Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förmodar att skälet var att mamsell
Röhls rykte var stadgadt, och att det då, för den sedan så stora målarinnan, Amelie Lindegren, återstod att grundlägga sitt.
Allt nog, mamsell Röhl gjorde ett porträtt, som visst icke blef likt, men hvad betydde väl det, det var ändå signeraclt med namnet Marie Röhl.
Att nu återkomma till visiten, så var den oväntad, ty jag hade ej på mycket länge träffat henne, och det var alldeles icke svårt att se att hon hade ett ärende.
Efter de vanliga tomma komplimangerna yttrade hon: »Det är väl bekant att friherrinnan Knorring är i staden?
Hon har rest upp för att rådfråga läkare.
Hon är sjuk, men ligger dock klädd på soffan.»
Jag beklagade hjertligt detta förhållande men begrep ingenting vidare.
»Skulle det icke göra fru
Carlén ett nöje att bli bekant med kusin-författarinnan?»
»Det tror jag, upprigtigt sagdt, icke – man har ofta sina intryck om författare, som förlora sig då, man lärer känna dem.»
»Det är möjligt, men här blefve det utan tvifvel tvärtom.
Och om jag får presentera eder för hvarandra, så skulle det vara mig ett stort nöje.
Fru Knorring och jag äro mycket gamla bekanta.»
»Säg då så godt ärligt», svarade jag, »att det är fråga om en liten ambassad.
Knorring vill väl ha en visit af mig, för att se huru jag tager mig ut, men å andra sidan skall det icke vara hon utan jag som haft idén om visiten.»
»Nå väl, hvarför skulle den äldre författarinnan icke kunna önska att se den yngre.
– Tro mig, hon gör det.»
»Då hade den omständigheten bort framställas genast.
På en begäran af fru Knorring skall jag genast komma.
– Men hennes åsigter äro kända, och jag vill ej anses vara påflugen.»
Frågan vreds och vändes ännu några minuter.
Men då jag förblef vid mitt beslut, resolverade sig mamsell
Röhl för att erkänna det hon erhållit som uppdrag, hvad hon dock förstått att fru Knorring helst sett skulle kommit till stånd genom en anhållan från min sida.
Andra eftermiddagen blef utsatt till visiten, som skulle ske en timme före spektakeldags, ty den tiden och långt derefter brukade jag ännu besöka teatrarne, och jag hade stämt möte med min man nära friherrinnan Knorrings bostad.
Marie Röhl hemtade mig, och nu var det stora ögonblicket inne då jag skulle framträda för Sveriges mest qvicka, mest talangfulla, mest satiriska och mest högmodiga författarinna, att säga sanningen, kände jag mig långt mera berörd af oro, än då jag första gången kallades till drottning Josefina.
– Den senare skulle visst icke önskat sätta mig i ringaste bryderi, men jag var fullt förvissad att den celebra litterära damen icke skulle skona mig, som tidningspressen så ofta skonat.
Hon låg på sin soffa och höll ögonen slutna.
Det var en präktig gestalt som tog sig väl ut, ehuru den hektiska rodnaden på hennes kind var sorglig att se.
Marie Röhl gick fram, och nu lyfte sig värdinnan på ena armen och bad mig, utan öfverflödig vänlighet, men dock artigt, vara välkommen.
»Det var då rigtigt snällt af fru Flygare-Carlén att vilja söka upp mig, och om jag också varit sämre skulle jag icke nekat emottaga ett så välvilligt besök.»
Detta stod jag knappt ut med.
Jag såg åt mamsell Röhl, men hon höll just på att observera något på gatan.
– Jag intog den mig anvisade platsen bredvid soffan och förklarade att jag visst aldrig vågat tänka på att med besök besvära en sjuk person, som jag ej hade äran känna, så framt icke mamsell Röhl låtit mig veta att
Kusinernas författarinna behagat hedra mig genom utmärkelsen att önska mottaga mig.»
Nu fick fru Knorring sin hosta och mamsell
Röhl skyndade att med fin takt förklara, att hon, som trodde sig känna bådas våra önskningar, stält till den lilla öfverraskningen.
Härefter blef allt godt och fru Knorring började genast tala om den dåliga ton som rådde inom pressen, och beklagade att kritiken stod på så svaga fötter inom vårt land.
»Apropos», tillade hon hastigt, »känner fru Carlén »Törnrosbokens» författare, den der karlen har haft inne en den allra dummaste artikel, man kan tänka sig, i Jönköpingsbladet.»
