Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I ett nu var hon framme vid kupédörren, han hade sprungit ner och tagit henne i famn.
— Det har varit en lång tid, min älskling.
Jag har till och med upptäckt, att jag alls inte passar att vara gräsenkling.
Men kom in i kupén, Tora, så skall du få se.
Jag har tagit med mig något åt dig.
Kom och ta emot!
— Inte nu.
Vi få vänta med det, tills vi kommit hem.
Pappa kan inte undvara mig så länge.
— Nej, det kan inte hjälpas.
Du måste ta hand om presenten.
Gå in, så är du snäll!
— Einar, Einar, min lille gosse!
Hugo, du är en ängel, som tänkte på en sådan öfverraskning!
Barnet hade ställt sig upp på soffan och sträckte armarne mot modren:
— Mamma, jag har farit med ånghästen och han piper så lustigt.
Han kan inte gnägga alls, är det inte en dum häst?
— Han har vuxit, Hugo, och hvad han ser präktig ut!
Farbror Magnus, kom hit och se på min lille gosse.
Är han inte ovanligt stor för att vara tre år?
Har du haft mycket besvär med honom, Hugo?
Hur föll det dig in?
Får jag se, min älskling?
Å, hvad jag längtat efter er.
Hvad det är härligt att ha mitt lilla pyre igen!
Ack, Hugo, det var rysligt snällt!
Nej, se inte ironisk ut, farbror Magnus, jag är inte hysterisk, jag är bara så innerligt glad!
Nej, jag vill bära honom, det orkar jag visst.
De satte sig i den väntande vagnen, som rullade ner åt Drottninggatan.
Tora hade barnet i knäet och höll sin mans hand i sin.
Hennes ögon strålade.
Men allt som vagnen närmade sig hemmet, lade sig liksom en skugga öfver hennes glädje.
— Hugo, jag får förbereda dig på, att pappa är mycket förändrad, nästan oigenkänlig; han kan inte hålla hufvudet stilla och kan inte tala.
— Stackars lilla Tora, du har haft en svår tid.
— Ja, det har inte varit lätt, men jag hade dig och barnet att tänka på.
— Så, nu äro vi framme!
Tora, låt gossen gå!
Inte skall du bära den stora pojken uppför trapporna.
Jaså, om han nödvändigt skall bäras, eftersom han är i Stockholm, så skall jag göra det.
Nå, bägge armarne om pappas hals!
Så lunka vi så småningom
När han stannade vid första afsatsen, lutade hon sig fram och kysste barnets små, knubbiga händer, som lågo kring fadrens hals.
— Det är allt din kosack, Tora, — inföll farbror Magnus, i det han skämtsamt skakade på hufvudet.
— Ja, farbror.
— Hvad är det för ryska historier, I ha’n sinsemellan?
— Det är Toras favoritanekdot, som hon sätter upp mot mina siffror.
Hennes teori består i att det inte beror på huru många, utan hvilka och framför allt, att det inte skall vara vissa siffror.
— Nej farbror, skämta inte, det är så ängsligt.
— Så, nu äro vi ändtligen uppe.
Pu, sådana trappor!
Hugo hade varit inne hos sin svärfar och kom helt upprörd ut.
Han gick fram till bordet, slog i ett glas vatten och drack.
Det var intet angenämt perspektiv att föra denne slagrörde gamle man med sig hem och dagligen se detta nickande hufvud, höra dessa lallande ljud, men det var nödvändigt att taga honom med.
Tora skulle aldrig få någon ro i sitt hem, om hon visste, att fadren var lämnad åt legda händer, och Hugo kunde ej undvara henne längre.
Farbror Magnus hade slagit sig ned vid bordet och byggde korthus åt lille Einar, som med hakan hvilande på de korta armarne, som knappt räckte upp till bordskanten, var ytterst intresserad och höll andan, så han var helt röd i ansiktet.
— Det är inte en uppmuntrande syn den därinne, Hugo!
— Nej, det är gräsligt.
