Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är bekant, att de serskildta komitéer, som varit tillsatta för att utarbeta förslag till nya lagar i landet, ehuru de visserligen för öfrigt, på sätt reservanten emot delta Retänk. anmärkt, icke gifvit vika för irriga rättsbegrepp, likväl icke vågat föreslå den förändring, sorn af Utsk. nu blifvit ifrågasatt.
De hafva ansett, att det allmänna tänkesättet vöre för myckel emot en sådan förändring.
Man har här mycket ordat derom, att tillgrepp af skog ej kan betraktas annorlunda än hvarje annat tillgrepp.
Men, Mine Hrr! här förefinnes ett billighetsskäl, ett faktiskt skäl, hvilket alla, som äro landtman, icke kunna förbise, och detta skål ligger i den omständigheten, alt skogarne gränsa till hvarandra, att bestämda rågångar dem emellan ofta saknas.
Denna omständighet kan ofta föranleda dertill, alt en person, utan någon afsigt att tillgripa annans egendom, kan råka att hugga ett eller annat träd på en annan persons skogsmark.
Efter den nu föreslagna lagen skulle denne person för sitt begångna misstag dömas såsom tjuf.
Sjelfva möjligheten af ett sådant misstag anser jag vara en skälig anledn. till den skilnad lagen gör emellan åverkan och stöld.
Man kan icke taga miste på sin egen eller sin grannes ficka, men att misstaga sig på en otydlig rågång är Den 14 November. 51 ganska möjligt, och för en sådan händelse finnes, derest lagförslaget skulle antagas, icke något undantag derifrån.
Man har sagt, att man ej hör fästa något serdeles afseende å dem, som tillgripa endast några få qvistar, för att aflägsna kölden från deras bostäder, ty de komma endast att straffas såsom snattare.
Men man mäste erinra sig, att, enl. det upgjorda förslaget till lag för tjufnadsbrott, snatteriboJ: endast en gång ådömes.
Om således en person stjäl några qvistar den ena vin tren, straffas derför, men förnyar förseelsen den andra vintren, så blifver han dömd som tjuf, om nu ifrägande lagförslag antages.
Man har äfven sagt, att tjufvarnes antal icke skulle till följd af lagens anlagande förökas.
Jag tror, alt ungefär tusen åverkaremål årligen anhängiggöras.
Om man nu vill kasta en blick på möjligheten af att sätta lagen i verksfällighet, så finner man genast omöjligheten att i de nu befintliga cellfängelserna inrymma hela den ökade personal af tjufvar, som skulle undergå några månaders fängelsestraff.
Ett tredje skäl emot förslaget, lika vigtigt som de föregide, är, att man icke bör förvilla det allmänna rättsbegreppet.
För närvande anses stöld med rätta medföra vanheder.
Allmänna meningen har ännu icke påtryckt åverkarebroltet sampia stämpel.
Det vanhedrande i stöld röjer sig för den stora mängden hufvudsakligen deri, att detta brott är belagdt med uppenbar kyrkoplikt.
Kyrkoplikten kommer att uphöra, ifall R.
St:rs beslut om en förändrad lagstiftning för stöld och rån vinner verkställighet.
I och med detsamma skulle det allmänna kännetecknet på en tjuf komma att försvinna.
På samma gång som man sålunda förändrar de yttre kriterierna på detta brott, på samma gång belägger man med tjufnadsstraff en gerning, som hittills icke blifvit såsom stöld betraktad.
Hurudan blifver den sannolika följden af ett sådant begreppens sammanblandande?
Jo, att åverkarebrottet icke kommer att anses mera vanhederligt än förut, men att stölden blifver mindre skändlig.
Skulle allmänna meningen taga denna riktning, så kan man väl ej finna sådant annat än högst beklagligt.
Just vid öfvergången från ett straffsystem till ett annat, tror jag det vara nödvändigt att iakttaga varsamhet, så att man icke förvillar begreppen, och derföre tror jag äfven, att man i detta fall bör gå särdeles varsamt till väga.
