Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag trodde mig ha någon rättighet till din tacksamhet.
De svarta ögonen lågade af ljungande blixtrar, föraktet krökte de stolta läpparne och den eljest marmorklara pannan såg ut som ett hotande moln.
Hon var skön och farlig att skåda.
Romanelli uppfattade henne med en enda blick, men lät sedan sina ögon söka golfvet.
– Jag glömmer icke allt detta, sade han sakta, utan att se upp.
Jag skall aldrig glömma det, och så länge jag eger det ringaste, skall du ej sakna någonting.
Men kanhända det är bäst att vi skiljas ...
Mitt samvete ... har blifvit väckt till besinning ...
Vi ...
Han stammade och visste ej vidare hvad han skulle säga.
Angiolina betraktade honom med sin öfverlägsna och djupa blick, der ett slags ömkansvärdt medlidande efterträdt de mera brinnande rörelserna.
Tigande tog hon ned från väggen den korg, som hon fordom nyttjat såsom blomsterflicka och som hängt der sedan länge till minne af det förflutna.
Derpå löste hon af sig ett armband, den enda gåfva hon mottagit af Romanelli, och lade det ifrån sig på ett bord.
Och med korgen på armen aflägsnade hon sig tyst, utan klagan, utan förebråelser.
Skulptören gjorde ej en rörelse att hålla henne qvar.
Då jag var i Florens, såg jag flere gånger Angiolina, som ännu ansågs som stadens vackraste blomsterflicka.
Men hon var dock utmärkt blek, och det leende, som hon gaf sina gamla och nya bekanta på Café Civico- Militare var så sorgligt, att man kände sig helt beklämd deraf.
Romanelli beträffar, hade han verkligen fått utföra den omtalade madonnabilden, men dermed misslyckats i den grad, att detta troligen blef det sista större uppdrag, som lemnades honom.
I stället har han god förtjenst genom att i marmor modellera långhalsade engelskor eller högbröstade florentinska damer.
Chigi gynnar honom ännu, och man tror att hon skall lyckas förskaffa honom en plats i Liceo di Candeli.
Sista blicken på Rom.
Det är verkligen med en känsla af vemod och saknad som jag ändtligen beslutar mig att öfverge Rom – Rom, den eviga staden, republikens, kejsarnes och påfvarnes stad, Rom, hvars namn är det förnämsta och oftast förekommande i politikens, religionens och konstens historia.
Hvad jag saknar är likväl ej så mycket Roms storartade urgamla minnen – ty jag lefver dock hellre i det närvarande än i det förgångna; det är ej heller ensamt de rika konstsamlingarne, som innesluta skulpturens och målarekonstens förnämsta mästerstycken, och ännu mindre den kyrkliga prakten, de tallösa prosessionerna, de ståtliga templen och alla dessa ceremonier, som ofullkomligt skyla likgiltighet och tvifvel.
Hvad jag vid min afresa från Rom högst saknar, är Sverge, än mera – Skandinavien.
Likheten i språk, karakter och seder, gemensam religion och gemensamma historiska minnen ha förenat de svenskar, norrmän och danskar, som vistas i Rom, till en skandinavisk koloni – en liten republik med sina egna former, plägseder och traditioner.
Kärnan i denna stat består naturligtvis af konstnärerna, som för längre eller kortare tid äro här bosatta; men kring dem grupperar sig en ofta ganska talrik »population flottante» af resande akademici, konstvänner, litteratörer och andra, hvilka deras lyckliga stjerna fört till Roms klassiska jord.
Styrelseformen är republikansk, dock med någon dragning åt aristokrati – men denna aristokrati är intelligensens, och ingen beklagar sig att män sådana som professorerna Fogelberg och Bissen, konstens meteorer, någon gång göra sina företrädesrättigheter gällande.
Allmänna angelägenheter afhandlas på Café Africano vid Roms Drottninggata, il Corso, berömd i karnevalernas häfder.