Och hvad det är underligt här i världen, att man skall anse det för så oändligt viktigt och som en helig plikt att söka uppehålla det rent animaliska lifvet.
När en menniskas själ är borta, vore det väl bättre att låta henne få dö, än att pina henne att lefva, om det där skall kallas lif.
— Ja, du kan på sätt och vis ha rätt.
Men man får i alla fall inte ta lifvet af folk.
Statistiken visar att af hundra ...
— Ja, det är godt och väl.
Farbror skall inte vara rädd, jag tänker inte ta lifvet af svärfar!
Men det är hårdt, att Tora skall slita ut sig på något så hopplöst.
— Pappa får inte blåsa på huset, då ramlar det!
— Förlåt mig, min lille gosse, jag gjorde det inte med vilja.
Men jag tycker de ramla också utan att jag blåser.
Hur är det farbror?
— Jo, af åtta falla tio, nej, jag menar af tio falla åtta.
Tora kom in.
Gräla ni?
Jag hörde er därinifrån.
— Visst inte.
Vi bygga korthus och hålla andan för att de inte skola ramla.
— Ja, men ni få fortsätta i morgon.
Den här parfveln måste i säng.
— Ge pappa och farbror en kyss, Einar, så skall mamma gå in och lägga dig?
— Hvem är det, som säger så?
Gossen lyssnade.
Dörren till lagmannens rum stod öppen, och man hörde hans lallande.
— Einar vill kyssa morfar godnatt.
Hon lyfte barnet upp till lagmannens porträtt.
Du skall få en riktig kyss på munnen.
Tora svepte sin schal om barnet och gick ut.
Följande morgon var Tora som vanligt inne hos fadren för att göra honom i ordning för dagen.
Hon höll på att mata honom, som hon nyss matat sin lille gosse, då hon hörde barnets jollrande röst inifrån hvardagsrummet, till hvilket hon stängt dörren.
Hon ville ej att Einar skulle vistas inne i sjukrummet.
Nu hörde hon Hugos steg och röst därinne, han visade gossen folket på gatorna, de fina soldaterna, den stygga polisen, som inte tycker om olydiga gossar, och spårvagnen, som just gick förbi.
Tora hade svårt att ej ställa ned tékoppen, hon höll i handen, och gå ut till man och barn, men det fick ej komma i fråga.
Först skulle pappa ha sitt och dessutom, hon visste ju att hon hade dem på andra sidan dörren och att hon kunde komma till dem, så snart hon slutat härinne.
Men hon kunde ej hålla sina tankar samlade, hon distraherades af ljuden från hvardagsrummet.
Nu bar Hugo den lille fram till porträtten och visade honom dem.
Hon hörde barnet säga:
»det är pappa och mamma och lille Einar.»
Nu var det tyst ett ögonblick, under hvilket man tydligen hörde lagmannens otåliga bababa ja, ja, hon fick tänka på hvad hon hade för händer, hon hade glömt att föra koppen till fadrens läppar.
Så ljöd det därinifrån:
— Det är bara morfar, stackars morfar!
Nu hissade Hugo gossen, det förstod hon af hans jublande utrop.
Han måtte väl vara försiktig, hon tyckte aldrig om det där hissandet.
En sådan ung far tänker bara på att härda, inte på hur bräcklig en sådan liten varelse är.
Om han bara ville låta bli det!
Hon kunde knappt sitta stilla vid sängen, under det hon tröstade sig med att Hugo många, många gånger under det hon varit hemifrån hissat gossen och att allt gått väl, det var ju bara för att hon visste om det nu, som hon var så orolig.
Gudskelof.
Nu lekte de häst därinne, och hon hörde hur Hugo sade till gossen att de skulle vara mycket tysta, ifall morfar ville sofva.
Efter en stund tycktes de tröttna, ty det blef åter tyst, så hörde hon Hugo säga alldeles vid dörren och i tydlig afsikt att det skulle komma fram till sin adress:
— Tycker du inte Einar, att mamma snart kunde vara färdig och komma ut till oss.
