Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror mig tillförne hafva förnummit, att Frih. af Nordin önskar, atL statsbankens functioner, såsom discont- och lånebank, småningom måtte öfverflytta» på enskilda föreningar.
Denna åsigt är äfven min; men jag hemställer, om vägen härtill är att, genom statens ytterligare inblandning med dessa enskilda föreningar, ytterligare consolidera behofvet af en statsbank.
Hr Frih. har vidare sagt, att denna fråga mer än någon annan under innevar. riksdag komme att inverka på Svenska medborgares trefnad och välmåga.
I sådant fall beklagar jag, att Regeringens förslag är så uppstäldt, att det ej låter verkställa sig, meri är, i alla fall, af den tanke, att den trefnad och välmåga, som uppkommer genom konstlade låneanstalter, blifver af föga värde och varaktighet.
En annan talare, Hr Cederschjöld, har, likasom StatsUtsk., ådagalagt, att den högsta vinst, jordbrukaren kunde påräkna af detta lån, vore omkring proc. årligen, som skulle afgå på capitalet.
Nåväl! kan man icke bereda denna besparing, utgörande inalles icke mer än 40,000 r:dr b:co ärligen, på annat sätt än genom utländsk skuldsättning?
Bör man icke tvärtom tvin - Den 3 Februari f. m. 89 tvinga Regeringen att göra den genom inskränkning i flärdfulla utgifter, genom en förenkling af grundskattsväsendet m. m.; och om Regeringen verkligen velat hjelpa hypotheksföreningarna, hvarföre har hon ej användt lika ifriga bemödanden att genomdrifva de tysta förmånsrätternas upphörande, som blifvit använda t. ex. för att få statslån eller straffet för majestätsbrott utvidgadt?
Åro ej våra utsökningslagar, särdeles i afseende å intecknade fordringar, så ofullkomliga, att man t. o. m. i det ingalunda capitalfattiga Stockholm har svårt att af någon penningeman få låna mot en inteckning på landet, ja, att man snarare erhåller penningar på sitt blotta namn.
Har vår Regering ens tänkt på att reformera dessa, — att ej tala om inrikes vexlar m. m.; och tror man väl, att några solida hypotheksföreningar kunna uppstå, innan allt detta föregått?
En annan värd ledamot (Gr.
Frölich) har förmenat, att motståndet till detta lån endast härrörde från ”politisk opposilionsanda, partisinne eller financiel halfupplysning.”
Jag får för min del fullkomligt reservera mig häremot, åtminstone hvad partisinnet beträffar, ty jag vet ännu aldrig ined mig att, i något slags form, hafva motsatt mig ett Regeringens förslag, det jag ansett nyttigt eller ledande till ett steg framåt: tvärtom har jag med tacksamhet erkänt Regeringens goda vilja i detta afseende, t. ex. då propos:n om de tysta förmånsrätternas afskaffande ankom; och hvad det förevar, statslånet beträffar, hyser jag den öfvertygelsen, att införandet af ett statslånesystem , i landets närvar, ställning och med det hushållningssystem, som Styrelsen nu följer, vore den största olycka, som Representationen kunde draga öfver det redan nog mycket utarmade Sverige.
Emedlertid lyckönskar jag Gr.
Frölich att nu hafva öfvergifvit all politisk opposition, och att numera anse det ”lofgifvet” alt endast hålla sig till saker och ej till de personer, som skola uträtta dessa saker.
Den värde ledamoten har, i sammanhang härmed, talat om populariteten, och huruledes han icke ville uppoffra sin sjelfständighet för denna flygtiga tärna.
Deruti har den värde ledamoten tvifvelsutan rätt; men jag tror likväl, att om förlusten af popularitet vore en uppoffring, är denna sannolikt, hvad den värde ledamoten beträffar, redan gjord.
Den värde ledamoten har talat om ”financiel halfupplysning” hos lånets motståndare.
Det torde likväl hafva varit försigtigast att hålla tyst härmed, sedan man vid närmare undersökning funnit, att Regeringens proposition var så uppställd, att den ej ens visade så pass mycket upplysning, som vinnes af halfdager.
Den värde talaren har ansett den ifrågavar. garantien icke medföra några vådor för staten.
I detta fall sväfva vi i ett verkligt mörker; ty den propos., den värde ledamoten önskat, nemi.
