Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man ej är lycklig nog att kunna mundtligen samtala med sin vän, måste man taga sin tillflykt till papper och penna, och jag tror till och med detta sednare är bättre, ty man slipper då blygas öfver de ord af dårskap, svärmeri och lättsinnighet hvilka skulle ha svårt att halka öfver läpparna och som, vid vännens hastiga inkast eller förebrående blick, skulle komma en att nedslå ögonen.
Jag bad dig om förlåtelse att jag i mitt förra bref skref, endast om fruntimmer, jag begår denna gång samma fel.
Jag känner dig visst som deras adoratör i högsta grad; men jag vet äfven att du heldre sjelf ser och språkar med dem än läser långa beskrifningar öfver dem, helst ditt lynne är så olikt mitt.
Du kan bli förtjust en gång om dagen och det oaktadt kan du ej älska någon, du har derföre alltid ansett det ovärdigt en man att låta sig fängslas i kärlekens bojor, att vara slaf af en qvinna och låta hela sin sällhet bero på dess nåd eller onåd.
Du fördömmer icke äktenskapet, tvertom anser du det som ett villkor för lycka och trefnad, helst när det åtföljes af en ansenlig förmögenhet, men du vill icke att man skall förälska sig så att man blir oförmögen att tänka och handla, än mindre skulle du gilla att man förälskar sig i tvenne på en gång.
Och Herrman! detta fel har jag begått och vågar dock ännu smickra mig med din vänskap, och vågar inför dina ögon nedlägga en skildring af hela mitt hjertas tillstånd.
Välan! ingressen är jord – och antingen du vill läsa mitt bref eller icke, måste jag fortsätta.
För fyra dagar sedan var jag tankfull och mindre glad än förr, nu är jag orolig, sorgsen och olycklig.
Min fästmö blir mig med hvarje stund mindre kär, emedan jag hos henne upptäcker så mycken stolthet, egenkärlek, herrsklystnad och nyckfullhet.
Alla dessa fel höra verkligen till hufvuddragen i dess karakter; jag märkte dem icke förut, ty hennes skönhet hade förblindat mig – skulle då åsynen af hennes syster rycka bindeln från mina ögon?
Ännu en sak fruktar jag, som kan komma att störa min husliga lycka när jag blir Sophies make, den nemligen, att hon så gerna låter kurtisera sig af alla.
Jag har anlag till en ytterlig svartsjuka, jag skulle bli förtviflad om min hustru visade sig road af andras hyllning, och om icke jag allena sysselsatte alla hennes tankar, och likväl förutser jag, att jag som man torde bli den sista med hvilken hon sysselsätter sig, ty redan som fästmö och så nyss förlofvad är hon ej rätt glad, om icke en mängd fjärilar kringsvärma henne, i synnerhet moustache-herrar med sporrar och galonerade kragar.
Äro några sådana närvarande så ser hon mig knappt, och tränger jag mig fram, genom svärmen för att tilltala henne, så svarar hon korrt och vänder sig åter till Officerarne.
Hvarföre valde hon då en civil när militärer äro hennes högsta goda? denna anmärkning gjorde jag redan långt innan Mathilda kom till Stockholm, och den har förorsakat mig mer än en ledsam stund.
Det är tid att jag gör dig en målning af de begge Mamsellerna B ..., dessa så olika systrar hvilkas bekantskap gjort mig först så lycklig och sedan så olycklig.
Sophie, den äldsta, tjugu år gammal, är lång och väl vext.
Jag har redan nämnt att hon har i sitt yttre något majestätiskt, jag upprepar det ännu: hennes stolta gång och hela hennes hållning ger henne utseende af en Furstinna, och den sköna pannan synes skapad att bära ett diadêm.
Hennes hår är glänsande och nästan svart, och gör hennes hy af rosor och liljor så mycket mera bländande.
Hennes ögon de skönaste man kan se, hafva ingen afgjord färg, man har svårt att säga om de äro blå, bruna eller grå; men sjelfva byggnaden deraf och deras ovanliga glans och liflighet gör dem alldeles ojemnförliga.