Hvarje skandinav har rösträtt – debatterna äro vanligen korta och mera upplysande än vältaliga.
Majoriteten utöfvar ej något tyranni, och minoriteten respekteras på ett exemplariskt sätt.
Så, t. ex., då fråga uppstod huruvida ett visst antal flaskor orviettovin skulle tömmas på Palumbella eller Sabina, och meningarne voro delade mellen de bägge berömda platserna, afgjordes saken så att man ena dagen gick till Palumbella och den andra till Sabina.
Härvid visade sig ett eget sakförhållande: större delen af de omröstande syntes mera belåten, än om hvars och ens tanke ensam blifvit segrande.
Språket är hvarken svenska eller danska: det utgör ett amalgama af bägge – så bildadt att hvar och en med bibehållandet af sitt modersmåls förnämsta egenheter riktar det med ord ur syskonspråket.
En längre tid stred danskarnes de med svenskarnes omvexlande herre och ni; numera tyckes det enklare tilltalsordet du uttränga de andra.
Offentliga anstalter äro, utom nyssnämde café, ett skandinaviskt bibliotek samt de större atelierna.
I dessa sednare mottaga konstnärerna med förekommande hjertlighet alla landsmän, äfven om de i artistiskt hänseende äro oinvigda.
Jag kan aldrig glömma de angenäma timmar jag tillbragt i några af mina landsmäns arbetsrum.
En enkel, osökt välvilja, en lärorik konversation, fri från allt affekterande prål med granna fraser och svårfattliga konsttermer, rika anledningar till konstnjutning och reflexion, har jag alltid funnit hos dem.
Jag kunde ej på ett mera grundligt sätt blifva vederlagd i de fördomar i allmänhet, med hvilka jag kom till Rom.
Jag hade föreställt mig en yngre artist antingen sådan som man finner dem i mängd uti de parisiska atelierna, extravagant i klädsel och lefnadssätt, full af konstnärs-högmod, klädande paradoxa åsigter i bizarra ord, eller mera liknande den romantiska typen, svärmande för ett ouppnåeligt ideal, sluten inom sin sjukliga fantasi och fullkomligt oduglig för det praktiska lifvet.
Men efter hvad jag hört och funnit, äro våra skandinavier här vid lag på ett hedrande sätt utmärkta bland den ofantliga mängd konstnärer af alla nationer, som vistas här.
De äro i öfrigt anspråkslösa till sina vanor.
På Café Africano hör man sällan begäras några spirituösa drycker: man dricker kaffe, the, limonad eller mjölk, doppar deruti ett par bröd, och en eller annan för till och med i fickan med sig ett stycke ost eller medvurst, köpt i närmaste bod.
De flesta hafva små tillgångar och sysselsätta sig dagligen med lösandet af problemet att lefva för bästa möjliga pris.
De resande, som komma hit med späckade börser och mindre frugala vanor, få antaga den här rådande seden eller söka en annan umgängeskrets.
Nu några ord särskilt om de svenska och norska artisterna (danskarne äro så många att de skulle erfordra minst ett helt blad för sig).
Professor Fogelberg, som någon tid varit illamående, är nu återställd och har återtagit arbetet med sin Birger Jarl.
Liksom de andra fostren af Fogelbergs mejsel har detta en helt och hållet nordisk karakter.
Fogelberg är i ordets hela bemärkelse en svensk skulptör; och äfven den, som saknar förmåga att bedömma hans storhet som konstnär, måste dock med tacksamhet erkänna hans konsts fosterländska riktning.
Molin deremot tyckes söka sitt ideal helt och hållet inom den klassiska stilen.
Man kan ej undgå att finna det hans genius är öfvervägande antik, då man jemför hans David och ännu mera hans bacchant med den staty af konung Oscar, på hvilken han för närvarande arbetar.
