Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Bank innestående summa; N:o 117, ang:de en prescriptionstid för liqviderandet af åtskilliga i Riksg.cont:s räkenskaper balancerade äldre skuldposter; N:o 118, i fråga om förändring i sättet för ersättning af hästar och persedlar, som vid rusthållsregemenlena under krig gå förlorade; N:o 119, ang-.de utvidgandet af apologistclassen vid Fahlu högre lärdomsskola; N:o 120, aug:de inköp af boställe åt en capellpredikant i Undenäs församlig inom Skaraborgs län; N:o 121, ang:de en del löneförmåner till underofficerare vid 3;ne compagnier af Helsinge reg:te; N:o 122, ang:de förändrad reglering af den åtskilliga hemman i Skaraborgs och Elfsborgs län medgifna rättighet till mulbete å kronoparken Edsmären; N:o 123, med förslag lill förändrade föreskrifter, ang:de villkoren för tillverkning och försäljning af bränvin; N:o 124, ang:de förklaring af K. kungör, d. 1 Oct. 1812, rör.de vissa iakttagelser vid besvärsskrifters och ansökningars inlemnande; N:o 125, i anledn. af K.
M:s nåd. propos. om ändring af 8, 9, och 10 §§ i 17 cap.
Handelsbm, samt förklaring af 2 § i samma cap.; -N:o 126, ang:de grufägares åläggande att deltaga i fattigvården; 336
Den 19 Februari.
N:o 127, ang:de ändring i 4, 5 odi 6 §§ 24 cap. Byggningab:n; N:o 128, ang:de afviltringarnes skyndsamma verkställande i Wester-Dalarne; N:o 129, ang:de åtgärder att befordra skyndsammare antagande af det nya systemet för mått, mål och vigt; N:o 130, ang:de ytterligare utvidgad smidesrätt inom bergslag; N:o 131, ang:de indragning af bergsfogde-ljensterne; och N:o 132, ang:de undanrödjande af stadgade hinder för Adelsmäns befordran till tjenstebefattningar i städerna.
Öpnades Hrr Electorers lista vid val af en ledamot i Allm. Besv.- och Ekon.Utsk. efter N:o 360, Fril).
Trolle, Nils; Och befans dertill hafva blifvit ntsedd; N:o 2090 Hr Adelborg, Anders Otto.
Äfvenledes öppnades Hrr Electorers lista vid val af en suppleant i LagUtsk. efter N:o 226, Hr Jägerhorn af Storby, Fullm.
Ilr Cederschjöld, Robert Thophron; Och befans dertill hafva blifvit utsedd: N:o 102, Hr Oxehufvud, Olof Philip.
Upplästes följande af Hr Cederschjöld, Pehr Gust. inlemnade mern.:
Till vårdande af min helsa nödgas jag ödmjukast anhålla alt blifva entledigad från ConstUtsk.; men med tillstånd att fä bibehålla min pollett.
På det alt mitt rum ingen dag skall behöfva stå tomt i Utsk., vill jag der qvarstanna, intilldess min efterträdare har kunnat blifvit utsedd, nemi. till nästa plenum. R. o.
Äd. biföll denna Hr Cederschjölds anhållan, hvarefter II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Electorer, att i deras nästa sammanträde utse en ledamot af Const.Utsk. i st. f. Hr Cederschjöld.
I anseende till min snart föreslående afresa från hufvudstaden, får jag vördsamt afsäga mig det förtroende Hrr Electorer visat mig, då de utsett mig till suppleant i LagUtsk.
Hrr Electorer, att i nästa sammanträde äfven välja en suppleant i LagUtsk. H. Ex. Hr Gr. o. Lan dm. tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m., såvida icke de på föredragningslistan upptagna mål hunno förekomma till pröfning under förmiddagens plenum.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 12 och 15 dennes på bordet lag - Den 19 Februari. 337 lagda betänk.
N:o f>9, i anledn. af väckte motioner om upphäfvande eller ändring af K. förordn. d. 9 Maj 1835, ang:de livad iakttagas bör vid bandel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva.
FIr lia m marberg, Carl Axel, anförde skriftligen:
Till följd af föreg:de riksdagar, bar man icke sett någon förordning tillkomma, hvilken uti dess påföljd menligare inverkat på allmänna crediten, samt framkallat handlingar af bedräglig natur, än den af d. 9 April 1835, rör:de köp om lösegendom, hvilken köparen låter förblifva uti säljarens vård; ej eller finnes allmännare tanka än den, att samma förordning antingen bör rent af upphäfvas eller ock med sådana controller förses,- de der, sä vidt möjligt ske kunde, skulle förekomma det bedrägliga uti slika afhandlingar.