Hvarje af hennes anletsdrag är grekiskt skönt, och af en fullkomlig regelbundenhet.
Dock – nu först kommer jag ihåg – du har ju sett henne! och jag sitter här och målar henne för dig.
Ja det får gå.
Nu står hennes porträtt här, det kan icke utstrykas utan att omskrifva hela brefvet, och dertill har jag hvarken tid eller lust; jag skyndar nu att afmåla hennes syster som du icke har sett:
Mathilda, sjutton år gammal, är liten till vexten, men de späda formerna hafva redan en rundning, en fyllighet, ett behag som vore hon skapad att föreställa en Hebe.
Om hennes stora, godhetsfulla och tillika eldiga; ljusbruna ögon har jag redan talat.
– Ack bror! när bruna ögon äro vackra, öfverträffa de vida de blå i glans och uttrycksfullhet.
Om Sophies panna synes fordra ett diadêm till prydnad, synes Mathildas deremot, kransad af kanstanjebruna lockar, bäst prydas af en blomsterkrans.
Hennes friska hy, hennes elfenbenshvita tänder, som framlysa när hon öppnar den lilla röda munnen hvilken, tillsluten, liknar ett körsbär, gifva henne utseende af en, under den fria himmelen uppvuxen törnros, om man icke i detsamma hos henne varseblef en hemlig trånad, ett drag af melankoli oaktadt munnens fridfulla leende, som bevisar att den friska törnrosen ändå uppvuxit i drifhus.
Sophie tyckes befalla vördnad, Mathilda tyckes bedja om kärlek.
Den förra synes skapad att herrska, den sednare att älska.
Sophie bländar vid första åsynen; med en sjelfständig mine blickar hon omkring sig och hvar hon rigtar sin blick, tänder den ett hjerta.
Mathilda, mindre bländande, men derföre icke mindre behaglig, liknar en späd ranka som blott behöfver en stam att slingra sig omkring för att aldrig mer ryckas derifrån.
Sophie lyser med sina talanger och skördar öfverallt beröm och bifall; Mathilda gömmer sina och tyckes äga dem blott för sin egen skuld.
Orsaken är att hon aldrig i systrens närvaro vågar visa dem, ty denna tål ingen medtäflerska, och fadren, till ytterlighet svag för sin äldre dotter, njuter blott, är blott till då han hör henne berömmas, och långt ifrån att med en faderlig bifallsblick uppmuntra den yngre, låtsar han knappast se henne.
Detta förhållande inom familjen, faller hvarje främmande genast i ögonen; jag har i fyra dagar varit en tyst betraktare deraf, och fullkomligt sannat hvad Emelie sagt mig i detta ämne.
Denna fadrens orättvisa har dock icke hindrat Mathilda från att utveckla och fullkomna sina lyckliga naturanlag, ty fudren har dock ej gått så långt i hårdhet att han vägrat betala lärmästare för henne eller nekat henne lära allt hvartill hon haft lust och fallenhet.
Det är blott tillfälligtvis hennes förstånd och själsodling som framlyser, och då systren någon gång är frånvarande, kan man få höra henne spela och sjunga.
Mathilda fortfar att undvika mig och synes frukta mitt samtal, ja, ända till min blotta åsyn.
Huru skall jag förklara denna fruktan?
Skulle det vara kärlek?
Skulle jag redan i Hernösand, der hon som hastigast såg mig, hafva gjort något intryck på henne, efter hon röjde så mycken förvirring då jag för henne presenterades som hennes tillkommande svåger?
Skulle hon sörja öfver att systren är min utkorade, och sjelf önska vara det?
– Dumhet! Egenkärlek!
Och dock – om hon älskade mig!
Ursinnige! hvad önskar du? – din egen och den huldas olycka.
– Är jag icke fästad vid Sophie?
Är icke vår förlofning éclaterad?
