Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. måtte fastställa att kristendomsundervisningen vid Elementarläroverken ordnas i enlighet med sednaste Läroverkskomités förslag, äfvensom att för folkskolorna de uti samina förslag för de 3 första klasserna gifna bestämmelser måtte blifva gällande. 170 Den 18 Augnsti.
Uti förra delen af Hr Tersmedens nu afgifna förslag kan jag icke instämma.
Den värde talaren har nemi. begärt att undervisningen vid elementar-läroverken måtte ordnas i enlighet med sednaste l;iroverks-komités förslag; — och ansett, det inga betänkligheter borde möta vid att på en gång förändra de uti ifrågav:de hänseende nu gällande. stadganden.
— Jag är härutinnan af alldeles motsatt tanke; och tror, att om man vill allvarligt arbeta för en sakförbättring, så mäste man akta sig att ändra och lappa så ofta, att det till slut blir alldeles omöjligt att veta, hvad som i sjelfva verket är bäst. — 1 likhet med Utsk:t, anser jag, att de af Hr Tersmeden öfverklagade olägenheter icke äro så allmänna eller allmänt insedda, att man har skäl att tro, det K.
M:t skall ändra, hvad som så nyligen blifvit stadgadt.
Samme talare har väckt förslag derom, att kristendoms-undervisningen i folkskolorna måtte ordnas på det sätt, som läroverks-komitén föreslagit i afs.-de på de 3 första klasserna af elementarläroverket.
Jeml. komiténs förslag skulle i dessa 3 klasser endast läras biblisk historia, Luthers lilla katekes med muntliga förklaringar samt valda bibelspråk och psalmer.
Dessa muntliga förklaringar skulle, enl.
Hr Tersmedens mening, meddelas i folkskolorna af dervarande lärare.
Med den kännedom, jag kan hafva om ifrågav:de lärare-klass, befarar jag, att bland densamma högst få finnas, ät hvilka jag skulle vilja anförtro mina barns handledning i kristendomskunskapen.
Om jag ock skulle tilltro mig förmåga och tillfälle att, hvad mina barn beträffar, fylla hvad som i detta fall vid folkskolan kunde brista, och antager, att. jemväl samma förhållande eger rum med mången annan, så är dock en sådan af kristendomsundervisningens i skolau brister påkallad nödvändighet för föräldrar att sjelfve deltaga uti barnaundervisniugen ingalunda tillfredsställande, helst det väl torde få tagas för gifvet, att minsta delen af föräldrar och målsmän ega på en gång insigt, skicklighet, tid och vilja att det göra.
Och då en synnerlig vigt ligger deruppå, att religionsundervisningen vid folkskolorna är så god som möjligt, skulle jag högeligen beklaga, om E.
St:r uttryckte den åsigt, att utöfver Luthers lilla katekes och någon kännedom af bibliska historien, ingenting annat än några, efter måhända föga skickligt val, utantill lärda, spridda bibelspråk och psalmversar jemte muntliga katekesförklaringar af folkskolelärarne vid folkundervisningen behöfdes.
Jag anser i likhet med Utsk:t, att i anledn. af frih. Creutz’ motion i ämnet icke någon åtgärd bör af R.
St:r vidtagas; och tror ej helier det vara lämpligt att E. Sl:r till K.
M:t aflåta den uti sednare punkten af Utsk:t föreslagna und. skrifvelse.
Detta förslag har äfven Hr Tersmeden funnit olämpligt och på så goda skäl afstyrkt, att jag skulle anse det föga passande att vidare med skäl deremot upptaga R. o. Ad:s tid.
Jag hemställer, lika med Hr Tersmeden, att detta Utskds förslag icke må till någon E.
Stms åtgärd föranleda.
Den 18 Angna ti. 171 Hr Cederschiöld Gustaf:
Den tvist, som här fores, tor de lämpligast kunna benämnas en tvist om methoden af dogmers lärande utantill.
