Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon är fyrtio år och gråsprängd, och hon är en smula hes och skroflig i stämman som en karl.
Skall jag aldrig slippa höra det pratet!
Hos hvem skulle jag ha framlagt mina planer och sökt gunstigt beskydd, om inte hos Sveriges Hedvig Eleonora!
(Han bugade sig.)
Men frukta dig intet, mitt allra käraste, ty ingen skam får låda vid dina dagar, utan nu i natt skall du följa mig härifrån.
En släde kan väl alltid skaffas ... och sedan ... addio! I Italien har jag vänner.
– Gud i himmelen må veta, – svarade hon – att jag alltid gärna följer dig, ehvart du det begär, och efter människor frågar jag platt intet, utan vill hellre vara dig när än försaka, men först må vi dock med en tillgifven vän och beskyddare pröfva hvad klokt är.
Jag tänker på Erik Lindskiöld, som i afton sitter och dricker med hans majestät.
– Ekeroten skall gå ned öfver borggården till kungens lilla uppgång och vänta där till dess Lindskiöld kommer, och då skall han under många ursäkter anropa honom att skynda hit upp ... till mig.
Tessin slog afböjande med handen, men jag aktade den kavaljeren föga utan fann en större förnöjelse i att åtlyda en så ädel fröken.
Det var långt lidet på natten, när jag kom tillbaka med Lindskiöld.
Han utfrågade mig noga om allt.
Hans peruk gungade och han svor vänligt och gapskrattade och väsnades som hade hela slottet varit hans.
Inkommen i balettsalen böjde han sitt ena knä samt kastade hatten i luften och ropade:
– Ären I alldeles kollerstolliga, mina herrskap, som kärlek vill smaka och intet försaka, fast alla er bevaka?
Er böjelse gör mer förnöjelse än upphöjelse.
Paff!
Puff!
En fattig byggmästare, en lyckofrestare af nykläckt adel ej utan tadel kan hoppas att vinna så högställd grefvinna.
Den dagen begynte vårt buller och bry, då Eva i Eden stod skapad och ny och Adam han vakna’ och sa’ betagen: får jag gratulera på födelsedagen!
– Trullerulla, stupfulla! – mumlade Tessin afsides till sin dam.
– C’est ce que l’on appelle l’ésprit suédois!
Lindskiöld har druckit.
– Bara något litet.
Han är vid gunstigaste sinne.
Lindskiöld hörde dem icke utan fortsatte, så att det klang i den vida salen.
– Jag har länge misstänkt detta, och lär den högvälborna släkten taga sig illa vid.
Men resa till Italien!
Ah, bah!
Här har kammarherren landet, som behöfver hans snille.
Se mig i hvitögat och säg, om han kan resa från slottsritningarna, som han framlagt på mitt bord, om något i världen är honom så kärt som hans konst?
Tessin blef blodröd och såg ned i handlyktans låga.
– Jag har bestämt mig att äkta kammarherre Tessin, – sade Hedvig Stenbock, – och därvid kommer det att bli.
Lindskiöld lade handen på hjärtat.
– Gewiss, gewiss! säger riksänkan.
– En krans vill jag binda med blomst och med blad från mitt Lindevad.
Själf har jag ej anor från grafkor med fanor, och far min var smed, men bäst som det led ... jaha, så blef han borgmästare i Skenninge.
Tänk om kammarherren stammat från Skenninge!
Hur skulle han då ha byggt?
Ett nytt kongl. slott i skenningestil?
Ett spektakel för sta’n, fy sjutton och fan!
Var han stolt och var fjär, att han är den han är.
Lindskiöld fattade Tessin om armen, hög och hotande och med en åtbörd som hade han plötsligt afkastat en nedstänkt maskeradkappa.
– Kalmera sin ardeur ett månhvalf eller så!
Att begynna med kysser nu kammarherren sin utvalda på handen, går tre steg tillbaka, gör révérence och följer sedan med mig.
