Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej heller uraktlät han någonsin under spelpauserna, då förfriskningarna kringbjödos, att gå ut i salongen och hviska douceurer i de unga fruarnas öron.
Själf hade han en mycket vacker och mycket öfverseende friherrinna, mot hvilken han visade sig vara den artigaste, om också icke den allra trognaste äkta man.
Baron Koskull och hans friherrinna hade flera söner, men endast två underbart vackra små flickor, den elfvaåriga Marianne och den åttaåriga Constance.
Dessa små förtjusande damer voro liksom fadern i besittning af alla möjliga sällskapliga talanger, och lilla Constance hade denna vinter börjat dansa så näpet, så sylfidiskt och graciöst, att det väckte allmän uppmärksamhet i den Koskullska umgängeskretsen.
Det var stor fest på Residenset.
Herr och fru Hall hade kommit i rätt tid till balens öppnande, men unge John hade haft annat att tänka på än att passa tiden, och vagnen hade därför gått tillbaka för att hämta honom.
Ganska länge fick den vänta utanför, innan unge herrn ändtligen var redo, och då vagnen åter stannade utanför Residenset, var vagnsfilen försvunnen, hvilket häntydde på att de andra gästerna varit punktligare.
John Hall gick uppför de breda trapporna, då tvenne uniformerade tullkarlar gingo om honom.
De buro mellan sig en stor klädkorg af vide.
I korgen satt en förtjusande liten skönhet på åtta år.
Det var lilla Constance Koskull.
Hon satt i sin korg, förnäm och rak, omgifven af en sky af hvita, luftiga kjolar och med en blåklintskrans i de mörka lockarna.
– God dag, John Hall, sade lilla nåden, då hon bars förbi honom.
– Nej, se lilla fröken Constance!
Lilla fröken räckte fram högra handen till kyssning.
Med den vänstra höll hon sig hårdt fast i korgens flätade kant.
– Jag skall upp och dansa min pas de schawl, sade hon.
Men gatorna äro ju så smutsiga efter regnet, att mamma var alldeles au désespoir, när vagnen mankerade.
Men då fann jag på råd och sade, att man kunde bära hit mig i klädkorgen.
Du hade gärna kunnat låta hämta mig i din spegelglasvagn, så hade jag sluppit bli buren i klädkorg!
– Hur vet lilla fröken Constance, att jag har en spegelglasvagn, sade John och klappade den lilla handen, som höll fast i korgkanten.
– Är du inte John Hall? frågade lilla nåden och spärrade upp ögonen.
– Jo, det är jag, men spegelglasvagnen är min fars.
– Det är ju alldeles egalt.
Hälsa honom från mig och säg, att han får skicka spegelglasvagnen att hämta mig, när jag skall dansa hos er.
Uppe i balsalen sutto och stodo gästerna längs väggarna för att åse lilla fröken Koskulls dans.
Den lilla älfvan kom insväfvande på tåspetsarne.
Hon sväfvade fram och åter på de minsta små hvita sidenskor, hon höjde silkesflorsschalen öfver hufvudet, så att det förtjusande ansiktet blickade fram som ur en hvit sky, hon rundade de små armarne i de mest graciösa attityder, hon skakade de korta, skira kjolarna, som om de varit vingar, som skulle lyfta henne till flykt, hon piruetterade, hon snodde schalen flera hvarf omkring sig och löste sig ur den och svingade rundt, hon föll på knä med armarna under nacken och den lilla mjuka kroppen långt tillbakaböjd.
De violblå Koskullska ögonen strålade, och rosenmunnen log det grannaste leende åt pappa och mamma.
Hon böjde hufvudet för landshöfdingen, hon nickade åt John Hall.
Hon var alldeles bedårande, en fulländad kokett på åtta år.
När hon slutat dansa, omringade man baron Koskull och komplimenterade honom.
– Ja, ja, lilla envisan artar sig rätt bra, sade han och kysste sin lilla dotter på hand.
