Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Du är mycket skälmsk, Harald; men jag vill bekänna för dig någonting.
Glad är jag, att du älskar Irene och håller af Stella såsom en syster, men det gjorde mig ett hemligt nöje, då du sade, att du äfven kunnat älska Stella .....
Jag har aldrig älskat förr och aldrig ens tänkt öfver sådana saker, men tror du, att vissa omständigheter kunnat göra, att man börjat älska en annan, än den man älskar i detta nu?
– Ja, jag tror det.
– Och att man kanske kunde älska mera än en gång?
– Äfven det tror jag, Jag har älskat en gång förut, en, en, som nu ... är i mullen.
– Och din kärlek då var ren, såsom nu?
– Ren – svarade Harald med ett alfvar och en häftighet, hvartill han ännu icke gjort sig skyldig ... i denna berättelse – ren ja, så ren, som min kärlek nånsin kan blifva det.
Ren ja.
Men vet du Erik, min vän och bror, jag har sett syner, jag har haft föreställningar, som kommit mig att fasa.
Och jag har tviflat på min renhet.
Erik sade härvid intet och båda gingo de att stoppa i sina pipor.
Erik kastade om ämnet:
– Underligt ändå!
Båda sakna vi, vi minnas blott far och mor.
Slägtingar hafva vi knappast, åtminstone inte sådana, som bry sig om oss stort.
Vänner, på dem lära vi lida brist.
Och här, och här, under detta låga tak, här skall vara sammanträngdt allt det, som vi älska högst på jorden, allt det som, om vi äfven lede brist uppå allt detta andra, ändå gjorde att vi hade nog.
O min tanke kan knappt fatta, att jag med denna min hand kan gripa i denna vägg och säga: du innesluter äfven henne och med dessa båda mina händer kan jag vidröra dessa stockar och säga: blott j skiljen mig ifrån Stella.
Under det han sade detta, steg Eriks värma allt mera, men gjorde intet intryck på Harald, ty han kände – detsamma.
– Nej – sade Harald med ett skenbart lugn – Erik, vill du komma litet ut och spatsera.
Vi behöfva frisk luft.
Låt oss gå se på dina usla åkrar.
Och de gingo att spatsera.
Och ingendera hade talat om – belöningen.
Hade de tagit den som gifven, eller ... nej, de hade icke tänkt på någonting sådant.
Vi vilja således återvända till Irene och Stella.
Stella sade:
– Nej, nu har jag ändå mod att tala med ....
– Du har rätt, fröken har rätt, att det skall vara inte fröken utan ...
– Redan andra gången säger du Irene.
Men vet Irene att ...
– Stella, hvad?
– Jo, att Irene är ett vackert namn, vackert som Irene.
Och att det har färg.
– Hurudan, säg Stella!
– Mörkblå.
Men inte såsom Irenes ögon utan mycket mera mörkblå.
Jag vet ej ändå.
– Kanske sådan mörkblå färg, som stormhattens blommor – sade Irene, som icke i saker, som anslogo hennes svärmiska element, var belåten med ett blott vidrörande.
Stella hvars natur det var att svärma blott såsom en fjäril svärmar kring blommorna, förlorade snart den idé, som föresväfvat henne, ur sigte, för att ila till en annan.
– Nu vet jag hvad namnet Irene vill säga.
Blotta det namnet säger mig hurudan du är.
Och af blotta namnet borde jag ha vetat, hurudan du skulle vara.
– Men Stella, vet Stella hvad färg jag tycker det namnet har.
Sådan som det allra vackraste guldpapper.
Just så skärt, glimrande och gullgult.
– Jag skall tro dig – inföll Stella – men säger äfven blotta namnet Stella, hurudan jag är?
– Nej, det tycker jag inte; jag tycker att namn blott ha färg, men denna färg är helt och hållet oberoende af personen, stundom lika, oftast olika.
– Stella begynte att klappa och smeka Irene, hvarvid denna belönade Stella med en kyss.
