Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Också kunde allt blifva godt, ja, en sällhet, en himmel kunde det bli; ty professorn är nu mild och god, och han hade på sista tiden så vant sig vid att ständigt se dig och Rosa omkring sig, att det synes ganska tydligt, det han saknar dig; och ofta säger han, då Rosa, i följd af sina många göromål hemma, nödgas förkorta sina besök, eller stundom fördröja dem, och madam Brun ej mera kan laga théet till lags: ”Det var skada att jag miste Hilda!
Hon var en rask och snäll flicka, och fick alltid mitt thé så lagom!
Nu är det antingen för svagt eller för starkt.
Ja, i den konsten öfverträffade hon till och med Rosa.” Hilda, när han talar så, vet jag att det icke erfordras mycket, att förmå honom till att befästa min lycka, blott du icke vore så grym och obeveklig.
Söta, dyra, älskade Hilda! säg att du vill förlåta mig, och jag flyger till detta gamla, otäcka Lindfors, att bjuda er alla frid och försoning, emedan jag känner med mig, att jag då skulle ega kraft att utverka den.
Under den mest qvalfulla oro afbidar jag ditt svar, ditt sista utslag i denna sak; ty det svär jag, Hilda, heligt och dyrt, att jag aldrig mera besvärar dig med mina böner, om du äfven nu har hjerta att afslå dem!
– Men du är icke så hård! O, var god och förlåtande, min Hilda; huld, vänlig och god, såsom du fordom var det!
Derom ber din ångerfulle
”Nej, min kära kusin,” sade Hilda, då hon, efter läsningen af Rosas bref, ännu en gång genomögnade Ferdinands, ”nej, det är allt förgäfves, och nu mera än någonsin!” – Hildas tankar svärmade öfver till Neckens holme. – ”Ferdinand tröstar sig nog framdeles,” tillade hon halfhögt; ”jag fruktar icke derföre.
Värre, mycket värre är det med min goda, arma Rosa! O, huru mången qvalfull strid skall ej hennes hjerta utstå under dessa dagar!
Ja, hon lider gränslöst!
Jag känner henne, vet huru djupt hennes kärlek lefver och glöder.
Att försaka den, vore numera hennes död; och att förbittra sina stackars föräldrars enda glädje och tröst, att förstöra deras enda hopp, det blir ej lätt för en sådan själ som hennes.
Och otacksamheten mot Garben!
Hvart jag vänder min blick, ser jag icke ljus; det är så mörkt, så dystert.
Jag bäfvar att hennes varmaste känsla får ge vika för pligtens och tacksamhetens.”
Hilda suckade djupt; hon kände innerligt Rosas qval, och tackade Gud, att hon aldrig utstått sådana strider.
Hon längtade och bäfvade efter fortsättningen af brefvet, och beräknade i tankarne, huru länge det kunde dröja, innan hon erhöll den.
Husliga Uppträden.
– Bref från Lund.
Professorns Råd till Kaptenen.
Bref kunna visserligen förtälja många saker; men vi förmoda dock, att läsaren hellre hör och ser personerna sjelfva på scenen.
Vi titta således in i ett litet hörnrum af det tarfliga hus, der herrskapet Widen nu hade sin boning.
Vid den tiden, Rosa höll på att sluta sitt bref till Hilda, sutto kommerserådet och hans fru i nämnda rum, inbegripna i den lifligaste rådplägning.
Allt slags groll, all tanke på förebråelse, var å båda sidor förgäten.
Under mulna och stormiga dagar hade det äkta paret ingen tröst och hugsvalelse att meddela hvarandra; de förbittrade tvärtom dessa ännu mera.
Men ljusnade det litet, framtittade solen bakom molnen, och vek den svarta slöjan tillbaka, då voro deras hjertan idel kärlek och harmoni, då passade de förträffligt för hvarandra, och voro de ömmaste och vänligaste makar man kunde se.
