Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man behöfver också blott läsa den norska grundlagen och riksakten, för att inse, huru, trots den sällsporda eftergifvenhet från Sverige, som deri röjes, detta senares öfvermakt och principala ställningpå tillräckligt många ställen framlyser, för att ej kunna misskännas.
Eedan l: sta § i dessa båda föreningsfördrag visar, huru falskt detta oaflåtligen upprepade tal om Norges jemlikhet är; ty den säger blott att » Norge skall vara ett fritt och ejelfständigt rike, som ej kan delas eller afhändas, förenadt med Sverige under en konung ».
Orden » inbördes likhet » eller » inbördes jemlikhet » genomdrefs först i komitéförslagen af 1839 och 1865, ehuru de svenska ledamöterne, oaktadt sin efiberlåtenhet i öfrigt, ej gingo in på att införa orden » fullkomlig » jemlikhet.
och det stannade, som vi veta, vid förslagen, då norska stortinget hade nog svagt omdöme, för att icke inse de stora fördelar framför det närvarande tillståndet som samma förslag för Norge sjelft inneburo.
Pertill kommo i nämda föreningsfördrag många andra punkter, som motsade denna jemlikhet, såsom bäst visar sig af norrmännens idkeliga sträfvanden att få desamma ändrade.
Detta senare synes dem och hr W. vara en småsak, och han har tydligen den egendomliga åsigt att » sättet, på hvilket unionen blef till är af vigt för bedömandet af Sveriges och Norges anspråk ».
Af en sådan uppfattning borde vi svenskar, som betvingat Norge, naturligtvis hafva fördel; men sjelfva grundsatsen håller ej stånd, emedan ett kontrakt är ett kontrakt, huru det än tillkommit, och det är oss oförklarligt, huru norrmännen kunna tilltro oss så ringa urskiljning och huru de sjelfve kunna vilja förråda sådan brist derpå att de kunna framträda med så besynnerliga satser, jemte sådana anspråk på ensidigt upphäfvande af kontraktsvilko-ren, som de nu, likasom förut, uppstält.
Norrmännen hafva från böijan misstagit sig om rätta vägen att bereda sig en varaktigt god ställning i unionen och denna en god framtid.
I stället för att, genom broderligt tillmötesgående och villigt åtagande af förpligtelser, som de i allt fall icke kunna förneka, söka försona svenskarne med de förluster och uppoffringar de måst vidkännas för och genom denna förening, hafva de satt hela sin ära och fördel uti att, genom unionskonungarne, bereda sig en » likställighet », hvars förutsättningar de sakna och hvars vilkor de ej vi^ * a underkasta sig, samt förmåner, som skolat köpas på vår bekostnad.
Fullföljandet af detta system skall leda till unionens upplösning; och huruvida detta oundvikliga, men säkerligen icke förväntade, resultat af deras sträfvanden kan blifva för Norge lyckligt, öfverlemna vi åt dem sjelfva att bedöma.Till frågan om Norges underkufvan.de.
Ett utländskt arkiwitnesbörd.
(Ur Talleyrandx diplomatiska korrespondens.
Stockholm den 4 oktoker 1814.
Ers Höghet!
Då jag på min resa passerade Köpenhamn, hade markis de Bonnay godheten säga mig, att han meddelat ers höghet alla upplysningar, som kommit till hans kännedom rörande de händelser, hvartill kriget i Norge gifvit anledning ända till tiden för värt sammanträffande.
Sedan dess har ingenting händt; arméerna hafva åter förlagts i sina respektiva kantoneringsqvarter.
Deras närvaro, icke mindre än det uppenbarligen fåfänga i ett partielt motstånd, har stäfjat återstoden af den jäsning, som tycktes vilja ge sig luft på några punkter i Norge.