Nu voro de fullkomligen bekanta.
Helt oförmodadt inföll Stella:
– Hvad tycker Irene om Harald?
Härvid rodnade Irene och då hon fann, att så var fallet, rodnade hon än mer.
Det var lycka att ingen annan såg det än Stella, hvilken deraf antingen icke drog någon slutsatts, eller och låtsade, att så icke var fallet.
När Irene ingenting svarade, sade Stella:
– Irene svarar mig icke.
Jag frågade hvad Irene tycker om Harald.
– Hvad jag tycker om, å ja, jag tycker om honom rätt mycket – svarade
Irene försatt i detta bryderi, då man fruktar att säga sanningen, så gerna man än ville säga den, så ljuf den än vore.
– Skulle du vilja, att det vore han, som nu höll sin hand kring din hals, såsom Stella nu gör – frågade Stella med denna barnsliga nyfikenhet, som icke ens skyr för att plåga.
– Men Stella trycker min hals alldeles för hårdt – sade Irene utan att tänka på den dubbla tydningen dessa ord kunde tillåta.
– Irene skulle således ändå vilja, att det vore Harald – triumferade Stella och klappade i de små händren.
Det kostade på Irene, att Stella kom till en slutsatts, hvars sanning Irene ännu icke visste af.
Irene började sakta gråta.
Men när hon så gjorde och Stella det såg, då började Stella gråta än mera än Irene.
– Förlåt mig – sade Stella – jag har varit elak och mycket stygg.
Några minuter ha vi varit tillsammans och ändå har Stella varit så stygg, att Irene gråter.
– Nej Stella, du har icke varit elak.
Men det är jag, Irene, som är dålig och stygg och elak.
Stella, jag skulle önska byta lott med dig.
Jag skulle vilja vara en sådan fattig, värnlös flicka, hvilken, såsom du, funnit ett godt tak, under hvilket fågeln kan hvila.
Nu minndes Stella den vers, hon nyligen läst upp om fåglarna och hon – gret och sade:
– Ja, Stella är lycklig.
– Ja, ty två menniskor finnas, som hålla af Stella och jag, hvem har jag?
– Harald?
– Jag tror det ej, ty jag vet det.
Och jag vet det, ty han måste älska dig; o jag förstår det nu, nu fattar jag det fullkomligt.
– Detta är säkert din byrå, – sade Irene, våldsamt ansträngande sig att afbryta det ämne, hvaraf hon ändå var så intagen.
– Ja, ja, detta är min egen byrå, Stellas byrå – sade Stella och vid den glädje hon härvid erfor glömde hon helt och hållet bort att med sin skälmska min bry Irene, för det denna sålunda gjort en vändning i samtalsämnet.
Stella gick till byrån, öppnade en låda och framtog några klädningar.
– Irene, säg, hvilken är vackrast.
Ser du den här blåa, det är min bästa, den dyraste menar jag.
De ville gifva mig en sidenklädning, men Stella tycker inte om siden mera.
Stella har fått nog af siden och grannlåter, Stella ville inte påminnas om förra tider.
Säg nu, Irene, hvilken är vackrast, den blåa, eller denna gråa tibets, eller ... ser du den der af yllemusslin.
Jag har bara en af kattun.
Men ser du dehär fem af bomullstyg ... jag räknar också den jag nu går i.
– Den är allra vackrast, som Stella har på sig – svarade Irene småleende.
– Du är såsom Erik, så säger han också.
Och om jag tar en annan, så säger han ändå på samma sätt.
Han vill inte göra Stella klok på detder.
Irene förstod nu mera än Stella, men hon sade dock ingenting.
Äfven hon å sin sida ville icke göra Stella rätt klok på – någonting annat.
När Stella engång tackat Erik för sina nya kläder, hade denne icke kunnat annat än medgifva, att det var Harald, som hon var tack skyldig för denna första uppsättning.