Almqvist – »den der karlen!» och dertill dum!
»I fall det är fråga om »Tråkighetens resa» – ett bekant bitande stycke som jag hört sägas, stått i Jönköpingsbladet – så har jag icke haft tillfälle att se det i sin helhet, men en del har varit reproducerad i någon tidning här, jag mins ej hvilken.»
»Ja», inföll hon, »och med vanlig partiskhet slapp fru Carlén från saken genom att icke »vara hemma», då Tråkigheten, klädd i sjömanskostym, infann sig.
Men sedan berättades, att då han, iklädd svart frack och hvita handskar, reste ned till Westergötland för att uppvakta mig, blef han emottagen (vi äro naturligtvis mycket gästfria på landet!); och när jag händelsevis gick in i nästa rum passade min gäst på tillfället att taga bort det papper, som låg på mitt skrifbord, och smög i stället dit det, som han medfört.
Är sådant qvickt, är det icke snarare ett tecken på dålig ton och dålig smak?
»Men», vågade jag nästan ödmjukt invända, ty aldrig hade jag förr än nu tänkt på huru rigtigt farligt kritiken kan verka på en försvagad och retlig fysik, »men mamsell Brem ...»
»Ack, tala nu icke om Fredrika Bremer ...
Henne gjorde åtminstone herr Tråkigheten den äran att inleda i ett ordentligt resonnement om Strauss och hans skrifter – Fredrikas svaghet – och derigenom kom hon småningom in i Tråkighetens idéer.
Men från mig stjäl han helt simpelt papperet, hvarpå jag skulle skrifva mina Förhoppningar, och derpå kommer en näsvis herre i Dagligt Allehanda fram med det genialiska påfundet, att orsaken hvarför boken icke slog an, var helt simpelt den, att den råkade vara skrifven på Tråkighetens och ej på mitt eget papper.»
Jag var helt och hållet nedtryckt.
Jag skulle oändligt gerna velat erinra henne, att då hon utgaf sina skizzer alla recensenter gemensamt berömt dem.
Men lyckligtvis kom jag i tid ihåg att denna sammanstämning väckt hennes stora ovilja, enär just denna bok var misskrediterad hos henne sjelf.
I företalet till Förhoppningarna, jag tror ej jag misstager mig om att det var i det företalet, uttrycker hon också sitt djupa missnöje öfver att skizzerna skulle finna nåd för herrar kritikers ögon.
De voro ej att betrakta som annat än »en oförsvarlig lek med pennan».
»På det viset», fortfor hon, »står det till med svenska kritiken.
Om man ej kan umgås med de der herrarne, ehvad de än tillhöra Aftonbladet, Winterbladet, Dagbladet, Dagligt Allehanda och det malicieusa Biet, så blir man deras offer.
Men huru var det, råkade ej fru Carlén också att en gång bli stucken af den der bisvärmen?»
»Jo bevars», svarade jag, »och stynget var nästan lika skarpt, som det jag vid samma tid fick i ett Helsingforsblad.»
Jag mins ej nu om jag vid den tiden verkligen redan haft en skarp recension i någon Helsingfors-tidning.
Men om icke så var, talade jag sannerligen profetiskt, ty då en liten tid derefter Pål Wärning kom ut, blefvo utlåtelserna derifrån öfver det »simpla och underliga sällskap», hvaruti jag infört läsaren så stränga, att både Dagligt Allehanda och Aftonbladet ansågo sig behöfva taga den stackars skärgårdsynglingen under sitt hägn, och på det viset kom Pål sig ändå upp i verlden och gjorde mig en gång en vida större tjenst än någon enda af alla mina förnämare hjeltar kunnat göra.
1867 på eftersommaren befunno vi oss, min man och jag, under en resa, stadda på besök på en landtlig kyrkogård, der jag hade en liten graf att återse.
Aftonen började att falla öfver oss, och vi hade just fått höra att värden i det hus, som vi ärnat taga i anspråk för ett nattläger, och som så rigtigt gerna blifvit oss beviljadt, nyligen dödt.
Att då besvära hans enka kunde ej komma i fråga.
Gästgifvaregården var mycket långt borta, och der stodo vi nu, till på köpet med vagn, kusk och hästar, alltsammans lege-gods från Wenersborg, dit vi hade fyra mil tillbaka, och dertill var en tät regnby i antågande.
Då framträdde från en af portarne der något arbete pågick, en ung »herreman», som väl förstått vår förlägenhet, och presenterade sig som Pål Wärning.
