Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I kväkarstaden lefver ännu en rest af den Förenta Staternas gamla äkta aristokrati, hvilken ställde lika stora fordringar på sig själf som på sitt umgänge, strängt vakande öfver att medlemmarnas seder stodo i jämnhöjd med deras salongers fina, lugna ton.
Måttlighet i njutningar och patriarkalisk omvårdnad om den talrika tjänstepersonalen utmärkte dessa gamla.
De fostrade söner, som utträdde i lifvet verkligen obefläckade af laster, med hågen brinnande af verksamhetsbegär, med härdad vilja och med naiv tro på frihet och utveckling.
De fostrade döttrar, som verkligen ägde stolthet nog att neka engelska pärer, betungade af synder, en dans – till och med en handskakning.
Starka män och kvinnor, ofta med anor från åldriga holländska, franska, engelska och skotska släkter, lade grunden till republikens blomstring.
Vare sig de voro kväkare, som hvitlimmade sina väggar och utestängde skönheten från sitt lif; som ansågo inåtvändheten vara tillvarons ändamål men dock kastade hela sin sparade kraft på sina egendomars fördubblande – eller de härstammade från puritaner eller de mer världsliga hugenotterna – så ägde de alla en brinnande tro på denna nya jord, dit deras fäder en gång flyktat undan gamla världens våld och förfall.
Men den kärlek till frihet, som legat i de gamla flyktingarnas eget bröst, som födts och växt ut just af träldom och tvång, den ansågo många af deras efterkommande vara en princip, vuxen ur den nya, rika marken.
De glömde, att i den gamla mullen hade hon dock spirat, denna längtan, som burit frukt under en ny, glad sol.
De ville icke veta af annat, än att de voro amerikaner, detta faktum vore stoltare än något annat och förpliktade.
Och då fåfängligt och ytligt folk skröt med sina anor från gamla europeiska ätter och öppnade sina dörrar för klingande namn, utan att fråga efter hvad som fanns bakom – då ansågos de som bastarder af dessa inbitna amerikaner utan fruktan och tadel.
Mister Hynes förfäder hade kommit till Amerika på sextonhundratalet och mrs
Hyne tillhörde en gammalfransk släkt, som mer än hundra år ägt plantager i Syd-Carolina.
Deras hus hade varit ett af Filadelfias exklusivaste, men då den stora bankkrisen bragte mister
Hyne till tiggarstafven, flyttade han undan alla förödmjukelser till Blue Point med två knappt fullvuxna döttrar.
Själf var han en bruten man utan förmåga att resa sig, och hans hustru, hvilken icke ens till namnet känt försakelse, fick flera slaganfall och måste som ett barn omhuldas och tillfredsställas.
Deras intresse för lifvet dog liksom ut i det pietetslösa, smutsiga västern, och huset öfverlämnades helt och hållet i de ungas händer.
Louise hade genom Tore fått reda på allt detta, men den dag, då hon, ännu svag och matt, trädde in i det röda huset med sina stora spegelblanka fönster och sin hvita trappa, skinande af renhet, trodde hon sig dock vara i ett rikt hem.
Den diskreta tystnaden, de mjuka mattorna gjorde henne nervös och beklämd.
Pauline kom själf och öppnade, höljd i något mjukt hvitt.
Hon omfamnade
Louise hjärtligt.
– Kom in, kom in, här är min lilla mamma – syster Lucy får ni se sedan.
I parlorn, ett konstnärligt ordnadt rum, satt en ståtlig rak dam, klädd i sidenbrokad och spetsbarbe.
Hon räckte Louise handen utan att stiga upp från sin länstol och fäste på henne en vänlig, något reserverad blick ur barnsligt unga, bruna ögon.
– Välkommen madame – nå, hur tycker ni om Amerika?
Är det inte det bästa land på jorden?
Sitt ned – här bredvid mig – och berätta.
Pauline hade redan hjälpt Louise af med hatt och kappa, fått henne ned i en bekväm stol och dragit fram en pall under fötterna.
