Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om derföre så väl länshäktena, sorn äfven alla öfriga fängelser, inrättades efter ett ändamålsenligt cell-systeme, så skulle alla ofvantippgifna, af fängelsernas nuvnr. beskaffenhet. härledda bedröfliga följder utbytas mot dessa vigtiga fördelar, alt ingen kunde uti fängelset finna förströelse; att den uti laster sjunkne, förhärdade förbrytaren, leornad åt sig sjelf, inspärrad uti ett fängelserum, utan annat sällskap än sitt eget samvete, någon gång skulle väckas till besinning af sina gerningar och deras följder, samt besluta sin omvändelse; att den, sorn för första gången gjort ett brottsligt afsteg från det rätta, skulle genom inneslutande i ett fängelse, der han vore utestängd från ali beröring med sina likar, icke allenast lemnäs tillfälle att ångra sin förbrytelse, utan äfven afskräcka.? ifrån att genom dess förnyande åter bereda sig samma ledsamma belägenhet; somt slutligen, att den, som varit nog olycklig att, ehuru oskyldig, till följd af en mot henom yppad ogrundad misstanke, blifva inspärrad uti fängelse, må kunna, lika oförderfvad, derifrån åter utgå, utan att, såsom nu är fallet, hafva vistats i sällskap med grofva missdådare.
De nuvar. usla fängelsernas utbyte mot ändamålsenliga cell-arrester är det vigtiga ändamål, som med denna motion afses, såsom det mest verksamma medel att genast hämma den öfverhandtagande brottslighetens vidare spridande.
— Nyttan och nödvändigheten af förslaget skall säkert iuses af alla; men tilläfventyrs skola betänkligheter hos mången uppstå i afseende på dess utförande, i anseende till de dryga utgifter, som dertill erfordras.
— Om mitt tal vore stäldt till någon annan än R.
St., som icke känna något annat motiv för sina handligar, än Rikets sannskyldiga nytta, och som således äfven måste anse deras skyldighet vara, att förskaffa de medel, som oundgängligen erfordras för ernåendet af ett för hela Riket nyttigt ändamål; så skulle jag, för att bereda framgång åt mitt förslag, åberopa ett annat motiv, som, för bestämmandet af den enskildes handlingar, nästan alltid visar sig såsom det mest verksamma, — jag menar egennyttan.
Ja! sjelfva egennyttan uppmanar oss att genast gripa till verket och detta af tvänne skäl.
Det ena, emedan i annat fall samhället skulle blifva så öfversvämmadt af förbrytare, alt vi ej mera kunna äga någon säkerhet, hvarken till lif eller egendom; det andra, emedan 356 Den ig Februari e. m. reformen förr eller sednare måste ske, och jn längre dermed uppsLjules, ju mer växer fåuganlalel, och i samma m in förstoras de utgifter, som erfordras för förslagets utförande.
Det skulle emedlertid, efter min åsigt, vara båda obilligt och orättvist, om de medel, sorn för denna utgifts bestridande erfordras, komme alt utgå efter samma beräkningsgrund, som den öfriga bevillningen, helst denna utgift, nästan mer än någon annan, synes vara af beskaffenhet att påkalla bidrag af hvarje medlem i samhället.
— Utan ett vidsträcktare bidrag än det, som genom vanlig bevillningstaxering kan erhållas, vinnes ej ändamålet.