Möbleras icke redan ett helt hus för vår räkning, och är icke brölloppsdagen utsatt till d. 28:de i nästa månad, hennes fars födelsedag?
O att jag förr hade gjort Mathildas bekantskap! jag vore icke då Sophies fästman.
Skrif snart, Herrman!
Bele mig, smäda mig, förebrå mig, banna mig – gör allt – bara du skrifver; jag behöfver ett bref från dig för att återkomma till sans, ty nu går jag som i ett töcken, och det tvång jag måste ålägga mig ökar ännu mer min besynnerliga sinnesstämning som, det oaktadt, väcker allas uppmarksamhet.
Jag är ganska olycklig.
Upsala d. 21 Febr. 1831.
Min beklagansvärda vän!
Skulle jag tro mig behöfva helsa dig med en sådan tittel?
Dig, som jag trodde omgifven af idel gaudium och jubileum.
Så är det dock med den jordiska lyckan, den har blott ephemerens varaktighet.
Att du så hastigt blifvit nedstörtad från den svindlande sällhetshöjd på hvilken du i några veckor stod, seende hela jorden utbreda sig som ett paradis omkring dig, seende en molnfri himmel hvälfva öfver dig, och i framtidens perspectiv en oändlighet af lyckliga dagar, se det kan jag icke annorlunda förklara, än att det var för mycket åt dig, Bror! att du haft för många som afundats dig, och att deras onda böner blifvit hörda.
Jag har dock icke på mitt samvete att jag varit bland dessa afundsmän: väl tyckte jag att något sämre hade gått an åt dig; men icke dess mindre unnade jag dig så hjertligt gerna att bli lycklig.
Din belägenhet är brydsam och fatal.
Förlofvad med ena systren, på vippen att mot henne bli otrogen emedan du förälskat dig i den andra.
I sanning! man kan icke vara värre i sina affärer.
Stackars Ludvig!
Men hvarföre är du då icke vek? hvarföre är då ditt hjerta så tillgängligt för alla intryck?
Du skulle göra som jag – dyrka alla utan att fästa dig vid någon; eller, om du fäste dig, först väl undersöka om din älskade, jemte sina lysande talanger äfven har de egenskaper som fordras för att lycliggöra en man.
Så ämnar jag göra när jag en gång skall gifta mig.
Du känner mig icke rätt om du tror mig kunna leka med det heligaste på jorden, med äktenskapet, denna Skaparens visaste stiftelse, af religionen helgad, och af samhällsordningen stadfästad.
Du tror mig anse jordisk rikedom som ett hufvudvilkor för äktenskaplig lycka – nej Ludvig!
Jag kan skämta öfver alla ämnen, men jag kan dock tänka och handla alfvarsamt.
Emellertid ser jag ingen utväg att rycka dig ur din brydsamma belägenhet.
Du kan icke som en hederlig karl bryta med Sophie, helst då det gått så långt att möbleringen är börjad och brölloppsdagen utsatt.
Att af gubben B ... begära Mathilda i stället för Sophie, vore att göra honom ursinnig, och att visa den oskyldiga flickan, hvilken efter allt utseende redan är kär i dig, hur dyrbar hon är för dig, vore synd.
Du måste akta dig derför Ludvig, och undfly henne så mycket möjligt är.
Föröfrigt får du finna dig i ditt öde, vara nöjd med din sköna Sophie, icke se hennes fel genom förstoringsglas och söka att med saktmod och förnuft rätta dem då du blir hennes make.
Frukta ej att du tröttar mig med dina bref.
Väl är jag af göromål öfverhopad, men har dock tillräcklig tid öfrig för deras läsning.
Ditt förtroende gör mig så lycklig, frukta ej att jag missbrukar det.
Jag väntar snart åter ett bref från dig; måtte jag då få höra att du är lyckligare och lugnare, och att du slagit ifrån dig alla griller.
Skrif allt hvad som ligger dig på hjertat, dina känslor finna ett echo i hjertat af Din
Trogna vän,
Stockholm d. 27 Febr. 1833.