Tyst, när jag talar i konungens salar!
Ekerot går tillbaka till riksänkans vaktmästare, blåser ut hans lykta, väcker honom med ett sundt och eftertryckligt slag på örat och kastar sina skor efter honom, när han löper, så att han tror, att det är nattjärsorna.
Sedan kan den nådiga jungfrun osedt och trankilt gå in till sitt.
Det är ju bestämdt, att hon om en tid skall medfölja på en resa till Pommern.
Då genskjuter kammarherren henne och äktar henne i all stillhet.
Hans majestät skall jag sköta här hemma.
Den gottorpska olyckan ... jag menar riksänkan ... ein verschmitztes Weib ... henne kan inte Hin själf regera, men den fiendtliga, högförnäma släkten, den har jag hört taxeras vid reduktionsbordet och den skall jag nog veta att påminna hvad den är värd.
Här stunda nya tider.
Ack, mina barn, mina barn, om ni visste, hur bröstet vidgas när man står vid statsrodret och styr efter aflägsna båkar, hvilkas namn man icke ens vågar framsäga till själfva kungliga majestät.
Men förlita er nu på mitt ord.
Här, där vi nu stå, skall kammarherren bygga sin odödlighet.
Förbryllad drog Tessin hans hand till sina läppar, och när jag hade uträttat mitt ärende med vaktmästaren, räckte han mig med en högdragen grimas de båda Palmstruchska sedlarna, som sitta där på väggen.
– Där har han sin utlofvade belöning, om han tiger, – sade han.
Men sedan begynte mina syner och olyckor, och när jag satt sjuk hemma på kammaren, blefvo mina krämpor en visa i kvarteret ... gikt, bröstsjuka, snuskvaf, vådaskott i benet ... och surr i hufvudet.
Och när jag plockade fram de Palmstruchska sedlarna, som den äreförgätna skalken stuckit mig i rocksäcken, fick jag veta, att de redan många Herrans år förut hade förlorat allt värde.
Inberätta nu detta till kungliga majestät själf!
Ekerot ville berätta än mer, men det bultade häftigt på dörren, och ett bud kallade Håkan till konungen, som blifvit sämre.
Några dagar efteråt på annandag påsk berättade folket, att konungen låg i själatåget, men Ekerot nickade endast på sitt vanliga sätt liksom hade allt varit honom bekant tillförene.
En mängd drängar och pigor, hvilka för hungersnödens skull blifvit uppsagda på landet, stodo husvilla och förtviflade i snön på gatorna, och Ekerot gick från flock till flock med händerna i rockskörten och lyssnade och nickade.
Om nätterna uppsatte han spåbref, som han sedan inlämnade till öfverhofpredikanten Wallin.
De olyckliga, skref han, vänja sig att se in i mörkret, så att de slutligen kunna skönja det, som är skumt och fördoldt för de ljusblinda lyckliga.
En blåsig aprildag, när han nyss hade instuckit sitt sista spåbref under Wallins förstugport och hemkommit på kammaren, satte han sig vid fönstret och småpratade med ekorren.
Alltemellanåt tuggade han på några torra päron, som han framplockade ur en låda.
Bäst han satt så, hörde han klämtslag och larm, och när han sträckte sig ut genom fönstret, såg han slottstaken höljda i gul rök.
Han vände sig om mot rummet samt började nedtaga mynten från väggen och inräknade dem noga i sin ficka.
Han darrade och hackade tänder, och med ekorreburen under ena armen och tennstopet under den andra stultade han utför trappan ned till gatan.
Han knuffades mot husväggen och stod och stirrade upp mot slottet, där dånande eldstrålar redan sprutade fram under de murkna sparrarna.
Snart flammade alla de tre längorna som stora bål, och brandens tordönsliknande buller öfverröstade klämtslag och trumhvirflar.
– Si si! – sade han.
– Nattjärsorna måste fram på ljusan dag!