— Vanligtvis sätter man katekesutanläsningen, så att säga, på en viss melodi, för att lemna någon ledning för gehöret, icke för tanken.
Man befarar att, om man icke har en sådan der skrifven uttolkning, att ordagrannt lära utantill, följden skall blifva att irrläror komma att taga öfverhanden.
Man vill fördenskull icke lemna folkskolelärarne rättighet att meddela nödiga förklaringar.
Då nu likväl händelsen är att barnet icke sjelf begriper den Lindblomska förklaringen, så måste dock på denna förklaring följa ytterligare en förklaring.
Denna förklaring af »förklaring» kan väl icke rimligen äfven vara skrifven.
Således upkommer äfven under nuv:de förhållanden möjlighet af irrläror.
Den skrifna förklaring åter, som nu är att tillgå, är sannerligen icke annat än ett tomt ljud, en ljudande skälla.
Reservanten, Hr Doktor Rundgren, har ansett det föga värdigt för R.
St:r att ingå till K.
M:t med begäran om upphäfvande af ett förhållande, som icke grundar sig på någon lag.
Det har dock under diskussionens lopp blifvit af Hr Tersmeden ådagalagdt, att ifrågavrde förhållande verkligen grundar sig på lag.
Om ock detta icke vore händelsen, skulle jag dock tro, att en dylik R.
Stms begäran vore tillräckligt befogad deraf, att merberörde utanläsningsmethod såsom praxis så allmänt inrotat sig.
Samma reservant har vidare, med hänsigt till den egentliga stridsfrågan, d. v. s. utanläsningen, yttrat: »Kristendomen är icke »blott lära, utan lif.» — (På grund af denna åsigt synes mig att reservanten bort komma till ett, aldeles motsatt resultat, d. v. s. att barnen borde ledas till kristendomen, men icke erhålla densamma inpräglad medelst utanläxor.) — »På båda dessa faktorer »har läraren att akta vid undervisningen.
Syftemålet: en lefvan»de kristendom, kan vinnas både på utanläsningens och icke-utan»läsningens väg; men ingendera i och för sig allena leder till »målet; endast i förening utgöra de den stora kungsvägen.
Den »förra kan blifva en död bokstaf». — (uti detta påstående har reservanten ganska rätt, d. v. s. såvida man deråt får gifva den utsträckning, att utanläsningen icke allenast kan blifva, utan äfven i allmänhet blir en död bokstaf) — »som saknar både ljus och »värme; den sednare kan vara en skimrande bubbla, som glänser »ett ögonblick och snart smälter till intet.»
Detta sista uttryck förstår jag verkligen icke.
— Konsten att svara på dogmer borde väl snarare kallas »en skimrande bubbla».
Har åter barnet med känslan upfattat religionen, så är väl icke denna benämning lämplig.
— Just derigenom bibringas nemligen de af reservanten omtalta ingredienser »ljus och värme».
Besinnar man, på hvad sätt en bok, upstäld i frågor och svar, måste inrättas, kan jag icke tro annat än att man ovilkorligen skall finna att denna bok omöjligen kan blifva så tydlig som erfordras för barnets svaga begrepp.
Man måste nemligen uti en sådan bok söka att uti så få ord som möjligt innefatta så många och stora tankar som möjligt.
Följaktligen kommer alltid - - -*■ I 172 Den 18 Augusti. en katekesförfattares bemödande att gå ut derpå, att vara i möjligaste måtto kort; — men, M.
Hrr, det är just denna korthet, som blir ofattlig för barnet.
Slutligen yttrar D:r Rundgren uti sin reservation en sak, hvilken kanske icke direkt hör till frågan, men som dock har sin ganska stora märkvärdighet.
Så lyda orden: »Har oek sät »tet mångenstädes hitintills icke varit det rätta, så innebära de »stora förändringar i vårt kyrkoskick, hvilka blifva en följd af »den förändrade lagstiftningen i den religiösa frågan, en långt »kraftigare maning till visligt och nitiskt arbete än någon skrif»velse från R.