Och så ett sakta framhviskadt: »knacka på dörren», Einar!
Strax därefter hördes de små barnfingrarne trumma på dörren till sjukrummet.
Lagmannen har väl inte haft något nytt anfall?
— Nej, pappa är sig lik, men jag vet inte, hur det är med vår lille gosse, han har inte sofvit i natt, han säger att det gör ondt i tungan.
Jag är rädd att han är sjuk.
— Å, det har väl ingenting att betyda!
Men när doktorn kommit in i rummet, där gossen låg, och undersökt honom, såg han fundersam ut.
Tora följde hvarje hans rörelse med den mest spända uppmärksamhet.
Hon hade blifvit likblek och stödde sig med handen på ryggkarmen af en stol.
— För all del, fru Häger, ni som brukar vara så lugn och sansad, för all del!
Hon hade gripit om hans handlofve så hårdt, att det smärtade honom, en skälfning gick genom hennes kropp — — —
Föräldrarne sutto ständigt vid barnets säng.
Fadren var utom sig af förtviflan och förebrådde sig, att han tagit gossen med.
— Tora, tror du, att han blifvit smittad på resan, att han förkylt sig, att jag hade för litet på honom?
— Vi ska’ inte tala, Hugo, hviskade Tora.
Ibland kom Stina in och bad att frun skulle komma till lagmannen, han var så van att frun hjälpte honom och tillät ingen annan att röra vid sig.
Med tunga, trötta steg gick hon in till fadren och hjälpte honom till rätta.
Hon tänkte hela tiden, under det han med ovanlig god aptit förtärde den ena skeden soppa efter den andra, hur omöjligt det var att få lilla
Einar att svälja några droppar af den feberstillande mixturen.
Under det hon sysslade härinne, voro alla hennes tankar i det andra sjukrummet.
Doktorn hade för en stund sedan sagt:
»Så länge det är lif, är det hopp, men det var ju inte sant:
Här var lif, men intet hopp, och där ...»
Hon strök med handen öfver pannan.
Om hon bara kunde gråta, men det låg som en tung sten kring hennes hjerta — som ett isband ...
När hon gick genom hvardagsrummet, märkte hon att farbror Magnus satt i soffan.
Hon räckte honom tyst handen och ville fortsätta:
— Hur är det, Tora?
— Med pappa, det är detsamma.
— Nej, med barnet?
— Det är visst mycket farligt.
— Nej, för all del, Tora.
Jag har mycket godt hopp.
— Nej, han var gången, när jag kom, men jag tittade i går i tabellerna, År 1887 tillfrisknade 8,465 af 9,698 insjuknade skarlakansfeberpatienter.
Jag trodde det skulle ställa sig sämre.
Sätt dig ett ögonblick och hvila, du ser så medtagen ut.
— Nej, jag kan inte farbror, jag har ingen ro.
En vecka senare anträdde de återresan till hemmet.
Fadren följde med, men barnet hade de måst lämna.
BÖRJA PÅ NYTT.
Hon hade följt honom ut i tamburen och stod bredvid honom, då han tog på sig ytterrocken.
— Här har du tändstickor, Harry, sade hon.
— Tack min älskling, men jag bryr mig inte om att tända, förr än jag kommer ner i trappan; det är inte riktigt bra, att det luktar cigarr i en dams våning.
— När jag inte frågar efter det!
Tror du inte jag har fått vänja mig vid cigarrök?
Gerhard rökte jämt.
Hon strök en sticka och höll den upp framför honom.
— Fresterska! sade han, i det han såg på henne med en öm blick, fattade handen och höll den i sin tills stickan brunnit mycket långt ner; så släckte han den genom att kyssa hennes hand.
Hon rodnade.
— Nu brände du dig, sade hon.
Var inte barnslig utan tänd!
Han gjorde det, drog ett par bloss för att få eld i cigarren, i det han vände sig bort för att röken inte skulle genera henne.