– Sitter ni riktigt bra nu?
Moder, du får inte trötta henne, hon är en liten konvalescent, som du vet.
Med ljudlösa steg sväfvade den unga flickan omkring, flyttade fram till sin gäst en doftande planta, lade några nyss utkomna tidskrifter bredvid och ordnade persiennerna, så att solen icke skulle besvära henne.
Hon föreföll lika eterisk, lika egendomligt bräcklig och genomskinlig som i herr Halldéns vagn, men i hvarje rörelse låg samlad energi.
Hon syntes evigt stadd på flykt, och äfven då hon stod stilla, skälfde hvarje nerv af lif.
In och ut genom rummet – uppför trappan som en fläkt blåser fram – hvarje handräckning ögonblicklig, hvarje ord besvaradt nästan innan det utsagts.
Det var som om denna varelse af luft och solsken faktiskt ägt starkare yttre sinnen, hört bättre, sett bättre, känt med sina fingertoppar finare än andra; liksom hennes nerver voro fastare och hennes tankar snabbare än tio vanliga kvinnors.
Louise kände sitt hjärta långsamt mjukna.
Rummets stillhet och skönhet gjorde henne god, mild, och tårar stego upp.
Då den gamla trött lutade sig tillbaka i stolen med den svenska vännens hand i sin, tog hon upp och bläddrade i ett magazine.
Åh, när hade hon sist sett i en bok?!
Men orden dansade för ögonen, hon hade icke ro för det, som var diktadt.
Bättre att ligga där så mjukt och stilla och lyssna till husets varma tystnad som till en sång om lycka.
Oupphörligt hörde hon lätta, vänliga fötter, som aldrig togo ett onödigt steg – det var så tryggt – en säll hamn.
Nu kom den smärta syster Lucy med ett förkläde öfver sin tunna dräkt.
– Jag är kokerska, ser ni, skämtade hon.
Till lunch åto de tre damerna ensamna sina tomater och sin skinka.
Serveringen var utsökt i all enkelhet, men ingen tjänare syntes till.
Strax efteråt, när de båda flickorna försvunnit och Louise tvekande drog förhänget till parlorn åt sidan och såg den gamla slumra i sin stol, hörde hon Paulines skrattande, låga röst:
– Vi äro här!
Louise följde ljudet och kom till köket.
Vid diskbordet stodo systrarna i arbete.
De afbröto icke ett ögonblick.
Sitt – nickade Pauline skalkaktigt, och Louise satte sig ned och såg på allt med stora ögon.
Köket liknade prinsessans dockkök i sagan, så idealiskt obefläckadt var det.
Hennes ögon hängde vid flickornas händer.
Det låg något förtrollande i dessa blixtsnabba rörelser, som hon knappast hann följa med, i dessa grepp, där intet enda famlade eller förfelade sin verkan, i dessa idkeliga spolningar med kokande renluktande vatten.
Allt var en lek – men en lek med storartadt resultat.
På mindre tid än en tjänsteflicka brukar använda endast till att ordna sina trupper, var alltsamman färdigt på sin plats, handdukarna uppsköljda, hvarje spår af den prosaiska affären undanröjd.
Arbeterskorna lade af sina förkläden och doppade fingrarna i en särskildt preparerad vätska, hvarigenom händerna höllos mjuka och hvita.
– Har er jungfru gått ut? frågade
Louise för att säga något.
Flickorna brusto i skratt.
– Well, kära, vår jungfru hon plockar väl majblommor i grönan skog för allt vi veta om henne.
Säg Lucy – du önskade nog få tag i henne, du, inte sant?
– Det värsta är pannorna och all skurningen af panelningen – försäkrade Lucy allvarsamt – det är tråkigt.
– Inte knota, lilla flicka!
Lucy, du får ju hädanefter en gammal negress hvar måndag för tvätten – är du inte då nöjd, så vet jag ingen råd.
Pauline klappade systern på kinden och fick tillbaka en kyss på handen.
