Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och medan denna sång smekte hennes öra, och den milda, döfvande vällukten af blommor och rökelse berusade hennes sinnen, betraktade Berta ynglingen vid sin sida.
Han var mycket, mycket ung.
Spänstig och mjuk i kroppen som en gosse – icke ett skäggstrå på den fina läppen, längs den rosiga kinden – uppemot örat – en linie af de finaste hvita fjun.
Han höll hufvudet sänkt och ögonen mot jorden hela tiden.
Blott en enda gång slog han upp dem – djupa, skiftande ögon med from, ren blick.
– – Dagen derpå såg hon honom vid table d’hôte.
Han skrattade och talade ryska med sin följeslagare.
När han mötte hennes blick rodnade han och såg ned.
Hon fick veta, att han var rysk officer – Sergej Octroysky – och att han reste med en gammal onkel.
Det var omkring klockan åtta på aftonen i hotellets salong.
Hon satt i en af de stora, röda fåtöljerna midt på golfvet – starkt tillbakalutad; solfjädern halfutslagen i knäet och ena armen slapt utsträckt längs med sidan.
Dörrarna till terrassen stodo vidöppna.
Den ljumma aftonluften – mättad med doft af rosor och kaprifolium – trängde in i rummet.
Ute från trädgården hörde man sorl af prat och skratt – svagt, oregelbundet.
Framför henne med armarne korslagda på bordet satt Leif Thordsen.
»Men, doktor, jag har ju alldeles icke sagt, att den är omöjlig – qvinnoemancipationen.
Jag bara säger, att det skulle förvåna mig, om en sådan sak någonsin ginge igenom.»
»Men hvarför?»
»För det», hon såg honom rakt in i ögonen, »för det att qvinnorna aldrig skola upphöra att älska.»
»Nå, men – – »
»Ja, och då man älskar – då är man ju icke fri.
Man offrar allt hvad man har – pengar, samhällsställning – allt – alltsammans.»
Hon satt med hufvudet så djupt sänkt, att han icke kunde se hennes ansigte.
Så blef honom nyfikenheten öfvermäktig – han sade långsamt:
»Liksom om ni någonsin – – – »
Hon höjde hufvudet och började flägta sig med solfjädern.
Ljus och skugga kom och gick på hennes bleka ansigte.
»Jag? – åh, vi behöfva ju icke tala om mig.
Bara i allmänhet – – .
För resten, man kan älska på många sätt.
Det fins något, som jag skulle vilja kalla själens lidelse. – – – »
»Som ni skulle ha känt?»
Det var en klang i hans ton, ett leende kring hans läppar, som nästan var förolämpande.
Hon sträckte sig helt tillbaka i stolen – långsamt, förnämt – höjde axlarna en smula .
»För era gissningar kan jag naturligtvis icke utstaka någon gräns, men», hon smålog stolt »ni känner icke mig.»
Han brusade upp:
»Hur länge skall ni då spela denna komedi, detta dubbelspel – – ?»
»Que voulez-vous, cher? – komedi?
Ja, det är man ju tvungen till, annars – annars – brydde sig väl ingen om en.
Och ni vet.
– – » Hon smålog.
»Ja – jag vet, att ni går till det yttersta för att få behålla er magt – att fängsla – tjusa – förderfva.
Hon såg på honom nästan förvånad.
»Förderfva – åh, det der var väl ändå litet starkt? –»
Litet efter skrattade hon – alltjemt med ögonen på honom:
»Är ni svartsjuk?»
Han strök handen längs den glatta bordskanten.
Så såg han upp.
»Nej», sade han.
Hon steg upp och gick bort emot dörren.
Kom så hän bakom hans stol och i det hon böjde sig ned öfver honom – nära, mycket nära – hviskade hon skälmskt och öfvermodigt:
»Nå, så mycket bättre då – – »
Derpå gick hon hastigt ut på terrassen och ropade:
»Monsieur Octroysky!»
En ung herre, som stod och hängde mot en af verandans pelare, kastade cigarren och närmade sig genast.
»Nå, det var bra att ni var här – det trodde jag också.