Gå nu och gör din komplimang för farbror Forselles och för tant och farbror de Frese och för de andra damerna och herrarne.
Lilla Constance gjorde sin rund från den ena till den andra och blef komplimenterad och kysst.
När hon kom fram till unge John, sade hon:
– Gjorde jag inte min sak bra, John Hall?
– Mycket bra, men jag tycker inte om att se små flickor dansa.
– Jag vet hvarför du inte tycker om det, det är därför att du är en misantrop, det säger pappa.
– Nej, det är inte därför, jag är ingen misantrop, och jag tycker om att se allt som är vackert.
– Nå, det här var väl vackert!
– Ja bevars, men jag tycker att små flickor skola ligga i sina små sängar denna tiden på dygnet.
– Det är ett mycket enfaldigt tycke, sade lilla nåden onådigt och gick vidare.
Plötsligen lyftes fröken Constance upp från golfvet och bars på gullstol ut i matsalen.
Sorlet tystnade.
Landshöfdingen höll tal därinne.
Unge John ställde sig i dörren för att se, hvad som var på färde.
Man hade lyft upp lilla Constance på buffeten, och där stod hon mellan bålar och glas, synbar för alla, under det landshöfdingen med öfverflödande ordsvall höll ett tal för änglabarnet, den gudomliga varelsen, fröken Constance Koskull, lefve hon!
– Pappa, brukar man inte vid hofvet krossa sina glas, när man dricker en firad skönhets skål?
ropade den lilla alldeles högt.
– Mycket rätt, lilla stumpan, håll på din värdighet!
Lilla Constance såg på herrarne, som stodo rundt omkring henne med glas och pokaler fyllda af skummande champagnervin.
Landshöfdingen slungade flux sitt i botten tömda glas mot golfvet.
Herrarne följde ögonblickligen värdens exempel.
Slipade tumlare och glas krossades mot väggar och golf.
Lilla Constance smålog och hälsade åt alla sidor.
– Nu kan du bäras hem igen, Constance.
Gör din reverens för damerna och kyss på fingret åt herrarne!
Pappa är nöjd med henne, lilla slarfvan.
Baron Koskull lyfte upp den lilla dottern och bar henne på sina armar genom den stora våningen för att i förstugan placera henne i klädkorgen.
När Constance på faderns arm bars förbi unge John, som stod med ryggen mot den stora trymåen och bläddrade i en bok, nickade hon först åt sin bild i spegeln och sedan öfver sin axel till John.
– Hvarför krossade du inte ditt glas, när min skål dracks?
Det var ganska ohöfligt.
Men jag skall förlåta dig, om du bara inte glömmer af att låta hämta mig i din spegelglasvagn, sade hon.
Björnbergska kriget.
Niclas Björnberg var nu en af Götheborgs allra rikaste män.
Han hade trängt sig fram, knuffat sig fram och armbågat sig fram, och om han af våda eller med afsikt knuffat omkull någon på vägen, så lät han honom ligga där och han fick tacka till, att han ej blef trampad på köpet.
En fortyn hade han vunnit på sina leveranser till kriget, men den mesta rikedomen öste han ur brännvinspannorna, ty Björnberg hade arrenderat kronobränneriet.
Kom så det svåra nödåret 1799.
Där satt
Björnbergen med sina stora magasiner fulla af spannmål, tillräckligt för att mätta alla stadens hungrande munnar, men i stället för att släppa ut den i marknaden och låta baka bröd däraf, kastade han spannmålen i pannorna och lät den förvandlas till brännvin.
De, som förut nämnt Björnberg brännvinskungen, kallade honom nu brännvinsdjäfvulen.
De fattiga knotade och bådo om bröd, de rike harmades öfver allt elände, som brännvinet ställde till.
Man vände sig till Björnberg med hot och böner, men han vände döförat till och ville ej taga reson.