Det är således fråga derom, huruvida denna förordning skall upphäfvas eller icke.
I förra fallet skulle jag anse förenadt med rätt och billighet, alt en hvar får använda sin egendom på sätt honom bäst svnes; och således jemväl, i brist af annan säkerhet eller tillgångar, kunna erbjuda långifvaren den af lösören.
Det återstår således att bestämma sådana iakltaganden vid upprättande af ifrägavar. köp, hvilka i möjligaste måtto skulle kunna motverka tillkomsten af dem, hvilka äro diktade och hafva för afsigt att undanhålla borgenärers rättmätiga fordringar, under det gäldenärer oqvaldt besitta egendom, oåtkomlig under egiden af en falsk köpafhandling; och det är icke nog med den ekonomiska förlust, som härigenom mången tillskyndas, derjemte tillkommer ett moraliskt ondt, som undergräfver all credit i landet.
Gerna medger jag, alt det är lättare sagdt än gjordt, att föreslå controller mot missbruk, hvilka tillämpade skulle fullkomligt medföra hvad man dermed åsyftat.
Utsk:s majoritet har det åtminstone, efter mitt förmenande, icke lyckats alt uti förevar, betänk, i någon väsendtlig mån afböja det onda, hvaröfver med så mycket skäl klagas.
Utsk. har nemi, förbisett det speciella uti föreskriften mot missbruk, hvilket i främsta rummet bort afses, och hvarigenom tillkomsten af falska afhandlingar ursprungligen skulle hämmas; i det ställe har Utsk., som mig synes, i frågans andra stadium lemnat föreskrift derom, huru vid utmätningar bör tillgå, då fråga uppslår om bättre rätt till godset, samt vidare förfaras bör, då tvist derom kommc under domstolens pröfning, o. s. v.
Jag kan således icke godkänna detta Otskrs förslag, såsom efter min tanka icke ensamt ledande till målet; men åberopar hufvudsakligen Hr Giinthers väl motiverade reservatalion, hvilken uttrycker min egen åsigt af frågan, samt innefattar nära nog alla de controller, som uti ifrägavar. fall kunna äskas.
Likväl skulle jag anse mindre behöfligl, på sätt Hr Gunther föreslagit, att de köpafhandlingar, hvilka upprättas inom allmogen, jemväl skulla publiceras genom allmänna tidningar, en föreskrift, som nära nog vore omöjlig att efterkomma, äfvensom slika transactioner inom ståndspersoner 7 H. 43 338 Den 19 Februari. eller dä säljaren är ståndsperson borde genom provinsens tidning tillkännagifvas.
Deremot torde det blifva tillfyllestgörande om pnblicalion af köpafhandlingarne en gäng sålunda verkställes, och mindre behöfligt förnya den hvart Salje är, sorn jemväl blifvit föreslaget.
Ännu ett iakttagande anhåller jag få tillägga, nemi. att om gäldenär försäljer all lösegendom, efter den tid annan dess skuld till betalning vore förfallen och till hvars gäldande tillgång saknas, så bör en sådan afhandling underkännas samt den förfallna skulden njuta betalningsrätt af lösegendomen, oansedt det sednare uppgjorde köpet.
Jemväl tar jag mig friheten vördsammast föreslå, att en blifvande förordning, deri, som jag hoppas, komma att upptagas nu åberopade grundsatser, skulle i så fall medföra retroactiv verkan för redan gjorda afhandlingar om lösören, alt köparen eller innehafvaren af de samme vöre pligtig låta dem kungöras från predikstolen, någon viss tid efter som den blifvande förordningen vore promnlgerad, så vida desamme fortfarande skulle med-, föra laga kraft.
Med alia dessa nu åberopade precautioner skulle man kunna hoppas den väsendlliga fördel vunnen, att större delen af de s. k falska afhandlingar om lösören i upprinnelsen förekommas, till stor båtnad för crediten, samt allmän och enskild belåtenhet.
— Jag anhåller vördsammast om propos. till återremiss af detta betänk., samt att detta anförande får i_så fall åtfölja till Utskottet.
De många motioner, som blifvit väckte i detta ämne, äfvensom det allmänna omdöme, som försports öfver detsamma, visa de olägenheter, som uppstått genom tillämpingen af ifrågavar.