Jag ville just be er gå ett slag med mig i trädgården – der är ohyggligt varmt derinne.»
De stannade vid stenmuren.
Aftonpromenad au bord du Lac.
Velocipederna glida oupphörligt förbi – snabt, ljudlöst, med sina små röda lyktor; då och då ett svagt klingande ljud af klockor för att varna fotgängare.
I halfdunklet under de låga platanerna röra sig de promenerande fram och åter i en mörk, långsam ström.
Af och till dyker der upp ur massan en ljus damtoilett, en engelsmans hvita damrock eller fladdrar den långa silkesslöjan kring hans hatt.
På den låga stenparapeten längs med sjön sitta en hel del unga arbetskarlar och gossar.
Stråhattarna på nacken, de blå bomullsblusarne pösigt uppdragna, dinglande med de klumpiga fötterna – sitta de der och prata och skratta, – kritisera främlingarne djerft på sin breda, vaudensiska franska.
Längs stranden ligga båtarna och vagga sakta på vattnet.
Små, smala båtar med stora flaggor i alla färger – stjernebaneret och trikoloren, den röda engelska fanan och Schweiz’ »Dannebrog».
Stilla ligga de der och vagga fram och åter förda af en solbränd, mörkögd batelier och med en last af rökande herrar i Stanleyhattar, nonchalant sträckande sig på det beqväma aktersätet; eller af stela, eleganta damer i höga stråhattar och långa gants de Suède.
Sjön är stilla som en spegel.
Bortåt Genèvesidan bibehåller den ännu ett återskär af solnedgången – rosenröd, skiftande i purpur och orange.
Småningom öfvergår den i blekblått, och längre bort – i skuggan ifrån bergen – blir vattnet djupt blått med en svag nuance i grönt.
Månskenet gjuter sig ned öfver platanerna – öfver sjön.
Speglar sig som en bred skälfvande strimma skiftande mellan silfverhvitt och guld.
Ifrån Evian höja sig
Savoyens berg i långsam sluttning – en mörk, oregelbunden våglinie, tydligt aftecknande sig mot den ljusa himlen.
Tills de nå la Dent du Midi, hvars mångklufna hjessa skiner hvit – hvit, som snö skiner i månljus.
Och längre bort i fjärran, bakom
Rhônedalens mörker, höja sig likt ljusa skyberg
Dent des Morcles och det spetsiga Catogne.
Så börjar på en gång musiken från hotellen längs stranden.
Janitscharmusik – långa, utdragna violintoner, skarp, skärande klang från messingsinstrumenter.
– Sorlet på gatan öfverdöfvas en minut.
– – Plötsligt vände sig Berta till sin kavaljer:
»Låt oss ro ut litet», sade hon.
»Aftonen är så vacker.»
De smögo sig sakta nedför trappan och skyndade snedt öfver gatan bort till båtarna.
Han och hon sutto tillsammans på aktersätet, och midtemot dem – längst bort mot fören – satt deras roddare.
Hon hade gått i sällskapstoilett som hon var – en tunn, blekblå sidenklädning utan öfverplagg; utom en crêmefärgad silkessjal, som hon bredt ut öfver axlarna och lagt den ena snibben öfver hufvudet ned i pannan – à l’italienne.
Den muntra stämningen hade försvunnit.
De sutto stilla, tysta, lutande sig mot hvarandra – platsen var verkligen bra trång för två.
Då kände hon hur hans arm sakta smög sig kring hennes medja – hon såg upp och mötte hans ögon.
Det var samma ögon, som hon sett i kyrkan, stora, fuktiga, bedjande – utan hopp.
Men nu, då hon mötte denna blick, kände hon en sådan underlig bedöfning – nästan som hon skulle svimma.
Yrsel var det nästan.
Hjertat slog svagt, ögonen slöto sig och hon kände sig liksom kall öfver hela kroppen.
Hon märkte, att hon långsamt – tätt – trycktes intill honom.
Men hon gjorde icke motstånd – hon bara hade en sväfvande, omedveten önskan, att det skulle vara hårdare – mycket hårdare – – –
Och han var den ende, som vågat taga henne i sina armar – han, denne gosse!
