Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte en enkel och klar motivering, har jag deruti funnit ej mindre sanna åsigter i 484 Den 30 N ovember f. m. fråga om en sedelutgifvande banks ändamålsenliga inrättning, utan ock, hvad mera är, en lyckad tillämpning af dessa theorier på våra nuvide förhållanden.
Hvad motionären yttrat om de långa förfallotiderna för bankens fordringar, om fastighets-lånefonden, om förlagen åt filial-bankerna in. m„ är fullkomligt sannt; lika så om de missbruk, som banken upmuntrar genom det öfverhandtagande borgenssystemet.
Motionären ådagalägger uti sin framställning ganska tydligt, att banken icke verkar i produktionens eller uti allmänhetens eget välförstådda intresse; han kunde dervid gerna hafva tillagt, att den genom sina nuvide låne-operationer verkar menligt äfven för sitt eget ändamål.
En sedelutgifvande bank kan nemi. aldrig, utan fara för sitt eget bestånd, lemna betydligare försträckningar på längre tid.
Detta är icke någon sofism, utan en grundsats, som konseqvent följer af en sådan banks eget väsende.
Ty hurudant är förhållandet tued en dylik banks skulder och fordringar: de förra utgöras af hela den sedelmassa, som är i omlopp och som den åtagit sig att vid anfordran inlösa.
De sednare, eller fordringarne, bestå i reverser, vexlar, inteckningar m. m.
Det är gifvet, och jag tror att ingen kan motsäga det, att om en sedelutgifvande bank tillåter en lång förfallotid för en stor del af sina fordringar, detta är ett förhållande, som icke i längden kan bära sig, af det enkla skäl att banken ständigt löper fara att få till större eller mindre del betala sina skulder till allmänheten, eller, hvilket är detsamma, att med silfver inlösa sina sedlar.
Förfallo-tiderne för fordringarne och skulderna få icke förete en så stor olikhet, som den, hvilken nu eger rum i afs:de å vår Bank.
Hvad som i detta fall gäller om den enskilde, kan ock i hufvudsaklig mån gälla om en sedel-utgifvande bank.
Då man granskar nuv:de BankoRegkte, förvånas man verkligen öfver ett dylikt missförhållande.
Detta reghte har i många afs:den snarare tycke af ett ganska utförligt förlags-kontrakt, enl. hvilket ganska betydliga delar af Bankens tillgångar blifvit bortförskrifna på åratal.
Jag yttrade några ord om borgens-syst ernet; detta gör sig nu gällande icke blott inom allm. diskonten, utan äfven till ganska betydlig del, fastän under en annan form, uti fonden för handel och näringar, samt har dessutom genom den s. k. statslånefonden vunnit en ytterligare utsträckning.
Detta sätt att tillvägagå, var väl en eftergift för nödvändigheten, jag medgifver det, men i principielt hänseende äro åtgärderna så väl härutinnan, som i andra afs:den, att på det högsta beklaga.
De försvåra den ombildning af vår Riksbank, hvaraf behofvet, efter min tanka, så till sägandes, står för dörren.
Då Banken, Mine Hrr, sådan den nu är organiserad, verkar hvarken i produktionens eller i allmänhetens välförstådda intresse, och då den dessutom verkar på ett sätt, som för dess eget sjelfbestånd i framtiden är vådligt, hemställer jag om vi icke böra vara motionären tacksamme för det han fästat upmärksambeten på dessa förhållanden, och om vi icke böra vara angelägna, att vid denna Riksdag vidtaga alla de åtgärder, som äro nödvändiga för att i detta hänseende betrygga dess ställning.
Annu torde utvägar
Den 30 November f. m. 485 stå till buds; matte de vidtagas; vi veta i sanning icke hvilka tider lämpligare än de nuv:de, som komma att erbjuda sig för en dylik reorganisation.
Jag glömde nyss att erinra om ännu en omständighet, hvarpå en annan motionär, Frih. v. Schwerin, fästat upmärksamhet och som är en följd af vår Riksbanks nuv:de funktioner, den nemi., att just till följd af de långa förfallotiderne för Bankens fordringar, denne är uturståndsatt att utöfva det helsosamma inflytande, som den borde, i afs;de å inträffande kriser, både preventivt och sedan de upstått.
Den har härigenom, så att säga, lemnat timmarne ifrån sig.