Borgareskapets långmod började tryta, och slutligen beslöt man sig för att till Kungliga Majestät aflåta en skrifvelse med anhållan om brännvinsbränningens inställande i hela länet, i staden så väl som på landet.
Det var en morgon i september, då Björnberg på pulpeten i sitt contoir fann en afskrift af denna borgareskapets petition.
Han ryckte papperet till sig, läste och svor, svor och läste.
»Beklagligen har här i Götheborg superiet utbredt sina förödande verkningar som en pest, så att det är nästan omöjligt att finna nyktra och dugliga arbetare eller tjänare, så länge ett nästan onaturligt antal krogar och ölminuteringsställen finnas, hvilka äro helt och hållet frigifna.
Dessa lastens högsäten ...»
Björnberg slog den knutna handen i pulpeten:
– Här har jag dig, gamle räf, bakom det här står John Hall – jag kan höra hans låt, och Björnberg härmade på ett märkvärdigt träffande sätt gamle Hallens säfliga, högtidliga ton och starka engelska brytning:
– Dessa lastens högsäten, dessa lastens högsäten.
Så höll han åter pappersarket på sned framför det seende vänstra ögat och läste vidare:
»Den rikliga förtjänst, skärgårdsboarne, arbetarne i sillsalterierna och trankokerierna samt andra arbetare hafva» – hvem ha de att tacka för den rikliga förtjänsten, om jag får fråga – »allt dränkes i denna syndaflod af brännvin» – syndaflod, det är den satans Hallen igen.
Jag vet hvad den syndafloden heter, den heter afund och hat.
Han tycker, att jag förtjänar för mycket och, hvad det lider, kan gå om honom, och ångerköpt är han därjämte, när han ser att en hel flod – syndaflod bevars – af guld går hans näsa förbi.
Han var för fin att vara med om arrendet, när jag föreslog honom det, och nu försöker han med all kraft att sätta stopp för förtjänsten och propp för tunnorna.
Men det skall inte gå efter beräkning, gamle John.
Det finns fler räfvar i den här staden, fast de inte alla äro hvita.
Den här skrifvelsen till Kungliga Majestät skall jag notera på ditt konto, och jag skall ha betalning för den med skälig ränta på den stora uppgörelsens dag, lita du på det!
Jag kan vänta och bida min tid!
Helst ville jag, att den tiden komme i din tid, gamle John, men gör den inte det, så kan den komma i din stollige sons, som fått i sin envisa skalle, att han skall hata och afsky mig, som vore jag Beelzebub själf.
För att herrarne inte själfva supa, kunna de väl unna andra den fröjden!
Björnberg var mörkröd af ilska, när han öppnade dörren till det yttre contoiret, där alla handelsbetjänterna i ett nu fingo brådt med att arbeta.
De hade suttit sysslolösa och pratat om borgareskapets skrifvelse och undrat hur han därinne skulle taga saken.
– Skicka flux på momangen ut och beställ skjuts för mig till i eftermiddag.
Jag reser till Stockholm, röt Björnberg inåt contoiret.
– Blir grosshandlaren länge borta? frågade den gråhårige förste bokhållaren tveksamt.
Han var rädd att bli tillhutad, om han inte frågade, och rädd att bli tagen vid strupen, om han frågade.
– Jag blir borta så länge det behöfs, så mycket han vet det.
– Hvilka order ger grosshandlaren under tiden rörande bränningen?
– Att vi bränna som hittills.
Tror han inte, att om jag lägger den ena dalern bredvid den andra på vägen häremellan och Stockholm, att jag får bränna så mycket mig lyster, och det kan hända, att jag gör det, om ej för annat så för att skaffa ett halft dussin räfvar lång näsa.
Nå, hvarför står han där och gapar?
Skicka genast och beställ skjuts och låt tillsäga frun, att hon tar ner min tulubb och mitt resskärp från vinden och inte efter vanligheten sölar till sista momangen.
