Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Printzensköld har så fullständigt utredt förhållandet med den ifrågavar. inbjudningen och de ämnen som dermed hafva sammanhang att jag icke har någonting att tillägga dertill utan inskränker mig till alt förena mig i hans anhållan om Hr Gr. o.
Landtnäs propos. till afslag å inbjudningen.
Uppå härefter framställd propos. fann R. o. Ad. för godt alt Den 10 Oktober. 567 med afslag å BondeSt:s inbjudning lägga förevande prot.-uldr. till handlingarne.
Föredrogs ånyo StatsUtskrs d. 6 och 7 dennes på bordet lagda meni.
N:o 330, i anledn. af R.
St:s beslut, rörande vissa med Statsregleringen gemenskap egande frågor. R. o. Ad. biföll de 4 första punkterne af detta mern. och ansåg öde punkten ej erfordra annan åtgärd än att läggas till hand lingarne.
Det bifall R. o. Ad. nu lemnat till StalsUtsk:s ifrägavande betänk, äfvensom sjelfva innehållet af detta betänk, visar nogsamt alt det yrkande man här med så mycken ifver försvarade eller att vissa frågor borde blifva föremål för votering i förstärkt StatsUtsk., emedan de skulle äga sammanhang med och inflytande på den Statsreglering, som intill nästa riksdag skall blifva gällande, icke ägde någon grund.
Det är också i detta betänk, ådagalagdt huru ofullständigt, huru formvidrigt man gått tillväga.
StatsUtsk. har nemi. nu öppet och i de tydligaste ordalag erkänt behofvet deraf alt de frågor, hvaröfver det sä ifrigt påyrkade R.
St:s beslut genom förstärkt StatsUtsk., må ste blifva föremål för närmare utredning och för vederböndes hörande.
I fordna dagar ansågo icke blott lagstiftaren utan äfven andra kloka män en god ordning fordra, att man utredde först och beslutade sedan.
En omvänd ordning lärer höra till nutidens sed, så att man nu anser utredningen af en sak böra följa efter beslutet om densamma.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUlsk:s d. 6 och 7 dennes på bordel lagda mern.
N:o 231, ang:de definitivt fastställande af förslags-beräkningen å de till Riksstaten hörande indelningar.
Jag har iakttagit tystnad under behandlingen af dessa frågor för att icke förorsaka något onödigt uppehåll, men nu sedan saken är bragdt till slut, anhåller jag att få i prot. nedlägga min mening.
Vigten af dessa båda mem:r torde hvar och en inse, när man besinnar att Statsregleringens öde derpå hvilar.
Emedlertid äro de skäl och bevis hvarpå Utsk. fattat sina tillstyrkanden särdeles klena och ofullständiga.
Utsk:s hemställan i det första mern. eller N:o 330; hvilar hufvudsakligen på det antagande, att de få förändringar, i skatteväsendet hvarom R.
St. slutligen öfverenskommit, äro af föga vigt och kunna derföre negligeras.
Detta skäl är dock åtminstone icke absolut riktigt.
Sedan betänk.
N:o 330 sålunda banat vägen följer
N:o 331 hvaruti förmäles att ”enär i afseeende på förevande fråga om skatteväsendets förenkling något R.
St:s beslut vid innevande riksdag icke vidare lärer vara att förvänta, har Utsk. funnit sig böra hemställa, att R.
St. mätte nu till slutlig pröfning företaga den uppskjutna frågan om bestämmande af förslagsberäkningen å de lill Riks-Stalen hörande indelta räntor och tionde-spannmål.”
Efter en kort indelning till - 508 Den 10 Oktober. styrker Utsk. derefter ”att indelta räntorna och tiondespannmålen må i den blifvande nya riksstaten, så till inkomster som utgifter upptagas i enlighet med hittills gällande grunder och till enahanda belopp, hvartill de vid 1845 års Statsreglering blifvit beräknade.”
