Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Höjningen kan ske ända till den gräns der man löper fara för den olotliga tillverkningen eller införseln.
Man vinner dessutom, genom detta sätt alt fördyra en mindre nyttig vara, serskildt det ändamål, att afgilterna å de nyttiga, eller andra konsumtionsskatter kunna minskas, hvilket ock alltid bör ske, men om man deremot söker att fördyra en .vara genom vexationer, godtyckliga, onödiga och onyttiga inskränkningar, så förfar man, fastän på en omväg och således en sämre väg, efter samma regel som när man för att fördyra en vara låter en del af den befintliga tillgången kastas i sjön.
Belägger man en "varutillverkare, för att plåga honom eller fördyra hans produkt, med andra inskränkningar än dem allmän ordning eller kontroll vid upbörd fordra, så förstör man också utan någons fördel — utom den som har samma vara alt sälja, och den vinner äfven på varors utkastande i hafvet — en del af produkten.
Sådane inskränkningar i nu förevaride förslag anser jag dem vara, som bestämmer en kortare tillverkningstid än den hittills vanliga, som stadga ett maximum för tillverkningen och som föreskrifva, att afgiflerna skola erläggas förskottsvis, äfven der man kan behålla hela produkten såsom säkerhet för afgiften.
Alla dessa stadganden stå i strid med de enklaste reglor för enskilt'oell allmän hushållning.
De två första aflägsna ock från det andra hufvudsyftet, minskning i bränneriernas antal.
Förnärmandet till delta mål anser jag ock att man kunnat mera bestämdt än som 410 Den 26 April f. m. skett antyda alt de bränneriet- der produkt-beskattning ej kan äga rum, endast tillåtas under öfvergångstiden eller blott undantagsvis för dem som under något af de sista åren t. ex. 1852 eller 1853 tillverkat bränvin i dylikt bränneri.
Af dessa skäl och instämmande uti hvad Hr von Hartmansdorff yttrat ang:de olämpligheten att tillåta sraå-brännerier i städerna, tager jag mig friheten föreslå följande redaktion af l:sta §:ns första Mom:r.
”Bränvin må i sådant bränneri, der det tillverkade beloppet upmätes under offentlig upsigt och afgift i förhållande till detta belopp utgår, på landet eller i stad tillverkas — — — skattlagd jord.” ”1 bränneri, der det tillverkade beloppet icke upmätes under offentlig upsigt, och afgiften beräknas efter redskapens afverkningsförmåga, får bränvinsbränning hädanefter endast utöfvas på landet af den som jemlikt 2 § i Förordn:n den 10 Okt.
1851 dertill haft rättighet, och af sådan rättighet år 1852 eller 1853 sig begagnat.”
Jag tror att ingen har anledn. att klaga öfver ett dylikt stadgande.
Man inleder ej eller då någon att anlägga småbrännerier och öka deras antal, och man bör väl söka ställa så till, att dessa på de fleste ställen komma att uphöra.
Hvar och en, som anlägger dem, skall ovilkorligen göra förluster, hvari jag icke vill inleda någon.
Hr von Hartmansdorff, med hvilken Hr von Koch sig förenat har yrkat ett tillägg i 1 §. 1 Mom:r, som skulle antyda, att rättighet lill bränvinsbränning i mindre bränneri borde tillkomma endast jordbrukare eller ägare till serskild skattlagd jord, hvartill Hr von Koch gjort ett ytterligare tillägg.
Jag får uplysa, att ett sådant förslag varit å bane i Utsk., men kunde icke der vinna majoritet för sig.
Likväl är jag långt ifrån att motsätta mig detta, utan vill tvertom understödja detsamma, men får fästa Hrrmes upmärksamhet derpå, alt om man i 1 §. inlager en sådan undantagslagstiftning, mötes man af svårigheten alt man då skulle redan i denna §. tala om den skillnad emellan stora och små brännerier, som först förekommer i 3:dje och 4:de §§:ne, hvaremot intet hindrar, alt låta i 3 §. inflyta en sådan undantagsföreskrift.
