Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Elvira har varit absolut vanlottad både som sångparti och tragisk rol, det senare i all synnerhet.
Deremot har Zerlina — här som annorstädes — lifligt favoriserats och gifvit anledning till mänga förtjusande prestationer, till och med af unga skönheter med fasligt liten röst.
Olik alla andra var TrebeUis Zerlina, en originell och underhållande om ock qj så särdeles tilldragande skapelse.
Efter tjuaaren du Puy kom tjusaren Scllström och efter denne tenor i barytonpartiet åter en annan tenor, den ännu lefvande Jxdius Günther.
Af defödande torde man böra ihogkomma Wallins och WiUmans Dod Jaan som de mest imposante, väldige samt Arlbergs och Algot Langes som de mest ridderlige, förföriske.
Ottavios dramatiskt otacksamma, men lyriskt praktfulla parti kreerades af tenor-vete-ranen Lindström, som i många år gaf partiet med stor utmärkelse och har sedan burits af Olof Strandbergs natursköna toner till dess hr Victor Dahlgren fick partiet, åt hvars glaospuukter denne såogares på 60: talet mjuka och klangfulla röst gjorde rätt mycken heder.
Leporello och Guvernören ha haft många, delvis gemensamma tolkar, några särdeles framstående såsom bröderne Kinmansson, Uddman, Behrens, WiUman, Janxon m. fl.
Nu är » Don Juan » åter under inöfning och det är hr Forstén som ärft Don Juans parti.
» Trollflöjten » har ej heller saknats på rcpertoiren, ehuru i en rolbesättning, som ej för jem-föras med förr, den tid då Michaéli, Stenhammar, Amoldson och WiUman uppburo det fagra snilleverket.
Hvad » Figaro » ankommer, så gafs denna opera ganska förtjenstfullt ännu för ett par år sen, och lär väl icke vara omöjlig att f % upp äfven innevarande spelår.
Deremot tyckes man vara dömd att för alltid hos oss sakna de tre öfriga Mozartska mästerverken » Enleverin-gen », » Så göra de alla » och » Titus ».
Af dessa torde den sistnämnda operan under nuvarande förhållanden vara den svåraste att uppföra.
» Enleveringen » borde dock bereda mindre bryderi, och ville hr WiUman än en gång visa sig i sin ypperst affattade bufla-rol, Osmin, är det nog troligt att reprisen skulle slå ganska väl ut.
Någon fara för dessa reprisers ekonomiska sida tror jag näppeligen man har skäl att frukta.
Af alla de klassiska mä-starne är ju Mozart utan fråga den mest populäre, likaväl som den i teatermusik absolut främste.
Mozart eger en trollmakt öfver den stora publiken som få om ens någon.
Så har man t. ex. hos oss sett verkligt dåliga Mozart-representationer ganska väl besökta, under det relativt goda framställningar af Méhul (Josef i Egypten) och Cherubini (Vattendragaren) lemnats åt sitt Öde.
Konsertsäsongen lemnar mig denna gång föga stoff att behandla.
Man kan ju säga att den invigdes genom hofkapellets första symfonikonsert, en mycket omvexlingsrik musikafton, som leihnade musikälskare af skilda läger och mycket olika åsigter god behållning.
Äfven den andra i ordningen egde rätt mycket intresse, hvilket ock måste sägas om en virtuos-konsert, hvilka annars ofta nog i rent musikalisk väg kunna vara ganska sterila.
Jag syftar på fröken Öhrströms stora konsert, hvilken, likavälsom den sångerskan höll i fjol, utmärkte sig för ett synnerligen prisvärdt innehåll oeh desslikes rätt vackra prestationer, dervid man i första rummet erinrar sig den förtjenstfulla konsertgifva-rinnans egen varma och välklingande sång, som särskildt i romansen höjer sig till ett betydande konstvärde.