Det är så väl med afseende härå, sorn äfven i betraktande af den allmänt kända sanning, alt bruket af brännvin och andra spirituösa drycker är en kraftigt medverkande orsak till de flesta brott, sorn jag nu lager mig friheten alt vördsamt framställa'följande förslag: 1:0
Att hvarje mantalsskrifven mansperson öfver i5 års ålder, sorn vid mantalsskrifningen underlåter att skriftligen afsäga sig allt bruk af brännvin, vin och andra spirituösa drycker, skall under det påföljande året erlägga en afgift af t. ex. 12 sk. b:co, derest hans taxering efter Bevill.Förordn:s 2:dra Art. icke uppgår till 5 r:dr; af 24 den uppgår till 5 r:dr eller mera till och med 20 r:dr; af en r:dr, då den öfverstiger 20 till och med 5o r:dr; af en r:dr 24 sk., då den öfvergår 5o till och med 100 r:dr; af 2 r:dr, om den öfverstiger 100 r:dr och uppgår lill och med 200 r:dr; samt af 12'sk. dertill för hvarje 5o r:dr, hvarmed taxeringsbevillningen öfverstiger sistnämnde belopp 200 r:dr b:co; 2:0 att hvarje qvinna öfver i5 års ålder, som vid mantalsskrifningen underlåter att göra en lika beskaffad afsägelse, härföre skall erlägga en afgift af 4 ellet1 6 sk. b:co; 3:o att den, vare sig man eller qvinna, som, efter verkställd sådan afsägelse, beträdes med förtärande af några slags starka drycker, skall erlägga den föreskrifna afgå fl en dubbelt, samt dessutom i plikt utgifva afgiftens tiodubbla belopp, angifvarens ensak; 4:o att hvarje person, som innehar sådan värdshus- eller näringsrörelse, der starka drycker försäljas, skall härföre erlägga en viss summa årligen; 5:o att alla dessa afgifter, genast efter det de influtit, skola aflevereras till K.
Statscontoret eller R.
St:s Riksg.- contor, som bör, i mån af skeende reqvisitioner, tillhandahålla desamma åt K.
Styrelsen öfver Rikets fängelser, för att uteslutande användas, dels till uppbyggande af nya häkten med celler, så väl uti Stockholm och rikets öfriga städer, som äfven uti sauiteliga län och inom hvarje domsaga, efter Den 19 Februari e. m. efter utaf R.
Fång-Styrelsen uppgjorde och af JK. M. i nåd. gillade förslag, dels ock till för ändamålet tillräckliga löner åt föreståndare och vaktbetjenfe vid fängelserna, så att ordentlige, skicklige och tillit pålitlige personer må kunna erhållas till dessa vigtiga platser, såsom ett oeftergifbgt villkor för ernående af det med de föreslagna nya fängelserna åsyftade goda ändamål; 6:0 att, i händelse de föreslagna afgiflerne lomme att fortfarande utgå till enahanda belopp, äfven sedan de nya fängelserna blifvit färdiga, ena hälften utaf algifterna må afsättas, för att i förutnämnde ordning användas till reparationer och förbättringar å nämnde fängelser, samt till aflöning för de derstädes anställda tjenstemän och vaktbetjente, men den andra hälften deremot användas till inrättande af ändamålsenliga tvångsarbetshus, i händelse organiserandet af sådana varder beslutadt, eller, i annat fall, till de uti förslaget till ny criminal-lag omnämnda straff- och förbättringsinrättningar, hvilka, utom de nu var. fastningsfängelserna, måste tillkomma såsom en följd af samma lags antagande.
I fall denna min motion, som jag vördsamt anhåller måtte blifva till vederbör.
Utsk. remitterad, bifalles, så torde 4 §‘n ' 26 cap.
Byggn.-h:n blifva i så måtto ändrad, att bäradsboernas skyldighet att underhålla häradshäklet skall upphöra, så snart de nya fängelserna blifva färdiga.
Ilr von Knorring, Carl Henr., uppläste följande:
Hos R.
St. får jag vördsamt väcka motion derom, att ehuru inqvarteringsskyldighelen efter nu gällande författningar är allmän, ali permanent inqvnrteringsskyldighet under fredstid mätte försvinna; och får jag härvid föreslå; att Staten anlägger tillräckliga, så väl casserner, som stall i de städer och orter, der Regeringen anser sig böra hålla ständigvarande garnisoner, samt dervid företrädesvis använder, så vidt sådant är görligt och tillämpligt, de hus och localer, kronan tillförene i orten obegagnade äger, — eller ock alt Staten med mot behofvet svarande hyresmedel förser garnisons-militären.