”Herre Gud, söta Widen, min egen gubbe!” sade kommerserådinnan, och strök med handen öfver sin mans afmagrade kinder, ”hvilken välsignelse det alltid medför, att bära olyckan med en sådan styrka och försakelse, ett sådant tålamod och ädel fördragsamhet, som vi!
Det är såsom jag alltid sagt, att pröfningen bär sin frukt med sig.
Ja, Gud vare lof, det gör hon, då man i kärlek, enighet och ståndaktighet dragit den, och med glädje och tacksamhet tagit den onda dagen likt den goda, alldeles som vi.”
Härvid suckade fru Widen och gret af känslosamhet.
Det var så rörande att tänka på öfverståndna olyckor, hvilka man redan såg endast i det aflägsna fjerran.
Kommerserådet höll väl inga tal om kärlek, enighet och ståndaktighet; men han sade rätt vänligt, i det han besvarade sin hustrus något ovanliga smekning: ”Ja, kära Brigitt Marie, det är en Guds nåd, en stor lycka.
Jag får nu börja tänka på någon passande kompanjon, för att åter inträda i affärer.”
”Jag har redan tänkt derpå, min gubbe,” inföll frun och nämnde tre eller fyra namn, hvarvid dock kommerserådet skakade på hufvudet.
”Nå, det blir väl råd med det,” menade hans hustru vidare.
”Ha vi något att handla med, så få vi alltid en kompanjon.
Sjelfva den stora glädjeposten gör mig ännu yr i hufvudet, och döfvar min vanliga skarpsinnighet.
Herre Gud ändå, så underligt det går till!
Jag sade alltid, att den mannen kom att betyda något i vårt hus.
Jag tycker hvad vi nu af uppriktigt hjerta skola välkomna honom och på allvar krusa omkring honom vid hans ankomst.”
”Ja, det förtjenar han i sanning också,” yttrade kommerserådet.
”Men jag begriper icke, hvarföre Rosa vill vara så länge ensam.
Kan du förklara mig det, min vän?”
”Åh, min gubbe lilla, den saken förklarar sig sjelf.
Öfvergången från sorg och bekymmer till glädje, lycka och välstånd är för fina, ömtåliga varelser, sådana som Rosa, ofta lika skakande, som en öfvergång i motsatt förhållande.
Det kära barnet behöfver ganska väl några timmar att samla sina sinnen.
Jag är ju sjelf ännu så lycksalig, att jag knappt har reda på någonting; men det säger jag, att det första, som får vidtagas, blir att komma ur det här eländiga kyffet, hvaruti jag säkert skulle dödt, om jag nödgats bo här längre.
Widen, min gubbe, jag lägger på ditt samvete, att det blir det allra första.
Ack, vårt stora, sköna hus!”
– Och härvid suckade kommerserådinnan andäktigt, med hopknäppta händer.
– ”Ack, det få vi aldrig tillbaka, aldrig!”
”Det finns ju många andra stora, sköna hus,” tröstade kommerserådet; ”få vi bara först medel, så erhålla vi nog hus.
Men det går i yttre dörren; nu ha vi Rosa här.”
Flickan inträdde sakta; redan hennes gång borde för mera uppmärksamma öron hafva tillkännagifvit, att den icke stod i något lyckligt förhållande till de förhoppningar, som voro föremålet för pappas och mammas samtal.
Men, långtifrån att gifva akt på sin dotters bleka, förställda drag, sprang fru Widen emot henne, och slöt henne med stormande glädje till sitt hjerta, i det hon med verklig förtjusning utropade: ”Mitt barn, min Rosa, hvad du är säll, hvad du är afundsvärd!
Jag vet och känner på mitt eget hjerta, huru betaget af fröjd ditt skall vara.
Du har visst icke glömt att tacka Gud, som så underbart styrt allt till det bästa?”
”Jag har innerligt bedt till Gud,” sade Rosa och upplyfte sina ögon, fulla af tårar, mot moderns ansigte, ”bedt att mina dyra, älskade föräldrar måtte kunna förlåta mig, att jag denna första och enda gång i mitt lif nödgas vara ohörsam.
