Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han började plågas av syner, ej blott i det sovande, utan även i det vakande tillståndet. i dessa syner symboliserade sig den strid, som rasade i hans själ.
Han besöktes än av den heliga jungfrun, än av djävulen, vilken senare gäckade honom i otaliga skepelser, men oftast i den farligaste av alla--i Eusebias.
Klemens stod vid randen av vansinnets avgrund.
Medan han en dag i detta tillstånd vankade kring gatorna i Aten, mötte honom en ståtlig vagn, som drogs av mulor, utstyrda med brokiga täcken och pinglande klockor, och omgavs av slavar i lysande dräkter.
Det var Eusebias vagn.
Hon gjorde sin vanliga förmiddagsutflykt.
Klemens drog kåpan över huvudet och hastade förbi.
Men Eusebia hade redan varseblivit honom.
Hon förvånades över hans bleka, förstörda utseende och befallde, med en suck över alltings förgänglighet, sin kusk att påskynda färden.
Från den dagen frestades Klemens icke mer av något brev från den sköna romarinnan.
Klemens hade förlorat sin fägring och därmed allt, som fängslade henne vid honom.
Nyss en förtjusande vacker yngling, var han nu helt enkelt en ung präst av det där vanliga bleka, utmärglade slaget; och den enda egenskap han ännu ägde, som kunde finna nåd i hennes ögon, var hans renlärighet; men denna delade han med så många, och den var kanske för övrigt icke mycket att lita på efter den märkvärdiga upptäckten av hans börd och sedan han blivit en medlem av ärkehedningens hus.
Det föll henne icke ens in att lära känna orsaken till Klemens' förvandling, om det var en dödlig sjukdom, ett grymt själslidande eller något annat.
Nog av, hans anletsdrag hade förlorat sin ungdomlighet, hans ögon sin glans, hans hy sin friskhet.
Av medlidande med sig själv beslöt hon glömma honom, vilket icke gjorde henne någon svårighet, då hon hade full sysselsättning med tankarne på religionen och sin själs frälsning.
En kort tid därefter lämnade Eusebia Aten.
Det fanns intet skäl för henne att kvarstanna där, sedan Petros icke längre kunde uppträda på predikstolen.
Eusebia återvände till Korint, provinsens huvudstad, där hennes Annжus Domitius i sin egenskap av prokonsul över Akaja levde och verkade.
Hon hade föresatt sig en svår uppgift: hon ville omvända honom, återföra den arme avfällingen i den rättrogna kyrkans sköte.
Hon hade svurit att med alla möjliga konster, som stå en from kvinna till buds, förbittra hans liv för att därigenom förbättra det.
Med denna ädla föresats tågade hon en vacker dag, under pomp och ståt, in i den minnesrika, glänsande handelsstaden.
När Klemens erfor hennes avresa, ville han tacka Gud, som avlägsnat en farlig frestelse ur hans grannskap, men denna tacksamhet var endast tungans, ty hans känsla talade ett annat språk.
Det hade förorsakat honom en hemlig glädje, att hon icke var långt borta, att hon andades samma luft som han, och att han kunde få se henne när han ville.
Han föreställde sig, att hennes smärta över skilsmässan var djup som hans egen och ökad med ovissheten om skilsmässans orsak.
Han tänkte sig hennes syskonkärlek som himmelsk och änglaren; det var endast hans egen böjelse, som varit blandad med jordiska ämnen; skulden låg ensamt hos honom, som skulle varit hennes biktfader och ledare.
Under sina vandringar drogs han omedvetet till grannskapet av det prokonsulariska palatset, men tanken, att Eusebia icke längre fanns inom dess murar, jagade honom därifrån.
Han återvände till sitt hem med en odräglig känsla av tomhet, eller steg han upp på toppen av någon kulle och kastade drömmande blickar emot det fjärran, som dolde Korintos för hans syn.