Si, hur de springa i långa rader utefter takåsarna med eld i händerna!
Nu klättra de upp på torntaken och hoppa öfver till den nya Tessinflygeln, som stört deras trefnad.
De vilja bränna sig själfva inne.
Detta är bara begynnelsen.
Det skall brinna, allt, allt!
Soldater och vaktmästare trängdes på slottsbron mellan vattentunnor och vandrande stolar och skåp och skilderier, och under de båda lejonen, som höllo vapenskölden öfver porthvalfvet, framträdde Hedvig Eleonora, Karlarnas moder.
Två hofherrar stödde henne och nästan buro henne, ty hon sjönk tillhopa och ville beständigt stanna och se tillbaka.
Blåsten lyfte mantiljen högt öfver det silfvergrå håret och svepte den i nästa stund som ett mörkt dok om de förgråtna ögonen, den stolta örnnäsan och de starkt sminkade kinderna.
– Båren brinner under din sons lik! – ropade Ekerot pekande.
– Och tronen brinner, på hvilken din sonson stigit upp, och innan du lägger dina ögon samman, skall aska begrafva hela hans rike.
Minns du inte, att han föddes med blod i händerna?
Han banade sig ängsligt väg utefter husväggen rundt hörnet till Trångsund.
Gnistorna stego på himmelen som stjärnor, och bortom kyrkogårdsmuren såg man det mäktiga slottstornet Tre Kronor, hvilket reste sig hela fyra våningar öfver de högsta taken.
För hvar våning som elden eröfrade, utstöttes röken genom gluggarna som från kanoner.
Det är nattjärsorna, tänkte han, som medan vasakonungarnas borg förbrinner skjuta viktoria.
Åter och åter omhöljde röken det gamla riksens vapen på tornspiran – och åter framglimmade svindlande högt de gyllene kronorna likt tre stormfåglar hvilande på sina vingar.
Ringarna i Nicolai kyrka klättrade uppför sina stegar för att röra själfva storklockan och andragångsklockan, men när de hörde mullret då slottstornets bottnar och hvalf störtade samman och ryckte spiran och vapnet med sig i fallet, vände de och flydde.
Stuckna af fasa begynte barn och kvinnor att snyfta och springa, och de berättade, att de vid
Söderport sett en sinnesrubbad man smyga sig bort med en ekorrebur och ett tennstop under armarna och halfhögt sjungande på en gammal botgöringspsalm.
EN PREDIKAN.
I Storkyrkan reste sig åhörarna från sina bänkar och sågo mot vapenhuset, utanför hvilket Karl XII steg ur vagnen.
Det var en vacker men spenslig och outvuxen gosse.
Den fjäderkantade hatten satt lustigt liten uppe i den stora burriga peruken, och när konungen stack den under sin arm voro hans åtbörder ängsliga och besvärade.
Han gick trippande och något litet krokig i knäna, som det var bruk, och ögat var sänkt.
Hans sorgklädsel var dyrbar med hermelin på uppslagen och blonder kring handskarna, och på de högklackade karduansläderskorna hade han spännen och bandrosetter.
Förbryllad af de nyfikna blickarna tog han plats i den kungliga bänken under den af genier burna gyllene kronan.
Han satt stel och vänd mot altaret, men förmådde icke att samla tankarna kring den heliga akten.
När till slut prästen steg i predikstolen och med en ordlek och ett kraftigt slag på bokbrädet väckte ett dämpadt sorl, rodnade han häftigt och kände sig ertappad på bar gärning.
Snart blefvo dock tankarna samma upprorsmän som nyss och gingo sina egna vägar, och för att dölja sin blyghet begynte han bortplocka de svarta punkterna på hermelinen.
– Si på’n! – sade en hustru i en af de nedre bänkarna.
– Han behöfde ännu slita fadersriset.
Har fan biti’n i fingrarna?
– De ska hon säja, snuskona, som hasat in i högre bänk än hon har lof till! – svarade grannkvinnan och knuffade henne hufvudstupa ut på gången.