Tungt låg hon intill honom, utan en rörelse.
– – Hon andades hastigt och slöt ögonen – – –
Så kände hon hans kind mot sin, hans läppar mot sin hals.
Han kysste henne icke.
Han höll bara sina läppar halföppna hårdt tryckta mot det mjuka hullet – just der, der kind och hals mötas i milda linier.
En känsla af vällust bemäktigade sig henne; det var som från den der varma fläcken på hennes hals en elektrisk ström gled genom hela hennes kropp – – –
Så kysste han henne – en lång, sugande kyss.
Båten stötte mot land.
– – – Dagen derpå mötte hon honom i trappan.
Han gick käckt, hurtigt, med hatten på nacken och cigarretten mellan läpparne, och helsade som om ingenting passerat.
Hon helsade igen – hvarken kallt eller konstladt; lugnt och artigt som man helsar på en vanlig bekant.
Och då hon gick vidare nedför trappan, tänkte hon:
Ah – han – har esprit, pojken.
Hon började behandla Octroysky som ett barn – vänligt, beskyddande, litet vårdslöst.
Han var också så ung – bara sjutton år.
Hon gaf honom små uppdrag och ärenden:
Ah, ni vore rigtigt snäll om ni ville – – och hon smålog, som då man mutar ett barn.
Han fick bära hennes bok och sjal, när de voro ute, och när hon blef trött, kunde hon helt enkelt fråga, om hon fick taga hans arm.
På utflykter och turer var den unge ryssen alltid vid Bertas sida; det var vid hans hand hon steg uppför bergstigarne, och han satt hos henne på ångbåtarna och i jernvägskupéerna – alltid.
Doktorn talade om det – hänsynslöst som vanligt.
Berta skrattade.
»Men, min vän, hvad underligt ser ni då i det?
Och – enfin – jag tycker om pojken.»
Och så var det ju också – rien de plus.
Om det var något mera – – ja, då man fått ett sådant naturel, då man lefver ett sådant nervlif, så – – –
Det sade hon också till doktorn: »Jag märker jag blir skeptiker genom att vara tillsammans med er.
Ni lär mig så mycket om naturlagar, attraktionslagar, och Gud vet allt, att – att – ja, det är nu icke alls, som jag brukade se sakerna förr.»
Då kunde han brusa upp, halft ängsligt:
»Men, fröken, så menar jag icke.
Ni missförstår mig med flit – – »
»Som det passar mig att förstå er – menar ni?
Eh bien, det är i det hela taget dumt, att taga saker och ting så hårdt – – – »
Och hon vinkade Octroysky till sig och började göra upp planer om en utfärd till Pleiaderna.
»Men vi måste gå hela vägen och ligga i en chàlet.
Icke sant, sir John?»
Sir John mumlade ett entusiastiskt samtycke.
Han var »montagnard» par préférence, och det var hans specialitet att söka upp beboeliga châlet’er.
Dessutom – Berta tyckte om, att ha många omkring sig.
– Embarras de richesse för sqvallret, sade hon och skrattade.
På det viset undviker man det.
– – De voro också ensamma ibland – Berta och den unge ryssen.
Om förmiddagen, då de flesta helst höllo sig inne på sina rum med nedfälda persienner och öppna fönster – det var så tryckande varmt – då kunde de draga sig undan till en aflägsen berså i trädgården.
Vanligtvis hade han en bok med sig för att läsa högt ur.
Hon låg utsträckt i den långa, låga stolen med halfslutna ögon och långsamt flägtande sig med solfjädern.
Värmen besvärade henne egentligen icke – den framkallade blott ett slags behaglig, vällustig slapphet.
Timvis kunde hon sitta så – i samma ställning – med sin solfjäder och sin lösa, vida morgondrägt.
Han satt bredvid och läste högt.
Hon älskade hans mjuka, slaviska röst, som gaf de franska orden en sådan mild, smekande klang.
Men oftast sjönk boken ur hans hand och hufvudet gled sakta ned mot hennes skuldra.