— Hvad skall du taga dig till i eftermiddag? frågade han och tillade, utan att vänta på svar:
— Vet du jag bryr mig inte om den där sexan, utan kommer och hämtar dig, sedan jag slutat min recension.
Så spatsera vi ner åt hamnen.
Vi blefvo ju narrade på månskenet i går!
— Nej Harry, jag vill ovilkorligen att du skall gå i afton, jag vill inte på något sätt draga dig ifrån ditt kamratlif, jag vet hvad herrar säga om fruntimmer, som försöka det.
Det vore en vacker början, innan vi ens äro gifta.
Se igenom räkningar och bränna upp allt möjligt.
Det är tid att ordna mina affärer, när det lyser i morgon för tredje gången.
— Ja, ändtligen!
Det har varit förfärligt långa veckor och det här skall hetas vara en kort förlofning!
— Nå, Harry, hade du gift dig med en ung flicka, hade du fått vänta ännu mycket längre!
Jag har min utstyrsel färdig, och två månader anses inte i allmänhet för en ovanligt lång förlofningstid.
— Jaså, hvad vet du om det?
Och det var sant, när får jag komma i morgon?
Det är söndag i morgon.
— Kom klockan half två!
— Inte förr?
— Nå, ett då!
Hon nickade till honom och vände sig om för att gå in.
Han stod med handen på dörrlåset.
— Skall jag gå utan en afskedskyss? frågade han.
— Å nej.
Hon räckte honom kinden.
Han drog henne till sig och tryckte henne mot sitt bröst i en passionerad omfamning.
— Nej släpp mig Harry, du får inte kyssa mig så.
Hör du, jag blir ond!
Hon drog sig undan hans famntag.
Hvarför får jag inte kyssa dig?
— Jag tycker inte om sådana där kyssar, sade hon kallt, och jag är för resten alls inte van att bli smekt!
Gå nu Harry, du har inte mer än ett par timmar på dig!
Adjö, roa dig bra i afton.
Hon nästan sköt honom ut genom dörren och gick in i sitt hvardagsrum, ett af rummen i den lilla våning, hon bebodde i fadrens hus, alldeles öfver föräldrarnes.
De hade suttit här nyss, deras stolar stodo ännu midt emot hvarandra.
Hon flyttade undan hans och satte sig på sin förra plats.
Hon stödde armbågen mot bordet, lutade hufvudet mot handen och började grubbla.
En lätt rysning for igenom hennes kropp.
Hon steg upp och stängde dörren till tamburen.
Så satte hon sig ner igen i sin förra ställning.
Hvad hon blifvit nervös på senare tiden, förfärligt nervös, men det blef väl bättre, bara de här veckorna voro öfver.
Stackars Harry, det var synd om honom, att han gått och förälskat sig just i henne!
En ung man som han borde gift sig med en ung flicka, en för hvilken hela lifvet log och inte med en enka, äldre än han, om också blott några år, en kvinna, som, säga hvad man ville, hade lefvat sitt lif och för hvilken det ej var värdt att börja ett nytt.
Och det hade hon sagt honom, inte en, men flera gånger, försäkrat, att hon aldrig tänkt gifta om sig, hittat på tusen möjliga och omöjliga skäl, och ändå, ändå!
Hon gick i tankarne igenom allt, som händt, sedan hon första gången råkat honom.
Hon stod i redaktör Lenströms förmak, samtalande med värdinnan, och hade halft frånvarande hört denna säga: vi vänta främmande till middagen i dag, en kusin till min man, en ung docent Hult, han skall skrifva literaturanmälningarna i tidningen.
Marie Palmer brukade intressera sig för tidningen.
Det hade varit hennes mans tidning, han hade grundlagt den och varit dess redaktör i många år, med Lenström anstäld som redaktionssekreterare.
— Jaså, hade hon svarat helt likgiltigt, i detsamma dörren gick upp och den främmande inträdde.
— Får jag presentera min släkting, docent Hult.