Med ett lätt hopp gä Utsk. dymedelst förbi det förut af tre Stånd fattade beslutet ang:de fastställandet af Statsregleringen först sedan skatteförenklingsfrågan blifvit afgjord.
Jag vill icke nu uppehålla
Ståndet med något mitt yttrande häröfver isynnerhet som jag icke deltagit i den föregående behandlingen af dessa ärender.
Jag begagnar blott tillfället att öppet förklara, att hvad jag för min del åstnndar, är icke blott skatteförenkling, utan äfven skattejemkning, d. v. s. skatteminskning, enär jag såsom ägare af såväl säteri och frälse som kronoskattehemman vunnit den öfverlygelsen att en sådan åtgärd skulle vara ett af de kraftigaste medel till höjande af Svenska allmogens välstånd.
Jag anhåller att få fästa den siste värde talarens uppmärksamhet vid 20 § Riksd.-ordn. hvilken lyder som följer: ”Den riksdagsman, som till riksdagen och de dervid förefallande rådslag sig i råttan tid ej inställer, äge ingen makt att tala ä de förut närvandes beslut.
Ståndet huruvida den upplästa §:n är tillämplig pä detta fall.
De frågor jag vidrört stå i det närmaste sammanhang med de betänkm, som nu äro föredragne.
Mitt förra yttrande gick ut på att visa, att dä StatsUtsk. aflåtit förberörde båda mein. i välment afsigt att reda den trassliga riksdagshärvan om skatteförenkling, och alt derigenom få slut på riksdagen, sä är följden dock att saken icke blifvit afgjord, utan frågan derom för denna riksdag tvärt afklippt.
Dessa mem:r skola för en framtid qvarstå såsom bevis derom huru klena de skäl stundom äro, hvarigenom män med hufvud och förstånd låta öfvertyga sig.
Den reservation Gr.
Mörner nu nedlagt till R. o. Ad:ns prot. må qvarstå såsom ett bevis, huru litet han tagit kännedom om det beslut hvaremot han sig reserverat.
Den som följt ärenderne med uppmärksamhet, den som behagat genomläsa StatsUtsk:s betänkm i de frågor som röra dels skatteförenklingen och dels Statsregleringen, han skall, såvida han kan läsa Svenska, tydligen och klart derstädes finna uttryckt, att frågan om skaderegleringen icke blifvit ställd i minsta sammanhang med Statsreglcringen, utom i den delen, som hade afseende på de indelta räntornas indragande till Statsverket, i så måtto, att bestämmandet af de indelta räntornes nominella belopp skulle ske först sedan R.
St:s beslut ang:de skatteförenklingen hunnit meddelas.
Men det är också helt naturligt att en person, som icke varit tillstädes under hela riksdagen kunnat begå detta misstag vid sakens bedömande, då man af tvänne Utsk:s betänk, åtföljande reservationer, finner att 2:ne ledamöter i StatsUtsk., hvilka i sådan egenskap hade bort känna sakens rätta beskaffenhet, framkommit med uppgifter, rakt stridande emot verkliga förhållandet.
Den 10 Oktober. 509 Föredrogos och biföllos StatsUtsk:s d. 7 dennes på bordet lagda mera.:
N:o 332, med förslag till 3:ne §§ i det nya reglementet för riksg:s-konl.; och N:o 333, ang-.de öfverlemnande till K.
Föredrogs ånyo och godkändes Exped.Utsk:s under N:o 38 afgifna d. 18 och 21 sistl.
September på hordet lagda förslag till § i Riksdags-bcslulet, ang:de hvilande grundlagsändrings-förslag.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 6 och 7 dennes på bordet lagda betänk.
!N:o 90, i anledn. af väckt motion om ändring i 16 Cap. 11 § kyrkolagen.
Sparre upplästes på begäran af Hr Printzensköld, Carl, som derefter yttrade:
De skäl, som i denna reservation finnas anförde, äro, enl. min öfvertygelse, så fullständiga, att något vidare dertill icke behöfver läggas.