St:r, vare sig för eller emot katekesens utanläs»ning.
Det är icke allenast ovanligt, utan äfven för mig i hög grad glädjande att höra, att just från det Högvördiga Stånd, som egentligen motsätter sig all religionsfrihet i Sverige, erhålla det medgifvande att en sådan frihet, äfven så modifierad som den här i landet blifvit, dock kan antagas böra verka till en bättre och mera nitisk kristendoms-undervisning.
Om reservanten haft rätt i detta påstående, hvilket jag ingalunda vill bestrida, så bevisar just detta, att af den täflan, som måste uppstå mellan de olika troende, ovilkorligen mera nit och drift i undervisningen alltid skall komma att blifva en följd.
Jag tror likväl icke, att detta behöfliga nit kan tillräckligt frammanas under de inskränkningar, som vid nuv:de förhållanden ega rum, utan att man ännu har några serskilda föreskrifter af nöden för att liksom framdrifva detsamma.
Jag förenar mig med Hr Tersmeden, emedan man genom det af honom framstälda förslag obestridligen vänder sig mer till barnens förstånd än till deras minne.
Hr Carlheim-Gyllenskjöid:
Jag kan ingalunda med gifva riktigheten af den siste talarens påstående, att nemi, den strid, som här föres, egentligen är en strid ronde metod och dogmers lärande utantill.
Den afser, enligt mitt förmenande, egentligen att bibringa barnen en lefvande, för tid och evighet gagnande kristendomskunskap.
Jag har vid ett föreg:de tillfälle uti detta Högh Stånd förklarat, det min åsigt är, att de af Hr Cederschiöld såsom motsatser omförmälda begge metoderna af utanläsning och muntlig förklaring, den sednare i förbindelse. jemväl med bibringande af biblisk, eller rättare Bibelns historia, d. v. s. den i Bibeln framstälda historien om Guds folks öden och Hans nådeinrättningar för deras frälsning — måste åtföljas, såvida derigenom något verkligen; godt skall kunna åstadkommas.
Afven de talare, mot hvilka jag nu uppträder, hafva icke förnekat att Luthers lilla katekes må begagnas till utanläsning.
Sålunda synes mig, att just deras egna yttranden gifva det bästa stöd för riktigheten af min åsigt.
De hafva nemi. sålunda upphäft sin egen sats, att den undervisning, som sker med utanläsningen, blifver endast död och onyttig.
Min öfvertygelse är, att i jemnbredd med dogmernas inlärande, d. v. s. inlärda svar å gifna bestämda frågor, ganska väl en god, muntlig förklaring kan med - Den 18 Angust!. 1?3 delas, — en förklaring, sora gör det utantill lärda ordet lefvande och reder begreppet för barnet.
Detta anser jag vara rätta metoden vid undervisning i religiönsläran.
Att derjemte, som här blifvit y 11 rad t och af läroverks-komitén föreslaget, meddela barnet en lefvande framställning af kristendomens historiska grundläggning och utveckling, får jag, långt ifrån att motsätta mig, tvärtom på det varmaste förorda.
Då man här andrager, att resultaterna på de ställen, der utanläsningsmetoden tillämpats, varit bedröfliga, borde man vara beredd — hvad som dock torde vara svårt — att bevisa, det bättre resultater upkommit, der utanläsning icke egt rum.
Här har, såsom skäl mot utanläsningen, bland annat yttrats, att man kan vara ganska väl underbyggd och bevandrad i sin kristendom, utan att hafva öfvat någon utanläsning af katekesen.
Detta må medgifvas.
Afven jag känner åtskilliga sådana personer.
Men detta allt bevisar i förev:de fall intet, enär ett sådant förhållande otvifvelaktigt, och så vidt jag vet, alltid härflutit deraf, att personerne haft utmärkta lärare, sådana, som icke vanligen bestås i folkskolorna.