Jag tyckte skämtet var föga passande, men ändrade snart tankar då han med vinnande godmodighet tillade: »Jag säger Pål Wärning, emedan också jag är en skärgårdsyngliug från samma trakt som han, och emedan jag haft ungefär samma öden och liksom han slutat med en liten handel, fast jag kommit att bli landthandlare.
Jag bor derborta.»
Han visade på ett icke synnerligen långt aflägset, hyggligt hus och slutade med orden: »Min hustru heter icke Nora såsom Påls, men hon är också född i skärgården, och skall med glädje mottaga herrskapet med hvad huset förmår.»
Kan man i en nödstäld stund träffa ut för något bättre?
Vi blefvo också rigtigt ordentligt förtjusta.
Men för att nu afsluta visiten hos friherrinnan Knorring, så återkommo vi ej vidare på det litterära gebitet som kritik, utan skildes, sedan jag fått uttala mina enskilda hyllningsrika tankar, troligen ömsesidigt öfvertygade att ej mera blifva i tillfälle att återse hvarandra.
Hon skulle resa hem efter några först gjorda utflygter, jag skulle resa direkt till min hembygd, för att helsa på min mor och begagna de välgörande baden.
Under vistandet i Strömstad erhöll jag emellertid ifrån henne ett bref som jag här låter inflyta.
Bästa fru Carlén!
Efter många ströftåg till lands och vatten har jag ändteligen hamnat i hemmet, det fridfulla och lugna, hvilket nu för mig står likt insjöns blanka yta, icke krusad af en enda vindflägt, utan klart och om möjligt med daguerreotypens noggrannhet återgifvande i sin lugna spegel hvarje ögonblick af den nyligen förflutna, brokiga tiden.
Ack, der ser jag nu mycket!
Hvarje föremål är åter lika lefvande för alla mina sinnen som i verkligheten, och bland dem jag särdeles tydligt förmärker, är den godhet mig visades af fru Carlén att besöka mig, hvilken jag genom sjukdom och tidens knapphet ej fick tacka för såsom sig borde under min vistelse i Stockholm, utan anser jag en af mina största skyldigheter vara, nu sedan hemmets ro gifver mig litet tid och frid, att på detta sätt åtminstone hembära min tacksamhet och min högaktning, samt bedja fru Carlén städse i godt minne och fortfarande välvilja behålla
Dess ödmjuka Tjenarinna
Knorring
född Zelow.
Skara & Skålltorp, 24 augusti 1844.
Kommentarier behöfvas icke.
Röhls goda takt var bortspild angående den der visiten.
Jag måste nödvändigt ha gjort den af mig sjelf.
En sista sammanvaro.
Sommaren 1845 voro många af vännerna skingrade än hit än dit.
Det var, som redan är nämndt, det året då Blanche kastade glansen af sitt sällskapslynne öfver de nya vyerna af sitt norrländska lif.
Vi befunno oss hos slägtingar i Westergötland och händelsevis under några dagar hos en nära bekant familj till min man.
Denna familjs egendom befans vara belägen mycket nära intill öfverstebostället Skålltorp.
Men naturligtvis var detta likgiltigt då kusinförfattarinnans och min bekantskap genom hennes bref blifvit fullt afslutad.
Men den var ej afslutad.
Två dagar efter vår ankomst erhöll jag en biljett från friherrinnan Knorring, deri hon på det allra artigaste, att icke säga enträgnaste sätt inbjöd min man och mig på kaffe följande eftermiddag för att stanna qvar öfver supén.
Jag kände icke ringaste håg att antaga bjudningen, synnerligen som jag icke för mig sjelf kunde redogöra för min antipati deremot.
Men min man tyckte det skulle varit löjligt att neka – och så reste vi då.
Nu kunde åtminstone intet misstag ske genom Marie Röhl.
Första anblicken af Skålltorp hade ingenting imponerande och stod icke alldeles i öfverensstämmelse med de föreställningar man gjort sig efter författarinnans häntydningar.
Angående sjelfva vistandet der, under den för besöket faststälda tiden, nämner jag endast, att värdinnan samlat hela den adliga krets, ganska stor, som orten erbjöd.
I öfrigt lånar jag från en minnesteckning, som jag 1865 skref öfver henne i Illustrerad tidning, följande rader, hvilka både skildra och icke skildra intrycket af bjudningen.