Mitt hjerta är slutet för Garben, och han är en alltför ädel man, att jag skulle våga eller vilja bjuda honom att emottaga min hand, då hjertat ej kan följa med.”
Kommerserådinnan tumlade tre steg tillbaka, men detta utan all tillgjordhet.
Hon blef så djupt betagen af smärta och förundran, att den icke ens kunde finna luft i hennes vanliga utgjutelser; och emedan rörelsen var riktigt naturlig och öfverraskande, glömde hon rent af att svimma.
Hon sökte tvärtom samla alla sina krafter, för att hålla sig uppe; ty hon kände huru maktpåliggande det var, att vid ett sådant tvärstreck bibehålla sin rådighet.
Hon förmådde dock ännu icke tala, utan stödde hufvudet mot handen, och satte sig helt stilla.
Äfven kommerserådet stod liksom förvandlad till en bildstod, dystert stirrande på flickan, hvilken knappt vågade andas.
Den arme mannen utgjorde en jemmerfull kopia af det bedragna hoppet.
Så förgick en stund; då började kommerserådinnan att litet qvickna vid, och alltsom lifvet återvände i de nästan stelnade ådrorna, kändes äfven det gamla behofvet återvakna, att kläda sina känslor i ord.
”Hvad hör jag, ovärdiga, obeskedliga, barn!” utbrast hon nästan halfgråtande.
”Hvad är det jag hör?
Du nekar att emottaga den bäste, mest hederlige och rike mans hand, och det emedan ditt hjerta är slutet för honom, liksom du någonsin haft något hjerta!
Ack, min Gud, att en mor skall öfverlefva sådant!
Talade väl ditt hjerta för kapten Ferdinand?
Och lät du icke det oaktadt, utan all motsägelse, förlofva dig med honom?
En fattig stackare, skuldsatt öfver öronen, och som icke en gång älskade dig!
Hvad är det då nu för griller du fått i hufvudet?
Du måste hafva kommit öfver någon roman, som förhexat dig; men den kärleken du der finner, mitt barn, existerar icke i vår verld.
Det är bara slarf, bara luft, alldeles ingenting!
Den rätta kärleken, sådan en förnuftig hustru bör känna för sin man, den kommer nog med tiden.
Lita du på min erfarenhet, och var säker, att Garben nog förstår att vinna den; ingen fara dermed.
Men att vägra hans hand, försmå anbudet af hans hjerta, är det den tacksamhet du, de första månaderna efter hans bortresa, så ofta talade om?
Men du får icke vägra!
Jag, din mor, säger, att det icke får ske!
Och du bör väl eftersinna, om du ej är skyldig dina stackars föräldrar att återgälda all den oändliga ömhet och huldhet de egnat dig.
Ja, det är visst din skyldighet, söta Rosa lilla; du måste väl kunna inse det, mitt barn?
Säg, Rosa lilla, gör du icke det?
Tala, min flicka!
Det är din ömma, goda mamma, som besvär dig derom.”
”O, min mor, det behöfs icke så mycket!
Icke dessa uppmaningar till min pligt och min barnsliga känsla, om jag endast förmådde lyda; men, o Gud! jag blir gränslöst olycklig, om jag öfvertalas till ett ja, hvartill mitt hjerta evigt skall säga nej.
Förlåt och haf förbarmande med ert barn!
– Hon sträckte sina armar bönfallande mot fadern, som blek och darrande hade nedsatt sig på soffan.
”Lugna dig, mitt barn,” sade kommerserådet, med en ton så vek och förkrossande, att den skar flickan genom märg och ben.
Han öppnade henne sin famn, och Rosa gret högt vid hans bröst. – ”Jag vet nu sjelf hvad olycka är, och vill icke missbruka min faderliga myndighet, då den så fullkomligt står i strid med dina egna åsigter.
Nej, mitt barn, min goda Rosa, du skall hafva din frihet, och jag vill tåligt framsläpa mitt tunga, overksamma lif, följden af egna fel.
Det var ett skönt hopp, som några ögonblick strålade; det är förbi!