Och han såg på henne med sina egendomligt milda, fuktiga ögon – – – –
Så naiv han var!
– – Hon strök smekande öfver det mjuka håret – – – Ett rigtigt barn!
En afton var der bal i hotellet.
Berta hade dansat med den norske doktorn, han förde henne just nu ut på den upplysta terrassen.
De stodo vid kanten af verandan – hon flämtande efter dansen, stödd emot hans arm, han med blicken sänkt ned på henne.
Hon stod rak, med hufvudet böjdt.
Nacken med det uppkammade ljusa håret och de små korta lockarne nedtill, halsen och skuldrorna – den ena bar, den andra vårdslöst betäckt af en purpurfärgad sortie-de-bal – voro starkt belysta från lampan på pelaren bredvid dem.
Ansigtet, bröstet och armarne deremot voro nästan lemnade i fullkomlig skugga.
»Nå, doktor – ska’ vi våga oss ned i trädgården?
Hon tog ett tag i sin klädning.
»Nu, när ni är så varm?
– Nej det vore oförsvarligt att nu utsätta er för nattluften.»
»Alltid läkare!» – –
»Naturligtvis», svarade han torrt.
»För er har jag då väl i alla fall icke någon annan egenskap.»
»Hur vet ni det?
– Upprigtigt sagdt, så trodde jag ni visste, att ni var min vän.
Jag vet få menniskor – nästan ingen – som jag visat ett sådant förtroende som er.»
»Då måtte ni ha bra litet att förtro mig, ty jag har då knapt hört ett ord af er på fjorton da’r», svarade han sarkastiskt, litet retligt.
»Tvärvigg!» hon smålog upp emot honom och tryckte lätt hans arm.
Han lösgjorde armen och rodnade ända upp till hårfästet.
»Akta er», sade han hest, »fresta mig icke.
Jag är då icke mera än menniska, jag heller.»
Så bugade han sig och gick.
Hon stod qvar och smålog för sig sjelf med nedslagna ögon.
Då rörde någon vid hennes arm – det var Octroysky.
Han var mycket varm, alltför röd i ansigtet.
Det syntes, att han hade druckit för mycket.
»Nå», sade han häftigt, »ni har icke dansat en enda dans med mig.
Vill ni icke låta mig få denna?
Man hade åter börjat dansa derinne, de voro ensamma på verandan.
»Min bäste vän, jag är verkligen bra trött.
Kan ni icke vänta till nästa?
Han svarade ingenting, men blicken blef mörk under den rynkade pannan.
Så sade han tvärt, med en närgången råhet, som genast stötte henne:
»Hvad sade den der norrmannen till er?
– Alltid talar ni ert eget språk, för det jag icke skall förstå er.»
Var det den blyge, unge gosse hon kände?
– Hon drog sig ett par steg tillbaka.
»Ni är svartsjuk, sade hon högdraget.
Gå er väg, ni har ingen rättighet att förhöra mig.»
Nu blef han alldeles ursinnig och grep henne i armen.
»Ingen rättighet!» vrålade han mellan tänderna; och derpå bönfallande, i det han halft sjönk ned på knä: »Åh-nej – gå icke – – Ni vet ju, att jag älskar er – så mycket.»
Det var första gången han sagt, att han älskade henne.
Hon såg på honom – detta blossande ansigte, dessa stora ögon – talgiga af ruset, nu fulla af tårar.
En obeskriflig vämjelse grep henne.
»En sådan stackare», sade hon. »Fy!»
Hon tänkte icke vidare på honom – i alla fall utan förebråelse; blott kände hon sig en smula generad inför sig sjelf.
– En inbilsk pojke! och hon ryckte harmset på axlarne.
Ja, öfver hufvud taget, när hon tänkte på honom, så var det i den sista scenen dem emellan – då hon »tillbakavisade honom».
Det räknade hon sig liksom till rättfärdighet.
Han hade också lemnat
Vevey ett par dagar efter balen.
Hon hörde, att han skulle spela litet vildt der nere i Saxon.
