Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att nu, när man borttagit tillfällen till missbruken från indelningshafvare och rusthållare samt frän Kronans betjente, låta detsamma fortfara för kyrkornes i Halland räkning, det är något, som för min uppfattning är högeligen motbjudande.
Jag tager mig derföre friheten, att, jemte det jag tillstyrker
Ståndet att bifalla StatsUlsk:s ifrågavar. betänk., äfven vördsamt föreslå, att Ståndet måtte såsom tillägg dertill förklara: ”att med tillämpning af föreskriflerne i K. br. d. 26 April 1826, ang:de kyrkohemmanet^ ularrendering, under tiden malte anslå för alla sådana hemman, der de ej redan gått i verkställighet, samt alla emedlertid ledigblifvande kyrkohemman förses med åboer af Konungens Bef:h:de, i likhet med kronohemman, dock endast tills vidare och med förbehåll af kyrkornes rätt, hvartill äfven hörer, att vid hvarje åboantagning vederbörande kyrkoföreståndare böra höras och städsmål tillfalla kyrkan, om sådant varit brukligt och lill det belopp, som bevisligen blifvit af förre åboen erlagdt.” — Jag anhåller vördsamt om propos. härpå, äfvensom att delta mitt förslag, i hän - Den 1 Mars f. m. 421 delse det skulle lyckas att blifva R. o. Ad:s beslut, äfven måtte blifva communiceradt Borgare- och BondeStm, hvilka ännu icke fattat sina beslut i denna fråga.
Af en talare, som för en kort stund sedan yttrade sig, hörde jag den sällsamma satsen yrkas — sällsam åtminstone i den mening, i hvilken den framställdes — att Kronan eller Staten skulle vara berättigad alt fråntaga kyrkan, när som helst, den egendom, som en gång blifvit densamma förlänad.
Såvida den egendom kyrkan nu innehafver, verkligen helt och hållet utgjorde en förläning af Staten, så skulle en sådan sats måhända hafva något sken af sanning, emedan under tidernas lopp sådane förändrade förhållanden kunna inträffa, att Statens ändamål kunde fordra ett modifieradt användande af de medel, som blifvit till kyrkorne anslagne.
Men månne kyrkans egendom haft detta ursprung ensamt?
Ager icke kyrkan en betydlig del af dess tillhörigheter såsom donationer af enskilde personer?
Men om man antoge, att ett sådant återtagande frän kyrkan, af till densamma donerad jord, rättvisligen skulle kunna ske, sä skulle naturligtvis arfvingarne till de personer, som skänkt denna egendom, inträda i den ostridiga rätten att återtaga skänken; Staten kunde aldrig dertill få någon rätt.
Jag bestrider denna sals pä det högsta, och hade verkligen icke väntat mig, att af Frih.
Cederström få höra en sådan sats drifvas.
Samma talare bar också, i försöket att vederlägga D:r Stenhammars reservation, begått ett ganska stort chronologiskt misstag.
Den recess af Danske Konungen Christian IV, som D:r Stenhammar åberopat, är af är 1643.
Samma år utbröt visserligen ett krig emellan Sverige och Danmark, som räckte till 1645.
Vid den sistnämnde år afslutade freden, således först 2 är efter recessens utfärdande, blef Halland på 26 år aflrädt lill Svenska Kronan.
Danmarks Konung var således, efter alla folkrättsliga begrepp, i det ögonblick recessen utfärdades, laglig Konung öfver provinsen Halland, om äfven denna provins då varit besatt af främmande trupper.
Han ägde således då att, i enlighet med sitt
Rikes grundlag, stifta lagar för samma provins.
Den värde Frihrns påstående, alt nämnde recess icke kunde hafva ägt gällande kraft för Halland, är således utan all grund och beror pä ett fullkomligt misstag.
Dessa erinringar, vid hvad Frih.
Cederström yttrat, har jag ansett icke vara alldeles olämpliga.
