Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingrid drog sig rysande undan ...
Ellen kastade sig på knä framför rättvisans tjenare, sträckte sina armar mot honom och ropade ångestfullt:
– Rör icke min mor!
Hon har intet ondt gjort ...
Haf förbarmande, gode herre!
– Åbäka dig icke, du lilla Satan!
Det tjenar till ingenting, försäkrade Askelin och tog ännu ett steg mot Ingrid.
Men Ellen kastade sig mellan honom och sin mor, omfattade hans knän och ropade förtviflad:
– Nåd, nåd!
Hon är oskyldig, hon har intet ondt gjort.
Om ni har ett menskligt hjerta, så måste ni förbarma er!
– Släpp mig, du lilla tokiga hexa!
Inbillar du dig, att en länsman får förbarma sig?
Det skulle kosta honom tjensten.
Så släpp mig nu i godo!
Annars får jag taga i dig med hårdhandskarne.
– Förbarmande! inföll den rusige gårdsfogden hånfullt.
– Har man hört på fan förr?
Hit med den ene repstumpen, länsman!
Jag skall göra pinan kort ...
Hör du, fördömda troll, fortfor han med vredegnistrande ögon, idet han med tågänden gick mot Ingrid och knöt näfven i hennes ansigte.
– Jag har väl dig att tacka för, att min pojke fått „elfvablästen“ och att min galt sjelfdött; men nu skall jag betala dig.
Fram med händerna utan krus eller jag slår dig som en oxe i pannan!
Ingrid hade sjunkit ned i en stol; hon ville efterkomma den rusige karlens hotfulla befallning, men hennes armar nekade sin tjenst ... hon kände sig maktlös, förlamad, knappt medveten af sig sjelf.
Den ursinnige gårdsfogden lyfte sin knutne näfve, för att verkställa hvad han hotat, men i samma ögonblick hade Ellen rusat upp och stötte honom med krampaktig styrka tillbaka.
Karlen, som icke anat detta anfall och för öfrigt balanserade illa till följe af sin intagna „öfverlast“ raglade några steg under fruktlöst försök att återvinna jemvigten, och föll derefter, så lång han var, baklänges, så att golftiljorna brakade.
Det var en scen af eget slag, som nu belystes af det rödaktiga skenet från den kolnande brasan i kojans spisel.
Den arma gamla qvinnan, som vanmäktig hvilade i länstolen med tillbakasjunket hufvud och stelnad fasa i sina anletsdrag ...
Den unga sköna flickan, som lik en skyddsengel ställt sig mellan henne och hennes fiender, med lockarne oordnadt svallande kring sitt bleka ansigte, som lyste af vild beslutsamhet, medan hennes späda gestalt, hvars muskler ett ögonblick spänts af en konvulsivisk ansträngning, darrade och sjönk tillsammans, allteftersom öfverspänningen efterträddes af förslappning ... dessa begge värnlösa varelser å ena sidan, och å den andra de fyra råa, rusiga, fanatiska handtlangarne åt den menskliga rättvisan, hvilka kommit för att släpa dem från deras härd till fängelse, tortyr och skymflig död, men i detta ögonblick, i trots af sin öfverlägsenhet, syntes handfallna och tillbakaslagna.
Länsmannen stod der med gapande mun, förbluffad af flickans oväntade kraftyttring; gårdsfogden, hvars vilddjurslika fysionomi var till vederstygglighet förvriden af ruset och vreden, låg utsträckt på golfvet, och de begge drängarne, som af vidskeplig fruktan hitintills förhållit sig overksamma, makade sig närmare dörren, ovissa om det var mensklig eller öfvermensklig kraft, som kastat deras tyrann till den svaga flickans fötter.
Gårdsfogden kraflade sig upp under gräsliga hotelser och förbannelser, rusade derefter mot Ellen och tillfogade henne med knytnäfven ett så våldsamt slag, att flickan sanslös föll till golfvet.