Käppgubben, som stod nere vid dörren och hade till ämbete att gå kring och stöta de åhörare i nacken, hvilka somnade, knackade i golfvet och hytte med handen, men bullret hördes upp till adelsbänkarna, så att de höga herrarna vände på hufvudet, och predikanten insköt genast följande ord:
– Endräkten, sade jag, den kristliga endräkten!
Hvar vankar hon med sin lena sötvälling?
Må tro i folkhopen?
Håll fast’na!
Må tro i Guds hus eller kring kungliga majestäts egen person?
Pytt den som hittar’na!
Därför säger jag eder, I jordens förstar, befliter eder om endräkten och kärleken och lyfter icke till örlig det svärd som Gud satt i eder hand, utan endast till edra undersåtars skygd.
Vid denna hänvändelse blef den unge konungen åter blossande röd samt skrattade förläget.
Äfven Hedvig Eleonora, riksänkedrottningen, i kungsbänken midt emot, smålog nickande, men allra mest skrattade de unga prinsessorna vid hennes sida.
Ulrika Eleonora satt väl tämligen styf, men Hedvig
Sofia sträckte sig fram med sin smärta höga hals.
I gladt medvetande om att bära handskar, så att de missbildade tummarna icke syntes, höll hon bönboken för munnen.
Konungen blef nu dristigare och såg sig omkring.
I hvilket sällsamt
Herrans tempel befann han sig icke i dag!
Hela kyrkan var öfverfylld af de möbler och konstsaker som räddats från slottsbranden.
Endast den midtersta gången var fri.
I hörnet uppe vid altaret stodo Ehrenstrahls hoprullade skilderier af korsfästelsen och yttersta domen, och borta vid den Skytteska grafven igenkände han fjäderbuskarna och de gröna sparlakanen på den säng, i hvilken fadern, sittande på tvären och ombäddad med kuddar, hade uppgifvit anden.
Hågkomsten häraf upprörde honom likväl icke, ty han hade för fadern knappast känt annat än rädsla.
Han såg i honom mer den af Gud tillsatte ställföreträdaren än en kär blodsförvant, och i sina tankar liksom i sitt tal nämnde han honom helst blott och bart: den gamle kungen.
Som två sökande bin irrade hans blickar öfver de många välkända föremålen och dröjde slutligen länge vid en vapensköld på den nedersta pelaren.
Där hvilade under golfvet sedan några år hans lärare Nordenhjelm, den hjärtans goda gamla Norcopensis, som han hållit af med barnslig hängifvenhet.
Han mindes vintermorgnarnas tidiga lästimmar, då han satt och räknade quatuor species och petade i veken med ljussaxen eller då Nordenhjelm berättade om Roms och Greklands hjältar.
Sedan den gamle kungens död hade han gått i en dröm.
Han förstod, att han inte fick visa munterhet, att veklagan var det enda han hade rättighet att fordra, men att litet hvar i hemlighet stod tämligen lugn och friade till hans gunst genom att så obemärkt som möjligt roa honom än med det ena upptåget och än med det andra.
Själfva excellensen
Piper kunde på en gång torka tårarna och bedja honom att icke försaka sina ungdomslekar utan taga ett parti fjäderboll.
De dystra allvarsansiktena smittade honom ibland, så att tårarna sprungo honom själf i ögonen, men från den lönligaste vrån af hans gossesjäl steg ett svindlande, triumfatoriskt segerrus.
De bistra, styfnackade gubbarna, som han förut fruktat och undvikit, hade han plötsligt funnit ödmjuka och fogliga.
Ibland vid taffeln, när de suttit med sina mest bekymrade miner, hade han på trots sprättat fruktstenar i ansiktet på dem för att med ens få se dem skratta och därefter åter gå bort och ställa sig i en bedröfvad ring kring änkedrottningen.