»Under en resa, heter det, var jag 1845 inbjuden till friherrinnan Knorrings hem, och jag såg då huru hon utöfvade magten inom sin sällskapskrets.
Men jag lärde ock i grunden känna denna sinnets smärtsamma sjukdom, hvilken kanske lika mycket som kroppens plågor dödade henne.
Hon var ovanligt öppenhjertig i afseeude på alla sina intryck, och lät i dessa helt och hållet leda sig af det lifligt sprittande blodet, som ej visste af något tvång».
Detta var allt hvad jag yttrade då, och jag vill ej heller i dag yttra mera, förutom några ord vid ett besök, som nedanför skall nämnas.
Under en långsam och svår, hjeltemodigt buren sjukdom, var författarskapet hennes enda, kära, lifgifvande förströelse.
Men nästan ända intill sin död förmådde hon icke med fullt lugn emottaga ett kallt ord i hvad som rörde detta.
Om den publik, som älskade och hyllade henne, och den var visst icke liten, kunde mångdubblats, skulle hon skänkt oss ännu bättre, och måhända vackrare verk, ehuru de hon skänkte oss alltid ega sitt stora värde i en opartisk läsares ögon.
Hennes Torpare blef väl bedömd, men hon blödde af många sår förut.
Ett par månader efter vår hemkomst erhöll jag en dag besök af generaltulldirektören Gyllenhaal.
Han sade sig komma för att, oaktadt allt hvad tullkammaren hade att beklaga sig öfver, tacka mig för bekantskapen med Enslingen på Johannesskäret.
Men när detta ämne blifvit tillräckligt berördt, och jag gladt mig åt, att en så mägtig person inom tullstaten värdigats skratta åt sina egna underordnades missöden, sade han tvärt:
»Jag kommer direkt från Westergötland, från mina slägtingar Gyllenhaals på»
– (Jag minnes ej namnet på egendomen).
»De voro med på den famösa supén hos friherrinnan Knorring.»
»Ja, jag hade den äran att der lära känna många familjer och var särdeles belåten med min goda tur att få träffa ett så stort antal behagliga och artiga menniskor.»
»Verkligen!
Nå ja, nog fattades det icke dem artighet och framför allt intresse.
Men i orten talades allmänt om – vissa följder af rivalskapet ...»
»Jag förstår att man anmärkt några små öfvergående flägtar af fru Knorrings sjukliga lynne» ...
»Hvilket förorsakade att hon, för herr Carlén, utvecklade allt sitt behag, på det att han måtte afstyra den tidigare hemresan.»
»Nå väl, om än meningen att framkasta några små bitterheter varit afsigtlig, så godtgjorde hon detta på ett ädelt och lysande sätt följande morgon, då hon i en fullkomligt hjertlig biljett bad mig taga vård om hennes dotter på resan upp till Stockholm, dit denna då skulle fara.»
»Men, – som jag tror, blef afslaget.»
»Ja, likväl af ingen annan orsak än att vår resa icke gick hemåt med detsamma, utan åt en helt annan trakt.
Och fröken
Knorring besökte mig sedan flera gånger medan hon var qvar i Stockholm, medförande från sin mor ständigt vänliga helsningar.
Tro detta och säg derför att jag var nöjd.»
»Det lofvar jag bestämdt ....»
Och nu slutar jag mina opartiska kommentarier öfver denna författarinna, som kastat så lysande strålar öfver vår litteratur.
Vid bedömandet af hennes skriftställeri (som naturligtvis skulle beröras, då man talade om »Minnen af Svenskt författarelif»), har man att i öfrigt erinra sig, att hon, som var född 1797, blef uppfostrad vid en tidpunkt då mycken fransysk frihet och lätthet ännu gick genom sällskapslifvet, och allt slags lif.
Det var en öfvergångsepok i flera hänseenden.
Carl XIII:s gemål utsände inga stränga regler, och det var först med kronprinsessan Josefinas ankomst till Sverige som en högre anda af sedlighet inträdde.
Hon verkade genom den bästa af allt slags magt, exemplets magt, ty man bör ej tro att en furstinnas välde i sådant hänseende ej sträcker sig längre än till de kretsar hvilka komma närmast i beröring med henne.
Nej, ryktet talar om henne och verkar så småningom att hennes handlingar få inflytande genom många kedjor och kanaler.
Den lysande Sophie Zelow, damen med de tjugufyra talangerna, lade vid 37 års ålder den tjugufemte och sista dertill.