Läsaren behagade minnas, att då Erik och Harald öfverenskommo om Stellas drägt, var det finska de talade, för att
Stella icke skulle förstå dem, men i alla fall hade Stella nu fått veta, hvilken var gifvaren.
Irene sade:
– Stella sade de ville gifva, således har Erik icke ensam gifvit dig dessa, utan ....
– Äfven Harald, menar du.
– Och hvilka har Erik gifvit, och hvilka Harald?
– Hvad du är nyfiken – sade Stella – Jo, Erik sade mig att Harald gifvit dem alla.
Erik skulle troligen väl också velat ge dem, men kanske hade Harald då för tillfället mera ... penningar.
– Stella började skratta vid denna praktiska anmärkning.
– Eller – inföll Irene – kanske Erik ville unna åt Harald den lyckan att äfven få ge.
Och Harald gaf så gerna.
Det gjorde Irene så godt att veta, det Harald gifvit dem alla.
Hon betraktade klädningarne mycket nogare och sade:
– Den gråa klädningen måste säkert klä Stella bäst.
– Men – sade Stella hastigt – ser Irene denna hvita klädning.
Den har jag icke haft på mig ännu; den sparar jag tills jag skall gå till herrans heliga nattvard.
Och nu gaf hennes hittills varande skälmskhet och barnsliga glädje rum för ett alfvar och en glädje, deri visserligen äfven barnasinnet visade sig, men skärt, strålande och etheriskt.
Och hon berättade nu, hurusom Erik menat, att hon redan var begåfvad med den kunskap, som är nödig för ett värdigt njutande af det heliga målet.
Alldeles intet nämnde hon om att det icke skulle bli Erik som komme att meddela nenne nattvarden, men det var äfven en sak, som med hänseende på den högvigtiga akten var en bisak.
Stella minndes så väl Eriks ord:
– O hvad jag minnes den dagen – sade Irene och hennes dunkelblå ögon logo så vackert – han är mig så nära som i går, i dag eller såsom nu.
Det var den allraskönaste dag i mitt lif, ty frälsaren hade då en hydda inom mitt bröst.
O ändå!
När hon så sade, hvilade Stellas blick uppå henne med glädje och nöje.
Stella fann att hvad för Irene var ett förflutet var för henne ett tillkommande och skulle blifva ett närvarande.
O hvad den tanken smekte Stellas hjerta, ett hjerta, som ännu icke var grumladt af någon annan kärlek än till den osynlige Guden!
Ännu talade de en stund i det höga ämnet, tills orden icke mera kunde motsvara känslorna och Irene och Stella blefvo tvungna att återgå till den synliga verlden.
När Erik och Harald inkommo funno de att flickorna redan voro gamla bekanta, och dermed kunde de icke annat än vara belåtna.
– Ser Erik och ser Harald, att Stella inte alls mera är rädd för Irene.
Och fröken kallar jag henne allsintet.
När Stella så sade, klappade hon med sina små, hvita händer Irenes skära och fina kinder.
Ja hon nästan bultade dem, men taflan var vacker.
Hade Irene nu haft ett halftannat tiotal år mera, så hade man sagt, att en öm och svag mor, efter någon liten förebråelse, som hon gjort sin goda men bortskämda dotter, genom smekningar nedtystades af denna; men, såsom förhållandet nu var, så föreföll hon Harald såsom en ung qvinna, som efter en förseelse emottager tröst och hopp af sin yngre, oerfarna och oskuldsfulla syster.
Bundna af taflan, föll det hvarken Erik eller Harald in att bryta tystnaden, men denna bröts af Stella sjelf, hvilken varit taflans och tystnadens upphof.
Stilla och säfligt sittande vid Irene, sade hon till hälften för sig sjelf:
– Det är besynnerligt att den första jemnåriga flicka Stella sett och talat med skall vara sådan, att Stella redan är bekant med henne och redan håller af henne.
– Ännu besynnerligare – inföll
Harald – är det om denna första också är den enda sådana.
– Jag förstår dig ej, Harald, men kanske förstår Irene.