1835 års författning; och man tyckes sålunda allmänt vara ense derom, att åtgärder erfordras till afhjelpande af dessa olägenheter, fastän tankarna kunna vara delade, hvilka dessa åtgärder böra vara.
Af sådan anledn. och då jag redan å embetets vägnar yttrat mig i detta ämne, har jag trott mig böra frambära de äsigter, som jag deruti hyser.
Den första rättegång, som jag kan erinra mig, dä fråga uppstod, huruvida ett köp af lösöregods skulle gälla, ehuru godset icke var traderadt till köparen, uppstod för några och tjugu år sedan, då det bände, att en handlande i en stad rymde, efter alt, en eller par dagar före afvikandet, hafva försålt hela sitt varulager och all sin lösa egendom till en person, som derå erhållit en skriftlig förbindelse.
Det tvistades i följd deraf ganska mycket huruvida denna afhandling skulle medföra rättighet för ägaren till nyssnämda förbindelse att bemäktiga sig berörda egendom, hvarigenom alla öfrige borgenärer icke skulle erhålla ett runstyckes betalning för sine fordringar.
Man åberopade ä ena sidan 17 cap. 2 § Ilandelsbtn, som stadgar: ”Hvad i gäldenärs bo finnes, som hörer annan till, det skall först utlagas, såsom : inlagsfä ; eller det, som satt är under bolag eller lill salu; stulit, röfvadt, lant eller legdt gods; pantsatt gods, dä lösen derföre gifves; faddergåfva; hemgift, och annat dylikt.
Ar delta lörvandladt, och ej i behåll; gånge dermed, som i 16 § skils”; d. v. s. det blir en fordran utan förmånsrätt.
Hvad som
Den 19 Februari. 339 här uppräknas, har lill sin grund, att det gods man vill taga ur annan mans bo, skall förut hafva tillhört en annan, innan det inkom i gäldenärens hand.
Om man antager denna grundsats, sä finnér man, att under denna benämning icke kan komma den egendom, sorn tillhört gäldenären, men hvilken han försålt, dock utan att hafva densamma från sig lemnat.
Hade man i ofvannämnde mål dömt så, att som det anspråk, hvilket köparen gjorde pä gäldenärens hela lösegendom, icke kunde hänföras under någon af de benämningar eller voro sädane, som omtalas i 17 cap. 2 § Handelsbm, kunde anspråket icke bifallas; sä hade kanhända alla de frågor, som sedermera uppstått, icke blifvit väckte.
A andra sidan sades, att som lagen icke ovillkorligen fordrar, att gods skall öfverlemnas för det att ett aftal derom skall vara gällande, så borde äfven det omnämnda köpet blifva beståndande; och så hlef det afdömdt.
Det har varit till följd af detta domslut, som småningom försäljningar tilltagit och ökat sig; och som ingen offentlighet för sädane transactioner var föreskrifven, visste man icke eller något derom, förr än vid sig yppande concurser eller utmätningar, dä afhandlingarne företeddes.
Att deraf många olägenheter uppstodo är klart, och det var dessa man sökte afhjelpa genom 1835 års författning.
Vi hafva sett hvilka verkningar den medfört, och hvilka missnöjen i följd af densamma uppkommit.
En af reservanterne har upplyst derom, att fråga varit väckt hos Konungen att framställa en propos. i ämnet till 11.
Förslaget var sådant, sorn det nu af LagUtsk. blifvit framstäldl; men många betänkligheter visade sig.
Om man alldeles upphäfde 1835 års författning, så återkom man till det förra tillståndet, alt sädane afhandlingar kunde vara hemliga, och icke vinna publicitet förr än i det ögonblick, då man ville göra dem gällande.
Man uppställde deremot endast en edgång, som skulle atläggas af säljaren och köparen.
Det torde kan hända vara mera sällan, som sjelfva afhandlingen är rent af fictiv; snarare torde förhållandet vara, att när en fordringsägare strängt ansätter sin gäldenär med lagsökning och hotar med utmätning, så begagnar den sednare sig af utvägen att, medelst försäljning till fordringsägaren af sin lösegendom, reda sig i sin svåra ställning, då han efter författningen sålunda kan lemna fordringsägaren säkerhet, och i sådant fall kan ju eden med godt samvete både af köparen och säljaren atläggas.
Men äfven om afhandlingen vore blott och bart chimerisk, så skulle det vara ganska lätt att köparen lemnar sin löpande förskrifning på köpeskillingen, och i sådant fall kan han ju säga:
Jag har lemnat en löpande förbindelse, och säljaren får penningar för densamma; jag har verkligen gifvit en valuta för det godset.
