Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där, under den lugna ytan, rörde det sig en värld af tankar och idéer — och i detta själslif kunde han fått kasta en blick — hade han blott icke fläckat sitt samvete med denna smutsiga misstanke — —
“Ni kunde ha vunnit min vänskap, men ni stötte mig tillbaka, ni kunde ha tagit med er min aktning — men ni slog mig i ansiktet med er misstanke.
Nu har jag ingenting att ge er annat än mitt medlidande.
Han kände sig som en agad hund, brottslig, ödmjuk och usel.
Som om han blifvit tryckt till jorden af en stark, hämnande hand och aldrig, aldrig skulle kunna resa sig och se upp igen.
Med en stum bugning och en ångerfull, förstulen blick drog han sig tillbaka mot dörren.
Hon stod kvar och såg efter honom.
Och med ens grep henne bitterheten, hennes blick gled med obeskrifligt hån öfver det päronformiga, finniga ansiktet och den osköna, smalaxlade gestalten.
“Stackars Josef“, utbrast hon med ett klingande, forceradt skratt. “Stackars misslyckade Josef!“
Han öpnade dörren och gick utan att våga möta hennes blick.
Vagnen höll redan utanför trappan.
“Kör fort“, skrek han — “allt hvad tygen hålla!“
“Adjö, herr magister!
Ska’ du inte ta’ farväl af mej!“
Det var konsuln, som stod på trappan.
Hans röst klingade också hånfull, liksom hennes.
Herr Blomgren ryckte piskan ur skjutspojkens hand och slog frestaren i ansiktet så, att snärten lämnade ett blodigt, ormlikt märke från högra örat till mungipan.
Och hästen, som blifvit skrämd af den häftiga rörelsen, satte af utför gården i vildaste sken.
LYCKA.
Öfver trädgården där ute lyste strålande höstsol.
Hon hade vändt hufvudet på kudden för att kunna se dit ut.
Det var ett magert ansikte, som låg där; och det svarta håret, tunt och kortklippt, framhäfde ännu mer hyns sjukliga blekhet.
Kring munnen hvilade ett uttryck af trötthet, de blekröda läpparne voro något öpna, och på ömse sidor om dem syntes de där nålfina risporna, som smärtan bränner in i huden.
I skarp kontrast häremot framträdde pannans energiska modellering, de tjocka ögonbrynen, som föreföllo onaturligt svarta, och de stora mörkblå ögonen, hvilka syntes ännu större i de aftärda omgifningarna och blickade fram under de svarta brynen med detta uttryck at hård, koncentrerad kraft, som plägar finnas hos dem, som lidit mer än andra.
På det mörkröda täcket lågo händerna tunna och trötta.
Hela ådernätet skymtades blått under den hvita genomskinliga huden.
Luften i rummet var ljum, impregnerad med stickande karbollukt.
Man hade eldat i kakelugnen om morgonen; ty fast dagarne voro varma och soliga, hade nätterna blifvit kyliga.
Hon stirrade oafvändt ut genom fönstret, och öfver dragen låg ett svagt skimmer af lycka, sådant man kan få se äfven hos ett af genomgångna lidanden härjadt ansikte — liksom när solen skiner blekt på dyningarna efter en storm.
Det var ingen vårdad trädgård med krattade gångar och jämnhuggna gräsplaner, utan en vild hage, full af snår och förvuxna buskar, hvilkas frodiga bladverk tog solskenet för egen del och endast kastade djupa skuggor bakom sig.
Men det fans hos denna växtlighet något vildt och kraftfullt, som tilltalade henne.
Här fans ej spår af förkonstling; det var naturen oförfalskad i sin friska ursprunglighet.
Det enda spår af mänskligt ingripande som syntes var en grupp med georginer, uppbundna vid grönmålade stöd.
Och de försonade hennes öga genom sin rika färgprakt: purpursammet, som gick öfver i svart, rödt som klaraste cinnober, gult med nyanser så mjuka som kanariefågelns dun.