Våra enskilda Banker, som, i parenthes sagdt, dela rättigheten af sedelutgifning, men deremot icke skyldigheten att med silfver infria sina sedlar, akta sig nog för att bevilja försträckningar på långa tider; hvarföre skall man då af vår Riksbank, uprätthållaren af vårt myntvärde, fordra en dylik för dess eget bestånd menlig eftergift.
— Det är väl sannt att denna Bank är ganska rik, och det fordras i sanning en stor grundförmögenhet för att kunna tåla vid en sådan hushållning; men äfven den rike kan råka i förlägenhet om han icke gör sina tillgångar disponibla för kommande behof.
Jag slutar med att till BankoUtsbts allvarliga behjertande öfverlemna Hr Åkermans motion.
Jag tror att den, jemte andra goda egenskaper, äfven förenar den af varsamhet.
Måtte Utsk:t tillgodogöra sig densamma i dess hufvudsakligaste delar.
Det hade visserligen varit att önska, att de sunda åsigter, som grundlagt detta förslag, kunnat realiseras på ett sätt, att desamma tidigare, än som nu är fallet, kunde kommit att bära frukt; men en nödig varsamhet torde derför hafva lagt hinder i vägen.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte till Utsk:t få åtfölja motionen.
Jag skulle visserligen gerna önska att med någon större utförlighet yttra mig öfver åtskilliga af de vigtiga ämnen, som här blifvit föremål för öfverläggning med anledn. af Hr Åkermans motion, men dels fruktar jag, att en någorlunda fullständig framställning i dessa hänseenden skulle blifva allt för vidlyftig, dels torde också härigenom duskussionen komma att, mera än tillbörligt, aflägsna sig från det egentliga ämnet för dagen.
Jag anhåller derföre att nu, endast i största korthet, få vidröra ett par af de här omhandlade hufvudpunkterna, nemi. huruvida silfret kan betraktas såsom en tillförlitlig mätare på ett lands utrikes handel, och hvilka de omständigheter äro, som i främsta rummet kunna anses utgöra orsakerna till den närv:de tryckningen på landets allmänna penningeställning.
Ehuru det ingalunda kan förnekas, att silfrets gång till eller från ett land till en viss grad anvisar handelsställningen för tillfället (och jag vill gerna medgifva, att detta hos oss kanske mera än i de flesta andra länder är fallet), sfi tror jag likväl, att man icke så uteslutande får betrakta silfret såsom en mätare på handeln, som motionären tyckes vilja göra det.
Och skälet härtill är, att Deu 30 November f. m om också handeln, under en längre tid, vore aldrig så gynnsam, så skulle, i enlighet med sakens natur, ett obegräusadt hopande af silfver ändock icke komma att ega rum.
Ty såsom villkor att denna vara skulle komma att qvarstanna i landet, fordras också nödvändigt, att densamma med fördel må kunna användas; men någon annan användning finnes icke för silfret än antingen till förbrukning för lyxens behof, eller ock för att begagnas såsom bytesmedel, vare sig i form af pregladt mynt, eller i form af sedlar, hvilka i metallens ställe utgifvas.
Begge dessa ändamål, för hvilka silfver erfordras, äro emellertid, såsom hvar och en finner, på ett naturligt sätt begränsade.
Utöfver ett visst qvantum åtgår ej till lyxartiklar, och när det cirkulerande myntet stigit till det belopp, som rörelsen kräfver, kan detta ej heller gerna vidare ökas, åtminstone vore sådant icke någon vinst, utan i stället en förlust.
Redan häraf följer således a priori, att den qvantitet silfver eller ädla metaller, som ett land eger, icke kan utgöra en pålitlig måttstock för dess handel eller dess rikedom; och erfarenheten bestyrker dessutom denna sats.
England, hvars handel otvifvelaktigt är den mest blomstrande, och hvars rikedom är i jemn till vext, ökar visst icke oupphörligt, eller i samma förhållande, sitt förråd af ädla metaller.
Det är en sanning, att England i närv:de tid utgör deu mellanhand, genom hvilken nästan hela verldens omsättning af ädla metaller passerar, men ungefär samma qvantitet, som deraf till England införes, blir också derifrån till andra länder exporterad.