Hr af Billberg hs förslag, omfattar intet 19 II. 12 9° Den B Februari f. ra, slags vilkor, och det kunde således icke vara efter dessa, som vådan skulle bedömas.
Den värde ledamoten har syftat åt de anspråk på "absolut vishet," som skulle framskymta på de håll, der man så envist och ensidigt motsätter sig Regeringens proposrr.
Jag har ej förmärkt sådana anspråk; men jag afundas ej den värde ledamoten att till äfvenfyrs linna "absolut vishet” i ett regeringsförslag, som Comtit.- Utsk. ansett stridande mot grundlagarna och en ledamot af detta Stånd tydligen ådagalagt vara stridande mot tanklagarna.
Deremot är det för mig fägnande, att den ädle Grefven, sorn hittills tyckt hafva haft åtskilliga tvifvelsmål öfver stadga och system i Styrelsens handlingssätt, nu ställt sig på optimisternas sida och tror, "att det falska, det osäkra hunnit sin vändpunkt.”
Detta torde väl vara sannt, så vida det är tillämpligt å den värde ledamotens egen ställning i politiskt hänseende; men jag befarar, alt tillämpningen ej kan äga rum i afseende på Styrelsen.
Mycket är visserligen illa i vårt land och i vår styrelse; men jag betviflar, att sjukdomen ännu hunnit till den höjd, att naturlagarna sätter en gräns derför, och att den nödvändiga vändpunkten således är nära.
Ännu återstår åtskilligt, som kan blifva värre, och ett medel dertill är, efter min tanka, att genom ett utländskt statslånesystems införande ytterligare utsuga de få krafter, vi äga qvar.
Jag ser derföre i den värde ledamotens "vändpunkt” endast ett stort steg framåt på den olyckliga financiella och statsoeconomisk a bana, hvarpå vår Regering städse framgått, men der jag hoppas, att den mätte hejdas, innan det blifver för sent att vända tillbaka och innan sakernas tvång med en "Nemesis” oblidkelighet uttager sin rätt.
Jag tillstyrker bifall å StatsUtsk:s betänk. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum koraine att fortsättas på eftermiddagen kl. 6.
Redan vid remissen af K.
M:s ifrågavar. propos. har jag tillkännagifva mina åsigter i denna fråga, och den reservation, Hr af Billbergh afgifvit, har icke på mig haft samma magiska verkan, som den haft pä ett visst Stånd.
Jag igenkänner samma sak, oaktadt masken blifvit förändrad.
De skäl, på hvilka jag stödde mitt förra afstyrkande, återstå således för mig, och jag behöfver blott något amplifiera dem.
Afsäge jag endast utgången af denna sak, så skulle jag icke lägga vigt derpå; ty antingen Riksg.cont. med egen credit upptager länet eller öfverlenmar denna omsorg till hypotheksföreningarna med sin borgen, är det alltid ett utländskt lån, som skall in, och statens credit, som agerar, och som denna credit, af skäl, hvilka redan äro framställda, är ganska klen, kommer troligen icke något lån in på sådana vilkor, att det betryckta jordbruket deraf kan draga någon nytta.
Vore Den 3 Februari f. m. 9' de tysta förmånsrätterna afskaffade oell irtsökningslagarna förbättrade, kunde hypotbeksföreningarna troligen genom egen credit skaffa sig della lån; men såsom våra creditförhållanden nu aro, lärer den utländske långifvare!] icke göra afseende pä den mer eller mindre säkerhet, som hypotkeksföreningarna kunna praestcra, utan endast och allenast på det större eller mindre värde, han sätter på statens garanti.
Således lärer detta lån hvarken under den ena eller andra formen kunna bekommas.
Saken har således blifvit förvandlad endast lill en ambitionssak emellan de stridiga opinionerna.
För mig bibehåller den dock alltid sin vigt.
Jag vet visserligen, att man å ena sidan ifrar för att, genom utgången af denna sak, gifva Statsrådets ledamöter likasom en justification i och för Constit.Utsk:s åtgärd att ställa dem inför Riksrätt, kanske icke så mycket för det uppseende, denna sak gjort inom landet, som icke mer för den uppmärksamhet den väckt utom landet; men som jag alltid yttrat mig emot detta lån och statslånesystemet i allmänhet nödgas jag ifra för, att saken måtte få ett motsatt resultat.
Dessutom lägger jag mycken vigt på de financiella frågor, som förekomma, enär landets industriella utveckling beror af dess financesystem, hvilket åter beror af allmänhetens iner eller mindre förvillade begrepp.
