Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då brefskrifverskan vid uaid-dagen observerade, att m: me de Villelume endast draok hvitt vin, frågade hon värdinnan: » M: me de Villelumes oöfvervinneliga motvilja mot rödt vin kommer förmodligen från minnet af det glas blod, hon tvangs att dricka? » — » Hou har aldrig druckit ett glas blod », svarade m: me de Montarant, » detta Ur ett misstag, som jag skall bedja henne att beriktiga, såsom hon låter sig angeläget vara, när helst tillfälle erbjudes. » Uppmanad att yttra sig, svarade hon i hufvudsak följande:
» Jag behöfver ej säga, att det aldrig är utan en hög9t plågsam känsla, jag i minnet återkallar denna förförliga period i min lefnad, och att jag icke kan hafva någon sympati för det partis verktyg, som orsakat mig så mycket lidande.
Men jag håller det för min pligt att ej låta ett brott, som skulle lägga en ny skändlighet till så många fasor, falskeligen påbördas dem som åt mig återskänkte min far.
Sanningen är denna.
När mördarne, bevekta af mina ansträngningar att rädda min far, lofvade mig att han finge lefva, svimmade jag öfverväldigad af rörelse.
Nåväl, onder intrycket af en känsla som man svårligen kan fatta hos personer som begått sådana brott, förde mig mördarne till dörren af ett närliggande caFé.
En af dem begärde ett glas med socker och pomeransvatten samt lät mig dricka några droppar, som upp-lifvade mig.
Men hans blodfiäckade fingrar hade smutsat glaset.
Mitt första intryck vid åsynen af den blodiga hand, som räcktes fram mot mig, var att rysande vända mig bort.
Men en af dem, som stödde mig, hviskade i mitt öra: drick, medborgarinna, och tänk på er fader.
Jag gjorde så, men alt sedan dess, så snart jag ser rödt vin i ett glas, känner jag mig sjuk. »
Detta är, säger brefskrifverskan till sist, den trogna framställningen af fakta, sådana de berättades för mig af m: lle de Sombreail sjelf.
Om detta år 1815 var m: lle de Sombreuils hågkomst af sep-temberdagarne, hvad vitsord kan då tillmätas sonens, några årtionden efter hennes död skrifna bref?
* I min tanke kan man
* Historieskrifvaren Grämer, kallad de Cassagnac, hvilkens lättfärdig *.
ytlighet är lika stor som hans anspråksfullhet, säger att brefvet är skrifvet till honom af de Villelume.
Att denna uppgift är lögnaktig, synes framgå af några ord hoe Mortimer Ternaux (Histoire de la tcrrenr, III: 288).
Den sistnämnde förf.
har låtit sig öfvertygas af ifrågavarande bref, som — säger han — Villelume skref till Alfred Nettement, och denne införde i sin Réfutation de Phistoirc des Girondins, h vari från Gra-irier de Caasagnac hemtade och reproducerade det.
Olyckligtvis har Mor-timcr Ternaux ej uttryckt sig med all den tydlighet, man kunde önska: kan citerar ett arbete af Nettement, som Louis Blanc förgäfves sökte ipå förhand säga, att det ej förtjenar något afseende.
Men tager mån s&amp; desj detaljer i betraktande, skall man lätt finna att det är hallucinationer, hörande ioke under historiens utan under pato-psykologiens dom värj o, som de Villelume berättar.
Det kan sedan vara temligen likgiltigt, om blott han, eller slutligen äfven hans mor, bragts att tro hvad som s&amp; ofta i tal och skrift upprepats — likgiltigt ocksfi, hvad inflytelse å ena sidan lusten att posera och vara märkvärdig, ä andra sidan den politiska fana * tismen utöfvat på inbillningen.
Brefvet skulle man kalla löjligt, om det ej handlade om en sådan sak.
Ehuru, säger de Villelume!
ehuru min mor ogerna talade om denna bedröfliga tid, och jag » aldrig frågade henne », så har jag dock flere gånger hört henne omtala, att hr de Saintr Mart omedelbart före hennes far fördes ut från domstolen och blef dödad genom ett hugg, som klöf hans hufvudskål; att hon » då med sin kropp skyddade sin far, kämpade länge och fick tre sår »; att hon virade sitt långa här, som löstes upp under denna kamp, omkring faderns armar och, » ryckt fram och tillbaka samt sårad, slutligen bevekte dessa menniskor ».
