på det att desse skulle sättas i skick att kunna frambringa någon skog. R.
St. hegärde dä äfven, att den skog, som kunde frän parkerna aflemnas, skulle på auction försäljas samt medlen deraf insättas i Slatscont., till bildande af en cassa för skogarnes förbättring samt jägcribetjeningens underhåll.
Skola väl nu R.
St. taga sina ord tillhaka?
Det är icke sä
Hilt att taga tillhaka, då fråga är om skogshushållning, der del fordrar sina 100 a 120 år för alt komma till målet.
Blifver man då stäfjad, så ledsnar man, alltsammans förfaller och af R.
St:s eget verk blifver intet.
För resten hvad sjelfva saken beträffar, sä voro, såsom bekant är, vid den tid då ofvannämnde reglering företogs, en stor del skogar dels ulhuggne, dels afbrända.
Skog vexer icke sä fort, så alt ganska få af desse parker äro ännu, efter en 15 a 20 års förlopp, i skick att kunna lemna något limmer; men då på de stora skogarne timret säljes lill 1 sk. kubikfoten d. v. s. 16 sk. för timmerstocken, så tyckes det i alla fall ej vara svårt för rotchållarne alt köpa virke till soldattorpens uppbyggande, hvarför jag förnyar min anhållan om afslag å betänk.
Jag utbeder mig det H.
Ståndets öfverseende, att jag ännu några ögonblick nödgas begära dess uppmärksamhet.
Här bar blifvit sagdt, alt en begäran, som icke kunde tillvinna sig auetoritetens understöd, vore icke behörig, och att en sådan pröfning skulle bäst visa dess billighet och rältsenlighct.
Jag må då säga, att härvid kommer det an på beskaffenheten af den aucloritet, som pröfvar.
Första villkoret är att den skall vara opartisk, men jag tror för min del, alt K.
Kammarcoll., väl till personerne, men icke såsom en persona moralis betraktad fullkomligt är så i denna sak; ty såsom varande ett ombud för Kronans rätt, är det naturligt att der måste ligga en tendens till njugghet emot hvar och en, som på dess bekostnad begär något.
Hvad som här vidare blifvit anfördt om Kronans parker och den långa tid, som åtgår för att sätta de - 324 Den 16 November e. m. samma i skick, medgifver jag fullkomligt; livar och en som har något begrepp om skogshushållning känner detta förut; men om man behagar att genomläsa betänk, så finnes det tydligt, alt den der gjorda anhållan icke är ovillkorlig, ulan alltid med förbehåll: ”silvida kronoparkerna det tillåta” etc. etc. och alla de betänkligheter mot förslaget, som skulle rättfärdigas af de yttrade farhågorna, torde således vara helt och hållet chimäriska, enär den grund hvarpå de hvila ej existerar.
Slutligen måste jag yttra några ord ang:de det af IIr von Ilarlmandsdorff framställda skäl, nemi. att det vore mindre grannlaga och passande, alt då K.
M. för så kort lid sedan afslagit en anhållan i enahanda syftning som denna, om R.
St. nu förnyade densamma.
Afven detta torde alldeles förfalla, om den värde talaren täcktes besinna, att det nu icke mera är samma sak, hvarom frågan är.
Hr von Rosen bar redan upplyst, att denna rust- och rotehållarnes ansökning förra gången var ställd i form af en dem ovillkorligen tillkommande rättighet, då den nu deremot blott innefattar en begäran, att hvad de åstunda, mätte dem af gunst oell nåd beviljas.
Det är klart, all man ganska väl kan afslä en sak, som packande begäres, och likväl vara benägen all bifalla densamma, framställd i form af en anhållan.
Jag tror mig hafva sett denna fråga från en sida, som ännu icke af någon talare blifvit framställd, och som jag tror mig kunna kalla den moraliska sidan.
Enligt min förmening skulle det nemi. vara att uppmuntra dem, som missvårda sin egen skog, om tillåtelse dem medgåfves, att å Kronans skog, i samma mån den binner tillvexa, erhålla utsyning.
Hvar och en klok bonde hugger icke på egen skog; lian hugger genia pä andras.
Mea får lian förmånliga tillfällen att sälja sin egen skog, så söker han alt på allmänning få utsyiiiug.
När nu för tiden aristocratien e genlligcn ligger bos de ^idelarne af Svenska befolkningen, och bönderna hafva kommit lill den grad af klokhet, att de någorlunda väl sköta sina affärer, bör man väl dä äfven visa dem den vägen, att vid skogsliushälluingsfrågor söka alt plundra fält som äro kala?
Jag ifrar för afslag å betänk.
I afseende på den juridiska rätten i frågan, har af Hr von Rosen, som är ledamot af ötsk., blifvit upplyst, att någon sådan icke finnes.
Vidare har Hr Presidenten i K.
Kaminarcoll. lemnat den upplysning, alt det blott var till de första soldattorpens uppbyggande, som de äldsta knektecontracten innehöllo rättighet till utsyning.
Att åter under närvar, svåra förhållande i afseende pä tillfällen till förtjenst, det skulle vara svårt att anskaffa soldater, kan jag omöjligt antaga såsom ett factum ; ty utom dessa härader i Westergöthland, finnas stora slättland i Sverige, der det är vida svårare om skog och denna följaktligen mångfaldigt dyrare, men detta oaktadt har mig veterligen icke någon klagan öfver svårigheter alt skaffa soldater derifrån försports.
Af Den IG November c. m. 325 alla dessa skäl, och då dertill kommer, att skogarnes vård är en hufviidsak för landet att uppmuntra, får jag förena mig med de
Hrr ledamöter, hvilka yrka afslag å betänk.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., först lill bifall och sedan lill afslag å Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.
Ulskts förevar, utlåt., framställd propos., blef detsamma af R. o. Ad. afslaget.
Föredrogs och biföllos Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.- Ulsk:ns nedannämnde d. 13 dennes f. m. på bordel lagda ullåt:n. N:o 4, ang:de inköp och utdelning af ett antal exemplar utaf Svenska Fornskriftsällskapets handlingar; samt N:o 5, i anleda, af väckt motion om rättighet för vissa hemman i Färentuna härad af Stocholms län alt erhålla årlig utsyning å en Kronans park.
Då nu föredrogs Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ns d. 13 dennes f. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 6, i anledn. af väckt motion om uppmuddring af sundet vid Södra Stäket, yttrade sig:
Frih. Cederström, Anders: Ehuru Ulsk. något knapphändigt alfärdat min motion, vill jag likväl icke yrka någon återremiss af densamma, enär della troligen icke skulle tjena till något.
Jag gör det så mycket mindre, som jag tror mig veta, att Stockholms handelscorps på en annan väg söka komma till det af mig äskade resultatet.
Propos. till bifall å Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ns utlät.
N:o 6 blef härefter framställd och af R. o.
Ad. med ja besvarad.
Föredrogs Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ns d. 13 dennes f. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 7, i fråga om en lånefond till jordbrukets förkofrande.