Jag får således, med åberopande af dessa skäl, vördsammast anhålla, det R. o. Ad. täcktes afstå LagUtsk:s förevande betänk.
Jag tror visserligen att bergstingsrätterne för det närvande hafva så fä göromål att serskilda domstolar för dithörande ärender kunna anses öfverflödige att de fördenskull kunna indragas och deras göromål öfverflyttas pä de allmänna domstolarne.
Men, efter min tanke vore likväl nödvändigt att dervid tillse det hvarje allmän domstol, som i stället begagnades ägde tillgäng på någon i bergs- och brukshandleringen kunnig person, som kunde leda domstolens omdöme vid dylika måls afgörande.
Jag anser det följaktligen icke vara nog att förklara det bergstingsrätterne skola upphöra och dithörande ärender öfverlemnas åt allmänna domstolarne; dertill hörer äfven andra mera bestämda stadganden.
Men då jag i detta ämne icke eger den sakkännedom, som skulle erfordras för att kunna utreda saken så som jag önskade, anhåller jag att fä uppläsa och åberopa hvad Hrr Lagerhjelm och Rothoff är 1831 yttrade uti ett utlät, till K.
M. med förslag till ändring i bergsförfattningarne.
De säga nemi. deruti: ”Erfarenheten af de måls antal, sorn i allmänhet vid bergstingsrätterne förekomma, ådagalägger, att en serskild domare-myndighet ingalunda kan blifva fullt sysselsatt, enär sådana ärender öfverlemnas till allmänna domstolarne, hvilka äro af rent juridisk art.
Att öka districternes vidd, 570 Den 10 Oktober. lill full sysselsättnings ernående för bergsdomaremagten, skulle göra den för all utredning så ganska vigtiga kännedom af lokal och folklynne mindre påräknelig.
Att åter öfverlemna näringsrätten helt och hållet till allmänna domstolarne, skulle sätta dem i nödvändighet att hemta sakkännedom utom sig.
Man är väl i allmänhet böjd att anse nog för domstolen, om sakkunniges utlåt, inhemtas.
Men ett sådant utlåt, kan af sjelfva domstolen ej till sin riktighet bedömas; ty dertill fordras åter sakkunskap, hvilken man efter denna åsigt anser umbärlig för domstolen.
Domaren skall således tillämpa lagen endast på god troj att det enskildta fall är för handen, som i utlåt, antages eller föregifves.
Utlät:s afgifvare är således den egentliga domaren; och man faller i den motsägelsen, att den egentliga domaren icke sitter i domstolen, ej ens aflagt domare-eden, ej deltager i det stränga ansvar, som åtföljer domarens kall.
Utom dess förekommer emot denna beskaffenhet af närings-domstolen, att utlåt:s afgifvande förutsätter en tillräcklig utbredning för att bestämma de punkter, hvilkas besvarande utgör sjelfva utlåtis föremål; och hvilken utredning oftast under sakens utförande kan vinnas.
Antingen skall denna utredning (ransakning) göras af domstolen eller saknas; i hvilken sednare händelse, utlåt:s afgifvare saknar frågans bestämning, hvadan domstolen äfven kommer att i utlåt, sakna ett den verkliga saken rörande och bestämdt svar.
Många ämnen kunna vara nog invecklade, för att fordra fleres öfverläggning, och kunna således icke vara föremål för enskildes utlåtanden.
Emedan ingen kan granska utan sakkännedom, skall en sålunda sammansatt näringsdomstol, i allmänhet taget, sakna förmåga att rätt uppställa de momenter, hvaröfver den administrerande tjenstemannen, eller myndigheten, skulle afgifva utlåt., hvilket till följd deraf, skall blifva obestämdt eller osäkert, och rättstillämpningen en slump Brist på sakkännedom inom rätten kan möjligen leda derhän, att hela saken oriktigt uppfattas, vare sig till följe af domarens eget missförstånd, eller af partens list och skicklighet att begagna sig af domstolens brister.
