Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ene efter den andre af herrarne lämnade spelborden och slog sig ner bredvid Wanda för att se, hvad hon gjorde.
Hon skrapade, lade hufvudet på sned för att döma om effekten och var djupt intresserad, allt under det hon förde en liflig och skämtsam konversation.
Herrarne voro också mycket ifriga att se på, hur hon trollade fram en hed med mjuka konturer.
»Det skall se ut som stelnade vågor», sade hon upplysande.
Det här ska’ vara några förkrympta björkar, det var riktiga träddvärgar med kvistiga stammar och våldsamt vridna grenar.
Och så de här starkt belysta snöbergen i bakgrunden.
Mazère förklarade »tekniken» för de nykomne.
— Går du, Skog? frågade Säfve.
— Jag skall in och se hvad damerna hålla på med.
— Det får jag väl också göra, när detta är färdigt, sade Wanda.
Stör jag kanske?
— Nej, vi ha slutat.
Betjänten kom in och anmälde, att tébrickorna bjödos i salongen.
Nästan samtidigt hade Wanda fått färdig sin Dovrefjälls-platå.
— Se här har ni er tallrik igen, herr Säfve, låt tvätta af den.
— Åhnej, nu har ni förstört den för mig.
Nu kan ni ej utplåna ert svarta dåd.
Hör ni, fru Kurt, ni får spara fernissan litet på er andra handled, och i stället använda den på den här tallriken.
— Det är ingenting att gömma på!
Vill ni verkligen ha den?
— Visst vill jag.
Men jag vill också att ni skall skrifva något under den.
— Signera?
Nej, jag tackar.
Sätt er ner, skall jag diktera.
Skrif:
Lys over fjældet!
Han tog tallriken och låste in den i skåpet med handskrifterna.
— Och så kommer ni upp i morgon och fernissar den?
— Det är den första idéella behållning, jag haft från någon af våra stora middagar.
— Kom nu Wanda, sade Kurt i dörren.
Och lägg bort cigarretten för all del.
När de gingo genom kabinettet, sågo de Clara Mazère sitta i ett hörn i ifrigt samtal med unge Skog.
På hennes mans förfrågan, hvilka viktiga saker de afhandlade, sade hon skrattande, att de »talade affärer».
— Nå, det var ju mycket trefligt hos Säfves i afton, sade Kurt, under det han och hans hustru gingo nerför avenyen.
— Ja, där var så trefligt där kunde bli under sådana förhållanden.
Hör du, Wilhelm, lofva mig en sak, riktigt på din heder, och det är, att vi aldrig skola behöfva ha sådana där middagar, efter hvilka jag måste sitta inne hos herrarne för att inte ställa till skandal hos fruarna.
— Och det tror du inte, du gjort nu?
Men jag inbillade mig, att du hade roligt.
— Det hade jag, det var betydligt roligare än att se på fru Säfves smutslårar.
Men du måste lofva mig, att vi aldrig, hör du, aldrig skola ha middagar med nio rätter mat, för det anser jag som ett fattigdomsbevis.
Sade hon ingenting till dig om betalningen?
Hvar gång Hedvig
Claesson kom hem från de spellektioner, hon gaf de Mazèrska och Kronfeltska barnen, frågade modren henne detsamma och fick alltid samma svar:
— Nej, inte ett ord.
Jag börjar tro, att det är hopplöst.
— Kan du inte påminna?
— Det är så svårt, men jag blir väl tvungen förr eller senare.
Det går inte i längden.
Det hade gått länge nog.
Mor och dotter satte ut formliga vänteterminer för sig, — får du det inte till påsk, måste du säga ifrån — betala de mig inte till jul, påminner jag bestämdt.
Men både påsk och jul kommo och gingo.
Fru Mazères två flickor, de minst musikaliska barn i världen, och fru Kronfelts late Magnus fortsatte alltjämt sina spellektioner och deras mammor fortsatte med att glömma betala dem.
Glömma var inte engång ordet!