Från denna konsert har man dock ett mindre behagligt minne af k. hof-kapellets ackompagnement, som var af den i sanning fruktansvärda beskaffenhet att det öfverröstade, formligen nedtystade — hr Landquist!
Nya och Södra Teatrame hafva icke haft mycket nytt — i hvad man skall kalla » lyrisk » väg.
Charles Lecoqs » Fogd blå » på den förra teatern har gjort mycken lycka, tack vare den bitvis &gt; vackra, ja rent af värdefulla musiken och — främst — det roande utförandet, hvarvid man haft nöjet skåda icke mindre än tre af teaterns täcka unga damer i karlroler — oundvikligt nöje i operett — och af dessa har särskildt den unga fröken Sjöberg ytterligare styrk det anseende hon redan vid sin debut förstod att vinna såsom musikalisk sångerska, begåfvad skådespelerska
— dertill ett icke föraktligt plus af » ungdom og ynde ».
Samme kompositörs » Lille Hertigen », relativt ett af de bättre alstren i genren, har gifvit fr k.
S. tillffclle till en ny framgång, och hr IUngvaU, som i » Fogel blå » vunnit en ansenlig succés de rire, hade ock en hufVudrol i denna operett, bvaruti man med nöje förnyat bekantskapen med direktör Holmquists skolpedant, en af denne omtyckte komikers mest stolliga karrikatyrgubbar.
Södra Teatern har beträdts af fru CaroUne Horwitz, som gifvit Hervés » Kosackflicka *.
Med allt erkännande af de friska och tilltalande konstnäregenskaper, som den framstående artisten äfven i detta parti utvecklade, tro vi dock att hon ej är helt och fullt å son aise i dessa s. k. Judic-partier, som fordra ett noggrannare detaljstudium, ett finare detaljsi&gt;el och rikare nyanseringskonst, än hvad fru H. i allmänhet kan bestå.
Som sångerska deremot är fin H. sin uppgift till den grad öfverlögsen, att musik vän nen ej utan förstämning hör en sådan sångtalang i en sådan musik.
November 15.De dramatiska scenerna.
Återblick af Karl Wåhlin.
Höstsäsongens förnämsta händelse pä den sceniska konstena område var Johannes Brans gästuppträdande ä Nya teatern.
Den fräjdade konstnören ökade vid detta besök det galleri af vinnande och oförgätligt liffalla menniskoframställningar, som sedan hans föregående besök här på platsen förvaras i mångaa minne, med ännu trenne.
Direktör Josephson har länge haft för afsigt att efter hand låta de Shakespeareska konungadramerna gå öfver Nya teaterns scen.
Böljan gjordes som bekant med Richard II.
Turen stod eu till Henrik IV, hvare uppförande möjliggjordes, då teatern i herr Brun erhöll hvad som för närvarande ej här hemma stod henne till buds, en ypperlig sir John Falstaff.
Ty Bruns Falstaff var ypperlig; visserligen tamare, mindre grandios, mindre voluminös, både andligen och kroppsligen taget, än vi vanligen föreställa oss denne den komiska litteraturens heros, men så mycket mera trygg och värdig i sitt uppträdande, och detta ej joinst då han är som mest ovärdig i sitt uppförande.
Munvigr godmodig och först och sist naiv, blir han aldrig fräck eller frånstötande.
Den version af texten, som användes — en starkt förkortad bearbetning af skådespelets båda delar — gjorde Falstaff till dramats hufvudperson, — en anordning med hvilken under de förhandenvarande förhållandena ingen hade skäl att vara missbelåten.
I herr Hillbergs vackert anlagda bild af Henrik IV, den af ständiga motgångar och bekymmer tärde usurpatorn, saknade man det detaljarbete som skulle gifvit densamma dess konstnärliga afrundning.
Ett par af styckets komiska figurer, herr Gründers Bardolph och herr Svedbergs Simpel, voro raskt och säkert skisserade.