Så var äfven föreslaget i Utsk., hvilket mina Hrr kamrater i Utsk. torde erinra sig.
Hrrme kunna således tryggt bifalla denna §. och få det tillägg som J önsken infördt uti 3 §, hvarigenom man slipper att nu tala om de mindre brännerierna, innan man sagt, hvad dermed menas.
Serskildta Utsk., sorn med sitt förslag åsyftar alt inskränka bränvinsbränningen, har i 1 §:s 1 Morn., för att vinna detta mål, besynnerligt nog gått tillväga på det sätt, att det utsträckt bränvinsbrännings-rätligheten på samma gång Utsk. föreslår, att man skall få tillverka bränvin i s. k, större och mindre pannor.
Betänker raan, hvad följden häraf blifver, så finner man lätt, att den mindre bränvinsbränningen, som i viss grad fått sig tillerkänd och, jag tror med rätta, vissa förmåner framför den större, skall komma alt utsträckas till våra småstäder och Handlande på landet.
På detta sätt skall en näring komma att upstå, som kanske
Den 26 April f. m. 411 kommer att gå hand i hand med husbehofsbränningen på landet, och jag förmodar, att det icke varit Serskildta Utsk:s afsigt.
Jag skulle tro, att det vore vida lämpligare, bibehålla näringen fästad vid jorden, på sätt 2 §. i nu gällande författning föreskrifver.
Jag tror det af skäl, att, sä länge den öfvertygelsen hos jordbrukare icke är allmän, att bränvinsbränningsrältighelen icke är en förmån, R.
St. i lagstiftningsväg icke kan beröfva dem denna förmån med mindre, än att ett stort missnöje skall npkomma, såvida icke R.
St. äro betänkte, att på samma gång lindra jordens skatter.
Utan en sådan åtgärd begå R.
St. mot såväl de mindre som de större jordhrukarne en orättvisa.
Hr von Hartmansdorff har visserligen upgjort ett förslag, som något minskar olägenheterna af det utaf Utsk. framställda, men jag bekänner, alt detta förslag, enl. min åsigt, innebär en förmån endast för innevånarne i städerne, den de f. n, icke hafva.
Förslaget åsyftar nemi. att flytta fabriksbränningen inom städerna och jag inser icke något skäl, hvarföre man skall lemna dessa stadsboer en större rätt än de nu hafva.
Del förefaller mig eget nog, att det Serskildta Utsk. i Usta Mom. af denna § föreslår en utsträckning af bränvinsbrännings-rältigheten på samma gång Utsk. i ett påföljande Mom. föreslår en inskränkning för vissa personer samt embets- och tjenstemän.
Detta är en motsägelse, egen nog i sitt slag.
Det är visserligeu en sanning, att delta icke f. n. utgör föremål för öfverläggning, men jag har likväl velat påpeka denna motsägelse.
Jag anhåller om propos. derå, att R. o. Ad. ville besluta att i enlighet med K.
M:s förslag rättigheten att tillverka bränvin blifver såsom hittills fästad vid jorden.
En talare har sagt att bränvinstillverkningen är en rättighet, sorn tillhör jordbruket och är grundad på häfd, men jag får fästa hans upmärksamhet derpå, att det likväl icke är en juridisk rättighet.
Man kan väl säga, att det är en fördel för jordbruket, men ingalunda, att det är en rättighet, som kan hänföras under benämning af privilegium, hvilket efter den talarens åsigt, om jag rätt förstod honom, icke kunde frånhändas jordbruket med mindre än att det jordbrukande
Ståndet frivilligt medgaf detsammas uphä^vande.
Hade han endast sagt, att bränvinstillverkningen vore en fördel för jordbruket, skulle jag kunnat ingå i discussion med honom, men ingalunda nu.