Man bör dock ej förbise svårigheterna att idealisera bilden af en ännu lefvande person, särdeles då dertill kommer att statyens storlek till höjd och bredd är betingad af den redan färdiga nischen i Göteborgs börs.
– På Molins atelier arbetar Middelton, en ung norrman af ovanligt lofvande anlag och lifvad af en sann konstnärlig eld.
En annan norrman, Hansen, har egen atelier och komponerar der lyckliga imitationer efter antikens förebilder.
Den svenska målarekonsten representeras för närvarande af historiemålaren Blommér ensam.
Men den har ock i honom funnit en så mycket värdigare representant som han, genomträngd af känsla för nordisk nationalitet och fosterlandets traditioner, sträfvar att på duken åskådliggöra gestalter ur våra häfder och vår mytologi.
Nu arbetar han på en större tafla föreställande Freja sökande sin make.
Hon har kommit i alfernas region.
Älskliga genier omsväfva henne och hjelpa henne att styra det lekfulla spannet.
Tankfull, längtande, trofast blickar hon framåt i rymden – en herrlig bild af den äktenskapliga kärleken.
Och härmed har jag omnämnt alla här vistande svenska och norska konstnärer.
Det är väl sant att målarne Plageman och Palm först nyligen lemnat
Rom, men man kan dock ej annat än förvåna sig, då man besinnar att de härvarande danska konstnärernas antal är ungefär tre gånger så stort som summan af svenska och norska artister.
Men hvad i Danmark är gjordt för konsten är också minst tre gånger mera än hvad i Sverge kunnat göras.
Och ehuru det vore i hög grad orättvist att förneka det konung Oscar gjort mycket för våra konstnärer, finnas dock skäl att tro det detta myckna kunde ha gjorts bättre, om uppmuntringarne tilldelats mera eminenta talanger.
För öfrigt tyckes vårt fädernesland deri, såsom i så mycket annat, vara i begrepp att höja sig till en värdigare ståndpunkt ......
Hvad de politiska förhållandena angår, har man i Rom derom föga kunskap.
De, som ej genom sina slägtförhållanden eller embeten ega »källor i närheten af den påfliga stolen», erfara sällan tilldragelserna inom
Kyrkostaterna annat än genom främmande tidningar.
Så mycket oftare hör man gissningar i anledning af det lilla man vet, och lösa rykten kringlöpa i staden med en hastighet, som står i förhållande till deras brist på all grund.
Det enda, hvarom då kunde återstå att tala, vore sinnesstämningen – såvidt en främling kan uppfatta den.
Efter allt hvad jag sjelf sett och hört, och efter allt hvad andra berättat mig, tyckes det romerska folket i allmänhet icke ångra något annat vid den förra revolutionen än att de ej bättre begagnat tillfället – ett tillfälle, som de blott afvakta för att upprepa försöket.
Under sådana förhållanden kunna romarne naturligtvis ej vara särdeles nöjda med fransmännens härvaro; men de trösta sig dock dermed att dessa aldrig komma att aftåga förrän de lemnat rum åt österrikarne – och ett sådant utbyte önskar väl ingen utom det högre presterskapet.
Hvad påfven sjelf beträffar, äro hans sympatier för den franska nationen i allmänhet och Louis Napoleon isynnerhet allmänt bekanta.
En österrikisk intervention anses dock af alla såsom ovilkorligen förestående framemot sommaren.
Också befästa sig fransmännén af alla krafter i de platser, som de intagit vid vestra kusten.
I Rom har man länge arbetat på iståndsättandet af fästningsverk, och det nyligen påbörjade uppbyggandet af stora kaserner i Trastivere tyckes gifva en vink om nya truppers hitsändande.
.Karnavalen i år var mindre död än under de sistförflutna åren.
Utåt Corso trängdes en lång rad af lysande ekipager och blygsamma hyrvagnar.
Fönstren voro dekorerade med röda och hvita gardiner och fullsatta med herrar och damer.