— Hvad nu frågan om en allmän undersökning beträffar, så tror jag för min del, att den utredning frågan fått genom den af D:r Stenhammar företagna undersökning, väl torde tåla jemnförelse med hvarje annan undersökning som helst, om än företagen å embetels vägnar.
I likhet med Hrr Tersmeden och von Hartmansdorff anser jag dessutom företagandet af en allmän undersökning vara någonting högst betänkligt.
Vägen att göra sina rättigheter gällande står för hvar och en öppen, nemi. i domstolsväg.
Skulle i det ena eller andra fallet åboerne å de Halländska kyrkohemmanen förmå att ådagalägga lagliga och grundade anspråk på ett annat rättsförhållande, än det, hvaruti de för 422 Den 1 Mars f. ra. närvar, sig befinna, så finnas domstolar och lagar i Sverige att tillita.
För min del önskar jag dem visserligen lika rättvisa med1 alla andra.
Men att företaga en allmän undersökning, som möjligen skulle kunna leda till den påföljd, att kyrkan ålades bevisa äganderätten till hvad den i så många århundraden innehaft, det anser jag vara ganska vådligt.
Jag tror, att om vi också icke sakna ett färskt exempel derpå, huruledes det anses beqvämligt att skära breda remmar ur annans rygg, så bör likväl R. o. Ad., icke ens för reciprocitetens skull, söka följa ett sådant efterdöme.
Den första fråga, som här framställer sig till besvarande, är den, huruvida kyrkans äganderätt till ifrågavar. hemman kan anses vara fullkomligen befästad.
Enligt min öfvertygelse är detta satt utom allt tvifvel genom företeendet af de handlingar, som finnas bifogade D:r Stenhammars reservation.
En värd talare har ifrågasatt riktigheten af de företedda handlingarne.
Jag ber alt dervid få erinra, att desamma äro ordentligen vidimerade, att de varit i StatsUtsk. tillgängliga, och att de lemnats utan anmärknrr utaf den ledamot dersammastädes, hvilken framträdt såsom en speciell försvarare af åboernes förmenta rättigheter.
Vidare har af en talare här, under framställande af ganska besynnerliga satser, åtskilliga anmärkmr blifvit gjorda emot dessa handlingars bevisniugskraft för kyrkans äganderätt.
Han har dervid framställt suppositioner af den art, att det verkligen på det högsta förvånat mig att af en tjensteman och, om jag ej irrar mig, en adjungerad ledamot af Kammarcoll. få höra något sådant.
De ofta åberopade handlingarne hafva visat, att, då Halland år 164» aftråddes lill Sverige, voro 212 hela hemman (de s. k. kyrkohemmanen i Halland) kyrkan tillhörige.
Dessa handlingar hafva äfven visat, att reformationen verkställdes i Danmark annorlunda än i Sverige, såsom det utaf en i Danmark tryckt recess, hvilken ligger här framför mig, tydligen skönjes; ty i Danmark och Norrige reducerades ej kyrkogodsen under Kronan, utan kyrkorne finge behålla dem.
Samme talare har sagt, att det icke är troligt att under den catholska tiden så mänga som 212 hela hemman blifvit skänkte till kyrkorne i Halland, dervid han tilläde det påståendet, att Danska preslerskapet först vid 1660 års riksdag i Köpenhamn blifvit mäktigt.
Huru mäktigt det protestantiska preslerskapet i Danmark år 1660 än må hafva varit, sä lär det vara allmänt bekant, att likväl det catholska var vida mäktigare och ej så sällan tvang Danmarks Konungar att gifva vika för detsamma.
Då vi vela, att Lunds domkyrka i catholska tiden i gåfvor erhållit mer än 140 hela hemman, att deraf 9 hela hemman blifvit gifna endast till denna kyrkas predikstol, så är det icke sä alldeles otroligt, att de Halländska kyrkorna fått sig tillagde 212 hemman, så mycket mer, sorn en af de mäktigaste och rikaste erkebiskopar i Lund var bondson från Halland.
