Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De resa sig, de mot dem utsända trupperna besegras eller öfvergå Revolutionens ström brusar oemotståndligt fram.
Furstendömets unga her-skarinna, en representant för det slags » upplysta despotism », som nog vill undersåtarne väl, men endast i öfverensstämmelse med sin egen höga vilja, afvaktar, smyckad med maktens insignier, med purpurmantel, juveler och krona, i sitt slott den framstormande pöbeln.
Då slås dubbeldörrarne upp, vid marseljäsens toner träder in i hemsk festmarsch ett långt tåg af tiggare, krymplingar, sjuka och hjelplösa af alla slag.
Det djupaste elände talar i deras ansigten och drägter.
Det är invånarne i landsbygdens » lyckliga, låga, anspråkslösa och lugna » hyddor, som taga sig friheten besvara fnr * stinnans besök.
Det är men niskor, visserligen icke lyckans rödkindade barn, för hvilka drufvan har sin must, åkern sin säd, natten sin sömn, rättvisan sina vågskålar, utan det ärmenniskor, för b vilka lifvet icke har annat än trötthet, sjukdom och död.
Det är kvinnor, hvilkas söner af furstinnans fader allernådigst sålts som soldater, eller hvilkas män begagnats som mål vid afprofvandet af de furstliga gevären, föräldralösa barn, hvilkas fader skjutits ned af den furstliga jagtbetjeningen, då de ville skydda sina potatisåkrar mot vildsvinens härjningar, oeh hvilkas mödrar dött af förskräckelse eller sorg, tiggare och invalider, för en mansålder sedan skjutna till krymplingar, derför att fustinnans högt-salig herr farfader icke kunnat fördraga en annan furste etc.
När ett helt vanligt tyskt dussinfurstendömes historia kan lemna material till en så djupt skakande och gripande bild, hvilket rikt galleri af lika sanna, men än mer upprörande bilder af liknande art skall icke med diktens, scenens eller konstens förmedling det stora landet Frankrikes historia kunna uppvisa.
Och om den dystra fångenskapens långa stunder i Le Temple läto honom, som af sina fångvaktare benämdes rätt och slätt Louis Capet, efter att af inställ-sarnma hofmän kallats » den efterlängtade », något djupare reflektera öfver orsakssammanhanget i de händelser, som fört honom dit, hvilka hemska visioner böra då icke hafva visat sig för honom, ancien régimes sista kunglige bärare och slutlige ansvaring i Frankrike, visioner till och med hemskare och fasansfbllare än de sjelfforvållade, som Shakespeare låter framträda för Richard III natten före Bosworth-slaget.
Den bild ett samtida vittne, gamle markis Mirabeau, fadern till revolutionens store talare, Gabriel Honord de Mirabeau, ger på ett ställe af de franska böndernas yttre menniska, är mer än hemsk: utmärglade, infallna ansigten öfvertäckta med det långa, flottiga håret, den öfre delen af fcnsigtet gulblek, den nedre förvriden till ett hemskt skratt, ett slags vildt förakt.
Snarare än menniskor voro de förfarliga vilddjur, klädda i yllekjortlar, kopparbeslagna läderbälten och med högklackade träskor.
Och andra skildra deras lefnadsförhållanden så: Svart groft bröd, rötter och vatten deras föda.
Grofva kläder, understundom oberedda hudar deras drägt.
Jordkulor och förfallna kyffen deras bostäder.
Dystra, likgiltiga träla de i sin vrå; deras härd är utan eld, deras föda knapp; för dem hägrar ej i denna verld någonhoppets tidsålder, knappast håller i den andra.
Utan undervisning, utan tröst, utan föda.
Ett stumt slägte; deras rost är endast ett oartikuleradt skri.
Det var i all bufvudsak de höge feodalherrarne, kyrkan och staten, som försatte franske bonden i detta förnedringens och uselhetens tillstånd.
För att inse att så var, be-höfves ej mer än en flyktig blick på mängden och arten af de bördor, dessa samhällsmakter förstått att kasta eller vältra öfver på » la canaille ».
Men man lär sig ock skyldigheten af att erkänna, att sällan har den menskliga uppfinnings * och variationsförmågan i fråga om att pina och belasta de motståndssvage visat sig mera excellent, liksom väl sällan sanningen af Adam Smiths yttrande: » att det är ingenting, som en styrelse lär sig så fort som konsten att gräfva i folkets fickor », blifvit kraftigare och mångsidigare bestyrkt
I förhållandet till sin feodalherre hade bonden stundligen att ihågkomma som lösen: att betala och slafva.