En mängd ärtor, krita och blommor konsumerades, och hästarna sprungo förtvifladt.
Allt detta oaktadt såg man dock tydligen att publiken hufvudsakligen bestod af främlingar, fransyska soldater och de öfverallt utposterade påfliga karabiniererna och dragonerna.
Af folket såg man ej ett spår, om man icke såsom sådant vill anse de romerska gaminernas ansträngningar att för andra eller tredje gången sälja de buketter, som de upplockat ur smutsen på gatorna.
Kostymer syntes i förhållande till en på hvar tusende.
Masker voro förbjudna.
Man sysselsätter sig för närvarande mycket med den engelska episkopal-kyrkans missionsverksamhet här, som har minst lika stor intensitet som den romersk-katolska i England.
För att motarbeta protestantismens inflytande fördubblas antalet af processioner och högtider, alla ceremonier iakttagas strängt, presterskapet tillhålles att mera tänka på den yttre anständigheten, och den helige fadern visar sig oftare än någonsin fungerande i sitt öfversteprestliga kall.
Listan på våra resande landsmän, som nyligen uppehållit sig eller för närvarande vistas i Rom, har tillökats med lektor Wennerberg.
Länge efterlängtad, har han slutligen anländt och ärnar stanna här en eller ett par månader.
Docenten Holmgren har för en tid sedan lemnat
Rom för att i Pisa betrakta stjernhimmeln.
Löjtnant Liedman, hvars olycka vid en simulacker väckt så mycken sympati, bland hans talrika vänner och inom hufvudstadens societet, har nyligen begifvit sig till Neapel och Sicilien, hvarifrån han ärnar sig till Spanien.
Fyra baroner
Lejonhufvud hafva tillbragt karnavalen här.
Svenska arméen har varit starkt representerad – af 7 eller 8 löjtnanter – och vid ett par tillfällen har den romersk-skandinaviska mötesplatsen inom sina väggar slutit nära nog hela tjoget af svenskar.
Men tiden ilar undan.
Café Africanos befolkning ombytes, nya gäster på »lifvets marknad» synas der ett annat år – flyttfåglarne från detta hafva då flugit hem.
P. S. från Paris (ur dagboken).
Jag har således lemnat
Italien – kanske för att aldrig mera återse det.
Mina sympatier för detta land äro ännu långt varmare än i början, och jag känner som en lycka att åtminstone hafva lefvat der några månader ...
Arma Italien, skall en morgonrodnad uppgå, som belyser andra förhållanden?
Skall frihetens fulla solsken en gång strömma ned öfver ett ur sina fjettrar löst folk?
Skola höga hjeltar åter trampa din jord och främmande legoknektar icke mera finna rum?
Framtiden är den Sibylla som gifver svaret.
Paris med sitt glänsande, brusande lif ligger åter för mina ögon.
Mitt rum hos den svenska familjen hade just jemt hunnit att bli ledigt.
Vännen Blanche, som några månader vistats i Paris, hade dagarne förut återvändt till Sverge, men qvarlemnat åt mig en biljett till bal hos presidenten.
Denna biljett får ligga orörd.
Trött efter resan, skulle det icke alls roa mig att öfvertänka hvilka småsaker, som fordras för en noggrannare toalett.
Jag skyndade i stället att söka upp min bekantskap från Palais Royal och var nog lycklig att träffa ut för den helt oväntade händelsen att se en liten fantasi förvandlad i verklighet.
Mamsell Luisannes påräknade giftermål hade jag icke just ansett som någon trosartikel, men jag fann henne dock, efter den i hennes förra bostad qvarlemnade adressen, såsom den täcka madame
Rouget med den beskedligaste man, färdig att säga ja till alla hennes små anspråkslösa, men lifliga förslager.
Som det var söndag, hade hon fullkomligt tid att vara värdinna, och man kan ej vara mera älskvärd, välvillig och gästfri.