Han tänker slå sig ned här i Stockholm.
En idealist, fru Palmer, mycket ung och grön, men en hygglig gosse, som inte skrifver oäfvet alls och som kan vara skarp nog, när han får pennan i hand, sade Lenström.
— Tackar för orlofssedeln, inföll den sålunda presenterade.
Fru Palmer räckte honom handen.
— Välkommen, sade hon.
Ja, han såg onekligen mycket ung ut med sina blå ögon, sitt blonda, lockiga hår, den hvita hyn, nästan lika hvit som en flickas, och den vackra munnen, som knappt skuggades af en rödblond mustasch.
Han berättade henne sedan, att den första känsla, han haft, då han såg henne i den djupa sorgdräkten var:
— Stackars liten, hvad hon ser sjuk och melankolisk ut!
Hon hade svarat, att det där intrycket af att vara mycket sjuk gjorde hon på alla, som sågo henne för första gången.
Hon visste inte själf, att hon sett så sjuk ut, fast hon nog märkte, hur mycket friskare hon nu var.
Hon hade blifvit alldeles frisk på det sista året!
Hennes tanke hade varit:
— Det är ju ett riktigt barn!
Men hans resonnement var icke barnsligt, det märkte hon snart.
Hans uppträdande var icke tvärsäkert och öfverlägset, men han försvarade sina åsikter, till och med mot den häftige redaktören, med en sakkännedom och en skicklighet, som Marie Palmer aldrig väntat af den till utseendet blyge mannen.
Samtalet, det gällde en af dagens brännande frågor, började intressera henne.
Det förvånade henne, att det kunde göra det.
Sedan Gerhards död hade hon blifvit så apatisk, så liknöjd, så trött.
Men denna eftermiddag blef hon inryckt i diskussionen, deltog i den.
Hennes vänner voro helt häpna; hon brukade vanligtvis sitta så tyst, man visste knappt, om hon hörde på; och äfven under Palmers lifstid hade de sällan hört henne yttra sina åsikter, hon hade bara beundrat honom och strålat af glädje och förtjusning, när han hållit några af sina paradoxala föredrag.
Då hade hon tegat, därför att hennes man ej tyckte om, »att fruntimmer blandade sig i saker, de ej förstodo», och enligt hans mening var det inte mycket de förstodo.
Och sedan hade hon tegat, därför att det inte fanns något, som intresserade henne att få sagdt.
Men docenten drog henne in i samtalet och vädjade till henne.
Han var förvånad öfver, hur väl hon hade reda på sig, och undrade hur det kom sig, att »en sådan kvinna» sade sin mening på ett sätt, som vore hon ovan vid att man hörde på henne, brydde sig om, hvad hon tyckte.
På aftonen följde docenten henne till hennes port och fortsatte ett samtal, börjadt i tamburen hos Lenströms.
Så mycket kvinna var fru Palmer, att hon ej hade svårt att märka, att hennes nya bekantskap kände sig intresserad af henne, och då han ett par dagar därefter kom upp och lämnade henne några böcker, om hvilka han talat, var hon glad att taga emot honom.
Han gjorde sig god tid.
När han reste sig upp för att taga afsked, fick han syn på en bok, som låg på bordet framför honom.
— Hvad tycker ni om den här? frågade han.
Det var en fransk bok, som låtit mycket tala om sig, innan den ens var utgifven.
Jag har inte ännu hunnit skaffa mig den.
— Vill ni låna mitt exemplar, så gärna.
Jag har läst den; ja den är märkvärdig
Det skall bli roligt att få höra ert omdöme!
— Får jag komma upp en stund en eftermiddag och lämna igen den, men jag blir tyvärr aldrig ledig före klockan sex och det är ingen visittimme.
— Det gör ingenting, ni är mycket välkommen, när ni kommer.
Han läste boken mycket fort, ty en knapp vecka därefter ringde han på hos fru Palmer.
Han visades in i hennes hvardagsrum, där hon satt och läste.