Den fria kärleken
Tusen daler och en liten häst åt den, som lär mig ett knep, hur jag skall kunna skrifva en bok utan att behöfva börja den!
Här har jag nu gått upp och ned i min kammare i fyra runda timmar; jag har hostat så att han deruppe (icke i himlen – bara en trappa upp) trott att jag fått lungsot; jag har pustat så, att min städerska trott jag blifvit kär, och jag har gnidit mig i pannan värre än en äkta man – –
Ah! charmant – – äkta man!
Du A och O i min roman, välkommen!
Låt oss genast börja angläsen!
Men hvad tänker jag på? dansa med en karl, då så många fruntimmer sitta!
Jag ser redan, hur min gamla tant – hon, den der vördiga fru Allmänhet, muskar ögonbrynen, och skickar mig en ond och förebrående blick.
Det är bäst att jag skyndar mig dit bort och kysser hennes händer, ty kanske annars gör hon mig arflös.
Men se, tant vinkar mig – jag måste väl lyda.
Och med tunga steg nalkas jag henne, der hon sitter på sin bänk, bred i rona och okostig.
– «Nå, din vildbasare, när skall du nånsin bli förnuftig?»
– «Ack, min nådigaste tant! om den dagen och den stunden vet ingen, utan vår Herre allena.»
– «Men tycker du det är skick och skäl, att bära sig åt på det viset, och släpa med sig i dansen en tungrodd, andtäppt äkta man, då det fins så många flickor som sitta?»
– «Det gör mig visserligen ondt, att så många flickor på den här verldsbalen skola sitta – men inte kan jag dansa med allihop?
Se på de andra ungkarlarne; de gå ju och sätta sig vid whistborden, och ge flickorna på båten.
Om jag dansar, så är det af lutter misantropi – och derföre vill jag dansa med en äkta man.»
– «Sådana galenskaper!
Men vänta bara, till dess du, som annat ordentligt folk, får en inklination, och du skall få se att du nog skall dansa.»
– «Ack, min söta tant! hvad det beträffar, så måste jag bekänna att jag redan har en – att jag redan är kär.»
– «Nå, i hvem?»
– «Ack det är det aldra älskvärdaste –»
– «Nå så dansa då med henne –»
– «Hon kan inte dansa.»
– «Hvad är det för ett våp? inte kunna dansa!
Hur ser hon ut?»
– «Hon ser inte ut –»
– »Tokeri!
Nå hvad heter hon då?»
– «Hon heter inte något.»
– «Skall du drifva spektakel med din gamla tant?
Säg straxt hvem det är.»
«Söta, goda tant, förlåt! det är – det är – en idé.»
– «Gå din väg; jag vill inte tala med dig mer.»
Gumman var ond.
Jag måste kyssa hennes händer, jag måste smeka henne, jag måste citera alla ord, som förekomma i den beställsamma artighetens konversationslexikon.
Det tog.
– «Din skalk, gör hur du vill; men allvarsamt, inte kan du vara kär i en idé? inte kan du gifta dig med en idé?»
– «Gifta mig! ja det har jag sannerligen just ej tänkt på.
Nog ser jag helst jag slipper, ty äktenskap är inte min svaga sida, likväl –»
– «Tala inte så lättsinnigt.
Om det är allvar med din kärlek, så skall den väl slutas med giftermål.»
– «Slutas!» – ja det är ganska sannt.
– Nå väl då, för att göra tant till viljes, skall jag gifta mig med min idé; – jag skall låta lysa tre söndagar från predikstolen, och vill ingen prest lysa för oss, så lyser jag sjelf.»
– «Se det tycker jag om.
Så gå nu och dansa med flickorna.»
– «Får jag dansa med hvem jag vill?»
– «Det förstås.»
– «Men, söta tant! det är något jag grubblar på –»
– «Nå?»
– «Det är underligt att man på en bal får dansa så der, än med den ena, och än med den andra.»
– «Jag kan inte finna något besynnerligt i det.
Det blefve ju bra enformigt och tråkigt, om man beständigt skulle dansa med en och samma.