Irene hvarföre säger du ingenting.
– Vi ha under tiden herrarne voro borta, roat oss med att bese Stellas klädningar – sade Irene, som i en viss förvirring icke visste hvad hon skulle säga.
Harald började tala om vädret, ett visserligen likgiltigt ämne, men egentligen icke denna gång, ty dagens qvalm och vissa moln med obestämda konturer bådade icke någonting godt.
Stella bad Irene komma ut att bese Stellas favoriter.
De gingo först till hönshuset – äfven på ett kapellansbol kan finnas ett sådant – der Stella visade, hvilka hönor och hvilken tupp hon mest tyckte om; åt dem gaf hon då brödtuggor.
I ladugården besågs en kalf, hvars hvita hjerta i pannan gjorde honom rätt vacker.
Stella tog i dess framfötter och lyfte honom upprätt; sedan stack hon sin hand i dess mun – det är alltid roande för barn att låta kalfvar liksom suga deras händer – slutligen gick hon så långt, att hon kysste kalfven, hvarmed denne helt säkert var rätt belåten, ty han började att hoppa och springa, naift och trefligt, såsom kalfvar alltid göra det.
Irene åsåg allt detta med vemod.
Ett stadigvarande tungt moln hade gjort, att hon aldrig haft ett så varmt sinne för barnalifvets idylliska fröjder.
– Hvad du är lycklig, Stella – tänkte hon.
– Jag är i dag frökens Mentor – sade Harald, sedan flickorna återkommit – och jag måste säga, så gerna vi än sute här ännu en stund, att vi måste bort, ty jag har mina vissa gamla märken, att ett oväder icke är långt borta.
Irene svarade intet, men lydigt och beskedligt tog hon på sig sin sjal.
Erik, som äfven befarade ett oväder, hade låtit spänna hästen före den vackra, gröna, ensitsiga schäsen.
Han hade af naturliga orsaker, icke velat persvadera sina gäster att stadna qvar öfver natten.
Snart var afskedet tagit och schäsen rullade af.
Gossen, som skulle föra hästen tillbaka, hade icke rum på den smala baksitsen, utan han gick eller halfsprang efter schäsen, ty oaktadt molnen stego allt högre, körde dock Harald blott i ett sakta lunk.
Det har sina behag att kuska för ett älskvärdt fruntimmer, äfven om man precis ej är förälskad.
Hvad sedan då, om man redan känner temligen tydliga förebud.
Mycket talades ej under vägen, men det fröjdade Harald, att då han talade till Irene och denna ansåg ett svar vara af nöden, så vände hon sitt hufvud till hälften om och kastade då äfven hattfloret åt sidan, så att han rätt väl kunde se henne i ögat.
Harald gladde sig icke deröfver att hon, i motsatts mot vanliga «tossor,» häruti följde en naturlig artighets lagar, nej han gladde sig, emedan han fick se Irenes drömsköna anlete.
Åskan mullrade redan temligen nära, hvilket gaf Harald anledning att fråga om Irene var rädd.
– Visst är jag rädd för åskan annars, men nu, kan jag just inte säga.
Det svaret behagade Harald af två orsaker.
Först och främst tyckte han inte om fruntimmer, som inte äro rädda för åskan; för det andra uttydde hans egenkärlek, nej, snarare hans förhoppningar hennes svar på ett för dem gynnande sätt.
Just när schäsen stadnade vid trappan, började regnet att smattra och naturen började sitt stora skådespel, der intrigen är enkel och handlingarna icke många, men hvilket ändå gör det intryck på åskådaren, som våra intrigrikaste dramer icke just förmå.
Baronen emottog dem kallt och förnämt.
– Nå huru aflopp den notabla visiten?
– Sådana visiter – svarade Harald – aflöpa bättre, än en, som aldrig gjort sådana, kunde förmoda.
Jag hoppas fröken är nöjd med sin visit.
– O ja, nöjd.
Men det är för litet sagdt.