Jag vet visserligen, att man från ett visst håll lägger föga vigt på principer.
De aro vanligtvis till salu för mera materiella saker, till föga båtnad för den monarkiska principen.
Jag deremot, som af historiens erfarenhet lärt, att en efterskänkt princip aldrig återtages, är mera nogräknad i detta afseende.
Dessutom anser jag denna egoism och liknöjdhet för våra efterkommandes interessen vara högst tadelvärd.
Det nu ifrågavar. lånet skall alltid framdeles komma att spöka under en eller annan form; ty utländska lån äro alltid regeringarnas skötebarn, om icke för annat, kanske för de goda sportlernas skull.
Jag skall framdeles under loppet af discussionen söka utveckla, huru föga nytia det betryckta jordbruket kan få af detta lån, som Regeringen med alla möjliga ansträngningar, per fas et per nefas, söker genomdrifva, väl förståendes för den goda sakens skull; ty, sorn bela den skattdragande Svenska allmänheten nogsamt känner, har Regeringen alltid nitälskat för afhjelpandp af dess betryck.
Dessutom har II.
Mörner nyligen påmint derom.
Det barn, man älskar, agar man.
Således skall Svenska folket i de ständigt tilltagande bördorna endast se ett nytt bevis på Regeringens omsorger och moderskänsla för dess bästa.
Innan jag specielt ingår i att upptaga och besvara de anmärkn:r, som blifvit gjorda emot TJtsk:s betänk., tror jag mig böra tillkännagifva de principen, hvarpå jag stödjer min opinion i denna fråga.
För mig framstår först den fråga: hvilka äro samhällets och hvilka äro de skuldsattas interes - Den 3 Februari f. m. sen?
Skulle de komma i collision, så synes det mig gifvet, att samhällets interessen först böra afses.
Samhällets interesse är, att productionen ökas.
Frågan blir således, huruvida större production vinnes, antingen derigenom, att jorden qvarblir i de skuldsattas händer eller derigenom, att den öfvergår till de sjelfägande.
Den, som koper en fabrik eller en bruksegendom, anses icke allenast behöfva den summa, som fordras för att ett år bruka egendomen, utan derutöfver ett förlagscapital.
Så handlar icke jordbruksspeculanten.
Om han har en summa af 80,000 r:dr, så köper han en egendom, som kostar i5o,ooo r:dr, i stället för att köpa en egendom af 60,000 r:drs värde, och behålla 20,000 r:dr till förlag.
Dessa olyckliga speculationer hade aldrig kunnat göras utan den lätthet att göra lån, som den skuldsatte jordbrukaren haft.
Också äro följderna deraf synbara; tv deri måste man söka orsaken till jordbrukets betryck.
Jordbrukets förlägenhet är ett factum, som allmänt medgifves; men man är oense om sättet att afhjelpa detsamma.
På ena sidan vill man söka bot, der man fått sot.
Man vill således genom förökade lånetillgångar befordra benägenheten att sammanhålla ett skuldsatt jordbruk.
Gifvet lärer det vara, alt den skuldsatte jordbrukaren icke kan draga samma parti af sin egendom som den sjelfägande.
Han saknar tillgångar att förbättra sin egendom, och nödgas i otid sälja sina producter.
Jag tror således, atf man för samhällets interesse bör söka ett medel att småningom öfverflytta egendomarna från de skuldsatta till de sjelfägande, och att man följaktligen icke bör lätta, utan tvärtom försvåra fastighetsbelåningen.
Om inteckningslagarna icke gjorde det till hvarje fordringsägares rätt att inteckna sina capital i gäldenärernas egendomar, skulle egendomarna snarare säljas än belånas.
Jag skulle derföre anse nyttigast för samhället, att egendomarna icke sammanhölles genom andra creditbruk än dem, som äro vanliga för all annan slags egendom.
Behöfdes då lån, så skulle mera afseende göras på jordbrukarens oeconomiska qualitet, än på egendomens värde.
Lånen skulle då komma i deras händer, sorn förstå att använda dem, och icke, såsom nu, utan urskillning lemnäs till personer, hvilka illa eller väl använda dem.
Man skall kanske förundra sig öfver, att dessa satser framställas af den, som ifrat för Adelns bestånd, såsom ett nödvändigt element i det monarkiska samhället; men min plats skall alltid vara, der Nationen uppsatt sitt bane'r, och om det kom i fråga, att Adelns interesse råkade i strid med Nationens, skall jag vara färdig att för Nationen uppoffra mitt stånds interessen.
