Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du sparade mig då bryderiet att kläda i ord hvad du kanske är benägen att anse för en svaghet, för rentaf vidskepelse.«
– «Dessa begrepp, sammanställda med Eders Maj:t, innefatta en motsägelse.
Der vanliga menniskor drifvas af vantro, vore sannolikt konung Gustaf III:s steg ledda af ett högre forskningsbegär.«
– «Bravo! jag slår vad att du åtminstone till hälften gissat min afsigt.
Det kan man kalla en polismästare comme il y en a peu.
Din siarekonst kom mig nu rätt väl till pass; jag är straxt mindre brydd att gå rakt på saken.
Således, korrt och godt: känner du en viss mamsell Arfvidsson?«
– «En af det namnet har jag ansett för en embetspligt att känna och följa med min uppmärksamhet.«
– «Säkert densamma!
Hon har reda på det förflutna lika väl som du; läser i det tillkommande, som trots någon bland Gamla Testamentets profeter; spår i kort, i kaffe, i sprit, i allt hvad man behagar.«
– «Så påstås det åtminstone.«
– «Jag har om henne hört alldeles otroliga saker, och jag vill sjelf öfvertyga mig om förhållandet.«
– «Jag skall låta förständiga henne att inställa sig när och hvar Ers Maj:t befaller.«
– «Hon känner då dig?«
– «Icke mig; men den myndighet, Ers Maj:t täcks förläna mig.«
– «Huru hänger dermed ihop?«
– «Hennes hemlighetsfulla sysselsättningar, det uppseende de gjorde och det tillopp, hon fick, togo min uppmärksamhet i anspråk.
Det var min pligt att bevaka, det hon ej blefve ett redskap uti illasinnades händer till Eders Maj:ts, allmänhetens eller enskiltes förfång och skada.
Jag skulle förvisat henne från hufvudstaden, eller åtminstone förbjudit henne att fortfara med sina förutsägelser, i stället att som hittills blott iakttaga hennes uppförande, de planer hon sjelf spinner, eller som spinnas kring henne, om jag ej kommit i erfarenhet af, att hon står under mäktigt och högre beskydd.«
Ni talar om «högre« beskydd, och förr än nu har jag knappt tänkt på den menniskan, som jag dessutom aldrig sett.«
– «Icke Ers Maj:t; men de förnämare kretsarna och hela hofvet, af begge könen, besöka henne flitigt, till och med Hennes Maj:t Drottningen .....«
– (Faller in) «drottningen, säger du!«
– «Ja, Ers Maj:t.
Drottningen hade skickat efter henne häromdagen.
Hon lät svara, att den dröm, Hennes Maj:t haft föregående natten, säkert skulle slå in, men att hon hvarken kunde uttyda den eller spå annorstädes, än i sitt eget hus, emedan den ande, af hvilken hon får sina ingifvelser, öfverger henne så snart hon går hemifrån.
Drottningen blef både öfverraskad och bestört öfver svaret.
Sannolikt hade någon kammarfru förrådt drömmen åt mamsell Arfvidsson.
Förklädd, begaf Hennes Maj:t sig sedermera till henne, och jag har anledning att tro drottningen lika belåten med qvinnans utsagor, som hon med Hennes Maj:ts frikostighet 119.
– «Förvånande!.....
Högst förvånande!.....
Derom har min gemål ej nämnt ett ord för mig ....
Det är af min polismästare jag först blir underrättad om hvad som tilldrar sig i min egen borg, bland mitt eget hus!
– Du säger då, att tilloppet i öfrigt hos henne är ansenligt?«
– «Så stort, Ers Maj:t, att, för att åtminstone utestänga de ringare och obemedlade klasserna, jag låtit antyda henne, att i inträdesafgift fordra en dukat personen 120.
Hon borde redan varit rik, om hon icke sannolikt nödgades kasta bort stora summor, för att af betjening och andra komma i besittning af enskilta kretsars hemligheter, dem hon sedermera ger ut för uppenbarelser och spådomar.«
– «Du dömmer henne hårdt, kanske obilligt; i alla fall är det din pligt som polismästare, att misstro allt och alla, både andar och menniskor.