Ett skri af smärta, ångest, raseri trängde från djupet af hennes hjerta, hon störtade upp med vredeflammande blickar, med knutna händer ... men i samma ögonblick fattades hon bakifrån af länsmannen och de begge drängarne, som ilat fram till dennes understöd.
Och under det hon sökte slita sig lös, kastade gårdsfogden repet kring hennes armar och tilldrog det så hårdt, att det skar djupt in i hennes kött.
Ingrid kände i denna stund allt det raseri, en lejoninnas ... nej, en mensklig mors hjerta förmår känna, då hon ser sin afföda grymt misshandlad.
Hon ryckte vildt i repet, som sargade hennes armar och fuktades af hennes blod; hennes ögon sökte den afdånade flickan, medan hon brottades med männerna, och hennes oupphörligt förnyade rop: – mitt barn!
Ni har mördat mitt barn!
Bilden af en i vild vrede rasande qvinna gör ett hemskt, vedervärdigt, understundom löjligt intryck.
Men då denna qvinna är moder, då hennes vredes öfversvämmande vågor flyta ur källan af den skönaste, den outplånligaste af alla naturinstinkter: ur moderskärleken ... den eviga källan, ur hvilken den organiska skapelsen dricker lif och bestånd, i hvilken allt, som andas, känner och lider, haft vilkoret för sin tillvaro ... der är denna smärta hjertslitande, der är detta raseri sublimt.
Den arma modrens ansträngningar blefvo emellertid allt svagare och dukade slutligen under för fyra männers förenade krafter.
– Lugna dig, fördömda hexa! skrek länsmannen, hvars ansigte badade i svett.
– Din unge är icke död; det är ingen fara med henne.
Låt mig bara slippa att streta med dig, så skall jag genast med en skopa vatten väcka henne till kryaste lif.
Så, nu tror jag, att du blir beskedlig ...
Nå, det är det bästa, du kan göra ...
Ryck icke i repet, gårdsfogde!
Du gör henne bara rasande på nytt.
Jag tror, att hon vill falla omkull ...
Sätt henne på stolen der!
Fan, hvad de qvinfolken ha nycker!
Ingrids krafter voro alldeles uttömda; hon nedföll tungt i stolen, och hennes hufvud sjönk mot bröstet.
Nu vände sig länsmannen till den sanslösa Ellen.
Då han såg hennes bleka ansigte med dess djupa blå ringar under ögonen, fruktade han verkligen ett ögonblick, att flickan var död.
Men sedan han känt på hennes puls och funnit, att den märkbart slog, tog han, under yttrande, att „ondt krut icke förgås gerna,“ den andra tågänden och sammanknöt dermed hennes små händer, hvarefter han förde den i det närmaste tomma bränvinsflaskan till flickans näsa och skakade henne, tilldess hon slutligen uppslog ögonen, och med glanslös blick stirrade omkring sig.
– Se så, sade länsmannen, – nu vill jag hoppas, att det värsta är undangjordt.
Nu kan du, gårdsfogde, och Peter taga gumman under armarne och spatsera af.
Men jag förbjuder dig, gårdsfogde, att slå henne eller rycka hårdt i repet, ty jag ser, att hennes armar blöda ... äfven fångar stå under lagens beskydd.
Du, Nils, hjelper att släpa på denhär lilla trollpackan ...
Så, gör dig nu icke till, utan upp med dig (dessa ord voro till Ellen)!
Nej, hon vill icke.
Ellen upplyftes, och tåget satte sig i gång.
Länsmannen, hvars rus under detta uppträde temligen fördunstat, förvånades nu vid nyktrare besinning öfver det mod, han ådagalagt vid de fruktade qvinnornas häktning, och började tro, att det icke vore så farligt att handskas med hexor, som han förr inbillat sig.
Då Ellen återkom till medvetande, befann hon sig på landsvägen, med bundna händer släpad framåt mellan länsmannen och den ene af drängarne.
Framför sig såg hon sin mor gå med osäkra steg mellan de begge andra karlarne.