– Jag är all right Polly, men om du inte nu går upp och hvilar dig med misses Hultman, så stiger jag upp kl. fyra i morgon bittida.
Pauline skrattade och flög upp för trappan, följd af sin svenska vän.
Som en äkta amerikanska förevisade hon stolt det härliga badrummet och de hvita doftande sängkamrarna med små japanska halmmattor.
– Ha vi icke ett litet allra käraste hem? – sade hon soligt och lade sin arm om fru Hultmans lif, – vi yankeer afguda våra hem.
När amerikanerna börja resa till kontinenten, är det som om de förlorade smaken för hemlif.
Jag undrar också, hur någon kan älska ett hus, som andra taga vård om: vore jag rik, skulle jag bestämdt af bara svartsjuka köra tjänstepersonalen på porten.
– Det enda är Lucy – fortfor hon, medan de gingo upp för ännu en trappa.
– Jag är så rädd hon förtar sig.
Och så när det är hennes tur att sopa gatan om mornarna – det är ju inte roligt.
Vi gör det så tidigt, att ingen ser det – ni förstår, de gamla ha aldrig varit vana vid sådant.
Nu stod Pauline med ett lätt hopp i dörren till sin lilla jungfrubur.
Bakom henne bröt solen in genom blanka fönsterglas under några målade rutor och kom flickans spindelväfsburr till hår att skifta i guld.
Hennes hvita delikata ansikte och ljuset i hennes ögon stack förunderligt af mot allt hvardagligt småprat.
– Men nu får ni inte skratta, hör ni!
Möbleringen var tämligen sammansatt.
Under ett omåladt fönster stod stafflit med ett halffärdigt porträtt i svartkrita och på bordet en silhouettklippningsapparat med sitt långa spröt.
Jordglober, högar af böcker och studier och framför den öppna spiseln, braskuddar och låga stolar samt en golflampa med ofantlig skärm fulländade inredet.
Hyne flög omkring en smula nervöst.
– Ser ni det här är helgedomen; hit kommer ingen prosa, inte symaskinen en gång – ja, det förstås, jag ritar ju svartkriteporträtt, hu se inte på det – och så klipper jag – (femtio cents silhouetten, hviskade hon skälmaktigt) – sätt er får jag se – nå – nästa gång –
– Kom hit i stället.
Hon tog Louise under armen och gick tätt intill väggen, hvars nedre del var täckt af sällsamma ornament: tidningsurklipp, skrifna pappersremsor, blad ur tidskrifter o. s. v. – allt markeradt med röda, blå och gula kritor.
– Ni har lofvat att icke skratta.
Hon såg litet förlägen ut.
– Läs! – är det icke vackert?!
Nu sätta vi oss riktigt bekvämt, så skall jag berätta er hvarför jag samlat dem.
Jag vet inte, kära vän – hon låg på en braskudde framför stolen och strök lätt den främmandes hand, – men jag fattade förtroende för er från första stunden, ni var precis som en liten frusen, vilsen fågel –
Louise Hultmans tårar droppade ned.
Pauline hviskade långsamt:
– Mamma brukar säga, att jag genast ser på folk, hvad de gå för – nå jag vet icke.
Det är så svårt, när man är fattig, man kan inte välja – det är så mycket rått och styggt –
Nej nej, det var icke det.
Ser ni jag har en sådan längtan efter allt vackert – stora tankar –, vackra syner – och jag har ju rakt ingen tid!
Därför klipper jag ut, hvad jag träffar på, som slår an på mig – och mina vänner hjälpa mig, och när jag då sitter där vid stafflit och arbetar, så ser jag det för mig; – det jag mest törstar efter för dagen dricker jag in i mina tankar, och det röda är det stora, det är Shakespeare och Göthe och Whitman och så där, – och det blå är modern prosa – och det gula är allting annat –
Louise log vemodsfullt.
– Åh, hvad det är svårt att inte få veta, veta allt – ropade den unga flickan med tillbakakastadt hufvud.
