Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Jag är eders majestät af hjertat tacksam för all den välvilja jag här åtnjutit, men jag kan icke för att göra er till viljes, uppoffra mina åsigter."
Ju längre Gustaf talade, dess mera uttrycksfullt blef hans sköna ansigte.
Det hördes tydligt på den lätta vibreringen i rösten, och det syntes lika tydligt af glansen i hans vackra ögon, att de ord han uttalade, kommo rakt från hjertat, och voro förestafvade af den innerligaste öfvertygelse.
"Ni bjuder mig er sköna dotter, prinsessan Axinia, till gemål.
Er dotter är verkligen en qvinna, som skulle pryda hvilket glänsande hof som helst och der utgöra den dyrbaraste perlan, men jag kan ändå icke ingå på att äkta henne.
Ni vet orsaken.
Den älskliga qvinna, som i Wilna blef min maka, har allt för djupt intagit mitt hjerta, att jag skulle kunna förskjuta henne.
Ack", fortfor han med hänförelse, "om det funnes någon plats i den stora verlden, der jag i enkelhet kunde få tillbringa mina dagar med henne, utan att behöfva frukta list och ränker hvart jag än går!
Men, min lefnad har varit och skall väl alltid blifva en kedja af oupphörliga olyckor.
Vidare bjuder ni mig att afsvärja min barndomstro.
Jag säger er ännu en gång, och det kanske den sista, att jag icke kan det.
Jag vill det icke heller, ty jag skulle då få tillnamnet affällingen, och min mor skulle icke utan blygsel kunna tänka på sin son."
"Slutligen bjuder ni mig att i spetsen för en här eröfra östersjöprovinserna, för att sedan erhålla dem såsom hertigdöme.
Ers majestät", utropade Gustaf eldigt och med hänförelse, samt reste sig upp, "en usling är den, som bär vapen mot sitt fädernesland.
Förrädarens namn skulle brännmärka mig och jag skulle aldrig kunna blicka någon menniska, vore det också den simplaste af rikets föraktade slafvar, i ögonen.
Jemt skulle ordet fosterlandsförrädare ljuda i mina öron.
Nej, ers majestät, jag kan icke annat än anslå edra anbud, och böjer mig dessutom undergifvet för er vilja.
Men ännu, så länge det lejdebref, som ni gifvit mig, är i mina händer, går jag med upprätt hufvud omkring på Moskwas gator."
Boris Gudunow hade sprungit upp vid Gustafs sista ord.
Hans kinder voro hvita som snö.
Hela hans kropp skälfde af förbittring och ögonen tycktes i hvarje sekund vilja tränga sig ut ur sina hålor.
"Gå, gå!" utbrast han slutligen med hes stämma.
"Jag skall låta er se, att det trots ni visat czar Boris Gudunow icke skall blifva ostraffadt."
Prins Gustaf afträdde med en stolt bugning.
Mellan czaren och furst Grenin uppstod nu en lång öfverläggning, och följden deraf blef den, att fursten genast lät efterskicka kapten Repnolsky.
Det var i ett litet rum i en af slottets flyglar, som Repnolsky mottog sina instruktioner.
Men de båda herrarne hade icke talat utan vittnen.
En af Axinias hofdamer hade af en händelse råkat få höra hvad som afhandlades.
Utan att förlora ett enda ögonblick omtalade hon genast allt för prinsessan.
Axinia älskade verkligen, såsom förut blifvit nämdt, prins Gustaf. När hon då fick vetskap om de ränker, som smiddes mot honom, blef hon nästan utom sig af ångest.
Hvad skulle hon nu göra för att hindra anläggningen?
Skulle hon sjelf eller genom andra låta varna prinsen?
Hon beslöt sig för att sjelf göra det.
Härvid måste hon likväl gå försigtigt till väga, ty spioner omgåfvo henne öfver allt.