Först och främst hade han att erlägga en utskyld, som under stundom kunde uppgå ända till fjerdeparten af afkastningen.
När bonden sålde, tog godsherren för sig åtminstone en sjettedel; ärfde bonden jord, höll godsherren sig framme.
Grödan på åkerfälten var prisgifven till föda åt de talrika dufvorna och kaninerna, som godsegarne ensamma hade rätt att ega, förhärjades och nedtrampades af villebråden i godsens skogar eller vid de förnäma jagtpartierna.
Angarne måste stå orörda en del af året, för att ej rapphönsen skulle störas, och de höga herrarnes tillfällen att jouera af ett af sina förnämsta nöjen, jagten, minskas.
Jagträtten tillhörde her-rarne allena.
Ve den bonde, som vågade knota öfver sina fälts sköfling eller för att freda dem nedlade något villebråd.
Han stod ju under godsherrens jurisdiktion och våld, liksom för öfrigt i detta land, der adressbref in blanco till bastiljen höllos fala, rättvisan ej var annat än ett tomt namn.
Misshandel, fängelse, kanske galererna blefvo straffpåföljderna, och påträffades han med vapen i hand, kunde han saklöst dödas.
När som hälst under brådaste tiden kunde han ryckas bort från sin egen jord af hofveriet under godset, för att underhålla vägar och broar, slottsgrafvar och murar eller för att hindra grodorna i slottsgrafvarne att genom sina omelodiska läten störa den högförnäma hvilan.
Lyckades han ändock att i tid få grödan mogen, hade den att stå kvar på fältet, till dess godsherrens skörd var inbergad,att ligga osåld i ladan, så länge ej hans nådige herre hunnit afyttra sin.
Bondens säd fick ej malas, hans bröd ej bakas, hans vin ej pressas annat än i godsherrens kvarn, bakugn eller vinpress, som voro bortforpaktade och gemenligen i ett ytterst erbarmligt skick, och mot att bonden delade med sig en sextondel Antalet kreatur bestämdes af godsherren, fördes de på landsvägen till slott, måste en särskild afgift betalas, slagtades de, skulle det ske i godsets slagtbod, mot ny dryg afgift förstås.
Upptagandet af en ny brunn var också belagdt med afgift.
Gifte feodalherren bort sin dotter eller såg sin familj förökad, genast hade bonden att med pengar visa sina underdåniga sympatier, likaså vid märkligare tider af året.
Under allt detta höll kyrkan sig påpassligt framme.
Af skörden togo kyrkoherden och biskopen hvar sjunde kärfve och dessutom tionde af lin och hampa, grönsaker, frukter och husdjur.
Genom det stora nit, kyrkan i detta frånseende utvecklade, lyckades densamma drifva upp för-vårfskällorna så pass, att hvad den tog for sig ensam belöpte sig ungefar till hälften af hvad konungen kunde kapa åt sig.
De individer af bondeslägt, som ödet låtit födas på kyrkogodsen, inneslöt kyrkan så omsorgsfullt i sitt hägn, att de för hela lifvet kände sig föranlåtna att stanna kvar på samma torfva, och då kyrkan drog försorg om att, när hungern var för svår, hindra de nyttiga lastdragarne från att precis dö af svält, var det ändamålsenligast att de ej egde något och att hvad de förtjenade hemföll efter döden till deras ömma moder, kyrkan.
Den must och de penningtillgångar, feodalherren och kyrkan icke genom dessa eller andra här onämda utvägar förmådde taga ifråu bonden, sökte staten samvetsgrant åtkomma, och det lyckades ganska bra, desto mer som de skattebördor, adeln och kyrkan egentligen skulle dela, af lem flyttades öfver på de andra.
Medlen voro förnämligast ¡katter och krigstjenst, förutom hondens hofveriskyldighet till itaten att ensam underhålla de allmänna vägarne, fullgöra nkvarteringsskyldigheten af de tågande trupperna och beordrandet af deras tross etc.
Den älsta af alla skatter benämdes la Taille, den utgick somliga provinser i form af skatt på jorden, i andra på len lösa förmögenheten, och de högsta normerna för skatt-Iggandet voro godtvcket och begäret att suga ut det mestamöjliga.
