Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De kände sig visserligen smickrade öfver att hafva blifvit anmodade att medverka vid denna soaré och satte äfven värde på det rundligt tilltagna honoraret för aftonen.
Men å andra sidan kände de sig i deras konstnärsstolthet sårade af den märkbara nedlåtenhet, hvarmed de bemöttes af de förnäma gästerna.
Och hade de anat att deras platser på den improviserade teatern om en stund skulle intagas af en kringresande, äfventyrande konstmakare, så hade de med all säkerhet försakat såväl festen som det öfverenskomna honoraret.
Ett fult drag hos den förnäma verlden är den till förakt gränsande likgiltighet, hvarmed den i allmänhet bemöter de samhällsklasser, som den anser stå under sig i afseende på börd och samhällsställning.
Undantag finnas naturligtvis; men så talrikt förekomma de icke.
Att på samma program uppställa de framstående artisterna från vårt lands främsta scen och en okänd taskspelare med falskt namn och falsk professorstitel var hvarken taktfullt eller smakfullt.
Men lika litet som konsul Brauner reflekterat häröfver, lika litet funno gästerna något anmärkningsvärdt i den egendomliga sammanställningen.
Herre Gud, resonnerade de, »sådant der folk» är ju endast till för att roa oss.
Om den ena kan litet mera, gör sina saker litet elegantare och har större pretention på att kallas konstnär än den andre, så betala vi den förre litet mera, och så hafva vi ju gjort hvad vi kunnat för dem.
Det låter besynnerligt, ungefär som om man behöfde återgå till ett svunnet århundrade för att i verkligheten återfinna detta resonnemang.
Och likväl: med all sannskyldig aktning för de undantag, som finnas, så resonnerar arristokratien än i dag.
Så resonnerade de förnäma gästerna på konsul Brauners soaré.
Detta är också ett faktum.
En silfverklocka ljöd.
Det var »professor» Francisco, den berömde hypnotisören, tankeläsaren och spiritisten, som nu skulle gifve en séance.
Till gästerna öfverlemnades ett litet elegant utstyrdt program på oskuret rispapper.
Yttersidorna pryddes af Danmarks, Tysklands, Frankrikes och Rysslands vapen jemte data och årtal, då herr professorn haft äran uppträda vid dessa länders hof.
Innersidorna redogjorde för de olika numren, hvari séancen indelades.
Gästerna strömmade till danssalongen, der belysningen minskats till en mystisk halfskymning, åt hvilken man sökt gifva ett särskildt behag genom mångfärgade sken, åstadkomna af färgade kupor öfver de nedskrufvade gaslågorna.
Musiken hade tagit plats i ett närgränsande rum, hvarifrån dess toner hördes mildt dämpade och harmonierande med belysningen.
Sidenridån drogs upp och professor Francisco trädde fram med en ceremoniös bugning för publiken.
Han såg elegant ut i sin oklanderliga frackkostym, hans magra spänstiga gestalt, det bleka ansigtet med de svärtade mustascherna och ett uttryck af öfveransträngning, som hvilade öfver hans drag, förmodligen en följd af hans ständiga umgänge med andeväsen, förskaffade honom genast från början allas intresserade uppmärksamhet.
Han var bokstafligen öfversållad af juveler.
Den kedja af miniatyrordnar, han bar, var minst dubbelt så lång som konsul Brauners.
I den hvita halsduken och i skjortvecket gnistrade ädelstenar, och hade ringarne, som prydde hans fingrar, varit äkta, skulle de representerat en liten nätt förmögenhet.
På scenen, osynlig för publiken, befann sig äfven utom mediet spiritistprofessorns nye medhjelpare, »herr Schumann».
Hans rol för aftonen var att i de första numren underlätta professorns konststycken och att i det sista, sjelfva det spiritistiska experimentet sufflera mediet.
Schumann, alias Fridolf Hammar, var klädd med den för varietéartister typiska elegansen.
Francisco sjelf hade maskerat honom och lyckats gifva honom ett för en konstmakares sekreterare högst lämpligt utseende.
Mediet var en blek, anspråkslös och mager yngling.
Ett qvinligt medium hade naturligtvis varit af vida större effekt, men ett sådant var måhända svårare att anskaffa.
Och när sista numret förekom, upplyste äfven en af publiken, en känd doktor och föreläsare, som hade rykte om sig att vara särdeles bevandrad i de »moderna vetenskaperna», sina grannar om att ett manligt medium långt ifrån att vara hinderligt för experimentens lyckliga utförande tvärt om i vissa fall vore vida lämpligare.