De ignorerade bara fullständigt, att ej allt var klart.
När de råkade Hedvig, talade de om allt annat än att inlösa de biljetter, barnen samvetsgrant efter slutad lektion lämnade henne.
Clara var som alltid välviljan själf.
Kanske det roade Hedvig att se det här, som hon fatt hem i dag, eller det här, som hon köpte i går, det nyaste för säsongen.
Så gaf hon Hedvig allt som oftast de abonnerade konsert- och teaterbiljetter, hon själf inte hade lust att begagna, visade henne, kort sagdt, all möjlig vänlighet, men att hon tänkte göra rätt för sig, visade hon inte.
— Vi få spara, suckade Hedvigs mor, det är det enda, vi kunna göra.
Alida Claesson hade före sitt giftermål varit en af Göteborgs rikaste flickor, barndomsväninna och skolkamrat med Amelie Rickner.
Hennes man förstörde hennes förmögenhet och rymde till Amerika.
Sedan dess hade hon med största svårighet sökt kämpa sig fram.
Hon hade dragit sig undan från sina forna umgängesvänner, flyttat till ett billigt kvarter af staden och tog emot sömnad för främmande.
Att hon förmått reda sig, medan hennes flickor voro små, var henne alltjämt ett under.
Det hade endast gått för sig medels den största sparsamhet och en otrolig flit.
När flickorna kunde taga vid, var hon alldeles utarbetad.
Lyckligtvis hade både Hedvig och Agda ärft hennes energi och ambition.
Hedvig gaf musiklektioner, Agda var anställd på Säfve Kurt & comp:s kontor, en plats, som Amelie Rickner skaffat henne.
Amelie var på väg till sin väninna.
Det hade fallit snö under natten, och den låg ännu kvar i alléerna men i ett så tunt lager, att då den tilltrampades under gåendet, syntes den svarta marken i fotspåren.
Fast det var ganska tidigt på förmiddagen, korsade en mängd dylika spår hvarandra, och snön såg moddig och nedsölad ut undantagandes bakom ståltråden under träden, där den låg hvit och ren i små mjuka drifvor.
Det var som om det fanns ett inre samband mellan den nedtrampade vägen och Amelies tankar.
De rörde sig om gårdagen.
De tunga tankarne vandrade fram öfver prakten och ståten och liksom trampade igenom dem, så att det mörka underlaget kom fram.
Det var för Amelies pietetsfulla natur en verklig sorg, att det var hennes familj, Säfves, som gaf tonen till det i hennes tycke vansinniga öfverdåd, som utbredt sig.
Hon tänkte på de gamla, på sin far, som varit så rädd att väcka uppseende, på modern, som aldrig haft något personligt lyxbehof.
Från det gamla Säfveska huset hade utgått en atmosfär af gästfrihet, hemtrefnad och konstsinne, som liksom genompyrde luften i många andra hem.
Hon sörjde öfver att Konrad och Eleonore genom det smittande exemplet af sitt lefnadssätt faktiskt drogo en mängd lättsinniga människor in i hvirfveln.
Det var som om de tändt ett stort fladdrande ljus, hvilket lockade surrande och bländade nattfjärilar att flyga in och sveda vingarne.
I går hade Amelie hört talas om en, som kommit farligt nära ljuskretsen.
Hon hade hört, att Otto Lundbäck, som också var kontorist hos firman, visade lilla Agda Claesson mycken och trägen uppmärksamhet, och det var om detta hon ville tala med Alida, på samma gång hon hälsade på sin skyddsling, gumman Beck, för hvars inackordering i familjen hon betalade.
Förhållandet mellan Amelie och Alida Claesson hade af den senare utan direkta ord blifvit så fastslaget, att hon väl mottog det stöd, Amelie kunde gifva henne, genom att skaffa Hedvig lektioner och Agda platsen på kontoret, men aldrig någon pekuniär hjälp, i hvilken form det vara månde.
