Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var en vän; anse denna lärda procuration såsom en liten er egen sak; tala med Willberg; säg ett ord åt Dahl och Zetterberg; låt ingen oförsigtighet hvarken göras eller tryckas!
Och – för att blifva rätt varm för mitt interesse – läs endast det nya capitel jag skickat till Willberg!
Ni skall der finna ett galleri af rent nya idéer, och hvilka jag vet, att ni skall älska: men ännu mer hvad som skall komma; synnerligen i capitlet ”Religion, eller om det Sublima i Lifvet”.
– Franska Revolutionen är nu af Robespierre et Comp. så blodbesk–t–n 88, att den stinker i sin stygghet.
Ingen hederlig karl vågar mer tala för deras heder.
Sjelfva ordet ”Frihet”, som genom så många andra grymma revolutioner qvarstått heligt, är nu infamt genom dessa tigeraporna!
Guillotinens galgresning är åter ”le grand Monarque”; guillotinens blänkande jernbila solen vid sin æquator, som jemnlikar allt: klokt och dumt, rätt och orätt, dygdige och bofvar.
Under detta, dyrka desse nye Ägyptier Krokodilen – Robespierre – som en Gud; och offra åt honom Genier 89, Hjeltar, Ålderdomens heliga gråhårshufvuden, unga Qvinnors skönhet, Barndomens tårar – för det brott, att hata en revolution, på hvilken de förlorat allt! – O, hvilka modiga galningar, uppretade af en feg slughet!
– – Men detta är ännu Nattens vidunder, bloss och blixtar.
Dagen kommer.
P. S. Ack, ”Själarnes Republik”! florerar den ännu?
Lübeck den 10 Juli 1794.
– Allt det, som jag nu på en tid skickat er, är – rent ut sagdt – sådant, som mitt ringa förstånd kallar gudomligt (nämligen i saken, i läran).
Likväl ser det ut, som om Ödet, hvilket gjorde mig till riksförrädare för min Ärlighets skull, nu funne ett nöje i att göra mig till utfattig för min stora Rätts skull; äfvensom jag rönte grymhet för min vackra Mildhet, och skymf i prosa (Landsförvisnings-domen) för beröm i vers (Dedicationen 90 af Mildheten).
Men det ser ock ut, som kunde äfven de rasande Fransoserne bevisa en sanning då och då.
Så är t. ex. denna af dem temligt starkt inskärpt såsom en äkta verldslag: ”chacun a son tour”.
Ehuru man ofta sett, att Dygden, när den visar sig alltför tydligt, har en evig otur.
Mellertid är vett och förstånd nummer Ett af alla dygder: och det första vett består i, att undvika lidande.
Så att till slut får man väl tillägga sig sjelf den dumqvickhet, som man är så färdig att tyda på Ödet.
Lübeck den 18 Augusti 1794.
Jag finner er, i allt, samme redlige vän.
Gud endast vet, hvad jag skall kunna göra, för att rätt erkänna all denna godhet.
Jag önskar hjertligen, att ni måtte falla på och tro, hvad ni betviflar, ett odödligt lif: ty kanske skulle jag då der, i all poetisk herrlighet, kunna löna er efter förtjenst.
Men – der en redlig man tänker såsom sådan, der är himmelen.
Jag häpnar öfver den höga kraft, som upplifvar en Sanningens vän.
Detta är rätt! säger han: och i denna enda tanke har han Tid och Evighet.
– Att vara god för Guds skull, är vackert nog.
Men vackrast är dock, att vara redlig man blott och bart för sin egen gudomlighets skull; det vill säga: sitt rena medvetandes.
Lübeck den 30 October 1794.
Presterne ha rätt i, att predika mot Säkerhets-synden.
Genom den är jag här: genom den är jag utan pengar!
Men jag funderar nu starkt på en gyllne omvändelse.
Den kopparhaltiga nationen må Fan taga , som bäst kan smälta det ur den.