Med ett ord: jag tror icke, att ett lands kapital-t ill vext eller handels-vinst, annat än undantagsvis och till en mindre del, representeras af hopade massor af guld eller silfver, utan anser, att vexlingarna i olika länders, genom handeln upkommande, brist eller öfverskott, oell de kapital-förflyttningar, som härigenom eller af andra orsaker, föranledas mellan folken, till ojemförligt största delen, måste regleras genom effekter oell räntebärande valutor af mångfaldigt slag, men icke genom ädla metaller, hvilkas röle i detta hänseende egentligen inskränker sig till ett utjemnande af de olikheter, som för tillfället ej på något annat lämpligare sätt kunna ordnas.
Hvad åter beträffar den andra af de omnämnda hufvudpunkterna, eller hvilka förhållanden, som må anses utgöra den hufvudsakliga förklaringsgrunden till vårt lands närv:de tryckta penningeställning, ber jag att i detta hänseende få antyda tvenne omständigheter, nemi. en yttre och en inre, som eldigt min tanka härvid i främsta rummet böra tagas i betraktande.
Den ena af dessa omständigheter, eller den yttre, består deruti, att när den våldsamma brytningen för ett par år sedan inträffade i nästan alla länders kreditförhållanden, så blef den löpande kredit, som Sverige begagnade i utlandet, på ett högst betydligt sätt förminskad, och följden häraf skulle naturligtvis blifva, att när denna kredit indrogs, måste en stor kapital-förflyttning ega rum från oss till andra länder.
Afbetalningen af den löpande skuld, hvaruti vi då stodo, ställdes emellertid på ganska korta terminer, och detta gör, att det varit en stark kapitalström från landet, hvilken medtagit äfven Den 30 November f. m. 4>7 en del af vårt rörelse-kapital, hvaraf alltså på ett lika latt som naturligt sätt kan förklaras den minskning i rörelsemedel, som upkommit, utan att man behöfver taga sin tillflygt till någon underbalans i handeln, hvilket jag för min del icke tror på de sednaste åren hafva egt rum.
Ty på samma gång som förbrukningen onekligen varit minskad, hafva våra förnämsta export-artiklar, såsom tvävaror, spanmål, jern m. m., visserligen icke utförts till mindre grad nu, än vanligt, utan synes tvertom exporten häraf i sin helhet, så vidt jag kunnat finna, hafva varit större än förut i allmänhet.
Den andra af de antydda, väsendtliga orsakerna till den kapital-brist, som nu inom landet förspörjes, är enligt min tanka att söka dels deruti, att den omtalta rubbningen i våra utländska kredit-förhållanden, och deraf föranledda minskning i förlag, inföll vid en period, då i nästan alla rigtningar ett starkt industrielt framskridande egde rum, och en mängd storartade företag voro påbörjade, hvilkas fullbordan erfordra en betydlig kapital-tillgång, dels i den omständigheten, att just vid samma tidpunkt, mera än vid något föreg:de tillfälle, en stor spekulation i fast egendomshandel upstått, så att man på många håll, egentligen blott i hopp om vinst vid en snart förväntad försäljning, hade ingått i stora och omfattande samt till en del oförsigtiga egendomsköp.
Följderna deraf visa sig ännu; ty alla de, som köpt egendomar med skuld, äro naturligtvis obenägna att afyttra dem till minskade värden, utan försöka i det längsta att hålla sig uppe och genom nya lån verkställa sina afbetalningar.
Sammanställer man nu dessa omständigheter, att på samma gång som genom upsagd kredit och fortgående afbetalningar till utlandet, vårt förlags-kapital blifvit betydligen förminskadt, likväl, till följd af naturliga och till en del ej ogynnsamma förhållanden behofvet af kapital inom landet är ganska stort, så tror jag, att man deruti kan finna en hufvudsaklig grund till den tryckta ställning, hvari vår penningemarknad för närv:de befinner sig. o
Jag ber nu att få öfvergå till det förslag, som Hr Akerman framstiillt, och hvilket, såsom man kunde vänta, i många fall torde förtjena upmärksamhet
Jag vill likväl vid detta tillfälle icke ingå i någon granskning af de två första punkterna af förslaget, nemi. om enskilde delegares inträde i Banken för en summa af 5 millioner, och om en förändrad styrelse af denna inrättning; ty för att härom kunna yttra min mening, skulle jag nödgas göra vissa förutsättningar, hvilkas närmare förklaring och motivering skulle leda mig för långt ifrån ämnet; utan jag öfvergår till de punkter, deruti förslaget förefaller mig dels något otydligt, dels äfventyrligt., och öfver hvilka man Irån motionärens sida måhända kan vänta sig någon förklaring.
