Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förbiser härvid ingalunda, alt in- och utförseln af metallisk myntvaluta af myntadl och omyutadt guld och silfver under detta decennium letnnar det skiljaktiga resultat, att under de första 5 åren af denna period införseln (beräknad för hela riket) öfversteg utförseln med tillsammans ett värde af 690,000 r:dr, hvaremot under de sista 5 åren utförseln öfverstiga införseln med tillsammans 7,091,000 r:dr.
Dä emellertid härifrån måste afdragas omkring 4,000,000 r:dr, för bancosedlarnes indragning från Finland, så återstår omkring 3 millioner, som, att sluta af vexel- och penningerörelsen, skulle kunna anses utgöra en brist i sednare årens export för betäckandet af importen.
För att förklara denna brist, finner jag likväl ingen anledning att skrifva det på slöseriets räkning.
Jag ser förklaringsgrunden mycket närmare uti, den inträffade plötsliga stagnationen i afsältningen af vår förnämsta exportartikel, jernet, hvaraf åren 1842—43 tillsammans utskeppades 260,000 Sk0 mindre, än som varit er - 152 Den 11 Januari f. m. forderligt atl fylla medeltalet af de nästföregående fyra årens skeppning.
Räknas värdet häraf och derjemte prisskillnaden å det qvantum, som skeppades, så skall man finna balancen ensamt härigenom uppgjord.
Jag har vid ett föregide tillfälle yttrat den åsigt, att det öfverklagade missförhållandet mellan import och export under de sednare åren icke af mig kunde tydas så, som skulle importen varit i betydlig mån uppdrifven utöfver det naturliga måttet för landets förbrukning, utan alt detta missförhållande egentligen borde tillskrifvas den ogynnsamma coujuncturen för vår jernhandel, och att jag i allt fall hyste den öfvertygelse, att ojemnheter af denna beskaffenhet, lemnade åt sin egen naturliga utveckling, kunde botas, utan anlitande af sådane medel, som nu äro i fråga.
Jag har sedermera haft den tillfredsställelsen att se de mest (öfvande liknelser till verkliggörande af denna förhoppning snarare än jag väntat.
Resultatet af det nästförflntna årets handelsrörelse företer ett skeppningsqvantum af jern, ibland de största, som någonsin ägt rum.
Trävaruskeppningen bar fortfarande varit ganska liflig och förmånlig, och vår handelsflotta har under de sednare månadcrne af året, mera än vanligt, varit för utrikes befraktningar anlitad.
Vexelcursen har äfven på sednare tid bibehållit sig pä en temmeligen låg ståndpunkt, och man kunde ensamt af detta factum finna sig befogad att antaga, att någon särdeles tryckande utländsk skuldsättning icke ägde rum, för så vidt nemi. tillräcklig peuningelillgång för vexelrörelsen vore för handen, hvilket åtminstone i Götheborg fortfarande varit händelsen, om än ett motsatt förhållande understundom kunnat äga rum i Stockholm.
För att nu återkomma till den öfverklagade tillväxten af varuinförselu, så bestrider jag icke, alt ju totalbeloppet deraf under de sednare åren varit högre än under de föregående;, men jag tror det icke dermed vara bevisadt, att nationen gjort sig skyldig till ett tilltagande slöseri.
Det är ett factum, som man varseblifver i alla civiliserade länder, att förbrukningen af vällefnads- likasom af nödvändighetsvaror ständigt tilltager; men man bör icke förgäta, alt äfven folkmängden tilltager och framför allt den consumerande folkmängden.
Om år 1834 | million menniskor förbrukat vällefnadsartiklar till ett värde af 5 millioner r:dr, men 10 är derefter ytterligare ett antal af 100,000 menniskor tillegnat sig en högre bildnings förmåner och njutningar, så skulle en consumlion, ökad till G millioner, icke gifva på hvarje consument en högre dividend än förut och således icke mot niigon bära vittne om tilltagande slöseri.
Sådant vore då ett verk af civilisationen, och vi kunna icke önska, att, för möjligheten att göra någon inskränkning i varubytet med främmande länder, vi skole återgå till råhetens tidehvarf.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att sparsamhetsandan ju ej kunde och borde vara mera allmän inom vårt land.
Sparsamhet är-en medborgerlig dygd, sorn jag så väl som någon annan vet att upp - Den il Januari f. m. 153 uppskatta; men inplantas den icke genom uppfostran, eller efterdömen, icke framkallar man den genom förordningar.