Den lemnar i öfrigt spelrum för advokaturen, och medför ostridigt en tidspillan, ej blott för parten, utan äfven för den samvetsgranne domaren, som kan förekommas, om den sakkunnige äfven sitter i rätten.
Af dessa skäl måste en sådan näringsdomaremagtens beskaffenhet, att sakkunskapen skulle ersättas af utlåt:n, vara felaktig, och en annan sammansättning erfordras, nemi. att förena de administrerande myndigheterna med allmänna domstolarne.
Endast dymedelst kan rätt verkliggöras i bergsärender, utan att
Staten betungas med en särskild bergsdomare-corps.
Utan alt ingå i undersökning om en domstols sammansättning, synes, att landets sed dervid bör afses.
Om nämnden endast skall ansea såsom rådgifvande och verka blott genom ett enhälligt beslut, eller om det skall utgöra ett ledamotskap, med speciel röstberäkning, är en fråga af vigt.
Ingen häfd ligger så egentligen emot beslutets beroende på enskild rösträttighet (ledamotskap).
Den högre bildning, som fordras af de i bergsärender kunnige, synes äfven gifva dem förmåga att såsom ledamöter deltaga i domslut.
De administrerande bergstjenstemäns deltagande i domstolen, under allmänna domarens ordförande samt Den 10 Oktober. 571 en sakkunnig nämnd, såsom ledamöter synes tillfyllestgöra fordran af näringsrätts verkliggörande.
Benämning af detta slags domstolar med liergs-häradsrätt och bergs-hofrätt uttrycker deras hufvudsakliga sammansättning.
Ett sådant bergstjenstemannens deltagande i rättsskipning skall icke betaga honom tid och skicklighet att uppfylla sin öfriga bestämmelse:
Statens yard och näringens bestånd, och vetenskapens- samt uppfinningens biträde vid dess förkofran”.
Om nu bergsärender i andra instantien granskas af en allmän domstol sådan som hofrätten, hvilken derutinnan icke eger sakkännedom så är det naturligtvis desto nödvändigare att sakkännedomen finnes inom den första instatien.
Jag anser mig icke skicklig att uppgifva något nytt lagförslag och tror knappast lämpligt för ett Stånd att i lagfrågor der olika åsigter med Utsk:s göra sig gällande, genast derom fatta sitt beslut i paragrafen utan anser riktigare att ärendet först återremitteras.
Jag anhåller derföre att betänk, finge till LagUtsk. återremitteras på det att saken der måtte tagas i närmare öfvervägande och Utsk. antingen inkomma med förnyad hemställan till stadga, eller ock tillstyrka en underd. skrifvelse hvari R.
St. anhölle, alt K.
M. ville låta utarbeta och framlägga förslag till sådan ny stadga om ifrågakomne ärenders behandling att sakkunskap blefve med lagfarenhet förenad.
På sätt LagUtsk. i reciten till betänk, anfördt., hafva, utom bergsdomsrätterne alla andra undantagsdomstolar upphört genom vid serskilda tillfällen fattade beslut.
Dessa domstolar återstå dock ännu.
Endast denna reflexion synes mig innefatta ett tillräckligt skäl för bifall til! betänk.; enär det utan tvifvel kunde anses utgöra en stor inkonseqvens af lagstiftningen, om man vid alla föreg:de tillfällen, då fråga om fora privilegiala uppstått, förklarat dertill börande mål böra öfverlemnas till de allmänna domstolarne, men nu beslöt att bergstingsrätterne skulle qvarstå.
Men äfven om man icke häraf finner sig föranledd till bifall, äro dock andra skäl derföre tillgänglige och tillräcklige.