Måhända torde ej vara olämpligt att härvid äfven föreslå, eller åtminstone såsom en billighet framställa, det städerne i allmänhet borde åtaga sig en s. k. inqvarleringsbeskattning, till större eller mindre del motsvarande hyresbeloppet i de med inqvartering betungade städer.
Denna min i ämnet väckta motion är föranledd af den icke ringa beskattning, inqvarteringsskvldigheten orsakar de städer, hvilka Regeringen anser vara i behof af ständig garnison, en beskattning, som är obillig, i mån den är ojeinnt a H. 33 Den ig Februari e. m. fördelad och drabbar en del ofta fattigare städer, då andra släder deremot äro derifrån eller från motsvarande utgifter befriade.
Om remiss till vederbör. Utsk., sorn torde vara Statssamt Allm.
Besvärs- och Ekon., får jag vördsamt anhålla.
För att minska trängseln i de allmänna häktena; för alt bespara K.
M. och kronan dryga omkostnader med underhåll och att ofta lång väg till länshäktet intransportera fångar, t. ex. en som för uleblifvande vid ling skulle, i saknad af böter derför, 16 sk. b:co , afsitta dessa böter under 3 dagars enkelt fängelse; och slutligen, för att hindra det olyckliga och sedelörderfvande umgänget mellan grofva brottslingar och fångar, som afsitta böter blott för någon försummelse eller mindre förbrytelse, så får jag göra följande motion:
Då tillgång saknas hossakfällde för uttagande af vites-, åverkans- eller andra böter, jemte hvilka urbota ansvar icke är åddmdt, å 1 i g ge Konungens Bef:h:de att, i stället för sakfälld persons intagande i häkte att böterne afsitta, vare sig under enkelt fängelse eller med vatten och bröd, föranstalta, det den sa k fri 11 de må umgälla sin förseelse med arbete hos enskild person, som då erlägger bötesbeloppet, eller så stor del deraf, som högst bjudes, eller för kronans räkning, eller ock endast till förmån för kyrkan eller de fattiga, — allt i orten, der den sakfällde bor, eller så att skjutskostnad för kronan undvikes.
Arbetet, öfver hvars oafkortade utgörande Konungens Bef:h:de åligger hålla allvarsam hand, beräknas på sätt och med villkor, som 8 punkten i K. Fork!, den 23 Mars 1807 stadgar.
Skulle den enskilde person, som emottager den sakfällde i arbetet, vara, såsom målsägande eller åklagare, berättigad till viss andel af böterna, må han, vid deras inbetalning, sin andel afräkna, så vida fulla bötesbeloppet erlägges, och då äfven öfrige delägare i böterna erhålla hvar sin lott; men då icke fulla bötesbeloppet root den sakfälldes arbete erhålles, tillfaller, hvad mer eller mindre som bekommes, kronan ensam.
Hr Ribbing fortfor derefter:
Såsom tillägg vid den motion, ITr Rosenblad, Bernhard, gjort angående vissa förändringar med stämplingen af papper, som för kronans räkning försäljes, yrkas: att den del af detta papper, som är ämnadt till s. k. skrifkartor, måtte skäras till enahanda format och storlek, på det att icke, såsom nu händer, i expeditioner, som utgå från domstolar och embetsverk, olika och ojemna ark må finnas.
Båda dessa motioner begärdes på bordet.
Den 19 Februari e. m. fli II å r,<], Angnst Leopold, uppläste följande: löland förbrytelser mot samhället och dess lagar räknas äfven, och det med stort skäl, hvad man kallar lösdrifveri.