Skulle man icke finna tillräckliga grander för sin öfvertygelse härom frän förnuftsslut, så innefattar vår historia erfarenhetsbevis nog — och mer än nog.
— Jag hoppas att med det anförda hafva tillfyllest ulredt skälen, hvarföre jag icke med Utsk. kan antaga. alt nåjron öfverdrifven varuinförsel vållat de financiella svå o i t\ o righeter, som varit föremal för en allmän klagan.
Det ater står nu alt närmare undersöka den frågan, huruvida importens hämmande genom förhöjda tullafgiftcr kunde utgöra något lämpligt medel att afhjelpa dessa svårigheter.
I delta afseende tvekar jag icke ett ögonblick alt uttala den mening, att man just genom detta medel skall löpa det största äfventyr alt motverka det ändamål man söker.
Tullheskattningsförfattningar kunna endast i den mån handhafvas, sorn tullbcstämmelserne stå i afpassadt förhållande till den möjliga vinsten eller äfventyret af deras Öfverträdande.
Detta beror dels af localernes mer eller mindre beqvämlighet för bevakningens ulgörande och dels af tillgångarne för dennas organisation.
I mån af dessa förhållanden och i mån af hvarje särskild varuarlikels större och mindre lällhet alt smuglas, har hvarje afgiftsbeslämmclsc sin naturliga gräns.
En stor del af de varuartiklar, för hvilka Bevillu.
Utsk. tillstyrkt förhöjda tullafgifter, är af natur att beqvämligen egna sig till smugling.
Denna handtering har sina egenheter, som lyckligtvis icke utgöra föremål för en allmännare kunskap, men som det icke är utan nytta för tull-lagstiftare att känna.
Till dessa egenheter hörer, att i de kustorter, hvilkas närbelägenhet till utländska transitoupplag gör smuglingsyrket beqvämligast, det icke är importörerne, på hvilkas äfventyr smuglingen sker, utan de utländske varuafsändarne eller deras biträden.
Men detta äfventyr taxeras, procentvis, högre eller lägre, allt efter de svårigheter, sorn dermed äro förknippade.
Derigenom uppkommer ett tillökningsvärde å varorne, till last för den Svenske importören och sorn kommer den utländske afsändaren till godo.
Jag vill exempelvis antaga detta tillökningsvärde till 25 proc.
För ett parti varor, som, i händelse af laglig införsel, skulle af den Svenske importören hafva blifvit betämdt med 100,000 r:dr, skulle då utlandet i betalning erhålla 125,000 r:dr.
Det torde deraf vara klart, alt ökad våda af smugling är Ökad våda för den financiella regleringen.
Jag medgifver, att ibland de artiklar, som upptagas i Utsk:s förslag, är en och annan af de betydligare mindre underkastad äfventyret af smugling, och alt således någon förhöjning i tullafgiflerne derå skulle kunna ske, såvida statens intresse sådant fordrar.
Jag skulle icke eller anse någon olägenhet följa deraf, alt något högre afgifter derå af R.
St. bestämdes, så all Konungen vore bemyndigad alt intill dessa maximi-belopp fastställa afgifterne, om och när omständigheterna sådant påkallade eller medgåfve; men jag anser mig dock afven i afseende på dessa 0 11. 20 154 Den 11 Januari f. m. artiklar icke böra underlåta alt flista den nogasle uppmärksamhet på det förhållande, som af nästföregående talare blifvit anfiirdt, att nemi. i denna tidpunkt en förhöjning af införselsafgifterne på de väsendtligaste "consumtionsartiklarne, derigenom att den skulle medföra en forcerad införsel af dessa artiklar, medan de lägre afgifterna ännu vore gällande, också skulle medföra en större våda för den Hnauciella ställningen.
Hvad jag nu haft äran anföra leder mig till den slutsats, att i allmänhet ogilla Utskis ifrågavar. förslag.
Jag finner likväl icke anledn. alt bestrida särskild öfverläggning om behandlingen af vissa, i Gr.
Cronhjelms reservation upptagne artiklar, för hvilka särskilda förhållanden kunna påkalla någon ändring i nu gällande författningar.
I detta hänseende äfvensom i afseende på de omförmälda exportvarorna och de artiklar, för hvilka K.
M. sedan sista riksdag redan täckts besluta förändringar, instämmer jag, lika med föregide talaren, i den hemställan, som härom af Gr.
Cronhjelm blifvit gjord.