– När man längtar så brinnande!
Ibland bjuder jag helt fräckt hit framstående folk, som jag får tag uti, då uppsnappar man en hel del – här är trefligt när brasan brinner.
Hon såg tankfullt in i den tomma eldstaden.
– Vi äro mycket fattiga – kom det långsamt, nästan i sömngångarton.
– Ibland vet ni (ändå skyggare) äga vi inte en dollar i huset.
– Ni?!
Pauline nickade.
– Vi lefva helt och hållet på mitt porträttarbete – – 25 dollars stycket – men det är så mycket annat – – jag har visserligen bara sängkammarstädningen på min lott, men så syr jag alla våra kläder.
– Omöjligt! – utropade Louise häpen, – ni är väl ändå inte mer än människa? – därhemma skulle de säga att jag diktade, om jag berättade om er! att ni inte drages ned?
Paulines min var begrundande.
– Jag har tankarna – sade hon.
– Åh nej jag är seg – men Lucy – ser hon inte klen ut?
Ibland tänker jag, att vi amerikaner kunde lefva litet mindre intensivt.
Det kommer till mig som drömmar, som aningar om högtidsdagar – – som hallucinationer om en stor hvila ...
Hon afbröt och fortsatte i munter hvardagston:
– Mornarna är mitt bästa – innan frukosten kl. sju har jag skrifvit alla bref.
Jag har en förfärlig korrespondens.
Men efter kl. sju på kvällen göra vi ingenting, då hålla vi salong – – så mycket folk ibland, att jag blir yr i hufvudet.
Men de gamla älska sådant, och det enda det kostar är ju litet ljus ...
Hon skrattade nervöst,
– Det är nästan som om jag stode i en trampkvarn – – upphör jag, så blir jag söndermald!
– – När jag sitter så här för att hvila en stund, så är det som kunde jag inte hålla tankarna samman – – de löpa åt alla håll på en gång ... kring, kring, kring ...
Hon tog i lätt förvirring om pannan.
– Ack – ack om er ville jag tala, men ja – som sagdt ...
En sådan hygglig man ni har! och så är han ju målare – tonen blef naivt vördnadsfull – – Hans chance kommer nog, kära, – jag vet, att flere af mina kunder hällre ville hafva oljeporträtt, hvad begär han?
Louise blef röd som blod.
Hon ångrade bittert, att hon af fåfänga på sjukbädden presenterat Tore som konstnär.
Hon mumlade något om, att hon skulle taga reda på det och steg upp.
Goda och onda makter hade hela tiden kämpat i hennes bröst.
Hon hade velat sjunka på knä och bedja denna varelse:
Lär mig lefva, fräls mig, jag förgås.
Men hvad hade det tjänat till?
Bakom dem lågo ju så skilda traditioner.
– Och kom nu ihåg, – sade Pauline Hyne, då hon följde sin gäst till dörren, – att här är ni alltid hemma.
Persiennerna i salongsfönstret prasslade, och den vackra gamla damen, omedveten som ett barn om de sinas stora lifskamp, nickade lifligt ut.
Louise vände sig om i hörnet och såg sin väns hvita gestalt, vibrerande af lif, ännu stå kvar på trappan.
Så gick hon långsamt de få gatorna till sitt hem.
– Målare!? skrattade
Tore hånfullt och blåste sysslolöst på rökmolnen ur pipan – det ser jag allt ut till.
Ägde jag nu femhundra dollars här på bordet, så kanske – Nej min vän – i morgon går jag ut till Stretton och ber faster Ulla taga emot oss.
Hans hustru sjönk matt ned på golfvet och vaggade hufvudet på sina armar.
Redan samma kväll skref Louise till miss Hyne, att de sett sig nödsakade ofördröjligen resa till – Filadelfia.
Hon kunde icke berätta Tores och sin historia i all dess nakenhet; hon kunde icke lefva i arbetarlängan vid Strettons järnbruk och umgås i mister Hynes hus – icke föra den stora fulheten inför Pauline Hynes ögon.