Men någon sådan collision äger icke här rum.
De lättade lånetillgångarna hafva ruinerat
Adeln och skola alltid komma att göra det.
Jag finner icke i nya lånetillgångar ett sätt att consolidera Adelns förmögenhet, utan ett sätt att consolidera dess skuld.
Enda sättet
Den 3 Februari f. ra. att bibehålla dess återstående lilla förmögenhet vore att tvinga Adeln att realisera sin egendom.
Gynnar man ännu mer skuldsättningen, kan man väl vinna ändamålet, alt egendomarna qvarblifva i nuvar. ägares händer, men på deras arfvingars bekostnad.
Sedan fideicommisser få inteckna?, är den garanti borta, hvilken såsom en politisk institution söktes i fideicommisser.
Jag skulle dessutom alltid i vissa fall vilja medgifva inteckning i fastigheter, såsom vid arfskiften till lättande af köp, men alltid på kortare terminer.
Den theold, jag nu framställt, torde först i en aflägsen framtid kunna göra sig gällande i Sverige; men jag tror, att man för samhällets interesse snarare bör närma sig dertill, än aflägsna sig derifrån.
Sedan jag nu framställt en del af de principer, hvarpå jag stödjer min opinion i denna fråga, ber jag att få upptaga och besvara några yttranden af de ledamöter, som talat för Hr af Billberghs reservation.
Frih. af Nordin har sagt och erkänt, att landets produetion och näringar de sednare åren stigit, i anseende hvartill han anser den vara i behof af större rörelseeapital.
Detta Hr Frihts medgifvande torde dock bevisa, att äfven med ett mindre rörelseeapital näringar och produetion kunna stiga, och att ett större rörelseeapital, när det ej är utsträckt i bredd med produetion, alstrar mindre nyttiga resultat än ett mindre, väl användt.
Den tid, disconterna florerade, var rörelsecapitalet kanske i5 ä 16 millioner större än nu.
Yi känna dock inga välgörande resultater af detta större rörelsecapital.
Visserligen har jag hört, att i Westergöthland productionen stigit, och jag vill medgifva, att de större tillgångarna på ena sidan ökat produetionen; men på andra sidan hafva de minskat produetionsförmågan derigenom, att de minskat capitalegendomen, och jag skulle tro, att om aldrig Westergöthland eller de, som mest begagnat sig af dessa lånetillgångar, erhållit detta biträde, skulle produetionen derstädes nu varit längre framskriden.
Den skulle icke hafva stigit så hastigt; men provinsen skulle icke vara i den olyckliga stallning, hvari den nu befinner sig.
Jag vet visserligen, att ett utsläppt rörelseeapital alltid på sätt och vis alstrar produetion, och jag gillar således icke den theoretiska indelningen i produetiva och improduetiva utgifter.
Jag anser alla depenser alstra någon produetion.
Då någon förslöser sina penningar, förtjenas de af andra; lägger han sig till vackra equipager, vinner vagnmakaren derpå; tycker han om vin, så vinner vinhandlaren.
Men frågan är att framkalla en nyttig och icke den onyttiga produetionen, att gifva penningarna i sådana personers händer, som framalstra nya värden.
Jag antager t. ex., att arne personer hvardera ärft en förmögenhet af 100,000 r:dr.
Den ena använder dem till egendomsköp, den andra i spannmålshandel.
Den, so» köpt egendom, förstör sitt capital genom onyttiga och 94 Dc n 3 Februari f. m. öfverflödiga depenser eller falska speculationer, så att hans egendom utbjudes till salu.
Sädeshandlaren lägger sig då till denna egendom; men för att göra det, måste han taga sitt capital ur spanmnålshandeln, hvarigenom han skadar icke allenast jordbrukarne, som derigenom få en afnämare mindre, utan äfven handeln, ty om jordbrukaren ej får sälja sina producter, har han intet att köpa med hos köpmannen.
Af 200,000 r:drs consoliderad förmögenhet återstå således blott de 100,000, som sädeshandlaren lagger ner i egendomshandel.
Man kan väl säga, att de öfriga ioo,ooq r:dr äfven äro utsläppta i rörelsen; men det kan dröja länge, innan deraf alstras några nya värden, och man bör akta sig, framfor allt i ett penningefattigt land, att utsläppa ett större rörelsecapital, än sorn är behöflig!, emedan det blott leder till att förskingra den lilla capitalförmögenhet, som redan finnes.
