Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans borgenärer utgöras oftast af andra affärsmän, hvilka således sjelfva ega ett intresse af accordet, emedan en driftig och duglig gäldenär såmedelst hillver återställd i sin affärs-verksamhet och hans borgenärer genom accordet få ett hastigt, för deras egen kredit och rörelse nyttigt slut, och derefter kunna, såsom erfarenheten ofta bekräftat, till cessionänten åter inträda i nya, genom konkursen afbrutna, affärsförhållanden, hvilket åter högst sällan torde vara händelsen vid konkurser af jordbrukare, embetsman eller andra icke affärsmän, hvilka t. ex. genom oförståndiga egendomsköp, öfverdådigt lefnadssätt, vingleri i penninge-affärer, börsspel i bränvin och spanmål o. s. v., kommit på obestånd.
Jag anhåller om remiss till LagUtslct. 2:o.
Då författnme, ang:de utsökning och utmätning af fordringar, införsel i lön eller afkomst of egendom, qvarstad, bysättning m. m„ äro i hög grad i behof af förenkling oell förändring, föreslår jag, att med uphiifvande af samtlige i dessa ämnen nu gällande stadganden, Lagberedn:s förslag till Utsökn.Bälk 1, 2, 8, 4, 5, 0, 8, 9 och 10 kap. måtte varda, efter behörig granskning af LagU,tsk:t, antagna såsom lag uti de deri afliandlade ämnen.
, Hvaremot jag anser 7 kap. i nämnde förslag om bysättnirig och reseförbud kunna helt och hållet utgå.
Om deremot Högloft.
LagUtsk:t icke skulle anse tid pch omständigheter medgifva en fullständig granskning vid innev:de Riksdag af nyssberörde förslag, föreslår jag att 11.
St:r måtte hos K. M. i underdånighet anhålla att, efter granskning genom sakkunnige personer af nu gällande lag och författmr i de till utsöknings-viisendet hörande ämnen, samt de till förändring dori at Lagkornitéen och Lagberedningen afgitna lördag, K.
M. måtte till IL härnäst församl.
St:.r aflåta nåd.
Propos. till ny lag attg:de utsökning. 3:o.
Den allmänna upmärksamheten, som i sednare tid egnats åt ett rationelare både skogshushållsningssätt och landtbruk, jemte de Den 30 November e. m. upoflringar och omsorger, Staten för dessa vigtiga föremåls förkofran fortfarande nedlägger, föranleder mig att begära R.
St:rs öfvervägande af ett för handen varande förhållande, sorn i hög grad motverkar detta önskvärda mål och utöfvar ett i många afseenden menligt inflytande för de provinser, der detta förhållande får ega rum.
Jag syftar härmed på det isynnerhet för de norra länen skadliga s. k. mulbetet.
Upkomsten deraf bärleder sig från den liknöjdhet, hvarmed i förra tider Kronans skogar betraktades, i det att vissa byalag tillåtits att på dessa skogar, utan inskränkning och kontroll, få beta sin boskap.
Sedan likväl samma skogar, medelst skatteköp, öfvergått till enskilda personer, för det mesta egare af jernbruk eller andra industriella inrättningar, qvarstår dock för dessa byalag en lika obegränsad rätt till begagnandet af skogen för afbetning, hvilken rätt för det mesta ej grundar sig på annat än s. k. häfd, hvilket bland rättsgrunder måste medgifvas vara en af de svagaste.
Deraf upstå emellertid för landet i allmänhet, så väl som för den enskildte riitle egaren af skogen, de största olägenheter, it hy att l:o På den skog, sorn af en mängd kreatur a/betas, är någon återvext icke möjlig, emedan de upkommande späda plantorna blifva dels förtärda, dels förtrampade af boskapen. 2:o Tillätes den rätta egaren af skogen icke att på densamma upodla och afstänga den ringaste del, hvilket i de orter, som måste köpa största delen af sitt spänmålsbehof, nr särdeles olyckligt. 3:o
De fruktansvärda vådeldar, som hvarje sommar under betestiden förhärja våra skogar, upkomma merendels af vallhjonens vårdslöshet. 4:o Enl. skogsförfattningarne skall den trakt af skogen, som afverkas, stängas och besås med frö till ny skog; men detta står ej tillsammans med den fria mulbetsrätten, som ej medgifver någon inhägnad.