Den rysliga föreställningen, att onda makter oupphörligt omgåvo honom och framtrollade de bilder, som visade sig för hans inbillning för att fasthålla hans själ i materiens orena bojor och slutligen till fullo få våld med henne, upplöstes nu understundom i slö tungsinthet, varunder han glömde sina fastor och späkningar.
I detta tillstånd var han mera tillgänglig för de sina; han visade sig då åtminstone icke plågad av deras närvaro.
Hermione begagnade sig härav för att närma sig honom och söka vinna hans förtroende.
Hermiones ömhet och kärleksfulla väsen gjorde ett allt märkbarare intryck på brodern och vann slutligen hans tillgivenhet.
Hon lyckades förmå honom övergiva sin enslighet, lämna sin kammare och tillbringa någon av dagens timmar i hennes sällskap på den vackra platsen, där vi en gång sågo henne med sina väninnor--där springbrunnen sorlade, fåglarne sjöngo, pelargångarne bjödo svalka och himmelen välvde sig klar och ren över dem.
Klemens besegrade de fördomar, som ville stöta henne tillbaka, men han skulle icke hava förmått detta, om icke hastigt en tanke hos honom uppstigit att omvända henne till kristendomen.
Detta beslut uppfriskade hans själ; det gav honom ett värdigt mål att eftersträva och avvände hans tankar från honom själv.
Han skyndade till Petros för att underrätta denne om sin avsikt och vinna hans uppmuntran till företaget.
Petros kunde naturligtvis icke annat än gilla hans beslut, ehuru han ingalunda tilltrodde sin fosterson tillräckliga krafter till det värv han pålade sig.
Från denna stund sökte Klemens sin systers umgänge i stället för att undvika det.
Han började tala till henne om den kristna religionen, och Hermione lyssnade gärna till hans ord.
Med förundran upptäckte han, att det, som han berättade, icke för henne var något nytt.
Hon hade läst de kristnes heliga skrifter, hon kände Jesu levnad och kunde upprepa hans muntliga läror; det var endast utläggningen och den kristna metafysiken, varmed hon röjde någon obekantskap.
Hermione såg, att Klemens talade med värme och kärlek om dessa ämnen; hon lånade honom därför gärna sitt öra och aktade sig att framställa andra motsägelser än sådana, som voro ägnade att sporra hans nit, emedan han kunde övervinna dem.
Tyvärr var Klemens' ihärdighet ingalunda så stor som hans iver.
Samtalen stördes som oftast av någon tredje persons ankomst.
Än visade sig Karmides, än Ismene och Berenike, än Teodoros, och för denne siste hyste Klemens samma fruktan som för den lede frestaren själv.
Det var för Hermione omöjligt att förjaga denna rädsla.
Då Teodoros närmade sig, avlägsnade sig den unge föreläsaren utan att svara på hans hälsning.
Petros hade emellan dem båda upprest en oöverstiglig mur.
Klemens misstänkte även, att Teodoros, liksom han själv, sökte vinna Hermione för kristendomen.
Men den kristendom, som Teodoros förkunnade, var ju en falsk och kättersk, farligare än själva hedendomen.
Klemens uppmanade
Hermione att taga sig väl till vara för Teodoros.
Hon lovade att göra det.
Men icke lugnad över detta löfte ville Klemens, att hon skulle förvisa honom ur sitt grannskap, avbryta allt umgänge med honom.
Hermione föreställde då sin broder, att man borde hysa fördragsamhet med varandra och låta envars åsikt gälla vad den kan.
Hon talade med värme om Teodoros' ädla egenskaper och uttalade livligt sin önskan, att de båda unga männen skulle vara vänner.
Hermione visste icke, att denna välvilliga önskan kunde såra och förbittra Klemens.
Den överspände ynglingen steg upp och lämnade henne.
Han ansåg henne, liksom sin fader, för alltid förlorad för sanningen och ljuset.
Han drog sig åter tillbaka inom sig själv och sökte den ostörda ensamheten.