– – Förgät icke, att, när jag skrifver ”med omgående”, äro alltid mina sista skillingar i utgående. –
Lübeck den 4 December 1794.
– Skulle något okändt hinder krånglas ihop af det trassliga Ödet: så skrif ett par rader; att jag ej måtte ha Oron gratis.
Ty vissheten behagar mig så, att den gör sjelfva dödens lyftade lia för mig till intet annat, än id quod est.
– Men Metaphysik har jag visthuset fullt af, ser jag.
Physik, det är alltid (heter det) en res singularis; en innerligt god equivoque hos de Lärde!
Och dennas, om ej Skapare, åtminstone Medlare är Ni, genom att skicka hennes Hugsvalare – Vexeln; som ej låter oss tala just alla språk, men ett så godt som alla.
Dufva, du svarta och hvita!
Kom, ljufliga, snart!
– Disproportion mellan Rikedom och Fattigdom – Yppighetens blänkande häxeri och Eländets smutsiga träl-behof, hvaraf födes Pack – detta är Tyranniernas ARC: icke Kungar och Adel; hvilka hade sitt ursprung af Dygd, eller åtminstone af Käckhet och Mod.
Ni finner detta sagdt i mitt sista capitel.
”Pluralitet” är Republikernas lag; men just genom en dålig pluralitet har allt Tyranni uppkommit.
Ni finner till och med bevisadt, att Republik är ”någonting, i hvilket intet menniskoförstånd ännu har kunnat sätta en naturlig enhet; men hvars stolliga larm af orationer och factioner likväl alltid har dårat verlden”.
– Men, frågar man, hvarföre ställer sig min bok företrädesvis mot Republiker?
Svar: emedan Republikernas vanvett nu är, hvad Monarkiernas var förr: tidens största onda.
Den republikanska galenskapen är den farsot, som nu hotar oss.
Och skälet?
Se efter i mitt första capitel 91.
Lübeck den 7 December 1794.
– – Ni kan icke inbilla er, hvad jag är i för en hög inbillning om denna boken.
Den är tiotusen gånger visare, än jag sjelf.
Hvarom mera, när denna borg står så färdig, som fast, och jag kan från vallarne tala er till och be er komma in, att se huru evigt trygg den är emot Lögnernas millioner.
Lübeck den 29 December 1794.
– – Publiken är ännu, såsom jag märker, en åsna: men har likväl ock ännu den proteiska förvandlingskraft, att kunna ge sig menniskoform.
Har jag vänner (i allmän mening), som ej göra sig till en religion, att läsa och befordra hvad denna bok innehåller, eller det jag skrifver i denna landsflykt: så äro de ännu Publikens – svans; och ha hvarken vett eller hjerta.
Men jag hör, att de skräna ”Aristokrat”!
Ty hvart djur har sin natur.
Och fåfängt väntas mer, innan de bli ur-åsnade.
Vill ni kunna dömma om boken med förstånd; så sök, i hvar stor fråga, först, hvad alle store Vise hafva deruti gjort intill denna dag; och sedan slå upp hvar fråga i denna boken.
Eller, kortare: fråga vid hvarje sida er sjelf:
”hvilken ny och stor sanning har nu här blifvit sagd, emot eller enligt hvad jag förut visste”?
Sådana prof duga.
Resten är – patriotiskt åsneskrän.
Lübeck den 19 Januari 1795.
Sju postdagar har jag väntat, i harm och melankoli.
Om jag åtminstone hade fålt en rads upplysning!
Ty jag har alldeles icke nödigt, att förgås: om jag endast får veta, att jag är i fara derför.
Men hoppet är, af allt bedrägeri, det grufligaste.
Glad och säker, ler man sig in i nöden: i stället för att olycka, viss och tydlig motgång, varnar strax, och med första vink ger mod till att frälsa sig.
Må gå!
För evigt slår jag härmed upp med Hoppets sköka, som tjusar ungdom och dårar.
För evigt upphör jag att lita på vänskap, på hjerta, på vett hos menniskor. ”Jag är Jag” ha Jönsarne till grundlag: och efter man lefver i en verld af Jönsar, så måste man jönsa med.