En af dem tog ett glas, hälde deri blod » ur de Saint-Marts hufvud, blandade deri vin och krut och sade henne, att om hon drucke detta för nationens välgång, hon skulle rädda sin far », hvarpå hon » utan tvekan » drack och sedan » fördes i triumf af desse samme män ».
Man behöfver icke erinra om, att m: lle de Sombrenil (m: me de Villelume) för m: me de Montmahon berättat nägot helt annat än hvad sonen lägger i hennes mun^ eller att intet af nyss an-
British Museum, och som jag fåfängt sökt i riksbibliotekets bibliografiska hjelpredor.
Nettement har visserligen skrifvit ett arbete, som är en vederläggning af Lamartine, men som heta ' annorlunda än M.
T. sager, och der icke något bref från Villelame finnes infördt.
— Skulle till äventyra autenticiteten af detta bref ej vara höjd öfver alt tvifvel?
Ett af Graniers falska citat har satt myror i åtskilliga hufvud.
Han anför verser om m.lle de Sombreuil af Victor Hugo, som ganska riktigt i sina år 1823 utgifna Odes et Ballades egnat henne ett poem, bygdt på den då tjuguåriga fabeln; men hvarken der eller någonstädea i hans samlade verk har man kunnat leta upp de rader, som Granier citerar.
Jag har funnit dem och dermed gåtans lösning i en af de utsökt enfaldiga noter, hvarmed bokförläggarne Baudouin frères utrustade de memoirer, som af dem utgåfvos.
Uti Mémoires sur les journées de Septembre beklaga de (s. 77), att Légouvé i sitt poem » försummat eller misströstat om att kunna återgifva » historien om det blod fy Ida glaset.
De trösta sig dock något öfver denna brist, emedan en » ung poet » efter förmåga af-hjelpt den i ett ännu » outgifvet ode », ur hvilket de meddela en strof.
Nåväl, det är dessa platta verser, som Granier uppgifver vara Victor Hugos verk !förda beskrifning låter sig förenas med Ögonvitnena Grappins och Monros berättelser; eller att en fysisk » kamp » med mördarne lika litet kom i fråga inne i ffengelset, inför Maillards domstol, som den behöfdes ute på gatan, sedan fadern blifvit frikänd, och lika litet som den der skulle ens för eo minut hafva tjenat till någonting eller varit möjlig, i fall han hade blifvit dömd, eftersom hon då ej hade fött följa honom ut; eller att hon år 1795 lät Piette i konventet säga, att » kampen », nämligen inför domstolen — d. v. s. hennes tårar och böner samt budskickningarna fram och åter mellan Abbaye och Invalidhotelet —, räckte i » tjugufyra timmar », och då slutade med en frikännande dom; eller att, enär domstolens utslag alltid och utan motsägelse respek te * radea * » triumfen » började i det ögonblick, då hon med sin far kom ut; — man behöfver knappast erinra om detta, för att hafva ritt att anmärka det sinnesförfattningen hos den, hvilken bamman-skrifver ett sådant vanvett som de Villelumes bref, beröfvar honom hvaije anspråk på att få vitna i målet.
Berättaren har, som vi se, ingen föreställning om den af ögonvitnen, deribland sådana som inför Maillards domstol sväfvat mellan lif och död, samstämmigt konstaterade procedyren.
Han sammanblandar tribunalet inne i ffcngelset oeh den » exekutiva makten » ute på gatan, hvilket är lika berättigadt i det moraliska omdömet om det förres och den senarea personal, som ohjelpligt vilseledande för uppfattningen af det faktiska förloppet.
Hvad Bkall man slutligen tänka om omdömet hos den, som tror att någon kunnat » utan tvekan » tömma glaset, och att offret för denna gräslighet kunde i ett sådant ögonblick urskilja, att det var ur Saint-Marts hufvud drycken hemtades!
Naturligtvis är det möjligt, att m: me de Villelume kan efter år 1815 hafva justerat sina — hågkomster från september 1792, oeh att hon sålunda kan hafva någon andel i sonens tokiga berättelse.
Men nog är det mera sannolikt, att sedan modern af-lidit och under det i den ena boken efter den andra Légouvés fabel upphöjdes till historia, det var sonens alt för fruktbara bjerna som utarbetade alla dessa detaljer.
Det var ju för honom ett sätt, vid brist på bättre, att göra sig sjelf till ett slags historisk personlighet ooh åt sig bevara en afglans af moderns celebritet.
Fåffcngans vägar äro mångahanda, och det moraliska ögon-måttet för ryktbarheten väsentligen skiljaktigt hos olika individer.