Var det ett sällspordt nöje redan att se herr Bruns Falstaff, gaf dock först hans andra program full föreställning om viddenoch arten af hans begåfhing, och det af hans Falstaif föranledda antagandet att framställningen af det naiva och hjertegoda utgjorde hans rätta sfer erhöll en öfVer förväntan lysande bekräftelse genom hans Briqu&amp;ville i Meilhac och Halévys enaktskomedi » Höstsol » och hans Stolpe i » Hos kaptenen », en norsk vådevill-bagatell.
Särskildt det sätt, hvarpå han i det förra stycket lät oss följa vexlingarne i åldringens själ, visade oss huru hans frusna sinne upptinas af den unga flickans ömma uppmärksamhet, huru smärtsamt underrättelsen om hennes afresa berör honom, huru han hastigt fattar sitt manhaftiga beslut att fria, huru krossad och förödmjukad han känner sig, då han får veta att hon redan tillhör — hans nevö, och slutligen huro han, sedan allt stälts till rätta, med det älskvärdaste galanteri försäkrar henne, att man i hennes ansigte har att söka anledningen till * att han en g&amp;ng i lifvet burit sig åt som en tok, allt detta gjordes på ett sätt, som länge skall stå lefvande för deras minne, hvilka haft lyckan se det.
Att på teatern narra åskådaren att skratta, är en uppgift, som i regeln hvarje rutinerad skådespelare plägar kanna lösa.
Att komma honom att ffclla tårar är, äfvcn om texten ger underlag för ett dylikt bemödande, de goda skådespelarne förbehållet.
Att locka honom att le med tåren i ögonvrån, detta är de fä utvaldes prerogativ, till hvilka Johannes Brun hör.
Dramatiska teatern började sitt spelår med att efter hand för allmänheten presentera dels sina nyförvärfvade acqvisitioner, dels de medlemmar af stamtrappen, som längre eller kortare tid genom qjukdom varit satta ur stånd att uppträda.
Sålunda har herr Palme visat sig i Hjalmar Ekdahls roll i ' » Vildänden &gt; och i titelrollen i » Ambrosius », i hvilka båda stycken herr Bseck-ström äfven uppträdt, i det förra som gamle Ekdahl, i det senare som Jörgen, och fru Rundberg har återgifvit den unge hertig Richelieu i » Richelieus första vapenbragd » och Abigail i » Ambrosius ».
Vidare har fröken Björkegren, som i våras endast uppträdde ett par gånger i ett enaktsstycke, » Förbi »!
af Coppée, genom att ånyo upptaga Claires roll i » Herr Derblays giftermål » förlänat denna fadda produkt af fransk författarindustri ny dragningskraft.
Äfven herr och fru Hartman hafva i äldre roller gjort sitt återinträde på scenen.Oscar Blumenthal är stor och kgl.
svenska teaterdirektionen är hans profet.
I april månad uppfördes å Dramatiska teatern Blumenthals komedi » Profpilen », i september gick » Den stora klockan » öfver samma scen, och knappt har detta skett, innan en notis löper genom tidningarne att ånyo ett stycke af samme oförbrännelige Oscar Blumenthal har blifvit inköpt för Dramatiska teaterns räkning.
De spridda röster, som vid Profpilens uppförande höjde en varning mot slik literaturs införande på en teater, öfver hvars tröskel intet för konsten främmande borde fl intränga och hvilken i valet af repertoar har en viss grannia-genhetspligt att iakttaga både mot sina framstående konstnärer och mot den allmänhet, som lemnar densamma sitt pekuniära understöd, dessa spridda röster hade, då turen kom till » Den stora klockan », vuxit i antal och styrka.
Att de ej voro alldeles obefogade, framgår kanske tydligast af det olyckliga försvar för pjesen, som framkom i en af de dagliga tidningarne, hvilken i första rummet föste uppmärksamheten på dess
— oskadlighet: en eufemism för sjåpighét, hvilket ord här hade varit det rätta.
Om spelet är här intet annat än godt att säga.