Hon älskade denna trädgård så, som man älskar ett lefvande väsen, en besläktad natur.
Denna vilda frodighet var henne kär.
Femton gånger hade hon sett den grönska och vissna; och den hade varit vittne till hennes lifskamp.
Enslig och tyst låg den där, afstängd från den yttre världen genom en rad af tätt växande granar.
Där utanför var synkretsen vid, där blåste friska vindar, där lyste strålande sol — här inne var allting snäft och afstängdt; blott i trädens kronor spelade vinden, och de förvuxna buskarne förtogo solens sken.
— Hur många jämförelsepunkter den erbjöd med hennes eget lif!
Som en vilde hade hon vuxit upp.
Fädernegården låg långt från allfara väg, få ståndspersoner funnos i närheten, och med dem, som funnos, umgicks man icke.
Modren var pietistisk, fadern raka motsatsen, en lefnadsglad, kärnfrisk natur.
Man påstod, att han var lättsinnig, men det förläto honom de fleste, ty hans lättsinne var älskvärdt som ett barns öfverdåd.
Naturligtvis sympatiserade föräldrarne icke.
De lefde hvar för sig.
Modern bodde på ena sidan om förstugan, fadern på den andra.
De besökte aldrig hvarandra och hade intet intresse gemensamt annat än barnets uppfostran.
Den var ett ständigt tvistefrö mellan dem; ty hvar och en ville uppfostra henne efter sina grundsatser.
Men fadern hade makten; och han hade dess utom dotterns sympatier för sin metod.
Det var ett friskt lif de lefde!
På hästryggen var hon hemmastadd som en kosack, och med revolvern träffade hon pricken två gånger af tre.
Och så utflykterna, som de gjorde tillsammans!
Ridter i obanad mark — gränsle öfver sadeln — i karriär öfver mossiga gärdesgårdar och gräsbevuxna diken — — segelturer på stormig sjö — skummet rykande om fören.
— Det var ett härligt lif!
Och hvilka drömmar hon drömde!
Hon skulle velat hugga knifven i tyrannens bröst som Charlotte Corday, eller som Kristina Gyllenstjerna öfvertaga försvaret af ett belägradt slott och rädda det.
Eller kanske hälre blanda sig i stridsvimlet som en forntidens sköldmö, utföra en hjältebragd och dö.
Om det blott fans en idé så hög, att den var det värd!
Då utbröt den polska insurrektionen.
Polens frihetsbön flög i toner öfver världen och tände i millioner hjärtan hat till förtryckaren och sympati för de förtryckte.
Henriette Postowojtoffs namn lyste till — insurgentgeneralens adjutant och älskarinna.
— Hvilket härligt lif — bragder och kärlek, mod och uppoffringar — ah, hvarför kunde icke hon få vara med!
Under denna tid bereddes hon till sin första nattvardsgång.
En eftermiddag kommo fyra karlar med faderns lik emellan sig på en bår.
Han hade drunknat under en jagt efter sjöfågel ...
Nu började för henne ett annat lif.
Det gick ej utan strid, men modern hade en stark vilja, som uppeldades af hennes fanatism till oblidkelig hårdhet.
Och under den första häftiga sorgen öfver faderns död var det henne lättare, än det annars skulle varit, att böja dotterns vilja under sin.
Men det behöfdes ett järnok för att hålla henne kvar.
Dock hölls hon kvar.
Efter den stunden hade hennes lif varit mera afstängdt från världen, än trädgården var det genom sin täta granhäck.
Och hvilket lif!
Psalmsång och postilleläsning, böner till en gud, som hon hatade därför, att man tvang henne inför hans ansikte, samtal med vidriga kolportörer, sammanknäppta händer, ögonen nedslagna för att dölja, hur oviljan glödde där inne.
Allt som jäste i hennes unga bröst, där tidens flämtande rop på frihet, på individens rätt vunnit genljud, kväfdes med brutalt våld af en välmenande hand.