Hr Akerman föreslår, bland annat, att den nuv:de utlåningen i Banken å fastigheter på landet samt till städer och korporationer skulle uphöra, samt att fastighets-belåningen skulle öfverflyttas till Hypotheks-föreningarne, hvilka i utbyte mot sina obligationer skulle öfvertaga de fordringar och hypolheker, som Banken nu eger för dylika lån.
Mot sjelfva grundtanken i 488 Den 38 November f. to. detta förslag, har jag icke något egentligt att erinra; ty det är onekligt, att en så beskaffad lånerörelse, som fästighets-belåningen, icke är hvad man kallar bankmessig, och icke lämpar sig väl för en anstalt, som till en del måste hafva sina tillgångar disponibla, till följd af dess bestämmelse att vara en sedel-utgifvande vexelbank.
Men månne tiden för en sådan omorganisation nu vore tjenlig?
Vi veta att förslag äro å bane om sammanförandet af Hypotheks-föreningarnes verksamhet i vissa hänseenden till en större enhet än hittills, och ifall dessa förslag, hvilka jag för min del anser hvila på fullkomligt riktiga grunder, skulle vinna framgång, och sålunda, kanske innan kort, en central-anstalt i denna syftning kommer att upstå, vore det måhända mindre lämpligt — helst om denna nya inrättning blefve ställd i någon förbindelse med Riksbanken — att nu besluta en öfverflyttning af Bankens fastighets-beiåning (upgående till det betydliga beloppet af mera än 9 millioner rdr) till de särskilda hypoth.föreningarne emot dessas, hvar för sig utgifna obligationer, enär just ett sådant utgifvande af obligationer från spridda båll torde vara, hvad man i främsta rummet genom naturalisationen önskar motverka.
Men den punkt af motionen, sorn hufvudsakligen fästat min upmörksamhet, är förslaget att hela diskont-rörelsen skulle öfvergå från Banken till R:gs-kontoret, för att derstädes småningom förminskas och amorteras på 15 år.
Denna rörelse är för närv:de ganska betydlig; den allmänna diskont-fonden upgår till något öfver 11 millioner rdr, oell då nu amorteringen först efter 15 år skulle vara afslutad, finner man att ifrågav:de lånerörelse skulle under en lång tid komma att fortsättas till ett ganska betydligt omfång, hvadan det också vill synas mig blifva förenadt med stora svårigheter för K:gs-kontoret att kunna handhafva en så beskaffad utlåning.
Det finnes nu inom
Banken en särskild inrättning för detta ändamål, nemi. de s. k. diskont-direktionerna vid Banken och låne-kontoren i landsorterna; men huru R:gs-kontoret i sin nuv:de form skulle verkställa den vidsträckta bank-administration, som af öfverflyttningen måste blifva en följd, kan jag ej tydligen inse; möjligen har dock motionären mera fullständigt genomtänkt detta ämne, ehuru han icke närmare utvecklat detsamma i sin motion.
För min del tycker jag emellertid, att det vore enklare och bättre, om man tills vidare bibehölle det machineri, som för närv:de i sådant ändamål finnes, heldre än att förstöra detta och inrätta ett nytt i R:gskontoret, hvilket väl ändock torde komma att funktionera ungefärligen på samma sätt, som det gamla.
Men i sammanhang med detta förslag om diskont-fondens öfverflyttning till B:gs-kontoret ingår äfven ett annat i motionen, nemi. att R:gs-kontoret skulle gifva Banken ersättning för dess diskontfordringar, genom att i stället öfverlemna sina obligationer, löpande med 4 proc. ränta och utgifna efter en kurs af 86,50.
Jag har ingenting att anmärka mot sjelfva kurs förhållandet; men då meningen vore, att af dessa stats-obligationer, hvilka skulle upgå till ett belopp, som motsvarar de öfvertagna fordringarna, eller till .omkring 1 f millioner, icke mera än två tredjedelar borde vid om - Den 30 November f. tn. flyttningen öfverlemnas till Banken, och den återstående delen först efter 15 år, då slutsumman af de förluster, sorn upkommit p& diskont-lånen och som skulle afdragas, blefve känd, så förekommer det mig, som vore en sådan liqvidations-ordning alltför ogynnsam för Banken, enär detta verk härigenom skulle gå i mistning af ränta på nära en tredjedel af sitt kapital, under hela den omförmälda tiden.