Hur mycket pengar har han inne?
Hva’?
Skaffa mer och låt växla nere i schapparne vid Tyska kyrkan.
Skall det vara, så skall det vara, här hjälper det ej att knussla eller se på hvad det kostar, kostar det, så smakar det, och mig smakar det att sträcka ut benen så långt, att herrarne allesammans stupa kullerbytta öfver dem.
Björnberg smackade med tungan, som han brukade, när han var mäkta arg.
Ej allenast på contoiret, men också i hela staden afvaktade man med oro, hvad Björnberg skulle uppnå i Stockholm.
Ändtligen kungjordes medels plakat på broarna och uppslag på husknutarna, att Kungliga Majestät afslagit det begärda upphörandet af kronobrännerierna, fast brännandet i så måtto begränsades, att icke öfver femtiotvå tunnor säd på detta sätt dagligen finge förstöras.
Aldrig hade Björnberg varit så hatad och förbannad, ty alla visste eller anade, hvad han i hufvudstaden hade företagit sig för att bevaka sin rätt.
Nu undrade man blott, hvad som skulle ske vid hans hemkomst.
Därom fick man visshet, då tidningen Götheborgs Allehanda innehöll följande tillkännagifvande:
»Som Kungliga Majestät behagat inskränka till mer än hälften brännvinsbränningen i de af mig arrenderade regala brännerierna i Götheborg och Halmstad samt vid Brinkebergskulle, så har jag, till förekommande af oordningar vid utdelandet däraf, velat anmoda de af stadens innevånare, som vilja hafva brännvin, att för en månad på en gång uttaga det parti, som i mån af tillverkning kan aflåtas och till den ändan inlämna deras skriftliga rekvisitioner, belagda med föregående årets skattsedel till bevis öfver de mantalsskrifna personernas antal, som äro i hvars och ens hushåll, och därjämte uppgifva af hvad slag man önskar.»
En karl läste på gatan upp kungörelsen för några andra karlar, som sågo trasiga och förhungrade ut.
– Sir man på.
Nu skall man tigga Björnbergen om nådig tillåtelse att få supa sig full!
– Vi vilja ha bröd, vi äro leda på brännvinet! skrek en annan.
– Tycka ni som jag, så släcka vi vackert ut elden under de Björnbergska pannorna, och skulle af ovårdsamhet några gnistor flyga i synen på uslingen själf, så mycket bättre, ropade en rå röst.
– Som man brygger, får man supa!
Det vore rätt åt’en.
Alla talade på en gång, och sorlet och oväsendet växte.
– Björnberg är en ganska vågsam man, sade John Hall på tal om intimationen och bjöd gubben Tranchell på snus.
Få se, hur det går!
– Det går så länge det går, svarade gubben Tranchell och stoppade näsan full.
– Det nös jag på.
Herr Hall knäppte på snusdoslocket och såg betänksam ut.
– Det går galit, det går galit, det har jag sagt från första stund, sir ni, sir ni, sade han slutligen och tog sig en stor pris, hvarefter han började nysa upprepade gånger.
Men gubben Tranchell kände sin man och aktade sig väl för att säga:
Gud hjälp!
Den 13 november 1799 klockan half fem kom extrapost till Götheborg med underrättelse om prins Gustafs födelse.
Landshöfdingen af Forselles illuminerade genast sitt hus, och genom janitscharmusik, dels på gatorna, dels på båt genom kanalerna, förkunnades denna glädeliga nyhet.
Kanonerna från vallarna började lossas.
Det fanns en ung man i Götheborg, borgmästarens son, den vittre Arvid David Hummel, hvars hjärta hoppade af glädje vid hvarje skott, ty när det tvåhundrade och femtiosjette skottet föll, visste han, att en kronprins var född.
Och detta var för honom af stor vikt.