– Det var kanske det der hittebarnet, som lyckades inspirera dig?
– Ja, jag började hålla af henne så mycket.
– Huru långt gick förtroligheten?
Säkert skulle Irene ensam med sin far icke vågat säga, hvad ett dyrbart vittnes närvaro nu hade henne till.
– Vi kalla hvarandra du.
Det var icke af missförstådd ömhet för sitt barn, som baronen i allmänhet ville, att
Irene icke skulle formera bekantskap med kreti och pleti.
Nej det var af högfärd; han var ju Irenes fader.
– Du – for han ut, märkbart vred, men i detsamma sågs en blixt och slog en knall, så förfärlig, att baronen föll emot golfvet. v.
Assar sade:
– Jag såg blixtens väg.
Han slog på vestra flygelbyggnaden men antände icke.
– På vestra flygelbyggnaden – sade v.
– Nå än sen – sade baronen, våldsamt ansträngande sig – det der hör icke hit.
Nå ja Irene, jag är icke en pedant, som vill utsätta lagar för en ung flickas oberäknade och omedelbara ingifvelser.
Du må kalla henne du.
Jag förstår, att du här på landsbyggden behöfver någon jemnårig leksyster att prata bort tiden med.
Såsom sagdt, du må gerna kalla henne du.
– Tack, min far – sade Irene helt förundrad och nästan häpen öfver en sådan oförmodad liberalitet, just i det ögonblick hon väntat ett elakt uppträde.
Äfven Harald kunde icke annat än bli anslagen af denna opåräknade vändning.
Han tillskref den blott den förskräckelse åskslaget säkert injagat baronen, och den deraf följande lynnets motsatta stämning.
Det behagade honom dock icke särdeles, att baronen så smidigt och påhittigt försvarade hvad han nyss tycktes blifvit så vred åt.
Baronen var tydligen en af de menniskor, som kameleontiskt förändra färg och förstå att alltid omge sig med en nimbus af kloka resonnemanger.
Man åt sin aftonmåltid utan särdeles aptit och sedan proponerade baronen att Harald ville gå till pianot och sjunga någonting för att distrahera dem i sällskapet, som voro rädda.
– Jag vill icke sjunga, när åskan går – svarade Harald.
– Nå ja, en menniskas principer är orätt att vilja betaga henne.
Skulle du Irene vilja?
– Jag kan inte sjunga, när åskan går.
– Den som inte kan, är än mera ursäktad än den som inte vill.
Men man skall vara nöjd med den musik man har.
Skulle någon annan än baronen utsagt denna sednare reflexion, så skulle den kanske behagat Harald; i baronens mun lät den såsom hädelse.
Irene satt afskills med lilla Ulla i famnen.
Harald passade på ett lämpligt tillfälle att säga henne: – var inte rädd.
Minns ... – men då tystnade han.
Harald rekommenderade sig och gick långsamt uppåt sin vindskammare, men blef de sista trappstegen anhållen af v.
Nit;
– Vill magistern vara så god och stiga in i mitt rum; det blir bättre då.
Jag måste uppriktigt medge, att jag är rädd för åskan.
Och för att blixtarna mera rasa åt södern, så kunna vi ju hellre sitta i mitt rum.
Harald hade icke förr varit i v.
Nits rum; han hade icke velat vara den förste, som gjorde visiten.
Han antog med så mycket mera nöje v.
Nits bjudning.
Den gamle goddagspiltens kammare företedde ett verkeligen ovårdigt utseende.
Det var verkeligen «en proportion utan ordning.»
Klädespersedlar här och der, tillochmed under sängen; spegelschatullet hade plats på en stol; bädden tycktes icke omrörd af bädderskans hand på en god tid; bokskåpets dörrar voro garnerade med strumpor, gula af fotsvett och ålder; fragmenter af Voltaires och Lafontaines romaner stodo vid vattenkarafinen på golfvet, o. s. v.
Det var någonting mera än en behaglig oordning.