Imedlertid vill jag se henne med mina egna ögon.
Tror du, att hon känner mig?
– «I hvilken vrå af verlden är Gustaf III icke känd: hvilken varelse bland Ers Maj:ts lyckliga folk känner ej sin store konung?«
– «Jag skall då maskera mig.
– Hvar bor hon?
– «I en liten enstaka malmgård på norr, icke långt från Belle Vue.
– Men värdes nådigt upptaga min fråga:
Ers Maj:t blir väl icke ensam vid sitt besök?«
– «Huru så?
Fruktar du något försåt?«
– «Det är alltid min skyldighet att vara vaksam; och i detta fall står jag till ansvar inför samtid och efterverld.«
– «Men jag, jag fruktar aldrig.
En kung vara rädd!
Fy, lagman Liljensparre!
Det gränsar ju till förolämpning.
En enda person till mitt sällskap, för att hafva någon att tala med och ej dö af ledsnad under vägen, är allt hvad som anstår mig:
Armfelt, till exempel.«
– «Baron Armfelt är som barn i huset hos mamsell Arfvidson.«
– «Armfelt?.....
Derom har han icke nämnt för mig ett enda ord.
Men är du säker på hvad du säger?«
– «Så säker, Ers Maj:t, att jag kan framte öfvertygande bevis.
– Vågar jag likväl underdånigst bönfalla, att Ers Maj:t täcks icke uppgifva mig som sagesman, efter baron Armfelt sjelf ej yppat förhållandet.«
– «Lita på min tystlåtenhet.
– Då således mina närmaste rådfråga sibyllan, är det ett skäl mera för mig att göra hennes bekantskap.
– Armfelt är förmodligen ej den enda person af betydenhet, som offrar på hennes altare?
– «Mina förteckningar utvisa hundratals.
Ur minnet kan jag blott upprepa några: grefvinnorna Brahe, Löwenhjelm, Jeanette Hamilton och Aurora De Geer; riksrådet grefve Oxenstierna, generalamiralen Trolle, amiralen baron Ehrensvärd ......«
– (Faller i talet) «Ehrensvärd också!
Jag måtte säga: det stegrar i hög grad min nyfikenhet.
– Står De Besche äfven på din lista?«
– «Nej, Ers Maj:t.«
– «Bra.
Han skall då bli den, som gör mig sällskap.
– Hvilken tid på dygnet öppnas Pythias tempel?«
– «Från nie om aftonen till fyra på morgonen.«
– «Rätt så.
De Besche skall beställa någon timma åt oss, då vi kunna få vara på egen hand i vårt nya Delphi; ty ogerna skulle jag der sammanträffa med mina kära undersåter.
– En sak till: jag behöfver en cicerone.
Jag skall skicka till dig en af mina kammartjenare, Gliedberg eller Wachlin, som du låter underrätta om sibyllans bostad och vägen dit; men så att ingen obehörig gissar anledningen.
Du förstår mig väl?«
– «Fullkomligt, Ers Maj:t.«
– «Farväl då för denna gången, kära Liljensparre!«
Polismästaren afträdde.
TRETTIONDEANDRA KAPITLET.
I det af kronan inköpta In de Betouska huset vid Slottsbacken var Stockholms poliskammare den tiden förlagd.
Lagman Liljensparre höll der en förmiddag som bäst på med undersökningar, när konungens kammartjenare Gliedberg anmältes.
Polismästaren lät föra honom in uti sitt enskilta förmak, dit han, sedan det för hand varande målet blifvit afslutadt, sjelf gick in från embetsrummet.
Det var icke å någondera sidan en ny bekantskap som nu gjordes.