– Ser du, sade länsmannen till den stackars flickan, – ser du, din mor vänder sig om och ser efter dig.
Dermed menar hon, att du skall gå vackert och stadigt och icke ge hals eller åbäka dig på annat sätt ... ty det tjenar i alla fall till ingenting.
Denna uppmaning var öfverflödig, ty Ellen, som var alldeles utmattad och ännu kände yrsel efter det slag, gårdsfogden gifvit henne, vacklade tyst framåt med sänkt hufvud och halfslutna ögon, utan förmåga af en redig tanke och endast dunkelt medveten om sin och sin mors belägenhet.
Så skred det sorgliga tåget framåt genom skogen, än höljdt i granarnes och furornas skuggor, än försilfradt af månen, som nyss uppstigit öfver synranden.
Den kalla vintervinden lekte med Ellens blonda lockar, svalkade hennes brännheta panna, men kunde ej kyssa fram en ros på de liljehvita kinderna.
Då Nils märkte, att den arma fångens späda lemmar darrade af köld, sade han till länsmannen:
– Håll litet, länsman!
– Hvarför det? hvad står på?
– Hon fryser, den stackaren, sade Nils och krängde af sig sin grå vadmalskapprock – och så hexa hon är, lär hon nog ha känsel, hon som alla andra.
Med dessa ord svepte Nils sin kappa kring flickan och fattade henne derefter åter vid armen.
Ehuru
Ellen knappt kände den inverkan, kölden hade på henne, förstod hon dock, att drängen menat väl, och detta bevis på mensklighet midt under den misshandling, hon lidit, och den grymhet, för hvilken hon efter sin ringa erfarenhet misstänkte de flesta sina likar, grep henne så djupt, att hon utbrast i tårar.
Hennes tankar började nu klarna, men endast för att isa hennes blod långt mer än hvad kölden kunde förmå.
– Hvart för man min mor och mig? frågade hon sig sjelf, och för att skingra den qvalfulla ovisshet, som fyllde hennes fantasi med de rysligaste bilder, tog hon mod till sig och vågade tilltala länsmannen, ehuru hennes läppar blott med svårighet förmådde gifva väg åt de darrande orden.
– Herre! sade hon med matt stämma, – hvart för ni oss?
– Nej, bevars, svarade länsmannen med så vänlig ton, som det anstod att bruka mot en trollpacka, – gå icke och skräm dig med det!
Det kommer nog att tåla en tid, innan vi kommit så långt.
Du kan väl begripa, att allt skall ha sin lagliga gång ... ransakning och hofrätt och dom och så vidare ...
Nu är det just intet farligt å färde: bara ett litet förhör inför lagmannen, och sedan kronoskjuts till Stockholm, der du får bo i sjelfva kongliga slottet under kungens egna rum ...
Ellen andades lättare; hon hade inbillat sig, att man släpade henne rakt till bålet.
Efter en stunds tystnad, frågade hon åter:
– Lagmannen är ju herr Adolfs fader?
– Jaha, det slår in, fast han just icke har stor heder af ... nåja, det angår mig icke ...
Tig, min mun, så får du honung! ...
Herr Adolf, tillade han bakslugt, – är visst en god herre?
– Ack jo! svarade
Ellen och kände sig lifvad vid tanken på, att det var Adolfs fader, inför hvilken hon skulle inställas.
Han måste, tänkte hon, vara lik sin gode son, som hon så innerligt älskade och välsignade.
Och under hela vägen sysselsatte sig nu hennes tankar med Adolf; han var det ankare, vid hvilket hon i hopplöshetens natt sökte trygga sig.
Hennes gång blef lättare; hon tyngde ej mer på den pustande länsmannen, hon fruktade nu knappt det mål, till hvilket hon fördes.
Då tåget slutligen anländt till Signildsborg, samlade sig genast allt gårdsfolket kring de ankomna, medan länsmannen och gårdsfogden lösgjorde deras armar.
Speglosor och uttryck af harm och afsky regnade öfver de begge qvinnorna, men de hörde det icke.