Det, så vidt jag vet, nyaste försöket att låta m: lle de Som-breoil personligen vitna i målet, gjordes i fjor af cn viss Jules Nollée de Xoduwez i bref till en fransk tidskrift.
Hans morfar B.
Storm, säger han, kände mycket väl m.lle de Sombreuil, somhan understödt ander hennes vistelse i utlandet, och som 1790 flere veckor vistats i hans hu *, » då han hade godt tillfälle att frftga henne om de förskräckliga händelser, i hvilka hon varit inblandad *.
Hennes uppgifter lära, enligt hvad brefskrifvaren hört af sin morfar, hafva » vexlat alt efter ögonblickets intryck ».
Hvad berättaren, 6.
Storm, ansåg sig kunna af dem behålla såsom tillförlitligt, var att man räckt henne ett glas.
Men hvad detta innehöll, derom hette det ena gången att det var vin, en annan gång att det var blod, men vanligast att man bjöd henne vin i ett glas, som var blodfläckadt.
Slutsatsen blef för berättaren, att någon, som sett hennes krafter alldeles uttömda, i största välmening bjudit henne » någonting att dricka ».
Berättaren fann detta så mycket antagligare, som » m: lle de Sombreuil mycket vil på * minde sig, att hon var omgifven af personer som uppmuntrade henne: Mod, mitt barn!
mod, min dotter I folket beskyddar dig I » Detta bref skulle vara ganska intressant, om det ej hade starkt tycke af en mystifikation.
Hvad först angår tidpunkten, då m: lle de Sombreuil skall hafva vistats i Holland, hos bref-skrifv&amp;rens morbror, så förefaller det föga troligt att hon i slutet af 1790-talet skulle hafva föredragit denna vistelseort framför Tyskland, der hon ju förut uppehållit sig: 1799 vardt Holland en af skådeplatserna för koalitionskriget mot Frankrike; under de föregående åren spelade de franske republikanerne mästare i den ba-taviska republiken, der den ena statskuppen aflöste den andra.
Men ännu betänkligare är brefskrifvarens uppgift, att B.
Storm år 1799 var » president i bataviska republikens generalstater och chef för verkställande makten ».
Den som skrifvit detta har förverkat hvarje anspråk på att blifva trodd.
År 1799 funnos inga generalstater, utan en på två kamrar fördelad » representativ corps »; det fans ej heller någon » chef » för den verkställande makten, hvilken var anförtrodd åt ett kollegium af fem ledamöter, ooh advokaten B.
Storm hörde ej till dessa fem.
Et voilà justement comme on écrit l ’ histoire.
Â. Hedin.Året 1889,
politisk revy.
Otto Sjögren.
Man var på förband benägen att tilltro aret 1889 något politiskt stordåd, egnadt att återupplifva hundraårsmin-net af 1789.
Denna väntan har också ej alldeles besvikits, om än uppfyllelsen dröjt, ända tills framemot arets slut, da revolutionen i Brasilien med ens företeddes som ett oblodigt effektstycke till apoteosering af 1789.
För öfrigt har aret pä sin repertoar haft andra glansnummer, af hvilka ett (verldsutställningen i Paris) direkt anknyter sig till hundra-årsminnet, ett annat (den stora strejken i Rhenländerna) sannolikt ej är främmande för intrycket däraf, ett tredje (Stanleys fullbtfrdade färd genom Afrika) åtminstone håller för ögonen den pånytifödda europeiska civilisationens segrande gång genom verldsdelarne.
Dessa händelser, till och med den brasilianska revolutionen, hafva alla varit af fredligt kulturbringande art. Aret 1789 företedde den börjande stora öfversvämningen, den » déluge », hvars ankomst » après noos » redan Ludvig XY anade; under de följande åren steg öfversvämningen än högre och blef allt mer förödande.
Året 1889 framvisar däremot bilden af den skimrande regnbågen, som lyste på himmelen helt visst som erinring om den stora nederbörd som varit; huruvida den tillika enligt naturlagarne innebär något löfte att » ingen syndaflod mer skulle komma öfver jorden », derom tvifla visserligen fri-t&amp;nkarne, och hvad angår revolutionär öfversvämning, synes jo den brasilianska revolutionen vilja gifva dem rätt.
Först riktar sig blicken då sjelfmant, utau hänsyn till kronologisk ordning, mot färgspelets mest glänsande ljus-Vr Dapens Krönika.
3parti.