Ehuru det i motionen ej blifvit klart uttryckt på hvad sätt de stats-obligationer, som sålunda borde utgifvas, skulle spridas från Banken till allmänheten, synes det likväl tydligt, att en sådan spridning ingått i motionärens plan, enär han upgifver de utvägar, som skulle anlitas, för att göra obligationerna mera begärliga.
Såsom sådana utvägar föreslås, dels att innehafvare af ifrågav:de obligationer skulle ega rätt, att fä dem belånade i Banken till det utgifna värdet, dels ock att obligationerna skulle vid upbördsliqvider mottagas såsom betalningsmedel i Kronans kassor.
För min del tror jag, att i en sådan anordning skulle ligga en stor våda.
Ty om det under goda penningeförhållanden kan vara ganska troligt, att dessa obligationer komma att blifva begärliga, samt då tyst och stilla skola stanna i allmänhetens händer, måste det å andra sidan förutses, att när konjunkturerna förändra sig, och en stark penninge-efterfrågan upstår (såsom t. ex. i närvide ögonblick), så skola dessa obligationer, enl. ali sannolikhet, hastigt komma fram, och dels presenteras till belåning i Banken, dels strömma till Kronans kassor såsom skattemedel.
Det har visserligen blifvit föreslaget, att obligationernas valör ej skulle understiga 500 rdr, måhända till en del i afsigt att försvåra deras användande i upbörds-liqvider; men då man vet i hvilka stora summor t. ex. tulloch briinvins-medel erläggas, äfvensom huru lätt hos upbördsmännen utbyte af obligationer mot penningar kunde ske, så synes det mig vara klart, att genom den höga valören icke något hinder upstår för deras ingående till Kronans kassor.
Men Kronan, som måste verkställa sina utbetalningar med penningar, skulle ej kunna använda obligationerna, och derföre har också motionären ganska riktigt föreslagit, att desamma skulle af Banken inlösas.
Besultatet af allt detta blir ju emellertid, så vidt jag kan finna, att, under tider af penninge-förlägenhet, Banken slutligen, på den ena eller andra vägen, får mottaga obligationerna, och tvingas att i stället utgifva sedlar; men hvilken våda, som härigenom skulle kunna upstå för denna inrättning, torde jag icke behöfva närmare utveckla.
Det är ganska sannt, att Banken i st. f. de utgifna sedlarne komme att ega obligationer, men om dessa, såsom väl kan befaras, just till följd af den ökade sedel utgifningen, under dylika kritiska tider, hastigt måste realiseras, så lärer detta icke kunna ske utan stor förlust för Banken.
Med ett ord, man skulle genom den föreslagna åtgärden tillskapa en stats-skuld, som på sitt sätt ej blott vore när som helst upsägbar, utan som måste inlösas å vista, och som i sista hand skulle komma att trycka på Banken, hvilken härigenom också, i min tanka, utsattes för en ständigt öfverhängande fara. 490 Den 30 November f. m.
Men då jag nu yttrar mig om Bankens säkerhet och om den varsamhet, hvarmed man alltid måste behandla denna inrättning, liar jag inkommit på ett ämne, som af en annan talare nyss förut blifvit vidrördt, nemi. den oro, som genomgår hela samhället, så snart någon fruktan eller tveksamhet upstår ang:de Bankens soliditet, eller med andra ord, så snart det blir fråga om myntvärdets uprätthållande.
Och detta är visst icke underligt.
Ty det gäller här ej blott landets offentliga heder, utan äfven hela dess ekonomiska framtid, liksom hvarje enskilds eganderätt och välfärd.
Att en sådan fråga lifligt anslår allas sinnen och allas hjerton, torde vara ganska naturligt.
Men hvad är då den egentliga orsaken till att ställningen af en penningeanstalt — den må nu vara huru vigtig som helst — skall kunna så i grunden upröra det allmänna intresset?
— Jo, den är, enligt min öfvertygelse, just den, som den värde talaren här nys3 antydde; han har i min tanka fullkomligt riktigt slagit hufvudet på spiken, då han sagt, att allt detta ytterst hänger på den rad i grundlagen, som bestämmer, att Bankens sedlar skola vara lagligt betalningsmedel i landet.