Snart återvände också de olyckliga tecknen av hans förra själslidande.
Krysanteus, som hitintills av omtanke för sin sons själsfrid överlämnat honom åt sig själv och fritt låtit honom följa sina böjelser, kunde icke längre uthärda att vara ett overksamt vittne till ett levnadssätt, som måste störta honom i vansinnets eller dödens armar.
Han beslöt att i nödfall med våld rycka honom därutur.
Klemens förklarade med bestämdhet, att han icke ville lyda sin fader, när dennes påbud strede mot den kristna tron.
Det vart för Krysanteus nödvändigt att bryta med alla betänkligheter.
Han måste ingiva Klemens tvivel på sanningen av denna lära, som skilde deras hjärtan och syntes vara källan till hans dysterhet, hans självplågeri och fanatism.
Krysanteus nödgade
Klemens åhöra, huru han angrep den kristna läran och försvarade den gamla.
Klemens lyssnade i början med förakt, därefter med en uppmärksamhet, som ingavs honom av förskräckelse.
Denna känsla härledde sig mindre från de angrepp fadern gjorde på enskilda satser, än från den likhet, som han uppvisade mellan kristendomens mest upphöjda läror och den nyplatonska filosofien.
En sådan likhet hade Klemens förut icke anat, och det förödmjukade, det plågade honom, att hon verkligen fanns.
Han började anfäktas av tvivel på kristna lärans sanning.
Samtalen med
Petros motarbetade visserligen dessa tvivel, men upphävde dem icke.
Hans tillstånd vart betänkligare än någonsin.
Krysanteus fruktade för hans förstånd, och de läkare, som han i sina bekymmer rådfrågade, styrkte hans farhågor.
De rådde honom avstå från varje omvändelseförsök och tillåta Klemens fritt umgås med sin fosterfader.
Den unge föreläsaren fick således ånyo tillträde till fången.
Klemens ruvade över ett beslut att rymma från hemmet till Antiokia eller den egyptiska öknen.
Petros förbjöd honom detta, men kunde icke besegra den till ytterlighet stegrade fruktan, som Klemens hyste för sin fader och varje ord från hans läppar.
Klemens tillbragte nu största delen av dagen med att vandra i stadens omgivningar och att besöka fången.
Hålan vid pelarfältet vart alltmer hans älsklingsställe, och de fromma kvinnorna, som gingo att bespisa den helige Simon, vandes snart att se honom där och i honom vörda en ny anakoret, som ökade ställets helighet, och som måhända en dag, när Simon kallats till himmelen, skulle intaga hans plats på pelaren.
När samma fromma kvinnor började dela icke blott sin uppmärksamhet, utan även sina korgars innehåll emellan pelarhelgonet och den unge präst, som fäst sin bostad i hålan, så vande sig även Klemens att betrakta grottan som sitt egentliga hem, och det var endast sällan han ännu visade sig i huset vid Tripodgatan.
Krysanteus fann sig nödsakad att lämna honom hans frihet.
Klemens var hänförd över sitt nya levnadssätt.
Sommarens rosor växte vid ingången till hålan, och solen blickade varje afton ditin, förrän hon dolde sig bakom Aigales kullar.
Han hade snart inrett sin boning i enlighet med en anakorets behov.
En mossbädd, ett vattenkrus och ett skrin för det heliga evangeliet var allt vad han tarvade.
Atens kristianer kände icke ringa uppbyggelse över den märkvärdiga skickelse, att det var ärkehedningens son, som blivit pelarfältets nya prydnad.
Simon vid början av sitt uppträdande, så var nu även Klemens föremål för innevånarnes uppmärksamhet.
Särskilt visade de unga flickorna deltagande för den unge eremiten.
Det enda, som i någon mån störde Klemens' lycka, var Simon pelarhelgonets besynnerliga uppförande.