Instinkten sade henne, att det fanns en gräns äfven för denna flickas förståelse.
Främlingen måste gå sin egen väg utan rast, utan barmhärtighet.
Just som Louise för sista gången gick ur fru Silfversvans hus, mötte hon brefbäraren.
Hon läste miss
Hynes biljett på tåget ut till det närliggande bruket; den var full af ljufva ord och innehöll dessutom ett par rekommendationskort till gamla familjer vid Sprucestreet i Filadelfia samt slutade med följande rader:
– Och jag som hade gladt mig åt att sammanföra er med två intelligenta svenskor, misses Matilda Hjelm och hennes syster, miss Ada Lennartsson, författarinna.
Ehuru obekant, ämnar jag någon dag inbjuda dem till mitt lilla näste.
Louise läste detta bref nästan liknöjdt.
Hon tänkte redan på Pauline Hyne så som man tänker på personerna i en fängslande bok, sedan man själf åter gått upp i verkligheten.
Ett af lifvets löften, som brutits – det var allt.
Men de sista raderna bragte oro i hennes blod, fick henne upprätt i waggonsätet med något strålande ljust öfver ansiktet.
Ada skulle förstå att hon handlat just så, som hon måst handla för att ej svika sig själf, Ada skulle kasta ett stort ljus öfver situationen.
Hvad vore dock lifsöden?
Rama tillfälligheter.
Hur lätt allt egentligen var att bära, när man såg det så.
Denna ovana tankegång kom hennes blod att svalla.
Och med kinderna svagt färgade och ett stilla ljus i ögonen steg hon af vid Strettons anhaltsstation.
Efter kl. 3 försvann solen från husräckans baksida, men som den hela morgonen baddat på de små gårdarna och planken, som afstängde dem ifrån hvarandra, kändes äfven eftermiddagen därute rätt otreflig.
Luften stod full af varma, orena vattenångor och af dofter från fruktskal och från stekt svinflott.
Öfver planken hängde kvinnorna med hakan stödd mot sina utbredda armar; detta var dagens ljufliga pratstund.
Snacket och skriket och snattret ljöd långt ut på den flacka glödande prärien.
Här och där vajade tvätt, och plasket från tvättkaren eller bullret af gårdspumpar i oafbruten rörelse ackompagnerade tungornas ordsvall.
På tröskeln till misses Ulla Envalls hus midt i östra längan af arbetarbostäder, satt
Louise i kjol och kamkofta och stirrade ihärdigt på plankgrinden.
Samhällets slynglar utanför roade sig med att kasta sten och mindre vedträn in på henne; två slungade projektiler lågo där redan tätt bredvid, men hon rörde sig icke – såg endast stinnt ut, hvit af harm.
Ingen tycktes lägga märke till saken, och hennes egna böner hade blott ökat de förhoppningsfulla ynglingarnes nöje.
Bakom kökets moskitodörr af ståltråd stod en storväxt gumma med skarpa ögon och halsduk på hufvudet och betraktade fru Hultman muntert ironisk.
Nu gick hon närmare och sade ut genom myggnätet:
– Gåk in Lovisa.
Louise steg upp och gick tvärs igenom det lilla huset, stort som ett rymligt rum, ut på framsidans yttertrappa.
Här brände solen; prärien och Blue Point framför försvunno i bara solrök.
Ingen människa syntes till, och alla fönsterluckor voro förskrufvade, men hon slog sig trotsigt ned och skylde hjässan med koftskörten.
Gumman hade långsamt traskat efter, och som Louise smällde igen dörren bakom sig, öppnade hon den och ropade ut, nu arg på allvar:
– Åbäka sig inte, ho har väl ändå vettet behåll.
Då rusade Louise upprörd in i köket.
– Är det meningen att Strettons gatpojkar ska få slå ihjäl mig, utan att någon så mycket som muckar?
Faster kunde väl be Höglund klaga hos förvaltarn, säger jag till Tore, slår han ihjäl dem.