På samma sätt säger säljaren, att jag bar fått valuta ; eden aflägges, och sedermera byter man ut köpeafhandlingen mot förskrifningen.
Det synes således som edgången icke skulle komma att medföra den säkerhet, som man dermed afsett.
Dä man väl tillåter, att den fordringsägare, som begär utmätning, får godset utmätt och i qvarstad salt, så är det visserligen sant alt derigenom uppehälles verkställigheten af en afslutad köpeafhandling; men den tillintet - 340 Den 19 Februari. göres alldeles icke, ty när ed aflägges derpå, så står det fast; och när det visat sig, alt åtskilliga fordringsägare, sora gjort försök att utfå sina fordringar, slutligen förlorat, och afhaudlingarne blifvit fastställde, och utmätningssökanden blott ådragit sig kostnader, så skall hvar och en småningom undvika att dervid göra åtal, utan afhandlingarne anses ostridiga och komma att hindra utmätningsförsöken.
Det var dessa betänkligheter, som framställde sig, och sorn bidrogo att man ansåg det vara bättre att qvarblifva vid 1835 års författning, och att ej utbyta den publicitet, som deri föreskrifves, mot en blott edgång.
För min del har jag varit af den tanka, att det säkraste och bästa vore att återgå till den grund, som 1734 års lag stadgar, nemi. att, för att äga anspråk på den lösegendom, som finnes i annor mans bo, bör man kunna visa, att man varit ägare deraf innan den i gäldenärs bo inkom.
Antager mau denna grundsats, så finner man, alt derigenom försvinner helt och hållet frågan derom, att utmätning eller concurs skall kuuna hindra fordringsägare alt få göra sin rätt gällande.
Tilläfventyrs hvilar frågan yiterst på begreppet om sjelfva äganderätten till lösegendomen.
Lagen stadgar i 1 cap. 5 § Handelsbo.
”Säljer man tvem ett; gähle skadan åter, och bote 10 daler; och den behålle godset, som först köpte”.
Häraf fattar man det begrepp, att afhandlingar gälla utan alt tradition af egendom ägt rum, och det är ock rätt, att så förhåller sig, när frågan är mellan köpare och säljare.
Der köpeaftal är gjordt, utan varans eller godsets öfverlemnande, har köparen rätt att erhålla godset mot köpeskillingens erläggande, och säljaren har rätt att fä sina penningar, när han öfverlemnar godset; men icke innefattar detta något bestämdt stadgande, huru förhållas skall mellan köparen och tredje män, om han vill göra sin rätt gällande, på grund af lagen, som tillåter att utmätning skall äga rum.
Man har antagit, att äganderätten till lösegendom kan skiljas från sjelfva innehafvandet: det är på denna sals man vill grunda sig.
Men huru skall man då förklara sådana förhållanden, der egendomen, som innehafves, olofvandes säljes och _ kommer i tredje mans hand, som köper densamma på god tro?
Ar det svek derunder, så stadgar lagen, att en sådan handling skall återgå.
I afseende på lånt och förtrodt gods, stadgar lagen rättighet för ägaren att lösa detsamma ; men om denna rättighet ej begagnas, förblifver köparen ägare deraf.
Huru skall man kunna förklara, att den ene, som varit ägare, blifvit afhänd sin rätt, utan att han visste deraf, och denna öfverflyttad på en annan?
Jag har icke kunnat förklara detta annorlunda, än att äganderätten ovillkorligen medföljer sjelfva godset, så att densamma alltid är anförtrodd uti innehafvarens hand, och den rätt en annan häfver, består endat uti rättigheten alt återfordra godset; men äganderätten öfvergår lill den, som på god tro köper godset.
Antager man satsen sålunda, skall man komma dertill, att den, som köper annors egendom, utan att hafva den i sina händer, har ock lemnat äganderätten qvar hos säljaren, och således är det på köparen sjelf det ankommer att se sig före, att den person, med hvilken han handlar, icke bedrager
341 honom, ulan verkligen låter honom få egendomen, ty det är klart, att den som sålt, äfven hör öfverlemna egendomen.
Jag för min del tror, alt lagens stadgande i 1 cap. 5 § Handelsbo icke skall kunna så förslås, att om en person ingått köpeaftal om lösegendom, utan att taga den under sin vård, och en annan sedermera köper och betalar densamma på god tro, och verkeligen får godset till sig öfverlemnadt, sä skulle dock det första köpslutet stå fast, och den sednare köparen vara pligtig att utan lösen lemna godset ifrån sig.