Det vill jag försöka.
På mej, mej, mej skall jag lita.
För mej, mej, mej skall jag fundera.
I stället för Sanning och Skönhet, hellre Sill och Tran; i stället för Fäderneslandet – mitt Skafferi; för Poesi – min penningkatt; för Äran – judevinst; för Beundran, stor och rar – något att klunka på i kölden.
När jag tänker på allt hvad fett och godt och varmt och beqvämligt och roligt och hedersamt jag i mina dagar uppoffrat, endast för att tänka högt och stort och göra min nation någon hugnad, någon ära: så häpnar jag öfver min oändligt ädla dårskap.
En nation på fyra, som släpar för den som betslar henne, krommar sig stolt för den som rider henne, dansar – om det ock vore till helvetes – för sporrhugg och piska, men förstår sig på vett så, som hvart djur på fyra; – att för den, med den, tänka högt och stort!
o du gudomliga fånighet!
Men härefter är Jag också Jag; och skall förglömma alla storheter, statuer, ståtligheter, odödligheter och evigheter; ihågkommande blott min egen mages orbis, den Gud har satt, icke mig i, utan i mig.
I stället för Proportion, skall jag tänka på Portion.
Med ett ord: efter jag nu vill så förnuftigt omjönsa hela min varelse, så vore det ju synd, om den skulle dö innan gräset hinner växa.
Derföre, i Portions-lärans namn! låt mig veta med en rad åtminstone, hvad jag kan hoppas eller icke.
Lübeck den 12 Mars 1795.
Alla edra bref har jag fått.
Men jag hör ingenting om min ”Sjelfständighet”, och lika litet om min ”Harmoni”.
Mycket kan ni vänta er af min ”Helsa”; om hvilken jag önskar, att hon må göra andra nytta i proportion till det nöje, som hon gjort mig sjelf 92. – – –
Greifswald den 28 Juli 1795.
– – Denna stad är vacker, sund, men småstor i allt.
Akademien är en klosterskola, fåkunnig och tyckmycken.
Hvarom mer en annan gång.
– Det var just min favorit-idee,
att få komma till denna vinkeln; för mina latinska funderingars skull med de Lärde: här, hvarest Tryckfriheten är stor och Anonymen är fri.
Och jag önskade ännu ej komma hem.
Af detta sista bref synes, att Thorild, som hade uppehållit sig i Köpenhamn ungefär ett fjerdedels år, derefter nästan likaså länge i Hamburg, och slutligen omkring halftannat år i Lübeck, redan vid medlet af sommaren 1795 vistades i Greifswald: antingen såsom alltredan bosatt der, eller såsom ditrest att beskåda lägenheten för sin föreslagna ditflyttning.
Det var nämligen under detta års förlopp, som Reuterholm genomdref hans utnämning till tjenstman vid Greifswalds universitet, hvilket då lydde under svensk spira.
Väl qvarstodo af den ådömda landsförvisningens tid ännu ett och ett halft år; och man ser icke, att domen formligen upphäfdes.
Men troligtvis flck dess utslag nu beqväma sig efter den tydning, att Thorild i alla fall, om än med bostad och tjenstbefattning i en till Sverige hörande provins, dock fortfore att vara aflägsnad från sjelfva det egentliga Sverige.
Ett bland hans papper liggande utkast till ett bref, utan datum, men (enligt inre och yttre kännetecken) skrifvet just under denna sommar, tycks vara utkastet till hans svar på det anbud om denna befordran, som en viss Expeditions-Secreterare hade meddelat honom på Reuterholms vägnar.
I flera hänsigter upplysande, skall det säkert befinnas här förtjena sin plats.
Högädle Herr Expeditions-Secreterare!
– Jag måste tillstå, att det bref, som jag haft den äran att få, är en liten bibel af sanning.
Så högt ha alla dess starka tankar intagit mig, att jag dervid glömt den lycka, som för mig dagas.
