Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Wetterhoffs många politiska och konstkritiska uppsatser har, såsom naturligt är, knappast något kunnat medtagas.
Skrifaa i dagar, som nu äro flydda, ha de med dem » lagts till handlingarna *.
Publicisten verkar, i likhet med den reproducerande konstnären, omedelbart för stunden, för ögonblicket, dock med den skilnaden att han, i motsats till den senare, sjelf bryter sitt material ur tidsmedvetandete schakter.
Båda tillhöra de kulturhistorien, hvars riktning publicisten äfven ofta bestämmer.
Wetterhoffs plats der, i Finland och i Sverige, angifves pietetsfullt i den lefnadsteckning, hvarmed hr Sehöldström ledsagat hans vackra dikter och bilder.
n.Qrefvinnan Qabriele Landberg.
Originalträsnitt af G. Forssell efter fotografi af Selma Jacobsson.Något up » Tusen oeh en natt » i Stockholm.
rMSimå konung Oskar II: s historia en gång kommer att jäSgg skri / vas, skall orientalistkongressen i Stockholm såker-ligen icke bli förgäten, i yttre glans och inre halt mätande sig med, om icke öfverträffande det mesta af allt hvaråt denne monark skänkt sitt tungt vägande protektorat.
Och närmast intill konungen skall dä skönjas bilden af det, om vi så få uttrycka oss, svenska främlingspar, till hvars oför-vanskliga ära må sägas att grefoe Landberg förvärfvat sig kosmopolitens medborgarrätt i de lärdas samhälle, medan gref-vinnan gläder sig åt den nordiska nationalitet hon genom sin förening förvärfvat.
Det är derför en lika vacker som berättigad hyllning åt vetenskapen och behagen, då Hans Majestät med sin och tronföljarens höga närvaro täckes gifca glans åt denna inom våra landamären lika sällsynta som på vetenskapliga celebriteter rika fest, för hvilken vi i det följande skola något närmare redogöra.
De illustrerade svenska veckotidningarna ha redan innehållit porträtt af kongressens mångförfarne generalsekreterare.
För vår del skatta vi oss lyckliga att kunna med vederbörlig tillåtelse meddela de charmanta dragen af grefvinnan Landberg, som bland sina fäderneanors förpligtelser räknar äfven den storartade gästfrihet, hon tillsammans med sin make ut-öfvar mot den lärda verld, som i dessa dagar stämt möte vid Mälarens stränder.
Grefvinnan Gabrie / e Landberg är nämligen dotter till Geheimerådet Friedrich von Hallberger i Stuttgart (död 1880), hvilken genom lyckade förlag sspekulationer
— bland hvilka den vidt spridda tidskriften » Ueber Land und Me.er » särskildt må hågkommas — ökade en fäderneärfd furstlig förmögenhet, på samma gång som han väsentligen bi-drog till ära och framgång för den vittra och lärda författare-krets, som bland sig räknat en Häckländer, en Georg Ebers m.ft.
Den sistnämnde, äfven i vårt land så populäre arkeologen-romanförfattaren gaf eget nog anledningen till bekantskapen mellan den nordiske forskaren och arfvingen till det präktiga slottet Tutzing vid den romantiska Stamberg ersjön, der kung Ludvig af Bayern sökte och fann döden i vågorna.
Efter det nämligen Carlo Landberg idkat orientaliska språkstudier under Ebers samt stod i begrepp att företaga en resa till det inre af Arabien, fick han af sin lärare anhållan om introduktionsbref till österlandet åt fröken von Hallberger, som äfven ämnade sig elit Huru denna inledning till bekantskap genom ganska egendomliga och romantiska händelser omsider medförde bröllop på slottet Tutzing, hösten 1884, samt weddingtrip till Nubien tillhör icke offentligheten.
I stället skola vi yttra några ord om den orientaliska fest i Stockholm, som går af stapeln ungefär samtidigt med att dessa rader lemna pressen.
Med en något vål liflig fantasi hafva hufvudstadskorre-spondenter haft åtskilligt att förråda om anordningarna på Grand Hotel den 3 sept., i det man berättat t. ex. att riktiga nubiska danserskor skulle vara införskrifna från ort och ställe, under det de i verkligheten ej haft längre väg att tillrygga-lägga, än tvärs öfver Karl A / /: s torg!
Emellertid är det ju vackert så, att garden mellan Grand Hötel och f. d. Bolin-derska huset biff vit af arkitekten Lilljekvist inredd till ett egyptiskt landskap med palmer, att slafvar i österländska drägter bestrida serveringen, att bayaderer dansa och österländska melodier klinga medan — till kronan på allt — österländska vetenskapen och poesien bekransa kung Oskars kolossala staty, inbäddad i palmer i stora salen på Grand Hötel.Telegrammet om » de 22,000 og Han selv ».
Emil Elberling.
Då jag ett par dagar efter det » Dagens Krönikas » julihäfte utkommit läste E. von Qvantens artikel om konung Karl XV: s unionsförslag, stöttes jag genast af att finna i denna för öfrigt intressanta och upplysande framställning ett mycket väsentligt fel rörande en särdeles vigtig punkt med dermed sammanhängande felaktiga slutsatser.
Då nu till på köpet tidningarna med en viss begärlighet spridde felet i vida kretsar, tänkte jag på om det icke likväl vore bäst att komma fram med den nödiga rättelsen, eftersom jag nu en gång var en af de få, hvilka som ögonvittne till den omtalta tilldragelsen var i stånd dertill och det ingalunda var säkert att från andra hållet någon gensaga skulle blifva framstäld mot berättelsens sanning.
Andra ha varit af samma mening, och jag vill derför nu i den historiska sanningens intresse meddela hur det verkligen förhåller sig med det berömda telegrammet i » Fffidrelandet » för 15 december 1863 om de &gt;22,000 og Han selv ».
Herr vou Qvanten skrifver härom, att telegrammet var sändt till redaktör Ploug från den svenske godsegaren Rosenmuller, som hade rest upp till Stockholm i uppdrag för några ifriga danska skandinaver (Carlsen, Blixen-Finecke, A.
Hage), men att det blott var ett privat förtroligt meddelande om kung Karls beslut, som i följd af konungens uttryckliga vilja skulle hållas hemligt, och att Ploug icke
* F. d. redaktionssekreterare i » Fsedrelandet », numera bibliotekarie.
Ur Dagern Krönika, IX, 8.
44dess mindre genast tryckte telegrammet i Fædrelandet » utan tvifvel för att binda kung Karl ».
Då hjelpen sedermera uteblef » insåg Ploug att han hade komprometterat sig sjelf, och detta ökade bitterheten i hans stämning. » Allt detta är dock alldeles oriktigt och hvem som än må ha felet i denna sak tror jag icke att man med rätta kan gifva D: r Ploug skulden.
Jag var som medarbetare i » Fædrelandet * närvarande på byrån da telegrammet kom, och en tilldragelse af detta slag, som derjemte hade blifvit så mycket omtalad och var sä nära knuten till de allvarsammaste förhållanden är för djupt inpräglad i sinnet för att jag någonsin skulle glömma) det rätta sammanhanget.
Jag skulle derför icke ha dragit
i betänkande att lita pä mitt minne vid detta beriktigande; men jag har dessutom haft tillfälle att förvissa mig om att de ifrågavarande aktstyckena ännu äro i godt förvar och att mitt minne i intet afseende svikit mig.
Det telegram, hvilket trycktes i » Föödrelandet », och som var sändt från Stockholm kl. 2 och 25 minuter samma dag, var icke från Rosenmüller, utan från Plougs mångårige förtrogne vän, Aftonbladets dåvarande redaktör Dr A. Sohl-mau.
— Det innehöll förutom ett meddelande om den » pression », som utöfvades af stormakternas diplomater lika väl i Stockholm som i Köpenhamn blott de ofta upprepade orden » 22,000 mand kommer og Han selv »; men icke den ringaste antydan om att det blott var ett förtroligt meddelande.
Det kom midt under korrekturläsningen, antagligen omkring kl. half 4, och det väckte naturligtvis den största glädje och öfverraskning.
Det hölls en kort rådplägning mellan bladets redaktörer Ploug och Giödwad huruvida det borde tryckas, men de voro snart ense om att återgifva det ordagrant utan den minsta anmärkning endast i dansk form i stället for den svenska.
1 » Fædrelandet » för nästa dag (16 December) läses följande förklaring: » Det telegrafiska meddelande vi i går mottogo från Stockholm öfverraskade oss sjelfva lika mycket som det säkert har öfverraskat de flesta af våra läsare.
Vi tillstå att vi betänkte oss ett ögonblick om vi skulle trycka det genast eller dessförinnan söka upplysningar till dess förklaring.
Då emellertid afsändarens vederhäftighet icke kunde låta något tvifvel uppstå hos oss om att han i hvaije fall sjelf trodde fullt och fast pä att vara riktigt underrättad — ty annars skulle han ickeha telegraferat — och det var omöjligt innan bladet lernnade pressen att skaffa någon närmare upplysning, eftersom depeschen kom oss till handa först då de sista raderna af korrekturet lästes, trodde vi icke att vi i tjugofyra timmar borde undanhålla våra läsare en så glädjande underrättelse, utan bestämde oss att återgifva depeschens kategoriska innehåll ordagrant utan någon tillagd anmärkning, hvartill dessutom lika litet var tid. »
Kort derefter, men ännu innan korrekturläsningen var alldeles slut, inlemnades på byrån — jag mins inte från hvem, och detta blir nu säkert svårt att fa utred t — en afskrift af ett telegram från Rosenmuller, hvilket alltså hade kommit nästan samtidigt till en af de omtalade danska skandinaverna — bland hvilka Ploug nämligen icke var — och detta stämde förträffligt med Sohlmans meddelande.
Detta försäkrade nämligen om ett bindande skriftligt löfte från kung Karl och afslöts med de orden: » Far kommer med drängarna; äldsta bror (d. v. s. nuvarande Kung Oscar) går frivillig med. » Icke heller detta telegram innehöll något åläggande att underrättelsen skulle vara en djup hemlighet.
Deremot måste detta meddelande, som ju i det väsentliga blott var en omskrifning af Sohlmans, men som dessutom medförde en särskild nyhet, ytterligare styrka Fredrelandets redaktion i dess beslut att offentliggöra sitt telegram derför att det syntes som om kunskapen om konungens beslut på två vägar hade hunnit till de två meddelarne.
Samma afton kom — som likaledes kan ses af » Fiedrelandet » for 16 December — ett nytt telegram från Sohlman, som upplyste, att det var ett personligt beslut af konungen utan att ännu något afgörande försiggått i statsrådet, och nästa förmiddag kl. 1 berättades i ett tredje telegram att depescher afgått till makterna och att det gjorts stora beställningar till hären o. s. v. Men intet af dessa telegram häntyder på att man hade önskat eller väntat något hemlighållande.
Man har likväl förebrått D: r Ploug, att han handlade obetänksamt med att trycka telegrammet, derför att han derigenom komprometterade kung Karl och — när resultatet slog fel — derjemte sig sjelf.
Men innehöll då telegrammet något, som skulle kunna kallas osannolikt, eller till-kännagaf det icke just hvad man hade god grund att vänta?
Det bör ju ihågkommas, att den svensk-norska regeringen med grefve Manderström i spetsen i åratal hade uq-derstödt den danska i dess diplomatiska strid samt öppet låtit denna förstå att Slesvigska frågan räknades i Sverige för att vara en sak, som på det djupaste berörde hela Norden; att i » flera månader underhandliugar förts oin ett försvarsförbund och att detta var om än icke formelt afslu-tadt så åtminstone helt och hållet aftaladt samt att grefve Henning Hamilton äfven efter Fredrik YH: s död hade förklarat sig fullt förvissad om att han hvarje dag kunde vänta bemyndigande att underskrifva traktaten derom. » Nu hade detta väl ännu icke skett och danskarne visste ganska väl att en annan riktning också gjorde sig gällande i Stockholm, då ovädret så starkt skockade sig söderifrån; men var det derför otänkbart att regeringen efter noggrant öf-vervägande kunnat komma till den slutsatsen att den gått för långt för att med heder kunna draga sig tillbaka?
Annu i denna stund låter ju detta påstående sig icke af visas, alt icke de förenade rikena genast skulle ha fört en stor och högsint, men också en god och förståndig politik, såvida de dristigt hade gjort Danmarks sak till sin egen och der-igenom förvandlat en invecklad och ideligen omtuggad stats-rättslig stridsfråga till en ren och klar nationalitetskamp.
Andtligen var kung Karls sinnelag gentemot Danmark väl bekant; och det lider inte det minsta tvifvel om att han — som senare besjöngs af Henrik Ibsen som » Den ridderligaste » — var för sin del fast besluten att bringa broderfolket hjelp.
Väl veta vi nu, hvarför hans löfte icke blef infriadt, nämligen derför att han icke hade tillräckligt inflytande på sina då varande ministrar och derför att dessa icke ansågo rådligt att gå i falt utan en stormakt till allierad samt slutligen derför att medkänslan för Danmark icke var så stark hos svenska folket, att detta skulle godkanna ministärens aflägsnande och derigenom sätta den länge förberedda riksdagsreformen på spel för Danmarks skull; ty hufvudmännen för storpolitiken och särskildt grefve Hamilton voro ifriga motståndare till reformen.
Allt detta veta vi nu mycket bra, men det är för mycket begärd t att man också skulle vetat besked derom på » Faidrelandets » byrå den 15 december 1863.
Att Ploug genom att trycka telegrammet ville binda kung Karl är derför lika så oriktigt som att han senare efter förväntningarnas svikande blef bitter i sin stämning mot kungen.
Tvärtom har han alltid lagt i dagen storpersonlig hängifvenhet för kung Karl, och denne visade honom också både under besöket i Kristiania i Mars 1864 och senare vid det nationalekonomiska mötet i Stockholm 1866 såväl förtrolighet som kunglig bevågenhet.
Han synes alltså heller icke ha känt sig kränkt deraf att D: r Ploug på sin tid hade hyst full tilltro till hans ridderliga sinne och fullt uppriktiga känslor för Danmark.
-- ogoKonung Karl XV!
Belyst ur minne och korrespondens.
Min redogörelse i föregående häfte afbröts vid den tidpunkt, då det i Danmark uppgjorda unionsförslaget accepterats af Skandinaviens båda konungar och konseljpresidenten Monrad i Danmark.
Så snart konung Karl erhållit Kristian IX: s och Monrads bref, meddelade han sig med friherre De Geer och grefve Manderström, och hans båda främsta råd * gifvare tillkännagåfvo äfven sina sympatier.
Det såg nu ut som komme Nordens länge närda en-hetstanke att förverkligas.
Hofjägmästare Carlsen, såsom redan nämndt en af förslagets främsta danska tillskyndare, ansåg sig kunna skrifva till kung Karl: » Jag har öfvertygat mig om, att från min konungs sida aldrig skola läggas några hinder i vägen för ett allvarligt arbete på att bringa till stånd en lojal öfverenskommelse » (bil.
Och såsom en bekräftelse härpå, såsom det tycktes, upptogs snart (d.
10 maj) Carlsen som inrikesminister i Monrads kabinett för att der företräda unionsförslaget.
Äfven från det svenska kabinettet spordes vidare endast goda tecken.
Konceptet till det bref, konung Karl skref d.
7 maj till Monrad (bil.
17), författades af justitie-statsministern frih.
Man har efteråt låtit förstå, att friherre De Geer » lyckades på ett fint och skickligt sätt rädda kung Karl ur det spel, på hvilket han inlåtit sig ».
Det är visserligen en sanning, att i politiken äro ofta orden till för att som skyddande förklädnad dölja tankarnes syften.
Man låtsar siktaåt ett håll, men närmar sig under tiden i hemlighet ett annat.
Den som, utan personlig äregirighet, af hjertat omfattar ett stort folkligt mål och plötsligt finner sig midt inne i den politiska hvirfvelrörelsen, måste mången gång med förtviflan fråga sig: hvad är sanning, hvem är att lita på?
Friherre De Geers ädla statsmannakaraktär förbjuder dock tro, att han skulle ha drifvjt ett dylikt spel med de danska skandinaverne, Monrad, konung Kristian IX och kung Karl.
Det synes omöjligt att han, på samma gång han skref konceptet till kung Karls bref, vidtog åtgärder i en motsatt riktning.
Hvad brefvet beträffar, är meningen i dess ordalag otvetydig.
De Geer låter kung Karl uppmana Monrad att inkomma med unionsförslaget officielt till svenska regeringen.
Hade De Geers verkliga afsigt varit den att låta förslaget bortdunsta, fans dertill bästa förevändning.
Kung Karl hade ju redan förut, vid förslagets meddelande åt Kristian IX och Monrad, uppmanat Danmark att taga det officiella initiativet, och Monrad hade frånsagt Danmark detta.
De Geer kunde nu osökt ha, på grund deraf, förmått kung Karl att draga sig tillbaka, under många lifliga försäkringar om fortfarande intresse för sjelfva saken.
Att han tvärtom är med oni att konungen förnyar uppmaningen, ådagalägger en annan afsigt, än den man senare tillagt honom.
Men det fins i friherre De Geers koncept ett annat yttrande, som uppenbarar hans sanna tanke i ändå bestämdare och vidsträcktare mått.
Han anmärker likasom i förbigående att unionsförslaget väl borde, för att kunna bringas till mognad, öf verlemnas till behandling åt förtroendemän från de tre skandinaviska rikena.
Yttrandet innebär, som man finner, en plan till förslagets förverkligande, om ock framkastad blott indirekt.
Det fins intet skäl, hvarför friherre De Geer skulle hafva gjort denna antydning, om han ej haft uppriktig mening dermed, och denna uppriktighet vinner bekräftelse, då man erinrar sig, att han sjelf knapt två är förut, februari 1862, framlade planen till ett svenskt-norskt uniönsparlament, hvars grundidéer återträffas i det nu uppgjorda danska unionsförslaget.
Det senare var en utvidgning, en förstoring af ett mål, som hans statsmannaverk-samhet redan förut omfattat.
Men samma svenska konselj, som 1862 föreslog, ehuru tyvärr förgäfves, den enda definitiva lösningen på den » norska fråganf, satt 1864 vid styret,och De Geer, dess främste man, handlade, som bekant är, vanligen i nära öfverensstämmelse med sina kolleger.
Det fins ej heller något skäl antaga, att han just nu, då han skref konceptet till konung Karls bref, gjorde ett undantag från denna allmänna regel, isynnerhet då det gälde en så ytterst vigtig fråga.
I främsta rummet måste han ha rådgjort med grefve Manderström.
Kung Karls bref d.
7 maj uttrycker alltså i viss mån den svenska mini-stérens uppfattning.
Det fans dock antagligen i ministéren anti-skandinaviska element, och som ett sådant ansågs friherre Gripenstedt.
Det gälde derför att genom rask handling betaga honom och hans meningsfränder rådrum.
Men denna gynsamma ställning ändrades helt hastigt Efter att kungen redan begynt blifva orolig (se bil.
18), kommer ändtligen svar från Monrad, hvari han på nytt öfverlemnar initiativet till unionsfÖrhandlingarna åt svenska regeringen.
I ett bref, som han på samma gång skref till mig (bil.
säger han sig emotse ett bref från friherre De Geer, hvaroro jag gifvit honom förhoppning, ehuru jag i mitt bref till honom (bil.
16) tvärtom tillkännagaf, att man här ansåg för saken fördelaktigast, att initiativet toges af Danmark.
Denna formella tvistefråga skulle väl dock ha varit af ringa betydelse, hade blott Monrad i sak stått qvar på samma ståndpunkt, som i sitt första bref till kung Karl, enligt hvad då tycktes.
Han vidhöll visserligen äfven nu sjelfva unionsförslaget; men den nationella grundvalen, på hvilken det hvilade, var öfvergifven.
Han icke blott tillbakavisade en delning af Slesvig efter nationaliteterna, utan önskade äfven Holsteins bevarande åt Danmark.
Han föreslog någonting helt annat.
Tankegången i Monrads bref var följande: I Danmark ha hittills funnits två partier: det eider-danskt-skandinaviska och det helstatligt-antiskandinaviska.
Båda partierna skulle nu förenas.
» Efter min öfvertygelse », fortsätter han, » är det genom Nordens politiska enhet, som besittningen af Hol-stein kan bevaras för Norden. » » Genom Holstein skulle Norden komma att utöfva inflytande på den europeiska politiken.
Jag hyser derför innerlig önskan derom, att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras.
' Monrad demaskerar här sin i det första brefvet uttryckta önskan att innehållet af unionsförslaget ej måtte bli kändt af Londonkonferensen.
Detta hade naturligtvis ej kunnatega rum annorlunda än så, att, sedan de skandinaviska rikena trädt i underhandling med hvarandra om ingåendet af en union, och Sverige-Norge i samband dermed afslutit med Danmark en allians till det norra danskt-nationella Slesvigs försvar, de skandinaviska regeringarna, med till-kännagifvande häraf, intagit gemensam ställning på konferensen, hvarjemte Danmark tillkännagifvit, att det till Tyskland afstode södra Slesvig och Holstein, hvars blif-vande öfverhufvud skulle på konferensen bestämmas.
Men på den senare delen af programmet hade, såsom det nu framgick, Monrad aldrig tänkt gå in, ehuru han ej genast ville öppet afslå, af fruktan att möjligen då Sverige, med understöd af det parti i Danmark, som uppgjort unions-förslaget, samt af Frankrike, skulle på egen hand upptaga programmet.
För att undvika möjligheten häraf begärde Monrad i sitt första bref att förhandlingarna mellan Danmark och Sverige-Norge skulle försiggå » alldeles hemligt ».
Men sedan man väl från svensk sida gått in härpå, begagnade Monrad — äfven detta framgår tydligt nog — unionsförslaget som ett » skrämskott » mot de » staters regeringar, som ej önskade något föreningsband mellan Nordens folk » — hvilken idé kung Karl, under förutsättning att Monrad möjligen alls icke ville upptaga unionsförslaget, oegennyttigt framkastade i sitt första bref till honom — för att söka förmå dem att bevara både Holstein och Slesvig åt Danmark.
Hvilka staters regeringar eller rättare hvilken stats regering detta var, kan ej finnas tvifvel om.
Att danska regeringen under tiden mellan d.
28 april, då Monrad aflät sitt första, och d.
13 maj, då han skref sitt andra bref till kung Karl, under hand erhållit löften till förmån för danska » monarkiens integritet », visar sig af både ton och innehåll i sist nämda bref.
Brefvet d.
28 april är uppfyldt af entusiasm öfver det steg Karl XV tagit.
Annorlunda d.
13 maj.
Monrad förebrår icke otydligt Sverige att hafva gifvit upphof * åt Slesvig-holsteinismen, då det beröfvade Danmark Norge.
Han förbigår fullkomligt, att unionsförslaget äfven innebar krigshjelp åt Danmark, enär denna hjelp gälde endast norra Slesvig.
I förra brefvet lofprisade Monrad konung Karl för den » outtröttliga uppmärksamhet », hvarmed han följde Danmarks öden, och den » varma sympati », han egnade Danmark.
Nu tager han dessa ej längre i anspråk.
Londonkonferensen, anmärkerhan torrt, skall i alla händelser ordna Danmarks angelägenheter.
I förra brefvet konstaterar han ifrigt den » fara, som alltid från mäktiga grannar hotar små stater, om de icke i riktigt erkännande af gemensamma intressen med all sin förenade kraft stödja hvarandra » samt anhåller om att för sakens vidare främjande fa » så snart som möjligt » träda i officiel förhandling med svensk-norska regeringen.
Nu öf-verlemnar han blott åt denna att » bestämma tiden när underhandlingarna må bötjas ».
Skilnaden mellan den 28 april och den 13 maj är för stor för att man icke på grund deraf måste antaga, att Monrad förra gången icke var fullt uppriktig i sina uttalanden, och att danska kabinettet under tiden erhållit löften, som sedan visade sig vara — tomma ord.
Likasom unionsförslaget, kombinerar äfven Monrad unionsfrågan och den slesvig-holsteinska frågan med hvarandra, men på ett helt annat sätt.
Han vill åt Danmark bevara icke blott Slesvig, utan äfven Holstein (och Lauenburg), och detta traditionella, halft skandinaviska, halft tyska Danmark, skall ingå en union med Sverige-Norge.
Man kan visserligen till nöd förklara, att en dansk kan omfatta ett dylikt program.
Han har historiskt vant sig vid Slesvig såsom i sin helhet ett danskt kronland och Holstein såsom dansk tillhörighet.
Sjelfva den strid, i hvilken han invecklats och genom hvilken hans gamla rätt förolämpats, utmanar honom att stolt hålla dervid.
Man kan ock genomskåda skälen, hvarför han med hänsyn äfven till unionen önskar, att Danmark inträder deri jemte Slesvig plus Holstein-Lauenburg.
Danmark skulle derigenom intaga en så mycket större plats, bli en så mycket vigtigare och inflytelserikare medlem i unionen.
Det omedelbara förhållande till Tyskland och den europeiska kontinenten, i hvilket Unionen trädde genom Danmark, eller, såsom Monrad uttrycker sig, det » inflytande på den europeiska politiken », Norden komme att utöfva » genom Holstein », skulle väl äfven motivera Köpenhamn såsom Unionens hufvudstad.
Som sagdt, man kan inse möjligheten af en sådan uppfattning hos en dansk; men man måste förneka denna uppfattning praktisk sans och politiskt förutseende.
Jag skyndade mig, enligt uppdrag af kungen, att i ett bref till Carlsen lifligt framhålla detta (bil.
Carlsen svarade ej derpå.