En sådan framställning, som Utsk. här gjort, är äfven öfverflödig, emedan, efter de bestämmelser Utsk. föreslagit i afseende pä bestraffning af stöld, några särskildta straffqvalifikationer derför icke komma att finnas, utan tjnfnadsstraffet blifver detsamma, som straffet för en mängd andra brott.
Således behöfver man icke begagna det här använda uttrycket, att åverkan skall såsom stöld betraktas.
Hufvudsaken är ju, att gerningen ådrager sig en sådan påföljd, att man afskräckes från dess begående.
Detta måtte väl göra tillfyllest.
Jag vill visserligen icke bestrida, att vår nu gällande lag i detta hänseende är allt för mild; men jag tror, 4* 52 Den 14 November. att det beslut, PresteSt. fattat, leder snarare och bättre till målet, än det förslag Utsk. framlagt.
Likväl torde det vara nödvändigt att, i fall PresteSt:s beslut skall hafva någon utsigt att vinna bifall, framställningen gjordes något annorlunda än som skett.
PresteSt. har nemi. begärt, att K.
M. skulle omedelbart utfärda författning i ämnet, hvilket väl vore hvarken riktigt eller lämpligt; och derföre skulle jag för min del anhålla, att PresteSt:s förslag måtte bifallas, med den förändring, att'R.
St. anhålla, det K.
M. täcktes för R.
St. framlägga ett förslag, innefattande skärpta ansvarsbestämmelser för skogsåverkan.
Så vidt jag vet, har det i hvarje utbildad lagstiftning varit en princip, att tillgrepp ute å marken af t. ex. växande säd eller annat borde beläggas med högre och strängare straff, än annan tjufnad.
Så är äfven i Sveriges lag stadgadt, ehuru det varit mycken oegentlighet i afseende å bestämmelserna.
Vid denna Riksdag har regeln i detta afseende gjorts allmännare och konseqventare.
Det torde då äfven vara lämpligt att, sedan man ordnat straffbestämmelserna för tillgrepp af säd och rotfrukter, man äfven på samma sätt förfar i afseende å skogens produkter.
Rån man väl tänka sig något orimligare än att den, som nedhugger ett masteträd, till hvars updragande fordras 100 år och ganska mycken skötsel, skall straffas endast såsom åverkare, under det att den, som tillgriper några uphuggna vindfällen under trädet, straffas såsom tjuf.
I fordna dagar, då ländernas odling ej långt framskridit, ansågs skogen hafva föga värde, ja t. o. m. vara odlingens fiende.
Nu deremot hafva vi hunnit det stadium i odling, att man icke allenast anser skogen hafva värde, utan äfven odlar den såsom andra växter; och bästa beviset derpå är, att detta Stånd för icke länge sedan beslöt, att skogsegaren skulle vid ganska sträng påföljd tillförbindas att 'verkligen odla och vårda sin skog.
I och med detsamma skogshushållningen antagit karakteren af en odling af skogsalster, har skogen blifvit ställd i samma kathegori som å marken växande säd, så att det är ett lika stort brott alt fälla och bortföra ett träd, som att skära och bortföra något säd.
Det kan således icke vara annat än fullkomligt riktigt och principenligt, att samma slag af brott belägges med samma straff.
Långt ifrån att härigenom förvilla begreppen, såsom den siste värde talaren förmenat, skulle tvertom en sådan förvillelse åstadkommas, om lagen stadgade olika straff för i sjelfva verket lika brott.
Man har visserligen här påpekat, att det lindrigare straffet för åverkan skulle äga sin grund, utom annat, deruti, att gränserna emellan skogarne här i landet merändels äro så otydligt utstakade, att misstag i afseende å eganderätten till skog lätteligen kan begås.