På en inkomstbudget af 105 — 110 millioner livm representerades 36 — 40 millioner af denna skatt, hvarifran mer än två tredjedelar af alla fransmän samt af all egendom och inkomst voro befriade, d. v. s. alla som hade så pass med pengar att de skulle kunna utan för stor möda betala dem; den bars af knapt en tredjedel af befolkningen, af den fattigaste, olyckligaste delen.
En fransk författare har ock sagt: skatten är skoningslös endast mot den fattige.
Och icke visade häller skatteindrifvarne, som egde en mångsidig och storartad talang att se sig sjelfva till godo, någon barm-hertighet, när det gälde att pressa fram skatten.
De gamla orättvisornas traditioner voro i Frankrike så starka, att äfven de skatter, som ursprungligen varit af-sedda att verka rättvist och i proportion till skatteförma-gan, helt snart kommo att utgå med den mest upprörande obillighet och orättvisa.
De privilegierade forstodo snart sagdt från första stund skudda af sig bördan helt och hållet eller till större delen.
Medan t ex. en borgare med
12,000 livres i inkomst betalade 1,500 francs under skatte-rubriken » capitation », erlade adelsmannen endast 75 och kyrkan alls ingenting.
Det gick derhän, att folket, som principielt endast skulle betala en sjettedel af hela denna skatt, fick slutligeu i verkligheten betala tre fjerdedelar.
En annan inkomstskatt, som i tidernas lopp fördubblades, tredubblades, fingo de fattiga bära helt och hållet ensamma.
Värdigt vid sidan af dessa direkta skatter stodo de indirekta, allesammans bortförpaktade till de mestbjudande och sedan genom dessas agenter lika godtyckligt och våldsamt indrifna som skatterna till kronan.
* Några antydningar om detta slags skattesystem torde vara tillräckliga för att gifva en föreställning om huru det måste verka på sina offer.
Man har förliknat det med ett stort maskineri, hvars otaliga kugghjul gå i hvarandra under för förtrycket gynnsamt mörker.
Financiererna sjelfva hade endast ofullständigt kännedom om systemets detaljer, men förpaktaragenternas roflystna fantasi supplerade okunnigheten.
Skatterna på vin och öl och andra drycker drefvo upp priserna till en för folket svindlande höjd, utan att ändå producenten blef ersatt för sin möda.
Förpaktaragenterna,
* Förpaktarne betalade kronan ärligen i arrende 106 millioner livres, men pressade ut dubbla beloppet.kända under det betecknande namnet » källarråttor », förtecknade vinet, konfiskerade hvad ej var anmäldt, beskattade hvad som öfversteg det lilla för den eena förbrukningen tillåtna kvantiteten.
Denna vara kunde i likhet med andra icke foras ett steg, utan att köpa tillstånd, utan att betala.
När den fördes in eller ut ur en stad eller provins, på vägar, öfver broar, in i värdshus och källare, öfverallt och alltid, om än benämningen på afgifterna varierade, en sak var dock gifven: fram med pengar.
Följden blef ock, att tusentals tunnland, som fordom gifvit rika vinskördar, fingo ligga öde.
Samma skada som dessa och liknande pålagor, handelsmonopol, skran-kor och förbud mot fri handel gjorde för den inhemsKa omsättningen, gjorde tullarne för den utlandska; de åstadkommo att Frankrike ej hade någon marknad för sin spanmål, vin och manufakturer i utlandet; de främmande köpmänneu köpte annorstädes hvad de i Frankrike endast mot de mest upp-skrufvade priser kunde erhålla.
Det svåraste, mest raffinerade förtryck och de mest himmelskriande missbruk var det dock måhända saltskatten förbehållet att framkalla.
I de provinser, der inga saliner funnos, var skatten störst.
Hvarje person öfver sju år måste årligen inköpa till ett bestämdt högt pris en viss kvantitet, som dock endast fick användas till matlagning och bordet; till insaltning måste extra salt inköpas.
I provinser med saliner var saltet dock billigare, men der åter gälde för att förekomma smuggling till andra orter förbud att köpa mer än ett visst kvantum.
Samma kvantitet salt, som t. ex. i Artois kostade 4 livres, kunde således i Amiens kosta 62.
I kustprovinserna var det förbjudet att hemta vatten ur hafvet; det kunde ju bli salt deraf!
I Provences kantoner, der det fans naturligt salt, måste öfverskottet förstöras för hvart år.
För att förekomma saltsmugglingar och brott mot bestämmelserna angående saltskatten var en hel armé af flera och tjugutusen personer nödvändig och stränga straff hotade.