Min bästa vän!
Mathilda har lemnat
Stockholm för att åter begifva sig till sin mormor i Hernösand, och jag har på trenne dagar icke sett henne än mindre fick jag taga afsked af henne.
Det var i går stor middag hos B ..., jag var bjuden, det förstås; jag kom dit, gästerne voro samlade; B ... sjelf, Sophie, Emelie och hennes lilla son voro inne, Mathilda saknades.
Det föreföll mig mindre underligt, ty efter den händelse som för tre dagar sedan inträffade, och som jag straxt vill omtala, hade jag ju aldrig sett henne inne; på mina frågor hade man alltid svarat att hon mådde illa och ej kunde vara visible.
Jag frågade nu åter efter henne och om hon ännu var sjuk – Emelie, till hvilken jag egentligen ställt min fråga, såg alldeles förgråten ut och kunde ej svara; Sophie åtog sig således detta besvär och berättade med den likgiltigaste mine i verlden, att hennes syster samma morgon återrest till Hernösand, emedan hon alldeles icke kunde trifvas i Stockholm, att hon gråtit och bett länge innan hon erhållit fadrens samtycke, samt att hon följt med Lagman K ... och hans fru, hvilka åter rest hem till Hernösand.
Jag stod alldeles som förstenad och hade knappast nog sans för att bjuda min fästmö armen och föra henne till bordet.
Emelie satt på andra sidan om mig, hon tryckte flera gånger betydelsefullt min hand under måltiden, men talade icke ett ord emedan tårar, hvaraf hennes ögon ständigt voro uppfyllda, hindrade henne derifrån.
Att beskrifva mitt sinnes-tillstånd vore ett fåfängt försök, ty jag satt der, mera drömmande än vaken, och kunde ej conversera med min fästmö.
Lyckligtvis slapp jag det också denna gången, ty hon hade på andra sidan om sig en resande herre, en Öfverste-Löjtnant vid ett kavalleri-regemente af hvilken hon kurtiserades och för hvilken allena hon hade ögon och öron under hela måltiden, så att hon skulle ha funnit sig ganska generad om jag tilltalat henne.
För första gången som fästman, var jag ej svartsjuk utan prisade hemligt min lyckliga stjerna som just nu ditfört denna Öfverst-Löjtnant, hvilken så sysselsatte Sophies tankar och hindrade henne att märka min oro.
Efter måltiden smög jag mig bort; Sophie kringsvärmad af kavaljerer men mäst uppvaktad af den resande herrn, gaf icke akt på mig, jag sade blott i hast till Emelie att jag mådde illa, att jag gick ut för att andas frisk luft och att jag skulle återkomma; men jag återkom icke mer den dagen, och jag tror knappt att Sophie saknade mig eller ens visste om jag var der eller ej; ty då jag följande dagen kom dit och väntade mig en skur bannor, låtsade hon som om ingenting passerat.
Jag hade, ifall af behof, upptänkt en liten osanning, nemligen att jag varit så illamående att jag ej orkade komma tillbaka, men den behöfdes icke; ty min fästmö frågade ej hvarföre jag gick så hastigt.
De häftigaste förebråelser, det vildaste af hennes utbrott, skulle icke så mycket uppretat mig som denna ytterliga kallsinnighet af en person med hvilken jag inom en månad skall ingå äktenskap.
Jag visade också att jag var lika kall för henne; hennes hjerta tycktes ej lida deraf, men hennes stolthet fann sig förolämpad det såg jag tydligt, och hon syntes förundrad att jag ej krusade för henne.
Denna dag föll det henne mer i ögonen, ty der var ingen annan karl än jag.
Den händelse, som tilldrog sig trenne dagar före Mathildas afresa, skall öfvertyga dig om min försiktighet, och huru noga jag följt de råd du af vänskap gaf mig, att fly den älskvärda flickan och icke visa henne att hon på mitt hjerta gjort något intryck:
Ack, om detta kunde vara mitt allvar! men det är, ty värr! tvertom.