Flera andra olägenheter kunna upräknas, men de framställda äro tillräckliga att vitsorda frågans vigt och nödvändigheten af dess utredande, äfven för undvikande af de otaliga och ständiga tvister, hvaraf domstolarne äro öfverhopade i en fråga, hvarom författningarne äro högst ofullständiga.
Jag anhåller derföre vördsamt, att R.
St:r behagade öfverväga nödvändigheten af en inskränkning i detta missbruk, medelst stadgande af ett påbud, att hvarje fäbodelags rättighet till, oell behof af mulbete å en viss areal af skogen, måtte i hvarje fall af vederbörande myndighet, efter undersökning, bestämmas samt derefter skogens egare förklaras berättigad att emot skälig lösen till fäbode-delegarne erhålla fri vell obehindrad disposition al den för mulbete obehöfliga jordrymd
Härigenom skulje åtminstone återstoden af skogen kunna bättre vårdas och till återväxt befordras af deSh egare, samt honom varda I) e n 30 Nove m ber e. m. utan hillder fritt tillåtet att derå företaga och afstänga odlingar, till båtnad såväl för det allmänna, som för honom enskildt. jag anhåller att denna motion må temitteras till LagUtsk-.t att gemensamt med Ekon.Utskit behandlas.
Ett osvikligt bevis på samhällenas framåtskridande är lagarnes förbättring.
I detta hänsuie hafva vi på den senaste tiden att äfven för vårt älskade fädernesland kunna glädja oss åt märkbara tramsteg, företrädesvis inom brottmåls-lagstiftningens område, hvarföre vi förnämligast hafva tilt tacka den äldre lagkomitén samt lagberedningen, deri flera af landets ntmärktaste rättsliirde varit inkallade.
Och oaktadt beklagligen tillfället blifvit försurnmndt att redan vid Riksdagen för 10 år sedan, då K. M. i nåd.
Propos. inför 11.
St:r framlade det af lagberedningen upgjorda förslag till strafflag, antaga detsamma i dess helhet med deri befunna nödiga förändringar, hafva vi likvid ej mindre vid den första Riksdagen under Konung Oscars Regering vunnit afskaffande af Bpö- och ris. straffen; än äfven, sedan den konservativa reaktionen emot lagberedningen lagt sig, dels, efter hos R.
St:r vid 1854 års Riksdag derom väckta motioner, erhållit en på hufvudsakligen enahanda .grunder som lagberedningens förslag stödd lag om ansvar för stöld och snatteri samt rån och, i sammanhang dermed, afskaffande af den offentliga ky rkoplik t en, dels vid sistförfluten Riksdag, efter af K.
M. derom gjorda pröpos:r, särskilda lagar ej mindre om ansvar för förfalskning och bedrägeri än ang:de Sammanläggning af straff samt straffarbetes' och fängelsestraffs verkställande i enrum, och vid iunev:de Riksdag har K. M. i nåd. framställt propos. om antagande af en författa. nng;de dråp, mord och annan misshandel.
Samtlige dessa förslag utgå hufvudsakligen från samma system, som det af lagberedningen följda.
Ännu återstå likväl åtskilliga delar af lagberedningens förslag, hvilka utan tvifvel förtjena att ju förr desto hellre tagas under R.
St:rs skärskådande.
Det mest framstående af dessa torde vara förslaget om straff för falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning.
Den lag, som i dessa vigtiga delar af brottmåls.lagstiftningen f. n, är gällande, innefattas hufvudsakligen i 60 kap. Missg.Balk., men är i alla häns:den både ofullständig, föråldrad och för var tid alldeles oduglig, hvilket nogsamt visar sig vid den icke sällsynta tillämpningen deraf.
Af denna ani. täger jag mig friheten föreslå antagandet af det af lagberedningen upgjorda förslag till 19 kap.
StraffBalken, med de förändringar, i afsale på straffgraderna, hvilka varit en följd af deras redan beslutade förändrade indelning från 3 till 4, och hvilka i det närmaste äro iakttagne i LogUtsIcts vid 1848 års Riksdag i detta ämne afgifna Betänk.
N:o 58, ehuru de väl torde af nuv:de LagUtsk:t böra närmare granskas.
Och tager jag mig friheten att under Litt.
A. härhos bifoga det fullständiga förslag till redaktion af nämnde törfattn., som, med jemförelse af lagbered» 536 Den 30 November e. ni.
•ningens förslag och nyssberörde Betiink., jag för min del anser kunna och böra antagas såsom lag.