Mångfaldiga exempel på Statens och enskildas frikostighet emot den catholska kyrkan äga vi ännu förvarade i specialdocumenter från dessa tider, utan att räkna dero, sorn under de mellanliggande århundrade^
Den 1 Mars f. m. 42S galt förlorade.
Samma talare har också framställt en annan supposition, som icke eller af handlingarne i detta ärende på något sätt bestyrkes, den nemi., att Danska Konungarne endast skänkt kyrkorne räntan af de dem tillagde hemman.
Men detta är en blott och bar supposition, då deremot besittningen är ett verkligt factum.
Hvar och en som äger aldrig så liten kännedom om förhållanden uti de 3:ne nordiska Rikena i äldre tider, vet alltförväl, alt den som ägde räntan eller skatten af något hemman, han borlfästade eller borlbyxlade detsamma vid inträffande åboledighet; han var rätter jordägare lill hemmanet.
Deruti instämma alla gamla såväl Svenska, som Danska och Norrska lagar.
Nu säger Christian IV:s recess, att det var i egenskap af kyrkans försvarare, som Konungens länsman, eller landshöfdingen utöfvade städselrätlen.
På ett annat ställe finna vi, att städsmålet uppbars för kyrkans räkning.
Men ingenstädes finnes der med ett enda ord nämnt om någon rätt för åboen, att tillstädja sig hemmanet.
Jag tror äfven att man vid genomläsandet af de äldre lagarne icke skall påträffa något ställe, som talar om alt landlboen skulle äga rättighet att för sig och sina efterkommande besitta ett innehafvande hemman.
Rättigheten att antaga åbo derå tillkom den som innehade städselrätlen.
Då provinsen Halland afträddes till Sverige, ägde kyrkorne bela den ordinarie räntan af sina underlydande hemman.
Den s. k. extra ordinarie räntan, som sedermera tillkom, och som utgjorde en mantalsränta, som ålades hemmanen, var det enda, som rätteligen tillhörde Kronan, och som Kronan kunde aflåta, då den sålde eller bortskänkte hemman till enskilde, af det skäl, alt hon icke kunde gifva eller sälja mer än hon ägde.
Att vid ett färre antal hemman kyrkan endast ägde en s. k. lösränta, således icke äganderätt, det medgifver jag.
Dessa fall äro omnämnda i Christian IV:s recess, och hvilka sädane hemman äro, finnes fullständigt upplyst i den vidlyftiga utredning af förhållanderne, jag i mitt anförande i ämnet vid 1829 års riksdag gifvit.
Jag är mycket villig att erkänna den goda afsigt, som legat till grund för den K. propos.
Ingen kan i delta afseende vara mera benägen än jag att bidraga lill ett billigt afseende å åboens trefnad, men detta måste dock ske utan allt förnärmande af kyrkornas bästa.
Jag hemställer äfven till eder, mine Hrr, om icke, då dessa s. k. åboer äga så liten rätt till sina innehafvande hemman, ali de icke kunna för dessa hemman framträda såsom kärande parter inför domstol — ty hela deras rätt grundar sig endast på det af kyrkans försvarare utfärdade slädselbrefvet — om icke, säger jag, man billigtvis måste medgifva det de kunna anses vara väl behandlade, då 1826 års K. bref stadgar, att af vederbörande skulle bestämmas ett maximum, hvartill arrendet å ett hemman skulle kunna höjas, samt alt åboen eller hans enka och arfvingar skulle äga optionsrätt lill det högsta anbudet.
Svenska Konungen är för dessa kyrkor detsamma, som den Danska Konungen var den liden Halland lydde under Danmark.
Han är kyrkans högsta vårdare; i följd hvaraf han kan anses äga en husbonderält öfver innehafvare af kyrkohemman.