Furst Grenin var, såsom ofvan antyddes, en listig man, som icke gerna ville släppa tillfället ur händerna att komma i ännu större gunst hos czar Boris Gudunow. Sedan han lyckligt och väl fått kapten Repnolsky att åtaga sig att stjäla bort prins Gustafs lejdebref, mot det att haa (kaptenen) skulle erhålla högre befattning vid det regemente, han tillhörde, öfverlade fursten med sin lika sluga och ränkfulla maka om bästa sättet att aflägsna Gustaf från hemmet den dag stölden skulle ega rum.
Nu var händelsen den, att Theresia, så hette den unga prinsessan, ganska ofta brukade komma på besök hos furstinnan Grenin, emedan denna visat den landsflyktiga en särdeles varm vänskap, och dessutom var en bildad qvinna, med hvilken Theresia, som sjelf egde djupa kunskaper och ett sinne, öppet och mottagligt för alla lifvets förhållanden, helst önskade att umgås.
På denna omständighet byggde de furstliga makarne sin nedriga plan.
Bud sändes till prins Gustafs ädla maka med en bjudning.
Theresia ville ej neka, ehuru hon den dagen helst velat vara hemma.
Hon gick således, dock först sedan hon erhållit Gustafs löfte, att han på aftonen skulle afhemta henne.
Furst Grenin underrättade genast kapten Repnolsky om förhållandet.
Denne tog för den skull sina mått och steg, och läsaren har förmodligen reda gissat, att det var kaptenen, med hvilken han fick göra bekantskap i början.
Knappt hade kaptenens handtlangare, en bestucken soldat vid gardet, slumrat på sin post, förr än snabba steg längre upp på gatan tillkännagåfvo, att en person, som hade brådtom, nalkades.
Vare sig nu att soldatens rus icke var så grundligt, att det helt och hållet förmådde betaga honom medvetandet, eller att tanken på hans skyldighet och det oförsonliga straff han skulle ådraga sig, om han försummade tjensten, höll hans själ i så stark spänning, att den var urståndsatt att njuta någon hvila -- nog af: när den okände personen kom närmare, spratt soldaten upp ur sin halfslummer, ruskade på sig några ögonblick och gick derpå fram till den anländande som, efter att en stund ha betraktat huset, stannade framför porten, synnerligen tvehågsen om han skulle knacka på eller ej.
Soldatens framträdande kom honom att spritta till.
"Hvem söker du här i huset?" sporde soldaten med myndig ton.
"Jag har bref till den främmande prinsen."
Soldaten var en mäkta klippsk figur, som ville taga tillfället i akt att visa sin påpasslighet för kaptenen och derigenom komma i gunst hos honom.
Han sade för den skull, i det han slog den okände budbäraren lätt och med en viss förtrolighet på skuldran:
"Lemna du mig brefvet.
Jag är dwornik här i huset och väntar just nu på att prinsen ska' komma hem."
Den främmande betraktade, så godt sig göra lät, soldaten närmare och icke utan misstroende.
"Om du är dwornik, hvarför sitter du här ute i regnet?" sade han.
"Har du ej något tak att krypa in under?"
"Visst har jag det", svarade den falske dworniken med ett tilltvunget leende, "men ser du", och vid dessa ord sänkte han rösten till en låg hviskning, "jag fick alltför mycket wotka i går, och bakruset gör, att jag helst dväljes utom hus, isynnerhet när det regnar som nu.
Ah, det är särdeles skönt, när vattnet så här svalkar pannan."
Med dessa ord aftog den listige soldaten mössan och lät regnet öfverskölja hufvudet.
Och han fortfor, sedan han ånyo satt på sig hufvudbonaden:
"Men har du inte smakat en tår wotka i dag, så kan du få här.
Jag har väl så mycket öfver, att du kan få dig en dugtig klunk."
Med dessa ord drog han upp den till hälften tömda flaskan och öfverräckte den till främlingen.