Hon hade dessutom, jemte madametiteln, lagt sig till en viss ärbar värdighet, som såg helt näpen och ståtlig ut, men hvilken dock för ingen del hindrade hennes glädtighet.
Sedan hon tio gånger förklarat att det var henne omöjligt att förstå huru någon resande vore i stånd att föredraga Italien framför Frankrike, utbrast hon slutligen:
– Nå, men ni frågar icke efter Poliveau ...
Genera er icke för min man: han känner allt det der och vet att jag aldrig kan bli honom otrogen.
– Ja, min herre, tillade Louisannes okonstlade make, jag och min hustru hysa ett odeladt förtroende till hvarandra.
Vi äro ett, helt och hållet.
– Nåväl, madame, efter ni tillåter det, så tager jag mig friheten att efterfråga vår gemensamme vän.
Mina forskningar i latinska landet ha varit förgäfves.
– Det är helt naturligt, min herre!
Poliveau ...
Hon förde näsduken till ögonen och såg mycket rörd ut ... den gode Poliveau ...
– Ah, han är kanske borta för alltid?
– Ja, för alltid, min herre ... men endast från Paris, tillade den lilla fransyskan med oefterhärmlig naivitet.
Han har begrafvit sig på landet, der han efter sin fars död slagit sig på att odla vin och grönsaker.
Det är afskyvärdt ... icke sant ... men man kan ingenting säga derom, ty han älskar båda delarne med passion och, efter hvad man sagt mig, en kusin till på köpet.
– Med så giltiga ursäkter är hans otrohet mot den tilltänkta doktorsgraden begriplig.
– Hans otrohet mot doktorsgraden ...
Fastän jag är gift, min herre förbjuder jag ej att man säger mig en oskyldig artighet.
Ni hade nu kunnat finna ett tillfälle dertill.
Men jag förklarar att ni illa begagnat er af de resurser, som er stora restur bort förläna er.
– Ack, madame, felet ligger deruti att jag icke bort öfverge Frankrike.
– Bra ... jag förlåter er också ......
Jag kom ej vidare att besöka det unga paret.
De första junidagarne nalkas.
Långt före midsommar har jag återsett Sverge.
Luften i Paris är tyvärr ej den, som jag nyss inandats i Italien ...
Ack, detta sköna land har på mig gjort samma intryck som en intressant mensklig bekantskap kunnat göra.
Det har omstörtat mina idéer och gifvit dem nya riktningar.
FRÅN HEMLANDET.
LAGER och MYRTEN.
magisterpromotionen i Upsala 1851.
”Lilla Förderfvet”.
Innan man med ångbåten lägger till vid Upsala, har man att passera tvänne högst vigtiga ställen.
Å ömse sidor om Fyrisån ligga nemligen Stora och Lilla Förderfvet, hvilka båda, åtminstone under den vackra årstiden, spela en hufvudrol i den studerande ungdomens lif.
Den resande, som anländer med hufvudet fullproppadt af tidningsartiklar om det rysliga sedeförderfvet i Upsala, betraktar helt säkert med afsky de tvänne ställen, som bära så olycksbådande namn.
Han förlägger inbillningen dit dessa rysliga orgier, dessa »ostronfrukostar med champagne», dessa höga spel, i hvilka differensen sällan är mindre än ett par hundra riksdaler, med ett ord: alla de gräsligheter, som kommit honom att bäfva för sina söners framtid.
Det är dock icke så farligt.
Stora Förderfvet är en kägelbana, Lilla Förderfvet en parkanläggning.
Det är sant att bland parkens gröna träd döljer sig den så kallade »paviljongen», der man kan dricka sitt kaffe eller sitt glas punsch, under det man inandas den ljumma sommarluften och ser huru ångbåten kommer med nya ansigten och nya tidningar från Stockholm ...
På det lilla quasi-schweizeriets fordna tak har den uppfinningsrike Lundequist i senare tider uppfört en ny våning, bestående af 8 stycken stolpar, uppbärande några hoptimrade bräder.