För öfrigt vore det ju ett grufligt tvång.»
– «Ja, se – men det vore ändå någonting moraliskt i det.»
– »Prat!
Alltid finns det ändå någon på baln, som man dansar helst med.»
– «Det är just den jag ville att man skulle vara förpligtad att dansa med jemt.»
– «Tycker du det?
Jag tror deremot, att vore det så, så skulle man snart önska sin moitié så långt som pepparn växer.»
– «Förlåt mig, nådiga tant! sådant vore ju lättsinnigt.
Till exempel –»
Nå, men någon gång skall väl Romanen börjas.
Det är som skulle jag gå i ett kallt bad; jag sticker först ena foten försigtigt ner – hu! jag drar upp den igen – så den andra – hu! nej det duger inte.
Jag vill gå upp på trampolinen och störta mig hufvudstupa ned – det är det bästa.
Och jag springer upp på trampolinen (i syrtut och galoscher förstås, för att inte såra anständigheten) och bums ligger jag i
Och högt stänka omkring mig de glittrande dropparne, och midt igenom det kristallklara vattnet ser jag – – Celestine, som sitter i en fåtölj, kringbäddad med Heines, Gutzkows, Mundts, Laubes, Wienbargs och m:e Dudevants skrifter.
Hon läser icke, utan tankfull sitter hon med det lockiga hufvudet stödt i den lilla handen och ser ut genom fönstret på ett par dufvor, som hafva så brådt om att draga strån till sitt lilla bo.
Det är ännu midt i smällkalla vintern, men kärleken fryser icke, och de trogna makarne kuttra lika ömt och kyssas lika varmt bland de yrande snöflingorna, som vore det midt ibland glödande rosor.
Då går Celestine till sitt fortepiano, och sjunger:
»Kärlek, du himmelska kärlek, du rena!
När skall du frälsas från träldomens band?
Är det i himlen du först skall förena
Älskandes hjertan i odödlig brand?
Hvarför ej stifta en himmel på jorden?
Hvarför ej der finna englar också?
Hvarföre binda med tyngande orden
Kärleken? och den kan lefva ändå.
Hur den kan lefva, det säger mitt hjerta,
Fri som en engel, som den ock så skön. –
O! vid dess boja jag gråter af smärta,
Men för dess väl dock ej vågar – en bön.»
Och när hon slutat, stod bakom hennes stol Alexis, hennes sånglärare, som sakta hade smugit sig in.
Men tårar fyllde hans ögon, och han gick ut – ut i den knarrande snön, att svalka sitt brännande hjerta.
Ut gick han, och långt, långt inåt den dystra skogen, der de gamla tallarne stodo så tankfulle, väntande på stormen, som skulle komma för att skaka de tunga drifvorna från deras suckande grenar.
Men der var lugnt och tyst som vid en dödssäng.
Endast från den aflägsna stångjernssmedjan hördes hammarens tunga, jemna slag, regelmässigt som urets knäppningar, mätande tiden.
Tunga voro också slagen i Alexis’ hjerta, ty vid hvart och ett kastades en skofvel mull öfver hans hopp – hans hopp, som längesedan var begrafvet, men öfver hvilket dock ej kunde resas en nog stor ättehög.
Men hur han arbetade, för att djupt under mullen dölja den döde vännen, gick dess vålnad dock hvarje natt igen, och om dagen voro hans tankar hos den inom kumlet förvarade.
Djupt inne i skogen, vid en klyfta, dit knappast någon lefvande varelse kunde tränga, växte ett träd, i hvars bark han ristat ett namn, – ett namn, som han aldrig numera hörde nämnas, utan att en ångest for igenom hans hjerta, dödande som en samumvind.
Som enkan går till sitt barns graf, så gick Alexis hvarje dag med sorgklädt sinne till detta sitt älsklingsställe.
Men när han nu kom dit, var trädet fälldt och bortfördt.
Vid denna syn pressades hans bröst häftigt tillsammans; men ej en suck undföll honom.
Han sade blott till verlden: du är konseqvent!