Denne, som tillförene betraktat soldaten med misstrogna blickar, förändrade nu hastigt uppförande, och knappt hade wotkan fuktat hans läppar, förrän han blef ganska meddelsam af sig.
"I förtroende skall jag omtala för dig", sade han och lutade sig intill soldaten, "att jag hört att brefvet är från prinsessan.
Om du nu vill framlemna det till prinsen, så ska' du få en del af den belöning jag får.
Jag har brådtom jag, ska' du veta.
Katinka väntar mig.
Det är besynnerligt med henne vet du.
Hon kan aldrig lägga sig om qvällarne förrän jag kommit hem.
Också är hon ju bara barnet ännu, inte mera än tjugo år.
Se här är brefvet!
Lemna prinsen det och nu farväl!"
Sedan han först visligen tömt flaskan så noga, att ingen kunde göra det bättre, aflägsnade han sig med skyndsamma steg.
"Den var inte svår att fånga", mumlade soldaten och gnuggade händerna af förnöjelse.
"Undrar just hvad den här lilla breflappen kan innehålla...
Ah, der kommer en person till!
Han är af samma kroppsstorlek som prinsen!
Ja, det är han."
Soldaten tryckte sig så nära väggen han kunde.
Prins Gustaf, ty det var han, gick den gömde så nära att han nästan vidrörde honom med armbågen, slog lätt på porten och blef snart insläppt.
Då först kunde soldaten andas ut igen.
"Ja nu är han hemma, men hur länge ska' det dröja innan han kommer ut igen", tänkte soldaten.
"Här kanske jag kan få posta hela natten."
Ensamheten på den folktomma gatan jemte regndropparnes melankoliska plaskande mot marken gjorde att han ånyo försjönk i en lätt dvala, der han stod lutad mot den kalla och fuktiga väggen.
Sålunda förgick ungefär en timme.
Då gnisslade den tunga porten ånyo på sina gångjern och uppväckte soldaten, som denna gång slumrat till hårdare.
"Der är han, och den gamle dworniken är med honom i afton också", mumlade soldaten, när prins Gustaf och Manin trädde ut samt togo vägen åt det håll, der furst Grenins ansenliga palats var beläget.
"Nu kan det vara på tid att låta höra signalen."
Med dessa ord satte han båda händerna för munnen och lät höra ett likadant ljud som det, hvarmed kaptenen lockat honom till sig, men soldatens signal var mera dämpad, för att icke väcka alltför stor uppmärksamhet, alldenstund prins Gustaf och Manin ännu voro inom hörhåll.
Knappt hade soldaten gifvit signalen, så framträdde kapten Repnolsky med skyndsamma steg.
"Är allt klart?" frågade han med undertryckt stämma.
"Ja", svarade soldaten.
"Godt, följ då prinsen och laga så, att han blir uppehållen så länge som möjligt på vägen."
Soldaten aflägsnade sig med skyndsamma steg först sedan han öfverlemnat brefvet till kaptenen, samt omtalat den okändes förmodan, att det var från prinsessan.
"Från prinsessan", tänkte kaptenen.
"Ah, det kan inte vara annat än en varning.
Fort nu till verket.
Jag ser att lyckan gynnar mig.
Porten är bara löst tillsluten."
Med dessa ord stötte han sakta till porten, så att den gick upp utan buller, samt trädde in.
Han kände noga till lokalen, och för den skall ilade han, utan att låta sig hejdas af något, upp till andra våningen, der prinsens rum voro belägda.
Hos furst Grenin var ett lysande sällskap församladt.
Civila och militära personligheter trängdes om hvarandra i de glänsande, och med all den prakt, som en rik rysk furste kan åstadkomma, utstyrda salongerna.
Värden och värdinnan voro sjelfva älskvärdheten och ehuru den tid redan hade förflutit, då prins Gustaf bort vara der, och denna omständighet marterade det furstliga värdfolket, kunde likväl ingen upptäcka i deras anleten, att en djup oro besjälade dem.