Genom ett sinnrikt användande af hyfvel och oljefärg har man gifvit dessa anspråkslösa tillrustningar värdighet af pelare och kupol – och så har man skapat ett nytt Bacchi tempel, der den totala bristen på väggar skänker gästerna den möjligast fria utsigt och tillika varnar för öfverflödigt drickande.
Den 15 Juni 1851, straxt efter middagen, hvilken i Upsala gemenligen intages klockan 1, var ett litet sällskap församladt på paviljongens tak.
Det var sex studenter, af hvilka de fyra med glaset i hand uppstämde en frisk och glädtig bellmanian, under det att de bägge andra, hvilka tycktes vara något äldre, samtalade med låg röst.
– Snart ha vi ångbåten här.
– Och med den en hel last af föräldrar och syskon till morgondagens hjeltar.
– Jag väntar min mor och min syster.
– Och jag min onkel, min tant och min kusin.
– Du lycklige Victor!
– Än du sjelf då ...
Två så nära slägtingar måtte väl gå upp mot tre aflägsnare.
– Men din kusin är tillika din fästmö.
– Icke ännu, ehuru både min far och Auroras föräldrar önska denna förening.
– Än du sjelf då?
– Jag ...
Visserligen kan jag ej neka att Aurora är en mycket söt flicka.
– Fy, hvilket matt uttryck, hvilken lugn ton!
Hon är förtjusande, hänryckande ....
Victor smålog.
– Akta dig att jag ej blir svartsjuk!
Jag påminner mig huru du var min kusins ständige riddare, när vi i fjol bevistade badet i S., min kära Henning!
– Emellertid, sade den andre rodnande, besvarade du icke min fråga.
– Nåväl, jag tycker rätt mycket om min kusin, men icke nog för att önska gifta mig med henne, så mycket mera som ...
– Du afbryter ...
– Skall jag vara uppriktig?
– Ja, jag lofvar dig detsamma.
– Jag fortsätter då:
Så mycket mera som ... jag älskar din syster.
– Jag säger att du är min bäste vän och att jag älskar din kusin.
Jag har längesedan gissat det.
– Och jag anade dina känslor redan i fjol.
– Hvarföre ha vi då ej gjort hvarandra detta förtroende förut?
– Endast af falsk blygsel.
– Emellertid, lefve uppriktigheten och förtroendet vänner emellan, äfven om de komma sent.
– Kanske för sent ...
– Åh nej, jag har redan en plan ....
De båda vännerna började en liflig hviskning och mimik, som fortfor tilldess ett par kanonskott bebådade ångbåtens ankomst.
Qvartetten tystnade.
Sällskapet skingrades.
På stranden.
I Upsala är ångbåtens ankomst en händelse, ehuru en händelse, som upprepas alla dagar.
Vill man träffa någon, så, om han ej är fängslad af alltför trängande göromål, finner man honom säkert vid stranden bland den böljande menniskohop, som väntar ångbåten.
Man skulle kunna klassificera de väntande ungefär så här:
1:o.
En skara borstpojkar, till en del försedda med kärror för att draga de resandes saker.
2:o
Några aktieegare, medlemmar af ångbåtsbolaget, som äro intresserade af att se huru många passagerare medföljt och deraf beräkna den sannolika dividend, som kommer att tillfalla dem.
3:o Åtskilliga af stadens borgare med sina fruntimmer.
4:o Studenter.
Denna klass, betydligt talrikare än alla de andra tillsammans, lifvas af olika syften.
Somliga vänta slägtingar och bekanta, andra paketer och bref.
Här gå ett par och söka med ögonen en vän, som varit i Stockholm för att få ett diskontlån på deras borgen; men han synes ej till – affärerna måtte ej ha gått bra ...