Hon hade, då hon började sitt skriftställeri, länge burit namnet friherrinnan von Knorring och länge fört spiran inom sin lilla verld.
Det var således naturligt, att när hon beträdde en så olika bana som författareskapets, dessa banor skulle stöta emot hvarandra, hvaraf borde uppkomma och uppkommo äfven många svårigheter.
Recensenterne framträdde ej med hatten i hand, och fruntimren, som blifvit förtjusta att laga kalopps med Beata Hvardagslag i mamsell Bremers »Familjen H.», hade nästan glömt bort den forna fria tonen, och visste icke hvad de skulle säga om Kusinerna.
Men lästa blefvo de, det kan man vara säker om.
Och nu bör man kunna lita på att litteraturhistorien skall åt kusin-författarinnan förvara ett vackert blad: ett blad der henne göres rättvisa.
Efter denna utflygt på annat författareområde – det kan ej räcka till skizzer för hvar och en – återvänder jag till hufvudpersonen och stannar vid
August Blanches första ungdomslif.
Då Blanche sista gången for utrikes, sade han mig vid afskedet: »Glöm ej lusthuset och sexstyfvern».
Dessa ord syftade på det bifall, han nyss lemnat på min anhållan, att under hans frånvaro få teckna honom i »Illustrerad tidning», hvilken då, i hvad Blanches del beträffade, genom köp öfvergått i min mans händer.
Och för den skull hade Blanche under aftonens lopp (sedan jag uppläst manuskriptet till hvad jag skrifvit öfver Fredrika Bremer), berättat mig åtskilliga drag och små händelser från gossåren.
Emellertid kan jag ej säga hvad anledningen var till att denna skildring ej blef af, troligen drog jag mig för, och det med rätta, att teckna den mästare, som med så säker hand var van att göra sina utkast ty ofta var det blott utkast, men dessa voro sådana att bilden framstod i full tydlighet.
Samma svårighet uppstår visserligen än i dag, men hur ofullkomlig min förmåga än är, så måste den likväl göra försöket, och hvem helst som kunde anmärka, att jag ej är företaget vuxen, så icke vore det han.
Han såge till uppsåtet, ej till förmågan, och kunde äfven fullt bedöma att ett menniskolif, hvilket ej erbjuder några särskilda punkter af stormiga händelser eller stora olyckor, der olika krafter framkallas, är vida svårare att göra åskådligt än ett, der de förra erbjuda färgen.
Blanches lif är stort just derigenom att det blott är han som utgör medelpunkten.
Och detta lif får sin färg genom den pregel han sjelf tryckt på sin karakter – pregeln af en sjelfgjord man, redlig i tanke, fri i handling, ädel i känsla ...
Med lusthuset och sexstyfvern förhöll sig på följande sätt:
Hofslagaren Blanche var en hederlig karl, men till lynnet en kärf och sträf natur, som satte stor skräck i alla sina barn, då de vilda stunderna inträffade, och saken var att de ej inträffade sällan.
Under dessa stormbyar brukade »August» vara den mest blottstälde, och det i trots af att han redan då, efter hvad hans systrar intygat, var den i hemmet mest eftergifvande.
Det var nog för honom att i skolan utveckla sina unga frihetsidéer och sin tidiga kraft, men hemma var han i den grad öm och rädd om modern, att han hellre ville utstått hvad som helst af den grofkornige husfadern, blott han alltid kunnat rädda henne från förebråelser, dessa just synnerligen tillkomna för hennes svaghet för sin äldste son.
Hon var dock den bästa och klokaste mor för dem alla.
Vid de stora väderbyarne hade genom fru Blanches goda förhållande till sitt värdfolk en treflig tillflykt blifvit reserverad för Augusts räkning, och denna tillflykt utgjordes af ett i trädgården befintligt lusthus, som bar det lyckliggörande namnet Paradiset.
Det var således redan vid de tidigaste gossåren som Blanche fick göra bekantskap med denna ort, och visst var det för honom ett paradis, emedan han der slapp så väl bannor som barska miner, och fick under nätterna drömma de vackraste drömmar, der hans mor alltid var hufvudfiguren, och der han redan såg sig i stånd att belöna all hennes kärlek och omtanke.
Så kom morgonen, och med den modern och kaffet, och den intressanta »sexstyfvern», hvilken hon besparat till sin August som skolpengar.
För sex styfver erhöll man af madam i ståndet, nära skolan, antingen tre verkliga gedigna skorpor, ej sådana der imaginationsskorpor, som nu erhållas, eller ock tre små knäckstrutar, eller tre äpplen.