Man måste tro herr doktorn, såsom tillförlitlig auktoritet på detta område, en auktoritet, som ytterligare styrktes af hans andliga förbindelse med den namnkunniga madame Blavatsky.
Medan professor Francisco presenterade sig för publiken, iakttog
Hammar genom ett litet titthål i prosceniet de närvarande.
Det var nära att han med ett utrop gifvit luft åt den öfverraskning och glädje han erfor, då han varseblef ingeniör Danielsson i salongen.
Med den snabba kombinationsförmåga, som utmärker män af Hammars yrke, räknade han ut, att
Danielsson ej hörde till de inbjudna utan kommit hit af helt andra orsaker, och hvilka dessa voro, trodde han sig veta.
Brauner och Danielsson sutto icke bredvid hvarandra, men dock så, att Hammar kunde iakttaga dem båda på samma gång, hvilket var af ofantligt stor vigt, då han från sin plats endast kunde iakttaga en sida af salongen.
Innan professor Franciscos uppträdande och Hammars deltagande deri refereras, måste några förklarande ord förutskickas.
Trots att på ett par ställen särskildt redogjorts för den hufvudsakliga källan till dessa anteckningar, skall nog mången envisas att anse dem gripna ur luften.
Detta kan nu ej hjelpas; men då det är att hoppas, att ett flertal läsare skall känna sig öfvertygadt, att en verklighetsskildring här föreligger, torde det löna mödan att erinra om, att de händelser, som här beröras, ligga så nära inpå vår tid, att de ytterst lätt kunna kontrolleras.
Endast namnen äro fingerade, hvaremot händelserna skildrats just så som de tilldragit sig med bibehållande af lokaliteter och data.
Den spiritistiska séancen vid konsul Brauners soaré söndagen den 21 December 1890 torde ännu länge dröja qvar i minnet hos hans förnäma gäster.
De kunna intyga att i följande skildring af densamma ingenting tillagts.
Men det ovanliga i detektivens tilltag gör, att händelsen skall förefalla en och annan diktad i syfte att åstadkomma en effekt af dramatisk verkan, hvilket ej i den ringaste mån varit meningen.
Man må härvid komma i håg, att Hammar ej såg någon annan utväg att nå sitt mål än att genom en öfverrumpling förmå brottslingarna att erkänna, då några vittnen ej stodo att erhålla, sedan Strömberg tagit lifvet af sig, och hans bevismateriel inskränkte sig till brefven, som egentligen bevisade ingenting alls, och helvetesmaskinen, en hypotes, som han sjelf konstruerat.
Vidare, Hammar hade ej uttänkt eller uppgjort planen att genom en teaterkupp komma närmare sitt mål.
Det var en slumpens ingifvelse.
Först, då Francisco nämnt, att han numera »gjorde» i spiritism, hade Hammar tänkt sig möjligheten af att bringa Brauner ur koncepterna genom att låta denne förstå att hans förhållande till Danielsson ej längre var en hemlighet som endast kändes af de två brottslingarna.
Då det var nödvändigt för honom att sjelf åse verkan af ett plötsligt uttaladt ord, hade han med glädje accepterat Franciscos förslag att blifva dennes medhjelpare.
Hammar bygde ej synnerligen mycket på seancen.
Det enda han hoppades var, att Brauner genom en åtbörd eller ett utrop skulle förråda, att han känt sig träffad.
En följd häraf – en oundviklig, en säker följd – skulle blifva, att Brauner så fort det läte sig göra skulle vidtaga åtgärder för att sätta sig i fullkomlig trygghet för en eventuel anklagelse.
Han skulle alltså röra på sig, han skulle meddela sig med Danielsson.
Antingen skulle han resa till E–tuna eller Danielsson komma till Stockholm, och Hammar skulle då lättare än förut kunna följa deras göranden och låtanden.
Att underrätta brottslingarna om att de förföljdes vore ett farligt steg, och i regeln undvikes en dylik taktik af detektiva polisen.
Hammar resonnerade emellertid som så, att i utomordentliga fall måste utomordentliga medel användas.
Han hade vunnit den erfarenheten vid föregående mera uppseendeväckande mål att tvenne brottslingar – isynnerhet då de hafva Brauners och Danielssons lefnadsställning, vanor och sjelfständiga karaktärer – äro hvarandra till hinders då det gäller att antingen rymma eller på annat sätt trygga sig mot efterspaningar.