Konungens kammartjenare hade städse ej blott fritt tillträde hos, utan äfven månadtliga föräringar af Liljensparre, hvilken de underrättade om allt hvad de visste, rörande tilldragelserna inom konungaborgen, personer som der gjorde sina uppvaktningar, konungens yttranden vid på- och afklädningen, med mera dylikt.
De öfriga kungliga personernas betjening stod i samma förhållande till polismästaren.
Sedan Gliedberg gjort sin vanliga berättelse om hvad som förelupit på slottet föregående dagen, och emottagit de underrättelser, han behöfde, för att ledsaga konungen till spåqvinnan, frågade Liljensparre, om han kunde så tidigt lemna underrättelse rörande konungens klädsel och öfverplagg, när han begåfve sig till mamsell Arfvidsson, att
Liljensparre kunde hinna meddela beskrifningen till sina underordnade, medan konungen vore på vägen?
Kammartjenaren utfäste sig att i detta afseende göra sitt bästa, med tillägg, «att då konungen spat«serade incognito, brukade han vanligen, som lagman«nen sjelf redan visste, en neapolitansk slängkappa «af brunt kamelott samt en rund hatt, med vida, «slokiga, nedhängande brätten.
Hans vanliga mask «vore en svart halfmask med skägg.«
Liljensparre öppnade en af lådorna i en pulpet, som stod mellan fönstren i rummet, och framtog två dukater och två bandrosor af hvita sidenband, en större och en mindre, samt gaf alltsammans åt Gliedberg.
«Det ena är en liten uppmuntran till påpasslighet, det andra rör en åtgärd, som ni med yttersta noggrannhet måste vidtaga, när Hans Maj:t beger sig åstad till mamsell Arfvidson« – yttrade polismästaren, i det han räckte dukaterna och bandrosorna åt Gliedberg, hvilken djupt bugande emottog begge delarna.
– «Af dessa fäster ni den stora utanpå kragen af konungens kappa, mellan axlarna; och den lilla, på samma ställe på den rock eller jacka, Hans Maj:t har inunder, så att han, med ett ord, aldrig må vara utan en af dessa bandrosor, antingen han behåller kappan på sig eller kastar den utaf sig.
Förstår ni min mening?«
– «Ja, herr lagman, och det skall ske,« svarade kammartjenaren och gick.
En duglig chef omgifver sig alltid med förmågor och skickligheter, och sådana voro polisbetjenterne under Liljensparren.
Han hade till olika värf indelat dem hvar efter sina egenskaper och derefter gifvit dem namn, hvilka inom dem utgjorde ett slags ordenshemlighet, och tillika tjenade dem till igenkänningstecken, när de ej ville upptäckas af någon utom skrået.
Sålunda hette den listigaste «räf«, den starkaste «björn«, den djerfvaste «lejon«, den skarpsyntaste «falk«, den vaksammaste «stårk«, den vigaste «ekorre«, den ihärdigaste «myra«, o. s. v.
Så snart Gliedberg gått, ropade polismästaren in sin pålitligaste gevaldiger.
«Hör på, Dogg,« – sade han till honom – «du söker ut tjugu af vårt bästa folk och sprider dem, obemärkt beväpnade, i trakten mellan Ingemarshof och Belle Vue, der de, utan att flocka sig och göra buller, uppehålla sig från klockan nie på aftnarna till fyra på morgnarna, från och med i qväll, tills jag ger vidare befallning.
J gifven noga akt på tre personer, som begifva sig till mamsell Arfvidsson, af hvilka en, sannolikt insvept i en brun slängkappa och på hufvudet en rund slokig hatt med nedhängande brätten, i alla fall har en hvit bandros fästad på kappkragen, äfvensom nära nacken på det plagg, han bär inunder, om han kastar kappan af sig.
Dessa personer tagen j uti försvar mot hvarje förolämpning, hvarje öfverraskning, hvarje anfall, ehvad de äro angripande eller förfördelade, och det af och emot hvem det vara må.
Skulle man öfverfalla dem med större styrka, än att j tron eder kunna skydda alla tre, så bryn eder endast om honom med hvita bandrosen, och HONOM försvaren j med lif och blod till siste man, utan att likväl fråga efter hans namn, såvida han ej sjelf ger sig tillkänna.