Frih. af Nordin anser äfven, att ifrågavar. silfverlan skulle gifva stöd åt realisationen.
Detta skulle jag visserligen medgifva, om meningen vore att icke släppa ut mera i papper, än som komme in i silfver; men meningen är ju att hjelpa jordbrukarne, och jag vill då fråga, huru de, sora äro skyldiga 70 millioner, kunna blifva hulpna med 5 millioner.
Den, som är skyldig 700 r:dr, skulle då erhålla 5o r:dr för att dermed afbetala sin skuld.
Detta måtte ej vara meningen, utan man vill troligen, att dessa 5 millioner skola för hypotheksföreningarna blifva en fond, hvarpå de kunna utsläppa sina obligationer.
En af Statsrådets ledamöter har för några år sedan utgifvit en skrift om hypotheksföreningar, hvaruti han yttrar, att dessa föreningar kunde och borde utsläppa 20,000,000 nytt rörelsecapital i deras obligationer.
Han tyckes icke anse omöjligt att få dem, som hafva inteckningar, att utbyta dem emot dessa obligationer.
Jag tror till en början, att berörde obligationer ej skulle tagas emot; men om de också kunde göras löpande, tror jag det vore högst vådligt att på en gång utsläppa ett dubbelt så stort rörelsecapital som det nuvar.
Frölich har afgifvit en slags politisk trosbekännelse, som hufvudsakligen innefattade motiverna, hvarföre hau numera inträdt i Regeringens leder.
Jag får förklara, att jag aldrig under denna riksdag misstagit mig derom.
Jag gratulerar honom dock uppriktigt att hafva tagit steget fullt ut; det anstår mera en man af heder.
Hr Gr. tycktes isynnerhet anse jordbruket vara i behof af detta lån, på det räntan mätte nedsättas, Att börja med, så är en hög ränta något högst naturligt och vanligt i alla de länder, hvilkas industri är i tilltagande och i sjn barndom, I Amerika är räntan hög.
I sjelfva Englands nabo, Irland, är lagligen räntan 6 proc.
Jag tror icke, att man genom konstjade medel kan nedtvinga räntan, och dessutom är det ingenting ondt deruti, att den är hög; ty penningevärdet är Den 3 Februari f. m. icke positivt, titan relativt till hvad man dermed kan förtjena, och således ger man mycket derför, då man dermed kan förtjena mycket.
En annan sak är den, att räntan hos oss är högre, än den borde vara; men detta kommer af bristande fmancesystem, af dåliga creditlagar.
Capitalisten är aldrig säker på att utfå sina utlånade penningar, hvarken till ränta eller capital, och han måste således hafva premium för den risk, han löper.
Om man utsläpper aldrig så mycket penningar, skall alltid räntan fortfara att vara lika hög, så framt man icke börjar med att ändra våra creditlagar; ty man kan icke vänta, att capitalisten mot låg ränta skall släppa ut sina penningar i ett land, der det kan räcka år och dag, innan en krånglig gäldenär betalar sin skuld.
Jag har hört, att det i vissa socknar af Westergöthland gått så långt, att när Banken utsökt sina fordringar och egendomarna skolat försäljas, hafva hela socknar sammansatt sig för att anfalla och att de t. o. m. hotat att slå ihjäl den, som vågade köpa egendomen.
I stället för att man genom ett större rörelsecapital tror sig kunna nedsätta räntan, tror jag, att detta ändamål just derigenom skulle motverkas; ty genom större rörelsecapital lättas lånetillgångarna och ökas således skuldsättningen, genom större skuldsättning förminskas erediten, och genom minskad credit höjes räntan för de lånebehöfvande.
Således tror jag, alt man misstager sig, då man på detta sätt vill befordra räntans nedsättning.
Hr Lefre'n tror, att man bör göra afseende på det understöd, som det betryckta jordbruket väntar af statsmagterna.
Jag skulle tro, att R.
St. icke i denna sak böra åtaga sig ansvaret.
Man vet alltför väl, alt ända sedan år 1809 har Regeringen uteslutande disponerat R.
St. och uträttat, hvad hon velat.
Det har icke hindrat, att när någon mesur, som Regeringen sjelf vidtagit, misslyckats, skulden blifvit skjuten på R.