Man har sysselsatt sig med att sammankalla ledamöterna af riksdagen, hvars öppnande är utsatt till den 7 d: s och efler all sannolikhet kommer prins Kristian att vid första sammanträdet i ständernas händer nedlägga den myndighet, han emottagit af nationen.
Man tror, att han omedelbart derefter ämnar afresa till Danmark.
Från det Ögon-blicket kommer riksdagen att betraktas som svensk riksdag.
Alldenstund konungen redan godkänt den af riksförsamlingen i Eidsvold upprättade konstitutionen, kan det endast blifva frågan om att underkasta densamma de modifikationer, som händelserna giort nödvändiga.
Man väntar sig föga motstånd å norrmännens
* Under arkivstudier i Paris forliden sommar tog undertecknad en afskrift af originalet till ofvanstående högst märkliga och intressanta bref, frun franske ambassadören i Stockholm, hr de Rumignv, till den kanske rvktbaraste af alla diplomater, furst Talleyrand.
Dag, Kr: s nig.sida; på samma gång gifVer valet af svenska kommissarier och svenske kronprinsens nära granskap, som Bätter honom i stånd att snabbare utfferda sina order, vid handen att denna angelägenhet kommer att se sin afslntning instundande december månad och att konungen vid denna tid skall erkännas af sina nya undersåtar.
De svenska kommissarierna äro: af Wetterstedt, hofkansler; han kom från Paris och begaf sig direkt till Norge utan att passera Stockholm.
Han är känd af ers höghet.
Baron Rosenblad, f. d. statsråd, en man, som är grundligt hemmastadd i rikets förvaltning.
Wirsén, statssekreterare, har mycket sysselsatt sig med Sveriges finanser.
Hans Järta, landshöfding öfver Dalarne; en person, som på mycket hedrande sätt uppträd t vid de senaste riksdagarne och hvars anseende är allmänt.
Man tror att äfven generalmajor Björnstjerna kommer att fd räkna sig till dem.
Det är han, som undertecknade konventionen i Moss och som vid de första oroligheterna Bkickades för att lugna dem.
Han har sedan dess icke lemnat Norge och åtnjuter kronprinsens förtroende.
Skulle man möta motstånd, väntas detta endast af innevå-narne i Trondhjems och kanske äfven i Bergens stift.
Befolkningen i södra delen af Norge, hvilken till största delen utgöres af köpmän och förmöget folk, har ända från första stunden visat benägenhet för underkastelse i afsigt att få behålla sina tillhörigheter.
Med folket norrut förhåller det sig annorlunda; .vant vid ett enkelt och ensligt lif bland bergen, har det ingenting att förlora och har förblifvit starkt intaget af det hat, det sedan långt tillbaka närde mot sina grannar.
Tanken på en förändring har skrämt det och det lade snart i dagen sin afsigt att ej låna sig dertill.
Man har anledning att tro, det de utländska köpmännen, som etablerat sig i städerna, hafva deltagit i den opposition folket visat; men dessa trakters läge och den fullkomliga bristen på lifsförn öden heter och resurser af alla slag, h vartill ionevånarne lätt skulle bringas, förbjuda hvarje tanke på motstånd.
Man kan sålunda betrakta Norge icke endast såsom eröfradt, utan till och med såsom nästan fullständigt underkufvadt * Strax efter riksdagens afslutande i Norge skall en sådan sam-
* Kursiveringen af updertecknad.
» On doit donc regarder la Norvège non seulement comme conquise mais même comme presque entièrement soumise. »
Kr: 8 utg.
10mankallas i Sverige för att bestämma de båda landens ömsesidiga förhållanden och för att, om man så får säga, sammansmälta deras intressen.
Prins Kristian har helt och hållet förlorat det inflytande han förvärfvat sig öfver norrmännen; de som ännn förblifva honom tillgifna anse sig tvungna att såsom skulden till hans svaghet och overksamhet i de sista ögonblicken framhålla några beskyllningar, för orimliga att kunna vederläggas.