– Tror Lovisa jag skaffar
Höglund in i elände, klagar han, så är han snart af med platsen, för förvaltarns pojkar ä di största rackarna.
Det ä bara att låta bli å sitta där.
Och reta inte Tores sinne, låt bli det, honom ska en ta med lämpa, med ondt får en honom ingen vart.
Så’n va’ fadern med.
– Åh Gud, ropade Louise utom sig – ett sådant lif! –
Gumman hade satt sig rak på främre halfvan af en trästol vid spiseln och sög på en sillstjärt.
Duken gled nedom nacken och ögonen blinkade fort och klokt.
– Hvad gaf hon sig in i det för?
– Åh, ni otacksamma, bröt Louise ut besinningslöst, – jag som stått på er sida, offrat mig helt och hållet för folket, för den stora jämlikhetstanken ! – inte bara att jag hemma umgicks med handtverkare som med mina gelikar – utan jag gifte mig med en arbetarson –
– Prat – afbröt gumman försmädligt, Louise är väl skapt som andra fruntimmer och ville väl gifta sig, och hon var till åren med, så en grann gosse som Tore växte väl inte på trä’, tänker jag ...
För resten går det ingen nöd på ’na, här är ju så händigt, så en bara har att gapa och svälja – brunn har en inpå näsan och sofvel kör di upp till dörrn med, – arbete har karlen hennes och hon får väl hålla sig i skinnet och vara folk.
Louise satt slö och hopsjunken utan att svara.
Framåt sextiden rådde brådska i alla längorna omkring Strettons järnbruk.
Tvål, handdukar och stora skålar sattes för karlarnes räkning ut på bakgårdarna vid pumpen, och spislarna i bislagen brunno lusteliga.
Kvinnorna refvo papiljotterna ur håret och slängde på sig rena klädningar med puffar och krus.
God bastant föda bestods i alla engelsktalande arbetarfamiljer, rostbiff, grönsaker, té och starka soppor.
Endast misses Envall lagade vanlig svensk arbetarkost.
Aldrig ett ord engelska hade hon lärt sig, och hur hon tog sig fram var en gåta, men hennes sätt imponerade till den grad på inackorderingarna, att de aldrig kommo sig för att flytta, och slaktarens eller mjölkkarlens små försök att lura henne misslyckades fullständigt.
– Se så – sätt fram nu Lovisa – pratade hon krytt och snodde omkring med ungdomlig fart – skär bröd och laga så karlarna får, de ska ha sitt, förstår hon, det går inte an att fuska med den saken ...
Jössus var då lite munter, människa, visa inte man sin en så’n där likbjudarmin – var det inte nog med lipande, innan han fick något ...
Louise satte fram på vaxduken karotten med potatis och fläsk, underligt hoprördt; tanken att hon var likställd med alla dessa kvinnor, som beställsamma och lifvade slamrade i alla gårdar, gjorde henne tafatt och stel.
Hon hatade att skära detta bröd, att göra dessa tjänster – och att byta kläder föll henne aldrig in.
Hvisselpipan hade redan ljudit, och en svart orm af folk ringlade ut ur brukets portar, öfver allt hördes plankgrindar slå och basröster brumma genom tunna brädväggar.
Höglund, misses Envalls inackordering, kom in på gården och hälsade höfligt på Louise, som stod där spanande.
Utan att genera sig, fyllde han skålen ur pumpen, tog af öfverdraget, strök ned skjortan till midjan och gned in sig med tvållödder.
Likgiltig för de finprydda kvinnornas blickar, gick Louise, med kamkoftan sammanhållen af ett hvitt band, ut ett stycke på byvägen.
Där kom Tore – svart och därtill nersmetad af röd lera, ... svettströmmarna randade ansiktet.
Hans oroliga ögon flögo åt alla håll.
– God afton, hälsade han skyggt.
– Fick du löfte om 8 dollars i veckan?
– Säg – befallde hon nervöst.
– Bara 7.