Medborgarnes hus voro hvar stund som helst utsatta för visita-tioner af brutala och föraktliga agenter, tallösa arresteringar egde rum af män, kvinnor och barn, fängelserna öfverfyldes af fångar, hvilka hoppackade som de der voro lätt blefvo ett byte för 8mittosamma sjukdomar; domstolarne, som voro aflönade af förpaktareskrået, falde sina domar på vittnesmål af agenterna, som delade bytet, och skickade årligen mellan 300 — 500personer till galererna.
Saltskattens öfvervakande har gifvit anledning till en statistik med mer än talande siffror: årligen i genomsnitt 3,700 konfiskeringar i hemmen; 2,300 arresteringar af män, 1,800 af kvinnor, 6,600 af barn; beslaglag gandet på 1,100 hästar och 50 fordon; fangelserna härbärgerade i regeln 17 — 1800 straffångar, som lär ha utgjort ungefär tredjedelen af rikets vanliga straflängeantal.
De moraliska följderna af alla dessa skatter och afgifter voro nära på de mest sorgliga och upprörande.
Det grodde i befolkningens sinnen ett hat mot staten och ett ständigt begär att bedraga.
Utefter alla konungadömets inre skrankor och barrierer pågick en ständig strid.
» Af 250,000 mån, som det ålåg att uppbära de olika slagen af skatter, voro
27,000 sysselsatta med att trakassera och plåga sina med borgare, att snoka igenom deras boningar och källare, att mäta deras tunnor, räkna deras buteljer.
Och huru många snaror blefvo ej utlagda för de skattskyldiga, huru mycket svek! »
Efter detta är måhända icke svårt att leda sig till sanningen af hvad ärkebiskopen af Chartres sade till Ludvig XV, » den högt älskade » monarken, eller att » menniskorns äta gräs och dö som flugor », och af uppgiften att strax före revolutionen en tredjedel af hela Frankrikes åkerjord (d. v. s. mer än 9 millioner hektarer) låg öde — i Bretagne befunno sig t. o. m. två tredjedelar i det skicket — eller att endast anblicken af det otvetydligaste elände kunde rädda bonden från den fullständigaste utplundring.
Medan böndernas antal smälte tillsammans, ökades i snabb fart totalbeloppet af deras utskylder och fördelades på ett allt mindre antal personer.
Dåtidens Amerika för bönderna att komina ur det olidliga tillståndet till ett relativt bättre var att antingen gå i krigstjenst eller ock flytta in i förstäderna för att dtar sälla sig till de proletärskaror, till hvilkas bildande det mo » nopoligerade skråtvånget i sjelfva städerna varit fcufVudM-ledning, eller ock att rekrytera de ständigt växande tiggne * eller smugglare- och stråtröfvareskarorna.
Redan 176T; räknade man ända till en million tvåhundra tmen tiggare.
Att mot ett sådant antal tillämpa lagena sträng * föreskrifter lät sig naturligtvis helt enkelt icke göras.
Odé i stället blefvo vagabondernas skaror arméer i barndan tjenst, beredda att bryta löst när tidshändelserna gåfvo signah * |
* *, I en fransk skrift sages om den franska nationens olyckor: » alla dessa olyckor hade blott en enda orsak, ett ut8väfvande slösaktigt hof, der Messalinor och Julior gjorde Klaudier och Neroner priset för infami stridiga, der hvaije njntning kostade en million menniskor deras hvila, der giildet frambragte brott och brottet åter igen fram-bragte guld, der man satte mindre värde på den franska nationen än på en kapplöpningshäst ... »
För att de fakta och siffror, som här ofvan antydts, må träda fram i sin bästa belysning, må till sist några uppgifter beträffande Ancien régimes privilegierade gunstlingar vara på sin plats.
Den oprivilegierade massan utgjorde omkring 24 millioner; det var ju en rätt hög och bred piedestal for de 27,000, som beräknats utgöra adelns och presternas antal.
Af dessa senare vistades 15,000 personer vid hofvet för att desto bättre komma åt de håfvor.
som monarkiens ymnighetshorn der öste ut öfver sina lojala.
En icke föraktlig del af statsinkomsterna eller 40 millioner livres (enligt nutida värde ungefar 100 millioner francs) åtgick för att fodra denna samhällsnyttiga massa.