Ellen omfamnade sin mor, och hviskade:
– Trösta dig, moder ... och låt oss hoppas på Gud!
– Ack, Han hafver tagit sin hand ifrån oss, suckade Ingrid.
– Så, nu följer du mig upp till nådig lagmannen, sade länsmannen, och fattade Ellen i armen.
– Och du, gårdsfogde, för in käringen någonstädes, så att folket slipper gapa på henne, tilldess nådig lagmannen bestämt, hvar hon tillsvidare skall härbergeras ...
Kom nu, du lilla hår af Hin Onde!
– Vill man skilja oss åt?
Skall ej min mor följa med? utbrast Ellen.
– Hvad vill ni göra med min dotter?
ropade på samma gång Ingrid ångestfullt.
– Hå, ni få snart träffas igen.
Ge er tillfreds! sade länsmannen.
– Bråka nu icke, utan släpp vackert er dotter!
Lagmannen väntar.
– Ljuger ni bara icke? frågade
Ingrid misstänksamt, idet hon ännu höll sina armar kring flickans lif.
– Nej, du galna hexa, jag svär vid min salighet, att du snart får återse henne.
Intet krångel nu!
– Och ni svär, att ni ej skall plåga och misshandla henne?
Länsmannen blef otålig och ryckte med våld Ellen ur sin ängsliga mors famn.
Derefter fördes de åt hvar sitt håll, Ingrid till en liten kammare i flygelbyggnaden, till hvilken dörren bommades, och Ellen vid länsmannens sida öfver gården åt det stora herregårdshuset.
Ingrid hade knappt hört dörren stängas bakom sig, förrän hon i trots af sin moderliga ängslan, kände sig öfverväldigad af den djupa sömn, medelst hvilken naturen söker bereda ny lifsolja åt en slocknande organism.
Det fanns i kammaren en säng, fylld med halm och med ett groft lakan utbredt deröfver.
Dit vacklade Ingrid, och det dröjde få ögonblick, innan hon, med de blodiga, sargade armarne korslagda öfver sitt bröst, slumrade in i en ljuf, svalkande dröm, som spridde en bedräglig glädjeglans öfver hennes ansigte.
Hon drömde, att hennes son återvändt såsom en mäktig furste, att han kommit, för att rädda moder och syster och öfver hafvets böljor föra dem till ett lyckligare land.
Emellertid gick Ellen, ledd af länsmannen, med temligen säkra steg sitt ovissa öde till mötes.
Hon blickade sig omkring, i hopp att få se Adolf, men ehuru detta hopp ej uppfylldes, kände hon sig dock styrkt af den tanke, att han ej var långt borta, och att således ett hjerta, som ville hennes lycka, icke klappade fjerran.
Men när hon befann sig i den stora förstugan, och länsmannen förde henne uppför den breda stentrappa, som ledde till andra våningen, kände hon åter sitt mod svigta.
Den vidsträckta vestibulen, på hvars pelare månskenet föll från de höga spetsbågefönstren, och i hvars hvalf hennes steg doft genljödo, gjorde på henne ett dystert högtidligt intryck; hennes själ uppfylldes af obestämda aningar, att något förskräckligt väntade henne.
– Stanna här, sade Askelin, sedan de inträdt i ett förmak, upplyst af en taklampa; – jag kommer straxt och hemtar dig.
Länsmannen gick in, för att till lagman Johan rapportera hvad som förefallit och anmäla, att Ingrids dotter befann sig i det bredvidliggande rummet.
Medan länsmannen aflemnade denna rapport, hade Ellen satt sig ned på en stol bredvid dörren.
Hon tryckte handen mot hjertat, för att dämpa dess oroliga slag, och när i detsamma en sidodörr till förmaket öppnades, spratt hon till vid bullret häraf och riktade en rädd blick på den inträdande.
Men då hon framför sig såg den unga fröken Skytte, ljusnade hennes anletsdrag.