Han hade för denna händelse skrifvit ett tal, som skulle hållas på stora Rådhuset, och hans ämne var:
»Om prinsars danande till goda regenter för sitt tidehvarf», och ifall det väntade barnet hade blifvit en prinsessa, kunde det beställda talet ej hållas.
– Men nu var all oro förbi.
Dagen för orationens hållande var bestämd till den sjuttonde november.
Sjuhundrade och femtio personer hade blifvit inbjudna till dess åhörande, hvarefter stor bal skulle gifvas på Rådhuset, som var utvändigt illumineradt med marschaller och lampor.
Det var en stor lycka, att årstiden tillät en tidig illumination, ty festen började klockan fem på eftermiddagen.
Redan en halftimme förut såg man hela den fina Götheborgssocieteten trängas i trappuppgången, där sexton ståtliga grenadierer af det Stedingkska regementet höllo vakt.
Det hade just ej varit så alldeles bekvämt för de många balgäster, hvilka af brist på vagnar måste till fots begifva sig till festlokalen, att i tid uppnå densamma, ty nedanför Rådhuset hade samlat sig en otålig och ganska bråksam folkmassa, hvilken vederbörande dock ej brydde sig om att låta skingra, emedan man med nöje såg, att populacen i Götheborg deltog i ett älskadt kungahus’ glädje.
De balbesökande tyckte dock, att litet, mindre flathet väl kunde visas gent emot de okynniga ynglingar, skolgossar och lärlingar, hvilka togo sig för att från de vid Rådhuset utsatta marschallerna med käppar utkasta brännbara ämnen på vakten och på flera af de i sista stund ankomna gästerna, som gingo uppför rådhustrappan.
I stora rådhussalen, prydd med gröna kransar och blomsterslingor och upplyst af fem stora glaskronor, samt i de angränsande konsistorierummen, rådde ganska mycken trängsel.
Dansen hade ännu ej börjat, ty orationen skulle först hållas, och de kungliga skålarna drickas.
Nu trädde Arvid David Hummel fram.
Hummels tal åhördes med uppmärksamhet och öfvervägande gillande, om ock somliga af de äldre och försiktigare herrarne tyckte sig spåra jakobinska tänkesätt under en del af festtalarens yttranden.
Plötsligen höll unge Hummel inne, förvirrad af de grufliga hurraropen och det ursinniga larm, som hördes från den samlade folkhopen utanför fönstren.
Landshöfdingen lät skicka ner en stadssoldat att tillsäga folket, att det väl för dagens högtidlighets skull fick hurra och roa sig, endast detta skedde på beskedligt sätt, hvarjämte han bad att så skulle ske.
Tillsägelsen blef ej i någon nämnvärd grad hörsammad, folkhopen utanför stojade och larmade immerbadd, men unge
Hummel bragte det oaktadt sitt långa tal till ett lyckosamt slut.
Champagnervinet bjöds omkring jämte nybakad konfekt i lysande omslag och karameller med sinnrika deviser, syftande på det höga festföremålet, den nyfödde kronprinsen, hvars skål i all underdånighet af landshöfdingen föreslogs.
Lefveropen inifrån salen öfverröstade i någon mån det högljudda oväsendet från gatan.
Regementsmusiken började spela.
Det var osynlig musik, placerad bakom några höga granar, hvilket mycket förhöjde effekten, då menuetten spelades upp.
Gamle John Hall, som var iklädd sin sedvanliga högtidsdräkt med stora guldknappar i den blå rocken och stora sko- och knäspännen likaledes af guld, silkesstrumpor och skor och hvitt spetskrås samt pudradt och ombundet hår, tog sig än mer sirlig och förnäm ut än vanligt, då han högtidligen reste sig upp och bugade sig för amiral de Freses fru.
Det var nämligen beslutadt, att stadens rikaste köpman och dess förnämsta dam skulle tillsammans öppna balen.
Långsamt och prudentligt ledde John Hall sin dam högst upp i rummet till deras platser, de öfriga paren ordnade sig så småningom efter rang och ålder.