Der går en ifrig politikus, som ej är nöjd med att få se tidningarne blott två gånger i veckan – med ett hopp är han ombord, ett par steg och han är i aktersalongen sysselsatt med att läsa gårdagens Aftonblad ...
Der på stranden står en och ser på alla med nyfikna, väntande blickar.
Han väntar väl hvarken bref eller bekanta, men – hvem vet?
Kanske har dock ångbåten medfört något åt honom ...
Der står en annan och beställer redan en sexa af fru Roos, ångbåtens restauratris, en sexa för tre personer – i staden äro sexorna blott hälften så goda, men dubbelt så dyra.
Derföre belägras också ångbåtarne hvarje eftermiddag af hungrande studenter.
Men fru Roos förtjenar dock ej stort derpå, ty efter sexan gå hennes gäster öfver till paviljongen på andra sidan ån: der är punschen bättre ...
Här håller en på att gräla med kaptenen, som affordrar honom sin biljett.
Det är en student, som, i ifvern att se efter om han har sin fästmö med, helt oförsigtigt sprungit ombord utan att tillsäga kaptenen.
Nu vänder han tillbaka med felslagna förhoppningar, blir på köpet tagen för passagerare och får betala ut sina modiga 2 riksdaler banko.
Men bland alla dessa menniskor fästa vi oss blott vid två grupper och gå att redogöra för dem med en grundlighet och ordning, hvilka man blott kan inhemta på professor Delidéns föreläsningar under åhörandet af hans: ”Pro primo, för det första, stora A ...
Pro secundo, för det andra, stora B»... et cetera.
1:mo.
Victors grupp.
Victor Jonas Strömberg. a. Utseende: № 1:
Ögon ljusblå, med ett uttryck af redlighet och trofasthet. № 2:
Hår linfärgadt, för tillfället brändt af stadens förnämste hårfrisör och glänsande af doftande olja. № 3:
Panna låg och bred, tyckes ej vara säte för särdeles djupsinniga tankar.
№ 4: mun något stor, försedd med friska tänder, omgifven af ett något skälmaktigt leende. № 5:
Växt medelmåttig till längd och bredd, händer och fötter ej ovanligt stora. – b.
Karakter: hederlig karl, vanligt sundt förstånd. – c. Titlar och embeten: № 1:
Filosofie kandidat. № 2:
Extra ordinarie kancellist i ecklesiastik-departementet.
Elof Lago Strömberg. a.
Utseende: № 1:
Ögon grå, med ett uttryck af lojhet och eftergifvenhet. № 2:
Hår grått. № 3:
Panna hög och smal, utan rynkor (n. b. organerna för idealitet saknas). № 4:
Mun stor, oförarglig, med grofva läppar. № 5:
Växt kort och tjock. – b.
Karakter:
En vanlig förmögen landtljunkarens.
Den herrskande passionen är riktad på bordets njutningar. – c. Titlar och embeten: № 1:
Brukspatron. № 2:
Kammarjunkare.
C. Agata Strömberg. a.
Utseende: № 1.......
Nej, detta bär sig ej ... vi afstå från det djerfa försöket att täfla med den vidtberömde professorn.
Så ledes på vanligt språk.
Brukspatronessan Agata Strömberg var ett långt magert fruntimmer, hvars ansigte uttryckte mycken stolthet och lättretligt högmod.
Man berättade de mest fantastiska historier om hennes strider med en annan brukspatronessa från samma trakt rörande försteget genom dörrar och förnämsta platsen i soffan och vid bordet.
Till sluts hade det gått så långt, att ingen vågade bjuda till sig de bägge damerna på samma gång.
Det var också hufvudsakligen i förlitande på den värda fruns högmodssynd som de båda vännerna uppgjort sin plan.
Hennes dotter, mamsell Aurora, var en ung vacker flicka, som af modern tycktes hafva ärft en viss portion sjelfförtroende och beslutsamhet.
Men detta klädde icke så illa den näpna arftagerskan.