Det är alltid ett nöje att höra herr Fredriksson och fru Dorsch-Bosin föra en konversation, och att herr Hedin aldrig visar sig på scenen utan att försätta publiken i den muntraste sinnesstämning, är af gammalt kändt.
» Denise », skådespel i fyra akter af Alexander Dumas d. y., är hittills Dramatiska teaterns enda literära nyhet.
Detta skådespel, som i Frankrike väckt så mycken uppmärksamhet, för-fäktar den satsen, att en q vinna, som en gång förtroendefullt hängifvit sig åt den man hon älskar och blifvit af denne skänd-ligt öfvergifven i sin olycka, icke dess mindre kan ha rätt till den upprättelse, som ligger i att bli en hederlig mans hustru.
Denna sats, som då den först uttalades af George Sand — bland annat i hennes å Nya teatern för ej mer än ett år sedan uppförda skådespel » Claudie » — betraktades som en temligen (Jjerf paradox, har, å nyo utslungad af Dumas, i författarens fädernesland väckt ett uppseende och förorsakat ett meningsutbyte, som snarast är egnadt att förvåna oss, för hvilkas moraliska ståndpunkt endast ett svar på den framkastade frågan står att finna, nämligen det som författaren sjelf afgifvit.
Den tolkning, skådespelet, hvars innehåll jag har skäl att antaga vara allmänt bekant, vid uppförandet erhöll, länder flertalet af de medverkande artisterna till mycken heder.
Trenneaf de spelande, nemligen herr Thegerström som Brissot, fru Hwas-ser som fni de Thauzette och fröken Björkegren som Denise hafva dock tilldragit sig största uppmärksamheten.
Herr Thegerström är en kritiskt anlagd konstnär af utpläg-ladt realistiskt skaplynne.
Långt ifråji s&amp; oföränderligt jemngod som herr Fredriksson, blir han lätt torr och ointressant, men kan till gengäld, när han erhållit för sitt analyserande spelsätt lämpade roller, ntföra dessa på ett egendomligt markeradt och i minsta detalj verklighetstroget sätt, hvarigenom han drag för drag etsar gestalten in i vårt minne.
Hans Brissot är med sin strama hållning ett präktigt exemplar af en krigsman af gamla skolan.
Framställningen af den våldsamma affekten hos gubben, då han, osedd af sin dotter, hört hennes berättelse om sitt lifs olycka, verkar i all sin skräckinjagande vildhet med slående sanning.
&gt;Gå din väg », ropar han gång på gång hest och febrilt, ur stånd att ens i sin husbondes närvaro kunna beherska sig.
Endast dennes mellankomst hindrar honom från att i sin besinningslösa förbittring misshandla dottern.
Då ett ögonblick derefter hennes förförare inträder i rummet, sammansnöres hans strupe af sinnesrörelsen, de ord, han riktar till honom, snarare framhväsas än utsägas, och när han springer fram och ffeller omkull Fernand utan annan tanke än den att döda honom, tycker man sig se ett vilddjur, som störtar sig öfver sitt byte.
Det mest kännetecknande draget för fröken Björkegrens spel i Denises roll är beherskningen.
Hennes gestalt och röstmedel hänvisa henne till tragedien.
Hon är född för koturnen.
Frestelsen att briljera med ett så hänförande röstinstrument som hennes måste ligga nära till hands.
Hennes pietet för dramats anda och hennes hänsyn till de öfriga uppträdandes spelsätt hafva emellertid bjudit henne att betvinga sitt patos och på bästa möjliga sätt samverka med sina medspelande i och för åstadkommandet af ett helgjutet intryck hos åskådaren.
Den flärdfrihet och den stilkänsla, som röjer sig i ett dylikt förfaringssätt, är må hända, jämte den innerlighet, som präglar hennes spel i tredje aktens stora scen, det mest erkännansvärda draget hos fröken Björkegrens Denise.