Hr Cederschiöld har, bland annat, yttrat, att det genom katekesens utanläsning skulle vara skollärarne liksom förmenadt att bibringa barnen historisk framställning af kristendomen.
Jag kan för min del icke inse grunden för en sådan slutsats, som dessutom af dagliga erfarenheten vederhigges.
Dör öfrigt har frågan, huruvida katekes utanläsningen grundar sig på föreskrift, blifvit uptagen af de båda föreg:de talarne.
De hafva båda förklarat, att så är händelsen.
Hr Tersmeden har äfven uppgifvit författningar, som skulle gifva stöd åt denna hans åsigt.
Det är Kongl. Stadgan ang:de Folkundervisningen i riket af den 18 Juni 1842, som i sådant hänseende af honom hufvudsakligen blifvit åberopad.
Der föreskrifves, att för antagande till Elev uti Folkskolelärare-Seminarium fordras, bland annat, att kunnautantill Luthers lilla katekes med den antagna förklaringen.
Detta finner jag vara en ganska billig och naturlig föreskrift.
Då denna lärobok är för Folkskolelärare aubefald, böra de väl dermed vara så hemmastadda, att de kunna den.
Väl bekant är, att allmogens barn ofta lära den vid 8 å 10 års ålder.
I följd deraf skulle ock vara ganska betänkligt, om icke Folkskolelärarne i ämnet egde erforderlig grundlig kännedom, bland annat, för att rätta en hos barnen lätteligen upkommande felaktig upfattning af katekesens innehåll.
Men att någon ovilkorlig föreskrift gifves för barnen att i folkskolorna lära sig den s. k.
Lång-katekesen o utantill, är icke bevisadt, och torde svårligen kunna bevisas.
Åberopade Kongl. Stadga innehåller endast, att de ämnen, som läras vid Folkskolelärare-seminarierne, äfven utgöra »föremål för undervisning i folkskolorna».
Hvarje utexaminerad folkskolelärare skall kunna katekesen utantill, och han skall deri undervisa.
Så mycket är stadgadt.
Men om undervisningen bör vara förenad med utanläsning eller ej, derom är icke något föreskrifvet. 174 Den 18 Augusti.
Till stöd för mitt antagande, att en sådan bevisning svårligen låter sig verkställas, anser jag tillräckligt andraga, att här i sjelfva luifvudstaden konfirmeras icke så få, lika väl arbetsklassens, som så kallade bättre mans barn, hvilka icke kunna katekesen utantill.
De förhöras i hufvudstadens kyrkor, utan att något enda svar, på de frågor som framställas, afgifves med katekesens ordalag.
Det är knapt tänkbart, att sådant skulle kunna ega rum, att
Domkapitlets ledamöter skulle drista öfverse med och lemna opåtaldt ett slikt förhållande, om det vore olagligt.
En folkskole-lärare således, hvilken icke är bättre utrustad för sitt kall, än att han åtnöjer sig med att ensamt lära barnen läsa katekesen utantill, utan att bry sig vidare om ett rätt förstånd eller uppfattning af det lästa, en sådan lärare kan visserligen till en tid låta undervisningen dervid stadna, såvida församlingen, vederbörande Skolstyrelse och Pastor låta det så illa tillgå.
Men att det skulle vara förmenadt för en folkskole-lärare, att till katekesläsningeu foga de bästa möjliga förklaringar, eller andra lämpliga medel att göra kristendomskunskapen lefvande och fruktbar hos sina lärjungar, — det är orimligt att påstå.
För att likväl med ett exempel visa vådan af att åt folkskole-lärare i allmänhet lemna rättighet att undervisa efter eget godtycke och att efter sina hugskott tolka kristendomens läror, tillåter jag mig anföra, att en sådan lärare, hvilken antagits till böuförrättare vid en helsobrunn, dervid företog sig att rörande kristeudomssanningarne yttra sig på ett sätt, som med rätta väckte stor förtrytelse, icke allenast hos de prester, som tillfälligtvis besökte brunnen och hörde honom, utan äfven hos brunsgästerna i allmänhet.