Vi vilja icke mera tala derom.
Jag vet, att du icke skulle vägrat, om det varit dig en möjlighet att uppfylla vår önskan.”
Han uppstod och tillade, i det han tryckte en lätt kyss på Rosas bleka, tårade kind: ”När du har svaret till den ädelmodige, redlige Garben färdigt, så lemna det åt mig; jag skall innesluta det i mitt.”
Vid dessa ord gick han hastigt ut och instängde sig i sitt enskilda, lilla rum.
Det torde väl vara underkastadt något tvifvel, huruvida kommerserådets ovanliga mildhet var en följd af faderskärlek eller någon väl beräknad egennytta.
Ganska säkert var han, under närvarande ögonblick, både rörd och bevekt; men han egde ock tillräcklig kännedom om Rosas lynne och veka, milda hjerta, för att lätt inse, det enda medlet, att komma till målet och kunna inverka på henne, var att tala till hennes djupa känsla, hennes barnsliga kärlek, icke genom en uppmaning till pligt, utan genom ett stort exempel af ädelmod.
Troligen var det en dunkel aning om en lycklig utgång af ett sådant försök, förenad likväl med tanken på hvad
Rosa varit för hans hjerta under dessa dagar af sorg och bitterhet, hvilka gemensamt verkade det handlingssätt, kommerserådet iakttog mot sin dotter.
Det säkra är emellertid, att den bäst och längst uttänkta plan aldrig kunnat åstadkomma en lyckligare verkan, än denna.
Rosa hade för ingen del väntat sig en så mild, uppoffrande ömhet; hon hade beredt sig på en hård strid för bibehållandet af sin frihet, framför allt med sin far.
Nu hade deremot ett alldeles motsatt förhållande egt rum, och hans kärlek och eftergifvenhet, hans ädla, storartade försakelse af alla egna fördelar, endast för att trygga
Rosas lycka, bragte den första gnista af verklig tvekan i hennes beslut.
Stum stod hon der, med händerna hårdt sammantryckta mot det kämpande hjertat.
Striden mellan kärleken till Mannerstedt och den barnsliga kärleken begynte nu inverka på hennes öfvertygelse.
Hon kände att tvenne makter sletos om hennes hjerta, samt att det skulle förblöda, åt hvilken sida segern än lutade.
Då kom modern, tog hennes händer, tryckte dem intill sina våta ögon, och sade stilla och mildt: ”Min Rosa, mitt älskade barn!
Icke heller jag vill bedja dig mera; jag vill tiga, tiga, som din ädle, olycklige far.
Jag vill blott erinra dig, ännu medan tid är, att ångern är en bitter, förtärande frukt, genom hvars maskstungna rötter gift smyger in i hjertat och föröder dess friska lif.
Se på din far!
– Det synes tydligt, att endast ett nytt, verksamt lif kan återväcka de domnade själs- och kroppskrafterna.
Skall deremot det eländiga snäcklif, han nu för, fortfara, så kunna vi snart bereda oss på det värsta: fem värnlösa barn utan far!
Men gör som du vill; af mig skall du icke mera öfvertalas.
Gud vare lof, dina föräldrar äro för ädla, att tvinga dig emot din egen vilja.
Kommerserådinnan, som af instinkt uppfattat sin mans mening, bjöd till att följa hans exempel, och begagnade nu samma utväg som han; hon gick ut och lemnade Rosa ensam med sina betraktelser.
”Det är förfärligt,” utbrast den arma, hårdt pröfvade flickan, och nedsjönk bedjande på sina knän; ”skall jag, nödgas jag då” – – Hon hade icke styrka att fullborda meningen.
Bilden af Mannerstedt i den heliga afskedsminuten, hans glada, fasta tillit till hennes tro, den af kärlek och lycksalighet strålande blicken, som mötte hennes, denna bild trädde emellan hennes hjerta och de ord hon ville uttala, och den tycktes förebrå Rosa, att hon ville bedja om styrka att försaka honom, hela deras framtids sällhet och lif. – ”Huru skulle Mannerstedt handla i en lika belägenhet?” frågade hon sig sjelf.