Är sålunda den högsta enkelhet utmärkande för fröken Björkegrens uppträdande, så består fru Hwassers spel i fru de Thau-.
zettes roll af den ena teaterkuppen efter den andra.
Rollen sönderfaller under hennes händer i en mängd pretiöst utarbetade detaljer.
För öfrigt är hennes poserande plastik, förträffligt på sin plats t. ex. vid återgifvandet af grefvinnan Danicheff, detryska herresätets ceremoniösa herskarinna, allt för tung och pretentiös för framställningen af fru de Thauzettes fladdrande väsen.
Fru de Thaazette är helt enkelt en behagsjnk intrigant med godt hufvud.
Fru Hwaeser gör henne för mycken ära genom att göra henne » demonisk ».
Bättre har fru Dorsch-Bosin träffat denna i. hennes händer fint tillspetsade rol.
Nya teatern, som rör sig med en personal, hvilken pä det hela taget är den kungliga talscenens artistkår ej sä litet underlägsen, har dock denna hösten liksom ej sällan förut, genom sin gedigna och intressanta repertoar i främsta rummet påkallat teatervännernas uppmärksamhet.
Efter Bruns uppbrott härifrån har man der bland annat fått se ytterligare ett Shakespearestycke samt ett stycke af Kielland och två af fru Edgren.
» Så tuktas en argbigga » är ett inlägg i qvinnofrågan, som, betraktadt från vår tids ståndpunkt, faller under det befängdas kategori.
Onekligt är att författaren här, med den öfverdrift, som är lustspelsdiktarens förmånsrätt, verkligen velat säga sin hjertans mening om qvinnans rättigheter och skyldigheter; — en mening, som litet hvar måste finna hårresande orättvis.
Förmår man emellertid för en stund bortse från teorierna, verkar diktens robusta och urfriska humor, helst om den njutes emellan ett par af den moderna litteraturens tungsinta och ej sällan glåmigt pessimistiska verk, förfriskande och uppiggande som ett salt bad på slappa nerver.
De båda hufvudrollefna, Petruccios och Katarinas, hade aldrig kunnat falla i lyckligare händer.
Fru Ulff, hvars talang allt för ofta missbrukats i moderna kurtisan roller, har först i det klassiska lustspelet tillfälle att lägga sitt rätta temperament i dagen.
Herr Hillberg, • vår mångsidigaste sceniska talang, återgaf den egendomlige variant af den vandrande riddaren, som kallas Petruccio, med en kläm och schwung, som lemnade intet öfrigt att önska.
De båda konstnärernas samspel uppbars af en aban-
• don, som gaf intrycket af en lycklig improvisation.
Inom den moderna nordiska dramatikens område har Nya teatern under den gångna delen af spelåret varit utan konkurrent, då publikens lystmäte på tysk komedi hittills gifvit Dramatiska och Södra teatern tillräcklig sysselsättning.Kiellands » På hemvägen », ett af Björnson starkt påverkadt tendensstycke, som, af väckande allvar i syftningen, i den konstnärliga utformningen röjer ej så litet af famlande osäkerhet, beredde herr Hillberg tillfälle att i grosshandlare Worms roll ådagalägga sin sällsporda träffsäkerhet i bildens anläggning.
Ger han sig dertill tid att i detalj utarbeta densamma — hvilket långt ifrån alltid händer — blir resultatet oftast glänsande såsom fallet var ej mindre i denna roll än då han på sin matiné den 29 nov.
återgaf Pontus Bark i » Sanna qvinnor ».
Fru Hwasser-Engelbrecht inlade en genomtänkt uppfattning och oförfalskadt » Gemttth » i sitt återgifVande af fru Worm .Man såg en glimt af karaktärsskådespelerskan.
Reprisen af fru Edgrens » Elfvan » tjenade ej minst till att visa oss, huru hastigt vår litteratur har utvecklats på några ft år.