Man har talat om behofvet af sakkännedom och påstått att den som erfordras för bedömande af bergsärender, icke innehafves af ledamöterne i de allmänna domstolarne, hvilka således icke skulle vara kompetenta att döma i sådane frågor.
Man hörde samma klagan år 1828 då beslut fattades att öfverflytta till hofrätlerne domsrätten i sä beskaffade ärender, som dem hvarom nu är fråga.
Man sade då att hofrätterne sysselsätta sig endast med tillämpning af lagen i vanliga civila och kriminella mål, samt att de icke förstå dessa frågor.
Man har likväl numera funnit att det gått för sig, ja till och med att det lyckats ganska väl.
Detta kommer sig deraf, skulle jag tro, alt j fråga om författningars tillämpning, de må röra bergsbruket eller andra samhällsförhållanden, fordras det endast öfning i allmänhet alt tillämpa författningars innehåll och en bestämd vilja att göra sig bekant med detsamma.
Denna öfning hade hofrätterne i högre grad än kollegierne, hvilka mera sällan befattade sig med tvistefrågor.
Man har således funnit att berörde förändring medfört allmän båtnad och åtminstone icke någon olägenhet.
Förhållandet skulle otvif - 572 Den 10 Oktober. velaktigt blifva detsamma hvad bergstingsrätterne angår.
Bergmästaren biträdes nu af s. k. bergssexman och i de orter der sådane finnas äro de vanligen äfven nämndemän och såsom sådane deltagande i de allmänna domstolarne på landet eller häradsrätterne och komma således fortfarande att dermed hafva befattning.
Dessa bergstingsrätter hafva dessutom ganska få göromål och äro mera sällan tillsammans.
Men det är högst menligt för lagskipningen att de som dermed sysselsätta sig hafva liten praktik.
Sä är icke förhållandet med de allmänna domstolarne, och sakernes behandling skall derföre naturligtvis vinna på den föreslagna öfverflyttningen.
Af alla dessa skäl anhåller jag för min del att R. o. Ad. ville bifalla detta betänk.
Jag hade egentligen ej ämnat tillägga något till hvad Hr von Hartmansdorff redan anfört, då jag i allo förenar mig med honom och jag dessutom nu hyser samma åsigt i denna fråga, som då jag såsom ledamot af bergscollegium och komiterad hade tillfälle att inför K. M. afgifva underd. yttrande.
Men då den siste värde talaren gjort åtskilliga anmärkn:r vid Hr von Hartmansdorffs anförande, utbeder jag mig R. o. Ad:s uppmärksamhet för ett besvarande deraf.
Den första anmärknm angick att R.
St. skulle begå en inkonseqvens derest de skulle hos K.
M. anhålla om en så beskaffad behandling af frågan om bergstingsrätternes försvinnande, som Hr von Hartmansdorff föreslagit.
M. på grund af R.
St:s derom framställda önskningar på de allmänna domstolarne öfvertlyttat åtskilliga mål, men detta har dock ännu icke skett med bergsärender.
Här gäller den gamla latinska satsen: qui bene distinguit, bene docet.
Bland de s. k. fora privilegiata finnes nemi. några, hvilka äro privilegierade till personer, andra åter som äro det till saker.
Till denna sednare klass höra de nu ifrågavande.
Hvad som synnerligen karakteriserar dessa bergsärender är att de äro ganska invecklade och fordra för deras bedömande en sakkännedom, som saknas äfven hos dem som sjelfve idka rörelsen.
Jag vill blott anföra ett enda exempel derpå.
Inom bergsstaten finnes en tjensteman, som kallas Geschworner.
Hans namn härleder sig derifrån att han är edsvuren.
Denne har sig ålagdt att hafva uppsynen öfver grufvudriften.
Få bland grufägarne hafva nemi. på sätt jag nyss nämnde tillräcklig kännedom derom för att sjelfva tillse detsamma.
De gifva sig icke tid dertill.
Af denna orsak har en dylik embetsman funnits nödig i ett par hundra år.