Läsningen af följande rader skall visa det jag, lättsinnigt nog, lät hänföra mig af min känsla.
Men också – hvem i mitt ställe hade väl kunnat handla annorlunda?
Med hvarje dag såg jag
Mathildas skygghet för mig ökas, och hon undvek mig synbart.
När hon icke trodde sig vara bemärkt, häftades hennes blick förstulet på mig, men mötte mina ögon hennes, då nedblickade hon rodnande på sitt arbete, sin näsduk eller hvad hon hade i händerna.
Jag märkte tydligt att hon älskade mig, men att hon kämpade emot denna olyckliga passion, ty hennes ögon, hennes allt mer och mer bleknande kinder förrådde ett inre, våldsamt lidande.
Ännu var dock denna upptäckt en blott förmodan, rätt snart öfvergick den till visshet.
Sophie bad mig en dag, nej icke bad utan befallte mig, (ty hon kan ej bedja), att följa henne på Spectaklet.
Man gaf der tvenne pjeser som jag sett förut, mångfaldiga gånger, det var mig således mycket emot att gå dit.
Jag invände att jag hade ett bref att skrifva, hvilket med posten skulle afgå samma afton.
”Det gör ingenting,” svarade Sophie, ”Pappa har också post i dag, han kan icke följa mig och utan kavaljer kan jag icke komma in i logen.
Du kan gerna gå din väg straxt och skrifva så många bref du vill, bara du följer med och kommer och hemtar oss.” Sophie visste ej hvad hon gjorde denna gången, Mathilda for ej på Spectaklet, fadren satt hela aftonen på sitt kontor.
Sophie, Emelie och jag begåfvo oss således klockan sex till Operahuset, och inom en qvarts timme var jag åter ute.
Men i stället för att gå hem till mig och skrifva, gick jag hem till B ....s der jag visste mig träffa Mathilda ensam.
Jag kom in i salen, der var tyst och stilla, jag gick igenom nästan hela våningen utan att se någon.
Slutligen råkade jag en jungfru som sade mig att mamsell Mathilda var i sin kammare.
Jag gick in uti Emelies som var näst intill, och der jag förr ofta inträdt; dörren till Mathildas rum stod öppen, hon var icke der.
Hennes skrifbyrå var öppnad och på klaffen låg en liten bok hvari hon nyss skrifvit.
Nyfikenheten dref mig; jag steg närmare, jag kastade en blick på boken, jag läste der mitt namn och det var nog för att fresta mig att läsa mera.
Den lilla boken tycktes vara en slags journal, hvari den unga flickan för hvarje dag upptecknade någon märkelig händelse, eller någon på henne verkande sinnesrörelse.
De rader hon nu skrifvit och hvaraf bläcket ännu icke var torrt, lydde sålunda:
”Ludvig, Ludvig! skulle jag se dig för att förlora mitt sinneslugn?
Hvarför åter- vände jag hit, från min lugna fristad för att i mitt bröst nära en brottslig kärlek!
Och är det då kärlek?
Min systers fästman!
o jag ryser vid blotta tanken.
– Jag måste fly dig
Ludvig! aldrig, aldrig skall du få veta hur svag, hur brottslig jag är.”
Jag skulle förgäfves söka skildra hvad verkan dessa raders läsning gjorde på mig.
Jag stod ännu som förstenad och höll boken för ögonen då en späd, hvit hand framräcktes från en bakom mig stående person som ville frånrycka mig den.
Det var Mathilda. ”Djerfve!” ropade hon i det jag såg mig om och krampaktigt fasthöll boken.
Nej, himmelska flicka, icke denna vreda blick, ropade jag och höljde först boken, sedan den späda handen med kyssar.
Mathilda drog sig med en blick af fasa tillbaka och vacklade i en soffa.
Jag sjönk på knä för henne, men kunde ej tala.
Ändtligen utbrast hon i snyftningar, lindade sina armar om min hals, smög sig tätt intill mitt bröst och fortfor att gråta.