Tolkar man lagen så, då uppslår en gruflig olägenhet, alldenstund man äfvenlyrar vid hvarje köp, att en annan skall komma och visa, att han har köpt förut, och att det är han, som skall hafva godset eller egendomen.
Detta tror jag icke vara det rälta, roen anser man saken så, då blir förhållandet annorlunda.
Likväl strider detta mot lagens stadgande i andra fall.
Emedlertid har författningen vunnit en tillämpning, som i åtskilliga fall varit alltför utsträckt.
Jag torde i det afseende! fä nämna, alt för några år sedan sålde en handlande hela sitt varulager, enligt inventarium den sista December; likväl fortfor han att drifva handeln, mottog nya varor, och först då, när fråga blef att göra concurs, då kom den som köpt lagret och företedde inför rätta sitt köpebref, och tog derefter hela egendomen.
Det visade sig, att han icke betalt ett enda runstycke, utan endast gått i borgen för cessionanten, och att egendomen således utgjorde en pant för borgensförbindelserne.
Lagen stadgar visserligen, att man skall hafva panten i handom, om man skall hafva någon rätt dertill, men som här en köpeafhandling företeddes, sä blef den fastställd.
Sådane missbruk hafva ägt rum, och torde komma att framdeles än ytterligare inträffa, i fall författningen kommer att fortfarande äga bestånd.
Hr Giinthers reservation, så tyckes han äfven anse, att enda sättet att afhjelpa olägenheterne, vore att upphäfva 1835 års författning, sålunda att icke ett sådant köp skulle kunna medföra någon rätt för en fordringsägare vid yppad concurs hos gäldenär; men han anser vådligt att i nuvarande ögonblick förändra författningen, ty dett skulle beröfva personer möjligheten att skaffa sig säkerhet och kunna hjelpa sig fram.
Det är likväl mycket tvifvelaktigt hvilket som mest bidrager till vinnande af credit för den, som är i behof att lemna säkerhet eller låna penningar.
Han kan visserligen skaffa säkerhet åt en af sina fordringsägare, men derigenom beröfvar han de andre den säkerhet de trott sig äga, och ställer sig derigenom i en vida sämre belägenhet.
Man har föreslagit en vidsträcktare publicitet.
Det skulle visserligen lyckas som vore derigenom något vunnet, men följden deraf torde bli, att hvar och en fordringsägare, som ser att gäldenären sålt sin lösegendom, finner deraf, att denne är på obestånd, och alla rusa derföre till, för att göra sina fordringsanspråk gällande och söka utmätning, om något finnes att taga, eller i annat fall drifva till concurs, och sålunda skall just offentligheten påskynda hans undergång, i st. f. alt, om utvägen alt försälja lösören icke funnes, utan hvar och cn, som försträckt penningar, hade sig öppet lemnadt alt söka ut - 342 Den 19 Februari. mätning hos gäldenären, skulle detta bidraga att lemna denne en credit, som han nu saknar.
Sjelfva tillvaron af tillåtelsen att försälja lösören, tvingar kanske mången att just begagna den utvägen, emedan han thy förutan ej erhöll någon credit, och jag tror, att snarare lättades än minskades utvägarne för lånebehöfvande till hjelp, om författningen helt och hållet upphäfdes.
Det rättaste skulle jag tro vore att förklara, ali, på den grund, som förut finnes i lagen, annan egendom icke finge undantagas, än den som utgjorde annans tillhörighet innan den inkom i gäldenärens bo.
Bygger man på denna grundsats, skall man kanske få lof att stadga, att vid försäljning af lösören en viss tid, t. ex. 30 dagar, måste förflyta, innan egendomen kan återföras till gäldenär, med rättighet för den som lemnar densamma tillbaka, att derpå hafva rättsanspråk.
Skulle den, som säljer sin egendom, föra den ifrån sig och vara densamma beröfvad 30 dagars tid, tror jag icke att något bedrägeri skulle ske, utan att afhandlingen derom vore riktig och ärlig.
En sådan föreskrift hindrar icke att egendomen ändå kan legas och utlånas till säljaren, på dens ansvar, som är ägare, och hvilken kan tillse, att den person, till hvilken egendomen leges eller lånas, icke är på obestånd.