Sedan denne i början mottagit sin granne med alla tecken till välbehag och om kvällarne, efter solnedgången, när det var tyst omkring dem, kallat honom till pelaren, för att tala med honom och välsigna honom, vart han småningom alltmer trumpen och började hålla förvirrade straffpredikningar och uttala förbannelser över ynglingen, lika regelbundet som han förut givit sin välsignelse.
Simon hade nämligen märkt, att han i Klemens fått en medtävlare om de besökandes vördnad.
Simon var avundsjuk på sin förre älskling, Elpenikes son, och ville med sina hotelser skrämma honom bort.
Klemens tillskrev
Simons uppförande en helt annan bevekelsegrund.
Han trodde, att helgonets skarpa blick såg in i hans hjärta och kände dess fördärv.
Men Klemens sökte förgäves att genom sträng renlevnad blidka Simon.
Bekymrad häröver vände han sig till biskopen och frågade denne om råd.
Klemens att med tålamod uthärda helgonets vrede, emedan Simon endast ville pröva hans ståndaktighet.
Men tillika skickade Petros Eufemios med ett budskap till Simon, efter vars emottagande denne synbarligen vart lugnare och lämnade sin granne i ro.
Baruk och hans tillämnade svårson, den lärde rabbinen, hade återkommit från Jerusalem.
De landstego i Pirжus utan aning om vad som under deras frånvaro tilldragit sig i Baruks hem.
Dess rysligare var den upptäckt, som väntade dem.
Hon hade dukat under av sorg och blygsel över sin dotter.
När Baruk trädde över tröskeln till sitt hus, kastade sig Rakel till hans fötter.
Hennes ansikte var likblekt och stämplat av förtvivlan; hennes hår, som under många dagar icke varit ordnat, svallade vilt kring skuldrorna.
En enda blick var tillräcklig att upplysa Baruk och Jonas om den arma flickans läge.
Den gamle mannen stod som förstenad av förskräckelse.
Han lyssnade, utan att säga ett ord, till Rakel, som bad om förbarmande och anklagade sig för sin moders död.
Därefter utbrast han i höga jämmerrop, slet sitt hår och förbannade det ögonblick, som återgivit honom åt hans skändade härd.
Rabbi Jonas, det stumma vittnet till detta uppträde, hade avlägsnat sig, utan att han märkte det.
Samma afton vart Rakel, belastad med sin fars förbannelse, för alltid bortvisad från hans ögon.
Vi återse Rakel i ett uselt kyffe, i ett av hamnstadens sämst beryktade kvarter.
Hon befinner sig i en kammare, vars inredning vittnar om den yttersta torftighet.
Rummet upplyses av en sömnig lampa.
Rakel bär i sin famn ett barn, hennes och Karmides' son.
Den lille gossen sover.
Modern betraktar honom med blickar av vild ömhet.
Förtvivlan och modersglädje kämpa i hennes tärda. infallna ansikte.
De insjunkna ögonen lysa av en feberaktig glans.
Dörren ryckes upp, och en kvinna, klädd i en vårdslöst sittande kiton, inträder gnolande på en visa.
- Vid Dionysos, sade Myro, ty det var hon som inträdde, bort nu med alla bekymmer!
Se här vad jag i afton har skördat!
Hon kastade några silvermynt på bordet och fortfor:
- Det här räcker för tre hela dagar åt dig och mig och din gosse.
Leve kärleken!
- Tyst, viskade Rakel och pekade på det sovande barnet.
Myro, som synbarligen var något rörd av druvans safter, nedstäm de genast den högljudda tonen.
- Ah, sover han? sade hon och lutade sig över den lille.
Vad han är vacker, du, och vad han liknar Karmides!
Vad du bör vara lycklig, Rakel, som äger en sådan skatt!
Leve glömskan!
Den dag, som vi leva, är vår.
Topp, jag köper honom ... icke till slav, nej, nej, nej, det var icke min mening ... utan därför att jag tycker om honom och vill behålla honom.