En ståtlig syn var det att se alla dessa vördnadsbjudande åldringar och unga eleganter i menuettens takt figurera mot de ståtliga matronorna och de sköna fruarna och mamsellerna, ty alla, gamla som unga, dansade med i den första menuetten.
Man hade dansat ett par turer, då larmet utanför på torget blef allt mer bedöfvande.
Musiken tystnade, och dansen afbröts.
Utifrån ljöd ett vildt skränande och ursinniga rop, hvilkas betydelse man först nu uppfattade.
Från hundratals strupar ljöd det skrik, som trängde upp i festsalen.
– Ut med Björnberg, ut med Björnberg!
Björnberg stod framför friherrinnan Koskull och sade henne några grofkorniga artigheter, då skränet trängde igenom.
Han blef mörkröd i ansiktet, men förändrade ej en min.
– Hör, hur de satanerna tjuta, sade han och sneglade på friherrinnan.
Skrik er hesa!
Björnberg stannar kvar där han är, så länge det behagar honom, och det blir sannolikt till sista ljuset släckes.
– Ut med Björnberg, ut med Björnberg! ropades ursinnigt.
– Jag har minsann lust att gå ut, om ej för annat, så för att taga reda på hvem jag har att tacka för denna artiga tillställning, mumlade Björnberg.
Koskull höll Björnberg förskräckt tillbaka.
Hon hade fattat tag i hans rockskört och bad och besvor:
– För Guds skull, gör det inte, man sliter herr Björnberg i stycken!
Den största villervalla rådde i salen.
Flera af damerna voro alldeles utom sig af förskräckelse, där langades omkring svampdosor och luktflaskor och kavaljererna hade all möda i världen att lugna och trösta sina moitiéer.
De äldre herrarne stodo i ett hörn af salen och sågo generade och besvärade ut samt öfverlade sinsemellan, om hvad man skulle företaga sig.
– Ut med Björnberg! ljöd det alltjämt nerifrån torget.
Baron Koskull kom fram och slog Björnberg på axeln.
Han såg ytterst animerad ut.
– Hör på, min bror, jag tror det artar sig till en veritabel revolution.
Bror är väl icke så särdeles angelägen att spela konungens af Frankrike roll, förmodar jag, utan prefererar min friherrinnas sällskap framför de Götheborgska sansculotternas.
Men som de där herrarne tyckas vara mycket enträgna, är det väl bäst att komma till klarhet om hvad bror tänker göra.
– Jag funderade ett ögonblick på att begifva mig ner, men jag har slagit det ur hågen.
Brors vackra friherrinna påstår, att vargarne skulle slita mig i stycken.
Men hvarför fortsätter man icke balen?
Hvarför befaller inte landshöfdingen, att musiken spelar upp?
Jag skall vara den förste att dansa.
Björnberg vidtalade landshöfdingen, och denne gick in på att man ej kunde företaga sig något bättre än att dansa, ty ingen enda af herrarne vågade att under det pågående tumultet hemföra sina damer.
Paren ordnade sig på nytt.
Damerna sågo alltjämt förskrämda ut och åhörde med större distraktion än sedvanligt sina kavaljerers komplimanger.
Det var som att dansa öfver en tänd krutfjärding.
Björnberg förde nu den vackra fru Otterdahl, hvars lilla hand darrade i hans, hvar gång de vilda ropen trängde in i salen.
– Var inte inquiet, hviskade Björnberg i den vackra fruns öra, det är myndigheternas sak att passa på det här, fast det ännu så länge tyckes roa dem att låta populacen ge hals efter mig.
När menuetten slutat, blef en paus, under hvilken mandelmjölk och konfityrer kringbjödo.
Björnberg serverade sin dam, och medan hon läppjade på mandelmjölken, lyssnade han efter skränet.
Unge Wingård, biskopens son, stod vid ett af fönstren och såg ner.