Jag hörde sjelf en prest uti en angränsande församling från predikstolen varna sina åhörare för honom och förmana dem att icke tro på hans tal.
Och om, såsom allmänt sades, dessas innehåll af presten riktigt återgafs, så funnos visserligen till sådan varning och förmaning goda skäl.
En person, medlem af Högv.
PresteStit, har berättat, att han af en bland sina pastoratsboer en gång inbjöds att åhöra samme talare, för att komma i tillfälle att yttra sig öfver hans lära och skicklighet.
Efter talets slut frågade honom kyrkoherden, om hail sjelf kunde mena, hvad han i åtskilliga delar under talet yttrat och pastorn sig till minnes tecknat.
I början förnekade han då, att hafva så yttrat sig; men då alla närvarande enstämmigt intygade, att hans ord så fallit, som Pastorn uppgaf, begynte han försvara dessa.
Slutet blef, att presten förklarade sig anse för en pligt, att göra allt hvad han kunde, för att hindra honom vidare uppträda i församlingen, samt att han ämnade för sådant ändamål, om det behöfdes, mot honom begagna äfven lagens makt, emedan hans läror stöde i uppenbar strid mot vår kyrkas bekännelse och en rätt kristendom.
Ehuru jag således lika varmt som någon annan önskar att med kristendoms-undervisningen måtte ställas på annat, bättre sätt, än som nu är förhållandet, tror jag likväl icke att, såsom Hr Tersmeden förmenat, någon «ändamålseuligare auordning» vin - Den 18 Augusti. nes genom antagande af Liiroverks-komiténs förslag, hvars förordande jag alltså afstyrker, ölvertygad, att de åtgärder, som af K.
M:t vidtagits och i hufvudsakliga delar blifvit af PresteSt:t understödda, bättre leda till det mål, vi alla åsyfta.
Anledningen dertill, att jag ånyo begärt ordet, har varit, att jag ansett mig skyldig till besvarande uptaga några af den siste talaren afgifna anmärkningar.
Uti sitt första anförande yttrade denne talare att många farhågor skulle komma att möta förändring af en så nyligen promulgerad lag, en lag, som för så kort tid sedan blifvit bragt. i verkställighet.
Detta ansåg nemi.
Hr Carlheim-Gylleuskjöld skulle vara förhållandet med den ifrågav:de skolstadgan.
Jag tillåter mig dock fästa upmärksamheteu deruppå, att här icke är fråga om någon absolut förändring, utan endast om rättelse af en enda punkt.
Denna punkt är visserligen af största vigt; men på samma gång som just uti denna punkt
Läroverk-komitéens förslag ega företräde framför motsvarande punkt uti den nu gällande lagen, står verkligen också berörde punkt uti Komitéens förslag i öfrigt uti så nära konseqvens med de andra delarne af den nådiga stadgan, att någon egentlig förändring af nämnde stadga i sin helhet icke kan påstås genom vidtagande af förev:de åtgärd komma att ega rum.
Hvad derefter beträffar samme talares yttrande att det skulle blifva förenadt med stora vådor att öfverlemna den mundtliga förklaringen till vederbörande folkskollärare, synes mig den uti berörde hänseende uttalade farhåga redan hafva blifvit af Hr Cederschiöld pä ett fullt tillfredsställande sätt vederlagd; hvadan jag får uti nämnde svaromål till alla delar instämma.
Hr Carlheim-Gylleuskjöld har vidare uti dess sednare anförande anmärkt som en inkonseqvens af Hr Cederschiöld och mig att vilja bibehålla Luthers lilla katekes, på samma gång som vi önskat förändring af den äfven uti läroboken förekommande förm af frågor och svar.