Detta brott, antingen ledande sin begynnelse från ett vida gröfre eller direct från sig sjelf, har del dock alltid till ursprung ett, hos den brottslige, hnfvudsakligast genom medfödda dåliga anlag, i förening med bristande uppfostran, inrotadt begär lill lattja, utsväfningar, sturskhet och olydnad mot de personer, till hvilka de stå i ett beroende förhållande; hvilket ock naturligtvis orsakar, att alla ordningsälskande medlemmar af samhället i allmänhet, och hvar och en isynnerhet, med lugn åser, när en sådan samhällets utskott blifver skild derifrån.
S. k. eorrcct.inrättn:r hafva blifvit stiftade, för att under sin vård taga dessa, som jag nu vill kalla olyckliga menniskor^ under den vackra meningen att vänja dem till arbete och ordning, för att göra dem skickliga att en gång kunna blifva åtminstone användbara medlemmar i det stora sammhallet.
Huru mindre väl detta hitintills lyckats, visar dagliga erfarenheten; och af den, som, under loppet af ett tiotal år, haft tillfälle att med uppmärksamhet följa correctionisterna i deras ställningar och förhållanden, loide med största skäl kunna sannt sägas, att föi- hvarje dag närmar sig bland dem den i begynnelsen blott vanartige eller vanfräjdade till compfett bofnatur.
Staten tager i sin värd den, sorn genom sitt uppförande visar, att han likasom icke trifves i det stora samhället, och sätter honom inom trängre gränser, än sorn sig bör; men att Staten då sätter honom inom lås och bom, fråntager honom ägande- och dispositionsrätt öfver sin ärligt förvärfvade egendom, bevakar honom såsom ett vilddjur, deruti torde man finna orsaken till de vilddjursnaturer, som träffas bland de flesta äldre correctionshjonen.
Den grofva brottslingen skiljer lagen för alltid från samhället, och måste således sälla honom inom fängelse, men vindbeuteln, lättingen är likväl ännu menniska, och för att kunna förbättras, måste han såsom sådan behandlas.
I den oorrect.- inrättn., som skulle kunna komma att göra skål för sitt namn, borde correctionisterne anses sorn helt enkelt kronans arbetare.
Genom lägre befäl, taget bland dem sjelfva, samt under- oell öfver-befäl, taget från armeen, skulle arbelskarlarne kunna hållas till den fullkomligaste ordning, 0111 nemi. befälet vore skyddadt af lagar, passande för detta utskotts-samhälle i samhället.
Krigslagarne äro stränga; men borttåg eller förmildra något af dem, och det skall snart komma att visa sig, att krigsmannakraften ligger till största del i krigsmannatukten, och hvad som tages från den sednare, tages äfven från den förra.
— Likväl duger icke af krigslagarna mer, än livad som rörer subordinationsbrott, för de behöfliga correctts-lagarna.
I allt annat måste dessa betydligt skärpas.
Förnyade rymningar oeh förnyade
Den 19 Februari e. m. brott mot ordning och flit inom inrättningen, måste beläggas med lifstidsfängelse; ty den, som icke trifs i det stora samhället och ej kan hålla sig skicklig uti ett inskränktare, mäste ju försättas utom allt samhälle.
Emot all denna stränghet, bör ömhet oell godhet blifva befälets synnerliga åligganden mot alla dem, som visa Idig och lust för hvad som lill förbättring hörer; skicklige, nitiske och skäligen lönade religionslärare finnas vid hvarje station; fri dispositionsrätt öfver hvad arbetaren årligen kan förtjena, samt nödvändigt en eller annan fri dag i hvarje månad, och pa hvilken han kan permitteras i grannskapet af sin station, —- derigenom öfvertygas arbetaren, alt han icke är fånge, och derigenom vänjes, så väl han sjelf småningom vid umgänget i samhället, som befälet kan få anleda, bedömma, huruvida han vunnit den stadga i lynnet, att han kan recommenderas till samhällsmedlem ånyo.
Kuvar, correct.inrättnfr torde ovedersägeligen kunna tillvitas, att vara, genom den öfverdrifna, fast under nuvar. omständigheter nödvändiga armerade bevakningen, en ganska tung börda för Staten.