Å. Förslag lill förfalln. om ansvar för falsk angifvelse, så och annan ärekränkning. 1 g. Den, som falskeligen för brott annan vid domstol till talar, eller genom falsk angifvelse åtal vid domstol mot annan åstadkommer, dömes: 1:0, om det ålalade eller angifna brottet kunnat medföra dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till straffarbete från 2 t. o. m. 6 år.
2:o, om straffarbete från 2 t. o ra.
10 år eller afsättning från embete å brottet följa kunnat, till straff arbete på högst 2 år eller fängelse; och 3:o, i andra fall, till fängelse eller böter. 2 §.
Har någon, för att ådraga annan straff, emot honom falskeligen förebragt besvärande omständigheter, så att åtal vid domstol derå följt, eller, i afsigt att komma tilltalad -person på straff, emot honom förebragt sådana omständigheter, eller undanröjt bevis för hans oskuld, varde såsom falsk angifvare straffad efter 1 §. 3 g. Blef den tilltalade till straff fälld, och straffet till fullo eller till någon del verkställdt; dömes den falske angifvaren, om det var dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till samma straff; om det var straffarbete på viss tid, till enahanda straff på lika tid, eller t. o. m. 2 år utöfver den, som för den tilltalade bestämd blifvit, dock ej öfver 10 år; om det var afsättning från embete, till straffarbete från 2 t. o. m. 6 år; om det var mistning af embete, till straffarbete på högst 4 år; och i andra fall, till fängelse eller böter. 4 §.
Pröfvas åtal eller angifvelse hafva af obetänksamhet och utan argt upsåt skett, eller har någon gjort angifvelse, mer. den återkallat innan åtal derå följde; vare straffet, för det fall, som i första punkten af 1 § sagdt är, straffarbete på högst 2 år eller fängelse; för det, som i andra punkten sägs, fängelse eller böter; och för öfriga fall, böter. 5 §.
Ar någon förfallen till straff för åtal eller angifvelse, efter thy sorn nu sagdt är, och har åtalet eller angifvelsen förorsakat, att den tilltalade eller angifne häktad blef; då må ej i något fall straffet sättas lägre, än till fängelse på en månad. 6 §•.
Finnes den, som åtal eller angifvelse gjorde, hafva san nolika skäl dertill haft; vare från straff fri. 7 g. ’ Hvar som, muntligen eller i skrift, den han utsprider eller utsprida låter, beljuger annan, i ty att han af arghet pådiktar honom bestämdt brott eller visst slag af brott; dömes, om dödsstraff, straffarbete på längre tid än 2 år eller afsättning från embete å det pådiktade brottet följa kunnat, till straffarbete på högst 2 Den 30 November o. m. 537 är eller fängelse, och, i annat fall, till fängelse eller böter.
Lag samma vare, om den, som af arghet utspider sådan ärekränkande dikt, eller oek vid straffbar gerning tillägger sig annans namn, eller eljest, vid eller efter straffbar gerning, som af honom eller annan begås, så förfar, att den, sorn oskyldig är, må för skyldig hållas. 8 g.
Pröfvas brott, som i 7 § sagdt är, hafva af obetänk samhet skett; vare straffet böter eller fängelse på högst 6 månader. 9 g. Pådiktar mau annan, såsom i 7 § sägs, gerning eller last, som ej efter lag straffbar, men eljest för hans ära, goda namn och rykte, medborgerliga ans:de, yrke, näring eller fortkomst menlig är, eller utsprider man af arghet sådan dikt; straffes med fängelse på högst ti månader eller böter. 10 g. Pörolämpar man annan med smädligt yttrande i tal eller skrift, eller med hotelse eller annan gerning, som missfirmlig är, och sker det å tid, ort eller sätt, att ärekränkningen väcker synnerligt upseende, eller är den eljest af svår beskaffenhet ; straffes gerningsmaunen med böter eller fängelse på 1 till högst 6 månader. 11 g. Böter, som efter någon af föreg:de gg ådömas, må till 200 rdr sättas. 12 §.
För smädliga yttranden, hotelser eller missfirmlig» ger ningar, i andra fall, lin förut sagda äro, botes till 50 rdr. 13 g. Förgriper sig någon med ärekränkning mot skyldeman i rätt upstigande led, straffes med 1 till 6 månaders fängelse, der gerningen eljest med böter beläggas skulle; sker det mot stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde, lärare eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom försvårande ansedd. 14 g.
Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej med bevis ning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall, då han tillvitt annan bestämdt brott, eller visst slag af brott, eller ock missgerning, som i 9 g sägs.