Hon steg upp, räckte honom handen och bjöd honom en stol.
Han satte sig midt emot henne och talade om boken.
Det röda skenet från lampskärmen belyste dem båda, under det brasan i kakelugnen sprakade och glödde.
— Här är förtjusande, sade han, i det han såg sig om i det vackra rummet med dess gammalmodiga, hvita möbel.
— Ja, här är trefligt, svarade hon med en passiv ton, som om hon ej talat om sitt eget hem.
Det lät så trött, så liknöjdt.
Så började de resonera om boken, och Hult förstod åter att intressera henne, fast de båda stannade vid sina förut hafda åsikter, »naturligtvis, annars vore det ju inga åsikter», sade Hult skrattande.
Marie hade föröfrigt ett sätt att säga sina omdömen, som, fastän undfallande i form, dock satte Harry fullkomligt på det klara med, hvad hon gillade eller ogillade.
Just som han stod i begrepp att gå, kom ett bud från fru Lind, Maries mor, med förfrågan, om inte docenten hade lust att stanna kvar och spisa kvällsvard med familjen.
— Har jag suttit här så länge, det hade jag ingen aning om, sade han, i det han häpen såg på sin klocka.
— Det var roligt, att tiden gått fort också för er, sade hon med sitt litet trötta småleende.
Om ni inte har något annat för er, så stanna, så att jag får presentera er för mina föräldrar.
— Jag tackar, svarade han genast.
Hon reste sig upp; »den här vägen», sade hon och gick före honom ner för vindeltrappan, som förenade de båda våningarna.
Det var inte utan, att Marie Palmer var litet nyfiken på, hur hennes far och Hult skulle finna sig tillrätta med hvarandra.
Hennes pappa, tullförvaltaren Lind, var nämligen konservativ och Hult skref i en mycket liberal tidning, en tidning, pappa aldrig kunnat tåla alltsedan Gerhards tid.
Men det gick öfver förväntan.
Pappa var fortfarande så naiv, att han var förvissad om, att när man inte var konservativ, var det för att man råkat komma in bland frasmakare och radikala, och inte ville »höra skäl».
»Det hade icke den där Palmer velat, han var så egenkär och trodde, att han slukat all världens vishet, men det skadade aldrig att försöka tala förstånd».
Och så talade han »förstånd» med Hult, som hade roligt åt den originelle gubben och hans föråldrade åsikter.
Det föll honom inte in att disputera med »en gammal man», de kunde ändå aldrig i lifvet förstå hvarandra — och hvad tjänade det så till?
Tullförvaltaren var förtjust att få använda sin vältalighet och sitt omvändelsenit på ett synbarligen så tacksamt subjekt som Hult.
Han gaf honom knappt ro att äta och strax efter kvällsvarden drog gubben honom in i sitt rum och fortsatte samtalet.
— Bara pappa inte plågar din gäst, Marie, sade fru Lind, sedan hon tittat in i rummet.
Maries mor var mer praktisk än mannen och kände dessutom »sin gubbe» i grund och botten.
— Å, han är väl gammal nog att reda sig, sade Marie liknöjd.
Mamma suckade och såg på henne.
Det var sorgligt, hvad
Marie blifvit förändrad sedan Gerhards död.
Det var som om all ungdom försvunnit från henne.
»Herre Gud, han var visst en begåfvad människa och en framstående personlighet, men som äkta man — — nå ja, hon som svärmor var kanske jäfvig att döma i den saken.»
Maries mamma blef emellertid nöjdare med henne under vintrens lopp.
Marie såg friskare ut, fick litet intresse för sitt yttre.
Det hade utgjort modrens förtviflan, att hon rakt inte frågade efter, hur hon såg ut, hon, som hade varit så noga under mannens tid.
Hon gick visserligen alltjämt svartklädd, det var då också en öfverdrift, hon hade ju varit enka snart i sex år, men det är stor skillnad på svart och svart, åtminstone kan ett kvinnoöga se skillnaden, och det gjorde Maries mamma och hennes väninnor.