Vidkommande det, så vill jag säga, att jag i dag har beställt en vagga hos vår granne, snickaren, åt din pojke.
Han behöver just en vagga ... och en sådan möbel bör icke misspryda det här rummet.
En vagga skall ge det en viss anstrykning av hygglighet och anständighet, en viss fordran på aktning och erkännande.
- Du är så god emot mig, sade Rakel, medan Myro lade sig ned att tända kolen i ett fyrfat för att tillreda aftonmåltiden.
Jag kan aldrig vedergälla dina välgärningar.
- Äh, det behövs icke heller.
Vi hava penningar, vin och ett bröd, som skall smaka ypperligt, när jag rostat det.
- När min fader stängde porten bakom sin dotter, och jag irrade omkring i natten, var det du, som förde mig under ditt tak, fortfor Rakel med en djup suck.
Och från den tiden har du varit för mig den ömmaste syster.
Mina fäders Gud välsigne dig, goda Myro, och låte dig, om du blir olycklig, möta ett lika barmhärtigt hjärta som ditt varit emot mig.
- Bah, jag är nöjd, när du blott med tålamod lyssnar till mina förbannelser över karlarne.
Den ene är så tämligen lik den andre.
Jag känner dem båda, jag--jag som så ofta låtsade ömhet för Karmides för att göra Olympiodoros svartsjuk.
Det var den tid, då jag kallades den sköna Myro, och hela Aten låg för mina fötter.
Du bör veta, Rakel, att jag haft mina lysande dagar, att jag varit firad och avundad mer än någon sedan Aspasias tid.
Prästinnorna vid hamnen kalla mig den avsatta drottningen.
De göra det för att håna mig, de sminkade furierna, som stå där nere med sina blomsterkvastar och utbjuda dem tillika med sig själva åt förstkommande främling ... de håna mig, emedan de själva aldrig varit något bättre än de äro ... men jag är stolt över det namnet.
Den avsatta drottningen!
Jag har bott i sköna gemak, du Rakel, och låtit bära mig i gyllene bärstol av egna slavar; jag har, klädd i byssosluft, purpur och juveler, svävat från det ena nöjet till det andra.
Atens vackraste, rikaste och gladaste ynglingar hava utgjort min livvakt.
Myro började åter gnola på en visa, medan hon fortsatte tillredningen av aftonmåltiden.
»Seglarn har gynnande sunnanvind.
Du som älskar förgäves,
vet, mig ur famnen slets hälften av livet: en vän!
Trefalt lycklig den köl och trefalt säll är den havsvåg,
fyrfalt salig den vind, vilken min älskade för!
O, om jag vore delfin, på skuldran jag bure den hulde
hän till den Rhodiska strand, glädjens och skönhetens ö.»
Måltiden var snart färdig--några skivor rostat bröd, några frukter och mitt på bordet ett lerkrus med rusgivande vin.
- Kom nu och fröjda dig åt himmelens och jordens gåvor, sade Myro.
Ett offer åt Dionysos och därefter en skål för våra trolösa älskare!
Måtte de evigt plågas i underjorden!
Jag undrar, huru Olympiodoros, när han nedträder i skuggornas värld, skall bestå den dom, som väntar honom där.
Jag skall vara före honom och anklaga honom hos de tre stränga domarne.
Vad skall han säga till sitt försvar, när jag yppar, att han brutit de tusen eder, som han svurit mig?
Han har intet att genmäla, ty det duger ej att ljuga.
Han skall skickas till den svarte Tartaren att lida Tantalos' kval.
Dock--om han svarar, att Myro hade blivit ful, att de eder han svor endast gällde den vackra Myro och icke den vederstyggliga, månne han då icke skall gå fri?
Mina anpråk grundade sig endast på min skönhet och förföllo med den.
Men säg mig allvarligt, Rakel, är jag verkligen så gruvligt ful, som man säger?...