Tillika rådde i rummet den lukt som utandad spiritus kommer åstad; denna lukt var dessutom icke neutraliserad af tobaksrök, hvilken i de flesta fall agerar försonande.
Nit brukade tobak endast i näsan och någon gång pikanell i munnen.
– Förlåt herr magister, att här ser så ut, men en gammal ungkarl behöfver ej bättre.
Vi skola glömma bort ruskigheten i rummet vid denna madeira-butelj.
Oaktadt eller till följe af hvad
Harald varit vittne till, det hemlighetsfulla förhållandet till baronen, v.
Nits spökande på vinden, hans prat i sömngångartillståndet, hyste Harald för v.
Nit ett stort intresse, som nära nog gränsade till deltagande, hellre än till fruktan eller afsmak.
Han satt således ganska gerna och drack med v.
Drufvans safter hafva det onda eller goda med sig, att man ifrån allmänna och likgiltiga ämnen kommer till enskilta och sådana, som gå en mera in på lifvet.
Harald, hvilken hvarken var ovan eller försupen (ordet ber om ursäkt), tålde väl något mera än v.
Nit, men hans öppenhjertighet höll dock jemna steg med dennes.
Samtalet leddes oförmärkt in på kapitlet om lycka och olycka, huru den förra utan all deras förtjenst ler emot en del menniskor, då deremot olyckan drabbar mången utan dess förvållande.
De lycklige äro att afvundas, de olycklige att beklaga.
– Men – inföll v.
Nit – om en menniska genom sitt eget förvållande blir olycklig, hvad skall man då tänka om, huru skall man vara emot en sådan?
Harald hade i all sin dar icke kunnat med såkallade Sedolärande berättelser för barn, emedan han ansåg dem i allmänhet innehålla en nog tvetydig moral.
Nyligen hade han äfven förbjudit sin yngre elef, lilla Knut, att läsa en bok med denna öfverskrift emedan Harald kastat sina ögon i den och till en början fann der en berättelse af följande ungefärliga halt och beskaffenhet.
En far hade förbjudit sina barn att gå ut i mörkret utan lykta.
En gosse fann dock för godt att vara olydig; han föll verkeligen ikull och blef – enögd.
«Frans fick dessutom af sina beskedliga (?) syskon ständigt höra den förebråelsen: hade du lydt pappa, så hade det icke gått såsom det gick.»
Olydnad är emot föräldrar visst ett stort fel, men barnabokens författare tycktes icke ana att det att lägga sten på den olyckliges börda genom att förevita honom någonting, som ej mera kan hjelpas, är nedrigt och svart, att således dessa beskedliga syskon verkligen voro nidingar och missfoster.
Denna berättelse rann just Harald nu i hågen, så att han svarade med högsta värma och lif:
– Om en menniska genom eget förvållande blir olycklig, ja äfven om denna olycka blifvit åsamkad genom någonting värre än obetänksamhet och öfverilning, så böra vi ändå hysa deltagande för och beklaga en sådan menniska ... emedan hon är olycklig.
– Men om denna olycka består i samvetsqval, uppkomna efter grofva missgerningar och brott?
– Desto olyckligare är den som lider dem.
Desto större rättighet har han till medkänsla och deltagande.
Orsaken till en menniskas olycka kan tillochmed för oss vara en likgiltig bisak, men sjelfva denna olyckas tillvaro en hufvudsak.
Att vår nästa är olycklig, skall det icke för oss vara nog, hvad behöfva vi vidare forska!
Dessa enkla ord, uttalade med den vekhet och värma, som en god själ förstår att inlägga i orden, verkade högst eget på v.
Han lade hufvudet i handen och förföll i en tystnad, så mycket mera märkvärdig, som han redan tömt sin halfva butelj.
– Godnatt, herr v.
Nit – sade Harald.
– Jag tackar magistern på det högsta för denna korta timma.
Vidare anmärkningsvärdt passerade icke denne afton.