Den 5 maj öppnades med imponerande prakt och ståt den stora verldsutställningen i Paris.
Man hade på förhand fruktat att här skulle firas någon extra eklatant revolutionsfest, och derför hade de högmonarkiska rikena, med Tyskland i spetsen (och Sverige efterst) afbållit sig från officielt deltagande i utställningen.
Tant pis pour eux, såsom de sedan erforo då de efteråt till någon del ville vara med, men ej kunde få det.
Men man dröjde ej längre vid syndaflodshistorien, utan hade skridit fram till den därpå följande berättelsen om » Babels torn », hvilket nu blifvit uppfördt med större framgång än det gamla och utan » för-bistring », huru mycket än en sådan förespåddes och väntades.
Kring det väldiga Eiffeltornets fot höllo nu glada människoskaror från alla verldsdelar industriens förbrödrings-högtid på det vida fält där flere af revolutionens stormigaste uppträden egt rum.
» Men Sverige, Sverige, — Sverige dröjer än », klagade den under året aflidne skalden Fredin vid den hyllningsfest, som här den 5 maj under Hedlunds presidium gafs åt revolutionsminnet.
Huruvida man verkligen drömt några » stormaktsdrömmar under pickel-hufva », må lemnas derhän, då drömlifvet i alla händelser ej är yttring af ett fullt normalt själstillstånd.
Jullen, som med säkert snodd lina föres i släptåg efter det stora skeppet, kan nog svårligen drömma om att någonsin blifva fregatt.
Att tornbyggnadshistorien skulle få sitt moderna motstycke äfven däruti att byggandet skulle blifva afbrutet genom en &gt;förbistring », det hade man, såsom redan förut an-tydts, länge förespått.
Boulanger skulle som en » deus ex machina » tillställa den, och » författningsrevisionen i var det maskineri, som dervid skulle brukas.
Också varnade den österrikiske ministern Tisza mot deltagande i utställningen, på grund af den rysliga osäkerhet som skulle komma att råda i Paris.
Den 27 januari, kejsar Vilhelms födelsedag, valdes också Boulanger till en af de deputerade för staden Paris, och för ett ögonblick såg det ut * som om han i spetsen för talrika anhängare och med stora penningemedel till sitt förfogande skulle hafva segern i sin hand.
I de monarkiska länderna (äfven här i Sverige) hade man redan börjat egna honom panegyriska uppsatser, där man kunde mellan raderna läsa, att republikens snart stundande fall skulle blifva hans ovanskliga ära.
Nu blef emellertid afguden störtadnästan ännu snöpligare än fordom Svan te vit i Arkona.
Väl måste hans motståndare Floquet, med hvilken han förr en gång korsat sin väija, afgå från sin post som ministerpresident (14 febr.
), men Tirard, som en vecka derefter blef Floquets efterträdare, visade sig måhända ännu bättre kunna hålla Boulanger stången.
» Den tappre generalen » hade tagit till flykten, så snart det blef fråga om efterräkning för vissa fuffens, som han under den framfarna tiden begått.
Han for som flykting till Belgien, till London, slutligen till Jersey.
Det samlade materialet blef emellertid allt digrare, de därur mot honom framdragna bevisen allt mera bindande.
Den 8 augusti, då Eiffeltornet längesedan var färdigt, och utställningen pågick i fullt utvecklad glans, boijade den öfver honom nedsatta riksrätten inför franska senaten sina sammanträden i Luxembourgpalatset; den 13 fäldes han för » sammansvärjning », den 14 för » attentat och försnillning », och den sistnämnda var, såsom bevisen ådaga-lade, af verkligen skandalös art. Boulanger jämte Roche-fort och Dillon dömdes att » deporteras till någon bestämd plats ».
Det var ej att vänta att de skulle sjelfmant inställa sig för straffets undergående; de nöjde sig med att på af-stånd protestera mot domen, men dristade äfven till höjande af anhängarnes sjunkna mod att hotande hänvisa till de standande allmänna valen.
Man talar ibland om » moraliskt nederlag », ett sådant i fullaste mening hade den » tappre generalen » lidit, då han nu stod der som en öfverbevisad bedragare och försnillare.
Nederlagets följder fick han också vid de bebådade allmänna valen erfara.
Den sociala arbetarrörelsen räknar, äfven den, sina anor från den stora iranska revolutionen och synes hafva, åtminstone indirekt, tagit intryck af dess hundraårsminne.