Men dessa åboers 424 Den 1 Mars f. m. rätt har blifvit såväl vårdad, att det blifvit ett mönster för andra huru man bör väl behandla sina underhafvande.
Jag anser äfven att det ännu kan återstå åtskilligt att till åboernes bästa vidtaga; och i det afseendet erkänner jag fullkomligen den goda syftningen i K. M:s nåd. propos., och tror, att Konung Oscar bör söka fullborda hvad Carl Johan börjat.
Så kunde man stadga, attnär första arrendetiden för något hemman upphörde, skulle den förre åboen, hans enka eller barn och arfvingar äga optionsrätt att efter de gamla arrendevillkoren besitta hemmanet.
Men dertill beliöfdes alldeles icke någon allmän undersökning.
Denna sak har vid flera föregtde tillfällen varit föremål för öfverläggning och beslut hos R.
Många hafva dervid fästat sig vid den i sig sjelf så vackra tanken, att det icke borde betagas åboen alt vid domstol få sina förmenta anspråk emot kyrkorne pröfvade.
Befinnas då kyrkorne hafva full äganderätt till hemmanen, så få de naturligtvis också behålla dem.
Men månne man noga besinnat hvad det vill säga att sålunda sätta äganderätten på spel, att låta Kronan i detta fall framträda med anspråk till fördel för 3:dje man, som icke sjelf har någon rätt, utan måste krypa bakom Kronan för att kunna åtkomma en flera hundra år gammal rätt.
Detta skulle väl kunna synas vara af mindre betydenhet för dessa kyrkor, som för öfrigt hafva goda inkomster, men följden deraf skulle efter all sannolikhet blifva den, att dylika anspråk på andra håll äfven uppstodo.
Ty med lika, ofta med bättre skäl, skulle hvilken frälsehemmansåbo eller hvilken annan hemmansinnehafvare som helst kunna framträda och yrka, att Kronan måtte åtaga sig käromålet för dess förmenta anspråk.
Detta fruktar jag skulle så mycket lättare kunna inträffa, som jag här med den största förvåning hört en ledamot af det verk, som har att handhafva ärenden, af beskaffenhet sådant som det ifrågavar., framställa den sats, att Kronans och frälsemäns rätt att tillsätta åboer efter godtfinnande utgjorde en inkräktning, och alt den rättighet, som genom 1789 års författning tillerkändes BondeSt. att köpa åboende kronohemman till skatte, innebar i sig en återgång lill det ursprungliga rättstillståndet.
Men om denna sats anlages såsom sann, skulle hvilken brukare som helst af ett hemman kunna framkomma med yrkande om undersökning.
Det finnes verkligen i delta afseende förhållanden, der en undersökning skulle hafva mycket mera skäl för sig än här.
Schlegelska godsen i Halland, hvilka under Drottning Christinas regering försåldes, innan Sverige ännu ägde full besittning af Halland, och hvilka nu till en stor del lyda under Sperlingsholm och andra gods, tillhöra samma cathegori.
Bönderne å dessa hemman kunde då yrka alt
Kronan skulle instämma och utföra deras talan vid domstol.
Det kunde ju blifva rätt intressant för åboen att förvärfva en sådan äganderätt.
Det finnes tusende dylika exempel att åberopa.
För min del anser jag det ligga en stor grundsats uti det handlingssätt, att icke på detta sätt vidröra äganderätten, utan tvertom på allt sätt söka förhindra antagandet af ett så beskaffadt prejudicat, som det i frå - Den 1 Mars f. m. 425 ifrågasatta, hvars farlighet visserligen icke minskats genom den behandling detta ärende undergått.
Jag yrkar afslag å SlalsUtsk:s betänk, och anhåller om propos. på instämmande med PresteSt.