Om den, som ingår en afhandling om köp af en annans lösegendom, vet, att den person, med hvilken afhandlas, icke äger någon annan skuld, så kan han tryggt afsluta köpet, utan alt något dervid äfventyra.
Ar förhållandet åter, att den som säljer, har andra fordringsägare, som kunna alla hafva sins emellan lika rättmätiga anspråk till egendomen, så torde det vara klart, att afhandlingen är till förfång för de öfrige borgenärerne, och att densamma icke bör af lagen hägnas.
Detta sker likväl sådan som författningen nu är, och det är just denna kränkning af andras rätt, som föranledt de många klagomål, som blifvit väckta.
Jag tillstyrker för min del äterremiss, på det att LagUtsk. måtte taga denna fråga i närmare öfvervägande.
Raab, Adam Christ-.:
Sällan hafva Ständerne i något förslag till lagstiftning mera misslyckats än i det till ifrågavar. författning.
Det är R. o. Ad. bekant, hvad äfven Hr Stråle mera detaljeradt omförmält, att redan för längre lid tillbaka inritade sig missbruket att gynna en eller annan borgenär på andras bekostnad, dymedelst att gäldenär försålde sin lösegendom till en af creditorerne, hvarigenom vid utmätningslillfället ingenting fans till betäckande af de öfriges kraf.
Det var just till förekommande af sådane svekfulla åtgärder, som Ständerne vid 1828 — 1829 årens riksdag föreslogo en författning, i öfverensstämmelse med lagförslaget till Utsökn.bm, hvilken likväl ej af Konungen sanctionerades, och det blef 1834 års
Ständer förbehållet att framkomma med det olyckliga foster, som väckt så mycken förargelse i landet — förslaget till en författning, som af allt redbart folk blifvit, såsom man plägar säga, satt i litanian.
När jag for upp hit till riksdagen, uppmanades jag af vänner och bekanta att, i hvad på mig kunde ankomma, söka tillvägabringa ändring af den - Den 19 Februari. 343 samma.
Jag liar nyligen varit hemma i min landsort och erfor ytterligare då, att sjelfva representationsfrågan knappt utgör litligarc föremål för allmänhetens uppmärksamhet, än ifrågavar. författning, som nu allmänt missbrukas till motsats af hvad dermed åsyftades.
Den afsåg nemi. att förekomma svek, men har i stället gifvit laglig form deråt, och det är derföre angeläget, att Ständerne vidtaga sådane åtgärder, som tillintetgöra de utvägar, den erbjuder för gäldenären att bedraga sina creditorer.
Om jag granskar det förslag, som LagUtsk. afgifvit för detta ändamål, kan jag ingalunda finna, att detsamma uppfyller det mål, som åsyftas.
Utom hvad som redan derom blifvit anmärkt, nemi. att man velat ät eden lemna hela bevisande kraften, d. v. s. öfverflytta sjelfva controllen till blott edgång, i stället att 1835 års författning afsåg att genom offentlighet motverka bedrägerier, utom denna anmärkning, säger jag, innebär förslaget i sjelfva detaljerna felsteg, sorn jag icke vill lemna oanmärkta.
1 :sta § säger: ”Söker någon vid utmätning alt fä undantaga gods, som i gäldenärs bo finnes, och är sökandens rätt dertill icke ostridig” etc.
Här synes som ville lagstiftaren åt executor öfverlemna domaremakten att bestämma huruvida anspråken äro ostridiga eller icke.
Det lärer ej skäligen kunna ät en executor anförtros att afgöra en sådan fråga, och jag supponerar derföre, alt meningen är: om sökandens anspråk bestridas.
Vidare heter det: ”dock stånde det (nemi. godset) i säkert förvar”.
Men godset består ofta af gårdsinventarier, såsom oxar, hästar, kor etc., och jag hemställer i följd deraf, om det vore tänkbart, att kunna sätta dem i säkert förvar, och hvem skulle under liden föda och vårda dem eller betala deras underhäll och skötsel, och dessutom hvad säkerhet finnes, att desse kreatur väl värdas och ej skadas under tiden?
I det afseendet hade onekligen 1840 års Ständers förslag ett vida större företräde framför delta, ty del lydde så: ”bjuder den sökande skäl för sig, sättes godset i qvarstad” — en föreskrit, som är rimlig och kan efterföljas; likväl sanclionerade K.
M. ej det förslaget; mindre skäl vore alt vänta sanction på delta.
Återstår då alt pröfva hvilken åtgärd, som bör vidtagas.