Jag anser, att det beslut, som fattas i fråga om denna § är det vigligaste af alla.
Härpå beror, huruvida lagstiftningen i denna fråga blir sådan som allmänna opinionen önskar den, eller om vi skola qvarblifva vid den nuvar:de~ lagstiftningen, som hitintills visat sig olämplig och skadlig.
Jag kan icke medgifva, att jordbruket har någon rättighet till eller fördel af att bränna bränvin.
Här finnas på detta rum så många jordbrukare, att det vid detta tillfälle vore föga lämpligt att ingå i bevisning derom, att det icke är en fördel för jordbruket att ega denna rättighet.
Men att jordbrukare, som nu begagna sig af bränvinsbränning vilja bibehålla densamma och utesluta alla konkurrenter, hvilka genom Utsk:s förslag komma att upstå, derpå undrar jag visserligen icke.
Jag kan således icke dela Gr.
Posses åsigt härutinnan.
412 Den 22 April f. m Hvad aler beträffar Hr von Hartmansdorffs förslag, sä kan jag icke heller inslämma deruti.
Man har klandrat den rättigheten för jordbrukaren att begagna dessa småpannor, och man har hittills föreställt sig, att de voro nödvändiga för utfordring af den mindre jordbukarens kreatur.
Just dessa oriktiga begrepp, dessa fördomar i fråga om landtbruket och landihushåliningen önskar jag kunna aflägsna. ur denna författning, och derföre kan jag icke ihgå på Hr von Hartmansdorff* förslag, utan önskar att bränvinsbränningen hädanefter må blifva en fabriksnäring, hvilken den i sig sjelf är.
Jag tillstyrker således bifall till Ulsk:s förslag i della fall, ehuru jag skulle önska i afseende på redaktion att, i st. f. att Utsk. i fråga om qvalifikalionerna åberopat HaudlverksOrdn., Utsk. helt och hållet utsatt, hvilka till bränvinsbränning må vara berättigade, så att man icke för vinnande af uplysning härutinnan behöfde gå till en serskild författning.
Frih. von Rrjemer:
Innan jag uptager till besvarande de anmärkn:r som blifvit gjorda npot 1 Mom. 1 § af Ulskrs förslag till förordning ang:de vilkoren för bränvinstillverkning anser jag mig böra yttra några ord om behandlingen i allmänhet af delta ärende.
Det är klart att med en lagstiftning af den ömtåliga art, som denna, olika åsigter och stridiga intressen måste upstå.
Så har ock förhållandet varit inom Utsk., hvarpå några ganska bittra reservationer lemna en profbit.
Det är äfven klart, alt då dessa olika meningar mäste i de flesta fall slitas medelst voteringar, icke alltid det rätta dervid blir segrande.
Om således förslaget äger brister, hvarpå jag icke tviflar, få dessa till stor del tillskrifvas behandlingssättet.
Afven jag inser åtskilliga brister i detsamma, men har likväl icke anmält någon reservation, dels derföre, att jag af en tillfällighet var hindrad öfvervara öfverläggningarna inom Utsk., då grundsatserna afhandlades och afgjordes, dels derföre att jag är fullt öfverlygad om, att inom RiksStm finnas sakkunniga personer, hvilka nog uptäcka bristerna, utan att de utpekas, men hufvudsakligen derföre, att jag anser detta förslag vara ett öfvergängsförslag till en bättre lagstiftning i detta vigtiga ämne, och att det derföre må tillkomma blifvande Ständer, sedan banan en gång blifvit beträdd, att taga steget fullt"nt och sätta yxan till roten.
Hvad jag dock med visshet tror mig kunna förutse, om förslaget till sina hufvudgrunder antages, är att tvenne af snart sagt hela Svenska nationen varmt uttalade förhoppningar skola till en betydlig del vinna fullbordan, nemi.: bränvinsflodens förminskning och den skadliga dryckens fördyrande, hvaraf följden äfven skall otvifvelktigt blifva all det omåttliga superiet hejdas.