Sådan skulle äfven här följden blifva, om lånet hade menliga följder.
Regeringen skulle genast skjuta skulden på Ständerna.
Emedlertid torde man säga, att det factum alltid återstår, att jordbruket är skuldsatt, oell att man bör göra afseende på alla de personliga existenser, som bero af denna frågas utgång.
Detta medger afven jag.
Jag är blott oense om sättet att lätta jordbrukets betryck och tror ej, att man genom detta lån lyckas deri.
Till en början är här blott fråga om skuldens omsättning.
Egendomarna komma således icke att producera mera än förut; de komma att fortfarande betala sina 6 proc. och erhålla således intet förlagscapital.
Äfven om jag medgifver, att följden af lånet skulle blifva en ökad landtmannaprodUCtion, så tror jag, att det för närvar, vöre mera skadligt än gagneligt för jordbruket.
Jag tror nemi., att jordbruket för närvar, behöfver mera förtärande än producerande personer.
Det är afsättningen, som egentligen bör 96
Den 3 Februari f. m. befordras, och den vinnes mindre genom jordbrukets directa, än genom dess indirectn understödjande.
Frih. Rantzou har redan omtalat nyttan af inrikes vexlar.
Jag har yrkat ett fritt handelssystem.
Jag medger dock, att det finnes hinder, hvarföre icke fabrikanten här kan täfla med utländningen.
Ett bland de hufvudsakligaste af dessa hinder tror jag ligga deri, att icke inrikes vexlar finnas hos oss; ty dessa äro en nnigtig häfstång för näringarnas utveckling.
1 Frankrike, der industrien utvecklat sig till en sådan höjd, finnes intet annat gångbart sedelmynt än vexlar.
Bancosedlar, som blott utgifvas å 5oo francs, äro endast gångbara i Paris.
För öfrigt finnes endast hardt mynt; men behofvet är afhjelpt genom de gångbara vexlarna.
Här deremot har näringsidkaren att sträfva mot de svåraste förhållanden.
När fakrikanten skall lemna sin vara till försäljning, får han antingen en bokförd fordran eller också en revers, som ingen •vill belåna.
Hans förlag är således ofta borta, kanske öfver år och dag Gifvet är, att fabrikantens rörelse skall utvidgas eller inskränkas, allt efter som hans capital ärmer eller mindre disponibelt.
Såsom jag redan nämnt, behöfver jordbruket afsättning.
Denna afsättning kan endast vinnas derigenom, att statsmannanäringarna tilltaga i flor.
Statsmannanäringarna kunna endast tilltaga derigenom, att de erhålla tillgång på penningeförlag.
Penningar torde i landsorten saknas; men att det icke finnes penningbrist i Stockholm hör man öfverallt.
Penningar finnas, men de circulera icke.
Deras circulation bör således befordras, hvilket kan ske genom inrikes vexlars införande.
Det vore visserligen icke nog med, att dessa vexlar funnos; de skola äfven disconteras.
I Frankrike vet jag, att inga privatbanker finnas; men der finnas deremot en mängd enskilda personer, som discontera dessa vexlar.
Här, der sådana personer icke finnas, behöfvas privatbanker.
Jag tror således, alt till jordbrukets upphjelpande det är ytterst nödvändigt att ändra och förbättra våra utsökningslagar och införa inrikes vexlar.
Sedan de blifvit införda, erhålla äfven privatbankerna en function, som är nyttig både för näringarna och jordbruket.
Under närvar, creditförhållanden kan jag ej inse någon nytta hvarken för jordbruket eller för samhället af det föreslagna lånet.
Jag tillstyrker således bifall till Utsk:s betänk.
Fortsättningen af detta mål uppskjöts till eftermiddagsplenum. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. J; till 2 e. m.
Den 3 Februari e. m.
Tisdagen den 3 Februari 1835.
Fortsattes den på f. m. i dag började pröfningen af StatsUtsk:s utlåt.
N:o 4°5 öfver anmärkn:r vid betänktna N:ris 366 och 367 öfver K. M:s propos. om låns upptagande till hypotheksinrättningars befrämjande, samt Riksdagsm.
Då på f. m. ett skarpt och orättvist yttrande blifvit fäldt om den ifrågavar.
K. propos:n, och detta yttrande undgått en annan värd talares uppmärksamhet, som i andra delar till besvarande upptagit
Hr Cederschjölds anförande, anser jag mig till en början böra yttra några ord härom.