”Skulle han uppoffra mig, för att rädda de sina från ett ondt, som är ett intet, i jemförelse med försakelsen, genom hvilken det bättre borde vinnas?” – ”Nej, nej!” svarade den mäktiga känsla, som behöll öfverväldet i hennes själ, ”han skulle icke göra det.
Så ädel och högsinnad han är, kunde han icke låta mitt hjerta brista, för att bringa sina föräldrar ett medel till jordisk vinning.
Likväl”
– Rosa kände att hon icke var rätt öfvertygad, att Mannerstedt skulle handla så; hon tyckte nästan, att hon endast ville dåra sig sjelf.
Och när nu anblicken af hennes far på dödssängen, omgifven af de små, gråtande syskonen, åter sjelfmant framträdde för hennes andliga blick, vaknade alla de känslor, som stridde emot hennes hjertas önskningar. – ”Jag förvillas i detta kaos af tankar, detta mörker, som omhöljer min själ,” sade hon sakta, och lade handen öfver pannan; ”jag vill gå till min gamle vän, och öppna min betryckta själ för honom.
Han har åtminstone deltagande, om än icke råd och tröst för mitt sjuka sinne.”
Rosa svepte kappan omkring sig, drog hatten djupt ned i pannan, och smög så lätt och sakta öfver de gator, som lågo emellan hennes egen och professorns boning.
Hon inträdde snart i hans arbetsrum.
”Huru är det med dig, mitt kära barn?” frågade professorn vänligt, då han tryckte den vanliga kyssen på flickans panna, och dervid varseblef hennes rödgråtna ögon.
– ”Hur är det nu fatt?
Det är ju inte längesedan jag berättade dig, huru raskt och bra det går för Mannerstedt.
Du må tro, jag har ögonen på honom, och om två år, kanske förr, sitter du pastorska i den goda staden B**, samt fröjdar dig af allt hjerta åt er husliga lycka; ty med en så redlig, förståndig och bra yngling, som Mannerstedt, kan väl en flicka våga hoppas på en smula sällhet.”
”Ack, min gode, bäste farbror Ling!
Huru mycket bittert och förstörande kan icke inträffa på tvenne dygn, tvenne timmar; hvad kan då icke ske innan tvenne år!
Vår lycka och sällhet stå i vida fältet.
Jag är djupt, outsägligt bedröfvad, och kommer för att söka tröst och råd.”
”Nå, hvad har då händt, mitt barn?
Låt höra hvad det är.”
Rosa berättade för honom allt, sin första bestämda känsla, som bjöd henne afslå Garbens ädla anbud, och de qval och stridigheter, tusende gånger värre än de första, i hvilka hon råkat genom sin fars oväntade, höga ädelmod, jemte moderns spådom, att detta slag blefve hans död. – ”O, min Gud! min Gud!” snyftade Rosa, ”hvarifrån skall jag då taga tröst?
Icke ens vid Mannerstedts älskande hjerta skulle jag finna den!
Lugn och frid vore för alltid förspillda; ty minnet af min fars bortgång, såsom en följd af min oädla sjelfviskhet, skulle ständigt, ja oupphörligt, sofvande och vakande, stå vakt vid min sida, och förderfva eller undanrycka hvarje glädje, som blomstrade i min väg.
Jag kunde icke mera njuta den; ty på mitt hjerta hvilade en skuld.”
”Lugna dig, i Himlens namn, mitt kära barn!” sade professorn, och strök smekande den upprörda och uppskrämda flickans blossande kinder.
Låt icke luftbilder så handlöst kasta dig omkring, utan låt ditt förnuft också hafva ett ord med i laget, och hör hvad jag, din gamle, erfarne vän, säger dig.
Se så, bort med tårarne först!
Jag kan just undra hvad Mannerstedt skulle säga, om han såg dig i denna stund, stridande mellan den pligt, som bjuder försakelse, och den, som bjuder dig att icke försaka din och hans framtida lycka, er kärlek, som väl icke lärer vara af det vanliga slaget, efter den kan åstadkomma en sådan revolution i min annars så lugna och förnuftiga Rosas hjerta och känslor.”