Att i denna främmande omgifning finna en varelse, ung och qvinlig såsom hon och välbekant, alltsedan Ellen systerligt vårdade henne i sin mors hem, upplifvade hennes mod.
Hon steg upp från sin stol och betraktade Maria med ögon, som tycktes bedja om ett vänligt ord, om en försäkran, att ingen fara vore å färde.
Men Marias läppar drog sig endast till ett besynnerligt leende, hennes mörka ögon mätte med ett uttryck af hat och förakt den bleka, afmagrade, i grofva kläder höljda medtäflarinnan, och hon gick med hastiga steg förbi utan att bevärdiga henne med ett ord.
I detsamma öppnades den andra dörren, som förde till lagmannens arbetsrum, länsmannen visade sig åter, fattade den bäfvande flickan vid armen och förde henne ditin.
Derefter bugade han sig för de begge herrarne och aflägsnade sig, för att i förmaket afvakta vidare ordres.
Det första föremål, Ellens ögon mötte härinne, var den fruktade prestmannens mörka anlete, och då de, skyggande för denna anblick, fäste sig på den andre innevarande mannen, med ett svagt hopp att i honom finna ett mindre förskräckande förebud, mötte de ett lika mörkt, lika dystert ansigte, hvars blick forskande och hotfull var riktad på henne, och i hvars drag hon ej kunde spåra den ringaste likhet med den ynglings, som var henne kär.
Ellen hade sett nog, för att frukta allt.
Hon gjorde darrande sin lilla helsning för de begge herrarne och nedslog sina ögon, som ej kunde uthärda lagmannens skarpa, inquisitoriska blick.
Lagmannen satt i den stora länstolen framför sitt arbetsbord, och bredvid honom pastor Suenonius.
Det första intryck, som den späda, dödsbleka varelsen, gjorde på den gamle Skytte, var icke ogynsamt, i trots af dennes fördomsfulla afsky för henne och hennes mor.
– Att detta barn, som synes så menlöst och oskuldsfullt, dock är förtappadt för tid och evighet! tänkte han för sig sjelf; – man skulle knappast förmå sig att tro det, då man ser henne.
Denne bröt tystnaden och höll till Ellen ett tal, hvaruti han med hotande röst tillkännagaf, att ett fruktansvärdt straff väntade henne och hennes mor för de rysliga synder, till hvilka de gjort sig skyldiga.
Derefter sänkte han sin stämma till ett något mildare uttryck, idet han förklarade sig hoppas, att hon vid så unga år väl ännu icke var så alldeles förderfvad, att ej hennes själ genom allvarlig ånger och bättring kunde räddas åt Guds rike, om hon också ej kunde förskonas från den jordiska rättvisans straff, som oblidkeligt måste följa förbrytelsen i spåren.
Ja, om hon vid detta tillfälle ville ådagalägga sin ånger genom att sanningsenligt besvara de frågor, som till henne komme att ställas genom den nådige lagmannens mun, så vore tillochmed en möjlighet för handen, att denne, som framdeles skulle sitta till doms öfver henne, läte sig deraf beveka att använda all den skonsamhet och mildhet, som lagen och hans samvete kunde tillstädja.
Sedan pastorn talat ut, tog lagman Skytte till ordet, idet han förklarade, att en öppen och sanningsenlig bekännelse, nu afgifven, kunde sätta honom i tillfälle att mildra en blifvande dom eller genom förbön hos konungen få densamma alldeles upphäfd.
– Är du derför villig, sporde han till slut, – att sanningsenligt besvara de frågor, hvilka jag till dig ämnar framställa?
Ellen, som förvirrad af sin fruktan och ovan vid de talesätt, af hvilka hennes improviserade domare begagnat sig, hade uppfattat endast föga af deras ord, svarade ett modstulet ja, och förhöret tog sin början.
De frågor, som nu af lagmannen framställdes, voro i förväg öfverenskomna mellan honom och pastorn, men ingendera af de båda herrarne hade betänkt, att de skulle besvaras af ett barn, hvars språkkunskap i det närmaste var inskränkt till de alldagligare talesätt, som hon hört begagnas af sin omgifning, eller som förekommit i de få böcker, hon läst.