Slottsbranden med sina äfventyr och faror hade för honom varit en dag af nyfikenhet och spänning.
Den hade till och med nästan varit den roligaste dag, som han ännu haft i sitt lif, fast han icke själf vågade så tänka.
De andras förskräckelse och farmoderns svimningar hade endast gjort det vilda skådespelet så mycket mer sällsamt och oerhördt.
Nu var allt det gamla slut.
Den gamle kungen var död och hans borg i aska.
Allt det nya, allt, allt som Sverige längtade efter, skulle nu likt en eldsflamma stiga i höjden med honom – och där satt han, ensam och fjortonårig.
Han tyckte nästan, att
Nordenhjelm stod på predikstolen bakom talaren och förestafvade orden.
Endast ett ögonblick hade prästen skakat gycklets bjällerstaf för att göra sig förtrogen med åhörarna.
Sedan vände han sig till konungen i hela församlingens åsyn, allvarlig, sträng, ja befallande.
I Guds namn anmodade han honom, att icke af örontasslare och trappedragare låta leda sig till själfviskhet och högmod, utan offervilligt viga sina gärningar åt det offervilliga svenska folket, på det att han en gång, då han vid höga år lade sina trötta ögon samman, skulle följas af tusendes välsignelser och ingå i Guds härlighet.
Sanningens röst sjöng och åskade under kyrkhvalfven, och gråten steg den unge konungen i strupen.
På nytt försökte han att fasthaka tankarna vid andra, likgiltigare ting, men hvart ord träffade hans uppriktiga barnahjärta och han satt med böjdt hufvud.
Det var för honom en vederkvickelse, då vagnen åter förde honom till Karlberg.
Där stängde han sig inne på sina rum, och icke ens änkedrottningens bestämda tillsägelse kunde förmå honom att gå ned till taffeln.
I rummet utanför sofkammaren lågo de böcker, som begagnades vid de mer och mer sällsynta lästimmarna.
Han filosoferade redan gärna öfver skapelsens gåtor och han tjusades alltid af kunskaper, men han begynte förakta boken ungefär som en munter och lefnadsyr trubadur.
Det öfversta arbetet handlade om jordkunskap, och han bläddrade fram och åter och kastade det sedan åt sidan.
Därefter framdrog han i stället, häftigt och på måfå, den nedersta boken.
Med den blef han sittande.
Den var bruten i hörnen och svåra nött, och den innehöll bara några skrifna blad med den kvällsbön, hvilken han som barn hade inlärt att uppläsa.
Flera meningar och ord hade redan frusit bort ur minnet, men då han nu såg de välbekanta raderna framför sig, behöfde han endast genomläsa dem ett par tre gånger för att åter kunna dem utantill.
Om aftonen förtärde han endast en kopp ölsoppa, och vaktmästarna begynte därefter att afkläda honom.
Han dolde sin häftiga sinnesrörelse så skickligt, att de endast trodde honom vara trött, och när de lyfte peruken från det kortklippta och mörkbruna, något vågiga håret och han med sin skjorta steg upp i den stora sängen, såg han ut som en liten flicka.
Hunden Pompe kröp upp vid fötterna, och nedanför sängfoten sattes ett tändt ljus i ett med vatten fylldt handfat af silfver.
Konungen var mörkrädd och det hade därför blifvit bruk, att dörren lämnades öppen till det yttre rummet och att en page eller lekbroder där tillbragte natten.
I afton tillsade dock konungen med bestämdhet, att dörren hädanefter skulle stängas.
Först när vaktmästarna hörde detta, begynte de undra och oroas och märkte att han var upprörd till sinnes.
– Ah bah! – brummade gamle Håkan, trotjänaren från faderns dagar, hvilken envist fortfor att behandla konungen som ett barn.
– Hvartill skall det nu tjäna?
– Det skall bli som jag sagt, – svarade konungen.
– Och från och med i morgon är inte heller nattljuset behöfligt.