Gyllenhaal, Garl Henrik, anförde skriftligen: Sedan Utsk., med lastad t hufvudsakligt afseende å innehållet af K.
M:s nåd. skrifvelse, tillstyrkt R.
St. att vidblifva grunderne för nu gällande tulltaxa, har Utsk. i ej mindre än 194 punkter föreslagit förändringar, och deribland 81 förhöjda iuförseltullafgifter.
Vid sådant förhållande, och dä de föreslagne förändringarne, om de i allo godkändes, skulle ofördelaktigt inverka på lullinlradens för statsverkets hellof påräknade belopp, och utan synbar motsvarande fördel försvåra och ansenligen fördyra tullbevakningen, yrkar jag afslag å förevar, betänk.
Instämmande hufvudsakligen och med få undantag i Gr.
Cronhjelms reservation, får jag till H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, samt H. R. o. Ad. vördsamt hemställa, att, i sammanhang med ofvannämnde K. M:s nåd. skrifvelse, Gr.
Cronhjelms reservation må blifva föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, hvarvid jag anhåller att fä afgifva de upplysningar oeh anmärku:r, hvartill discussionen kan föranleda.
Efter de lika sakrika, som upplysande anföranden, som redan blifvit afgifna rörrde den vigtitiiIl-lagstifillingen, vore det fåfängt att tro, att min svaga röst skulle kunna bidraga lill stadgande af R. o. Ad:s öfvertygelse i ämnet, och ber jag derföre i korthet att få lill alla delar förena mig i det anförande, som Hr Fåhraeus afgifvit, med det tillägg, att, innan discussioncn börjar öfver de särskilda punkter, som den förste talaren här i dag omförmälde, propos. mätte framställas pä Konungens nåd. propos. i ämnet, hvilken efter min öfvertygelse innehåller den hufvudgrund, som torde vara den rätta att antaga och bibehålla.
Tull-lagstiftningen har nemi. varierat sä mycket, och hvarje dess omvexling inverkar så starkt pä landets alla förhållanden, att man visserligen icke ulan den aldra största varsamhet må göra ytterligare förändringar.
Denna åsigt har Utsk. äfven uttalat; men alt Utsk. sedan funnit sig Oen 11 Januari f. m. 155 föranlåtet att i en sådan mängd af punkter, som detta betänk, innehåller, frångå den uttalade principen, det är för mig svårt att förklara.
Jag hade kunnat förklara della frångående, om IJtsk. ansett sig af landels väl föranlåtet att framställa och utarbeta en tull-lag, byggd på någon ny, genomgripande princip, så vigtig, att landet, utan dess antagande, måhända icke skulle kunna fortfara i det välstånd, som lyckligtvis under de sednare 20 åren uppstått och utvecklat sig.
En dylik, genomgripande princip tror jag alt Utsk. kunnat lätt finna, om Ulsk. uttalat den grundsats, att förbud förfela de med dem afsedda ändamål, alt förbud utgöra premier för lurendrejaren och ej tjena till det skydd för näringarne, som dermed varit afsedt.
Erfarenheten vittnar tillräckligt härutinnan, för att några ytterligare bevis nu skulle behöfva anföras.
En annan sådan genomgripande princip tror jag att Utsk. kunnat finna deruti, om det erkänt nyttan och nödvändigheten, snart sagdt, för vårt land af att inlägga de stadganden i tull-lagstiftningen, som gälla i vårt graun- och brödrarike Norrige.
Länder af vida mera skild beskaffenhet och under olika styrelser hafva, synnerligen inom Tyskland, insett nödvändigheten af att icke hafva imaginaira gränslinicr mellan sig i och för tullbcvakningen, hvilka gränslinie? aldrig kunna i sjelfva verket upprätthållas.
Man har funnit nyttan af, att, när tvenne folk bo belt nära hvarandra, hafva en fri tull-lagstiftning deni emellan, på det alt folken frill må kunna utbyta sina olika producler, och slippa att till följd af inbillade nödväudlghetsskäl försvåra, om jag så får säga, lifvet för hvarandra.