Märken j eder vara på väg att blifva öfvermannade, så gören j, dock i högsta nödfall, larm och kallen till hjelp eho som är till hands.
Räf, Björn och Ekorre gå in i huset hos mamsell Arfvidsson, underrätta henne, att det sker på min befallning, och hålla sig der dolde från ½ 9 hvarje afton, tills herrn med hvita bandrosen varit der och så länge han är hos henne.
Hon får likväl ej låta märka det ringaste om deras dervaro för någon menniska.
Lejon, Falk och Stårk stryka omkring utanför huset och gifva akt på alla, som nalkas medan herrn med hvita bandrosen och hans sällskap äro derinne.
En häst skall imedlertid stå sadlad vid Ingemarshof, och i samma ögonblick, de nu omtalta personerna bli synlige, skickar du mig derom underrättelse med ett ilbud, som spränger af allt hvad hästen förmår springa.
Dessutom och intill dess de varit hos mamsell Arfvidsson samt återvändt från henne, inberättas till mig hvarannan timma om något och hvad som tilldragit sig i hennes grannskap.«
– «Alltsammans skall efterkommas till punkt och pricka efter nådig lagmans befallning,« svarade polisgevaldigern och gick.
«Jag vill bjuda till att följa hertigen af Södermanland på spåren och vaka för kungens säkerhet – tänkte Liljensparre vid sig sjelf, i det han läste igen pulpeten. – «Kungen har ett otidigt mod och är förvägen; det är derpå Hans Kongl.
Höghet räknar.
Vänta bara, min prins, ni blir väl också en gång mogen!
Min omtanka skall imedlertid godtgöra kungens oförsigtighet.«
TRETTIONDETREDJE KAPITLET.
Den för svenska grenen af Holstein-Gottorpiska huset betydelsefulla Mars månad hade ingått.
Nedanets mörka flor var utbredt öfver fästet, beströdt med milliarder tindrande stjernor, hvilkas milda, skälfvande ljus framställde föremålen i ett halfdunkel, som gaf dem ett spöklikt utseende.
Hufvudstadens gator tycktes hvimla af vandrande skuggor, i täta flockar inom broarna i staden och på de mest besökta gatorna å malmarna, men allt glesare och glesare ju längre bort man kom i förstäderna.
En qväll klockan kring 10 stadnade en täckt hyrvagn vid Ingemarshof.
Det var en af dessa gammaldags hyrvagnar, om hvilka man nu för tiden har svårt att göra sig en föreställning.
Den höga, skåpformiga korgen, med sina stora fönster på vagnens halfva höjd och sina insvängda vagnsdörrar, med klumpiga, utböjda fotsteg, som ej kunde skjutas hvarken fram eller tillbaka, invändigt klädd med rödt schagg, ursprungligen med prässade grannlåter, som nu voro till hälften bortnötta, hängde på remmar mellan ett åbäkeligt underrede, som förr varit gult, liksom korgen grön, men begge dessa hufvudfärger hade numera öfvergått i skiftningar, hvilkas grundton målaren skulle haft svårt att urskilja.
De oformligt grofva hjulen, höjande sig ett godt stycke upp emot korgen, ehuru på afstånd från den, vältrade sig, bullrande och gnisslande, öfver gatustenarna och förorsakade en sådan skakning, sådana stötar, att körsvennen på den höga kuskbocken, hvilande på fyra grofva stolpar, hoppade, som derest han blifvit upphissad i en vippgalge.
Inuti detta oskapliga åkdon befunno sig tre personer, som af vagnens guppningar skakades så om hvarandra, att de två, som sutto rätt fram, nästan lika ofta lågo framstupa på baksätet, och den, hvilken åkte baklänges, slängdes i de andres knän.
Vid det matta skenet från en talgig lykta, fästad öfver inkörsporten till Ingemarshof, stego de ur vagnen.