— När jag behöfver låna, lofvar jag att inte vända mig till någon annan än dig, för tillfället reda vi oss utmärkt.
På det enklaste sätt i världen, vi ha alla tre den mest utpräglade fasa för skuld, det vi inte kunna betala kontant, får inte existera för oss.
Det allra oundvikligaste först, det andra får variera efter de mer eller mindre goda tiderna.
— I år har det varit goda tider, inte sant? sade Amelie.
Hedvig har ju så många lektioner.
Så nu bör du verkligen köpa dig en tjockare kappa, du har förkylt dig med den där, det är därför du hostar.
Som Alida med den största öppenhet brukade afhandla sina ekonomiska förhållanden med Amelie, visste denna ej annat än att hon fullkomligt hade inblick i dem.
En sak förteg
Alida emellertid, och det var, att de där charmanta fruarna ej betalade.
Hon gjorde det af grannlagenhet, emedan Amelie genom Eleonore skaffat dessa mer tröttsamma än inkomstbringande undervisningstimmar.
Hon skakade således på hufvudet och sade blott:
— Nej, till ny vinterkappa räcker det alldeles säkert inte i år.
— Då har du utgifter, jag inte vet af, utbrast Amelie i förebrående ton.
Hon gick alltjämt med misstanke om att Alida understödde sin lättsinnige man i Amerika, men hon vågade inte fråga, isynnerhet som Alida undvek ämnet med ett vemodsfullt:
— Det kan ju hända.
Möjligen hade hon ej de utgifter, Amelie förmodade, alldeles säkert hade hon ej de inkomster, denna så gladt beräknade.
Hvad de pengar, nu öfver två hundra kronor, som aldrig blefvo betalade, allt skulle ha användts till!
Hedvig låg vaken om nätterna och tänkte ut på hvad sätt hon skulle påminna, hvad hon skulle säga.
Det borde vara den lättaste sak i världen.
Pengar, hon ärligt förtjent!
I dag skulle det ske, hon hvarken ville eller behöfde skänka fru Mazère eller fru Kronfelt något.
Bara att vara vittne till hur de handskades med pengar eller pengars värde, var tillräcklig maning att söka få ut sitt, som hon så väl behöfde, åh, så väl!
Men när så Hedvig trädde in i de luxuösa hemmen och de ståtliga fruarna kommo infrasande i lektionsrummet för att säga godnatt till barnen, yppade sig aldrig det tillfälle, hon hoppats på eller föresatt sig att frammana.
Och när hon kom hem till modern, hade hon alltid samma svar på hennes bekymrade fråga:
— Nämnde hon ingenting om betalningen?
Och nu detta med Agda!
Fru Claesson hade haft sina aningar, innan Amelies varning kom.
Och hon hade intet förtroende till den Lundbäckska familjen.
Om anställandet af kvinliga kontorsbiträden hos firman Säfve, Kurt & Comp. ej medfört annan fördel, hade det decideradt haft den, att Otto Lundbäcks intresse för affären i högst väsentlig grad ökats.
Han hade sin plats i samma rum som lilla Agda, och som han var mycket mån om att hon skulle sätta sig in i sina bokhållareskyldigheter, visade han henne på det välvilligaste sätt till rätta.
Han läste i hennes ögon, när hon behöfde linealen, han gaf henne nya pennor ur sin privatask, lyfte ner de tunga kassaböckerna åt henne, kort sagdt, han var uppmärksamheten själf.
Af alla syskonen liknade han mest Clara med sitt obekymrade, vänliga, lätta sätt.
Lilla Agda blef genast tagen.
Otto kom också nästan ögonblickligen i stämning.
Det var något annat än att ha gamle Schulz’ röda näsa framför sig.
Otto påstod alltid, att den näsan irriterade honom till den grad, att han inte kunde vara flitig.
»Nu, sedan gamle Schulz var död och Agda fått hans plats, hade Otto inte näsan att skylla på», brukade svåger Mazère säga.