Ty sätt att lefva väl, eller icke illa, äro många; men det är endast ett sätt att tänka stort; och lycka är förgänglig, men principer äro eviga.
Aldrig har jag fått ädlare loford, än de, som framlysa ur detta allvar.
Men öfver allting älskar och tillber jag denna sublima grannlagrnhet, att ”ingen annan förbindelse” fordra, än den, som fritt uppeldas i den förbundnes själ och hjerta.
Ingen annan Minister i verlden hade kunnat, i fråga om en så materiell protection, vara stor nog, att icke göra sig qvittad genom formella fordringar.
En så ren höghet trodde jag aldrig kunna finnas inom det system, som heter Politik.
Derföre, undra icke, att jag beundrar den Man, som, genom en så omätlig hvirfvel af konst och egennyttor, klart ser, att förakta Politik är den högsta Politik; och att den minsta naturliga storsinnighet är mera värd till att vinna menniskor, än tio lagar.
Hvilket är så sannt, att äfven den förra Regeringens versatila konst, som ofta var sjelfva tyranniets belesprit, uppehöll sig genom sina traits af mildhet, storsinnighet och frihet, – men störtades genom blott makt, som retade blott makt.
Och i andan af denna äkta, innerliga, höga Politik, tillåt mig göra en anmärkning, som rör min metier och synes interessant för en Censor 93!
– Jag skrifver ingen ”skön rörande populär Moral”.
En from läsare kan icke gagnas, snarare få anstöt, af en briljant recherche med saillier och vågade ideer.
Här måste betraktas en omätelig skillnad af tider.
Då alle tro, så är ock all kraft i Moralen: ty det heligt erkända har då endast nödigt, att på ett skönt sätt upplifvas.
Men då alle tvifla, så är all kraft blott i starkare Vett, – således i bindande undersökning, i princip och bevis: och det, som förut var ymnig och skön vältalighet, måste nu förvandlas till en kamp af starka ideer, en öfvermakt af tankens geni.
Denna sednare tid är, i högsta grad, vår.
Icke en af tusende läsare är en from moralisk läsare: de hafva alla sin klyftighet, sin mening, sin politik och philosophi.
Predikningar, Theater, Moral, lyda Opinionen, och icke Opinionen dem; såsom han ses uppenbart.
Moral, Skyldighet, Prestvarning ler den åt, som tviflar.
Ja, han snarare kallar det ett beligt bedrägeri; eller allramildast – i fall det är rätt skönt – en fager dröm.
Han träffar alltid sina vänner och bekanta: det skarpare vett den ene icke har, har den andre; de tvifla och recherchera; och Moralens tid är förbi.
Men ock danas på detta sätt Mannavett: om ej otidigt använd makt gör af tviflet ett raseri.
Derföre har ännu Montagne, med sina infällen, ett välde öfver verlden, som Charron (de la Sagesse) med sin gudomliga sedelära icke har; och den irreguliere Voltaire har verkat till oändlighet, då under hans tid visst tusentals volumer af den heligaste och skönaste moral gått förbi som dunster.
Ty i en tid af Vett och Vetenskap tänker man, och forskar – och det starkaste geni gör der allt.
Så mycket lustigare – eller tvärtom – är det, att här, i Tyskland, se de fleste Furstar gå midt i Guds klara dag som somnambuler, och bära sig åt midt för våra ögon som vore det natt.
Kungen i Preussen t. ex. befaller, med våld, att tro på Christi Gudom 94: i ett land, der nu knappast en enda prest sjelf tror på samma lära.
Räknar man så på fromhet, der (enligt deras egna böcker) ingen fromhet finns: så förutses lätt, hvem som förlorar spelet.
Jag vördar likväl alltid i detta ämne råd och rättelser.
Ty jag har nog sett, att jag behöfver dem; och är, näst ödmjukaste anmälan af min sanna vördnad och eviga erkänsla till Hans Excellens, med den lifligaste högaktning m. m.