Deremot kan, som ett axiom, antagas, att arbetaren alltid är sin lön värd; således, om correctionislerne användas, utan personel bevakning, till de arbeten, sorn K. M. och kronan verkligen behöfver, och under ett förståndigt befäl; såskall aldrig åttonde hufvudtiteln komma att behöfva användas för deras räkning.
Vidare gör närvar, correcl.inrättmsfängelse och arrestprinciper correctionisten till en den hätskaste fiende i själ och hjerta lill alla dem, han kallar fria, och till dem, med hvilka han kan komma i någon beröring; och då han derjemte vet sig endast stå under lagar, hörande till ett fritt samhälle, hvari han icke mera finnes; så kan han begå de grofsta brott emot förmän eller vårdare, snart sagdt strafflöst, då straffet tages relativt till correctionisten, ty, •—bedröfligt men sanni, — hälften eller åtminstone tredjedelen af denna mennisko-kast är färdig att taga den högsta kroppsplikt, Sveriges lag stadgar, för njutningen äf ett mått brännvin.
Att dessa mina åsigter äro sanna, tror jag, till följd af den erfarenhet jag inhemtal; och att de äro veikliga deruti, att en correct.-inriiltn. kan äga bestånd, utan att vara fängelse, det visar den K.
Pionnier-corpsen, hvars medlemmar äro, till det mesta, utskott af den värfvade arméen, visserligen icke af domstol fällda för vanhedrande brott; roen jag öfverlemna!' till den sakkunniges vetande och bedömmande, om de egentligen äro anuat sorls folk, än utskott direct från nationen.
Den 19 Fet mari e. m. Frih. von Saltza, Edvard Fredr., hade inlemnut följande, sorn upplästes!
Att kunna bibehålla fädernejord, år en önskan, soln från urminnes lid blifvit hyllad af livar och en, sorn älskar sin hembygd och det fädernehus, der barndomens glada dagar förflulil; men genom den i min tanka hittills varande, lika orikliga, sorn ejennia taxering af alla slags fastigheter, hvilkas förvärfvande merendels icke utan någon skuldsättning är möjlig, betages den mindre förmögne arflagaren efter föräldrar eller närskylda fränder möjligheten att kunna inlösa fädernejorden, enär genom det asalia låga taxeringsvärdet, som sällan uppgår till mer än en tredjedel eller högst hälften al egendomsvärdet, den lånsökande saknar utväg att i Banken eller publika cassör erhålla ett lån, någorlunda svarande mot del verkliga värde, som en fastighets underpant innebär; hvilket ock inträffar, om lån af privat man sökes, emedan taxeringsvärdet oftast ligger till grund för hvad den enskilde tilltror sig kunna lemna.
Vore deremot fastigheterna uppskattade tilt ett medium af i orten gångbara prisfcr, jemförd! med de köpe-afhandlingar som från domstolarne vid laxerings-förrättningarna kunde vara att tillgå ; då ägde man derutaf en mera rättsenlig grund för både låntagare oell långifvare alt löija, hvilket deremot nu icke är händelsen Föi' att erhålla ett lån i Banken, stort 6,000 r:dr, måste en pant erbjudas af minst 18,000 r;drs uppskattnings— värde.
Om då, som oftast inträffar, att egendomen är uppskattad endast till tredjedelen af dess rätta värde, så måste panten rätteligen vara värd 54,000 r;dr, för att derå undfå ett lån af 6,000 r:dr.
Huru är det då möjligt, att bibehålla den jord man så gerna önskade?
Följden blifver egendomars styckande, försäljning i smärre delar, hvilka åter styckas, intill dess föga någon derå kari vara besuten; men jag medgifver, att om all fast egendom uppskattades till dess egentliga värde, vore bevillningen efter 2 r:dr per mille för hög' och tryckande.