«Hvad kunde röra honom så?» undrade Celestine för sig sjelf, ty hon hade bemärkt Alexis’ tårar.
«Det är ju han, som gifvit mig dessa böcker; det är ju han, som lärt mig sjunga den fria kärlekens lof, och hvarför, när han så lugnt kan tala derom, kan han icke äfven med lugn höra den i sång?
– Men Celestine kände ej hans hjertas almanach, och visste icke hvilken betydelse dagen för honom hade.
Dessutom betänkte hon ej hvad för en trollmagt, som ligger i qvinnans sång, och huru mäktigt den förmår att gripa i känslosträngarne i mannens hjerta.
Och om någon var i besittning af en sådan makt, så var det Celestine.
Hon hade ett par sköna, dunkelblå ögon, i hvilka hufvudthemat var svärmeri, men variationerna spelade ut i de rikaste färgskiftningar, allt efter de känslor, som för ögonblicket herrskade i hennes själ.
Skön var icke egentligen Celestine – men hvem bestämmer hvad skönhet är?
Är det ej skönt, som mest man älskar? och det är kurjöst – jag tror det är omöjligt att bli kär i en så kallad fullkomlig skönhet, – de stå i samma kategori med «dygdemönstren»; man ser de regelbundna dragen, men man blir kall.
Det är ingenting, som så afskräcker ifrån att söka fullkomligheten, som fullkomligheten sjelf.
Fullkomligheten, representerad på jorden, är despotisk.
Den vill bli lydd, beundrad, tillbedd – ingenting vidare.
Och deri lyckas den.
Kommer en skönhet in i en danssalong, blir hon genast omringad af «admiratörer», hvilka trängas för att få en dans med henne.
Men kallt var deras hjerta förut, kallt var det under dansen, och kallt förblifver det efteråt.
De hafva således blott tillbedt den sköna – af egoism.
Så förhåller det sig också med dygdemönstren.
Man säger:
«hvad det är för en exemplarisk menniska; det är alldeles omöjligt att hos henne upptäcka en enda svaghet.
Jag umgås der i huset, och hon visar mig mycken artighet.»
Men när «jag» kommer i det huset, sätter jag mig längst bort i rummet, för att så mycket som möjligt slippa tala vid fullkomligheten, tummar min hatt och törs knappast nämna mina vantar.
Och när jag druckit min kopp thé, smyger jag mig ganska sakta ut, och när jag så kommer ut i fria luften, drar jag ett djupt andetag, och suckar: «nå Gud ske lof!» – Kommer nu detta af egen ofullkomlighet?
Möjligt! jag skall tänka efter, och svara längre fram.
Emedlertid får jag tala om, att jag gjort den erfarenheten, att svårligen tvenne fullkomliga skönheter eller tvenne fullkomliga dygdemönster trifvas i samma sällskap.
Med hvad är det för en röst jag hör?
«Och det säger jag dig, Celestine, en gång för alla, att kommer jag en gång till under fund med, att du läser sådana böcker, eller andra, som jag inte särskildt tillåtit dig att läsa, så – du förstår! du vet att när jag sagt något, så –»
Darrande och med nedslagna ögon samlade Celestine ihop sina stackars böcker, och gjorde sig färdig att lemna dem till en piga, som var inkallad för att återbära dem till deras ägare.
Den stränga rösten fortfor:
«Det var således herr Alexis, som hade lånat dig de der sedeförderfvande böckerna.
Jag upptäckte genast i första ögonblicket, att han var en farlig person.
Det blir aldrig någonting godt af de der excentriska lynnena.
Han måste visst ha gjort något ondt, ty af den der dystra sinnesstämningen, som kommer på honom ibland, kan man se, att det är något som belastar hans samvete.»
– «Men, min vördade mor,» sade Celestine med låg röst, «kanske är han olycklig!»
– «Olycklig!
– Mitt barn, det blir man aldrig utan eget förvållande så, att det kan betaga själens lugn.
Det är en kristens pligt, att tåligt lida allt hvad som blir honom pålagdt.
Den som är rätt dygdig, klagar icke.
Har du väl någonsin hört mig klaga?»