Vaktmästarna bugade sig samt gingo baklänges ut ur sofkammaren, men när Håkan tillslöt dörren satte han sig utanför på tröskeln.
Han hörde hur konungen vände och kastade sig i bädden, och när han slutligen sträckte sig upp till nyckelhålet, såg han otydligt i dagern från nattljuset att hans unga herre satt upprätt i sängen.
Nattblåsten brusade och rasslade ute på slottsterrassen och i Karlbergsparkens lindar, men inomhus var det redan tyst och stilla.
Dock tyckte sig Håkan till sin förundran urskilja en dämpad, nästan hviskande människoröst och till och med enstaka ord.
Han blef uppmärksam och lyssnade.
Då hörde han, att konungen med halfhög stämma uppläste den bön, som han hade lärt sig att bedja i sin tidigaste barndom.
– Lär mig att styra mig själf och att icke genom smickeraktigt tal förledas till öfvermod och egensinnighet och därmed fela mot den aktning, jag är skyldig både Gud och människor.
Gamle
Håkan makade sina knän samman och knäppte sina händer till bön, och genom stillheten och det sakta suset af blåsten hörde han alltjämt konungens ord.
– Ehuru konungason och arffurste till ett mäktigt rike, vill jag dock alltid ödmjukt besinna, att detta är en särdeles Guds nåd och välgärning, för hvilkens skull jag må beflita mig om kristliga dygder och kunskaper, på det att jag till en så hög kallelse må bli skicklig och värdig.
Herre allsmäktig, du som sätter konungar af och till, lär mig att alltid lyda dina bud, så att jag icke till eget fördärf och andras förtryck missbrukar den makt, som du mig förlänar.
För ditt heliga namns skull.
TRONTAGAREN.
Hvad där var tråkigt!
Hvad dagarna blefvo långa vid det lilla hofvet, där de sorgklädda riksråden gäspade i länstolarna och stirrade framför sig som om de begrundat, hur det kom sig att de hade lika skodon på båda fötterna och icke kragstöfvel på den ena och silkessko på den andra.
Och så gäspade de igen – och ute i trappan gäspade vaktmästarna, och nere i köket smakade köksdrängarna med fingret på smeten och sade till hvarandra:
– Är den nu syrlig nog, så att de höga herrskapen göra tillräckligt sura grimaser?
Framför de svarta karosserna selade kuskarna sina hästar med svarta plymager och sleifer.
Svarta tyg tillklipptes eller syddes på alla bord.
I Gråmunkholms kyrka, där den gamle konungen hade jordats, kvarhängde ännu de svarta tronhimlarna och tapeterna, och kungsringningen hördes från staden långt utåt landsbygden.
När slutligen kröningståget skred fram öfver de snöiga gatorna, gingo alla sorgklädda, och endast den unge konungen bar sin purpur.
Genljudet af de sista glädjesalvorna hade knappast rullat öfver Tyskbagarebergen, innan samma odrägliga tråkighet åter satte sig vid tronen i de skumma juldagarna.
Då stampade en gråmulen middag änkedrottningens köksmästare i golfvet.
I händerna höll han en burk med inkokta tomater.
– Ach, du Lieber!
I dag blir här något att beställa.
Hans Durchlaucht hertigen af Holsten, som snart lärer vara hit att förvänta, har här skickat en kostelig gåfva.
Hennes majestät och fröken Greta Wrangel ha redan smakat på frukterna, och Tessin, som är berest, kommer själf ned i köket för att råda oss vid anrättandet.
Stå inte och koxa, piltar!
Trasorna på kastrullerna.
Blanka och gnid!
Det lilla aflägsna hofvet i världens yttersta hörn hade den dagen fått något att tänka på.
Vid taffeln talades om intet annat än tomaterna, och hvar och en hade något att säga om deras lukt och smak.
Under tiden blef det pokuleradt, och de inbjudna gamla riksråden glömde sina ränker och sade hvarandra tokroliga älskvärdheter.