Så hade hennes första ungdom förflutit.
Och sedan hade han kommit — befriaren.
Han var ett par och tretio år äldre än hon, hade varit gift två gånger förut, var känd som en gudfruktig och hederlig man.
Det gjordes inga omständigheter, valet var ju ej svårt mellan det outhärdliga lifvet i hemmet och — friheten.
Hon visste icke hvad ett äktenskap var, och det ingick ej i moderns uppfostringsmetod att säga henne det.
— Det lärde han henne; men då var hon bunden för lifvet.
Det kom ett drag af bitterhet kring munnen, när hon tänkte därpå.
I femton år hade de lefvat tillsammans — femton långa år!
Det knackade lätt på dörren; den öpnades, och doktorn kom in.
Han var blond och något satt, hade tillbakastruket hår, blå ögon och gula mustascher jämte pipskägg.
En riktig Gustaf II Adolfstyp.
Det var också hans stolthet, att man under hans studieresa i Tyskland gifvit akt på denna likhet; han gladde sig däråt som ett barn.
Hennes blick vände sig emot honom, och hon försökte lyfta hufvudet från kudden till en hälsning, men det måste stanna vid ett leende.
“Hur är det?“ sade han och satte sig på sängkanten.
“Ni har väl ingenting kunnat förtära?
“Men ni dricker er champagne?“
Han lade sin hand kring hennes utmagrade handled för att känna pulsens slag; de voro snabba och svaga.
“Urverket går ner“, sade hon leende.
En sådan patient hade han aldrig förr haft.
Denna blodfattiga kroppskonstitution tycktes äga förunderliga resurser, då det gälde att lida.
Den uthärdade allt med ett tålamod utan gräns, med en godmodig gladlynthet, som tycktes vara outtömlig.
Det fans icke ringaste utrymme för något charlataneri i hans förhållande till henne; och när så var, sade han alltid rent ut: “Det här förstår jag inte“.
Detta var annars emot doktorns principer, ty han ansåg ett oinskränkt förtroende vara läkekonstens bäste medhjälpare.
Men med henne föll det sig helt naturligt att vara uppriktig; det var som att tala med en kamrat.
I hälsans dagar hade han känt sig stött af den stolta tillbakadragenhet, som då var det utmärkande draget i hennes sätt.
De hade träffats någon gång på bjudningar i trakten, men icke växlat många ord.
Så blef hon sjuk.
Det började med en åkomma i knäet, troligen något nervöst, en eftersläng efter en svår frossa.
Hans konst förmådde intet uträtta; det onda förvärrades.
Han misstänkte en periostitis med varbildning, funderade på en operation, men vågade icke.
Han var ensam läkare på orten och kände sig osäker.
Behofvet att hafva någon att tala med dref honom att framställa sin åsikt om saken för den sjuka själf.
Hon var intresserad, tycktes förstå honom, och efter hand gick det därhän, att han kunde tala med henne som med en yrkesbroder.
Hon tog allting så lugnt, som gälde det en helt främmande person.
Det onda förvärrades emellertid, föda och sömn voro ej att tänka på, morfin ville hon icke använda.
Det plågade honom att se henne lida just därför, att hon led så tåligt, och han stred mot sjukdomen med alla de medel, som stodo honom till buds.
Dock kunde han föga uträtta; han hade ingen fast hållpunkt och ansåg det därför vara bäst att afvakta tiden.
Men hon bad honom påskynda afgörandet: allting vore att föredraga framför ovissheten; det var den som förtärde hennes krafter.
Hennes energi äggade honom.
Hon sade sig vara beredd på det värsta och gaf honom oinskränkt fullmakt att våga allt.
Han konsulterade en kollega, som var af samma åsikt som han: alla symptomer tydde på varbildning och inflammation i benhinnan.
Han beslöt att våga en operation.
Tre incisioner gjorde han med korta mellantider — förgäfves.