Deraf hände det, att Ellen antingen alldeles icke förstod eller ock missförstod flera frågor, men då hon vid dessa tillfällen teg och riktade en rädd, frågande blick på inquisitorerna, upptogs detta som tredska eller försök att slingra sig undan, och Suenonius befallde henne slutligen med dundrande röst att ovilkorligt svara.
Ellen, som kände sina krafter alltmer öfvergifva sig, sina tankar alltmer förvirras, oaktadt de pinsammaste ansträngningar att sammanhålla dem, blef slutligen så svag, att hon med möda förmådde hålla sig upprätt, och lagmannens ord nådde endast som ett otydligt mummel hennes öron.
Men fruktan för prestens hotelser nödgades henne att svara ... och hon svarade med bleknande läppar ja eller nej om hvartannat, utan att veta, hvad hon bejakade eller förnekade.
Lagmannens ansigte mulnade mer och mer, hans buskiga ögonbryn sammandrogos, och presten utbrast alltemellanåt i salvelsefulla utrop öfver den unga flickans förstockade hjerta, ty Ellen gjorde sig, utan att veta det, skyldig till allt flera motsägelser: hon erkände alla de brott, man påbördade henne och hennes mor, för att i nästa ögonblick åter förneka dem.
Först när namnet
Adolf hann till hennes öra, återvann hon ett ögonblick redigt medvetande och hörde tydligt följande fråga:
– Du medgifver således, att du fattat kärlek till min son, att det icke blott var din mors, utan äfven din afsigt att draga hans hjerta till dig?
– Ja, svarade Ellen, – jag älskar honom mycket, mycket.
Och i sin oskuldsfulla enfald vågade hon nu åter fästa sin blick på lagmannen, i hopp att denna bekännelse skulle tala till hennes förmån hos Adolfs fader.
– Hvilken fräckhet!
Hvilken skamlöshet! mumlade Suenonius.
– Hennes innersta hjertrot är förderfvad ... hon är Satans hel och hållen.
Nu följde åter en mängd andra frågor, af hvilka Ellen icke uppfattade det ringaste.
Hon hörde oredigt om hvarandra orden trolldryck, gift, motgift o. s. v.; hon förnam otydligt, att den röst, som vibrerade i hennes öron, blef skarpare och alltmer hotande; hon kände sig färdig att digna och fattade nästan omedvetet om karmen till en bredvid stående stol, för att ej sjunka till golfvet.
Lagman Johan hade hitintills af faderlig omtanka lagt band på sin häftighet; sedan Ellen, sig sjelf ovetande bekännt alla de förbrytelser, man behagade påbörda henne och hennes mor och deribland äfven, att hon vunnit den unge friherrens kärlek, genom en af Ingrid tillredd trolldryck, hade lagmannen först med lockelser, sedan med hotelser sökt förmå henne bekänna, af hvilka medel denna trolldryck var sammansatt, och genom hvilka dess verkningar kunde upphäfvas; men då Ellen ej svarade annat än sina mekaniska ja eller nej, tröt honom slutligen tålamodet; han vände sig till pastorn och sade:
– Antingen är denna unga qvinnan rubbad till sitt förstånd, eller är hon en mer förhärdad varelse, än någon af de skurkar, öfver hvilka jag hitintills setat till doms.
Af skrämsel kan ej hennes uppförande förklaras, ty jag har talat i milda ordalag, jag har användt lockelser och tillochmed lofvat, att hon med en sanningsenlig bekännelse kan köpa sitt lifs räddning,
– Nådig herre, sade Suenonius, – hon är dotter af en elak, bakslug och ovanligt skarpsinnig qvinna.
Säkerligen har denna moder lärt henne, huru hon skall uppföra sig under en ransakning om deras onda gerningar.
Måhända binder äfven djefvulen hennes tunga, på det att den ej må skada hans rike.