Otto kunde möjligen för sina sportintressen försumma en vacker flicka men bestämdt inte, när han ingenting hade, som distraherade sig, och det gjorde böckerna afgjordt ej.
Således försummade han Agda på intet sätt.
Men det var kanske tvifvel underkastadt, om det var uteslutande nyttigt för den unga flickan, att hon så småningom började anse Otto för idealet af manlig fullkomlighet och hans ord för kungsord.
Han var lik syster Clara också däri, att toalettangelägenheter, manliga som kvinliga, spelade en stor roll i hans tillvaro och konversation.
Han ansåg nästan för sin skyldighet att göra lilla Agda fåfäng, hon skulle vara dubbelt så förtjusande, om hon klädde sig efter sitt utseende.
— Hör, fröken, köp sig nu en af de där moderna kragarne, det är en sådan chic i dem, något i den vägen som min syster Claras, har fröken sett den — jag menar inte hennes sammetskappa utan den ljusa från förliden månad, med angorabrämet.
Och så skulle fröken ha en sådan där liten Napoleonshatt, det är just frökens stil.
Den klär bara unga, vackra ansikten, isynnerhet blondiner.
Agda skakade på hufvudet och rodnade, i det hon räckte honom sin hand till afsked, en liten hvit, mjuk barnhand, som han mycket beundrade.
Men det var emellertid ej därför, hon gaf honom den obehandskad.
Orsaken var långt mer prosaisk.
Hennes handskar voro gamla och nötta i fingertopparne, och Otto hade för icke längesedan sagt, att det fanns ingenting, han satte så mycket värde på som en väl chausserad fot och fraicha handskar.
Själf var han ytterst elegant i dessa som i andra afseenden.
— Den som ändå vore rik!
Hon var öfvertygad om, att en sådan hatt och kappa, som Otto beskrifvit — hon tänkte alltid på honom som Otto — skulle kläda henne.
Han hade så ovanlig god smak.
Hvad det var vänligt af honom att unna henne af det allra bästa!
Ja, nog hade Agda sett Claras kappa, den kostade förfärligt mycket, kanske närmare två hundra kronor.
Agda kom ovillkorligen att tänka på de pengar, Clara var skyldig Hedvig — när skulle hon komma ihåg dem?
— Men priset på fruntimmerskläder förstår en herre sig aldrig på, annars kunde han väl vetat att inte hon ....
Men man kunde få ett sådant där modernt ytterplagg mycket, mycket billigare.
Ett ögonblick dök frestelsen upp ovanligt stark.
Om hon skulle höra efter i kappmagasinet?
Det kostade åtminstone ingenting.
Hon hade redan tagit några steg i riktning mot Östra Hamngatan, då hon plötsligen hejdade sig och vände om med tårar i ögonen.
Hon hade kommit att tänka på något, som särskildt den sista tiden ställt deras fattigdom för henne med aggande tydlighet.
En småsak i det hela taget — i jämförelse med allt annat!
Hennes mor hade för en tid sedan brutit af en framtand.
Döttrarna försökte på allt vis öfvertala henne att låta skrufva in en ny men förgäfves, det var omöjligt att förmå henne därtill, hon hade inte råd.
De hade inte råd att kasta bort tolf kronor.
Kasta bort!
Det där gapande tomrummet, som syntes hvar gång hon talade eller log, och som hon förgäfves sökte dölja genom att snörpa på munnen, gjorde deras stackars mamma tio år äldre, förändrade henne alldeles — gjorde henne till en gammal kvinna.
Det stack till i Agdas hjärta, när hon såg det, när hon bara tänkte på det.
Hvad det var tungt att vara fattig!
Och lusten för den nya kappan, som skulle gjort henne vackrare i hans ögon, försvann lika hastigt, som den uppstått.
Här gick hon och tänkte på flärd och grannlåt, istället för att vara lycklig och tacksam öfver att hon och Hedvig kunde förtjäna så mycket, att de ej behöfde lida nöd.