Till sist kom det, som han fruktat: först karbolförgiftning och så ros, som långsamt vandrade uppåt.
Han bekämpade den med växlande lycka, men där fans ej mycket att bygga på.
Krafterna voro nästan uttömda, och det lilla, som fans kvar, förbrändes af febern.
Nu var där nästan intet hopp.
Under den ohyggliga sjukdomen med dess årslånga lidanden hade hennes sätt undergått en märkbar förändring.
Det var, som om de vackraste sidorna i hennes karaktär utvecklats af lidandet — liksom vissa af heta zonens blommor öpna sina kalkar först vid skymningens inbrott.
Hon var glad, oförbehållsam och jämn till lynnet.
En förestående operation tycktes icke göra minsta intryck på henne, och endast undantagsvis kunde en vändning af knifbladet eller ett fastvuxet drainrör tvinga fram en dämpad klagan.
Så fort det antiseptiska förbandet låg på sin plats igen, hade också hennes ansikte återtagit sitt belåtna uttryck.
Det var, som hade hon haft en outtömlig glädjekälla att ösa ur.
Det var det som förvånade den gode doktorn.
Han kunde icke se någon rimlig förklaringsgrund.
Själf var han en lefnadsfrisk natur, afskydde klagan och pjunk värre än pesten och kunde bli riktigt vresig och elak mot patienter, som jämrade sig och “gnydde“.
Därför var hon hans favorit; han kände ett slags stolthet öfver henne, och ibland, när det kom besökande, kunde han utbrista:
“Har man nånsin sett en sådan sjukling!
Hon ser ju så glad ut, som skulle hon på bal i kväll!“
— Och så lyste det till så godt i de blå ögonen. —
“Nå, doktor“, sade hon leende, fast med en smula flämtande stämma, ty andtäppan låg som en tyngande mara öfver hennes bröst — “det anses väl i allmänhet inte passande att tala med en patient om döden, men med mig kan ni tryggt göra ett undantag.
Hur länge tror ni, min skröpliga konstitution kan stå emot ännu?
Han svarade icke, men tog hennes hand, som låg på täcket, och tryckte den.
Denna gemensamma kamp mot döden hade gjort dem helt förtroliga.
“Ah — doktor — se dit ut!
— Hon lyfte med ansträngning upp handen och pekade ut i trädgården.
“Jag tycker mig aldrig ha sett något så vackert.
Men det kommer sig väl däraf, att jag måste lämna det nu.“
Hon böjde hufvudet tillbaka på kudden och såg upp mot himlen, som höjde sig där ute klar och skinande blå.
En svala sköt pilsnabbt genom rymden, högt, högt uppe.
Dess mörka kropp stack af som en liten prick mot den soliga bakgrunden, men vid hvar blixtsnabb vändning blänkte bröstet hvitt emot ljuset.
“Nå, det gör ingenting“, tillade hon resigneradt, “det skulle ju ändå ske en gång —“
Och i hviskande ton fortsatte hon:
“Hur mången lefver icke sitt lif till slut utan att ha en idé om, hur skönt det är att lefva.
Blott att ha sett en dag som denna, skulle icke det uppväga allt det andra — — jag menar, om man sett den med så öppet sinne, att solskenet liksom strömmat ner till botten af ens egen själ.
— — — Om jag blott kunde lära en enda människa att se som jag!
— Nu är det, som skulle all naturens skönhet dö med mig — det är det enda som käns tryckande.“
“Men ni får inte dö nu.
Krafterna kunna hållas uppe med mysk och champagne, och det måste komma en kris.
Det skall vända sig — till lif eller död — jag hoppas att — “
“Ah, är ni nu där igen med era tröstegrunder!
Jag har ju inga plågor mer och är inte rädd för att dö.
Ni har ju själf sagt, att det värsta är förbi.“
“Och ni måtte väl kunna se på mig, att jag bara ligger och njuter.“
Orden motsades icke af hennes blick; men på den bleka pannan bröt kallsvetten fram i små glänsande droppar.