Detta är en egenhet för Sverige.
Man anmärker måhända att sådant icke anses nödigt i andra länder.
Härtill får jag svara att grufdriften i Sverige också är olika emot hvad annorstädes är vanligt, äfvensom rättigheten att använda de malmer, som der förekomma.
För att bedöma detta fordras särskild sakkunskap.
Men det är detta som utgör hufvudgrunden för det förslag, som här blifvit framstäldt, nemi. att då man yrkar på bergstingsrätternes upphörande, man också bör ställa så till att dithörande ärender derefter varda bättre men icke sämre behandlade än förut.
Den andra änmärknm den värde talaren anförde gick ut på att visa att de nuvar:de bergs - Den 10 Oktober.
573 rätternes ledamöter icke skulle hafva tillfälle att förskaffa sig den juridiska kunskap, den vana vid rättsskipning, som vinnes vid de allmänna domstolarne, hvilka sednare hela året om äro sysselsatta med rättstvister.
Denna anmärkn. är riktig, men också har ju ingen här bestridt den.
I det underd. utlåt.
Hr von Hartmansdorff uppläst står just uttryckligen att fåtaligheten af de ärender som bergstingsrätterne hafva att handlägga utgör ett skäl att öfverflytta dessa ärender på de allmänna domstolarne.
Emedlertid anser jag lika med Hr von Hartmansdorff häst och lämpligast vara att R. o. Ad. icke nu afgör huru denna sakkännedom efter öfverflyttning skall vinnas.
Då det är allmänt kändt att vissa bergsembetsmän finnas, under namn af bergmästare, geschworner, öfvermasmästare; så inser man huru lätt det är verkställbar att en sådan person kan vara till hands vid häradsrätlerhe vid de tillfällen, då bergsärender der förekomma.
Sättet hvarpå en sådan person skall vid häradsrätten deltaga i pröfningen och beslutet öfver ifrågavande mål, bör naturligtvis öfverlemnas åt K. M. att bestämma.
På sätt redan är yttradl kan en sådan sakkunnig person på flere sätt vara deltagande uti handläggningen af dylika mål; han kan göra det såsom ledamot i rällen, såsom blott och bart nämndeman, eller endast med rättighet att afgifva yttrande lill prot. eller också att derjemte ransaka och ställa frågor till parterne.
Men såsom sagt är, det är icke möjligt att derom nu uppgöra något förslag; frågan derom hör handläggas af lagkomitéen, för att sedan utgöra föremål för en nådig framställning från K. M. Jag finner således skäl icke vara anförde, som kunna verka till ändring af den öfvertygelse jag hyser om lämpligheten af den utaf Hr von Hartmansdorff föreslagna åtgärd och förenar jag mig således med honom i begäran om återremiss af förevande betänk.
Såsom en anmärkn. emot mitt yttrande, att det skulle innefatta en inkonseqvens å R.
St:s sida att icke afskaffa bergstingsrätterne, anförde den siste värde talaren att de indragningar, som hittills skett rörde sådana fora privilegiata, som anginge person, men icke sak.
Jag skulle dock tro, att förhållandet var enahanda med de s. k. hallrätterne, som med nu ifrågavande domstolar, eller att de inrättades för alt behandla vissa speciella ärenden och dä dessa kunnat indragas utan att några varit nödvändiga, så tror jag också att det kan här låta sig göra.
Dessutom bör jag erinra dem, som synas anse alt dessa rätter bör qvarstå i och för den administrativa behandlingen af bergsärender, att Disk. alldeles icke föreslagit bergstingsrätlernes indragning, utan endast att de mål, som redan genom 1828 års författning öfverflyttas från bergs-colhm till hofrälterne, nu skulle jemväl i första instancen öfverflyttas från den särskilda domstolen bergstingsrätten till den allmänna underdomstolen häradsrätt.