Om della förhållande utgjorde ett öfvervägande skäl för bibehållande af åverkarebegreppet, så borde väl äfven detta skäl hafva gjort sig gällande i afseende å växande säd.
Ty många byar, som ännu icke undergått laga skifte, ligga med sina inägor i så kalladt tegskifte, så att den ena åkertegen Den 14 November.
53 tillhör en byaman, den andra närliggande en annan, och det förefaller mig vara vida lättare att med lian afslå några sädesax på en grannes teg än att misstaga sigom en rågång i skogsmark.
Jag tror icke, att någon fallit på den tanken, att tillgreppet af växande säd icke borde betraktas såsom tjufnad, derföre att man lätt kan misstaga sig om åkertegarne i en by, som ligger i tegskifte; och icke heller tror jag, att någon blifvit dömd såsom tjuf, derföre att han utaf misstag skurit säd något in på grannens teg.
Jag kan således icke finna någon giltighet i sistberörde skäl för bibehållande af åverkarebegreppet, utan yrkar bifall till Betänk.
Jag ber att få rätta ett misstag, som af en talare blifvit begånget.
Han har nemi. sagt, att de Kommitéer, som blifvit tillsatta för att utarbeta nya lagar, yttrat sig i den syftning, att åverkan icke borde betraktas lika med stöld.
M. år 1840 tillsatta Lagberedning, i hvilken icke allenast Just.-Stats-Ministern, utan äfven R.
St:rs Just.-Ombudsman deltogo, var likväl af den åsigt, att åverkan och tillgrepp af skog skulle betraktas som stöld, och uti den sednare Lagberedningens prot. finnas äfven reservationer i denna riktning.
Den motsatta meningen kan således icke sägas vara odelad.
För öfrigt finner jag för min del, att i en fråga, sådan sora denna, en principfråga, som gäller brytandet af en ny bana, det är ganska lämpligt att R.
St. taga initiativet.
De måste anses uttrycka landets opinion och på deras åsigt kan Regeringen med trygghet stödja sina åtgärder.
Det har blifvit sagdt, att genom .det nu föreslagna stadgandet en oskyldig person, som misstagit sig om en rågång, skulle kunna blifva stämplad som tjuf.
Jag tror detta yttrande grundar sig på ett missförstånd.
Utsk. har sagt, att tillgrepp af växande träd bör betraktas som stöld, men det kan väl ej falla någon in att benämna ett misstag för olofligt tillgrepp, och jag tror icke, att uti lagskipningen någon tvekan i sådant hänseende kan upstå.
Om det ådagalägges, att en person misstagit sig om sin rätt, så kgn väl ett sådant misstag icke betraktas såsom ett brott.
Hvad åter utrymmet i fängelserna angår, så är det en hel annan fråga.
St:r fatta ett beslut i lagstiftningsväg, så lära de väl äfven besluta i afseende å verkställigheten deraf.
Det är dessutom nu icke fråga om att omedelbart sätta den nya lagen i verkställighet, utan blott alt begära en propos. i ämnet till nästa Riksdag.
Beträffande den befarade förblandningen af begreppen, som skulle upkomma derutaf, att, då tjufven hädanefter icke kommer att stå på tjufpallen, åverkaren skulle anses mera vanhederlig än tjufven, kommer, enligt min åsigt, åverkaren hädanefter att anses lika vanhederlig som hittills.
Undseendet med skogsåverkare är icke stort och förbittringen emot dem är så allmän, att den svårligen kan blifva större.
Jag tror fast heldre, att oviljan skulle blifva mindre, om brottet belädes med tjufstraff.
Att den vanära, som tjufnadsbrottet medför, skulle minskas, tror jag icke 54 Den 14 November. heller, ty i det fallet anser jag allmänna meningen vara temligen stadgad.
Att biträda PresteStrs beslut, med den modifikalion Gr.
Mörner föreslagit, skulle icke tjena till annat, än att vi finge ett nytt beslut.
Divergensen emellan Ståndens beslut i frågan blifver troligtvis ändock ganska stor.