“Ni talar för mycket“, sade han.
“Låt mig tala!
Jag har ju tegat under hela mitt lif.“
Han såg på henne, som om han velat göra en fråga.
“Men jag har varit lycklig“, fortsatte hon — “vet ni när?“
“En gång — — för länge, länge sedan, och så nu.“
“Nu?“
“Ja, under min sjukdom.“
Det var märkvärdigt, hvad de där stora ögonen glänste!
Doktorn strök med handen betänksamt öfver sitt gula pipskägg, och en tanke flög hastigt genom hans hjärna:
“Hon kunde väl aldrig —?“
Erfarenheten hade lärt honom, att Gustaf Adolfstypen var gouterad af damerna.
“Det fans en tid, då jag törstade så efter lycka“, började hon åter, “och jag tyckte, att om jag blott för en sekund finge känna lifvet så fullt och rikt, som det måste kunna kännas — — då ville jag dö.“
“Nå-å?“
“Den kom aldrig.“
Det hördes nästan som en suck.
Hon vände hufvudet bort och betraktade ett ögonblick trädgården där utanför.
Då hon vände sig emot honom, låg åter detta uttrycket af lycka och ro öfver hennes ansikte.
“Men jag har lärt mig se“, sade hon.
“Hur skön är icke världen ändå!
Och allt fattar jag i en blick — all naturens skönhet — — man får lof att vara nöjd.“
“Ni är en gåta“, sade han ändtligen.
Granriskojan
GRANRISKOJAN.
NOVELL.
O mitt ödes natt!
Denna fremling manade du fram, endast för att skilja mig ifrån Saida.
ÅBO, J. C.
FRENCKELL & SON. 1849. J. W. Lilljas förlag.
IMPRIMATUR:
HERMAN MOLANDER.
Du minnes troligen, min hederlige vän, den ofullbordade handskrift till en roman, hvilken jag icke så längesedan lät dig blada igenom -- i akt och mening att få dig att afge en opartisk recension deröfver och ett fördomsfritt domslut.
Din mening då var visserligen den att fara varligt, så att du tillochmed -- troligen för att slå författaren en fager blå dunst för ögonen -- i vissa fall berömde handskriften; men småningom kröp dock dins hjertans mening fram med det bedröfliga utslaget, att luntan var alltför rik på sådana episoder, de der på intrigen intet egentligt inflytande hade och således betydligt mattade intresset.
Slutligen gaf du mig det rådet att låta manuskriptet ligga en tid bortåt, hvarefter det för andra gången borde underställas sin författares smak för att godkännas, omarbetas eller rent af förstöras.
Jag har följt ditt råd och i det mörkaste hörnet af min bordslåda ligger nu det fattiga manuskriptet och "mosar sig" -- men för att icke helt och hållet ligga af sig, har förf. under tiden roat sig att skrifva ihop ett annat, mindre arbete, hvilket han bevärdigat med det föga pockande namnet granriskojan och den temligen anspråkslösa rangen novell.
Huru detta arbete ser ut i tryck, täcktes min honette vän nu sjelf finna genom sina välslipade recensent-glasögon.
Rörande novellens inre värde sväfvar förf. i en ganska dimmdunklig ovisshet, ty, för att icke blifva blöt och modfälld, har han icke tills dato gått in på att underställa den någon kritikasts välgörande, altererande anmärkningar.
Novellen är således påtagligen en sjöman, som utan kompass ger sig att segla ut på ett klippigt och stormigt haf.
Du vet min vän, huru stort förtroende jag i allmänhet har till din smak och ditt omdöme; jag måste verkligen medge -- men blif icke bortskämd! -- att jag anser dig för en hel publik, att tillochmed i vissa fall vågskålen sänker sig till din fördel.
Så t. ex. lider jag mindre, om jag af flertalet anses för känslopjunkig och sentimental, än om jag af dig anses torr och opoëtisk.