Den, som åkt baklänges, liqviderade hyrkusken och tillsade honom, att icke köra bort, utan dröja på samma ställe tills de kommo tillbaka, då han tillika skulle få både väntpenningar och drickspenningar.
Han lofvade, och de tre, som stigit ur vagnen, fortsatte nu sin väg till fots.
Den som åkt baklänges, men nu gick förut, var klädd i blå lifrock, med vanlig rund hatt och höll i handen en tjock knölpåk.
De begge andre alldeles lika, enligt den beskrifning, läsaren såg göras hos polismästaren.
Begge buro sådana halfmasker för ansigtet, som der omförmältes; men bakpå den enes rockkrage var en hvit bandros fästad.
– «Foi de gentilhomme, kära Göran, jag någonsin förr varit ute för en dylik färd; mina ben äro ömma, som hade jag legat på sträckbänk, och tänderna skallrade, som tangenter på ett klavér.
När jag för fjorton år sedan förböd tortyr i mitt rike och anbefallde förstörandet af alla pinoredskap, sväfvade jag i okunnighet om det, som kallas «hyrvagn«.
Nu vet jag hvad en sådan vill säga, och skall bli betänkt på, att afskaffa äfven detta slags tortyrinstrument.«
– «Jag föreställer mig, att det är ett prof vi genomgått, innan vi slippa in hos sibyllan, och betviflar, att den «Förskräcklige Brodern« hos Frimurarne eller i Helenæ-orden kan hitta på något mera ohyggligt, än detta.«
Imedlertid nalkades man porten till ett litet hvitt envåningshus, med ett par fönsterlufter i en vindskappa, beläget på en liten bergsklint.
– «Har du märkt, Göran, huru alltsedan vi stego ur vid Ingemarshof varelser här och der framskymtat, hvilkas antal växt här uppe i grannskapet af byggningen?
Jag undrar om det är menniskor eller andar?«
– «Ja, visst har jag märkt det.
Jag just ryser vid åsynen af dessa vandrande skepnader, som bara blänga på oss, utan att yttra ett ord.«
Man var nu vid porten af det beskrifna huset.
Några slag med portklappen tillkännagåfvo afsigten att slippa in.
Det dröjde likväl.
Klappningarna förnyades.
Nu hördes på gården några långsamt framskridande steg, afbrutna under den gåendes anfall af torrhosta och beledsagade af morrande och gläfs af en hund, som åtföljde den gående.
«Hvem är det?« frågade en pipande qvinnoröst innanför porten.
– «Ett par herrar, som önska slippa in« – svarades utifrån.
– «Hvem söker herrarne?«
– «Mamsell Arfvidsson.«
En nyckel skramlade i låset; gångjernen gnällde; porten öppnades; våra fotgängare inträdde på en rymlig gård, der de mottogos af en gammal dverglik, enögd och haltande piga och en stor svart lurfvig hund, hvars gnistrande ögon och hvita tänder manade de inträdande till foglighet.
Stora Boken I
FÖRORD
I Ernst Ahlgren-arkivet i Lunds universitetsbiblioteks handskriftsavdelning utgör Victoria Benedictssons dagboksanteckningar åren 1882–1888, den s. k.
Stora boken, det ojämförligt mest betydande och fängslande materialet.
Manuskriptet har i sin helhet inte varit tillgängligt för forskningen förrän 1950, då Fredrik Böök som den förste begagnade det för framställningen i böckerna Victoria Benedictsson och Georg Brandes (1949) och Victoria Benedictsson.
Minnesteckning (1950).
Intill dess hade innehållet endast varit känt i de utdrag som Axel Lundegård, Victoria Benedictssons förtrogne vän och förvaltaren av hennes litterära kvarlåtenskap, låtit publicera, utförligast i Dagboksblad och brev samlade till en levnadsteckning.
Bd 1–2 (1928).