I en hast slet hon sig dock ifrån mig och ilade mot dörren.
Lika hastigt vände hon om, sägande:
Farväl Ludvig! vi se hvarann i dag för sista gången.
Farväl! ”Farväl!” sade hon ännu en gång – gör min syster lycklig och – hon kunde icke säga mer, snyftningarna hindrade henne, hon ilade ut och jag såg henne aldrig mera.
Der stod jag som en drömmande, Herrman! och under hela denna scen var jag som i en annan verld.
Jag hade ej styrka att följa Mathilda, och då jag stått några minuter stum och stirrande åt dörren, sansade jag mig och blickade efter boken, den hade hon medtagit.
Jag lopp att söka henne, jag frågade alla i huset efter henne, ingen visste var hon var; förmodligen hade hon stängt in sig.
Jag gick hem, jag var ursinnig, jag rasade.
Likväl måsta jag ju sansa mig för att gå till Spectakelhuset, och följa Sophie och Emelie i vagnen, och för att förekomma tjenstfolkets sqvaller, sade jag
Sophie det jag varit hemma hos hennes far, och i alla rummen sökt en revers som jag trodde mig ha upprifvit då jag lemnade henne Spectakel-biljetterna.
Sålunda kom jag ifrån all misstanka.
Mathilda höll sitt löfte att aldrig mer visa sig för mig – inom tre dygn hade hon återrest till Norrland.
Och jag är kär, dödligt kär i henne, och den befallande, inbillska, behagsjuka och kalla Sophie blir mig med hvar dag odrägligare, och våningen är snart i ordning, och om Söndag åttadagar lyses det första gången.
Döm om min belägenhet
Herman, och om du kan fatta hela grymheten deraf, så beklaga Din
Olyckliga vän,
Hernösand d. 6 Mars 1831.
Så är jag då åter i min lugna fristad, och det förefaller mig som hade jag varit ute och seglat på ett stormande haf, och nu inlupit i en säker hamn.
Men hvar är min munterhet, hvar är min gyllene frid?
o borta, borta, för att aldrig mer återkomma!
Gråtande, men ändå icke olycklig, lemnade jag min mormors boning.
Efter fjorton dagars vistande i min fars hus, i den bullersamma hufvudstaden, återkommer jag och är utan frid; ett rof för en brottslig kärlek.
Ingen samvetsförebråelse hade ännu sargat mitt skuldfria hjerta då jag slet mig ur mormors armar, och då jag, till hennes förvåning, till hennes glada öfverraskning åter ilar in i hennes hydda, tycker jag att en hämdens ande förföljer mig.
Jag har väl icke begått något brott, jag har väl icke gjort något afsteg från dygdens väg; men – säg Emelie! är det inte en stor synd att bli kär i sin systers fästman, och skall icke Gud straffa mig derföre?
O jag ber honom hvarje ögonblick om förlåtelse; jag låfvar bot och bättring, jag föresätter mig alfvarligt att aldrig mer tänka på Ludvig – och ändå tänker jag hvarje minut på honom.
Jag föresätter mig att rycka hans bild ur mitt hjerta – och ändå är den med elddrag tecknad der.
Hvad skall jag företaga?
O du mitt hjertas enda, dyrbara och trogna vän! säg mig, trösta mig, råd mig!
Mormor är utom sig af oro öfver min blekhet och mitt sorgsna utseende; hon påstår att jag är sjuk och vill nödvändigt rådfråga läkaren.
Jag försäkrar henne förgäfves att jag mår väl, hon tror mig icke.
Jag försöker att le, men förställningen vill icke lyckas.
Tusende gånger har jag varit sinnad att kasta mig i hennes famn och bekänna hela min svaghet, bekänna att jag så dyrt fått betala resan till Stockholm, nemligen med hela mitt lefnadslugn; men jag vågar ej: jag fruktar hon blir ond på mig.