Skulle K. M., som har ensam beslutande rätt i ekonomiska frågor, finna att bergstingsrätterne det oaktadt vore behöflige, mera i administra tift än juridiskt hänseende, så lärer utan tvifvel denna institution komma att stå qvar.
Det nu förevande betänk. har endast till syftemål att åstadkomma enhet i lagskipningen och är derföre, enligt min fortfarande öfvertygelse förtjent af bifall. 574 Den 10 Oktober.
Den siste värde talaren har såsom ett exempel på en domstol, som oaktat behofvet af en speciel sakkännedom varit grunden till dess inrättande, likväl ansetts böra indragas, omnämnt hallrätlerne.
Det är visserligen sannt att så skett, men huruvida denna åtgärd för framliden kan vara nyttig lemnar jag derhän.
Erfarenheten i främmande länder har likväl visat, att domstolar af dylik beskaffenhet, sedan de en gång blifvit afskaffade, sedermera åter funnits behöflige.
Så har det tillgått i Frankrike så i Preussen.
Detta synes utvisa, att vissa rättsfrågor äro af den beskaffenhet, att de allmänna domstolarne icke äro säkra pä sig i til lämpningen af vissa särskilda mål.
Man skulle kunna anse det såsom en inkonseqvens att då nu ifrågakomne ärender redan blifvit i andra instansen öfverflyttade från bergscolhm till hofråtterne utan alt speciel sakkännedom der kan förutsättas, man då icke vill hafva första instancen så inrättad, att sakkunnig person der finnes.
Mig synes, att då man icke lyckats bibehålla sakkännedomen i domstolen inom den 2:dra instancen, det är högst angeläget att tillse att den må vara tillfinnandes vid den första, der saken skall utredas och bestämmas, och detta så mycket mera som den behandling målet der får, utgör sjelfva grunden för hela rättegången.
Man kan äfven mycket väl tänka sig att dylika ärender kunna behandlas i den andra instancen, sedan målet förut blifvit i lista instancen grundligen pröfvadt och granskadt efter af sakkunnig person anställd undersökning.
Häraf synes mig också klarligen följa, att man icke med skäl kan förebrå R.
St. att vara inkonseqventa, i fall de ifråga om bergstingsrätternes indragning skulle hos K.
M. anhålla om sådane åtgärders vidtagande, som dem Hr von Hartmansdorff föreslagit.
Jag anhåller att få lägga några ord till hvad Hr Lagerhjelm yttrat.
Hr Akerman har påstått att bergstingsrätterne vore de sista särskilda domstolar, som i Sverige funnes qvar, sedan dylika undantagsdomstolar, som varit inrättade dels med afseende på sak, dels ock å person, tid efter annan blifvit afskaffade.
Jag tror att detta afskaffande i flere fall varit origtigt ty det synes otvifvelaktigt, att det hat, som dessa domstolars benämning af privilegierade, mot dem uppväckt, varit, mera än sakernas likartade beskaffenhet, skäl till upphäfvandet.
Men det oaktadt förblifva menskliga yrken i och för sig så olika, att särskild sakkännedom erfordras till deras vigtiga bedömande till och med i personliga förhållanden.
Till bevis derpå, och att den ifrågavar:de domstolen icke är den siste af de s. k. undantagsrätterne vill jag anföra en nemi. krigsrättens.
I fråga derom har den allmänna for mella jemnlikheten icke kunnat bringa saken derhän, att de der behandlade målen öfverflyltats lill allmän domstol.
Vi hafva nemi. ännu i första instancen krigsrätt, i den andra krigshofrätt och i den tredje, högsta domstolen, blandad med 2 sakkunnige män af militärståndet, när mål som lyda under krigsartiklarna der skola handläggas.
Denna ordning har man icke vågat afskaffa, emedan det gällde en så vigtig sak, som krigstukten.
Men för öfrigt har man Dea 10 Oktober. 575 gått och går så långt man kunnat och kan.
Jag tror dock ej alt det skett till det allmännas båtnad.