Det tillhör dem, som röra sig i den förnäma verldens salonger, att hyckla känslor, hvilka äro dem motbjudande.
Det kallas för nobelt, diplomatiskt, verldsvett och mera sådant, man måste säga ett och tänka ett annat, så fordrar "goda tonen".
I denna förställningskonst hade det furstliga värdfolket hunnit mästerskapet.
Men hur instuderadt det ändock var i sin ädla konst, förmådde det likväl med möda tygla sin glädje, när anmälaren med hög stämma framsade:
"Prins Gustaf af Sverige."
Alla, som sågo glädjen lysa i furstens och furstinnans blickar, trodde naturligtvis, att den härledde sig från sjelfva besöket.
Så trodde också Theresia, och den tacksamhet hon kände, blef ännu större.
Prins Gustafs uppträdande väckte stor rörelse hos de församlade.
De, som personligen kände honom, äflades att få trycka hans händer.
De, som aldrig sett honom, trängde sig fram, för att få skåda in i det manligt sköna anlete, om hvars fägring de hört så mycket.
Gustaf var också intagande i den enkla svarta drägt han bar, och när han, sedan han helsat på värdfolket, gick fram till Theresia och med ömhet tryckte henne till sitt bröst, samt kysste henne på den marmorhvita pannan, då kände han sig så outsäglig lycklig, som han icke känt sig på länge.
Det var också med den hängifvenhet, som en sant älskande qvinna känner för den hon gifvit sin tro, som hon blickade in i hans ögon, som hon återgäldade honom hans omfamning, och som hon hviskade endast dessa betydelsefulla ord: "Min Gustaf".
Bland den tidens ädla tidsfördrif räknades musiken ganska högt.
Gustaf var också en stor älskare af denna sköna konst, som förmår stilla själens gnagande sorger, och uppväcka leendet kring de läppar, der vemodet annars tagit sin stadigvarande boning.
På framställan af det furstliga värdfolket och sedan Theresia också bedt honom derom, sjöng den irrande konungasonen med manlig stämma, följande sång, den han sjelf skrifvit och satt melodi till:
Den irrande fogeln.
När vintern strör drifvor och snötäcket är En svepning kring lilja och ros; När isarne famna båd' skogar och skär, Och sommarvind flyktat sin kos, Den irrande fogeln sig söker ett bo, Att lefva med makan i kärlek och tro uti Nord.
När isarne smälta från klipporna ner Och våren har hunnit till oss; När sommarens sol ifrån himmelen ler Och mattadt är stjernornas bloss -- Den irrande fogeln sig söker ett bo, Att lefva med makan i kärlek och tro uti Nord.
När fogeln ej finner det sökta i nord, Till främmande land står hans håg, Ack, härlig och skön är den grönskande jord, Ack, härlig den djupblåa våg!
Snart irrande fogeln har funnit sitt bo, Och snart får han slumra från kärlek och tro i sin graf.
Det var så tyst i den stora samlingen, att hvar och en kunde höra sitt eget hjerta slå.
När furstesonen slutat sin enkla visa, en anspelning på honom sjelf, ty med den irrande fogeln menade han sig sjelf, det kunde ingen undgå att märka, rådde ännu tystnad några minuter.
Theresia var blek som om dödens kylande hand vidrört hennes kinder.
Den ena handen var hårdt tryckt mot hjertat.
Den andra omfattade troget ett litet porträtt af Gustaf, hvilket hon ständigt bar på sig.
"Slå bort dessa vemodiga tankar, min prins", sade ändtligen furst Grenin och närmade sig Gustaf. "Ni bör ej tänka för mycket på dylika sorgliga ämnen, ty czaren, den Gud gifve ett långt lif, vill ju..."
"Tala ej om czaren", afbröt Gustaf häftigt, men med undertryckt stämma.
"Ni vet hvad som senast förefallit oss emellan.
Efter detta uppträde kan det ej blifva godt mera.
Jag känner, att jag står vid den skiljoväg, der jag måste välja.
Men", fortfor han och kastade hufvudet stolt tillbaka, "aldrig skall jag välja någonting, sam ställer mig i harnesk mot mitt fädernesland."
Furstinnan Grenin, som just nu kom fram till de samtalande, hade redan ett ord på tungan, då ett högt larm nedifrån gjorde hennes afsigt om intet.
Skott föllo och en larmande folkhop började trängas i palatsets trappor.
Furst Grenin ilade ut och kom snart tillbaka.
"Hvad är på färde; hvad är på färde?" ropade en del af gästerna, under det andra rusade ut, för att sjelfve öfvertyga sig om hvad som stod på.
"Tionde regementet har gjort uppror", sade furst Grenin, "och jag fruktar, att mitt eget regemente snart skall följa exemplet.
Hör bara!
De ursinnige upprorsmännen plundra öfverallt."
Fruntimren voro nästan halfdöda af förskräckelse.
De som mest bibehöllo sitt lugn, voro furstinnan Grenin och Theresia.
Den sistnämnda stödde sig mot prins Gustafs arm, och såg upp till honom med fullkomlig trygghet.
"Kom, min älskade", sade han efter en stund och då larmet småningom aflägsnat sig, "vi vilja begifva oss hem; det är..."
"En biljett till prins Gustaf af Sverige", ropade i detsamma en röst.
Med feberaktig otålighet bröt prinsen den lilla biljetten.
Vid den första blick han kastade på den, bleknade han och måste stödja sig mot en stolskarm för att icke falla.
Men i nästa minut var han åter den stolte mannen, som trotsigt går emot lifvets stormar.
"Kom", sade han och tryckte en varm kyss på den bäfvande Theresias läppar, "vi måste skynda hem.
Kanske skall jag icke komma för sent att hindra det nedriga skurkstrecket."
"Hvad är det; för himmelens skull hvad står på?" hviskade Theresia och virade sina armar kring Gustafs hals.
Prinsen öfverräckte åt henne det af hans fingrar tillskrynklade papperet, och Theresia läste följande prydligt skrifna ord.
"Min prins.
Skynda er hem.
På hög befallning beröfvar man er nu det lejdebref, som kejsaren gifvit er."
Hvem var författarinnan?
Gustaf anade det, men han sade det icke till någon.
Länge dröjde det icke förr än han och Theresia voro på väg till hemmet.
Sedan furst Grenin sett till, att hans regemente icke deltog i de upproriska rörelserna, skyndade han hem.
På vägen mötte han Gustaf och hans maka.
"Ja, skynda, skynda", mumlade den listige fursten, med ett segerleende på läpparne och i blickarne.
"I skolen ändå komma för sent.
Kapten Repnolsky har väl nu fullbordat sin handling."
Läsaren anar nog från hvem den lilla biljetten kom.
Den var från Axinia.
Knappt hade budbäraren återkommit och prinsessan fått veta, att Gustaf ej var hemma, samt att biljetten blifvit lemnad till dworniken, förrän en oförklarlig aning sade henne, att det icke stod till så, som det borde.
Denna oro lemnade henne icke, huru mycket hon än försökte att slå bort den.
Slutligen blef den henne alldeles öfvermäktig.
Hon skref en annan biljett och sände, den till furst Grenin, i tanke att den skulle träffa prinsen der.
Men budet, en pålitlig tjenare, blef uppehållet genom den oreda, som uppstod i följd af upproret, och kom icke fram så fort som ämnadt var.
Vi vilja nu följa, kapten Repnolsky på hans färd.
När kapten Repnolsky genomilade de mörka korridorerna, som man måste passera innan man kom till prinsens våning, kände han sig ganska illa till mods och stannade ofta liksom tvekade han i vissa ögonblick att låna sig till verktyg åt czarens hämdgiriga planer.
Han kände Gustaf personligen och hade, äfven han, blifvit intagen af beundran och medlidande för den landsflyktige konungasonen.
I vissa ögonblick tvekade han verkligen, om han skulle fortsätta eller vända tillbaka, men han hade redan gått för långt för att kunna återvända, det erkände han.
De egna fördelarne lade också sina tunga vigter med i vågskålen, och kapten Repnolsky var icke en så ädel menniska, att han kunde åsidosätta dem.
Och hur många finnes det väl, som vid tillfällen, då egna fördelar erbjudas, äfven på bekostnad af vänskapen och aktningen, stöter dem tillbaka?
Icke en bland tusen.
"Nej, jag måste framåt", tänkte kaptenen, der han trefvade sig fram i korridorerna.
"Jag har gifvit furst Grenin mitt hedersord på, att jag skall försöka att få lejdebrefvet i mina händer.
Skulle jag nu svika detta löfte!
Då skall kanske czaren i sin förbittring taga mitt lif.
Detta är han nog i stånd till."
Han var snart framme.
Yttre dörren öppnade han med sitt vapen och det dröjde icke länge, förrän han stod i prins Gustafs arbetsrum, men här påkom honom ytterligare de besynnerliga tankarne, och just den tanken, att han liksom en simpel tjuv om natten skulle göra inbrott hos den han högaktade, och det på czarens befallning, marterade honom grufligast.
Mere gånger drog han den mot chiffonieren utsträckta handen tillbaka, och en gång närmade han sig till och med dörren, i afsigt att gå med oförrättadt ärende.
Men, då framhöll sjelfkärleken för honom sin förledande spegel, och alla betänkligheter veko, för att vid nästa försök ånyo dyka upp igen.
"Bab, raskt till verket", utbrast han och utsträckte för tredje gången handen mot den chiffonier, hvari Gustaf förvarade sina angelägnaste papper.
"Nu eller aldrig måste det ske, annars är det för sent."
För en kraftig bindning af dolken sprang klaffen upp.
Repnolsky öfverfölls af en darrning äfven nu i sista ögonblicket.
Nu var det likväl för sent för honom att vända tillbaka med oförrättadt ärende.
Omkring honom var det så tyst som i grafven, och det var just denna mystiska tystnad, som ängslade honom, den bistre krigaren, som icke bleknat på slagfältet.
Det tycktes honom som om luftens tusen andar andats så kylande på honom.
Hans knän svigtade, och då han ändtligen efter långt sökande höll lejdebrefvet i sina händer, skälfde hans kropp alldeles som om en frossa skakat den.
"Bort, bort!" mumlade han och slog igen klaffen så att det gaf eko i rummet.
"Nu fort till fursten!"
Han gick icke; han sprang icke; han bokstafligen flög genom de samma korridorer, der han för blott några minuter sedan måst trefva sig varsamt fram.
Som en vansinnig störtade han trapporna utför, och skulle just träda ut på den lilla gården, då en gäll qvinnoröst skrek:
"Jaså, det är tjufvar här i huset.
Hjelp, hjelp!"
Det var Maritscha, som blifvit honom varse, och nu med sina rop sökte uppväcka grannarne.
Samtidigt stälde hon sig i vägen för honom, och det syntes tydligt, att hon var fast besluten att göra motstånd i det längsta.
Det der hindret hade icke kaptenen beräknat.
Han studsade också i början af öfverraskning, men snart återfick hans själ sin spänstighet, och han märkte alltför tydligt, att endast våldet kunde hjelpa honom ur knipan.
Med godo skulle det aldrig lyckas, det såg han på Maritschas hotande uppsyn.
"Låt mig passera, qvinna", sade han för den skull med så lugn stämma som möjligt.
"Nej, säger jag", skrek dworniken Manins modiga hustru, "ni kommer inte fram utan öfver mitt lik, kom ihåg att Maritscha håller ord hon."
"Släpp mig fram", sade kapten Repnolsky för andra gången och nu med mera hetta, ty han kunde ganska väl förnimma röster af annalkande personer, hvilka ditlockades af Maritschas skri.
"Jag begrafver dolken i ditt bröst, om du ropar en enda gång till.
Ur vägen!"
Med dessa ord sprang kaptenen fram, men icke många steg, innan den modiga qvinnan hängde sig fast vid hans arm och släpades ett godt stycke ut i portgången.
Hon liknade en vampyr, som sugit sig fast vid Repnolsky.
Kaptenen var ursinnig.
Skulle hans företag nu göras om intet af denna qvinna, som de onda makterna, enligt hans förmenande, utsändt till att förfölja honom, Skulle han, just då han njöt af segerns frukter, lida nederlag?
Dertill var kapten Repnolsky alltför beslutsam och van att handla.
Folket strömmade emellertid till allt ymnigare, och redan började en och annan att sticka in hufvudet genom den lilla till hälften öppnade porten.
Repnolskys bröst häfde sig våldsamt och hans fingrar slöto sig krampaktigt omkring dolkfästet.
"För sista gången frågar jag om du vill släppa mig", frampustade kaptenen och upplyfte dolken.
"I annat fall är du dödens?"
"Nej, nej, jag släpper er aldrig", skrek Maritscha.
"Döda mig, men äfven då skall..."
Längre kom hon icke, ty utan betänkande begrof Repnolsky den hvassa dolken i Maritschas bröst.
Blott ett doft rosslande och dworniken Manin var befriad från det jordiska umgänget med sin trätgiriga hustru.
Kapten Repnolsky störtade ut.
Hans ansigte var förvridet.
Han visste knappt åt hvilket håll han skulle gå, så förvirrad var han.
Kring honom skränade pöbeln och det fans till och med dem, som voro så djerfva, att de grepo tag i honom för att hålla honom fast.
Men då återvände Repnolskys besinning.
Med kraftig arm utdelade han några slängar på måfå och kom undan.
Knappt hade han försvunnit, då prins Gustaf, som nästan bar den förskräckta Theresia på sina armar, tilllika med Manin, som stött till honom under vägen, anlände till sin bostad.
Vid åsynen af folkmassan studsade han tillbaka, men dworniken, som märkte hans ängslan, steg fram till porten och sade med hög stämma:
"Hvad är på färde, go' vänner, efter I ären samlade här så många?"
"Åh", sade en dwornik från ett närbeläget hus, "det är intet för annat, än att förkunna dig, att det varit tjufvar i huset, och att du aldrig mer får omfamna Maritscha."
"Har hon lupit ifrån mig då", sade Manin.
"Jojo men, de der gyllena, de hade allt en stark dragningskraft på henne.
Så länge de vara kan jag vara lugn för hennes skällsord."
Den hederlige dworniken var, såsom vi höra, just icke en stor älskare af sin äkta hälfts sällskap.
"Lupit bort", eftersade en mushik med långt silfverhvitt hår.
"Ja, nog har hon lupit bort, men till det ställe, hvarifrån hon aldrig vänder åter.
Vän Manin, din hustru har blifvit mördad."
"Mördad", eftersade i sin ordning den stackars Manin.
"Hvem har det varit, som kunde rå på henne, det vill jag fråga?"
Men som ingen kände kapten Repnolsky, kunde heller ingen afgifva något svar på Manins fråga.
Väl fuktades den hederlige dwornikens ögon af ett par tårar, då han betraktade sin hustrus blodiga kropp, men inom sig var han rätt belåten med det lugn, som han nu skulle få ega på sin ålderdom.
Sådan är menniskonaturen:
Ibland hård som klippan, ibland mjuk och vek som vax.
"Lejdebrefvet är borta", suckade prins Gustaf, då han kom upp i sitt rum och undersökte papperen.
"Arm och utan skydd står jag nu här i denna stad.
Czaren hatar mig, och skall troligtvis göra allt för att tillfoga mig oförrätter.
Till hvem skall jag vända mig?"