Jag anhåller ånyo om bifall.
En talare har yttrat, att det kunde hända, att en person, som huggit träd inpå en annans skogsmark, till följd af misstag om rågången, blefve ansedd sorn tjuf.
Med anledn. häraf får jag uplysa, att sådane fall äro, enl. min domareerfarenhet, vid underdomstolarne ganska vanliga, men jag har aldrig hört, att den person, som begått ett sådant misstag, blifvit fälld för åverkan.
Misstaget har blifvit ådagalagdt, han har blifvit ålagd att ersätta skadan, och dermed har saken varit sint.
Den erinran samme talare gjort derom, att det vanhederliga i tjufnadsbrottet skulle förminskas derigenom, alt åverkan ställdes i paritet med stöld, är icke utan sin vigt, men jag skulle tro, att denna erinran varit bättre på sin plats, då frågan om. spöoch ris-straffens afskaffande förevar.
Sedan den vanära, som, enl. allmänna meningen, varit fästad vid straffet, försvunnit, kommer otvifvelaktig! sjelfva brottet att anses mindre vanhederligt än förut.
Ehuru jag således erkänner anmärknms vigt, anser jag den likväl ej böra medföra förslagets förkastande.
Man har talat om, att förslaget skulle medföra en förvillelse i de nu rådande rättsbegreppen.
Denna anmärkning är redan besvarad genom det framdragna faktum, att BondeSt. bifallit Betänk., och för öfrigt ligger, enl. min åsigt, en förvillelse af rättsbegrepp snarare deruti, att man anser tillgrepp af skog vara något annat än tillgrepp af annan egendom.
I äldre tider ansågs skogen såsom snart sagdt en res nullius, men nu har förhållandet förändrat sig, och lagstiftningen bör rälta sig efter denna förändring.
Afven jag röstar för bifall till Betänk.
Jag vill icke förlänga diskussionen, då Gr.
Möner redan så fullständigt utvecklat den åsigt, jag i ämnet hyser.
Men jag kan likväl ej underlåta att, med anledn. af Frih.
Rehbinders yttrande, erinra, att större delen af åverkaremålen beror på värjemålsed, samt att en sådan ed hädanefter, sedan åverkan blifvit förvandlad till stöld, icke får åläggas.
Dessutom kommer bevisningen i dessa mål ytterligare att försvåras derigenom, att så många personor blifva tjufvar.
Vi känna ganska väl, huru det merändels går till då en person skall öfverbevisas om en förbrytelse.
Han söker nemi. alltid att jäfva de personer, hvilka såsom vittnen emot honom åberopas.
Detta fält blifver hädanefter ännu mer öppet, ty en stor del af den fattigare folk - Den 14 November.
55 klassen på landet har begått åverkan.
Jag för mia del afråder R. o. Ad. att vidtaga den föreslagna förändringen.
Jag har begärt ordet endast för att tillkännagifva, att jag, till undvikande af flera propos:r, afstår från mitt först gjorda yrkande och förenar mig med Gr.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framstälde Hr Gr. o. Landtm., att Hr Ribbing först yrkat afslag å Utsk:s Betänk., men sedermera instämt i Gr.
Mörners förslag; att Gr.
Sparre yrkat bifall till Utsk:s Betänk.; samt att Frih.
Raab först yrkat instämmande i PresteSt:s beslut, men sedan instämt i Gr.
Mörners förslag, att 1^.
St. måtte hos K. M. i underd. anhålla alt K.
M. läcktes till nästsammanträdande Ständer afgifva ett förslag, innefattande skärpta ansvarsbestämmelser för skogsåverkan.
Efter sedermera först till bifall å Utsk:s Betänk, och sedan lill antagande af Gr.
Mörners förslag framstälde propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej, hemstälde Hr Gr. o. Lantin, ånyo om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s Betänk., och ropades dervid starka Ja, jemte åtskilliga Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han nu funnit
Föredrogs ånyo och bifölls LagUtslcs den 8 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
JV2 52, i anledn. af väckt motion om uphörande af borgen såsom för egen skuld.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 8 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
JVs 53, i anledn. af väckt motion, ang:de räntans Digifvande.
Jag förutser visserligen att det, i förevar:ile hänseende, är fruktlöst yrka någon annan mening, än Utsk:s, men anser mig dock böra förklara, att jag vidblifver min lanke.
Hr Carleson', Ed v. Henr.:
Afven jag hade ämnat yrka propos. å ett beslut i öfverensstämmelse med hvad Hr von Hartmansdorff tyckes åsyfta; men jag anhåller först att få veta hvad de öfriga Stånden i frågan beslutat.
I anledn. häraf uplyste undert.
Riddarh.-Sekret., att, enligt ankomne prot.-uldr., Preste- och BondeStm bifallit förevar:de Betänk., men att underrättelse om BorgareSt:s i ämnet fattade beslut, ännu icke blifvit R. o. Ad. meddelad.
Hr Carleson:
Vid det förhållande, att tvenne Stånd bifallit Utsk:s Betänk., lärer icke någon lag i den syftning, Hr Wallenberg önskat, komma till stånd; men den fråga, som nu är å bane, återkommer hvarje Riksdag.
Nu har icke blifvit ifrågasatt att frigifva räntan i allmänhet, utan endast om Digifvande af räntan för sådana förbindelser, som cirkulera bland de egentliga affärsmännen och möjligen skulle kunna benämnas handeD - 56 Den 14 November. papper.
Motionären har föreslagit, att om en reel säkerhet lemnäs för en försträckning, så finge räntan ej öfverstiga dess nu fixerade belopp.
Här är således endast fråga om en ganska obetydlig utveckling af de inskränkande bestämmelser, som nu i afseende å penningeränlan ega rum.
Den i motionen uttalade grundsatsen är af statsekonomer i allmänhet erkänd.
Såväl Lagkomittéen, som Lagberedningen hafva, vid utarbetandet af förslag till ny handelsbalk, godkänt grundsatsen, och vid flera Riksdagar bar LagUtsk. erkänt grundsatsens riktighet, ehuru Utsk. afstyrkt de i ämnet väckte motioner, på den grund, att penningeställningen i landet icke ansågs vara sådan, att försöket med räntans Ingifvande kunde vågas, eller ock såsom skäl till afslag åberopat den omständighet, att allmänna opinionen skulle vara emot förändringen.
Det sednare skälet bar vanligtvis verkat dérlill, att R. o. Ad., Preste- och BondeSt:n bifallit LagUtsk:s afstyrkande Utlålm.
På det att vägen för en riktigare grundsats måtte en gång blifva banad, anhåller jag, att R. o. Ad., såvida grundsatsens riktighet erkännes, måtte på något sätt gifva sådant tillkänna, hvarföre jag föreslår, att R. o. Ad. behagade, med ogillande af LagUtsk:s Betänk., lägga detsamma till handlingarne.
I den begränsade form, hvarunder Hr Wallenbergs förslag blifvit framslälldt, skulle detsamma hufvudsakligen utöfva sin verkan på den stora penningemarknaden, och att pennningen derstädes får gälla hvad den kan, är, enligt min åsigt, icke allenast theoretiskt riktigt, utan äfven praktiskt nyttigt.
Då penningen vid något tillfälle har större värde än det lagen densamma tillerkänner, skall alltid en person, som icke känner sig bunden af samvetet, för penningen taga dess gällande värde och följden blifver, att penningehandeln råkar i händerne på mindre samvetsgranna personer.
För den, som behöfver köpa penningen, är det naturligtvis mycket bättre att hafva att göra med hederligt folk, som sysselsätta sig med penningehandel, men likväl lyda lagarne, än att nödgas vända sig till personer, hvilka olagligt ockra med den åstundade varan.
Man kan aldrig hindra, att en vara å den stora verldsmarknaden stiger till det pris, hvartill konjunkturerna upbringa densamma, och följden af ett sådant lagbud, som det nu gällande, är, att den, som vill lyda lagen, icke sysselsätter sig med penningehandel, utan, såsom jag redan sagt, öfverlemnar densamma åt mindre samvetsgranna personer.
För den stora affärsverlden vore således räntans digifvande på ett försigtigt sätt, såsom Hr Wallenberg föreslagit, mycket välgörande.
Det kan visserligen anmärkas, att räntans digifvande sktdle verka mindre välgörande på affärsverlden i landsorten, der allmogen ofta nog behöfver låna penningar; men härvid är att bemärka, att Hr Wallenbergs förslag endast omfattar skuldsedlar, löpande på viss inskränkt tid, hvilka på landet icke så ofta torde begagnas, och om äfven det skulle händå, att en om penningemarknadens ställning mindre underkunnig person utfärdade en sådan skuldsedel, å en tid, då penningen vöre dyr, så kan mani allt fall vara säker uppå, att samma penningesumma skulle kosta denne person lika Den 14 November. 57 mycket, om räntan vore bunden, ehuru under en annan form, t. ex. såsom provision eller något dylikt.
Det är då vida bättre, att betalningen för varan erlägges i öfverensstämmelse med, än emot eller på sidan af lagen.
Af hvad jag nu haft äran anföra, har R. o. Ad. inhemtat, att äfven jag är af den tanke, alt motionen hade förtjent ett bättre bemötande af LagUtsk., än den rönt; men sedan vi erhållit uplysning derom, att Betänk, redan är af tvenne Stånd bifallet, vid hvilket förhållande frågan för denna gång förfallit, förenar jag mig i den propos.
Ilr Carleson begärt.
Sedan jag begärt ordet, har det blifvit uplyst, att frågan vid denna Riksdag redan fallit.
Det är således förgäfves att söka utverka bifall lill motionärens väl grundade förslag, men det återstår oss likväl utvägen att uttrycka vårt ogillande af Utsk:s Betänk., hvarföre äfven jag instämmer med Hr Carleson.
För att icke uppehålla tiden, då frågan redan är för denna gång fallen, inskränker jag mig till att, i likhet med föreg:de talare, yrka, det Betänk, mätte med ogillande läggas till liandlingarne.
I motsats till alla de talare, som här yttrat sig, tager jag mig friheten anhålla om bifall till Betänk.
Ett sådant förfarande, som af motionären blifvit föreslaget, skulle, i min tanke, föranleda till en ganska ledsam och skadlig penningeliandel, i synnerhet för den mindre bemedlade.
Hr Carleson har sagt, att det endast skulle blifva en obetydlig del af affärsverlden, som skulle komma in i den frigifna räntans krets; men jag tror, att förhållandet ej blefve sådant.
Det finnes en mängd menniskor, som måste låna penningar, utan att hafva någon egendom att pantsätta, t. ex. arrendatorer af landtegendomar.
De äro mindre affärsmän, men utan tvifvel vida talrikare än de, som skola komma att med förmån begagna sig af detta förslag.
För sådana arrendatorer skulle räntans frigörande vara högst olyckligt, ty följden blefve, att den rike, som hade säkerhet att lemna, finge penningar för godt pris, men att den fattige, hvars försträckande med penningar vore större risk underkastadt, finge betala penningen till ett oskäligt högt pris.
All lagstiftning bör, enl. min åsigt, stå på den fattiges rätt och, med öfvertygelse om den föreslagna åtgärdens skadlighet för den mindre bemedlade samhällsklassen, får jag för min del anhålla om bifall till Betänk.
Jag vill icke uppehålla diskussionen, då saken redan är afgjord.
Jag har redan i Lagberedningen uttryckt min tanke i ämnet, hvilken är med Hr Carlesons öfverenstämmande.
Sparre, Erik: Af Betänk, torde R. o. Ad. nogsamt finna, att Utsk. varit vid frågans afgörande ganska tveksamt, och frågans utgång berodde verkligen på en eller två röster.
Till denna utgång bidrog isynnerhet det af Utsk. omförmälda förhållande, att ett i samma syftning vid förra Riksdagen framslälldt 58 Den 14 November. förslag blifvit af trenne Stånd förkastadt.
Men för den händelse, att frågan vid en blifvande Riksdag ånyo kommer å ba'ne, anser jag det vara lämpligt, att ett sådant skäl, sorn det nyss vidrörda, icke mera finnes, hvarföre äfven jag förenar mig med Hr Carleson.
Jag ber att få instämma med Hr Carleson och Gr. Lagerbjelke.
Gr. Sparre har sagt, att LagUlsk. vid frågans afgörande varit tveksamt, och denna tveksamhet röjer sig äfven i Betänk.
För att man ej en annan gång måtte låta ovissheten om Ståndens lanke i saken afhålla sig från föreslåendet af den nyttiga förändringen, anhåller jag om bifall till Hr Carlesons förslag.
Öfverläggningen förklarades härmed fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att Frih.
Rehbinder yrkat bifall till Betänk., men öfrige talare, att R. o. Ad., med ogillande af Betänk.
, måtte låta dervid bero.
Efter först till bifall å Utsk:s Betänk, framställd propos., som besvarades med starka Nej, jemte några Ja, beslöt R. o. Ad. att, med ogillande af Betänk., låta dervid bero.
Föredrogs ånyo LagUtskrs den 8 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 54, i anledn. af väckt motion ang:de verkan af borgen såsom för egen skuld, då borgenären förlorat sin rätt emot gäldenären.
Sedan, uppå förfrågan af Hr von Koch, Nils Sam., lindert. Ridd.-Sekret, tillkännagifvit att prot.-utdr. ankommit, som utvisade att Preste- och BondeSt:n bifallit förevande Betänk:, men att Borgare-St:s beslut ännu icke blifvit R. o. Ad. delgifvet, yttrade - Hr von Koch:
Vid det förhållande, att 2 Stånd godkänt Betänk., vill jag endast för min del förklara, att jag skulle hafva tillstyrkt bifall till Hr Sclnvans motion ; hvarjemte jag får erinra, att
Lagberedningen med orätt blifvit beskyld för att hafva ogillat en förändring i nu föreslagna syftning, hvilket kan inhemtas af Lagberedningens förslag till 4:de §:n i 7 Kap. HandelsB.
Uppå Hr Gr. o. Landtnäs härefter framställda propos. blef förevande Betänk, af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo och bifölls LagUtsk:s den 8 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 55, i anledn. af väckt motion om löftesmäns rättighet att upsäga och betala gäld.
Föredrogos, men bordlädes ånyo, på begäran af flere ledamöter, nedannämnde den 10 dennes på bordet lagde Mern. och Utlåt., nemi. från Constitutions-Utskottet:
JV2 59, med voler:s-propos:r, rör:de Utsk:s i Mern.
N:o 57 Den 14 November.
59 afgifna förslag till tillägg i 109:de §:n Reg.F. och 80:de §:n Riksd.Ordn.; Stats- samt Allm.
JV2 21, i anledn. af återremiss af Utskrns Betänk.
N:o 15, ang:de väckt motion om tillhandahållande på allmän bekostnad af ett officielt dagblad å vissa ställen.
Då härefter, vid föredragning af Lag- samt Allm.
Ekon.-Utsk:ns den 11 dennes e. m. på bordet lagda Mein. N:o 32, i anledn. af från Hederv.
BondeSt. erhållen återremiss utaf, och de öfrige RiksStms skiljaktiga beslut i fråga om Utsk:ns Betänk.
N:o 28, ang:de dels K. M:s Nåd.