Detta skådespel, som då det först framkom på scenen gaf intrycket af något öfverraskande och nytt, har redan en märkbar bismak af romantiskt mögel.
Det betecknar, med alla sina teck-niska förtjenster, ett tillryggaladt stadium af sin författarinnas utveckling.
Fröken Sandell, en nyengagerad skådespelerska, som förut tillhört Stora teatern i Göteborg, utförde den unga borgmästa-rinnans, » elfvans », roll.
Hennes gestalt är slank och späd, hennes ansigte fängslar genom ögonens frågande och barnsliga allvar.
Hon har något fint, friskt och skyggt i sitt väsen; man kommer att tänka på en hind i skogen.
Hennes spel är energiskt och fritt från effektsökeri.
Hon fördjupar sig med lif och själ i rollen.
Sålunda, när hon i sista akten gråtande sjunker ned på knä för sin svärmoder, ser man henne nervöst bita i näsdukssnibben för att qväfva sina krampaktiga snyftningar — ett litet väl funnet drag, som skänker illusoriskt lif åt scenen.
Hennes stora negativa förtjenst är att ej göra några eftergifter åt publikens smak för » det söta ».
Motsedt med spändt intresse, gick fru Edgrcns af kungl.
teaterns direktion refuserade skådespel » Hur man gör godt » i böijan af november för första gången öfver Nya teaterns scen.
Hvad dess innehåll beträffar, ber jag få hänvisa till den utförliga redogörelsen för detsamma i för] idet års årgång af » Dagens krönika ».
Uppförandet var en seger — för kungl.
teaterdirektionen.
Styckets brister fingo i rampljuset en skärande belysning.
Författarinnan låter gång på gång handlingen hvila för att taga upp det ena stora spörsmålet efter det andra, vända på det och kasta det å sido med en paradox.
Hennes vrede har varit så häftig,att pennan darrat i hennes eljest så stadiga hand.
Stycket uppretar utan att vägleda, anklagar utan att bevisa.
Det omvänder ingen, ty det förklarar intet.
Hufvudintrycket af detsamma är bratalt och qvä^jande.
Författarinnan har grundligt misstagit sig om tonen i » stora verlden ».
Låt vara — hvilket vi för vår del icke tro — att » öfverklassmenniskorna » i klump äro lumpna, inskränkta, afond-sjuka och egennyttiga varelser, att de nedsvärta hvarandra på ryggen och smila hvarandra i ansigtet, ätt de för sin lusta offra sina medmenniskors väl förd och i öfverdåd bortslösa hvad deras underlydandes trälarbete inbringat dem, låt allt detta vara sant, men unna dem en smula yttre hyfsning, ett grand finkänslighet och en liten aning om hvad esprit vill säga!
Så stupida som basarsällskapet äro de dock icke.
Då och då förnimmer man en lycklig ansats, hvars verkan dock omintetgöres af det helas löslighet.
När Svea förklarar att hon icke viil arbeta för att resa sig ur eländet, är detta drag tvifvelsutan lika sant som ohyggligt; men då Hellqvist, när han hör ett dylikt yttrande af den qvinna, som han utkorat till sin hustru, börjar deklamera mot de rike, som ha förderfvat henne, i stället för att eftertryckligt tillrättavisa sin ffestmö, framstår han som ett våp.
När kapten Wulff har yttrat, att i samhället för närvarande råder all önsklig jemlikhet och Blanka då fattar Svea vid handen och frågar om han skulle kunnat behandla en flicka af sin egen samhällsklass så som han behandlat denna, så skulle denna scen ha verkat med en helt annan öfvertygelsens kraft, derest de händelser, som förberedt densamma, haft mera att göra med det lif, som i verkligheten lefves.
Men nog med anmärkningar.
Utförandet öfverskylde ingenting af styckets skröpligheter; snarare tvärt om.
Fröken Fribergs grefvinna hade en mycket borgerlig anstrykning och fru Fahlmans friherrinna såg knappast ut att tillhöra hel-verlden.