Stackars mamma, stackars mamma, som i hela sitt lif aldrig tänkt på sig själf — bara på dem.
Några dagar senare friade Otto till henne.
Den känsla af öfversvallande sällhet, som genomströmmat hela hennes varelse den afton, då han förklarat henne sin kärlek, hade emellertid blifvit förbittrad genom moderns oförklarliga aversion mot hennes älskade.
Agda var förberedd på att Ottos familj skulle vara emot partiet, men att mamma inte skulle vara nöjd, öfverlycklig — det var något, som aldrig fallit henne in.
Och att vara så orättvis och påstå, att medlemmarna af den Lundbäckska familjen antingen voro kalla och beräknande eller lättsinniga och opålitliga!
— Fruntimren kanske men inte han, inte Otto, inte Otto!
Agda kände honom bättre än mamma.
Hon visste, hur präktig och redbar och trofast han var.
Inte var det ett karaktärsfel, att han var glad och eftersökt och Göteborgs förnämste ryttare — mamma lät nästan påskina något sådant.
Bästa beviset för att han ej var beräknande eller egennyttig, gaf han väl genom att välja henne, en fattig flicka.
Mamma fick inte vara orättvis!
Modern försökte i det längsta att icke ge vika.
Men när så Agda sade:
»mamma har inte rättighet att påtaga sig ett sådant ansvar som att skilja oss åt», kände Alida, att hon åtminstone ej hade mod att göra det.
Hon tänkte den första sömnlösa natten och de många följande på så mycket sorgligt och ängslande.
Man sätter barn in i världen till en ungdom af försakelse, arbete och lidande, bör man då åtminstone ej ge dem lof att välja det, som de tro skall bereda dem lycka!
Har man själf haft sådan tur med det man valt, att man vågar lita på sitt omdöme?
Hon såg, hur Agda magrade och tynade af — hur det förut så jämna lynnet förändrades till nervös häftighet eller modlös nedslagenhet.
Men med ett villkor, att förlofningen skulle hållas hemlig; endast de allra närmaste skulle invigas.
Agda skötte sin plats på kontoret som förut, och Otto utverkade sig tillstånd att besöka familjen de aftnar, han ej var på annat sätt upptagen.
Agda var säker på att mamma och Hedvig skulle tycka om Otto, så snart de bättre lärde känna honom.
De hade förut endast sett honom på afstånd, antingen i sin penibelt engelska kostym, flanerande i sällskap med någon af stadens elegantaste ungherrar, eller uppfångat en skymt af honom, när han i korrektaste riddräkt susat förbi dem i allén.
Hos Otto observerade man först hans kläder, sedan honom själf.
Nu emellertid, när han om aftnarne kom upp till dem och satt och pratade trefligt och gladt, under det damerna sysslade med sitt arbete, började de hålla af honom.
Det låg verkligen något godmodigt och älskvärdt öfver honom — han liknade Clara också till det yttre, samma blonda, ungdomliga typ, som lät honom se ut snarare som en tjugo- än en trettiåring — och han förde med sig den fläkt af yttre värld, en man alltid medför och som käns så uppfriskande i ensamma kvinnors lif och hem.
Mamma och Hedvig höllo af Otto — och Agda var öfverlycklig.
Kurt var en mycket god och kärleksfull men ingen rolig äkta man.
Det dröjde ej många månader, innan Wanda märkte, att de intressen, som hon trott sig upptäcka hos honom under deras korta bekantskap före förlofningen, endast varit en reflex af hennes egna.
Hon hade i hög grad denna tändande förmåga, som utmärker en liflig intelligens, och det hade händt henne förut, att hon misstagit sig i bedömandet af hvad hon gaf andra och hvad andra gåfvo henne.
Därtill kom, särskildt hvad
Kurt beträffar, hans stora förmåga att vara en god åhörare, och — i hans förhållande till Wanda — ett plus af en allt absorberande kärlek och beundran, som gaf hans tystnad en prägel af verkligt förstående.