Jag öfvergår nu till den föredragna §.
Den enda förtjenst som delta förslag kanhända har, men det är ock en stor fosterländsk förtjenst, är att det lägger en säker grund till en fabrikmässig behandling af bränvinsbränningen, hvarpå man i framliden kan bygga, och derigenom befria och lösrycka modernäringen från de band, som hållit desamma vid en så låg ståndpunkt, ty genom den olyck - Den 22 April f. m. 413 liga öfverlygelsen alt bränvinsbränningen är elt nödvändigt bihang lill jordbruket och en af dess mest lönande binäringar, bar landtbruket tagit en skef och oriktig riktning.
Man har uteslutande sökt alt framalstra sådane produkter, som med fördel kunnat användas för bränneripannan, och sålunda försummat odlingen af fodervexter och i hög grad vanvårdat boskapsskötseln.
Man prisar dranken, men detta är endast ett genljud från en svag minoritel, som ännu vidhåller dess förträfflighet.
Afseende bör väl fästas på de opinioner, som gjort sig gällande i detta fall vid våra Allmänna Landibruksmöten, hvilka bevistats af hundradetals jordbrukare från skilda orter i Riket.
Vid de första af dessa möten, framställdes frågan tvifvelaktig, eller om bränvinsbränning är för jordbruket behöflig och nyttig?
Men sedan opinionerna hunnit stadga sig och innan Hushållnings-Sällskaperna blifvit riktade till mera rationella åsigter, framställdes frågan vid sisthållne Landtbruksmöte sålunda:
Som Bränvinsbränningen är för ladugårdsskötsel icke behöflig utan tvärtom skadlig, huru bör lagstiftningen härom upgöras, för att lösrycka denna handtering från jordbruket?
Af alla dessa skäl yrkar jag bifall på 1 §:n 1 morn., med den redactiousförändring som af Gr.
Mörner blifvit föreslagen.
Då jag nu är i tillfälle att, såsom jag önskade vid frågans afgörande om grunderna för öfverläggningen om det i frågavar:de förslaget , yttra mig öfver, om bränvinet bör rent af bortskaffas utur landet eller ej; beder jag få taga i anspråk Höglofl.
Ståndets tålamod, enär jag vet mig här tala inför en samling af dem, hvilka jag väl känner äro bedröfligen allt för mycket interesserade för bränvinets tillvaro i vårt land, och jag derunder torde lätt kunna blifva något för mycket mångordig.
Till en början önskar jag göra Höglofl.
Ståndet upmärksamt uppå, hvad bränvin ur?
Alt bränvinet icke är en Guds gåfva, bestämd (ill näringsämne för menniskokroppen, det är i våra dagar icke mer en hemlighet för en hvar som beflitat sig att taga kännedom om denna varas natur och beskaffenhet.
Det är ett absolut gift, som uti sitt concentrerade skick, ehuru icke förtärdt i stor qvantitet, rent af inom kort lid dödar äfven den starkaste menniska.
Uti sitt med vatten utspädda skick, fortfar det dock alltid att vara ett förgiftadt vallen, som alltid är skadligt, mer eller mindre i förhållande lill den större eller mindre vattenqvantitet bränvinet innehåller.
Alt bränvinet likväl icke anses att vara ett gift hvarken af producenten, bränvinsförsäljaren eller consumenlen, det faller af sig sjelf; men denna deras okunnighet om rätta förhållandet härvid, hindrar ju likväl icke att bränvinet dock är hvad det är, och det tillhör en hval', uppå hvilken man gör anspråk af att ega bildning och uplysning, att ické vara okunnig med de okunniga, utan låta sig ledas af sanningen, icke älska råhet och okunnighet, utan söka visdom och ljus.
Det gifves väl alltid menniskor, som äro otillgängliga för kunskap, men till sådana okunniga menniskor talar jag icke här.