Jag vågar derföre vördsammast föreslå, att fastighetshevillningen i allmänhet måtte nedsättas från 2 till 1 r:dr per tusendel, hvarigenom del för Staten erforderliga bevillningsbeloppet likafullt kari vara att påräkna, men den fördelen också vinnes, att Jånsökanders rätt icke, såsom nu, förnärmas.
I sammanhang härmed vore dock nödigt, att reglementerna för utlåning, så väl i R.
St:s Bank, som allmänna cassör, i så måtto ändras, att icke 10 års taxeringsvärde blifver grunden föT beviljande af lån, helst ett för högt värde, ofta föränderligt, icke vore här på sitt ställe.
Till stöd för hvad jag såmedelst haft äran anföra, kunde jag omnämna flera händelser, till hinder för en andania Isenligare belåningsrätt, men vill blott anföra ^tvänne.
26a Den 19 Februari e. m.
Hr Kammarjunkare!!
Gerdt von Yhlen begärde ett lån af 16,000 r:dr b:co i en cassa, emot pant af Ollonö säteri med underliggande, jag tror, örn 12 hela mantal.
Delta lån förvägrades honom i anseende dertill, att uppskattningsvärdet icke svarade mot föreskriften i lånereglementet.
— Från samma egendom försåldes kort derpå g mantal, Timmergata kalladt, och betaltes derför 40)000 r:dr, — säger 40?000 r:dr b;co.
— En annan egendom köptes år för 34,000 hårda silfver-riksdalrar, enligt ordalydelsen i köpebrefvet.
Denna egendom äi' 1111 uppskattad till 16,ono rJdr, och kan således belånas med endast 6,000 r;dr, — högst 8,000 i följd af säterinatur; bevisande nog oformligheten af den taxering, sorn för närvar, ligger till grund, lika mycket för uppskattningen af fastighet, sorn för den derpå beroende belåningsrätten; anhållande jag alltså om nödig l ättelse så i ena, sorn andra fallet, samt att denna min motion måtte till vederbörligt Utsk. remitteras.
Hr Hallenborg, Carl Johan, hade ingifvit ett så lydande anförande:
Vid sistl, l iksdag beviljade R.
St. de Hypotheksföreningar, som kunde uppstå, rättighet (ill cassacreditiv i R.
St:s Bank; och har till följe häraf den i Skåne bildade Hypoteksföreningen begagnat sig af denna rätt, men i ganska inskränkt senia, emedan föreskrifterne i nu gällande reglementet, 206, 207 och 208 §§:na, i vissa hänseenden lägga hinder för utvidgandet af denna creditivrörelse, och får jag derföre 1111 föreslå följande ändringar i ofvannämde §§.: 1:0.
I 1 mom. af 206 § stadgas, att högre creditiv än 3oo,ooo r:dr b:co icke får beviljas någon Hypoteksförening; men tager jag mig friheten tillstyrka, att denna summa får höjas till 5oo,ooo r:dr. 2:0. 4 morn.
207 § föreskrifver, alt Banken skall till godonjuta 5 proc. ränta å de summor, som dragas; men då denna Bankens lånerörelse egentligen är att anse som en fastighets-beläning, då Hy potheksföreningarne måste deponera intecknade reverser till säkerhet för de summor, som lyftas; så föreslås'att, i likhet med andra Bancofastighetslån, räntan nedsättes till 4 proc. 3:o.
Morn. 5 i sistnämnde § bestämmer, att utassigneriugar icke få ske å mindre belopp än too r:dr, men torde tillåtelse medgifvas att få utgifva assignationer ä 20 r:dr. 4:o.
Mom. 6 i samma J synes alldeles böra utgå; ty då Hypotheksföreningarne ställa erforderlig säkerhet för den beviljade crediti vial len, synes det vara billigt alt de få begagna creditivet, på sätt de för sig nyttigast finna, isynnerhet som Bankens säkerhet icke härigenom äfven tyras.
Den ig Februari e. m. 263 5:o.