De mest inbringande befattningarna i den civila, militära och religiösa förvaltningen tillhörde uteslutande adeln, dessa nådiga herrar, som icke gjort sig annat besvär än att låta sig födas, såsom Beaumarchais säger.
Och när icke dessa inkomstkällor förslogo, fortröttades konungens nåd aldrig att låta det regna pensioner och gåfvor öfver sin adel och sin familj.
På femton år blef på sådant sätt utdelad en summa af ungefär 228 millioner ur statskassan.
Konungens båda bröder hade uppburit hvar för sig i extra uppmuntran 14 millioner.
När statskassans deficit var som värst, inköptes för konungens och drottningens räkning ett par lustslott till samma mindre betydande belopp per stycke.
Polignacska familjen, Marie Antoinettes favoriter, uppbar endast i pensioner 700,000 livres; då detta var för smått, erhöll hertigen dessutom en lifränta af 120,000 och en gåfva af 1,200,000 livres till inköp af ett gods etc.
8å handskades » ancien régimes » patriarkaliska styrelse med folkets pengar.
Ändamålet helgade i sanning medlen.
Ofverlemnande åt sina lägre tjenare att efterfölja den älsta kristendomens föreskrifter om ett apostoliskt lefnads-Batt i fattigdom, rufvade kyrkan öfver enorma rikedomar.
En femtedel af hela Frankrikes jord, och dertill den frukt-
Ur Dagmu Krönika.
16baraste och bäst bebygda delen, tillhörde kyrkan och uppskattades till ett värde af fyra milliarder livres med en af kastning af hundra millioner.
Dessutom inbragte tiondet årligen 123 millioner.
» Orättfanget gods är lätt förgånget », den andliga och moraliska bankrutten öfvergick till ekonomisk och bleficke längre möjlig att hålla emot.
» Ancien régimes » prunkande samhällsbygned störtade samman och dess fall var stort.
1 eldskrift, i blodskrift, med facklans, guillotinens och hampans tillhjelp ristade då de förtryckta för framtida for tryckare ett viene tekel, som för den dåvarande generationen blef på en gång en praktisk exeges af det gammal judiska budet om hämnandet inpå barnen intill tredje och fjerde led af fadernas missgärningar och af det jakobinska orakelspråket: » on ne peut regner innoeemment » .Laflayettes minnesbild.
Moritz Busch berättar, att Bismarek, då han en gång i Versailles hade Jules Favre till gäst vid supébordet, framhållit för denne, att följdriktig grundsatstrohet vore ett fel i politiken; man borde rätta sig efter händelsernas gång och tjena sitt fädernesland i enlighet med omständigheterna, men icke i enlighet med sina åsigter.
» Det är djupsinnigt, herr grefve », svarade Favre artigt, men han lät — berättar fortfarande dr Busch — derpå den » dumheten » följa: » Det är ändå skönt att se en man, som aldrig förändrat sina grundsatser. »
Store Bismarck, habile och reptilbehändige doktor Busch!
Att vara sina grundsatser trogen, är nog helt säkert en stor » dumhet », då det främst gäller att vinna en hög samhällsställning, behålla de mäktiges gunst och samla en stor förmögenhet Men den dumheten ha väl ändå många af mänsklighetens ädlaste och bäste män gjort sig skyldige till, ja den har adlat deras hela lifsverk och varit den nödvändiga föreställningen för deras uthållighet, då det gällt att skydda eller förkofra civilisationens dyrbaraste arf.
Den dumheten har af makten ofta hårdt nog straffats, men den har äfven på annat håll funnit en belöning, som fullt berättigade Favre att säga: » Det är ändå skönt. » Man tänker härvid på John Milton, som med pennan mäktigt bröt väg för ett frigörelseverk, hvars grundsatser han sedan förblef trogen äfven i fattigdom och förföljelse, men också af sånggudinnan och efterverldens erkänsla fick en segerkrans, hvilken dr Busch kunde hafva skäl att afundas honom.
Annu när-mare till hands ligger erinringen om Lafayette, hvars namn är sa nära förknippadt med minnet af ar 1789.
Gilbert Mottier de Lafayette föddes den 6 sept.
1757 på godset Chavaniac i Auvergne.
Kort förut hade hans fader, som var grenadieröfverste, stupat i slaget vid Minden; som nyintagen skolelev vid ett jesuitcollege förlorade han äfven sin moder.
Det kalla, tystlåtna väsen, som plägar utveckla sig hos tidigt föräldralösa barn, blef äfven hans, men stånd aktig hängifvenhet för en vunnen lifsåskådning röjde sig också hos honom tidigt.