Har den, mot hvilken tiilmälet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom laga kraftegande dom från åtalet frikänd, eller är den, som tiilmälet gjorde, ej målsegande och hörer brottet ej under allmänt åtal, eller tid till åtal försäten; då vare ej heller, till befrielse från ansvar för tiilmälet, bevisning tillåten. 15 g. Den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständigheterna, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre uprättelse vunnit, der denne det äskar.
538 Peil 30 November e. m lii g.
Ej må brott, sorn i 7, 8, 9, 10 eller lägg sagdt iir, åtalas af annan lin målsegande, der ej ärekränkningen skett i eller för någons embete eller tjenst; ej keller må brott, sorn i 13 § sägs, åtalas af allmän åklagare, der det ej af målsegande till sådant åtal angifves. 17 g. Den, som efter 1, 2, 3 eller 7 §§ dömes till svårare straff än fängelse, vare oek förfallen till den påföljd, att den dömde ej må i allmänt värf nyttjas; och varde han således oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att till allmän befattning välja; så ock att föra annans talan inför domstol.
De tre första motionerne remitterades till LagUtskit, och den sista bordlädes.
Hr Gripenberg, Reinhold Gustaf, afgaf en motion af följande innehåll:
Att påkalla upmärksamhet å förtjenster mot Fäderneslandet är på detta rum ingenting nytt.
Ingenting ovanligt är heller, att då lörtjer. te män äro döde och lemnat efterlefva lide i armod, R.
St. göra dessa till föremål för Statens välgörenhet.
Det är denna välgörenhet jag i dag påkallar, då jag hos R. o. Ad. erinrar om minnet af en man, sora berömligen tjenat Konung och Fädernesland, som aldrig hade annat mål för si ty rastlösa verksamhet, än att gagna och hedra detla land, och hvars oegennytta förbisåg och hindrade honom att bereda medel för de sinäs utkomst—, jag menar aflidne OfversteLöjtnanten Nils Harald Åkerstein.
Efter att hafva gjort kriget i Pommern, hvarunder han ådrog sig en flerårig fångenskap, och sedan han tagit tidigt afsked från artilleriet, tjenade han, af brinnande lust för vapenyrket, flera år sorn indelt Hussar vid Smålands HussarRegite, samt likaledes någon tid såsom Hussar i Sachsisk tjenst, i ändamål att på praktiskt sätt genomgå allt hvad till kavalleritjensten hörde, blef sedermera Ryttmästare och slutligen OfversteLöjtnaiit i Generalstaben.
Under flera utländska resor, som han med små tillgångar utförde, hade han endast, ett mål; att genom studier, militärisk sammanlefnad och praktisk handläggning, bilda sig till verklig krigare, som var det syfte, han ställde för hela sin lefnad.
Nya upfinningar för kanooantändning, för gevärskonstruktion, för hästmundering, för packning, samt en mängd planer, alla för militäriskt ändamål, sysselsatte honom med en verksamhet, hvars oro måhända hindrade de frukter, som hans bemödanden hade så väl förtjenat, och hvilka äfven hämmades derigenom, att han aldrig erhöll fast anställning med lön och bestämd verksamhetskrets.
Hans sista befattning var som Kommendant på Waxholms fästning.
Under en resa, som han med understöd af allmänna medel företog 1852, och hvarunder han bland annat besökte de fleste Spanska fästningar, dog han, sitt Fäderneslands värdige son, efter en långvarig bröstsjukdom, i Bonn, der en del af Preussiska kavallerigarnisonen, såsom hyllning åt Den 30 November e. m. 539 hans sannt ridderliga och militäriska både egenskaper och väsende, anställde för honom en hedersbegrafning.
Hans efterlemnade
Enka, som af en elakartad gikt i händer, fötter och ögon, är alldeles oförmögen att sig försörja, har fem barn, af hvilka en, sonen, är som eget barn i föräldrahem uptagen, men de öfriga fyra, minderåriga döttrar, af hvilka det yngsta är åtta år, äro oförsörjda och åt nöden hemfallne.
Under förhoppning att R.