De gå ända derhän att säga, att orsakerna bero af gift och de åberopa såsom bevis derpå hans helsotillstånd.
Enligt trovärdigaste omdöme öfversteg företaget prins Kristians krafter och de resurser Norge hade att ställa mot Sverige och dessutom lyssnade man endast till första ingifvelsen utan att komma öfverens om någon mogen och förnuftig plan och utan att taga några mått och steg för att åtminstone till regntiden fördröja sina fienders framtågande, då kriget hade uppskjutits ett år.
^Det vill synas som om norrmännen väntade sig utländskt bistånd och de kalla än i dag sin sak alla europeiska staters.
Detta krig var genomgående populärt i Sverige.
Armén hängaf sig deråt af ett slags ofrivillig ingifvelse; enligt militärernas berättelser gjorde den marscher och verkstälde öfvergångar af berg, som man aldrig skulle hafva trott vara värda att försökas.
Dessa framgångar ha öfverskridit alla förväntningar.
Man sysselsätter sig redan i tankarne med det inflytande denna tillväxt i område och kustutsträckning skall gifva Sverige både till lands och sjös, isynnerhet nnder förutsättningen, som man icke håller för osannolik, att krig utbröte i Europa inom få år.
Jag tror mig veta, att kronprinsen icke är främmande för dessa tankar.
Ers höghet inser tvifvelsutan till hvilken grad resultatet af kriget i Norge vändt sig till kronprinsens personliga fördel och hvilket nytt inflytande han förvärfvat öfver dess innevånares sinnen.
Lika tydligt inser ni nog också till hvilken punkt detta nya resultat upphetsar det hat, som existerar mellan danskar och svenskar.
Man kan icke annat än häpna, då man sätter foten inom någon af dessa båda stater; denna känsla visar sig hos danskarne med förtviflans hela bitterhet; hos svenskarne kommer dertill föraktet.
Danskarne t. ex. framställa svenskarne såsom bekämpande den öfver Frankrike regerande monarken; svenskarne å sin sida afmåla den danska regeringen och httren såsom allt-jemt tillgifna chefen för den gamla regeringen.
Då baron Enge-ström talade med mig om danske konungens resa, kunde hanicke af hålla sig från att skämta öfver den rol, hau skalle spela i Wien och öfver det obetydliga intresse hani#uppförande skulle ingifva.
Oaktadt sina framgångar bevakar Sverige fortfarande omsorgsfullt Norges kuster; allt som kommer från Danmark under- * ökes.
Största delen af de genom blockeringen qvarhållna fartygen lära icke få ingå i sina hamnar.
De resande äro tvungna att färdas genom Sverige för att komma till Norge.
Amtman-nen öfver Laurvigs amt uppehölls flera dagar i Göteborg, ehuru han hade pass i beredskap.
I allt hyser kronprinsen den äsigten att en ytterlig välvilja ännu är af nöden.
Sannolikt skall Sverige länge vara nödsakadt att i Norge underhålla en truppstyrka för att qväfva de rörelser, sona kunna utbryta.
Jag förblifver etc.
De Rum i gny.Frans Hedberg: ” Svenska Operasångare. ”
Om denna bok gäller detsamma som af flerfaldiga recensenter enhälligt betonats angående samme författares » Svenska Skådespelare »: Man finner här små kåserande biografiska essays, men inga konstkritiskt genomförda afhandlingar.
Att jemföra den äldre boken med Brändes ’ eller Bangs artistporträtt är en elakhet lika stor som skulle man ställa hr Hedbergs &gt; Opera * sångare » sida vid sida med en Scudos eller Felix Cléments musikaliska konstnärsbilder.
Mais — » quand on ne trouve ce qu ’ on aime, il faut aimer ce qu ’ on trouve ».
Alltså — låtom oss taga hr Hedbergs bok för hvad den är och ej för hvad den onekligen ger sig sken af att vara — och borde vara, utan — som sagdt — låtom oss tillse hur hr H. lyckats i sin blygsamma uppgift som musikaliskt estetiserande kåsör.
Några få anmärkningar blott!
Grundlighet kan ej fråukännas hr H.
— åtminstone så tillvida att han böijar med början, d. v. s. den svenska operans grundläggning.
Det är här egentligen med benäget biträde af Dahlgrens berömda » Anteckningar » som författaren kommer någon-städes och några nya hittills okända källor från den tiden har hr H. ej lyckats påfinna.
Man borde dock kunna fordra att han ej skämt bort de anekdoter, som lefva qvar derifrån och äro konstvännen välbekanta.
Så t. ex. denna passage oro Rarstens imposanta spelsätt, som skulle föranledt en skämtare att på den store sångarens fråga svara angående hans Oedip att han spelade den tiggande Oedip som * en kung.
» Han hade ju ock varit kung », svarade K. förargad.
Man kan nu undra: hvad i Guds namn ligger det för udd häri?
Att K. spelade äfven den tig-gande Oedip kungligt, kan ju ej annat än ha varit rätt.
Men nu är olyckan den att det alla ej var öedip, K. vid detta till-fålle utförde, utan titelrolen i operetten Fiskaren, en af dätidena mera omtyckta lyriaka verk inom den lättare genren.
Det är det som gör akilnaden aå stor.
Bland de artister, aom i århundradets första qvartal uppehöll o svenska operan, saknar man fru Sevelin, Sverigea första koloratursångerska, skaparinnan på svensk scen af så betydande partier som Mozarts Elvira och Nattens drottning, Webers Agatha, Roaainia Rosina m. fl.
Äfven systrarna Wässelius äro väl nonchalant behandlade.
Den äldre upprätthöll dook under närmare tjugu år den stora repertoiren och stäldes äfven som oratoriesån-gerska ganska högt.
Geijer uttalar sig bland andra om henne i berömmande ordalag.
Och systern — gift fru Casagli — var den första svenska sångerska, som gjort uppseende i utlandet, och hennes Cendrillon i Rossinis opera, Elizetta i Cinarosas Matri-monio segreta stäldes särdeles högt af den utländska kritiken.
Angående Henriette Widerberg, hvjirs enskilda lif visserligen ej var exemplariskt, ifcller hr H. dock något hårda omdömeq.
Den » ödmjukhet » i medgången, som hr H. beröfvar henne, hindrade sångerskan ej att afslå flera ganska hedrande, ja t. o. m. lysande partier, att vara en god och oförarglig kamrat (hvilket deremot ej fru Enbom, hennes antagonist i den bekanta Figaro-skandalen, var) och att utveckla en välgörenhet, som var mera omfattande än högljudd.
Men en äkta konstnärssjäl — glad, munter, obekymrad tog hon dagen som den kom, gaf ut med ena handen hvad hon fick i den andra — och då olyckans dar kommo — dÄ stod hon der, ensam, öfvergifven, ja för den som närmare känner till saken underligt öfvergifven just af personer, hos hvilka tacksamhetens dygd tycktes vara allt annat än klart uppfattad.
Detta är emellertid privatsaker, men då hr H. gifvit sig in på det gebitet, måste man ju ock möta honom der.
Jenny Lind är bokens första större artistbiografi.
Den är hvad » konstkritiken » beträffar hållen i superlativus och ofta nog med skäl.
Men någon tydlig och påtaglig konstnärsbild af den stora sångerskan får man trots all flödande entusiasm lika litet som af hr H: s öfriga kostnärer, lyriska som dramatiska.
Hr H. be-skrifver snarare en rol i dess olika hufvudstadier än artisten, den utfarande deruti.
Det är det, som är olyckan i dessa hr H: 8 afhandlingar.
Det som nu sägs om Jenny Linds Norma, måste sägas om hvarje Norma; det är så allmänt hållet att det kan tillämpas på Pauline Viardots eller Tietjens Nonna lika så välsom på Linds.
Hr H. knnde för att gifVa sina läsare någon hum om saken åtminstone ha citerat någon af kritikerna från den tiden, och han skulle då fått veta, att Jenny Lind i Norma hufvudsakligen fårglade den elegiska sidan, månskenssvärmeriets underbara poesi, den jungfruliga renheten och ädelheten, under det t. ex. Giuditta Pasta utmejslade bilden till antik höghet och imponerande majestät och Viardot-Garcia deri i all synnerhet betonade den vredgade romarinnans förintande raseri och tygellösa passion.
Han skulle fått veta vidare att Jenny Lind inom opéra-comique icke hade samma betydenhet som i den seriösa operan och att detta vidrördes till och med här hemma, då hon 1848 gaf Adina och Susanna i Donizettis och Mozarts komiska operor.
En betydande sida af Jenny Linds konstnärs-skap negligerar hr H. deremot nästan helt och hållet: hennes utomordentliga oratoriesång och hennes ännu snillrikare föredrag af romansen och visan.
Det är ingalunda teatersångerskan Lind ensamt utan det underbart universella i hennes glänsande begåf-ning som gör Lind till seklets förnämsta q vinliga sångars nille Detta skulle betonats — låt vara också endast i ett kåseri.
I Mathilda G el ha ars biografi förekommer följande lustighet.
Hr H.
» minnes mycket väl » med hvilket skalk akt i gt behag etc. etc. fru G. sjöng » Adinas bekanta cavatina »: Några halffc förstulna blickar o. s. v. (Kärleksdrycken).
Vidare » minnes » lir H. ot; k att hon försäkrade » den blyge och försagde älskaren »: &gt;Ty min blick är kärleksdrycken, och receptet har jag liär *, och detta med - mycken skälmaktighet », med » lekande betoning ».
Det var ju mycket näpet, men det faller sig emellertid så galet att » Adinas bekanta cavatina&gt; hvarken varit, är eller kan bli någon &gt; cavatina », utan är helt enkelt Adinas parti i en duett Och denna duett sjunges till råga på all olycka alls ej med eller ens inför » den blyge och försagde » utan med den underbare doktor Dulcamara och är väl närmast att betrakta som en
— lyckad — efterbildning af Rosinas och Figaros kända duett.
(Barberaren).
Det är svårt att » minnas mycket väl » på hr H: s manér, som synes.
I Vilhelmina Gelhaars biografi gör hr H. en hittills oerhörd distinktion mellan glada » och » allvarliga » partier.
Sedan han till den förra kategorien mycket riktigt räknat Rosina, Svarta dominon, NUrnbergerdockan, uppräknas bland de senare Adina i kärleksdrycken och Marie i Regementets dotter, Susanna och Hvita frun!
Beskrifningen på samma sångerskas Rose Friquet uppehåller sig nästan uteslutande vid toiletterna, och det lilladerntöfver kan sägas både om Basilier, Anna Strandberg m. fl.
i den rolen.
Samma underliga klassificeringar återkomma litet öfverallt.
Så t. ex. på tal om Charlotte Strandberg räknas Jenny i Hvita frun till en af sångerskans » känsligare uppgifter », men alls ej hvarken Cherubin eller Jemmy i Wilhelm Tell.
Fru S: s v sköna Helena » tas jemte hela operetten för öfrigt starkt i försvar, och stöder sig hr H. i fråga om operettens upptagande å Dramatiska Teatern på den syperba vishetsregeln: Anäras fel är giltig lag,
Att hr H. i sin beundran för Jenny Lind sätter Louise Michaélis stämma efter den förras är ett nog blindt och ensidigt afguderi.
Jenny Lind har sjelf förklarat att ett sådant in9tnunent som Louise Michaölis sedan Catalanis dagar vore ohördt och att Michagli 2 ifall hon uteslutande egnat sig åt orar toriesång, skulle blifvit många tiders förnämsta Bångerska ».
Bland Michaélis roler anföres Bertha (Ntirnbergerdockan), som hr H. i fitoitsko påstår att Vilhelmina Gelhaar kreerat å svensk scen.
Hon fick den efter Michaéli, det var alltsammans.
På tal om Fredrika Stenhammar egnar hr H. flera rader åt sångerskans Elisabeth i Tannhäuser, men ej en enda rad åt en rol, som en tid nästan sammanföll med sångerskan sjelf, Gounods Margareta, som hon i många år utförde med sådant mästerskap i sammansmältningen mellan Goethes och Gounods typer.
Hvarför Louise Pyk saknas, då Selma Ek ansetts värdig en så lång afhandling, är ej godt att förstå.
Pyk hör dock till Nordens främsta sångerskor och har i utlandet väckt större uppmärksamhet än de fleste af nu lefvande inhemska sångare-generation.
Och särskildt på vår opera har hon lemnat präktiga minnen, såsom Nattens Drottning, Donna Anna, Blända, Norma m. fl.
Då hr H. jemför fru Edlings Carmen med fru Moes, tyckes det vara den Carmen, fru E. presterade på fru Moes tid vid svenska operan.
Att fru E. nu ock i dramatiskt afseende ger en fulltonigare bild af den spanska äfventyrerskan, torde ej kunna nekas, när man fätt klart för sig att denna Carmen ej bör vara någon pikant subrett, utan en kraftigt lidelsefull, dystert demonisk på samma gång som sirénlikt lockande personlighet.
Uddmans dödsår står — oriktigt — angifvet 1879.
Bör vara 1878.
Ett slående exempel på den matta allmängiltighet, som vidlåder hr H: s uttalanden, utgör beskrifningen på hr LundqvistsValentin (» Faust »), nästan ord för ord densamma som då det gälde hr Arlbergs Valentin, endast litet mera ordflödande.
Ord, ord, ord — det är hr H: s på samma gäng starka som svaga sida.
Mänga gånger läser man med verkligt nöje denna rika, blomstrande prosa, men än oftare förvånar man sig öfver ymnigheten i en vacker svada, som hopar ord pä ord, fm pä fras till ett sannskyldigt Babelstorn, utan att andedrägten tryter eller farten förslappas.
Hr H: s uppsätser må nu ega hvilka graverande brister som helst — men nog är det hårdt för en författare af han * rang ändå att bli illustrerad med nästan idel — karrikatyrer!
Föga tröst ligger det deri att » Skådespelarne » voro ännu vådligare.
Se på sångarparet Strandbergs mumielika anleteo.
fröken Grabows häpnadsväckande clair-obscur, fru- Stenhammars gräsligt tillstyrda ansigte, Sandströms spökelse-uppenbarelse, och annat mer — och låt bli att dra på mun eller — förargas, den som kan!
Hr H: s stafning råkade förra gången illa ut i Ny Svensk Tidskrift.
Hvad tidskriften nu säger, veta vi ej, men anledningar saknas nog ej heller denna gång.
Särdeles med utländska ord är det litet krångligt.
» Coup d ’ Orchcster » » par préferance * » opera-&amp;omique » m. m. vill ej.
riktigt behaga.Internationel Poststatistik.
Utaf Bidrag til!
Sveriges officiela statistik för år 1883 har för någon tid sedan utkommit Litt.
M., utgörande till sitt väsentligasto innehåll en öfversättning af från Verldspostföreningens Internatio-oela Byrå i Bern lemnade uppgifter rörande postinrättningarnas verksamhet inom de vigtigaste af de särskilda till Föreningen hörande länder.
Denna Förening grundades den 0 Oktober år 1874 på en allmän kongress i Bern och utvecklades vidare genom fördraget i Paris den 1 Juni 1878, samt innefattar för det närvarande en sammanlagd landareal af 80,000,000 qvadratkilometer med 830 millioner innebyggare.
Ehuru uti nu ifrågavarande berättelse uppgifter saknas rörande ett icke obetydligt antal stater, hvarför densamma icke kan göra anspråk på att lemna i något afseende ens tillnärmelsevis riktiga tal, så mycket mindre som de uppgifter hvilka finnas icke omfatta samma år utan för olika länder hafva afseende å helt olika tidsperioder, så är denna berättelse derfbr alldeles icke utan sitt ganska stora intresse att genom-lisa.
Den är tvärtom, genom den oerhörda utveckling om hvilken den bär vitne och de ofantliga tal, som den innehåller, väl egnad att i sin mån ådagalägga den ingripande betydelse, hvilken det skrifna och tryckta ordet eger för samtiden, hvarför vi trott att det icke kunnat vara ur vägen att, trots materialets bristfUllig-bet, ur sagda berättelse anföra några af de vigtigaste sifferuppgifterna.
Ofversigten innehåller i tabellform affattade sammanställningar, utvisande de olika ländernas betydenhet till areal och folkmängd, antalet postanstalter i hvaije land och deras förhållande till landets areal och invånareantal, öfversigter öfver försändelser af olika slag, som befordras inom och emellan de olikaländerna samt äfven värdet af genom postverken befordrade assnrerade försändelser, äfven som öfver medel, som genom postanvisning, postförskott och inkassering utväxlats, hvarjemte finnes en tablå öfver postverkens inkomster och utgifter.
Af dessa tabeller framgår att utaf 132,852 postanstalter expedierats 8,404,058,350 försändelser af alla slag, under det likväl år 1881 lärer hafva afsändts mer än 11 milliarder.
För Sverige ensamt uppgår summan till 80,144,810 försändelser samt för Norge till 34,790,045.
Storbritannien ensamt har att uppvisa ett antal försändelser, hvilket motsvarar 25 % af det för hela Postföreningen uppgifna, nemligen 2,123,820,000.
Då inom Sverige år 1881 expedierades 26,952,716 exemplar af abonnerade tidningar och tidskrifter, utgjorde antalet af samma slags försändelser år 1883 30,359,187, utvisande en tillväxt för endast tvänne år af * 3,600,000 försändelser.
Inom föreningen i sin helhet expedierades icke mindre än 1,806,354,605 försändelser af nu antydda innehåll, hvilket, då man betänker att särskildt i Storbritannien hvarje enskild tidningsförsändelse merändeh utgör en väldig packe, ofta en fhll mansbörda, i sanning är en häpnadsväckande siffra.
Andra rummet i anseende till antalet af försändelser intages af Tyskland, för hvilket uppgifves siffran 1,761,021,270, hvaraf 487,860,270 utgjorts af tidningar och tidskrifter.
Alldenstund beträffande Nordamerikas Förenade stater uppgift finnes lemnad endast rörande antalet postförsändelser, som vexlats med utlandet, får man ty värr icke någon inblick uti den väldiga omsättning af bref och trycksaker som verkligen eger rum i detta land och hvilken redan år 1881 angafs uppgå till i det närmaste 3 milliarder och sannolikt för närvarande öfverskridit denna siffra.
Till ofvan angifna antal af 1,8 milliard försändelser af tidningar och tidskrifter torde böra läggas en summa af 1,056,588,799 korsbands-försändelser af olika slag, enär ett stort antal af dessa innehållit trycksaker; i sanning, om något ännu behöfdes för att gifva en föreställning om hvilken väldig makt tryckpressen numera verkligen är, så är det dessa tal.
Utaf rekommenderade försändelser expedierades 124,351,459 och af postanvisningar 140,770,089, hvarförutom antalet postförskott och inkasseringsuppdrag utgjorde 310,448,570.