Med ani. häraf ber jag dock att få erinra att i alside å Luthers lilla katekes ett särskildt förhållande eger rum.
Man torde nemligen böra ihågkomma att denna katekes icke allenast är ganska kort, utan ock skrifven af vår Reformations grundläggare, samt att den dessutom nr inom vår kyrka antagen som en symbolisk bok.
Detta oaktadt, anser jag icke att denna lärobok bör stå ensam, utan att rätteligen vid sidan af densamma den Bibliska Historien skall ställas.
Med detta ord »Biblisk
Historia» menar jag dock icke dessa ofta högst lumpna compendier, hvilka icke sällan vid våra folkskolor och läroverk begagnas, utan en fullständig Biblisk Historia.
Då ytterligare samme talare med ett exempel från en helsobrunn velat ådagalägga den stora vådan utaf alt öfverlemna kristendomsundervisningen vid folkskolorna ensamt ål folkskolelärarne, får jag fästa uppmärksamhet deruppå, att enligt nu gällande lag, d. v. s. för närv:de, ligger kristetidomsundervisningen icke uteslutande i folkskolelärarnes vård, ty Pastor, för att icke nämna m 1 > e ii 18 Augusti folkskole-direktionerna, liar en gifven skyldighet sig i lag anbefald att vaka öfver folkskolan i församlingen; och uppfyller han denna pligt riktigt, så måste dessa så mycket omordade vådliga följder böra kunna förekommas.
Den tid är i öfrigt icke så långt aflägsen att icke både Hr Carlheim-Gylleuskjöld och jag kunna ihågkomma den, då folkskolan i dess nuv:de skick icke existerade, utan vid tillfälliga husförhör på landet presterskapet ensamt hade vård om kristendomsundervisningen.
Jag har, detta oaktadt, ofta varit i tillfälle att derstädes höra Svedenborgianismens läror så tydligt uttalade, att jag fruktar, det man, äfven om all befattning med religionsundervisningen fråntages skollärarne, icke skulle finna de af Hr Carlheim-Gylleuskjöld omtalta farhågor aflägsnade.
Såsom ett bevis att utanläsningen icke f. n. anses nödig, har
Hr Carlheim-Gylleuskjöld vidare andragit, det examina, den förutan, skulle hållas här i Stockholm inför vederbörande
Domkapitels ledamöters ögon.
Hr Carlheim-Gylleuskjöld synes dock aldedeles härvid vilja förbigå den omständighet, hvartill jag vid många tillfällen varit vittne, att nemi. i landsorten ett helt annat förhållande i berörde hänseende eger rum.
För öfrigt torde hvad Hr Carlheim-Gylleuskjöld åberopat såsom varande i detta fall ett faktum i vår hufvudstad, endast ådagalägga att sakens natur redan här kommit att föra menniskorna på den väg, som jag och de med mig liktänkande önska i lag stadgad.
Slutligen får jag erinra
Hr Carlheim-Gylleuskjöld, det jag uti mitt förra anförande alldeles icke påståtf, att utanläsningen är i lag anbefald, utan endast att den ifrågav:de läroboken är anbefald för folkskolelärarin.
Så länge den lärobok, som begagnas, är en lärobok, upstäld i frågor och svar, kommer dock utanläsningen att såsom en gifven följd qvarstå.
Då dessutom hvarje vetande har sin historia, måste ock kristendomen hafva sin historia, hvilken ligger för oss uti Guds ord, sådant det i den heliga Skrift är uppenbaradt.
Hr Carlheim-Gylleuskjöld:
Hr Tersmeden har yttrat, att vådan af alt öfverlemna ifrågavide mundtliga förklaringar till folkskolelärarin paralyseras derigenom, att vederbörande presterskap vakar öfver undervisningen.