De många, som försvara bränvinet, befarande derutaf intet ondt om man, som de föregifva, ordentligen och mått - 414 Den 22 April f. m. ligt bruka det, må vara så många som helst, deras stora tal af missledda vittnen förslår dock icke emot de förenade vittnesbörden af en Linné, Hufeland, Kranickfeldt och för öfrigt de mångå grundlärda Naturforskare och Läkare, som synnerligast i England och Amerika bevittnat att alkohol, sprit eller bränvin, vare sig i dess concentrerade eller utspädda skick, dock alllid är ett för menniskokroppen förderfligt gift.
Oell desse sednares vittnesbörder måste göras gällande emot de bedragnas villfarelser och fördomar rörande bränvinets natur.
Hvad nu beträffar den skada bränvinsgiftet utöfvar uppå rnenniskan, har jag, genom sorgfälligt anställda forskningar deröfver, så väl inom landet, som synnerligast utomlands under en längre utrikes resa, som jag företagit, hvarunder jag synnerligast skattat de meddelanden mig uti Berlin gåfvos af Medicine-Professorn Doctor Kranichfeldt, kommit till det resultat och den öfvertygelse, att det isynnerhet är menniskans Ganglii-nervsystem, som genom bränvinet gradvis och småningom förslappas, hindras i sina funktioner, och omsider aldeles förstöres, då följden deraf blifver en sjukdom kallad delirium tremens och omsider fullt vansinne.
Functionerna af menniskans Ganglii-nervsystem, äfven kalladt Instinkt-nervsystem, yttra sig sålunda, att då dessa nerver äro sunda, äger menniskan en fin känsla och instinkt på det henne är skadligt och oskadligt.
Ganglii-nerverna, denna ytterst fina del af menniskokroppens organism, utgöra liksom föreningslänkarna mellan menniskans kropp och själ.
Då dessa nerver blifva skadade, förvandlas denna finkänslighet uppå hvad gagnar eller skadar uti passionerad åtrå efter det skadliga och onyttiga, äfvensom afsky och hat till det för menniskans bestånd gagneliga.
Under sådana för menniskan olyckliga förhållanden, förloras helt och hållet den sunda urskiljningskraft, hvarigenom menniskan bevisar sig vara ett intellektuell väsende, uphöjdt öfver de oskäliga kreaturen.
Härutaf förklaras det fasaväckande förhållande, hvaruti bränvinssuparen försattes, då han kan vara i stånd att fråntaga hustru och barn den sista skarfven der de försmäkta i nöd och brist, för att kunpa få sig ett rus- Det är utrönt på fyrfaldiga sätt, att äfven de s. k. måttliga bränvinssuparne under tidernas lopp blifvit, om icke förr, på ålderdomen af detta giftet till den grad förstörde och beröfvade urskiljningsförmågan, att de blifvit försatta i ett fortfarande knarrighetslillstånd, hvarigenom jemn missbelåtenhet till den grad förstämt deras lynne, att deras bästa vänner af dem med köld, ovilja och förakt blifvit afvisade, under del deras fiender till dem fått fri tillgång, oaktadt de sjelfve sett den stora skada de derutaf lidit.
Andra hafva genom denna enervering blifvit urståndsätta att med klokhet sköta sina affärer, och derigenom lidit betydliga förluster.
För samma orsaks skull hafva lärde och på sin tid högt upburne män, hvilkas skrifter utbredt det klaraste ljus öfver deras samtid och efterverld, nedsjunkit i sådan obetydlighet och oförmögenhet, att de pä ålderdomen knappt kunnat förslå sina egna under lyckligare förhållanden utarbetade och författade skrifter.
Dagliga exempel förefinnas hur bränvinssuparen, ehuru anstucken af börjad vattusot, röjande sig i det skenbart väl - Den 22 April f. m. 415 mäeude, plussiga, lösa och svampaktiga hullet, med sjelfbelåten frimodighet skryter öfver sitt välbefinnande, oaktadt de första stadierna äro började till en nära obotlig sjukdom.