Att dessa utomordentligt intressanta dagboksanteckningar, som efterhand växer ut till inte bara litterärt högtstående utan också till mänskligt gripande, tragiska dokument, nu kan göras tillgängliga för läsare också utanför de litterära fackmännens krets är ytterst glädjande och har möjliggjorts i första hand genom de anslag som dåvarande Humanistiska forskningsrådet, nuvarande Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet beviljat och för vilka jag vill framföra ett vördsamt tack.
Uppgiften att granska texten och förse den med inledning och kommentarer har anförtrotts åt fil. dr Christina Sjöblad.
Bokförläggare Bo Cavefors har samtyckt till att en del av upplagan skall ingå i Skrifter utgivna av Lunds universitetsbibliotek.
Ny följd.
Lund i januari 1978.
Rolf Arvidsson
INLEDNING
På Lunds Universitetsbibliotek förvaras fyra bruna kontorsböcker i folioformat.
Tre av dem är fullskrivna med en prydlig upprättstående handstil, i den fjärde slutar anteckningarna på sid. 112, resten av bladen är tomma.
Det är Victoria Benedictssons dagböcker – de så kallade Stora böckerna eller Stora boken.
Namnet gav hon dem själv, hon använde det i singularis.
Tillsammans med ett antal gula pappersremsor som till tid och innehåll nära ansluter sig till den sista delen av
Stora boken omfattar dagboksmaterialet upp emot 900 fullskrivna foliosidor.
Av dessa har uppskattningsvis drygt en tredjedel hittills givits ut i tryck.
Den rikhaltiga forskning som bedrivits kring Victoria Benedictssons liv och författarskap har givetvis redan i stor utsträckning använt sig av Stora bokens enastående material, men man har länge efterlyst en oavkortad edition av detta märkliga självbiografiska verk, som skulle göra det tillgängligt för en större läsekrets.
Den nu planerade utgåvan kommer att omfatta tre volymer.
Det var på våren 1882 som Victoria Benedictsson började föra mera regelbundna anteckningar i Stora boken.
Hon var då nyss fyllda 32 år.
Dagboksskrivandet fortsatte hon med fram till någon månad före sin död i juli 1888.
Anteckningarna spänner alltså över drygt 6 år av 1880-talet, och omfattar den tid då Victoria Benedictsson skriver merparten av sina verk och slår igenom som författare under pseudonymen Ernst Ahlgren.
På 1800-talet var det vanligt att kvinnliga författare uppträdde under mansnamn, bl. a. därför att de inte ville bli annorlunda bedömda än sina manliga kolleger.
Parallellt med Stora boken noterar Victoria Benedictsson viktigare händelser, resor, sammanträffanden m. m. i årliga almanackor, som tidvis är mycket detaljerade, och som ofta är till stor hjälp vid identifikationen av personer och händelser som omtalas i Stora boken.
Stora boken är en dagbok som först så småningom finner sin form och blir en bekännelseskrift.
Den första foliovolymen (Fol. I) innehåller en brokig samling av anekdoter och folksagor, ofta på folkmål, brevutkast och brevavskrifter, skrivövningar och skisser till berättelser, dikter, iakttagelser och funderingar, som helhet en materialsamling avsedd att användas i författarskapet.
Den ger mycket intressanta inblickar i Victoria Benedictssons arbetsmetoder från tiden före debuten i bokform med Från Skåne 1884.
Sedan Victoria Benedictsson i nov.
1882 kommit till Malmö för att vårda sin hälsa, får materialet en annan karaktär.
Nu börjar hon skriva ner vad hon iakttar och hör berättas om personer i sin omgivning, grannar, släktingar och bekanta till den familj, där hon bor inackorderad.
Tillbaka i Hörby sommaren 1883, fortsätter hon att bedriva regelrätta studier av sina närmaste och några grannfamiljer.
”Hvilket oskattbart tillfälle för naturstudium!” utropar hon när en kvinna ur bekantskapskretsen utan förställning givit henne ett förtroende. (feb. 1883) Och på ett annat ställe: ”Det blir ett präktigt experimentalfält för ’realisten’.