I samma stund, som en dylik tvångskurs är åsatt dessa sedlar, måste också hela landet vara i en ständig oro, att det myntrepresentativ, som af lagen blifvit faststäldt till mynt, möjligen icke skall bibehålla sitt värde eller blifva till fullo inlöst.
Men hvarföre har en sådan tvångskurs blifvit satt på Bankens sedlar?
Otvifvelaktigt såsom en fortsättning af föreg:de tiders finansieia förhållanden, hvilka i sin ordning upkommit af fordna felsteg i finansförvaltningen, då man icke fann någon bättre utväg att förskaffa sig de medel, man behöfde, än att utgifva rayntrepresentativer, vare sig i form af mynttecken, försämradt mynt eller papper.
Man framhöll då alltid den förhoppningen och gaf den försäkran, att dessa myntrepresentativer, så snart omständigheterna medgåfvo, skulle utbytas mot verkligt mynt, och endast tills vidare skulle gälla i dettas ställe, hvilket genom lag bestämdes.
Ett sådant stadgande var också under dylika förhållanden nödvändigt och konseqvent, ty assignater måste alltid åtföljas af tvångskurs, för att, åtminstone till en viss grad och så vidt sora möjligt, uprätthållas i värde, ehuru all erfarenhet visar, att äfven de strängaste lagar i detta hänseende aldrig förmått hindra pappersmyntets fall, så snart någon verklig valuta derför ej kunnat erhållas.
Men nu, sedan Riksbankens sedlar ovägerligen inlösas med klingande mynt, är den omförmälda lagbestämmelsen, enligt min tanka, ej blott onödig, utan skadlig.
Jag anser den onödig, derföre att, så länge
Banken upfyller sin vexlingsskyldighet — och jag hoppas med tillförsigt, att någon rubbning häruti aldrig skall ske —, skola Bankens sedlar, utan allt tvifvel, afven sedan tvångskursen uphört, af hvar och en i liqvid mottagas vida hellre än det obeqvämare silfret.
Skadlig tror jag bestämmelsen vara af tvenne skäl.
Först och främst skall, enligt min åsigt, så länge ett sådant lagstadgande qvarstår, aldrig någon fullkomlig trygghet vinnas i detta lands ekonomiska angelägenheter.
Ty det är onekligt, att alla våra enskilda och mest ömtåliga eganderätts-förhållanden härigenom i sista hand blifva beroende af lag - Den 30 November f. m. 491 stiftningen sami. af Bankens förvaltning; och förflutna tiders exempel i detta fall skola alltid utgöra tillräckligt smärtsamma minnen, för att underhålla allmänhetens oro i dessa hänseenden, helst så länge den lagstiftande makten i ämnet är så ensidigt fördelad som nu.
Mitt andra skäl är af mera politisk beskaffenhet
Jag skulle nemi. anse det vara en lycka, om den ifrågav:de bestämmelsen försvunne, äfven derföre att i densamma ligger förborgadt ett frö och en frestelse, att, vid något möjligen inträffande tillfälle af betryck, man ännu en gång skulle kunna förmås att ingå på den väg, som jag innerligen önskar att vi aldrig mer måtte beträda.
Men då jag sålunda anser det vara hvarken nyttigt eller nödigt, att vidare bibehålla någon tvångskurs på Riksbankens sedlar, tror jag likväl, att vissa bestämmelser ang:de dessa sedlars giltighet såsom betalningsmedel för särskilda fall, t. ex. vid krononpbörd, juridiska depositioner o. s. v., skulle vara af behofvet påkallade.
Men att på sådant sätt gifva Bankens sedlar vissa företrädesrättigheter, grundade på nyttan och beqvämiigheten, detta är något helt annat, än att, såsom nu är fallet, sammanbinda hela landets eganderätts-förhållanden och hvarje enskild mans välfärd med uprätthållandet af dessa sedlars värde, och den lagstiftning, som derom bestämmer.
Jag har gjort mig till ett slags föresats, att aldrig öka motionernas antal, genom väckandet af nya förslag; eljest skulle jag verkligen vara frestad att försöka, om ej tiden kunde vara inne, då det i grundlagen förekommande stadgandet, att Bankens sedlar må såsom mynt i Riket erkännas, borde anses uphöra.
Jag ber, att till en början få uttrycka min erkänsla för den välvilja, hvarmed min motion blifvit bemött af de talare, som i dag upträdt.
Det är för mig så mycket angenämare, som det underlättar bemödandet att söka vederlägga de anm:r, som framställts.