Åskan hade äfven allaredan upphört, så att om läsaren hoppades att kapitlet skulle sluta med någon sannt romantisk scen, någon knalleffekt, så blef han beklagligtvis bedragen.
Kap. VIII.
Irene för Stella.
Det förgick några veckor utan annat anmärkningsvärdt, än att Harald och Irene allt ömmare sågo i hvarandras ögon och att Harald sade än mindre än förut.
Och de träffades nästan blott musiktimmarne, samt då de spatserade att helsa på vännerna derborta.
Visserligen var v.
Assar till följe af ett sjukdomsfall tvungen att för läkarevård vara i staden, men Harald följde ändå ungefär samma principer; ja han tvang sig att icke vilja se Irene alltför ofta på tu man hand; antingen det då var för att baronen icke skulle börja misstänka något förhållande, på hvars verklighet Harald sjelf icke vågade tro eller hoppas och hvars möjlighet uppfyllde honom med dystra aningar om mången kamp och strid, – eller om det, till följe af samma dessa aningar, var för att skydda sig sjelf emot ett oblidt öde, sig sjelf och – Irene.
Det blef den dag då Stella skulle knäböja inför nådens altare.
Stella hade i sina böner äfven inneslutit den barnsliga önskan, att denna dag blifve rätt ljus och vacker.
Hon hade liksom talat med Gud; hon hade sagt: om dig Gud icke behagar en sådan önskan, så säger du genom mitt samvete det till åt mig.
Men då hennes samvete ingenting qvalde henne vid denna oskyldiga bön, så bad Stella en sådan bön.
Och dagen blef ljus och vacker.
September är en skön månad.
Naturen står ännu herrlig och skön; solen samlar sina sista krafter för att låta oss mindre märka den kalla vinterns antåg.
Luftens blå är klarare, blåare och skärare än under den heta sommaren.
Och detta herrliga månsken, som andelikt omger oss, som mer än eljest gör oss mottagliga för den öfversinnliga verldens under och behag, som försätter hela vår själ i ett tillstånd af beundran, andakt och bön!
Jag har äfven stundom tyckt September vara en skön qvinna, som blek af en tärande sjukdom, ännu en gång församlar kring sig sina vänner, ännu en gång låter dem bevittna glansen af hennes snilles sprittande eld, ännu en gång låter dem förtjusas af det bleka ansigtets gudomliga skönhet – ännu en gång, innan hon lägger sitt hufvud till hvila, på hufvudgärdet der i den svarta mullen.
Det är skönt och uppfriskande för de andeliga känslorna att se idel unga gemensamt smaka af det heliga målet.
Men att se en ung, ensam bland gamla, första gången smaka huru ljuflig
Herran är, gör på oss ett ej mindre intryck.
Ortman predikade visserligen, men det var icke han, som utdelade vinet och brödet.
Vi vilja icke beskrifva Stellas känslor nu, ty låta känslor icke beskrifva sig, så mycket mindre nu.
Men Harald och Irene sågo nog, huru det kändes Stella.
Ensam såsom hon kommit gick Stella äfven hem.
Kyrkfolket, hvilket utgjordes af en mängd herrskap till och med ifrån nästgränsande socknar, samt sådan allmoge, som förstod eller affekterade att förstå svenska – stadnade för att betrakta och lemna fri väg åt det sköna nattvardsbarnet.
Syfrun, som äfven var der, sade åter för sig:
«det är märkvärdigt hvad hon liknar.»
Men hvem, blef för den goda frun ett problem att lösas.
Stella märkte icke den sensation hon gjorde på kyrkfolket, der Stella gick sin väg fram, liksom hon tillhört en annan verld.
Stella hade icke gråtit; det var glädje, himmelsk glädje, som lyste ur hennes anlete och manade till andakt mera än deras tårar, som gråtit.
Ensam, såsom hon kommit, åkte äfven Irene hem.
Harald åtföljde de båda presterne till kapellansbolet, sent om aftonen återvände han till sitt och Irenes hem.