Omständigheterna gjorde sitt till att brådsnabbt utbilda ynglingen till sjelfständig man.
Genom morfadrens död, nästan samtidigt med moderns, blef han arfvinge till en betydande förmögenhet; redan vid 17 års ålder gifte han sig med den 15-åriga fröken de NoaiUes och blef derigenom mera befryndad med en högättad familj, som hade stort inflytande vid hofvet, och han blef genast officer vid regementet Nailles.
Hans mäktige svärfar hade hade åt honom i beredskap en hoftjenst, som öppnade säker utsigt till en lysande carrière, helst hoftjensten då, liksom på vissa håll ännu, ansenligt ökade de militära befordring * meriterna; men ynglingen begick nu sin första » dumhet », då han obevekligt vägrade att antaga det lockande anbudet.
Jesuitkollegiet hade på honom såsom på så många andra öfvat en verkan, alldeles motsatt den åsyftade; det adertonde århundradets frigörelseliteratur blef bestämmande for haDS lifsuppfattning, och han omfattade med ungdomlig hängii venhet de nya idéerna.
Djupast hade han blifvit påverkad af Montesquien.
För dem båda hägrade framtidsidealet af en på medborgaredygd grundad republik; men der detta ej kunde ernås, skulle man eftersträfva en konstitutionel monarki, livars författning uppdrog en skarp skiljegräns mellat de tre statsmakterna.
En karaktersfast yngling, hos hvilken sådana grundsatser präglat sig in, passade ej tili hofman.
Emellertid utbröt frihetskampen i Nordamerika och g * - nom kongressbeslutet af den 4 juli 1776 upprättades den på erkännandet af de » mänskliga rättigheterna » grundad * förbundsrepublikeu.
Hos Benjamin Franklins sträfsamma landsmän väntade Lafayette finna den medborgaredygd, som var förutsättning för det republikanska framtidsidealets förverkligande, och han beslöt att sjelf deltaga i deras kamp.
Som hofvet ännu var obenäget for en brytning med England, måste han i hemlighet göra sina förberedelser för utförandet.
Han trädde sålunda i beröring med nordamerikanska agenter, värfvade på egen bekostnad ett antal franska officerare samt lät i Bordeaux köpa och utrusta ett skepp, som skulle föra honom och hans följeslagare öfver till den nya verlden.
Då inlupo från Amerika nedslående underrättelser, och frihetsvännernas mod sjönk.
Men Lafayette blef orubblig vid sitt uppsåt och menade, att » ju svårare amerikatiarnes läge är, desto bättre behöfva de vår hjelp. » Han hade äfven att bryta de hinder, som upprestes af hans egen familj, som för ingen del gillade hans före-hafvaiule.
Den 26 april 1777 afseglade han och anlände efter 7 veckors tärd lyckligt till kusten af Karolina.
De många tyskar, som samtidigt öfverfördes på engelska » trans-portskepp » för att undertrycka frihetsrörelsen i Amerika, tyckte nog, att de opraktiske unge männen på det franska skeppet begingo en kolossal » dumhet ».
I början fick Lafayette ett kyligt mottagande från kongressens sida; men då han förklarade, att han » efter de uppoffringar han gjort väntade sig medgifvandet att få tjena på egen bekostnad och som frivillig inträda i republikens här », då ändrade sig med ens förhållandet.
Han antogs och fick dertill, så ung han än var, generalmajors fullmakt.
Kort derefter anlände Washington till Filadelfia.
Mellan den 40-årige mannen och den 20-årige ynglingen knöts genast från början en innerlig vänskap, grundad på samstämmighet i tänkesätt och lefnadsriktning.
Lafayette underordnade sig villigt under sin äldre erfarnare kamrat; han bemödade sig att inlära amerikanarnes språk, antaga deras enkla lefnadssätt samt gifva alla en föresyn i sedesträng pligttrohet.
Förbundshären var emellertid ännu allt för klent ordnad för att kunna på faltet mäta sig med engelsmännens reguliera trupper.
Slaget vid Brandywine (11 sept.
), den första drabbning, i hvilken Lafayette deltog, blef för republikanerna ett nederlag, i följd hvaraf kongressen måste utrymma Filadelfia.
Då Lafayette sökte återföra de vikande skarorna, fick han ett skott i benet, i följd hvaraf han måste tillbringa 6 veckor på sjukbädden.