Det var således snarare kärlek till hans kärlek än till honom själf, som dikterat hennes ja.
De unge män, med hvilka hon varit tillsammans på brodrens atelier i Paris, hade antingen lifligt kurtiserat henne eller behandlat henne »en camerade.»
För första gången hade hon mött en allvarlig mans chevalereska, nästan tillbedjande hängifvenhet — det hade smickrat och tagit henne.
Men under den ständiga sammanvaro, som börjat i och med äktenskapet, upptäckte Wanda snart, att alla hennes mans intressen, som ej rörde henne, vände sig kring affärer, sedda med jämförelsevis små vyer, ej med det fjärrskådande till tid och rum, som gör somliga utländska affärsmäns konversation så väckande och intressant.
Det låg dessutom en trög långsamhet i Kurts natur och uppträdande, som irriterade Wandas kvicksilfvernerver, ett sätt att se lifvet »i grodperspektiv», som gjorde att han föreföll långt mer prosaisk och beräknande, än han i själfva verket var.
Detta, som snarare var ett sätt, hvilket tillhörde affärsmannen Kurt, kom i hans vanliga omgifningar långt starkare fram än det gjort under vistelsen i Marstrand, då det godmodiga, flärdlösa och hjärtliga, som låg på botten af hans karaktär, först uppväckte Wandas sympati.
Dessa vinnande egenskaper lade han emellertid ännu alltjämt i dagen i sitt hem och i sitt förhållande till henne, och det var denna anspråkslösa älskvärdhet, som gjorde, att han tillfredsställde hennes hjärtas behof af ömhet, äfven sedan hon märkte, hur litet han, intellektuellt taladt, kunde ge henne.
Det var svårt att utbyta tankar med Kurt för den, som ej kunde föra ett affärssamtal, och Wanda, som under vistelsen hos brodren och i den konstnärskrets, de båda tillhörde, vant sig vid att uttala hvarje hugskott, som flög igenom hennes hjärna, viss på att ögonblickligen bli förstådd, gillad eller motsagd men förstådd, märkte snart skillnaden.
Nu måste hon precisera och förklara för en metodisk och fantasilös natur, som vägde hvart ord på guldvikt och förargade sig, om ordet var lättare eller mindre exakt, än det efter gångbar kurs borde vara, och som så länge tummade och vred det, att den, som uttalat det, känner all stämning förflyktiga.
Det förstående, som blifvit ett lifsvillkor för hennes egen utveckling, fann hon blott hos en af den nya omgifningen.
Det var endast under sammanvaron med Säfve, som hon var sig själf fullt ut, utan hämsko på fantasi och tal, utan fruktan att bli missförstådd.
Därtill kom detta sporrande medvetande af att samtidigt få gifva och taga, som utgör kronan af allt andligt utbyte.
Det var en dag på våren, ett år efter hennes giftermål.
— Du får gärna läsa din tidning, medan jag håller på med örat, sade Wanda, i det hon tog ett steg tillbaka för att bedöma effekten af det sista penseldraget,
Kurt satt i sin gungstol med cigarren i hand och tidningen öfver knäet.
Wanda höll på med hans porträtt.
— Eller om vi skulle prata, fortfor hon.
Du skall prata, Wilhelm, annars får jag inte något uttryck i ansiktet.
— Ja, hvad skall jag tala om, sade han långsamt.
Hon teg och funderade, under det hon målade.
Plötsligen sade hon:
— Jo, det var något, jag ville fråga dig om.
Hur kom det sig, att du och fru Säfve inte gifte er med hvarandra?
Du har varit mycket förtjust i henne.
— Det är jag fortfarande.
Men jag har aldrig friat till henne.
— Det var ändå synd, sade Wanda begrundande, att du inte kom dig för, hon hade passat dig bättre än jag.
— Jag är så fullkomligt nöjd, som det är.
Det såg han också ut att vara.
— Hvad hon är inne i affärer, du!