Herr Svedbergs gommeux elegans var lika oäkta som herr Mallanders verldsmannafasoner.
Fru Ulff (Blanka) föll in i ett patetiskt tragedimanér och herr Hillberg skötte Wulffs roll på ett temligen liknöjdt sätt.
Herr Engelbrechts grefve var ej illa gjord, .jnen knappast riktigt tänkt: denne v. Dtihring lefver ej längre något stormande lif.
Herr Olsson lotsade sig skickligt förbi de försitt, som Hellqvists roll ställer för skådespelaren.
Den enda af de uppträdande, som presterade något verkligeo framstående, var emellertid fru Hwasser-Engelbrecht.
Dennaskådespelerska, som vid sitt första framträdande pä seenen «hade den oturen att pä grund af sin ungdomliga fraîcheur blifva myc * ket öfverskattad, har under årens lopp röjt ett märkbart sträf-vande att genom konstnärligt arbete återeröfra den plats i pub * likens gunst, som hon en gång på grund af tillfälliga yttre företräden kom att intaga.
Hennea Svea betecknar ett afgjordt uppsteg i hennes utveckling.
Det som gaf hennes spel en sådan kärnfull halt, var att hon ingenting öfverskylde.
Hennes Svea var en sannskyldig gatnymf.
Men hela hennes hållning, dé tafatta åtbörderna, förlägenheten inför främmande, hennes obekantskap ined allt hvad till comme il faut hörer, det oreflekterade och driftmessiga i hennes förfaringssätt och hennes slaka efter-gifvenhet för plötsliga initiativ gaf derjämte åt bilden bakgrunden af en vanvårdad barndom och prägeln af en snarare svag och outvecklad än förderfvad karaktär.
Man såg hennes förtid, tillbragt i folkskolan, fabriken och gränderna, draga förbi sig.
Hon blyges öfver sin belägenhet, ehuru hon ej förstår vidden af sin skam.
Hon kan räddas.
Hon är som en frukt, hvars skal bar skrumpnat under nattfrosten, men hvars kärna ej är mask-stungen.
De intressantaste teaternyheterna för den närmaste tiden blifva, å Nya teatern Edv.
Brandes ' » En Forlovelse » och Björnsons » Over Aevne », hvari August Lindberg skall utföra Sangs roll, samt å Dramatiska teatern Lessings » Minna von Barnhelm » och Mussets » Osvuret bäst » (II ne faut jurer de rien), i hvilket stycke vi skola få den glädjen att se Knut Almlöf ännu en gång beträda tiljorna.
Dramatiska teatern har på senare tiden samlat svenska original på hög.
Kanske något af dessa kan ha utsigt att komma upp, när en gång » Hexmästaren » blir utspelad.
» Hexmästaren » är nämligen den senaste tyska komedien, gående öfver tiljan i samma ögonblick som dessa rader läggas i pressen.
1.Den senaste sensationsnyheten.
Ett par anmärkningar af
Frankrike är ett bra land för erkända teaterförfattare.
Samma dag d&amp; de börja tänka på att skrifva en pjes, vidtager ock allmänhetens intresse för den, och detta intresse hålles vaket ända till premièren.
Stor succès, scener som slå an, daqnen hänförd.
Tidningarna fulla af artigheter och loford till » notre cher et eminent confrère ».
Hundra representationer garanterade.
Och det blir ibland många, många fler.
Så har det gått med Serge Panin, med Le maitre de forges, med Monsieur le ministre, med Le prince Zilah.
Om stycket har något inneboende lif, om det bäres upp af nögon egen tanke och om någon ursprunglig känsla fått uttryck der, eller om det är på ytligaste, tommaste, mest chablonartade sätt bygdt af bitar från hundra äldre stycken, af andras tankar, af de vanliga teaterpjeserna och de vanliga teaterkänslorna, således har ej ett spår af rätt att vara till, det gör sak samma.