– Och sex tar väl hon – ha ha ha – det gör en dollar till allt annat – tack!
– Låt åtminstone en sate få lorten af sig först – Äfven ögonen började gå i svart.
– God afton – hälsade han igen buttert, då han omklädd steg in i köket.
– Nåå – sade faster Ulla, som forskande iakttagit makarna – hur är det med dig då?
– Åhjo.
Louise satt kvar utanför på tröskeln.
Det pinade henne oerhördt att se Tore, likställd med dessa människor, äta denna mat på ett bord utan duk.
Själf var det henne fysiskt omöjligt att förtära något, hon lefde mest på mjölk och bröd.
Nu voro alla hennes tankar sysselsatta med planer till erhållande af extra mat ...
Därinne satt Tore med det mörka draget öfver ögonbrynen fördystradt till natt.
– Nog tycker jag
I kunde lägga en duk på bordet, faster, så en slapp äta matbiten som en dräng.
Gumman vände sig om vid spiseln och betraktade honom med godmodigt hån.
– Ih du snorhyfvel där, – du loppsärk – du var inte stor, du inte, när en tog hand om dig däruppe, se’n Johannes lykt ögonen ihop – kom inte sta’ och lär faster din fasoner, så mycket ska jag säga dig.
Ståltrådsdörren rycktes upp och Louise for hysteriskt om halsen på Tore.
– Våga inte säga sådana ord till min man!
Ulla Envall såg på dem från sidan – ond var hon egentligen icke.
– I ä väl allt spettalsgalna
I båda, sade hon icke utan fryntlighet och började plocka fram mat på bordet.
– Se så, Lovisa – här har hon björnbär och ett stycke reel biff, som jag köpte åt’na, ho får steka’t bäst hon gitter.
– Och nu får
I betala mig med fyra dollars i veckan och ha resten för er själfva, men några nya ordningar blir det inte af, och tvätten lejer Lovisa för, om hon kommer ut me’t, för lugnt och trefligt vill jag ha på gamla dagar.
Sedan Louise ätit med gråten i halsen som ett tystadt barn, gick hon ut till männen på fronttrappan.
Det kvällades öfver prärien, lysflugorna hoppade omkring, och långt borta tindrade ljus på Blue Points kulle.
Alla trappor voro besatta af folk, som glammade och smällde af knallhattar.
Louise kröp tätt intill Tore.
Gud ske lof för de 3 dollarna, det hade genast lättat i bröstet.
Aftnarna härute voro dock icke utan en fläkt af poesi.
Baksidans simpelhet öfverfördes aldrig till frontsidan, här var snyggt och fridfullt.
Kvinnorna i sina ljusa dräkter voro ladies och männen i sina snöhvita skjortärmar och välvårdade hufvuden gentlemen, där de sträckte sig i täpporna under de små, förbrända äppelträden och studerade aftonbladen i präriens försvinnande ljus.
Den starke, ståtlige Höglund satt kvar på trappan, bredde ut tidningen och talade flytande, smått undervisande, han tyckte om att visa sig som politiker inför amerikanerna och begagnade därvid helst deras tungomål.
För närvarande var han med lif och själ inne i en debatt, som pågick inom svensk-amerikanska pressen angående resandet af en staty öfver en bemärkt svensk man.
I hemlandet tycktes man blott lägga märke till det fosterländska partiets offervillighet och ordade entusiastiskt om detta bevis på svensk-amerikanens lojalitet, medan man visligt teg med motsatta sidans uppfattning.
Detta förargade öfvermåttan Höglund.
Han slog i det prasslande bladet och talade litet utmanande till Louise, som vore hon icke utan skuld i förhållandet.
– Det är ju alldeles märkvärdigt, att man där hemma inte vill förstå, att vi först och främst äro amerikanska medborgare och att det är vår plikt att högst af allt älska det land och det öfverhufvud vi valt ...
Tror verkligen frun, här sänktes rösten, och Höglund fortsatte lika intensivt men på god skånska: