Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt hvad man berättade om honom gjorde ett outplånligt intryck på mitt unga sinne och jag fördjupade mig så i hans irrfärder och öden, att jag ofta midt på ljusa dagen greps af en hemsk föreställning om, att jag sjelf var min onkels salig onkel och mitt lif endast en fortsättning af hans.
Och under natten speglade sig samma föreställning i mina drömmar.
Mitt lif liknade då för tiden en stor tidning: i den öfre afdelningen fans nutiden; dagens händelser meddelades och debatterades der; men under strecket herskade den poetiska forntiden i en fortlöpande serie af nattliga drömmar, lik en genomgående fantastisk roman.
I dessa drömmar identifierade jag mig fullkomligt med min onkels onkel, men på samma gång hade jag en ohygglig förnimmelse af, att jag var en annan än han, tillhörde en annan tid.
Der nere såg jag ställen, som jag aldrig förr hade sett, kom i förhållanden, om hvilka jag förut aldrig haft en aning, och dock vandrade jag der uppe på säkra fötter och i säkra förhållanden.
Der nere möttes jag af menniskor i färgglödande underbara drägter och med äfventyrligt främmande fysionomier; och ändå tryckte de mina händer som gamla bekanta; deras språk, som jag aldrig förr hört, förstod jag icke, men till min förvåning svarade jag dem ändå på samma språk, och jag gestikulerade med en häftighet, som aldrig eljes utmärkt mig, och jag sade en hel del ting, som på ett vedervärdigt sätt kontrasterade emot hvad jag i allmänhet menade.
Detta underliga tillstånd varade väl ungefär ett års tid, och det lemnade hemliga spår i min själ långt sedan mitt själsmedvetande återvunnit sin enhet.
Mången idiosynkrasi, många sympatier och antipatier, som alldeles icke äro i öfverensstämmelse med min natur, ja till och med många handlingar, som stå i strid med mina tänkesätt, finna sin förklaring just deri, att de äro efterverkningar från detta drömlif, då jag var min egen onkels onkel.
Då jag begår felsteg, som jag sjelf finner obegripliga, skrifver jag dem alltid på min österländske dubbelgångares räkning.
En gång meddelade jag min far denna hypotes, för att öfverskyla en liten förseelse, som jag begått; han svarade skämtsamt: »Jag hoppas att denne din onkels onkel aldrig accepterat några vexlar, som en gång kunna presenteras mig till inbetalning».
Man har aldrig kommit till mig med några sådana orientaliska vexlar, och sanningen att säga: jag har haft tillräckligt att göra med mina egna occidentaliska.
Men för öfrigt äro de penningeskulder, som våra förfäder lemna oss i arf att betala, icke de värsta.
Hvarje generation är en fortsättning af en annan och får sota för dess handlingar.
Skriften säger: fäderna hafva ätit omogna drufvor, och sönerna ha fått maskstungna tänder deraf.
Det herskar en solidaritet mellan de generationer, som följa på hvarandra; till och med de folkslag, som efter hvarandra träda fram på civilisationens arena, äro förbundna genom en sådan solidaritet, och hela menskligheten får till sist göra ackord för att kunna betala de föregående generationernas stora skulder.
Då blir det stora skuldregistret i Josaphats dal öfverkorsadt, så vida det icke sker förut — genom en universalbankrutt.
Judarnes lagstiftare har varit starkt medveten om denna solidaritet, och han har sanktionerat den, särskildt i sin ärfdabalk; det är möjligt, att han icke trodde på någon individuell fortvaro efter döden, utan blott på slägtets odödlighet; all förmögenhet var familje-egendom, och ingen kunde lösgöra den så fullständigt, att den icke efter en viss tid åter tillföll familjens medlemmar.
I detta fall bildar den romerska lagen, som, också i sin ärfdabalk, vittnar om den romerska karaktärens egoism, en skarp motsats till den mosaiska lagens menniskovänliga idé.
Jag vill nu icke gå vidare in på detta ämne utan i stället fortsätta mina personliga bekännelser och dervid begagna mig af det tillfälle, som bjuds, att återigen genom ett exempel visa, hur de mest harmlösa fakta begagnats af mina fiender till de illvilligaste insinuationer.
De trodde sig nemligen ha gjort den upptäckten, att jag i mina biografiska meddelanden talade förskräckligt mycket om mitt möderne, men nästan icke alls om mitt fäderne, och de betecknade detta som ett afsigtligt framhäfvande, hvarvid de beskylde mig för samma löjligt fåfänga baktanke, som man på sin tid förebrådde min salig kollega Wolfgang Goethe.
Det är nog sant, att han i sina memoarer med särskildt behag dröjer vid sin farfar, hvilken som den stränge herr borgmästaren presiderade på rådhuset i Frankfurt, medan han icke nämner ett ord om sin morfar, en hedervärd liten lappskräddare, som satt på bordet i sin verkstad vid Bockenheimer-gatan och lagade republikens gamla byxor.
Jag behöfver icke göra mig till Goethes riddare i detta fall, men hvad mig sjelf beträffar må det vara mig tillåtet att beriktiga dessa illvilliga och ofta använda förtolkningar och insinuationer:
Det är nemligen icke min skull, att min farfar aldrig nämnes i mina skrifter.
Orsaken är helt enkelt den, att jag aldrig vetat mycket att säga om honom.
Min salig far hade kommit till Düsseldorf som en främling och egde inga anförvandter i staden, inga af de der gamla tanterna, hvilka likt kvinliga minnessångare dagligen med episk enformighet sjunga de gamla familjelegenderna för den uppväxande ungdomen, medan det hos de skottska minnessångarne alltid förekommande ackompanjemanget på säckpipa ersättes af snörflingen från deras näsor.
Det var blott af möderne-clanens bålde riddare som mitt unga sinne fick sina tidigaste uttryck, och jag hörde andaktsfullt på, när de gamla Brynhildorna berättade.
Min far var sjelf en fåordig natur, som icke gerna talade.
Då jag en gång som liten gosse, vid den tiden då jag tillbringade hvardagarne i Franciskaner-klosterskolan och endast söndagarne i hemmet, begagnade ett sådant söndagstillfälle och frågade min far, hvad farfar hade varit för slags karl, svarade han mig till hälften skrattande till hälften förtretad: »Din farfar var en liten jude med stort skägg».
Följande dag, då jag trädde in i skolsalen, der jag redan fann mina skolkamrater församlade, skyndade jag mig att berätta den vigtiga nyheten: att min farfar hade varit en liten jude med ett stort skägg.
Knappt hade jag gjort dem detta meddelande, förr än det flög från mun till mun och upprepades i alla tonarter med ackompanjemang af härmda djurläten.
Småttingarne sprungo öfver bord och bänkar, sleto ner räknetaflorna från väggarne och läto dem slå kullerbyttor på golfvet i sällskap med bläckhornen, och under tiden skrattades det, bräktes det, flinades och skäldes det — en afgrundskonsert, hvars refräng ideligen var den, att min farfar var en liten jude med ett stort skägg.
Klassföreståndaren hörde larmet, trädde med vrede-glödande ansigte in i salen och frågade efter upphofsmannen till spektaket.
Alla sökte göra sig oskyldiga, och slutet blef, att jag, stackars fan, öfverbevisades om att ha föranledt hela larmet genom mitt meddelande om min farfar.
Jag måste försona min skuld med en betydlig portion smörj.
Det var första gången jag fick ett ordentligt kok stryk på denna jorden, och jag gjorde under exekutionen den filosofiska iakttagelsen, att den käre guden, som skapat rottingen, äfven i sin gudomliga vishet ställt så till, att handen som trakterar den slutligen blir trött.
Utan denna visa anordning skulle stryk vara odrägligt.
Rottingen, som jag fick smaka, var gul till färgen, hvilket icke hindrade att strimmorna, som den lemnade efter sig på min rygg, voro mörkblå.
Också namnet på läraren, som slog mig så obarmhertigt, kommer jag utmärkt väl ihåg: det var pater Dickerscheit.
Han blef kort derefter entledigad från skolan, jag mins också mycket väl hvarför, men jag vill icke meddela det.
Liberalismen har ofta nog orättvist nedsvärtat presterna, och det vore kanske nu på tiden att låta dem vara en smula i fred, äfven om en ovärdig medlem af ståndet begår en förbrytelse, som i grund och botten ändå har sin rot i den menskliga naturen, eller den menskliga onaturen, rättare sagdt.
Lika väl, som jag mins namnet på den man, hvilken gaf mig mitt första kok stryk, mins jag också anledningen: mitt olycksaliga genealogiska meddelande, och detta mitt tidiga ungdomsintryck var så starkt, att det sträckt sina verkningar öfver hela mitt lif: hvarje gång, jag sedermera hörde talas om en liten jude med ett stort skägg, gick det mig en kåre öfver ryggen.
»Brändt barn skyr eldens säger ordspråket, och man kan lätt förstå, att jag sedermera aldrig kände någon större lust, hvarken att sjelf erhålla några närmare upplysningar om denne betänklige farfar och hans stamtafla, eller att göra den stora publiken några ytterligare meddelanden om honom.
Om min farmor vet jag icke heller mycket att säga, men vill i alla händelser icke lemna henne alldeles oomnämd.
Hon var en utomordentligt vacker kvinna, enda dottern till en för sin rikedom vida berömd bankir i Hamburg.
Denna omständighet låter förmoda, att den lille juden, som bortförde henne från det högförmögna fädernehuset i Hamburg till sitt eget hem i Hannover, utom sitt stora skägg också måste ha haft en del andra berömvärda egenskaper och i det hela taget måste ha varit en ganska respektabel man.
Han dog tidigt, efterlemnande en ung enka och sex barn, alla i späd ålder.
Hon återvände till Hamburg och dog der, också hon vid jemförelsevis unga år.
I min onkels, Salomon Heines, sofrum i Hamburg såg jag en gång min farmors porträtt.
Målaren, som på Rembrandskt manér jagade efter ljus- och skuggeffekter, hade gifvit henne en svart, klosterlik hufvudbetäckning och en nästan lika sträng mörk robe samt satt henne mot en ramsvart bakgrund, så att det rundkindade ansigtet med sin dubbelhaka sken fram som en fullmåne ur nattliga moln.
Dragen buro tydliga spår af en ovanlig skönhet, de voro på en gång milda och allvarliga, särskildt gaf hudfärgens sjukliga blekhet åt hela ansigtet ett uttryck af egendomlig förnämhet; hade målaren endast satt ett stort kors af diamanter på hennes bröst, så skulle man kunnat tro, att porträttet förestälde en eller annan furstlig abbedissa i någon protestantisk adelsstiftelse.
Af min farmors barn ha, för så vidt jag kan se, endast två ärft hennes utomordentliga skönhet, nemligen min far och min onkel Salomon Heine, den numera aflidne chefen för det hamburgska bankirhuset med samma namn.
Min fars skönhet var af det alltför veka, karaktärslösa, nästan kvinliga slaget.
Broderns skönhet var mera manlig, och han var också en man hvars karaktärsstyrka uppenbarade sig i de ädelt formade, regelmässiga dragen på ett imposant, ofta på ett högst förvånande sätt.
Hans barn hade alla utan undantag växt upp till den mest hänförande skönhet, men döden ryckte dem bort i deras ålders blomma och af hela denna blomsterbukett af menniskor lefva endast två, den nuvarande chefen för bankirhuset och hans syster.
Jag höll så mycket af alla dessa barn liksom af deras mor, hvilken också var mycket vacker och gick tidigt bort.
Alla hade kostat mig många tårar och jag måste sannerligen i detta ögonblick skaka min narrbjellra rätt eftertryckligt för att öfverrösta alla sorgliga tankar, som vilja tränga sig fram.
Jag sade nyss, att min fars skönhet var af det kvinliga slaget.
Jag vill härmed icke hafva antydt någon brist på manlighet hos honom.
Han har i sin ungdom ofta bevisat motsatsen, och när allt kommer omkring är jag själf ju också ett lefvande bevis.
Orden få icke tagas i någon otillbörlig bemärkelse; jag vill blott antyda, att hans kropp i sina yttre konturer saknade det hårda och en smula kantiga, som män i allmänhet ega, och i stället voro späda och mjukt afrundade.
Också hans drag voro föga markerade och flöto bort i något obestämdt karaktärslöst.
I sina senare år blef han rätt fet, och redan som ung man tyckes han just icke ha varit mager.
I denna min förmodan styrktes jag af ett porträtt föreställande min far som ung man på aderton eller nitton år, i röd uniform med pudrad peruk och stångpiska.
Porträttet gick sedermera förloradt vid en eldsvåda hos min mor.
Det var en tafla i pastell — särdeles gunstig för föremålet, då pastellen mycket bättre än oljefärgen med dess fernissade glans förmår att återge det der blomstoftet, som man alltid finner på sådana personers ansigten, hvilka bruka pudra sig, och som fördelaktigt beslöjar dragens obestämdhet.
Målaren hade, genom att inrama det rosiga ansigtet i det krithvita pudrade håret och en lika hvit halslinning, vetat att just genom kontrasten låta det få en kraftigare kolorit och derigenom träda starkare fram.
Också den skarlakansröda rocken, som på oljefärgstaflor brukar grina emot oss på ett så rysansvärdt sätt, gjorde här tvärt om en god effekt, i det ansigtets rosafärg, genom öfvergången, angenämt mildrades.
Den skönhetstyp, som talade ur dessa drag, erinrade icke om de grekiska konstverkens kyska idealitet, ej heller om renässansens spiritualistiskt-svärmiska, men också af hednisk sundhet genomträngda stil; nej, detta porträtt bar alltigenom karaktären af en tid, som just icke egde någon karaktär, en tid som älskade det söta och smånätta; en tid som adlade faddheten till poesi — rococo’ns snirklade tid, äfven kallad stångpiskans.
Hade detta porträtt varit något mera miniatyrartadt, så skulle man kunnat tro, att det var ett verk af den förträfflige Watteau, ämnadt att, i ram af fantastiska arabesker med guldglitter och brokigt gnistrande ädelstenar, paradera på någon Pompadours solfjäder.
Det torde kanske förtjena anmärkas, att min far också i senare år höll troget fast vid det gammalfrankiska pudermodet och ända till sin död fortfor att låta pudra sig hvarje dag, oaktadt han hade det vackraste hår, man kan tänka sig: blondt, nästan guldgult och mjukt som kinesiskt silke.
Sin stångpiska hade han säkert också gerna bibehållit, men den framåtskridande tidsandan var i detta fall obönhörlig.
Emellertid fann han på råd.
Han offrade blott formen, stångpiskan, men de långa hårlockarne bar han fortfarande som en bredt flätad chignon, fäst vid hufvudet med små kamnålar.
I det mjuka pudrade håret observerades denna hårfläta nästan icke alls, men han var på så sätt icke någon affälling från det gamla stångpiskdömet, han hade blott, i likhet med så mången annan krypto-ortodox, i yttre måtto fogat sig efter den grymma tidsandan.
Den röda uniformen tyder på, att han varit i hannoveransk tjenst.
Vid den franska revolutionens början tillhörde min far prins Ernsts af Cumberland svit, och han deltog i det Flandriska och Brabantska fälttåget i egenskap af proviantmästare eller kommissarie, eller officier de bouche som fransmännen säga.
Tyskarne kalla dessa tjenstemän: mjölmaskar.
Men den helt unge mannens egentliga embete var det: att vara prinsens gunstling; han delade också till slut samma öde, som plär drabba alla sådana furstegunstens leksaker.
— — — Från denna fälttågsperiod stammade många betänkliga små passioner hos min far, hvilka min mor blott småningom kunde vänja honom af med.
Så t. ex. lät han gerna förleda sig till högt spel; han protegerade den dramatiska konsten, eller snarare dess prestinnor, och var en passionerad häst- och hundvän.
Vid sin ankomst till Düsseldorf, der han af kärlek till min mor etablerade sig som köpman, hade han med sig tolf vackra springare; men han gjorde sig af med dem på sin unga hustrus uttryckliga önskan, då hon förestälde honom, att detta fyrfota kapital skulle äta för mycket hafre och ingenting inbringa.
Svårare hade min mor att också få bort stallmästaren, en undersätsig lymmel som ständigt låg i stallet och spelade kort med någon uppfiskad trasvarg.
Till sist gick han sjelf sin väg, i sällskap med ett repeterur af guld, tillhörigt min far, samt en del andra värdesaker.
Sedan min mor blifvit denna odåga kvitt, gaf hon också jagthundarne respass med undantag af en enda, som hette »Joly», men var erkeful.
Han fann nåd för hennes ögon derför, att han just icke hade mycket af jagthund i sig, utan kunde bli en borgerligt trogen och dygdig gårdshund.
Han bodde i min fars gamla kalesch i det tomma stallet, och när de två, min far och han, träffades der, vexlade de sinsemellan betydelsefulla blickar. »Jaha, Joly», suckade min far; och Joly viftade vemodigt på svansen.
Jag tror för min del, att hunden var en hycklare, och min far medgaf sjelf en gång i ett anfall af dåligt lynne, då hans älskling tjöt alltför jämmerligt för det han blifvit trampad en smula på tassen, att hundkanaljen förstälde sig.
Mot slutet blef Joly temligen skabbig, och då han tillika hade blifvit en vandrande loppkasern, måste han dränkas, något som min far lät ske utan invändningar.
Menniskorna uppoffra sina fyrfota gunstlingar med samma indifferens, som furstarne sina tvåfota.
Från min fars lägerlif härstammade väl också hans gränslösa förkärlek för soldatståndet, eller snarare för soldatlekandet, hans förkärlek för det lustiga, sysslolösa lifvet, hvars inre tomhet döljes af guldgaloner osh skarlakansröda klutar, och der den rusiga fåfängan uppträder med modets åthäfvor.
I hans junkeromgifning fans hvarken militäriskt allvar eller verklig ärelystnad; det var alldeles icke tal om något slags heroism.
Vaktparaden, det klirrande sabelkopplet, den stramt sittande uniformen, som var klädsam för vackra karlar — se der hufvudsakerna.
Hur lycklig kände sig derför icke min far, då borgargardet i Düsseldorf upprättades, och han som officer fick bära den vackra, mörkblå, med ljusblå sammetsuppslag försedda uniformen, och i spetsen för sin kolonn kunde defilera förbi vårt hus.
Han saluterade då med älsklig courtoisie min mor, som rodnande stod i fönstret; fjäderbusken på hans trekantiga hatt fladdrade stolt, och hans epåletter blixtrade gladt i solen.
Ännu lyckligare var han, då turen kom till honom att som kommenderande officer draga på högvakt och sörja för stadens säkerhet.
De dagarne strömmade det idel Rüdesheimer och Assmannshäuser af bästa årgångar, allt på kommenderande officerns räkning; också kunde borgar-gardisterna, herrar kreti och pleti, icke nog prisa hans frikostighet, och han åtnjöt en popularitet, som säkerligen var lika stor som den, hvilken tog sig uttryck i det gamla gardets jubelhelsningar till kejsar Napoleon.
Denne sistnämde förstod också att berusa sitt folk, om också möjligen sättet var en smula olika.
Det var emellertid icke tapperheten som fattades i min fars garde; särskildt när det gälde att storma ett långhalsadt batteri af gröfsta kaliber, visade gossarne ett sant hjeltemod.
Men detta hjeltemod var kanske också af ett annat slag än det, som utmärkte det gamla kejsargardet.
Hvad nu staden Düsseldorfs säkerhet beträffar, så måtte det ha varit temligen betänkligt stäldt dermed de nätter, min far tjenstgjorde som vaktbefälhafvare.
Han skickade nog ut patruller, som genomströfvade staden i alla riktningar under skrål och sabelskramlande.
Men det hände en gång, att två sådana patruller möttes och i mörkret ömsesidigt försökte arrestera hvarandra för fylleri.
Till all lycka äro mina landsmän ett oförargligt och gladlynt litet folk med godt ölsinne.
Ingen olycka skedde; de gåfvo sig å ömse håll.
En gränslös lefnadslust var ett hufvuddrag i min fars karaktär; han var njutningslysten, glad och godlynt.
I hans sinne var det ständigt fest, och om också dansmusiken ofta icke var särdeles bedårande, så voro violerna dock alltid stämda.
Alltid himmelsblå munterhet och lättsinnets fanfarer.
En sorglöshet, som glömde den dag som gått och aldrig sysslade med den, som komma skulle.
Detta karaktärsdrag stod i den mest förvånande motsättning till den värdighet, som alltid var utbredd öfver hans lugna ansigte och som också gaf sig tillkänna i hållningen och i hvarje kroppens rörelse.
Den som icke kände honom utan för första gång såg denna allvarliga, pudrade apparition och dessa vigtiga miner, skulle sannerligen kunnat tro sig se en af Greklands sju vise.
Men vid närmare bekantskap märkte man snart, att han hvarken var en Thales eller en Lampsakus, som grubblade öfver kosmogoniska problem.
Hans värdighet var icke lånad, men den erinrade om de antika basrelieferna, på hvilka man ser ett muntert barn hålla en stor tragisk mask för sitt ansigte.
Han var i det hela taget ett stort barn, med det slags barnsliga naivitet, som de platta förståndsvirtuoserna anse för enfald, men som ofta nog genom ett eller annat djupsinnigt uttalande kan förråda en högst betydande intuition.
Han förnam genom sina andliga känselhorn en hel del ting, som de kloka herrarne först långsamt lärde sig förstå på reflexionens väg.
Han tänkte mindre med hufvudet än med hjertat, och hans hjerta var det älskvärdaste, man kunde tänka sig.
Leendet, som ofta spelade kring hans läppar och som på ett förtjusande lustigt sätt kontrasterade med hans ofvannämda värdighet, var ingenting annat än ett återsken af hans hjertegodhet.
Också hans röst hade, ehuru den var manlig och klangfull, något barnsligt i sin timbre, något som påminde om en skogsfågel; och när han talade, trängde rösten så direkt till hjertat, som om den icke haft nödigt att taga omvägen genom öronen.
Han talade hannoveransk dialekt — och Hannover med omnejd är kändt för sitt vackra uttal.
Det var en stor fördel för mig att mitt öra på så sätt ända från min tidigaste barndom vandes vid ett omsorgsfullt uttal af tyska språket, medan man eljes i vår goda stad talade Rhenländernas förskräckliga rotvälska — — —
I düsseldorfarnes språk märker man redan öfvergången till de holländska träskens grodkväkande.
Jag vill visst icke frånkänna det holländska språket ett grand af dess egendomliga skönhet, men jag måste tillstå, att jag icke har öra för den.
Jag vill icke ens bestrida, att vårt eget tyska språk, enligt hvad vissa patriotiska språkforskare från
Nederländerna påstå, icke är annat än en urartad holländska.
Men påståendet påminner onekligen om den åsigt, som en kosmopolitisk zoolog en gång häfdat: att aporna äro menniskornas stamherrar och menniskorna således endast utvecklade, ja öfverciviliserade apor.
Om aporna kunde tala, skulle de säkert säga, att menniskorna endast äro degenererade apor, liksom det tyska språket enligt de holländska patrioternas mening endast är en degenererad holländska.
Jag sade: om aporna kunde tala; men jag är icke alldeles på det klara med, om de icke möjligen ega denna förmåga.
Negrerna vid Senegal försäkra, att aporna äro menniskor alldeles som vi, endast klokare: de af hålla sig från att tala för att icke bli igenkända som menniskor och tvingade att arbeta; deras scurrila apgyckel är idel fiffighet; de vilja synas jordens maktegande odugliga till arbete, för att icke som vi andre bli exploaterade.
En sådan brist på fåfänga inger mig en mycket hög tanke om dessa menniskor, hvilka behålla sitt stumma inkognito och kanske till på köpet göra sig lustiga öfver vår enfald.
De förbli fria i sina skogar och behöfva icke försaka naturtillståndet.
De kunna i sanning med rätta påstå, att menniskan är en degenererad apa.
Kanske ha våra förfäder i det adertonde århundradet också haft en aning derom; kanske ha de haft en instinktlik förnimmelse af, att vår skinande öfvercivilisation endast är en fernissad murkenhet och att det vore nödvändigt återvända till naturen; kanske var det derför, de i sitt yttre sökte närma sig urtypen i det naturliga apdömet.
De gjorde allt hvad i deras förmåga stod för att bli riktiga apor, och då slutligen endast svansen fattades, ersatte de denna brist med stångpiskan.
I så fall är stångpiskmodet icke en frivolitetens lek utan ett betydande utslag af ett djupt kändt behof — — dock, jag söker förgäfves genom att skramla med narrbjellran öfverrösta det vemod, som alltid griper mig, då jag tänker på min aflidne far.
Han var af alla menniskor den, som jag älskat högst.
Han är nu död sedan mer än 25 år tillbaka.
Jag tänkte aldrig på, att jag en gång skulle komma att förlora honom, och ännu i denna stund kan jag knappt tro, att jag verkligen har förlorat honom.
Man har så svårt att öfvertygas om de menniskors död, som man hållit af riktigt innerligt.
Men de äro icke heller döda; de lefva kvar i vårt minne och vår erinring.
Det har sedermera icke förgått många nätter, utan att jag tänkt på min aflidne far, och ofta när jag vaknat om morgnarne, har jag trott mig höra klangen af hans röst, som ekot af en dröm.
Då käns det alltid som måste jag kläda mig raskt och springa ner till honom i salen, som jag gjorde då jag var barn.