Hvilket studium!” (maj 1884) Med förbluffande naturtrohet återger hon långa samtal, replik för replik, ofta med vardagsspråkets inkonsekvenser och upprepningar, pauser och antydningar.
Ingen nyans i minspel och gester undgår henne och allt som engagerar och upprör henne skriver hon ner.
Med klar insikt om var styrkan i hennes iakttagelser ligger säger hon i dec. 1884: ”Jag har minne för tre ting: minspel, tonfall och repliker.”
Den livfulla dialogen är ju också något utmärkande för hennes romaner och noveller.
Det är slående hur Victoria Benedictssons intresse från början riktar sig mot människor.
Beskrivningar och analyser av människors beteende återges sida efter sida, naturskildringar och reseintryck är däremot förhållandevis få, trots att postmästarfrun från Hörby under åttitalet tillbringar långa tider i såväl Stockholm som Köpenhamn och Paris.
När en efterlängtad
Parisresa äntligen blir av, noterar Victoria Benedictsson: ”[.. ] sågo i förbifarten L’arc de triompe de l’étoile [...]
Allt detta är mig likgiltigt.
Jag är menniskoätare.
Jag söker endast menniskor.
Eller ensamheten.”
Men parallellt med det intensiva menniskostudiet växer antalet notiser kring det egna jaget, för att så småningom, under de sista åren, helt dominera.
Realisten vänder dissekerkniven mot sina egna inälvor.
Att taga del av Victoria Benedictssons självbekännelser är en starkt gripande upplevelse.
Och Stora boken blir ett surrogat för den vän och förtrogne som Victoria Benedictsson ända sedan sin ungdom sökt och som hon bara tidvis fann i t. ex.
Axel Lundegård, Ellen Key och Georg Brandes.
Gamla bok, jag håller ändå bra mycket af dig!
För mig – som icke kan tala – är det en lättnad att få skrifva.
Och till ingen annan än dig kan jag skrifva om sådant som jag blygs öfver; sådant som jag ville rifva ut ur mitt eget sinne, om jag kunde.
– På sin höjd skjuta det åt sidan.
Enda medlet är att analysera.
(9.9 1885)
Dagboken blir säkerhetsventilen som lättar det alltför höga inre trycket.
Under en av sina Köpenhamnsvistelser skriver hon:
Jag vet icke hvad jag gjorde; jag gick på golfvet som ett sjukt djur...
Det enda som brukar lindra är att genast få nedskrifva intrycket.
Jag gick till kofferten och tog fram dessa blad för att försöka.
Och det är liksom drägligare nu.
(30.1 1887)
En annan gång står det:
”Du är ju mitt andra jag, nästan en menniska.
God natt. – – tack.”
Stora boken blir en kravlös vän, som tigande tar emot de mest skiftande förtroenden.
Den glider samman med vad Victoria Benedictsson kallar sitt alter ego och i konsekvens med detta får den ibland ett annat namn, pseudonymen Ernst Ahlgren.
”Ernst, min gubbe, du och jag måste lefva några år ännu.
Det finns så mycket arbete för oss,” skriver hon hösten 1886.
Och på samma sida:
”Ack om du hade en hand – gamla bok! – en sval hand att lägga öfver mina ögon, som icke får gråta.”
Denna materialsamling, studiebok och bekännelseskrift, vad är det då som ger den dess enastående värde och som gör att den ännu nästan hundra år efter sin tillkomst erbjuder en så fängslande läsning?
I Stora boken har Victoria Benedictsson med psykologisk skarpblick samlat ett person- och kulturhistoriskt material, som i åskådlighet och detaljrikedom har jämförts med bröderna Jules och Edmond Goncourts dagböcker.
Här porträtterar hon kända och okända samtida, några Hörbyfamiljer i vardag och fest, tidens unga författare, som mest tillhörde den litterära vänstern i Stockholm och Köpenhamn, och 80-talets stora kulturpersonlighet Georg Brandes.