St. skall behjerta detta af mig med svag förmåga uplifvade minnet af en bortgången krigare, om hvilken en i hög militärgrad afliden man, H. Exc. Gr. Gustaf Löwenhjelm, i en af honom utgifven bok, tillegnad den då varande Hussaren Åkerstein yttrade, »att han icke kände någon Svensk man, som af kärlek för konung, fosterland och dess krigskonst lefvat så uteslutande och verksamt nyttig, som Nils Harald Åkerstein» — vågar jag föreslå: en årlig pension af
C00 rdr rmt för hans Enka och oförsörjda barn, samt anhåller vördsamt, att denna min motion må remitteras till Högh StatsUtskottet, som jag hoppas, skall, bland de många andra till välgörenhet förordade, äfven finna medel till detta deraf högst behöfliga föremål.
Jag bifogar vid denna min motion transsumt af boupteckningen efter ÖfversteLöjtnanten Åkerstein, jemte Prestbevis och Läkarebetyg för hans Enka, hvaraf mina uti motionen lemnade upgifter vitsordas.
Jag är öfvertygad om, att livar och en, lika med mig, känner Ofverste Åkerstein genom hans arbeten, och vet att han i dem lemnat en öfvervägande valuta för de inkomster, han i Statens tjenst upbar.
Då han icke egde någon enskildt förmögenhet, gick han det sorgliga ödet till mötes, att vid sin bortgång icke lemna något efter sig förutom, såsom motionären nu uplyst, en enka med flere oförsörjde barn; och jag kan derföre icke annat än förena mig med motionären i den af honom gjorda framställning.
Jag anhåller att mitt yttrande får åtfölja motionen.
Instämmande till alla delar i det yttrande, Hr Stjernsvärd nu afgifvit, får jag på det högsta hos StatsUtsk. förorda denna motion.
Militärståndet är i afs:de på det ekonomiska, så vida det af Staten skall tillfredsställas, vida mer vanlottadt än det civila.
Det förras pensioner äro ingalunda så stora som detta sednares; och deraf måste följa, att det är omöjligt för militärer, att vid inträde i äktenskap och erhållande af familj, kunna i någon mån se framtiden till godo, så ätt, när husfadern faller ifrån, han kan lemna någon förmögenhet åt sina barn.
Det är då en moralisk skyldighet för Staten att, särdeles när den bortgångne krigaren gagnat sitt fosterland, sörja för ett anslag, tillräckligt för de efterlefvandes tarfliga utkomst.
Den här föreslagna summan är dessutom, jemförelsevis med familjens talrikhet, ganska måttlig, och jag hoppas, att så väl Utsk. skall tillstyrka, som E, St. bifalla densamma.
Den 30 November e. m. Gr. v. Hosén, Adolf Eugéne:
Jag får förena mig med de Hrr, som nyss yttrat sig, och gör detta så mycket heldre, som jag i många år varit vittne till Öfverstelöjtnant Åkersteins arbetsamhet i, och kärlek för sitt yrke, och jag är öfvertygad om, att hvar och en, som varit i tillfälle att närmare pröfva dessa hans egenskaper, måste medge, att få personer kunde mera beflita sig om krigsvetenskapen än han.
Det var äfven en stor egendomlighet hos honom, att han icke skydde någon uppoffring för vinnande af detta mål; ej heller tänkte han på sig sjelf för vinnande af pekuniära fördelar, och deraf följde ock att hans familj blifvit lemnad i en sådan fattigdom.
Jag instämmer i tillstyrkande af motionen.
Denna motion jemte yttrandena remitterades till StatsCJtsk:t.
Hr Eos, Anders Emanael, upläste följande motion: R.
St:r hafva, tid efter annan, välvilligt behjertat åtskilliga Rikets tjenstemanna-korpsers framställningar om bidrag af allmänna medel, för att sätta dem i tillfälle, att vinna inträde uti Rikets allmänna pensions-inrättningar.
Sålunda har, utom det belopp af 98,271 rdr rmt, hvarmed Staten årligen bidrager till förstärkande af Civil-statens pensions-inrättnings tjenstemanna- samt enke- och pupill-fonder, ytterligare en summa af 13,200 rdr redan blifvit anvisad att utgå till nämnde inrättning från den dag, borgmästarne och landtraäteri-korpsen blifva delaktige uti nämnde inrättning; men häremot är, för det närv;de, intet tillgjordt, för att bereda en dylik förmån åt Rikets Skogs- och Jngeri-stat.
På underd. framställning om K.
M:s nåd. medverkan dertill, är endast det besked lemnadt uti K. Skrifv. af d. 20 Dec. 1847, att den frågan borde anstå, intilldess en reglering af nämnde korps’ personal- och lönings-stat försiggått.
Som det emellertid nu är att förmoda, att en sådan reglering kan genomföras redan före den tid, då R.