Hm, jag pratar hit och dit, fortfor Myro, och du hör icke vad jag säger.
- Nej, jag kan icke spisa nu, sade Rakel.
- Du har ock i dag varit ovanligt lugn.
Och däri gör du rätt.
Det tjänar till intet att gråta.
Tiden är en ypperlig läkare, som endast långsamt tar livet av oss.
Medan han helar gamla sår, slår han nya för att hava något att syssla med.
Den bästa balsam han äger är likväl vinet.
Kom då och töm åtminstone en bägare.
Det skall göra dig gott, Rakel.
- Nej, jag är icke törstig.
- Man behöver icke vara törstig för att älska vinet.
Se här, sade Myro, i det hon lämnade bordet och räckte åt Rakel den fyllda bägaren.
Försök blott, och jag svär, att det skall göra dig gott.
Rakel drack något för att göra sin välmenta vän till viljes.
Så mycket flitigare höll sig Myro till pokalen.
Hon lämnade samvetsgrant halva måltiden orörd för Rakels räkning; men vinkruset anlitade hon dess oftare, som hon var ensam därom.
Det hade på senare tider blivit hennes vana att varje afton, när tillfälle därtill yppades, dricka sig rusig.
- Vet du, Rakel, fortfor den pratsamma Myro, jag har även i dag sett den lille svartmuskige karlen vandra här utanför, gata upp och gata ned.
Mina ögon skulle bedraga mig mycket, om han icke är av ditt folk.
I, Judar, han er egen prägel, och alla ären I, tycker jag, mycket lika varandra.
Kanske att din far har börjat ångra sin hårdhet och vill återföra dig i sitt hus eller åtminstone skicka dig någon hjälp.
- Nej, Myro, jag besvär dig vid Gud i himmelen, säg icke detta, om du än en gång skulle möta honom.
- Din far är en hjärtlös snålvarg, sade Myro, på vilken det omåttligt förtärda vinet utövade en allt synbarare verkan.
Att uppföra sig så emot sitt eget barn!
Jag skall en dag riva ut ögonen på gamle Baruk.
Borde han icke strukit sitt skägg och tackat sin Gud och prisat sig lycklig, för att du skänkt honom en så hjärtans vacker dotterson!
I stället kör han dig på porten och lämnar dig att dö på gatan.
Är det, icke hjärtlöst?
O, hjärtat kan smälta bröstet, när man endast tänker därpå.
Myro, som under rusets inflytelse var lika lättrörd som pratsam, torkade sina ögon, som tårats.
- Säg icke ett ont ord om min fader, bad Rakel med allvarlig röst; skulden är hos mig.
Han vet icke, vart han skall fly för att dölja sin blygsel.
Jag skulle annars fälla blodtårar över min brottslighet.
Må Gud miskunda sig över mig!
Min börda är större, än att jag kan bära henne.
- Bah, sade Myro, är du brottslig därför att du älskat och svikits?
- Därför att jag brutit mot mina föräldrars vilja och mitt folks lag, sade Rakel.
Vår Gud är en mäktig hämnare, som straffar fäders och mödrars missgärningar inpå barnen.
Hon vart dödsblek och mållös av förskräckelse.
Jag fick icke nalkas hennes bädd, då hon låg sjuk.
Hon dog omgiven av tjänarinnorna.
Hon pekade på den lille för att påminna mig, att min missgärning skall straffas på honom ...
- Hu, det var förskräckligt, sade Myro.
Men det är väl endast en inbillning, kära Rakel.
Annars vore det hemskt att vara i ditt grannskap om natten, när din moder återkommer.
Att ej din mor får ro i sin grav!
Det måste då vara någonting gruvligt du har gjort, efter ditt folks föreställning, fast jag för min del tycker, att du endast älskat och blivit bedragen, stackars flicka.
- Jag skall se efter, sade Myro, i det hon, nästan nykter av sin hastigt påkomna fruktan, steg upp från soffan, varpå hon nedkastat sig.