Redan deras meddelanden och personliga sammanträffanden skulle blifva ett bevis emot dem.
Den ifver, hvarmed de skulle yrka på assuranssummans utbetalande, måste också förråda dem.
Dessutom var Hammar öfvertygad, att båda eller någon af dem under brådskan att rädda sig skulle begå någon större dumhet, som skulle bidraga till deras afslöjande.
Hammars närmaste syfte var sålunda att oroa Brauner.
Misslyckades han, mot sin förmodan, så ville han göra ett försök hos Danielsson i E–tuna.
Före seancen hade detektiven jemte »doktor Alberti», professor Franciscos medium, uppehållit sig i de för musikanterna och spiritisten anvisade rummen och hade således ingen aning om Danielssons närvaro vid festen.
Det blef följaktligen en öfverraskning af angenämaste slag för Hammar.
Tack vare de platser de valt, skulle han på samma gång kunna iakttaga båda, och som dessa ej kunde stå i ögonblicklig kommunikation med hvarandra, då en hel mängd af gästerna skilde dem åt, måste åtminstone en af dem på något sätt förråda sig.
Hammar gissade, att Brauner vore den, som bäst förstode den svåra konsten att beherska sig i plötsliga situationer.
Sedan professor Francisco i ett kort föredrag redogjort för sin genom trägna studier, långvarig erfarenhet och otaliga experiment vunna ståndpunkt gentemot de moderna för flertalet ännu förborgade vetenskaperna, öfvergick han till några under stort bifall utförda konststycken, alla gamla bekanta från varietéscenen: experiment i tankeläsning, borddansen, det s. k.
»gröna huset» etc., hvilka alla lyckades utmärkt, tack vare den läraktige och pålitlige medhjelparen.
Kom så programmets pièce de resistance.
»Doktor Alberti», ett medium, hvars clairvoyanta egenskaper gjort honom europeiskt ryktbar, hvars underbara förmåga flerfaldiga gånger tagits i anspråk af polisen i brottmål, der hvarje synlig ledtråd saknats, (den gode professorn anade icke, att detta äfven denna afton var mediets uppgift), kort sagdt ett medium med de mest önskvärda förutsättningar för en lyckad seance, framfördes på scenen.
Les extrèmes ses touchent!
Den förnäma publiken slukade med god smak äfventyrarens i fullkomlig marktschrejerstil framsagda harang och tog med spänd uppmärksamhet mediet i betraktande.
Den fina verlden har lätt för att tro.
Det är beqvämt, sparar alla tråkiga reflektioner och sauverar för möjligheten att det kan vara sant det de tro.
Man finner vidskepelse oftare florera inom de högre kretsarne än inom någon annan klass af stadsbefolkningen.
Derför hafva äfven sedan urminnes tider trollkarlar, drömtydare, spåkäringar, helbregdagörare och sedermera hypnotisörer och spiritister af förnäma klasser, ända upp till hofven, omhuldats på ett sätt, som endast undantagsvis kommit de sköna konsternas mest framstående utöfvare till del.
Mediet såg nervöst ut, som det ett medium egnar och anstår.
Ehuru en medicine doktor, år 1891 så lyckligt utförde experiment i clairvoyance med några tjenstflickor i Kalmar tydligt ådagalagt, att just de »bondlugna», för att använda ett vulgärt men betecknande ord, naturerna äro de lämpligaste medierna.
Men den fina verlden vill helst tro på ett bleklagdt nervöst medium, och för öfrigt hade ingen vid konsul Brauners soaré ännu en aning om de fjerrskådande Kalmarpigornas tillvaro.
Professorn lade i dagen stor rutin, likaså mediet.
Efter ett par lätta strykningar utefter hufvudet och skuldrorna, insomnade den bleke ynglingen på en stol nära den plats, der Hammar stod för att sufflera och för att iakttaga genom sitt titthål.
Genom några experiment visade Francisco publiken huru hårdt insomnadt mediet var.
Det vaknade ej af att en knappnål stacks in i dess ena hand, ej heller af de gymnastiska rörelser professorn företog med dess armar och ben, ej ens, när Francisco placerade mediet mellan tvenne stolar så att dess hufvud hvilade på den ena stolen och fötterna på den andra.
Kroppen var stel som den varit af trä och svigtade ej, när Francisco stälde sig på den.
Dessa prof öfvertygade alla i salongen, att mediet var fullkomligt söfdt.
Hammar sjelf, som visste huru det förhöll sig med sömnen, tvangs dock att beundra ynglingens sjelfbeherskning, som tydligen kräft mycken träning.