Med ett ord, någonting aktningsvärdt.
Men stannade väl den omtänksamma modern härvid?
Nu fick sonen förklara hur det förhöll sig med skolböckerna, och blott hon visste och han anade huru hon kämpade med sin fattigdom och stolthet för att skaffa hvad August behöfde.
»Han kan bli bonde om han ej vill bli handtverkare», sade hennes man, »dertill är han väl ej för god.»
Men hon svarade med den nerv, som utmärkte denna raska och modiga qvinna, som tillika städse bibehöll en frisk glädtighet, hvilken just utgjorde solskenet i hemmet: »Var lugn du, min gubbe, August skall hvarken bli handtverkare eller bonde – det säger jag, och den som lefver får väl se.»
Vid alla moderns födelsedagar, ifrån han var en liten pys, brukade August öfverraska sin mor med verser på hennes högtidsdag, alla utgående på det vackra temat, att han sedan, då han blef någonting, skulle göra henne så lycklig, ja så, att hon ej kunde begripa det.
Vid en dylik högtid hade en god »luna» kommit öfver hofslagaren, och han lät då ynglingen, som var nu litet äldre, stoffera ut honom till en gammal aktningsbjudande ek, och alla syskonen i något eget slags skogskostymer fungera som grenar kring eken.
Men tiden gick, skolgossen blef gymnasist, och gymnasisten en framstående student, hvarvid han emellanåt erhöll någon hjelp af en beskyddare, som troligen önskade honom allt godt, men som icke hade någon sympati, hvarken för onödiga studier eller öppna plånböcker, och fann idéen om handtverkslifvet helt och hållet ypperlig och aktningsvärd.
Det var dock nu alldeles för sent att utföra den.
August hade längesedan växt in i sin egen vilja och skaffade sig på minst kostsamma vis (han hade en fattig, gammal spränglärd magister till vän) både lärdom och talanger.
Naturen, så rik hos honom, visade honom vägen till alla resurser.
Och de små bekymren tjenade endast till att ge en vacker skuggning åt de många solskenspartier som framdeles kommo att belysa hans väg.
Då han en dag (för att på förhand kasta blott den flyktigaste blick in i framtiden), hade erhållit sitt betydande arf, skref han från Paris till modern – som ofta brukat göra vers, och icke sällan besjungit fröjden vid sill och potatis, blott August var lycklig.
»Du skall ej mera», skref han då, »behöfva qvittra om sillen och potatisen.
Måtte blott ditt hjerta icke upphöra att klappa innan jag hunnit att göra dig så godt som du förtjenar, du ömma, goda modershjerta.»
Och nog blef han i tillfälle att göra henne allt hvad godt en son kan göra sin mor, och det hade han längesedan gjort, ty efter hofslagarens död och sedan dennes enka först bibehållit och sedan nedlagt yrket, och barnen blifvit utplanterade i verlden, hushållade hon för sin August, först då han som ung litteratör bodde vid Nybrogatan, och sedan under alla år han var herre i första våningen på Malmgården, innan han beträdde denna som egande herre och husbonde.
Då var han längesedan författaren till lustspel och romaner.
Men med undantag af gerantskapet öfver tidningen Freja, hade han ännu icke mätt sina krafter på allvar inom politiken, den kom sedan, när han var en sannskyldig man i staten och fick stora vyer och stora pligter.
Men, som sagdt, ännu var han icke der.
Och icke heller hade han ännu begynt den art af sitt skriftställeri, som var helt och hållet lif och själ med honom sjelf, nemligen alla serierna af sina taflor ur lifvet, ty om han gaf dessa serier olika benämningar, så voro de dock alla taflor ur lifvet.
Det var en tidig mångsidig erfarenhet, som icke kunde utsina, emedan källan var lika outtömlig som berättelsernas i Tusen och en natt.
Blanches författareskap.
I skizzen öfver Almqvist blef det berättadt huru en hel del af författare engagerades att tjenstgöra vid nya svenska parnassen.
Jag har sedan den dadagen kommit i tillfälle att få blicka på det gamla kontraktet, som den aftonen, då vi först voro samlade, underskrefs, och jag inför nu här fyra då af mig glömda namn (frånvarande):
Olof Fryxell, Carl v. Zeipel, Per Sparre och Rosén.
För denna samling, som fortgick under de från början bestämda två åren, skref Blanche »Första älskarinnan» och »Flickan i Stadsgården».