Beviljas ulgåpndet af 6 mom., torde, i öfverensstämmelse dermed, älven 8 mom. försvinna. 6:0. 2 mom. af 208 § torde erhålla följande lydelse: ”Skulle kommande
Ständer besluta upphörandet af cassacreditiv ål dessa föreningar, eller uppsäges Hypoteksförening medeladl erediliv af Banco-lullninkl ig'e, emedan de finna Bankens ställning det fordra, bör skulden sednast inom nio månader elfer skedd nppsägelse varda lill Banken liqviderad.” 7:0.
Mom. 3 af förenämnde § föreslås all utgå. 8:0.
För Skånska Hypoteksföreningen enskildt anhåller jag dessutom, all det malle blifva för densamma tillåtet att lå i R.
Sils låneeont. i Malmö deponera de intecktle reverser, som böra aflemnas lill säkerhet för det beviljade creditivet, i stället för dessa handlingars förvarande i i Banken i Slockholm.
Hr von Sche'ele, Frans Adolph, hade inlemnat följande 4 motioner, som upplästes: 1.
Bland den mängd olika skaller och afgifler, som tid efter annan blifvit Svenska jernet pålagde, innan det lemmar fäderneslandets hamnar, äro väl få lill sin grund mindre billiga än de, som utgå lill städerna, ulan att dessa sednare lemna någon deremot svarande förmån för jern-producenten.
— Sålunda befinnes det, att jern, som endast passerat förbi sladen Wennersborg, för ej länge sedan, måst till densamma erlägga så kallad stads-andel, utan att staden med jernet ägt taga någon åtgärd eller vård, och alt det på Götheborgs våg ankommande jern måste erlägga en tolagsafgifl af icke mindre än 8 sk. b:co per skepp., eller i denna stund nära en proc. af jernets försäljningsvärde, utom alla andra onera, som på samma ställe påföras varan.
— Då en stor del af jernet ännu vid exportations-orten är tillverkarens egendom, synes det icke obilligt, att han deltager i underhållet af de inrättningar, som äro direct nödvändiga för varans vård, såsom jernvägens byggnader o. d.; men att belägga detsamma med afgifter, sådana som dem, hvilka i Götheborg blifvit uttaxerade till domkyrko-byggnaden och nu genom ofvannämnde tolag utgå till fattigvården, till magistratens aflöning o. d., synes mig med billigheten icke öfverensstämmande.
— De institutioner, sorn för stads-samhällets bestånd äro af nöden, eller blifvit en följd af detta samhälles tillvaro, måste, efter min åsigt, af medlemmarne underhållas, utan directa bidrag af de varor, hvarmed dessa medlemmar idka sin hufvudsak ligaste borgerliga r örelse, handeln, hvilken säkerligen (einnar sådan vinst, att den sätter dem i tillfälle upprätthålla samhällets inrättningar, utan betungande för näringsidkare i en aflägsen landsort.
När nu härtill kommer, att tolags-afgiften till dess iiuvar. be - a64 Den 19 Februari e. m. lopp blifvit Götheborgs stad förunnad, utan att jernverksSgarne deröfver varit, mig vetterligen, liörde, synes denna extra beskattning vara till sin uppkomst lika oformlig, sorn öfverdrifven till sitt begrepp; och del är af dessa skäl, jag vördsamt föreslår, alt II:s H. St. ville hos K.
M. anhålla, det tolags-afgiften å det på Götheborgs våg ankommande jern mätte varda nedsatt till dess primitiva belopp, d. v. s. det som efter jern-producenternas hörande blifvit bestämdt, och att, i sammanhang härmed, inga afgifter hädanefter må kunna jernet, till städernas enskilda förmån, åläggas, utan att tillverkarne varit deröfver hörde.
Om remiss å detta mein. till vederbör.
Utsk. får jag vördsamt anhålla. 2.
Genom K. Förordn. den 19 Februari 182^, angtde tilllägg till i § i i5 cap.
Byggn.-balken, och den, i anledn. deraf, utfärdade K.
Kungörelse den g