Mig vill det synas, som skulle de flesta af de talare, som uppstått under denna vidlyftiga discussion, i så måtto missförstått syftningen af StalsUtsk:S betänk., som de tyckts laga för gifvet, att StatsUtsk:s förslag nödvändigt innefattade eli slitande af tvisten emellan åboerna och kyrkan.
Det skulle visserligen varit för R. o. Ad. mera tillfredsställande om någon af SlatsUtsk;s ledamöter uppträdt för att närmare utveckla syftningen af detta betänk.; men då så icke skett, anhåller jag att med några ord få fästa uppmärksamheten på det ändamål, som jag för min del anser StatsUtsk:s utlåt, åsyfta.
Jag tillhör visserligen icke deras antal, som önska, alt på urgammal häfd grundad besittningsrätt må onödigt förkastas; ännu mindre alt innehafvarne af sådan egendom skulle åläggas alt sjelfva bevisa sin åtkomst dertill, då det naturligtvis är mera öfverensstämmande med billighet och rättvisa, alt hvar och en, som anser sig äga rättighet till ett hemman, ålägges sådant bevisa.
Men ingen må eller förtänka honom, om han, genom undersökning af alla tillgängliga handlingar, söker skaffa sig en öfvertygelse, på grund hvaraf han sedermera antingen kärar eller icke.
Nu är här icke ifrågasatt någonting annat, än att Konungen, såsom Kronans högste målsman, mätte låta anställa en undersökning, för att komma till en öfvertygelse huruvida en laglig åtgärd bör vidtagas eller icke.
Man påstår, att ämnet redan skulle vara af D:r Stenhammar tillräckligen undersökt.
Med all aktning för Hr Doctorns undersökning, skulle man dock kunna tro, att en dylik undersökning till betydlig del bör komma att öfverskrida en mans höfva, och att det således kunde vara möjligt, att endast den, sorn är i tillfälle att anlita Hera olika personer och embelsmyndigheter, skulle kunna lil! nöjaktig fullständighet verkställa företaget.
En enskild persons frivilligt åtagna undersökning torde icke eller kunna å Statens sida läggas till grund för bcdömmandet, huruvida Kronan bör göra några rättsanspråk gällande eller icke.
SlatsUtsk. nämner icke ett ord derom, att en af Konungen anbefalld undersökning skulle innefatta ett afgörande af frågan; men sjelfva undersökningen står för mitt begrepp i nära förening med den noggrannhet och sorgfälliga vård, som jag anser böra ligga till grund för Konungs och Ständers åtgärder lill bevarande af Statens rätt.
Jag anhåller derföre att få tillstyrka bifall till StalsUtsk:s betänk., men ber derjemte få fästa uppmärksamheten på Hr Berg von Lindes reservation, så lydande: ”Under förutsättning, att genom den af Utsk. föreslagne undersökning kan, i afseende pä större delen af ifrågavar. hemman, på ett tillfredsställande och fullständigt sätt blifva utredt och upplyst, hvilka som äro af krono-natur, eller af den beskaffenhet att kyrkorne och presterskapet dertill hafva jordägande- och dispositionsrätt, sä alt någon tvist derom icke vidare 7 H. 54 420 Den 1 Mars f. m. ifrågakommer, instämmer jag hnfvudskligen i betänk., men föreslår, till besparing af både tid och kostnader, ett sådant tillägg i den und. skrifvelsen: att de stridigheter, som, efter det den ifrågasatte undersökningen för sig galt, ännu möjligen kunna återstå om ägande- och dispositionsrätten till oftanämnde hemman, må varda öfverlemnade till afgörande af compromissarier, valde å ömse sidor.”
Då jag läser den sisla meningen i denna reservation, måste jag taga för gifvet, att det icke varit reservantens mening, att de stridigheter, som efter undersökningen ännu kunna befinnas återstå, skulle öfverlemnas till afgörande af compromissarier, på annat sätt än såvida sådant å ömse sidor gillas, d. v. s. med åboernas godkännande; och jag får derföre hemställa, om icke R. o. Ad. skulle finna tjenligt att bifalla Stats(Jtsk:s betänk, med följande tillägg: ”och anse R.