Om Utsk. sålunda följt det exempel, som af 30 millioner menniskor i Tyskland gifvits och der med tacksamhet erkännes vara det rätta, efter en erfarenhet af 20 års lid, då hade Utsk. äfven haft en grund att frångå den af Konungen i dess nåd. propos. framställda princip; men nu har Utsk. ej gjort något sådant, utan i stället fördjupat sig i discussioncr och voteringar om hvarje puukt särskildt, utan någon annan genomgripande grund för sina förhandlingar, än den af en panisk förskräckelse för en öfverdrifven import, och för en silfverexport, som visserligen varit stor, men hvilken, efter hvad tillräckligen blifvit upplyst, bar sin grund i helt andra förhållanden, än dem som Utsk. velat dertill uppställa.
L)et har sedermera fortgått på den banan och åsatt förhöjd tull till och med på råämnen, som i vårt land förlullas och utgöra föremål för en vigtig fabrikation; meri alt detta ur någon sund statsekonomisk grund kan försvaras, det vågar jag bestrida.
Ytterligare bar Utsk. höjt tullen pä fabrikater, hvilkas tillverkning gått framåt under deri förra handelslagstiftningen, och hvilka genom sin duglighet kunnat t iilla med utländska af samma slag.
Ibland dessa kan glasfabrikationen räknas, och jag har rättighet att säga, att en af de störste gläsfabrikauterne i vårt land önskar alt tullen ä glas ej må förhöjas, hvarigenom det blefve honom omöjligt alt täfla med utländningen, i anseende till den uppmuntran, som derigenom uppstår 15G Den 11 Januari f. m. för lurendrejaren af denna vara.
Utsk. har deremot försummat alt nedsätta tullen på de första lifvets förnödenheter för den fattige, nemi. salt och sill.
Mig lemnadcs visserligen det svaret vid sisth riksdag, alt desse varor kunna den fattige icke undvara, således vore. man säker, att Staten skulle fä en stor inkomst på dem; men, mine Hrr, delta är att ockra på den fattiges lifsförnödenheter, och man borde besinna dessutom, att i fall tullen nedsällcs, får
Slaten ändå sitt igen genom den större consumtioncn, men med den skillnad att
Slaten då kan uppbära sin inkomst med godt samvete.
Jag hade önskat, att någon af de mera genomgripande principer, som jag nu med få ord förordat, blifvit lagda till grund för vår tullstadga; men då så ej skett, kan jag ej undgå alt förena mig med dem sorn önska, att den nuvarande tulltaxan, byggd i allmänhet på en liberalare princip, måtte bli orubbad, med undanlag af de förändringar deruti, som Konungen funnit skäligt att vidtaga sedan förra riksdagen, hvarom jag vördsamt anhåller om propos.
För mig, som under de 4 föreg:de riksdagar jag haft äran vara ledamot af detta Stånd, med lifligt intresse deltagit i öfverläggningarne ronde nu ifra— garvar, ämne, är det mer än glädjande att se den stora grundsats för tull-lagstiftningen hyllad, som jag alltid försvarat och hvilken jag med min ringa röst alltid hädanefter skall komma att försvara, nemi. stadga i tull-lagstiftning.
Vid 1823 års riksdag råkade jag i allvarlig strid med den legion af föräudrare af det bestående, som dä uppträdde; men jag var öfvertygad, då som nu, att ingen näringsflit är möjlig i ett land, som ständigt vexlar grunder för sin ekonomiska lagstiftning och för sin tull-iagsliftuing, som dermed står i sammanhang.
Jag stannade i minoriteten då; men det bekymrade mig föga, ty jag visste, alt jag stred för en stor grundsats, som förr eller sednare skulle göra sig gällande genom den erfarenhet, som icke uteblifver, när man väl fått förnimma ombyllighctens följder.
Vid den påföljande, eller 1828, 1829 och 1830 årens riksdag, hade jag, och de med mig liktänkande samma bedrölliga röle alt spela, eller att stanna i minoriteten.
Förändrarelegionen gick dristigt fram och lyckades, ehuru icke fullt sä skarpt, som under den föregtde riksdagen.
Under 1834 och 1835 årens riksdag började redan något mera lugn visa sig hos den delen, som vrkade på förändringar och icke hade känsla för stadga i näringslagstiftning.
Men 1840 års riksdag utgjorde en vändningspunkt.
Då föreslogs, att alla förhud skulle upphöra, och från den stundep daterar jag de förhoppningar lill stadga för framtiden, som nu lyckligtvis erkännas och hvaröfver jag gläder mig.
Denna allmänna grundsats väckte de 2:ne herrskande intressena i delta land emot sig.