Ack Emelie! aldrig, aldrig mera kan jag bli lycklig.
Dock här vill jag förblifva så länge min mormor lefver, för att en gång tillsluta hennes ögon, ifall icke sorgen förr tillsluter mina.
Gråt med mig Emelie, min ungdoms vårglädje är försvunnen.
Mathilda B
Stockholm d. 12 Mars 1833.
Hej hopp sa’n! gratulera mig, min bror!
Jag är icke mera sorgsen – jag är glad, jag är lycklig – jag är fri.
Du tror väl jag är alldeles från förståndet.
Nej, men jag är så glad öfver min erhållna frihet att jag knappt kan tänka redigt.
Mina jernkedjor äro brutna – jag är fri hör du!
Likväl ärnar jag ej länge vara det.
Jag vill åter slutas i bojor men det skall bli den rena kärlekens, den ljufva sympathiens rosenbojor.
Men du undrar väl ihjäl dig öfver mig, som så kan i hast öfvergå från ytterligheten af sorg, till ytterligheten af glädje.
Betänk dock att det är fjorton dagar sedan jag sist skref dig till och på kortare tid än denna, kunna många märkliga händelser inträffa, den mäst molnhöljda himmel klarna och förtviflan bytas i segersång.
– Men hvad har då egentligen händt? frågar du.
– Jo, bästa Herrman! jag har slagit upp förbindelsen med Sophie och hon med mig; det har händt, ingenting mer och ingenting mindre: vi voro båda af samma tanka – våra önskningar möttes, vi hade begge ledsnat vid hvarandra och nu äro vi begge fria.
Här, min bästa Herrman! finner du visst ett rikt fält för dina satiriska anmärkningar.
För tvenne månader sedan skref jag och bad, under samma lifliga glädjeyttringar att du skulle lyckönska mig som varit nog säll att vinna den sköna och rika mamsell B ...s hjerta och löftet om hennes hand.
Nu ber jag dig lyckönska mig att detta löfte är brutet.
Om förlusten af hennes hjerta vill jag icke tala, ty det har jag aldrig ägt; jag tviflar nästan om hon har något, ty hon är så känslolös.
Men det är tid att jag för dig berättar händelsen som vållat den lyckliga förändringen.
Du mins jag sade dig i mitt förra bref, att Sophie blef mig med hvar dag odrägligare, i anseende till dess behagsjuka, nyckfullhet, stolthet och kallsinnighet.
Saknaden af Mathilda och minnet af scenen mellan henne och mig, öppnade ännu mer mina ögon för den märkbara skillnaden i dessa begge systrars karakter.
Minnet af den enas känslofullhet, godhet, anspråkslösa, stilla och oskuldsfulla väsende, kom mig med hvarje stund att djupare känna det den andra ägde ingen af dessa dygder: att blott en minut hafva varit sluten i Mathildas armar, tryckt mot detta rena hjerta, var nog för att öfvertyga mig att det gifves på jorden en himmel, men från hvilken jag evigt var stängd.
Fredagen den 27 Februari hade Mathilda rest.
Fredagen den 6 Mars skulle lysningen uttagas och Söndagen den 8 skulle bli första lysningsdagen.
Den 5, eller Thorsdagen, kom jag efter vanligheten till B ...s, men råkade ingen i rummen; Patron, sade man, var på kontoret, fru M., som du känner under namn af Emelie, var borta, men mamsell Sophie var hemma, det visste man med mycken säkerhet.
Likväl var hon icke synlig; jag tog för afgjordt att hon var i sin kammare, tänkte: hon kommer väl, och satte mig helt lugn i salen, det vill säga: så lugn som jag i min sinnesförfattning kunde vara, att bläddra i några dagblad som lågo der.
Sophie kom dock icke ut.
Jag spatserade i djupa tankar af och an i salen.
Jag tänkte på den fatala lysningsdagen som var så nära, på den ännu fatalare brölloppsdagen och på den resande Öfverst-Löjtnanten som var det fatalaste af alltsammans.