– Se efter, ifall skrikhalsarna retirera, Johan Didrik! ropade Björnberg till honom.
Det förefaller, som om de fått nog af nöjet.
– Å nej, herr Björnberg, sade doktor Dubb, som stod alldeles tätt intill och hörde frågan.
Så lättvindigt går det ej.
Torget tömmes visserligen, men efter hvad jag hört, lär man desto lifligare trängas och knuffas på Norra Hamngatan utanför herr Björnbergs hus.
– Det artar sig till en verklig revolt, ropade baron Koskull upprymd, det är högst pikant att för en gångs skull något händer i vår beskedliga stad.
Götheborg ter sig fullkomligt som Paris.
Busarne ämna aflägga visit hos bror Björnberg.
– Den äran ger jag – jag ber om ursäkt, lilla fru Otterdahl, därför att jag svär.
Hör hit, han, Andersson.
– Gå och se till, att de ej göra något ofog vid mitt hus och se efter frun och barnen, ifall det behöfs.
Landshöfdingen kom i detsamma fram.
– Får jag fråga herr landshöfdingen ...
– Man kommer för att rapportera för mig, svarade denne kort.
Hvar har grosshandlare Björnberg sin fru?
Jag ser ej till henne på balen?
– Min hustru håller sig hemma, hon är sängliggande sjuk.
– Det är en mycket obehaglig situation för den beskedliga fru Björnberg och hennes små barn.
– Det är en obehaglig situation för mig också.
Jag hyser emellertid den oförgripliga åsikten, att myndigheterna böra inskrida för att hjälpa stadens borgare att försvara lif och egendom.
– Myndigheterna skola göra sin plikt utan att därom påminnas, det kan grosshandlare Björnberg vara viss på.
Men det är lättare att reta upp en folkhop än att stäfja den, det borde stadens borgare besinna, svarade Forselles i retlig ton.
Herr landshöfdingen var ingen handlingens man, utan en goddagspilt och elegant fruntimmerskarl, som ej tyckte om att få sitt balnöje afbrutet på detta vådliga sätt.
Han hade dessutom aldrig kunnat fördraga Björnbergs familjäritet och påflugenhet.
– Är det han där, som skall rapportera? frågade Björnberg, då en uniformsklädd polisgevaldiger visade sig i dörren till förstugan.
– Ja, det är gevaldigern, som jag skickat ner till herr Björnbergs hus för att se, hvad som dar tilldrager sig.
Stadens öfverkommendant, contreamiralen de Frese, politieborgmästaren Hummel och flera af borgareskapets äldste kommo till för att afhöra rapporten.
– En hop mursten, som låg utanför Björnbergska huset, har nyttjats för att inslå fönstren såväl till gatan som till gårdssidan.
Jag såg flera pojkar sysselsatta med att slå stenarna i mindre stycken, som de lämnade åt andra för att dessa skulle börja stenkastningen.
Man har rifvit ner portarne.
Björnberg gjorde en rörelse, som om han velat rusa ner.
Politieborgmästaren höll honom tillbaka.
– Och fru Björnberg och barnen? frågade herr Hall.
– Jag såg till att de blefvo bragta i säkerhet åt gårdssidan, sade gevaldigern, jag bar själf fru Björnberg dit.
– Det är bra.
Men hvad tänka herrarne nu göra? frågade Björnberg.
– Till hvarje pris måste vi skaffa lugn till natten, sade amiralen och drog upp sin stora klocka ur byxfickan.
Half nio.
Följer bror med? frågade han landshöfdingen, som såg litet tveksam ut.
– Naturligtvis, svarade denne och gjorde ett tecken åt sin betjänt, som kastade en vid blå slängkappa öfver sin herres granna uniform och räckte honom den trekantiga hatten.
Landshöfdingen såg med en lång saknadens blick in i balsalen och kastade en förstulen slängkyss in till en af de vackra fruarna, som satt på kanapén alldeles vid dörren.