Publiken må kalla mig paradox, blott jag icke af dig helsas trivial.
De andra må säga, att ett eller annat ställe blifvit för litet utfördt och vore nödigt af förklaringar, blott du icke om diverse partier menar, att de blifvit utförda med den tydlighet, att intet lemnas åt aningen.
Jag vill äfven gifva dig några varningar.
Å ena sidan bör du icke alltid anse det simpla, barnsliga och enkla för så alldeles barnsligt och simpelt; minns, att en enda blick, tänkt såsom accompagnement åt de simpla orden, kan ge dem en helt annan betydelse, än en ytlig betraktare vill finna.
Å en annan sida är du så god och antar det klara för klart, och gör ej det klara till mörkt derigenom, att du ständigt under den klara ytan vill finna förborgad en anspelning eller en djup och fin idé.
Du som sjelf skrifver ett språk, hvilket är oändligen zirligt, oändligen "formskönt", torde kanske klandra den, som i allmänhet använder korta, stundom tvärhuggna, meningar och mycket punkter.
Dock lär det vara din åsigt, att det språk man i allmänhet använder vid embetsverk, icke är lämpligt i romaner.
Den juridiska stilen med dess participier, dess relativa pronominer och adverbier, dess oändligt många komman, dess långa, stela och skrufvade meningar med alla deras mellanmeningar, torde, hoppas jag, behaga dig föga.
Begagnande mig af fördelen att vara den först angripande, har jag nu sökt bearbeta dig mig helt och hållet till favör.
Men, oaktadt du är en mig rätt bevågen recensent, händer ändå helt säkert nu liksom vanligt, att, straxt du tagit pennan i hand och begifvit dig ut på dina kritiska upptäcktsresor, så blir du uppriktig och bitter, skarpsynt och elak.
Det gör mig ondt om dig, att du skall vara så opartisk.
Jag liknar just den fattige komedianten, hvilken -- på tillfrågan af Gil Blas, hvad han grubblade öfver, der han satt vid landsvägen -- svarade, att han sörjde öfver sin hustru. -- Är hon då otrogen emot dig?
-- Nej, gunås så visst -- svarade komedianten -- olyckan vill, att hon är mig trogen.
De båda grafvarne.
Redan hade jorden bortkastat sitt vintertäcke, men ännu förkunnade ingen grönska, att det var vår.
Löfträden voro nakna, marken gulgrå, luften kylig.
Lärkorna, hvilka, troligen af kärlek till vår nord, alltid komma förtidigt, hade slutat sina sånger för dagen.
Det rådde en högtidlig tystnad; allt beredde sig att i likhet med lärkorna och solen gå till hvila.
Tystnaden afbröts af steg.
En man öfver medelåldern kom jemte en ung flicka, på hvars svaga arm han nästan stödde sig, gående uppför en kulle.
När de nått höjden af denna, sade flickan:
-- O, hvad här är vackert!
Der ha vi sjö och här ha vi sjö och emellan dem båda går åsen.
Och solen, se hur hon småningom gömmer sig derborta!
Sådant som detta, har jag aldrig sett förut!
-- Och dock -- menade den gamle mannen -- är detta icke af de mest lofordade ställen i Tavastland, ty så rikt är detta landskap på naturskönheter.
-- Jag -- inföll flickan -- vill inte ha något vackrare att se, än detta.
Ack i sommar, när allt är grönt, då ......
Men du är säkert trött af gåendet, min far, skola vi inte sätta oss på denna stora sten och hvila.
De gjorde så och lemnade sig, hvardera på sitt sätt, åt betraktelser.
Dessa varade dock icke länge, innan den unga flickan, liksom elektriserad af en aning, sade: -- hvart har du fört mig, min far! denna kulle och allt här omkring förefaller mig nu så bekant.
Är det i drömmen jag sett en likadan ort, eller skulle det vara ......
Fadren svarade: -- Toiwola är det, Toiwola, din moders hem, som såg henne födas och såg henne äfven ... dö.