Jag blef alldeles förbluffad, när jag hörde er resonnera häromdagen.
Det vimlade af merkantila ord och uttryck, afverkning och befraktningskostnader och tantième och så vidare i långa banor.
— Ja, hon har märkvärdigt väl reda på sig.
Wanda målade en stund utan att yttra något.
Så kom det plötsligt:
— Men hvarför gifte Säfve sig med henne?
— Därför att han var kär naturligtvis, svarade Kurt.
— Hvarför skulle han annars gjort det?
— Kurt funderade synbarligen på saken.
— Hon var en fattig flicka, och hon är mycket vacker.
— Det är således ett odisputabelt bevis på kärlek, när en rik man gifter sig med en fattig flicka.
Nej, snörp inte på munnen, Wilhelm, jag håller just på med den.
— Gör du?
Visa det då!
Han sträckte ut armen och drog henne till sig.
Hon böjde sig hastigt ned och kysste honom på pannan.
Inga handgripligheter!
Hvad tala du och Säfve egentligen om, när ni sitta tillsammans hela förmiddagen?
— Vi sitta inte tillsammans, det vet du väl.
Vi ha hvar sitt rum.
Vi arbeta, vi tala inte mycket.
Men du påminner mig om något.
Jag måste upp på kontoret och skrifva ett bref.
Skall du inte ha någon hvilodag?
Sitt bara ett par minuter till!
Vet du, Wilhelm, hvem det vore charmant att måla?
— Säfve!
Det där spetsiga rödbruna helskägget och håret, som är så tungt, att det jämt faller ned i pannan.
Han ser ut som en fransk kung Genre Henri deux.
Och den där djupa sorgsna blicken.
Har du sett, att ögonen ligga hvarann så nära?
Det är just det, som framkallar en sådan egendomlig effekt.
Jag skulle önska, att jag kunde måla hans röst också.
För ser du, rösten är det mest karaktäristiska hos honom, så melodisk i klang och så hopplöst vemodig, som om lifvet vore för tungt för honom.
Jag skulle vilja måla honom i päls och pälsmössa.
Jag ser det för mig.
Hon gjorde med penseln ett utkast i luften.
Men det är väl omöjligt att få honom att sitta för mig?
Du vill väl inte fråga?
— Nej, gör det själf.
Jag tror inte, att han har något emot det.
Han gör sig gärna ledig.
Men hör du, Wanda, om du får Konrad att sitta och porträttet blir likt, vore det roligt att få ge det till fru Säfve.
Hon har varit så särdeles vänlig mot mig, och hon gjorde sig mycket besvär med vår våning.
— Inte sätter hon värde på ett porträtt i olja, hon föredrar bestämdt en förstorad fotografi.
Men vill du, så har jag ingenting emot det.
Han skulle tycka om det, och det enda jag frågar efter är att få honom till modell.
Så tråkigt, nu ringer det!
— Det var eget — det är Säfve.
Nu kan du höra, hur det låter.
Säfve kom in och började ursäkta sitt besök.
— Jag vill bara tala ett ord om von Altens affärer.
Och så kommer jag och stör midt i en sittning!
Jag skall genast gå.
— Ser du, han påstår, att ett aktiekapital på — —.
Resten hörde Wanda ej, hon hade gått ut i matsalen och lät därifrån lyfta in ett bord, på hvilket frukosten var serverad.
— Nu sätter jag bara hit ett kuvert till.
Så där ja.
— Visst ska’ det vara blommor — tack, krukan är inte tung — annars smakar det inte!
Sätt er nu och spisa frukost med oss, herr Säfve.
Det är söndag, ni har alls ingenting att försumma.
— Min hustru väntar.
— Ja, naturligtvis får ni det mycket finare hemma, det är kanske inte värdt att öfvertala er.
Jaså, ni vill — det var hyggligt!
Nu skall jag själf vara kock, ser ni.
Ni är ängslig, ni har inte något förtroende.