Utan allt tvifvel var denne yngling större »artist» än professorn.
Francisco placerade mediet på dess stol, strök dess sidor ännu en gång och steg ned i salongen medan gaslågorna ytterligare nedskrufvades.
Denna anordning behagade föga Hammar, hvars observationer derigenom betydligt försvårades; men han kunde ej förekomma den.
Professorn vände sig till publiken:
– Som jag i mitt lilla föredrag nyss hade äran att nämna, så intager mediets individuella natur under det hypnotiska och clairvoyanta tillståndet en fullkomligt passiv ställning till hypnotisören.
Dess själskrafter äro nu helt och hållet underkastade min vilja, och mediet måste lyda mig och mina befallningar, under förutsättning likväl, att dessa hålla sig inom det möjligas gränser.
Jag, kan befalla det att gå, stå, sitta, tala, skratta och dylikt; men äfven vida mera.
Jag kan befalla det att klart och tydligt redogöra för förflutna handlingar, om hvilka mediet aldrig haft någon aning.
Jag kan också befalla det att efter flera dagars förlopp i vaket tillstånd utföra de befallningar, som jag nu gåfve det.
Då emellertid det sista fenomenet vore svårt för alla de närvarande att kontrollera, anser jag mig böra afstå derifrån.
Att befalla mediet gå, stå, tala och dylikt anser jag ej heller vara af större intresse; det skulle endast hos en och annan väcka tvifvel om mediets djupa sömn.
Tillåt mig derför att uppehålla mig vid mediets clairvoyanta egenskaper, de märkligaste och för de ärade närvarande lättaste att kontrollera.
Under hypnotisörens inflytande går mediet långt utom hypnotisörens eget vetande, redogör i detalj för handlingar, antingen skedda eller skeende just nu, fullkomligt oberoende af rumsbegreppen.
För att ett sådant experiment, som jag nu ämnar företaga, skall lyckas, fordras dock nödvändigt att hypnotisören på ett eller annat sätt ställer sig i förbindelse med en person, som har något att skaffa med den sak, hvarom clairvoyanten skall gifva närmare upplysningar.
Francisco bugade sig för konsul Brauner.
– Får jag sålunda bedja er, konsul Brauner, fråga mediet genom mig om någon hemlighet, som endast ni kan känna.
– Var god och vänd er till någon af mina gäster, svarade Brauner.
Professorn gjorde en artig bugning och gick till ingeniör Danielsson.
Ehuru Francisco gjorde denna manöver på det naturligaste sätt i verlden, iakttog likväl Hammar, att
Brauner gjorde en hastig grimas som om detta varit honom misshagligt.
Danielsson undanbad sig äfven nöjet.
Francisco log:
– Då jag riskerar flera afslag och mediet kanske inom kort öfvergår i ett tillstånd af mindre mottaglighet för min vilja, skall jag taga mig friheten att ändå framställa några frågor till mediet, hvilka väl bestyrka dess clairvoyanta förmåga om de också ej för de närvarande erbjuda samma intresse som om en af den ärade publiken godhetsfullt velat assistera.
Han bugade sig och gick tillbaka till mediet, hvars sömn han förstärkte med ännu ett par strykningar.
– Se på någon i salongen! befallde professorn.
Mediet slog upp ögonen och stirrade rakt utåt.
Midt framför det satt Brauner.
Ögonlocken föllo åter ihop som af deras egen tyngd.
Jag vet inte hvem det är; men jag befaller dig att sätta dig i förbindelse med samme persons tankegång.
Professorns röst lät hotande.
Under den följande scenen gjorde
Hammar den iakttagelsen, att mediet, ynglingen, var en fulländad skådespelare, som gjorde sin sak så illusoriskt, att detektiven nästan tviflade på att allt endast var komedi.
Mediet vred sig under svåra plågor, svettades, blef orolig och modererade rösten i beundransvärda skiftningar.
Framställningen var så effektfull, att doktorn- föreläsaren bland publiken sedan ofta anförde scenen såsom ett kraftigt bevis för clairvoyancens verklighet.
– Ser du något? började Francisco.
– Du måste se, du måste förnimma något!
Jag vill det!
– På en mörk gata.
– Har du sett den gatan förut?
– Är du i Stockholm?
– Hvar är du då?
Jag ser ingenting!
– Men du måste!
Hurudana äro husen?
Ser du inga menniskor?
– Ett hus är stort, mycket större än de andra.