St. för sin del, att de strigheter etc. oftanämnda hemman, må kunna med vederbörande äboers begifvande öfverlemnas till afgörande af” — — — Beträffande i öfrigt det tillägg, som Gr. Wrangel föreslagit, så nekar jag icke dess goda nytta i sä måtto, att frågan blir mer och mer invecklad, ju längre tid som åtgår innan undersökningen kan verkställas; men jag anser föröfrigt den saken icke vara sä vigtig, jemförd med sjelfva hufvudsaken, att jag anser något särdeles afseende derå böra lästas.
Till svar å hvad en talare här framföre mig påstått, att jag såsom en inkräktning å Kronans sida rubricerat dess rätt alt antaga åboer ä kronohemman, vill jag blott nämna, att hans förvåning skulle blifvit mindre eller till och med ingen, om han behagat närmare höra hvad jag yttrade.
Jag sade nemi., alt Kronans betjente och embetsman, löntagare, rusthållare m. 11., hade tillskansat sig en rätt att sätta till åboer, peli på det sättet skaffa sig inkomster utöfver hvad de lagligen bade att begära, och det var således icke sjelfva Kronan, som jag beskylde.
— Hvad åter angår den värde talarens yttrade öfvertygelse, att kyrkornas äganderätt lill de Halländska kyrkohemmanen vore till alla delar utredd, så vill jag blott erinra derom, alt Hr Rosenblads eget orakel U:r Senhammar likväl erkänner, att af dessa hemman utgick icke allenast landlgille till kyrkan utan äfven ”giesteri” i penningar, som icke lillföllo kyrkan, samt att Kronan vid dessa hemman hade herrligheter, som hon försålde eller bortgaf till enskilda och hvilket sålunda utgjorde en inskränkning i kyrkans rätt.
Att kyrkorna nu skulle äga ett dominium plenum, då de fordom endast ägde ett dominium non plenum förefaller mig orimligt. —■
Jag torde föröfrigt böra tillägga några ord om ändamålet med det amendement jag föreslagit till Utskrs betänk.
Om nemi. hemmanen, efter 1826 års resolution, fortfarande komma att vid ledigheter utarrenderas, så blir frågan, innan undersökningen hinner verkställas, allt mer och mer invecklad, emedan de förhållanden, som undersökningen skulle åsyfta att tillvägabringa, hade blifvit på förhand rubbade genom hemmanens utarrenderande, och blefvo svåra att återställa.
Derföre skulle jag önska, att R.
Den 1 Mars f. m. 427 o.
Ad: ville bifalla SlalsUtsk:s tillstyrkapde med det tillära; ia^ föreslagit. J ° Frih.
Jag har begärt ordet för att bemöta det tillägg Gr.
Cronhjelm begärt, nemi. att undersökningen skulle blifva beroende af de s. k. åboernas vilja och begifvande.
Jag mäste bestrida, att de äga någon rätt, och således kan ingenting af hvad som afgöres, komma att af dem bestämmas.
— Men efter jag nu har ordet ber jag att äfven fä besvara en anmärkt)., sorn man sagt mig blifvit gjord, under det att jag på en stund var fränvar., angtde Christian IV:s rätt att utgifva författningar för Halland.
Det är klart likväl, all Danmark var lika litet ägare af Halland år 14)43, som Sverige var ägare af Finland 1742, och lika litet kunde utgifva författningar för det ena som Sverige för det andra.
Härvid var likväl den skillnad, att år 1743 fick Sverige Finland åter, men deremot blef Halland skildt frän Danmark genom freden i Brömsebro 1045.