Hon började leta på en hylla, belamrad med krukor och flaskor, hela och sönderslagna, men måtte icke funnit vad hon sökte, ty hon slog ihop händerna och utbrast:
- Barmhärtige gudar!
Icke en oljedroppe kvar.
- Myro, hon söker icke dig, utan mig.
Du kan sova lugnt ... O, Gud, Gud, var finner jag frid och förlåtelse?
Bland människor icke.
Var barmhärtig, Herre!
Jag flyr från människorna till dig.
- Oljan i lampan räcker ännu en timme, sade Myro till sig själv, sedan hon undersökt lampan, varefter hon ånyo vände sig till vinkruset för att ur detta hämta kraft att övervinna sin spökrädsla.
Men, kära Rakel, klaga icke så där!
Det låter så hemskt, och jag känner vid dessa ord någonting inom mig själv, liksom om jag också vore brottslig.
Prisade vare gudarne, det är jag likväl icke.
Jag är uppfostrad till hetär och har levat glatt och muntert, men aldrig brutit emot gudarnes vilja.
Nog bör jag kunna sova utan att frukta spöken.
Det blir en otrevlig natt, den här.
- Förlåt mig, Myro.
- Bara du icke klagar, så är det bra.
Låt oss tala om någonting trevligt, fortfor Myro, i det hon lade sig på sin soffa och bredde kitonen över sig som täcke, lampan brinner ännu en timme, och sedan skall jag försöka att sova ...
Jo, jag vill säga dig, Rakel, att med dig skall det snart vara bra igen.
Ju häftigare sorg, dess kortare.
Jag tänker som oftast på din framtid, jag, allt medan du klagar och sörjer över det närvarande.
Du skall åter varda vacker och väcka männens beundran.
Det beror av dig själv att göra din lycka.
Tänk dig blott, att bo i präktiga rum, att hava juveler och de skönaste kläder, att äga slavar och slavinnor, vara eftersökt och avundad, att ila från nöje till nöje och se de förnäma ynglingarne vid sina fötter!
Du kan bliva den andra Myro, den nya drottningen, som härskar med Lais' och Frynes spira.
Det kan du, endast du själv vill.
Och med en sådan framtid för dina ögon, huru kan du då vara dyster och förtvivlad?
Jag skall förhjälpa dig till din tron och visa, huru du skall besegra dina medtävlarinnor.
Jag känner alla de hemligheter, med vilka skönheten förhöjes, och alla de konster, som göra henne oemotståndlig.
Du blir drottningen, och jag förbehåller mig att få vara drottningens rådgivarinna.
Det första vi skola göra, blir att flytta från detta usla kyffe till någon vacker boning vid Kerameikos.
Det andra blir att skaffa dig vackra kläder, att hyra en palankin och leja några tjänare.
Jag behöver endast gå till en köpman, som gör affärer av det slaget, visa dig för honom och upphöja dina egenskaper ... det skall dun tro, att jag även förstår mig på sådant ... jag har hjälpt mer än en flicka fram i världen ... och han skall förskjuta oss allt vad vi till en början ha nödigt.
Leve vinet och kärleken!
Myro förde kruset till sin mun och putsade därefter lampan, som hon ställt bredvid sin huvudgärd.
Det var icke första gången Rakel hörde Myro tala på detta sätt, och var gång hade dennas ord ingivit henne förskräckelse och ökat den känsla av förnedring, varunder hon dignade.
Men i detta ögonblick gjorde
Myros framtidsskildring icke det vanliga intrycket på Rakel.
Baruks olyckliga dotter förnam den i sitt öra, men hennes tankar voro på annat håll.
Myro iakttog ej den hemska blicken i hennes stora, mörka ögon, emedan de långa ögonhåren kastade sin skugga däröver.
Rakel satt bredvid sitt sovande barn och tryckte händerna mot sitt bröst.