”Ja, hvad skulle han säga?” inföll Rosa, och en glädjestråle glimmade genom tårarne, vid blotta namnet af den, som var henne öfver allt på jorden dyrbar.
”Hvad skulle han säga, bäste farbror?
– Ett ljust, innerligt uttryck spred sig öfver hvarje hennes drag.
”Kanhända står det något derom i den der lappen,” menade den gode professorn småleende, och utdrog ur en låda i sitt skrifbord ett litet, allrakäraste bref.
”Hvad, från Mannerstedt?” utropade Rosa, och de bleka kinderna höljdes hastigt af en glödande purpur, under det hjertats täta, oroliga slag nästan betogo henne förmågan att andas. ”O, jag visste icke, jag trodde icke, jag kunde icke hoppas, att redan nu” – Rosa var af glädjen helt förvirrad, och visste hvarken hvad hon hoppades eller trodde, hvilket professorns leende blick kunde hafva sagt henne, blott hon sett på honom.
Men derpå var nu ej att tänka.
Hennes andliga, så väl som lekamliga öga fanns endast för hennes älskares bref, och sedan sigillet, trots professorns närvaro, blifvit kysst minst tio gånger, skred Rosa ändtligen till öppnandet af sin skatt.
Mannerstedt skref från Lund:
Min enda älskade!
Som jag har en glad tidning att lemna vår faderlige vän, i anledning af min nyligen lyckligt öfverståndna examen, om hvilket allt jag vet att han skall berätta dig, kan jag icke afvakta den vanliga tiden, för att skrifva, emedan jag är för lycklig att ensam bära min fröjd.
Väl sade den gode professorn i afskedsstunden, att jag endast någon gång fick insticka i brefvet en liten lapp till mitt hjertas afgud; men i detta enda fall är jag olydig.
Att skrifva till honom, utan att få teckna en helsning till dig, hviska ett kärlekens ord till ditt hjerta, det är omöjligt.
– O, min Rosa, om du visste huru helt och hållet du uppfyller min själ!
Min examen tog jag tvenne månader förrän jag ernade det; ty min kärlek och vissheten om din har fördubblat, ja tredubblat min arbetsförmåga, och nästa magisterpromotion skall skänka mig lagerkransen.
Emellertid skola hoppets och kärlekens vänliga genier sammanfläta den krona, hvilken jag, innan tvenne midsommarssolar strött sitt guld öfver grönklädd jord, med Guds hjelp fäster på din hvita panna.
– Min Rosa! om du kunde fatta hvilken sällhet, hvilken namnlös fröjd för mig ligger i upprepandet af dessa båda ord!
Jag har nu så vant mig vid lycka och glädje, att ej en tanke på möjlig förändring får insmyga sig i det lefvande paradis, som friskt blomstrar i mitt hjerta.
Nej, jag är lugn; ty på ditt ord tror jag, som på Guds ord.
Ditt hjerta är mitt tempel, och dit kan icke en tanke insmyga, som jag ej vågar läsa, som jag ej läser klar och ren.
Du är mitt lif, min frid, min goda engel, hälften af mitt jag!
Att förlora dig – endast tanken på en sådan möjlighet öppnar en afgrund i min själ, dit jag rädes att blicka ned, emedan det omätliga djupet låter mig ana, att en kamp skulle förestå dernere, den min kraft icke vore vuxen.
Men dessa oroande tankar skola icke få makt öfver mitt hjerta; ty då vore det förbi med mig.
Nej! ljus, klar och ren strålar vår kärleks stjerna.
Låt oss bedja, min Rosa, att den icke nedgår, och med jättekraft vill jag arbeta, för att hinna målet, det stora, det sköna!
Lef väl, lef lugn, min enda, min tillbedda, och skicka snart ett par vänliga, fridfulla rader till din
Mannerstedt.