Friheten att ulan undantag in- och utföra alla varor angrep i dess innersta rötter, såväl det missförstådda jordbrukareintresset, bräuviusläbrikationcn, som brukspalronsiulresset, stångjerns - Den il Januari f. m. 157 tillverkningen, som nu finnes, men sora jag hoppas skall hafva en öfvergång, och jag såg med glädje, huru brukspatronerne klart insågo, alt deras eget och fäderneslandets sanna intresse fordrade, att förbudet mot tackjernsexport fortfor att äga bestånd.
Dessa 2:ne mäktiga intressen höjde sig då för att säga nej till den absoluta import- och export-friheten, och från den stunden hlef jag förvissad om, att de grundsatser jag försvarat, så länge jag varit riksdagsman, slutligen skulle göra sig gällande, — jag menar stadga i tull-Iagsliftning och i ekonomisk lagstiftning i allmänhet.
Bcvilln.Ulsk. har hyllat denna grundsats, men icke ansett, att ett ärligt hyllande deraf skall utesluta pligten att söka fullkomna densamma vid tillämpningen, d. v. s. alt göra de modificationer i tullen på de vigtigaste arliklarne, som erfordras för att derjemte åstadkomma likstämmighet i denna lagstiftning.
Här finnes ingen af de ledamöter, som hittills yttrat sig, som icke erkänt, i större eller mindre grad, behöfiigheten af dessa jemkningar.
Den förste talaren under denna öfverläggning har gifvit oss en reservation, i hvilken han föreslår ganska betydande jemkningar, och jag håller honom räkning derföre; ty jag föreställer mig, att han, såsom ledamot af Bevilln.Utsk. och i egenskap af ordförande, detsammas ledare, har haft tillfälle att inhemta den sakkännedom, som jag och många med mig sakna.
Talaren dernäst instämde med Gr.
Cronhjelm, men anmälde dessutom några artiklar, som han ansåg böra utgöra ett tillägg utöfver hvad Gr.
Cronhjelm funnit nödigt, och andre talare hafva sagt, att der och hvar kunde ytterligare finnas sådane.
Deraf drager jag den slutsats, att frågan icke ligger inora det qvalitativa området, ty alla äro ense om alt hylla stabilitets-grundsatsen; frågan har förfiyltat sig inom det qvantitativa området.
Men huru många varuartiklar, flere eller färre, som än må blifva föremål för denna och kanske följande dagars öfverläggning, och huru man än må anse rättast vara alt härvid gå tillväga, är det dock tvifvelsutan ganska lofvärdt att söka bespara tid.
För min del tror jag icke att tid besparas, derigenom att man söker drifva den eller den individens förslag företrädesvis till afgörande och derigenom betaga andra individer rättigheten att få fram de anmärkn:r vid andra varuartiklar, som finnas upptagna till föremål för öfverläggning.
Jag tror, alt det praktiska sättet att gå tillväga för alt vinna tid, vore alt följa Ulsk:s betänk, och gå i den ordning, som Ulsk. framställt, ty det brukar alltid gä fortast då, och jag förenar mig med dem, som hylla den grundsats, som är uttalad, önskandes att vi ju förr desto hellre måtte börja med den första artikeln och så fortgå, ty på det sältet vinna vi tid och ännu myckel mer, vi t ra nq u i I ise ra de individer, som önska framställa hvar och en sina asigter och få dem underkastade Ståndets bedömmande. llr Printzenskjöld, Carl:
Sedan så inånga ledamöter yttrat sig, hvilka alla, med undantag af den siste talaren, yr - 15S Den 11 Januari f. ni. kal afslag å Utsk:s betänk., men jag varit den bland Ulsk:s ledamöter, som, jag erkänner det fritt och öppet, ifrigt arbetat för det resultat, hvartill Utsk. kommit, så torde det måhända anses förmätet af mig att vilja försvara Utsk:s tillgöranden i dessa delar.
Förutseende att jag i detta fall möjligen icke kan vinna framgång, men öfvertygad som jag å andra sidan är, alt hafva handlat i fäderneslandets intresse, lika väl som de ledamöter äro det, hvilka med mig icke dela lika tanka, anser jag för min pligt alt uppträda, för att, i hvad på mig beror, och så vida jag förmår, söka ådagalägga, att Utsk. icke, på sätt beskyllningarne innehålla, skridit öfver gränsorna, hvarken af dess behörighet, eller den aktning och vördnad, som det varit skyldigt Konungens nåd. propos.