Hennes sorgdräkt hörde numera till det klädligare slaget.
Hon började få igen sitt fraicha utseende, det hade kommit mera lif i de svarta ögonen, som hade sett så drömmande och sorgsna ut.
Hon var fortfarande lika smärt och spenslig, men ej längre sjukligt mager och insjunken.
Kort sagdt, det var en stor förändring.
Hon deltog till och med i sällskapslifvet och hon satt ej längre stum och okänslig, hon talade, var intresserad — — —
Hon råkade Hult ofta, både hos Lenströms och annorstädes, och tyckte fortfarande, att det var roligt att utbyta tankar med honom.
Hon saknade honom, när han ej var tillstädes, och var glad, när han kom upp och pratade med henne och läste för henne något, som särskildt slagit an på honom, och det gjorde han ofta numera.
Hon var mycket belåten öfver, att föräldrarne voro så intagna af honom och att han trifdes med dem.
Det var i det hela taget det allra angenämaste förhållande, man kunde tänka sig, så lugnt, så vänskapligt.
Marie förfäktade denna vinter möjligheten af vänskap mellan en ung man och en ung kvinna, det berodde bara på en själf, sade hon.
»Hon visste, att det fanns sådana förhållanden, som voro fullkomligt vänskapliga, utan spår till kurtis eller kärlek.»
Hon trodde på hvad hon sade, långt sedan åtskilliga af hennes åhörare undrade, om hon värkligen var blind eller om hon sade så af klokhetsskäl.
I samma ögonblick hon på allvar började tvifla, lät hon ämnet falla.
Hon hade nämligen på senare tiden iakttagit en förändring i »sin gode väns» sätt och ord.
Det kunde hända, att han plötsligen afbröt sin läsning och när hon sade ett manande »nå!» fortsatte han med en hejdlös fart, som gjorde, att hon afbröt honom med ett: inte fullt så fort, jag kan inte följa med.
Och när hon då såg upp från sitt broderi, fångade hon hans blick, som var fästad vid hennes ansikte med ett uttryck, som hon i början sökte missförstå.
Men det blef slutligen omöjligt, och en förmiddag, då han råkade henne ute, och proponerade att på eftermiddagen besöka henne »för att hon skulle få öfva sin kritik», svarade hon ett hastigt:
— Nej, det är inte värdt; utan att ge honom något skäl för sin vägran.
— Är ni ond på mig? frågade han med ett tonfall, som för henne hade något ytterst intagande.
Det var så ungdomligt, och det tillika med hans sätt och utseende hade ofta kommit henne att glömma, att hon hade att göra med en man, nästan jämnårig med henne själf, och ej med en ung gosse.
— Nej, jag är visst inte ond, men det är bäst, att ni inte kommer upp till mig mer!
— Har man också varit så vänlig och trakterat er med skvaller och utläggningar!
Jag trodde inte, att ni brydde er om sådana där tarfligheter.
— Jag har ingenting hört, svarade hon kallt.
— Jaså, man pratade således!
— Är det därför att?
Han måste ha läst svaret i hennes ansikte, ty han sade häftigt:
— Det är för sent, mycket för sent.
Jag måste råka er, tala med er, säga er ...
— Nej, nej, hade hon svarat, nästan ångestfullt.
Säg ingenting, det är ju bra, som det är!
— Bra?
Ja, men det kan inte fortfara.
Jag kommer upp i eftermiddag vid vanlig tid.
— Kom då! hade hon svarat.
Hon väntade honom med en nervös oro, som hon omöjligt kunde betvinga.
Tusen stridiga känslor och tankar jagade genom hennes själ.
Hade hon handlat orätt mot honom, hade hon, när hon först råkade honom, känt sig så död, så fullkomligt död, att hon alldeles glömt bort, att han lefde, var ung, hade lifvet framför sig?
Hvarför kom han icke, så att det å ömse sidor blef sagdt, det som måste sägas, hans fråga och hennes nej, bestämda nej.