Professorn betraktade med ett vänligt leende
Rosas af den skönaste sällhetsrodnad öfvergjutna drag.
Hvarje skymt af smärta, oro och strid var försvunnen under läsningen af detta bref.
Kärlekens allmakt uppenbarade sig så tydligt i hela uttrycket af hennes väsende.
”Nå,” sade professorn, ”står der något, som förklarar dig hvad han skulle tycka om att höra dig vara förlofvad med Garben?”
Rosa ryste tillsamman; hon tryckte brefvet stum till sina läppar; men med Garbens namn vaknade åter den qväfda stormen i hennes inre.
– ”Ack, bästa, goda farbror Ling!” sade hon med vek, darrande röst, och tryckte innerligt den gamle vännens hand mellan sina egna, ”jag dör om de slita mig ifrån honom; men huru kan jag lefva och dagligen i pappas aftärda drag läsa hans sorg och tysta förebråelser!”
”Hör mig, kära barn,” yttrade professorn, i det han lugnt påtände pipan och aftog glasögonen.
”Det har ingen fara med din fars sorg, ej heller med hans ädelmod och försakelse.
Det der begriper jag alltsamman.
– Det var ett för tillfället lämpadt medel, att få dig att ge vika af egen vaknad pligt och barnslig kärlek.
Jag betviflar för ingen del, att din lycka ligger din far närmast om hjertat; men som han icke känner din kärlek, tror han att den borde befästas genom din förbindelse med Garben, och anser således billigt att för ändamålet begagna hvarje medel, som kan leda dit, på samma gång denna lycka upphjelper hans egen förlorade kredit.
Detta är ock ej att undra på; ty för en man i sina bästa och kraftfullaste år är ett sådant overksamt lif den tyngsta, mest tryckande börda, framför allt då han har en stor familj.
Men lugna dig nu!
Vare långtifrån din gamle vän att ingifva dig någon känsla, som ligger i strid med din barnsliga pligt!
Jag ville endast göra dig klart, att din fars lycka mindre ligger i ditt giftermål med Garben, än i den naturliga åstundan, att åter komma på fötter.
Funnes ingen annan utväg, så vore det din och hvarje god och rättänkande dotters pligt, att uppoffra din egen känsla, för att trygga dina föräldrars glädje och trefnad, och jag skulle då, såsom din uppriktige vän, råda dig härtill.
Men, min flicka, du vet icke hvad jag kunde göra, för att trygga icke allenast din kärlek, utan äfven den fina, ömtåliga dotterliga känslan, för att, med ett ord, bereda din jordiska lycka.
Nu inga tårar mera!
Var trygg, var lugn; din gamle vän skall vaka för dig.
Har jag icke lofvat det åt Mannerstedt?
Se så, tag ditt bref, gå hem och bygg i ro dina luftslott, der du och Mannerstedt ensamme residera, så skall väl jag emellertid upptänka någon utväg, att förebygga vidare stormar.
Du vet, att jag älskar dig för mycket, för att kunna se dig ett rof för dessa strider.
I morgon vill jag sjelf tala vid din far.”
Betagen af en fröjd, för djup att uttryckas med ord, böjde Rosa sig öfver professorns hand, hvilken hon vätte med sina tårar, och den heliga känsla af varm tacksamhet, som lågade i hennes hjerta, återspeglades i den blick af obeskriflig ömhet, hvarmed hon betraktade den gamles drag.
Derpå skyndade hon bort, med Mannerstedts bref hårdt intryckt i handen.
”Den flickan gör hvad hon vill med mig,” mumlade professorn.
”Men jag har ju en gång tagit henne och pojken under mitt beskydd; och skall jag kunna grundlägga hennes lycka, måste jag först grundlägga hennes lugn och frid med sig sjelf.
Jag vill tala med kommerserådet, samt för flickans skull göra hvad jag kan.
Dessutom är det nu synd om honom, och det har länge skurit mig i hjertat, att se honom lik en vålnad smyga utför gatan.
Ja, i morgon vill jag tala med honom; dervid blir det.”