Den kongliga fullmakt, som utnämnde honom till Professor och Bibliothekarie vid Greifswalds Akademi, utfärdades dock ej förr, än den 25 November 1795.
Huru fullmakten var stiliserad, är mig obekant.
På titelbladen af sina akademiska, dissertationer kallar han sig Professor Regius et Bibliothecae Academiae Praefectus, och i tyska uppsatser Professor und Bibliothekar der Universität zu Greifswald.
Sammanlägger man detta med ett ställe i det nästföregående brefyet: så tycks man kunna sluta, att Bibliothekarie-tjensten var den enda honom egentligen ålagda, och Professoratet deremot, väl ingen blott heders-titel, men ett tillägg af mera extraordinär art; med större rättighet, än skyldighet, att hålla föreläsningar, och med den rymligaste frihet i valet af deras föremål.
Att han föreläste, – det veta vi; ehuru ej, i hvad mån han gjorde det regelbundet och årligen.
I sina föreläsningar, likasom i sina disputationer och öfriga från Greifswald utgifna skrifter, afhandlade han ästhetiska och philosophiska ämnen.
Men att han skulle enkannerligen välja sådana, – det låg i hans natur; äfven om det ej fanns uttryckligen antydt i hans fullmakt.
– På hans enskilda ställning i Greifswald, mellan tvenne slags dragande krafter, af hvilka det förflutnas (ifrån Sverige) ännu någon tid upprätthöllo jemnvigt mot det närvarandes (ifrån Tyskland), kasta följande bref ett älskligt ljus.
Greifswald den 14 October 1797.
Icke allena M. N.
Herres stora bref med den originala ”Resan” 95, så väl som det nyaste med upplysningen åt Thorlacius, har jag rigtigt fått; utan också ännu ett exemplar af Resan, ifrån Gjörwell.
Så att den höga tanke jag alltid haft om M. N.
Herres geni och ädelmod, skulle nu alldeles blifvit upplifvad; om ej Dedicationen 96 redan visat, att den aldrig kan vara annat än den lifligaste.
Monumenterna finnas redan i vårt Bibliothek: och får jag en vink, till hvilken man i Tyskland eller Frankrike Herr Hof-Intendenten önskar att det andra exemplaret af Resan må sändas, skall det strax ske; ty Bibliotheket får sitt publika exemplar från Stockholm, och kostnaden för en sådan sändning (med den här farande Posten) är obetydlig.
Men jag för min del är icke litet förtjust öfver detta nya galleri af ingenii et lumina et fulgura, att presentera för verlden i den allmänna underrättelse om Svenskt snille, som jag är förbunden att publicera 97.
Till en äkta recension öfver
Resan vill jag genast gifva en rätt anledning.
Motto till Kosciusko, är oförlikneligt.
– Och som all Sanningens både kraft och höghet ligger i sådana (ofta rapida) ideer: så tänker jag nu på alla dem, som äro kastade in i bref till mig; och slutar till resten af M. N.
Herres correspondance.
Hur skall man kunna frälsa alla dessa andra?
Då allt annat vackert och rart så noga bevaras, så borde visst icke det herrligaste gå förloradt.
Dagligen anteckna sina ideer och maximer, borde vara nu en pligt af religion för M. N.
Herre; hvars erfarenhet i både Böcker och Natur få dödlige kunna hinna.
Dernäst, alla de der manuscripterna öfver Bibeln etc. etc.
Ur dem borde ju de ädlaste tankarne bevaras?
Hvad ej kan tryckas hemma, kan tryckas här, med publik trygghet enligt sjelfva Lagen.
”All den der Latinen” 98 är rigtigt af mig.
Men jag ser ingen öfverdrifning i Dedicationen.
– – För Wennersten åter, som i grunden är en bra karl och har en dråplig predikostämma, utber jag allt det förord M. N. H. kan ge i det han söker; och jag vet, att detta förord är mäktigt.
Min lön är, i allt, 600 Riksdaler Pomm.
Hvaraf väl hälften ännu ett par år går bort till gamla skulder; och resten kan således synas ringa: då jag har gift mig med en vacker och trogen Svenska, som följde mig i landsflykten – och med hvilken jag har en
Dotter af fyra år och en Son af två, bägge med götiska namn (Hilda och Thord) och götisk friskhet.
Men jag är dock nu på vägen, att icke vara fattig.
Jag häpnar nog ändå vid allt det ädelmod jag af M. N.
Herre njutit, och all den skuld hvari jag står.
Jag är ännu och alltid, med innerlig kärlek och beundran för M. N.
Herres patriotism och geni, m. m.
P. S. Hvad tänker M. N. H. derom, att jag icke reste till Frankrike; då, när det syntes vara så naturligt?
Unga Drottningen 99 är en mycket täck, men annars just vanlig tös; nästan bondblyg.
Greifswald den 24 October 1797.
Ett bref med en 50-riksdalers-sedel har jag rigtigt bekommit, och aflägger derför min ödmjukaste tacksägelse; så mycket upprigtigare, som det just kom gudomligen väl till pass.
Jag känner väl, huru mycket högre det nöjet måtte vara, att så ge, än att så få.
Dock förbittrar mig, att ett så kungligt sinne ej längesedan blifvit af oss mera firadt och gjordt till ett lysande exempel.
Förborgade dygder, äro som skatter i jorden.
Hus-dygder äro väl ändtligen det bästa i huset.
Men de storsinta, de öfversvinneliga, systems-dygderna ha en kraft, som rör och upphöjer alla menniskor.
Hvad äro också dessa ”Monumenterna” annat, än en kunga-nyck? än ett ädelmod åt fäderneslandet? än ett nit för vår ära, af den, som för oss alla känner äran?
Har något mer af dessa ännu utkommit? ingenting om Dagsnäs och Oden?
Det i hjertat gläder mig, att se M. N. Herre citera Olf 100 Rudbeck.
Hvad är, rentaf, M. N.
Herres tanke om honom?
Jag är i hela själen en Göt: och känner fröjd af allt detta; och fägnas långt mer af fornhäfd, än af nyhet. –
Greifswald den 11 September 1799.
Hade vårt
Bibliothek haft den önskade boken, så kunde jag längese’n ha skickat den, och sjelf väntat på ett nytt exemplar: ty här forskar ingen så djupt; minst med någon så liflig håg.
Först för ett par månader sedan ankom den från en Auctionarius i Berlin.
– – Jag har sedan väntat att få öfversända den med en Göteborgsk Prest, som här magistrerar.
– Jag tycker nu, att Herr Hof-Intendenten verkligen så är i Svenska Litteraturen en fader, att min hjertliga fägnad och vördnad vid denna tanken ständigt förhöjer min egen personliga erkänsla.
Lefve, lefve den ädlaste man, som jag på min tid lärt känna! den ende, hvars snille och dygd förstått att förena Verlden med Naturen 101 och Lifvet med Odödligheten!
Med dessa loford – starka, enligt Thorilds sed, men i alla fall sagda åt en man af både sällsamt och sällsynt värde – lykta, i vår samling, brefven till Tham; och i allmänhet hans brefliga meddelanden till Svenskar.
Också kunde väl ej annat inträffa, än att han i samma mån, som hans tyska förbindelser blefvo många och lifliga, skref till sina svenska vänner mera sparsamt och mera flygtigt.
Redan vid tidpunkten af det sista brefvet, eller hösten 1799, lopp i Berlin 102 hans stora latinska konstbyggnad, Maximum seu Archimetria, af stapeln och ut på Philosophiens verldshaf.
I flera år, eller alltifrån sin ankomst till Greifswald, hade han på detta verk
uteslutande arbetat; endast med undantag af tre disputationer, som dock alla – och särdeles den första (Quis verè sit eruditus) – bära stämpeln af de grundtankar, med hvilkas utvecklande till fullständigt system han var sysselsatt.
Men då nu ändtligen denna systematiska uppställning af hans kunskaps- och vishetslära framträdde, färdig åtminstone såsom utkast, i en högst originell och ypperlig (om än kanske något för mycket ordlekande) latin, och öfverhufvud i en form, som ej kunde förfela, att genast locka åtskilliga tyska tänkar-snillens uppmärksamhet: så blef följden häraf den outeblifliga, att han hädanefter, ehuru visserligen ej helt och hållet upphörande att skrifva på svenska, dock helt och hållet indrogs i Tysklands litterära verldskrets.
Troligtvis öfvergaf han aldrig den tanken, att slutligen till Sverige återvända, och att der, i sin eftersommar eller höst, fullända hvad han i sin vår hade börjat.
Men detta mål undansköts, numera, längre och längre.
Hvadan ock det lilla, som han under vistelsen i Greifswald ännu då och då författade på sitt mödernespråk, fick – utom ett festqväde på Konungens födelsedag 1804 103 – bland hans papper qvarligga otryckt.
Det anförda förklarar, hvarför året 1795 blef det sista, då han med något nytt arbete riktade den litteratur, som var hans fosterlands.
De dessförinnan till utgifning hemsända skrifterna har man redan, i brefven till Edman, sett dels angifna, dels antydda; undantagandes blott den lilla afhandlingen ”Om ett stort tänkesätt mot Våld, List och Partier”, som på sitt titelblad bär årtalet 1793 104.
Förutnämnda äro de båda, på samma år tryckta, ”om Qvinnokönets naturliga Höghet” och ”om Upplysningens Princip”.
Derefter följde ”Sjelfständigheten” (1794): ett till svenska folket rigtadt uppmanings-qväde, att modigt afvisa hvarje främmande makts hot och oombedda förmynderskap.
Det begynner:
Hvar är den Svensk, som icke känner harm,
Till svärdet rusar glad, och lyfter högt sin arm
Mot slafvar i tyranners sold,
Som drista bjuda lag i skydd af utländskt våld?
I fortsättningen läser man:
Hvad? detta samma folk, som alltid träldom vägrat,
Som Engelbrekt har följt, som har med Vasa segrat,
Det skulle ändtlig nu, af sig, af äran glömskt,
Förrädiskt mot sig sjelft, mot sina bröder lömskt,
Med ödmjukt nidings-smil en annans herr-nyck följa,
Och tigga nåd på hafvets bölja?
Det hela är alltigenom stämdt i en den mest krigiska ton; och har synbart någon yttre anledning.
Sannolikt gissa vi den, om vi påminna oss det af både England och Ryssland yttrade starka missnöjet deröfver, att Sveriges och Danmarks regeringar gemensamt bibehöllo ett fredligt förhållande till det slags organiserade anarki 105, som vid denna tid i Frankrike kallade sig ”republik”.
Ryska Kejsarinnan hade till och med förkunnat sig ärna utsända en flotta, som skulle afskära de tvenne nordiska grannfolkens otillbörliga handels-förbindelse med det brottsliga landet: en hotelse, som dock stannade vid skrämskottet.
Vigtigare, emedan vi deraf lära oss känna huru Thorilds Samhällslära utbildade sig under fortsatt åskådande af det stora, omsider i sann dager sedda revolutions-dårspelet, är hans philosophiskt-politiska verk ”Rätt, eller alla Samhällens eviga Lag” (1794); hvilket han likväl, tyvärr, – och kanske till någon del i följd af flyttningen till Greifswald, – lemnade ofullbordadt, sedan (genom Philipsons försorg) tre hälten deraf utkommit.
En uppfriskande episod från dessa strängare undersökningar är den mera poetiskt hållna och ofta lekande, men på känsla och tanka jemnlikt rika skriften ”Harmonien, eller allmän plan för en upplyst och äkta Kärleks-Förening” (1794).
Med rätta säger (i företalet) författaren sjelf om ”denna lilla bok, som skrefs först på engelska och i London”, att den ”är något vida mer, än ett philosophiskt skämt”.