Så äfven påstår mången gammal bränvinssupare, att han aldrig rönt af bränvinsförtäringen några menliga följder, ehuru likväl han både lill kropp och själ i verkligheten dagligen lider af denna förgiftade dryckens följder, dem han aldrig härleder från rätta grunden, utan söker både att förklara och bola, ehuru han likväl icke befattar sig med att bota det onda i sjelfva dess grund, hvilket han gjorde, om han från sitt bord för alltid förvisade den förgiftade källans dryck.
Slapphet och tröghet, brist på energi och själskraft och ihärdighet, jemte hären af mångfaldiga sjukdomar grundlägges allt af bränvinets och öfriga destillerade spritdryckers förtärande; och det är icke bär min afsigt alt söka framlägga någon fullständig skildring af dessa olyckliga följder, ly dä skulle jag öfverskrida den gräns, inom hvilken jag här måste inskränka mig.
Jag har nu sökt visa alt bränvin är skadligt för menniskan, jag skall äfven nu bjuda till att likaledes bevisa dess skadlighet för boskapen.
Denna skada föranledes af drankfordringen, hvarutaf så väl boskapsafveln som mjölken tager betydlig skada.
Bevisen härför äro i våra dagar sä tydligen ådagalagda, att vi böre icke deröfver kunna vara i ovisshet.
Man vill väl ännu förmena, alt för slagtkreatur drankfordring skall vara tjenlig; men det börjar likväl i denna del äfven upstä mycken tvifvel, och för min del anser jag vara ganska sannolikt, alt köttet af drankfordrade kreatur omöjligt kan vara lika hälsosamt som köttet af dem, hvilka icke äro deraf fordrade och gödda.
Då man nu derjemte besinnar, hur klöfverodlingen genom drtmkfordringen eftersältes och försummmas, så må väl det vara nog tydligt, att boskapsskötseln af bränvinsbränningen äfven Jider skada.
Afven jordens produkter och alla industriella näringar taga skada at bränvinslillverkningen.
Säden, potäterna, som i så oerhörda massor förderfvas för att derutaf tillverka del skadliga giftet, hvaraf både menniskor och boskap förderfvas — hvilken förfärlig förlust beredes icke derigenom åt jordbruket?
Vinodlingen af våra inhemska frukter skulle kunna drifvas med stor framgång, om icke bränvinsindustrien toge, till den förres men, all upfinningsförmåga i beslag; lanken ligger fjetlrad i bränvinsflodens afgrund, och allmänt nyttiga näringar och förelag hämmas derigenom, att denna icke sköna utan fula konst, att på alla uptänkliga vis fabricera bränvin, förskingrar samhällets tillgångar och krafter, lemnande efter sig lidanden utan (al i armodets hem.
Då nu så är, mine Hrr, att ni lida tvång och förtryck af en fiende, den grymmaste som någonsin härjat våra landamären, och sjelfva nationen i massa upvaknat för alt lösgöra sig från de nesliga banden, och bevisat detta derigenom, att de allestädes ifrån vändt sig med petitioner till K. M. och R.
St. för alt begära hjelp emot den öfverlägsna och härjande tyrannen; hvad tillhör oss då alt göra?
Skole vi icke lyssna till nödropen och hasta till strids emot fienden, som kastar sig öfver och förderfva!- menniskorna 416
Den 26 A pr i 1 f. m. lill kropp och själ, förderfvar boskapen och hela landet nied dess frukt?
Hvar äro hjeltarne, som gå fram och strida ljusets strider emot förderfvaren?
Skole vi lala honom fritt förderfva, och i ställe för alt utdrifva honom, dagtinga med honom och tillåta honom bo när oss, för det han låter beskatta sig, ehuru det egentligen är han sora beskattar land och folk?