Jag ser en man.
– Följ honom!
– Han går fram och tillbaka.
Han är rädd och ond.
Han väntar på någonting.
– På hvad?
Jo, nu vet jag!
Klockan slår, han väntar på lådan!
– Hvad för en låda?
Han tänker blott på lådan ... lådan!
Mediet hoppade förskräckt till.
Fortfar!
– Det exploderade.
Det kom från lådan! ... O, min Gud!
Fabriken brinner!
Han skrattar!
– Hvem skrattar?
– Mannen.
– Hvem är han?
– Nog nu! afbröt häftigt en röst från salongen.
Konsul Brauner var likblek.
Mediets mästerliga framställning hade i början fullständigt duperat honom.
Ty för honom stod fenomenet fullt förklarligt enligt hvad han kände till om den hypnotiska vetenskapens teorier.
I samma ögonblick som Francisco vände sig från honom till Danielsson, kommo tankarne på eldsvådan med det sjuka samvetets hela kraft öfver honom.
På eldsvådan tänkte han, när mediet på hypnotisörens befallning fixerade honom.
Voro teorierna hållbara, så måste alltså hans tankar efter hypnotisörens vilja öfverföras på det fullkomligt neutraliserade mediet.
Och då Brauners tankar omfattade eldsvådan i sin helhet och de dermed sammanhängande omständigheterna, måste mediet i de minsta detaljer kunna relatera hela händelsen.
Liksom de flesta brottslingar var Brauner vidskeplig.
Han intogs af en förfärlig fruktan och kände sig liksom förstenad på sin plats.
Mediet, denna förfärliga menniska, kunde ju genomtränga ens innersta tankar.
Det skulle ju när som helst kunna förråda honom.
Han gjorde förfärliga ansträngningar för att beherska sig och hans blickar sökte ofrivilligt Danielssons, bönfallande om råd och hjelp.
Men Danielsson syntes om möjligt ännu mera förfärad än han sjelf var.
Denne hade rest sig upp.
Hans öfverkropp lutade starkt framåt liksom om han dragits till mediet af en oemotståndlig makt.
Åsynen af medbrottslingen utöfvade en egendomlig verkan på Brauner.
Han påminde sig ögonblickligt dennes ord:
»Akta er, herr konsul, akta er!
Nu är jag den starkare af oss båda!»
Skulle Danielsson hafva någon del i detta uppträde?
Hade han för att skrämma honom, Brauner, inspirerat hypnotisören till scenen?
Detta var föga troligt:
Danielsson hade ej hunnit göra detta.
Deremot framstod med förfärande tydlighet för honom, att man spionerade på honom, här i hans eget hem, att en af de uppträdande (eller kanske båda) var en detektiv.
Hvad visste man?
Huru mycket?
Huru litet?
Hvad åsyftade man med scenen?
Samlande alla krafter för att kunna synas lugn, afbröt han seancen just då mediet stod i begrepp att besvara frågan:
»hvem är han?
Brauner kunde emellertid ännu en stund varit lugn; ty Hammar hade ej förrådt honom.
Enligt detektivens plan skulle mediet fortfarit en längre stund att nämna något namn.
– Nog nu, afbröt Brauner häftigt.
Är det er mening att sprida misstämning här, eller hvad?
Francisco bugade sig.
– Som ni vill, herr konsul, sade han.
Jag beklagar af uppriktigaste hjerta, om mediets syner på minsta sätt skulle förorsaka en stämning så långt aflägsen från den jag åsyftat.
Det bevisar tydligare än något annat huru väl min seance lyckats, nu såsom alltid.
Dylikt har ofta händt mig och måste ju naturligtvis hända, när ingen af de ärade närvarande vill framställa frågor till mediet.
Detta måste helt enkelt följa den persons tankegång, hvilken det på befallning fixerat.
För mig återstår endast att återväcka mediet.
Fransisco blåste på mediets ansigte, gned dess hufvud och armar samt befalde det att vakna.
Ynglingen föll ej för en sekund ur sin rol.
Han spratt häftigt till, öppnade långsamt ögonen och syntes en stund förvirrad som om han ej vetat hvar han befann sig eller hvad som förefallit.
Publiken, som ej hade samma orsak som Brauner att yrka på seancens afbrytande, kände sig särdeles belåten och visade genom sina ihållande applåder, att den för ingen del varit på väg att komma i någon misstämning.
Fransisco kände sig ej särdeles tröstad af publikens applåder.