Vi vilja ej tala om den svallvåg däraf, som gått öfver till vårt land; vi blott erinra om arbetardemonstrationen i Göteborg på nyårsdagen, om den ännu större demonstrationen här i Stockholm omedelbart före kungsjubileet den 21 jan., socialistkongressen i Stockholm (afslutad den 20 april, samma dag prins Erik föddes) samt slutligen de flerestädes hållna » bastiljfesterna ».
Det är i de stora kulturländerna som den afgorande striden en gång skall utkämpas, och där visa sig afven de förebådande stora symptomerna.
Till dessa hörde den stora socialistkongressen i Paris, hvilken afslöts den 26 juli, sedan den fattat beslut om 8 timmars normalarbets-dag, (för hvilken en allmän europeisk socialistdemonstration lär komma att tillställas den 1 maj 1890).
om tillsättande af arbetsinspektorer, valda af arbetarne sjelfva, men aflönade af staten, samt andra förslag, hvilka likaledes upptagits på det sociala arbetarepartiets program.
Denna kongress sammanträdde och arbetade i all yttre stillhet; men i Tyskland såg det i början verkligen hotande ut, då den stora vest-faliska grufarbetarestrejken utbröt ungefär samtidigt med parisutställningens öppnande.
Till all lycka slöts dock denna stora rörelse, i hvilken mer än 100,000 arbetare deltogo, i det hela fredligt, utan annan blodsutgjutelse än den, som militären i öfvermod eller obetänksamhet tillstälde, och som kostade en mängd fredliga resande lifvet.
Den unge kejsaren synes här hafva ingripit i det hela både allvarligt och förståndigt, om än hans något brutala tilltal till arbetare-deputationen klandrades och väckte ond blod.
I slutet af maj återupptogos grufarbetena och strejken var slutad, sedan den för arbetarne medfört någon förbättring, om än ej allt hvad man väntat.
Af ännu större omfattning blef den stora dockarbetarestrejken i London, hvilken fullständigt utbröt i slutet af augusti och åt de strejkande beredde rätt vigtiga medgifvanden.
Vid båda dessa rörelser förnekades allt yttre samband med socialisternas planer och sträfvanden; en viss inre solidaritet röjer sig dock omisskänligt och socialismen har äfven velat räkna de vunna framgångarne sig till godo.
Tyska regeringen förde emellertid på sedvanligt sätt sitt poliskrig mot socialisterna både inom eget land och kring dess gränser.
Isynnerhet hade man nu till operations-fält utsett Schweiz, där förhatade socialisttidningar utkommo.
Men den tyske agentens numera ej så alldeles ovanliga tilltag, att under falsk flagg af uppviglare göra sina spaningar, ledde denna gång till hans utvisning.
Bismarck sökte genast begagna denna händelse på ett sätt, hvilket tog sig ut som ett tillämnadt attentat mot den schweiziska republikens sjelfständigliet som neutral makt.
Den 5 juni afläts nämligen till schweiziska förbundsregeringen hans hotande not, livari förklarades, att Tyskland » tillsammans med de förbundna makterna funnit sig föranlåtet taga den frågan i öf-vervägande, huruvida Schweiz * neutralitet vore förenlig med upprätthållandet af fred och ordning i de öfriga staterna. » På samma gång republiken energiskt häfdade sin traktats-enligt försäkrade neutral i tetsrätt, sökte hon afväpna den tyska regeringens missnöje genom erbjudandet att tillsätta en generalprokurator för uppsigteu öfver främlingspolisen.
Men Bismarck nöjde sig ej därmed.
I en ny, ej mindre botande not af den 26 juni fordrade han ingenting mindre än en författningsändring med syfte att strängare underordna kantonernas lokalregeringar under centralregeringen i Bern i afseende på uppsigten öfver främlingarne, särskild t de i Schweiz lefvande tyska socialisterna.
Till en sådan åtgärd kunde republiken ej lemna sitt bifall, utan att principiell uppgifva sin sjelfstäudighet; men tviugande våldsåtgärder, hvarigenom Tyskland kunde liafva fattat fast fot i Schweiz, kunde icke heller ega rum, utan att stöta på opposition från de andra makternas sida.
Man företog då från tyska sidan en sträng gränsspärrning mot Schweiz, men äf-ven denna har måst uppgifvas eller mildras, och en förlikning har kommit till stånd på vilkor, som varit för republiken antagliga.
Genom anläggning af befästningsverk på S: t Gotthard samt i Wallis och Graubiinden söker emellertid förbundsregeringen hålla sig beredd för möjligen kommande eventualiteter.