Det återstår oss nu endast att använda det sista medlet, för att framtvinga sanningen ur hennes förbannade mun, ur hvilken hitintills endast lögnens slingrande ormar framkommit.
Lagmannen ringde och befallde den inträdande länsmannen att hemta upp gårdsfogden.
Under de få ögonblick, som förflöto, innan denne hann inställa sig, gick lagmannen med häftiga steg öfver golfvet, och pastor Suenonius höll till Ellen ett strafftal, af hvilket hon blott förstod, att pastorn, som vanligt, var mycket vred.
Men då hon hörde, att Guds namn förekom i detsamma, sammanknäppte hon sina händer.
Så snart gårdsfogden ankommit, öppnade lagmannen en mindre, till biblioteksrummet förande dörr, belägen midt emot den, vid hvilken Ellen befann sig.
Midt på golfvet till denna lilla mörka kammare, som hyste några hundra band juridiska och theologiska skrifter, var ställd en prygelbänk, ett den tiden på alla adliga gods befintligt och mångenstädes flitigt anlitadt inventarium.
Gårdsfogden, som stannat vid dörren, vridande sin ludna mössa mellan händerna, kastade först en blick på prygelbänken, derefter på Ellen och uppfattade genast med prisvärd skarpsinnighet det ärende, för hvilket han blifvit uppkallad.
Den ena rösten tillhörde länsmannen, den andra den unge Skytte, som återvändt från sin skogspromenad och genast vid sin hemkomst af gårdsfolket blifvit underrättad om hvad som förefallit.
Med hvilka känslor han emottog denna nyhet kan läsaren föreställa sig.
– Hör, sade Suenonius till lagmannen; – om jag ej bedrager mig, är er olycklige son här utanför.
– Jag har gifvit Askelin befallning att bevaka dörren och ej släppa någon in, svarade lagman Johan, hvarefter han vände sig till Ellen och sade:
– Jag har hitkallat denne man, för att hudflänga dig med ris, tilldess du finner för godt att utan omsvep besvara mina frågor.
Gårdsfogde, för henne ditin, blotta hennes rygg och bind henne på bänken!
Lagmannen hade väntat, att denna hotelse i förening med anblicken af plågoredskapen skulle göra den åsyftade verkan, utan att man behöfde skrida till dess verkställande.
Men det ringa medvetande, den stackars flickan ännu egde om det, som föregick omkring henne, var i detta ögonblick helt och hållet fästadt vid den älskade röst, hon hörde utifrån; hon lyssnade, och det intryck, den gjorde på henne, yppade sig i ett svagt leende.
– Hon trotsar er uppenbart ... hon hånar er, utbrast Suenonius. – Skynda, bind hexan och piska djefvulen ur hennes kropp!
Ert hjerta är uppfyldt af fördömlig svaghet, af ogudaktig mildhet, nådig lagman.
Lagmannen, som med en vink hejdat tjenaren från att genast utföra hans befallning, gaf nu ett tecken af motsatt betydelse.
Först nu, då karlen med ett hårdt tag fattade om Ellens arm, riktades hennes uppmärksamhet på honom, hon fäste sin blick på hans ansigte och utbrast:
Det var du, grymma menniska, som misshandlade min mor.
– Jo du, du skall nog få veta, hvad jag vill, försäkrade gårdsfogden och drog hastigt henne med sig till den motsatta dörren.
Då den förskräckta flickan såg bänken och riset, som låg bredvid och kände, huru karlens grofva händer fattade hennes klädning, för att lossa eller sönderrifva den, vaknade hon ur sin halfdvala och uppgaf ett rop af fasa.
Hon slet sig hastigt lös, kastade sig till lagmannens fötter och ropade:
– Förskona mig!
Jag skall göra allt hvad ni vill ... O Gud!
Adolf, Adolf! Hjelp mig!
Detta utrop var ej egnadt att väcka lagmannens medlidande.
– Fort! sade han till gårdsfogden.