Den förste talaren har uttryckt sin förundran deröfver, att Utsk., då det å ena sidan erkänner grunderna för Konungens nåd. propos., medelst bibehållande af hufvudgrunderna i nu gällande taxa, likväl endast till orden verkställt detta förklarande, och genom förändring af tullbestämmelserna på icke mindre än £ af hela det antal varuarliklar, som i nämnde taxa finnas upptagne, frånträdt den princip, som Utsk. sålunda i början af sitt betänk, förklarat sig gilla.
Jag kan med den talaren ingalunda förena mig derom, att tullbestämmelserna å qvantileten af varuarliklar utgöra de hufvudgrunder, som Konungen åsyftat; desse äro, efter min tanka, huruvida importförbuden skola ökas eller minskas, och i följd deraf en friare lagstiftning äga rum än tillförene.
Nu har Utsk., långt ifrån att öka importförbudens antal, och sålunda derigenom förändra den propos., sorn Konungen i nåder framställt, tverlom minskat delta antal, och jag skulle derföre hemställa till den värde talaren, huruvida han kan, med fog af rättvisa, tillvita Utsk. att hafva förändrat de principer i verkställigheten af tulltaxans tillämpning, som Konungens propos. uttalar.
Ett ytterligare skäl för oriktigheten af denna beskyllning hemtar jag derifrån, att den värde ledamoten sjelf framställt förslag till tullförhöjning å ett icke så ringa antal varuarliklar.
Det är en subjectiv öfvertygelse hos den värde talaren, att dessa artiklar, och icke andra, fordra högre tullafgifler; det var en subjectiv öfvertygelse hos mig och Utsk:s majoritet, att delta antal vore för ringa, och dessa subjecliva öfvertygelser tror jag kunna qvitta med hvarandra.
Skulle man vilja gå derhän, att anse sjelfva tullbestämmelserne vara de hufvudgrunder, som Konungen åsyftat, så öfverlemnar jag till den värde talaren, om det väl kan sägas, att Utsk. förändrat de hufvudgrunder, som Konungen åsyftat, då det inskränkt sitt förslag till ändring i tullbestämmelserne till endast J af det antal artiklar, som taxan innehåller.
Ett ytterligare bevis derpå, alt man alldeles icke kan hänföra hufvudgrunderna^ dit, som Gr.
Cronhjelm yrkat, ligger äfven deruti, alt Frih. Åkerhjelm, då han yttrade sig i ämnet och förenade sig med Gr. Cronhjelm, likväl velat utsträcka tullbestämmelserne längre än Hr Grefven gjort, och då måste deraf följa, att om andra vilja än ytlerli - Den 11 Januari f. m. 159 gare utsträcka förändringarne, sä hafva de icke derigenom frånträdt de af Konungen föreslagne grunder.
Hr Skogman har yrkat, att 1S41 års taxa, med få undantag, skulle blifva gällande. och har som skäl dertill anfört, alt denna taxa i sin tillämpning visat, det den å ena sidan beredde statsinkomst, under det densamma å andra sidan lemnat tillräckligt skydd åt näringarne.
Jag beklagar, alt jag icke kan i detta fall vara med honom af lika tanka.
Det är visserligen möjligt, att denna taxa inbringat Staten en ökad inkomst, men hvad skyddet åt näringarne beträffar, så tror jag, att den allmänna klagan, som från en mängd näringsidkare försports, alt de låga prisen på utländska varuartiklar gjort det för dem omöjligt alt i någon större scala drifva deras egna näringar i landet, utgör ett tillräckligt bevis derpå, alt taxan icke innefattar något sådant skydd, som Ilr Skogman sjelf erkänt böra äga rum.
När så är förhållanlandet, och dä man derjemte besinnar, att stabilitet i tulllagstiftning bör bestå deri, alt skydda inhemska näringar, och all således öka detta skydd, så ofta man finner, alt de tullbestämmelser, som äro för handen, icke uppfylla ändamålet; så hemställer jag, om ej behofvet påkallar alt framgå på den bana, som Utsk. gjort.
Efter en lång historik öfver tulllagstiftningens öden i Sverige, allt ifrån början af förra århundradet till nuvarande tid, har Hr Fåhraeus kommit till det resultat, att den nuvarande tull-lagstiftningen vore den visaste och bästa, hvarföre han yrkat, att den, med få undantag, må fortfarande varda bibehållen.
Hr Fåhraus har dervid uppgifvit de särskilda perioder, då den prohibitiva tull-lagstiftningen inträffat, och dä den fått eli större eller mindre framsteg.