St:r härnäst sammanträda, och härtill kommer, att tiden för upgörelsen med Eullmäktige uti Civil-statens pensions-inrättning om villkoren för korpsens delaktighet uti denna inrättning, också nu synes vara den lämpligaste, med hänsigt dels dertill, att hela korpsen ännu är ställd på förordnande tills vidare, och följaktligen kan förpligtas att ingå uti inrättningen, och dels att de flesta af korpsens medlemmar äro unge män, hvilka — efter hvad skäligen bör kunna antagas — genom stadgade, årliga tillskotter otvifvelaktig! komma att bidraga till ofvannämnde fonders förstärkande med vida större belopp, än det, hvartill pensioneringen under en lång följd af år kan upgå, vågar jag vördsamt hemställa: att R.
St:r ville, — med öfverlemnande af frågans närmare utredning till den Komité, som har sig updraget, att gifva förslag till reglering af pensionsväsendet i allmänhet för Rikets embets- och tjenste?
341 manna-korpser —, till ledning vid berörde förslags uprättande, i hvad det tilläfventyrs kommer att röra nu ifrågav:de korps, dertill räknade ej blott Skogsstyrelsens Chef och tjenstemän, Skogsinstitutets
Direktör, samt lärarena derstädes och vid öfriga skogs-iäroverken, utan äfven den förvaltande personalen i landsorten, anslå statsmedel, antingen ett årligt bidrag af 6,000 rdr rmt, eller en summa på en gång till det belopp, dock icke öfver 30,000 rdr, som kan erfordras för ifrågavartde tjenstemäns och lärares uptagande till delaktighet uti Civil-statens pensions-inrättning utöfver den inträdesoch retroaktiva afgift, som de pensions-berättigade kunna kännas skyldige att sjelfve vidkännas, men som för dem, synnerligast de äldre, eljest blefve alltför kännbar utan Statens mellankommande hjelp; hemställande jag, i sammanhang härmed, att ifrågav:de tjenstemän och lärare måtte tillerkännas förmånen att varda upförde till bibehållande af ordinarie lön på Rikets allmänna indragnings-stat, vid den ålder och efter den tjenstetid, som för åtskilliga andra Rikets tjenstemäns tillgodonjutande af nämnde förmån är stadgad.
Om remiss af denna min motion till Högloft StatsUtsk:t anhålles.
Remitterades till StatsUtskd.
Vidare upläste Hr Ros följande motion:
Nu gällande tulltaxa bestämmer utförseltull å diverse trävaror, nemi. för oarbetadt virke, timmer under 10 turos diameter i lilländan, bandstakar, huggna och täljde läkter, sparrar och ved; men häremot icke å andra trävaror, såsom gröfre timmer, bjelkar, plankor och bräder af alla sorter.
Grunden för dessa olika bestämmelser och skiljaktigheter torde till väsendtlig del få sökas uti omtanka för skogshushållningen.
Man synes hafva sökt att, om icke helt och hållet förekomma, åtminstone hejda en allmännare skogsförödelse, hvartill otvifvelaktigt en öfverdrifven afverkning af omogen skog leder.
Men om denna princips riktighet å ena sidan erkännes, måste man också å den andra anmärka, att densamma uti tulltaxan icke är konseqvent genomförd, med mindre plankor och bräder af mindre bredd än 8 tum, sågade läkter och ribbor beläggas med tull.
Om behöfligheten häraf för skogarnes bestånd, är hvar och en öfyertygad, som egt tillfälle, att i olika landsorter, vid sågar och lastageplatser, se beskaffenheten af det virke, som försågas, och de trävarueffekter, som utskeppas.
Invändning skall visserligen icke uteblifva, att en sådan utsträckning af tullen till sistberörde trävarusorter icke bör ega rum, af orsak, att vid förtullningen, det icke är möjligt att göra skillnad på en tillverkning af omogen och mogen skog, helst otvifvelaktigt en stor del af ifrågav:de effekter äro erhållna genom omkantning af vankantiga bräder och sågning af toppändar eller s. k. skatar utaf gröfre full !U2 Den 30 November e. m. mogna träd; men med den erfarenhet, jag eger, oell den, som icke eller lärer saknas hos mängden bland representanter, torde det icke kunna förnekas, att minst hälften — undantagen derifrån skola vara högst få — af nu ifrågav:de trävarusorterne, som utgå från hvarje såg i allmänna handeln, är tillverkad af timmer under 10 tum i topp.