Efter måltiden tog konungen riksrådet Lars Wallenstedt i rockknappen och ledde honom med sig till fönstersmygen som en ringad och pustande brumbjörn.
– Säg mig, – sporde konungen allvarligt.
– Hur skall en furste offra sig för sitt folk?
Den predikan i våras går mig aldrig ur sinnet.
Wallenstedt hade för sed, när han talade, att blåsa upp läpparna som om han tänkte säga:
Puh!
Van vid konungens brådmoget skarpsinniga frågor, svarade han:
– En furste skall offra alla små betänkligheter, samla all makten hos sig, bli sitt folks urbild och vilja.
Väl var det ett fromt tal vi den gången hörde i kyrkan, men säger inte hans högvördighet Spegel, att undersåtare skola vara såsom sin herres trälar.
Rådsherrarna och adeln kifvas nu endast om sin andel i makten efter ers majestäts höga herr fader.
Och Oxenstjerna och Gyllenstjerna och ...
Nåja ...
Man lyss!
Men därför var det jag alltid dristade understödja ers majestäts vilja att redan vid så unga år flytta den svåra regeringsbördan från hennes majestät änkedrottningens skuldror.
När Cronhjelm, konungens lärare, som stod i fönstersmygen, hörde orden om regeringsbördan, skref han med fingret i imman på rutan:
– Det oket kändes gumman lika ljufligt lätt som fontangen.
– Ja, ja, kära Wallenstedt, – svarade under tiden konungen.
– Inom mig har jag också alltid känt, att min vilja manade ditåt.
På Atlands tron måste sitta en man.
Det är en förunderligt plågsam ting att vilja.
Hvad är det?
I dag känner jag, att jag vill rida till Kungsör och jaga björn.
Men hvarför?
Jag kunde lika gärna vilja något annat.
Viljan är mig en fjättra, en kring bröstet hårdt åtdragen kedja, ur hvilken jag inte kan vrida mig lös.
Den är herren och jag drängen.
Vaxljusen voro redan tända, då han steg in i sitt förmak.
På bordet stod den förseglade järndosan, i hvilken den gamle konungen nedlagt sina sista hemliga och faderliga råd.
Flera dagar hade förflutit sedan de aftackade riksförmyndarna lämnade den ur sina händer, men han hade icke kunnat förmå sig att öppna locket.
Väl hade han en natt häftigt slitit upp sigillet men sedan ryggat tillbaka.
Nu i afton kände han, att viljan var kommen.
Men när han satte nyckeln i det rasslande järnet, öfverföll honom åter den gamla mörkrädslan.
Han såg för sig den gamle konungens tennkista, som nyss fått sina spadar mull, och det föreföll honom, att han nu skulle stå öga mot öga med den döde.
Han ropade in Håkan och bad honom lägga ved i spisen.
Under tiden vred han om nyckeln och slog locket tillbaka och uppvecklade med en frosskakning det tätt skrifna papperet.
– Tag makten i egen hand, – stod där, – och vakta dig för de store herrar, som omkring dig äro och af hvilka många hafva franska magar.
De som ifrigast tassla, fika endast efter egen Gewinst, och de yppersta gå stundom tysta vid sitt trädgårdsland.
När han hade läst den hänsofnes ängsliga och misstänksamma varningar till slut, märkte han icke, att
Håkan redan lämnat kammaren.
Nu var han herre öfver allt Sveriges land!
De höga herrarna hade trängts utanför hans dörr för att få förklara honom myndig.
Visste de ens själfva, när deras ord förestafvades af hopp om nådevedermälen eller af rent uppsåt?
Älskade de icke honom mer än egen son eller bror!
Men icke kunde han likväl tala förtroligt med dessa gubbar, som vägde och ställde sitt tal.
Och kunde han tala förtroligt med sina jämnåriga, en flock ängsligt artiga lekbröder, som intet kände om dagens ärenden!