Det centralmaskineri, med hvilket den gamle Bismarck och hans son fortfarande söka styra den europeiska fast-landspolitikens kurs, heter nu trippelalliansen.
Ryssland synes lemnadt utom räkningen, om man än i Berlin ibland visar synbar benägenhet att ställa tsaren till freds, t. ex. dä prins Ferdinand vid sitt nyligen gjorda besök i Österrike fick någon vink att ej besöka Preussens område, än mindre göra någon vist i Berlin.
Alltmer känner sig emellertid Ryssland missnöjdt, har länge på egen hand planerat ett tigerspr&amp;ng mot det väntade feta villebrådet i Orienten och drifver till Tysklands förargelse sin kurtis med Frankrike, ehora » föremålets » jakobinska kostym icke just är till behag.
Äfven i Berlin råder mot Ryssland en tilltagande förstämning, hvilken tydligt nog gaf sig tillkänna vid kejsar Alexanders besök därstädes den 11 okt.
Men trippelalliansen, som ger sig min af att vara ett bålverk mot både Ryssland och Frankrike, synes ejelf laborera med en viss svårighet att hålla ihop.
Det är egentligen Frankrikes attraktionskraft, som märkbart börjar öfva sin verkan.
Folkpartiet uti Italien uttalar sig gång på gång mot den ekonomiskt rninerapde anslutningen till arffienderna, de af gammalt ha-tade » tedeschi », och kastar i stället sina slängkyssar till Frankrike, den romaneske stamfränden, förkämpen för Italiens enhet, den borgerliga frihetens stärkta knytfäste.
Af-täckandet af Giordano Brunos staty i Rom (9 juni) gaf äfven anledning till några demonstrationer af politisk innebörd.
En annan demonstration tog sig särdeles handgripligt uttryck i attentatsförsök mot ministerpresidenten Crispi (13 sept.).
Äfven i Österrike förnimmer man med en viss nervös otålighet de återkommande lystringsorden från Berlin.
Att Österrike Ican söka andra kombinationer har också ibland antydts; illusionen om ett närmande mellan Österrike, Frankrike och Italien har åtminstone på visst håll förefallit nästan tjusande.
Svårare är måhända den inre söndring, med hvilken hvardera af de båda största alliansmakterna laborerar.
De i förbundsrådet representerade tyska furstarne lära nämligen ej så alldeles obetingadt underordna sig under det preussiska förmynderskapet, utan låta märka något som liknar opposition.
Får en sådan utveckla sig måtte Tyskland ej faktiskt vara fullt så starkt, som det ser ut att vara — vid de stora militärmanövrerna.
Därtill kommer också den, trots hänsynslös användning af statens alla maktmedel, alltjämt tillväxande och allt fastare organiserade sociala rörelsen.
Inom Österrike stå de olika nationaliteterna alltjämt söndrade.
Ungern vållar Österrike måhända ej så mycket trassel, som Norge vållar Sverige, men meningsskiljaktigheter, äfven af politisk art, förefalla mellan de båda riks-halfvorna.
Nu hafva äfven czecherna böljat röra på sig.
Vid böhmiska landtdagen visade sig nationalitetsspänningen genom de tyska ledamöternas uteblifvande, och motion väcktes (24 okt.
) att kejsaren skulle låta kröna sig till konung af Böhmen.
De tyska och österrikiska regeringarne måtte känna behof af förbundssammanhållning i det yttre.
Kalnokys besök hos Bismarck på Friedrichsruh (2 no v.) vit-nar derom och kejsar Wilhelms samtidiga besök i Kon-stantinopel (3 nov.
) påminner om gemensamt bevakande af intressen i Örienten.
Trippelalliansen försmår nu ej att karessera de mindre staterna.
Huru det nu än är med dessas regeringar, men på folken tycks den ej utöfva någon vidare attraktionskraft.
De omständigheter, som föranledde Bexells interpellatiou i svenska riksdagen (6 mars) och med den förknippade sig,tjena nog som bjärt illustration i saken, ehuru vi här blott antydoingsvis erinra om dem.
Likaledes underligt verkade den sedan i Wesersche Zeitung, en » liögtbetrodd » tysk tidning, införda försäkran, att » hvar man » i Tysklaud vet om svenska förbindelsen med trippelallianserna, fast man finner olämpligt att i den saken inviga de svenska riksdagsbön-derna (ungefärligen sä föllo ordalagen).