I sjelfva hufvudfrågan så följer det väl af sig sjelf, att dä frågor om ändring i ordningen för hemmans förnyade bortstädjande, eller förseende med åboer, skall ske, måste undersökning om hvem som äger dominium till hemmanet föregå, enskildt för hvarje hemman, men icke en allmän; emedan en allmän undersökning icke leder till några nyttiga resullaler för Slaten, kyrkan eller åboerna, hvilka icke äro annat än brukare, enligt städjoeontract.
— Jag skall vidare bedja att få göra den modification i mitt yrkande, att jag begär bifall till den del af Utskrs tillstyrkande, som afstyrkt K.
M:s propus., men att jag vill afstå allt öfrigt af Utsk:s betänk, och kan icke eller derutöfver medgifva instämmande i.
PresleSks beslut, Hr Lagerhjelm, Pehr:
Ehuru discussionen så tänge fortgått, uther jag mig likväl alt fä anföra något i detta vigtiga ämne.
En så beskaffad undersökning, som här är i fråga, synes mig i allmänhet vara af den mest betänkliga art.
Den frågan huru en individ, som besitter jord, äger rätt dertill eller icke, har sin gifna form.
Hvad är det då, tänker man, som uppkallar en ny form, då det icke är någon betaget att göra sin rätt gällande på det sätt, som förfaltningarne föreskrifva.
Med den utredning, som ämnet nu fått och dä man hunnit betänka de förhållanden, som blifvit lagda i dagen, synes del mig såsom något allmänt skäl till en utredning icke förefinnes.
Man måste vidare betänka följderna af en sådan undersökning, äfven om den skulle leda derhän att de nuvar. innehafvarnes förhållande till kyrkan blefve i samma skick sorn förut.
Allmänheten skulle nemi. efter all sannolikhet icke derföre förändra tänkesätt, utan skulle kasta skugga på de embetsman, som handlagt saken, och ställningen blefve alldeles densamma, som den nu är.
Den stora utveckling, som ämnet numera onekligen fått utöfver hvad som förut har varit, gör att jag icke kan tillstyrka bifall lill Ulsk:s hemställan.
Det finnes såsom jag nyss nämnde en alldeles obestridlig form för hvar och en att göra sin rätt gällande.
Ar det en menighet, som sjelf saknar ombud, sä finnes det äfven för den en utväg att genom 428 Den 1 Mais f. m. en anmälan hos Just.cancelleren få sig ett ombud förordnad!.
Jag tillstyrker derföre, att R. o. Ad., med bifall lill hvad SlatsUtsk. särskildt tillstyrkt i afseende på K. M:s propos., måtte i öfrigt afslä betänk.
Jag har visserligen ofrivilligt gjort mig skyldig till den anmärkn.
Cederström emot mig riktat, då jag af misstag i slutmeningen af mitt förslag talat om åboernas samtycke i st. f. kyrkornas.
Få sätt som innefattas i del skriftliga förslag, jag nyss till Hr Gr. o. Landtm, aflemna!, skulle det heta: ”må kunna med vederbörande kyrkors begifvande öfverlemnas til! afgörande etc.”, i st. f. ubocrs. —
Den siste talaren bar sedermera påstått, att den ifrågavar. undersökningen vore öfverflödig, emedan åboerna sjelfva kunna vid domstol göra sin rätt gällande.
Deremot får jag först och främst anföra, att det synes icke olämpligt att bespara kostnaden af en rättegång, i fall man på förband genom en undersökning skulle kunna finna att ingenting med rättegången vore att vinna; och delta är icke blott åboernas utan äfven Kronans intresse, för den händelse att slädsmål skulle tillkomma Kronan.
Något, annat än en förberedande undersökning synes mig StatsUtsk. icke hafva begärt, och jag får uppriktigt bekänna, att jag anser detta vara så öfverensstämmande med den vård, som Ständerna äro skyldige Kronans egendomar, att jag för min del icke kan finna den minsta betänklighet deremot.