Han hade måst afbryta sin
seance och detta var detsamma som fiasco för honom.
Efter en kort bugning för publiken rusade han ut för att gifva sin medhjelpare dennes välförtjenta lön.
Men Hammar var redan försvunnen.
En ångestfull natt.
Detektiven, som visste, att »artister» af herr Franciscos kaliber merendels äro välsignade med ett mycket häftigt temperament och befarade ett utbrott af denne, hvilket kunde tilldraga sig större uppmärksamhet än nödigt var, drog sig undan, innan hypnotisören gjorde sin sortie från scenen.
Kaféet i samma hus var visserligen stängdt; men af de upplysta fönsterna slöt Hammar, att der ännu funnos gäster qvar.
Han bultade på bakdörren och blef utan svårighet insläppt.
Han var mycket belåten med sin afton, och önskade blott att han kunnat stanna ända till festens slut, hvilket emellertid efter den vändning den spiritistiska séancen tagit var en omöjlighet.
Ljudet af dansmusiken hördes ned till kaféet.
Det var tydligen kottiljongen, som börjats.
Hammar var förtjust öfver kafévärdinnans nyfikna pratsamhet, som gaf honom anledning att förlänga sin vistelse der långt efter sedan gästerna gått.
Han belönade hennes ofrivilliga tjenstaktighet med att berätta en hel mängd ganska intressanta detaljer från festen en trappa upp.
Så blef klockan två på natten.
Bjällerklangen förrådde, att de förnäma gästerna började aftroppa.
Kafévärdinnan skrufvade ned gasen och drog upp rullgardinerna utåt gatan och nu kunde hon och detektiven iakttaga gästerna på nära håll, då de uppsökte sina respektive ekipager.
Hammar ville hafva konstaterad den misstanke han hyste, att Danielsson skulle stanna qvar för att efter festens slut med Brauner öfverlägga angående den fara, som af mediet yppats för dem.
Den långa raden af ekipager for bort och det blef åter tyst på gatan.
Hammar kunde ej längre fördröja sin vistelse på kaféet.
Han tog derför upp sin plånbok för att betala hvad han reqvirerat.
Då han trädde ned handen i frackfickan efter plånboken, märkte han till sin stora förskräckelse, att hans anteckningsbok var försvunnen.
Han blef bestört, hvilket ej var underligt, då boken innehöll ytterst viktiga anteckningar, ej blott rörande hans för handen varande expedition utan äfven flera andra affärer.
Hastigt erinrade han sig, att han, då Francisco med sminket förskönat hans ansigte, lagt fracken på lavoaren i toalettrummet.
Sannolikt hade boken då glidit ur fickan ned mellan lavoaren och väggen.
I så fall kunde han vara säker på, att ingen upptäckt den.
Men boken måste han hafva till hvad pris som helst.
Han rusade upp för trappan.
Sidodörren, genom hvilken musikanterna och artisterna passerat, stod öppen, och ingen betjent tycktes bevaka denna ingång.
Hammar gick till toalettrummet och fann mycket riktigt sin anteckningsbok på det ställe, der han väntat att finna den.
Han kunde ej motstå sin nyfikenhet att kasta en blick i den nu öde balsalongen.
Endast ett par gaslågor brunno ännu, golfvet var öfverströdt med balminnen, såsom dansprogram, kottiljongsdekorationer, blommor och lemningar af aftrampade spetsar och sidengarneringar.
I ett tillstötande rum tycktes ett herrkotteri dröjt sig qvar vid spelbordet.
Deras röster gåfvo eko i den tomma salongen och då och då hördes klingandet af champagneglasen.
Detektiven drog sig tillbaka; men han tog dervid misste om utgången.
Toalettrummet hade trenne alldeles lika väggar, hvardera med en dörr midt på.
Den fjerde väggen vette mot gatan och var följaktligen försedd med fönster.
I stället att gå samma väg som han kommit råkade Hammar in i det rum, hvarifrån Nora för kort tid sedan lyssnat till samtalet mellan Brauner och Arnold Lindqvist.
Han märkte genast sitt misstag och ämnade just återvända till toalettrummet, då en röst hejdade honom;
– Det är mig, ni söker!?
Hammar vände sig om.
Konsul Felix Brauner stod framför honom, likblek och med ett uttryck af förskrämdhet i sitt ansigte.
– Ja, svarade detektiven följande en ögonblicklig ingifvelse.
– Stig in i mitt rum och vänta mig der!
Jag kommer strax, sade Brauner.
Detektiven följde uppmaningen.