Om ock vår erfarenhet icke vederläde denna upgifts riktighet, borde man dock knnna inse, att det, äfven med bästa vilja, icke är möjligt för presterskapet, särdeles i större församlingar, hvarest somligstädes 3 till 6 folkskolor med särskilde lärare finnas, att så kunna vaka öfver kristendomsundervisningen, att icke, deras bemödanden oaktadt, brister, för att icke säga irringar, skola i denna undervisning upstå.
För att komplettera berättelsen om den folkskolelärare, hvars mundtliga förklaringar jag uti mitt förra anförande omnämnde, får jag tillägga, att denne lärare slutligen måste afsättas för sitt sätt att sköta sina åligganden.
Hr Tersmeden har uti dess senaste yttrande misstagit sig om rätta meningen af en utaf mig förut meddelad npgift.
Den värde talaren De ii J8 A 11 g ne ti.
177 talaren synes nemligen hafva upfattat mig så, att han tror, att det varit vid skolexamina hår i Stockholm, som de af mig omlaita förhör utan begagnande af katekesutanlåsnlng ifiågakommit.
Att Hr Tersmedens upfattning i detta fall blifvit oriktig, är dock icke af mig förvålladt, ty jag sade uttryckligen, att det varit vid de konfirmationsförhör, hvilka i hufvudstaden anställas, som jag ofta icke fått höra ett enda svar uprepas ur katekesen.
Samme talare har ganska vackert och riktigt sagt, att kristendomens historia ligger för oss uti Guds ord, och har redan förut uttalat den önskan, att denna historia, såsom den framställes i den Heliga Skrift, måtte blifva den första religionsundervisning, som meddelas.
På samma gång, som jag till alla delar instämmer uti Hr Tersmedens berörde önskan, kan jag likväl icke annat än befara, att just antagande af läroverkskomitéens förslag skulle komma att motarbeta upfyllandet af en sådan önskan, enär de uti samma förslag gifna bestämmelser, på ett alldeles oförklarligt och högst olämpligt sätt, liksom utportionera katekesens hufvudstycken på 3:ne klasser, medelst föreskrift huru mycket, nemi. högst två hufvudstycke!!, som får läsas i hvarje klass.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att, beträffande Utskrts i 2:dra punkten gjorda hemställan, yrkats af Hr Carlheim-Gylleuskjöld bifall till densamma, saint af Hrr Tersmeden och Cederschiöld, att It. o. Ad. för sin del skulle besluta, »att Rikets St:r måtte hos K. M:t anhålla, att, med uphäfvande af hvad som hittills blifvit i detta ämne stadgadt, kristendomsundervisningen vid Elementarläroverken måtte varda ordnad enl. den seduaste Läroverkskomitéens derom afgifna förslag, samt att vid folkskolorna de läroämnen och den läromethod måtte införas, som af berörda Komité i afside på nämnde undervisning föreslås för de tre första klasserna»; och hade, livad åter anginge Utkits i 3:dje punkten gjorda tillstyrkande, hvilket, i händelse Hr Tersmedens förslag till beslut af R. o. Ad. antages, komme att förfalla, Hr Carlheim-Gyllenskjöld yrkat, att Utskits berörde tillstyrkande måtte afslås; till följd af hvilka yrkanden de båda punkterna skulle göras till föremål för särskildaproposir.
Hiirelter framställde H.
Exc. propos. å bifall till Utskits i 2:dra punkten gjorda hemställan, och då dertill svarades många ja jemte några nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Hr Cederschiöld, Gustaf: Då R. o. Ad. afslagit Frih.
Creutz’ motion, anhåller jag att vid 3:dje punkten uti Utlåtit måtte efter ordet »katekesförklaring» tilläggas orden »som icke är atfattad i frågor och svar.»
I ani. häraf förklarade H. Exc., att då det af Hr Cederschiöld nu gjorda yrkande icke blifvit afgifvet under den numera afslutade diskussionen i ämnet, kunde H. Exc. ej framställa propos. derå.