Jag för min del kan icke med stillatigande åse landets jemmer' och nöd.
Jag vågar ej förena mig med dem, som möta fienden på det viset, att de öfvergifva landets värnlösa barn, under det de träda i fiendens leder, och der blott strida för rättigheter, rättigheter, hvilka de vilja hafva beviljade och utvidgade åt förderfvaren, på det hans förödelse må anställas i mångdubblad! mått och i stort, så i städerna som på landet.
Om han låter beskatta sig, så varén förvissade mine Hrr, alt han hittar nog på medel, att hålla sig sjelf skadeslös genom en mångdubblad skatt, den han med rofgiriga händer utkräfver af landels fattiga och olyckliga barn, hvilka varda genom sådan slags nalional-ekonomi i grund förlorade lill kropp och själ, under det nationalvälmågan varder lillspillogifven och såld för det hopade blodiga guld, som Statskassan dervid torde kunna komma att samla.
Uteblifver äfven denna skatt, såsom somlige Statsmän vilja hoppas, och nationen skulle blifva så klok, att den icke låter förgifta sig derföre att det kostar så mycket; så är likväl spelet och vågstycket för högt och stort; ty det skulle ju kunna hända, alt den delen Statsmän, som eftersträfva denna slemma vinning, till förmån för Staten som de mena, få verkligen sin vilja fram, att
Statskassan riktas på nationalvälmågaus bekostnad.
Med frimodighet aflemnar jag här ett vittnesbörd emot bränvinsbränning och försäljning, under det jag vördsamt anhåller om Hr Gr:ns o. Landtnäs propos. uppå delta enkla förslag, hvilket jag, under förkastande af Utslcs förslag i sin helhet, sålunda framlägger:
Bränvin må icke tillverkas eller försäljas af en hvar, utan endast af dem, som för techniska och kemiska behofver fått privilegium dertill.
Och skola vid dessa privilegierade kemiska och’ lechniska spritfabriker och försäljningsställen noga kontroller iakttagas, på det bränvinsbränning och försäljning icke må hädanefter blifva missbrukad till fyllerilastens befrämjande.
Jag har ingenting emot alt i ordalydelsen göra den förändring, som Frih. Kraemer föreslagit.
Det är likgiltigt, om R. o. Ad. med de öfriga Stånden bibehålla benäm ningen större eller tnindre bränneriet’.
Icke heller har jag något deremot, om Ståndet finner för godt, att till den 3:dje § eller hvilken annan som helst förflytta det stadgande jag velat i den l:a § införa.
Här är icke så mycket fråga om en bestämd ordalydelse som att uttrycka grundtanken, af de stadganden man vill i de serskildta §§ intaga.
Jag har nu ändrat mitt förslag till följande lydelse: ”Bränvin må med sammansatt redskap tillverkas, af en hvar, som antingen är, enl. 4 § 1 mom. i Fabriks- och Handlverks Ordn. d. 22 Dec. 1846, berättigad att idka fabriksrörelse, eller på landet Den 20 April f. m 417 landet äger, eller innehar, serskild skattlagd jord.
Bränvinstillverkning i mindre bränneri må nlöfvas endast af den, som äger, eller innehar, i mantal satt jord.”
Här är anmärkt, att Fabriks- och IlandtverksOrdn. icke borde åberopas, utan att man i stället skolat införa hennes ordalag.
Sådant hade blifvit alltför vidlyftigt.
Del enda fel sora ifragavartde stadgande möjligen innebär består deruti, att det är för myckel bestämdt.
Jag bar ock anledn. tro, att en annan ledamot i detta hänseende upgör förslag till rättelse, hvilket jag hoppas blifva riktigare än mitt.
P Frih.
Åkerhjelm har sagt, alt ehuru man velat minska branvinsbränningen och den skada hon förorsakar, har Utsk. likväl upslällt sitt förslag så, att tillverkningen skulle ökas.