En himmelsk lycka log här emot din fader, men blott en kort tid, ty lyckan följde med din moder i grafven .....
Men äfven du såg här dagens ljus; samma stig vi nu kommo, bar din moder dig ofta upp till denna kulle, hennes älsklingsställe.
Och när du lärt dig gå och springa, huru ofta sprang du icke här .... men utan din moder, ty då var hon redan borta ifrån oss.
Flickan log ett dunkelt leende och sade stilla: milda, förklarade minne af min moder, nu förstår jag dig, trakt!
Barndomen dykade upp för hennes syn och skänkte åt själen sitt dunkla behag.
Fadren såg på sin dotter, hvars anlete strålade af ett obeskrifligt uttryck; han förstod nu, huru kär hon var hans hjerta och huru otacksamt det var af honom, då han ägde detta barn qvar, att säga, det all lycka följt med hans maka i grafven.
Han sade dock intet, tryckte henne endast till sitt bröst.
Redan hade solen gått ned och skymning inträdt, då fadren steg upp, tog dottren i sin hand och pekande åt en skogsdunge, hvilken låg åt motsatta sidan emot sjöarna, sade:
-- Nu för vår väg oss genom denna skogsdunge, ty i dag är den 25 April, din moders dödsdag; kom, mitt barn, jag skall visa dig din moders graf.
Snart var skogsdungen tillryggalaggd och de hade framför sig en hed, bevuxen med enar och tallbuskar.
På midten af denna hed var en begrafningsplats; här hade äfven fordom varit kyrka, nu i grus; en gammal grå klockstapel af träd höjde sig vid sidan af staketet.
Invid den var en stätta, öfver hvilken fadren och dottren stego; den förre icke utan svårighet, ty han var lam; den sednare lätt och obehindradt.
Begrafningsplatsen företedde ett utseende, hvaraf man kunde finna, att han icke på ett tiotal år varit begagnad.
De grafvårdar, hvilka ännu stodo upprätta, voro små kors af metall, de flesta af träd hade redan förmultnat eller blifvit ikullvräkta af storm.
En mängd brädlappar, hvilka fordom varit delar af grafvårdarne eller af likkistor, betäckte jorden så tätt, att det nästan var omöjligt för foten att emellan dem bana sig väg.
Närmast till staketet höjde sig tvenne kullar beväxta med små tallar.
Hvardera hade sin upprättstående grafsten.
Till den ena af dem ledde fadren sin dotter.
-- Här vilja vi knäböja -- sade han -- detta är den graf vi söka.
De knäböjde, han med armen om sin dotters lif, hon med pannan emot sin moders grafsten.
Fadren steg upp, dottren blef qvar i sin ställning.
Då satte han handen på hennes hufvud och sade:
-- O Gud, låt hennes moders rena och milda ande dofta ifrån grafven och tränga in i detta barn.
Hans ord voro icke flera, men ännu dröjde han länge med handen på hennes hufvud i signande tankar.
Slutligen lyfte han med sina svaga krafters sakta våld henne upp, såg på hennes anletes förklaring och kysste henne varmt men lent på pannan.
Derpå gingo de stillatigande ut ifrån kyrkogården, togo en annan väg, än de kommit, samt försvunno småningom ur sigte.
Månen hade uppgått och belyste nu grafvarna och förgängelsen.
De många svarta korsen stodo liksom en hop små syskon stå och samtala med hvarannan.
Ifrån ett håll motsatt det, hvartåt fadren och flickan gått, styrde nu en främling sin väg, äfven han till den gamla kyrkogården.
Hans steg voro hastiga och i ett nu var han öfver staketet; hans ögon tycktes leta och när han varsnade kullarna, var han genast der.
Belyst af månens bleka, skära ljus, läste han inskriften på den ena stenen:
Melia Saida. 1810. 1829.
-- Så ser jag då ändtligen din graf -- sade han -- hvad jag är glad!