Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s pröfning, för att der utverka bifall till det, som af Konungen blifvit afslaget.
På detta sätt förhåller det sig äfven med den eftergift hvarom nu är fråga.
Magasinsförvaltaren Ohrvall hade hos K.
M. anhållit att af gunst och nåd förskonas från betalningen af hvad honom blifvit lill ersättande ådömdt. K. M. hörde deröfver icke blott K.
Kammar-rätten, som dömt i saken, utan äfven K. Slats-kont., som har högsta inseendet öfver magazinsväsendel i riket, hvarefter K.
M. icke fann skäl till vidare afseende ä nådcansökningeu, än alt Öhrvall förklarades berättigad att, emot det han ställde borgen, fä från och med 1850 betala 150 R:dr b:eo årligen lills liela ersätlningssumman blifvit gulden.
I följd af denna nåd. föreskrift har också Magazinsförvallaren Öhrvall till vederbör.
Läns-styrelse öfverlemna! behörigen godkänd borgen, för hvad honom ålåg att godtgöra, äfvensom han redan i början af detta år inbetalt 150 R:dr b:co, hvilka till K.
Stals-kont. äro levererade.
Ohrvall har likväl icke funnit sig nöjd med denna nåd; ty naturligtvis är det för honom vida fördelaktigare om han kan slippa att betala någonting.
Derföre har han genom vänner och släglingar, som äro riksdagsmän, i motionsväg vändt sig till 11.
St. och hos dem begärt full eftergift af hvad ådömdt blifvit.
SlalsUtsk. liar också visat den frikoslighelen att tillstyrka denna eftergift så rundeligen, att Öhrvall skulle icke allenast befrias frän betalning af hvad för honom återstår att gälda, utan äfven blifvit berättigad att i restitutionsväg återfå hvad han redan af ersätlningssumman inbetalt.
Att nåd bör gå för rätt, är stundom nödvändigt, det känner jag ganska väl, men jag känner också, att det bör ske med största Urskiljning och noggrannhet; ty en på annat sätt tilläm - Deli 17 Maj. 7 pad benådningsrätt, skall ovilkorligen verka derhän, att tjensteniännen fråga föga efter förfaltningarne, utan handla efter godtycke i deras eget intresse, enär de veta, att då de tilltalas och blifva dömda till ansvar och ersättning, så kunna de, sedan deras nådeansökning misslyckats hos Konungen, låta förnya densamma hos R.
St., under visshet derom, alt der vinna hvad de på annan väg ej kunnat erhålla.
Och jag hemställer, om väl det konsiderationssystem, som på delta sätt gör sig gällande hos R.
St., är egnadt att uprätlhålla lagarnes kraft och om det icke fasthäldre upmunirar
Stålens tjenstemän till upsåtlig vårdslöshet och försummelse i deras embetsutöfning.
Hvad den ifrågavarule tjenstemannen beträffar, så har Gr.
Mörner i sin reservation upräknat åtskilliga omständigheter, som nogsamt ådagalägga att han icke tillhör antalet af dem, som i anseende till upfyllda tjenslepligter, gjort sig förtjente af någon konsideration; ty gör man sin skyldighet, så blir man icke blottställd för så många anmärkn.-r, som Hr Öhrvall haft uti sin tjenstebefattning och blir icke dömd att betala så betydliga anrnärkningsbelopp, som händelsen varit med honom.
Således anser jag den af StatsUtsk. tillstyrkta konsideration emot Öhrvall, ingalunda vara pä sitt ställe.
Oell StatsUtsk. hade, om det också funnit skäl att tillstyrka eftergiften i afseende på den del af summan, som skulle tillkomma Statsverket, åtminstone dertill bordt inskränka sin åtgärd, och icke, såsom nu, utsträcka denna sin tillstyrkan jemvfil till den del, som bordt tillkomma åklagaren, och hvarigenom min lagliga rätt blifvit förnärmad, emedan det varit jag, som utfört det åtal, på grund hvaraf Öhrvall blifvit ådömd den ersättningsskyldighet, från hvilken han uu sökt befrielse.
Enligt gällande författningar har nemi.
Kammar-rättens
Advokat-fiskal sig tillagda 12 proc. af alla de medel, som i följd af hans åtgärd till Statsverkets eller andra allmänna kassor inflyta.
Deraf måste följa, alt så snart han har bragt ett åtal till slut och fått en laga kraftvunnen dom, som innefattar förpligtelse för en eller flere att utgifva ersättning till det allmänna för liden skada, så återstår ej annat än att bereda verkställighet åt denna dom, för att få medlen i vederbörlig kassa lefvererade.
I och med detsamma är också Advokat-fiskalens rätt till åtnjutande af sina 12 procent å ersättningsbeloppet, lagligen befästadt och beror allenast derpå om medlen kunna af honom indrifvas, hvilket ofta vore ganska lätt, om han blott lemnades ostörd i sin verksamhet; men när saken omsider hunnit derhän och Kammar-rättens
Advokatfiskal sålunda är nära målet för sina bemödanden att förskaffa kronan sin fulfständiga rätt, med hvilken hans egen jemväl är förknippad, så kommer antingen den ena af Statsmakterna eller båda gemensamt och lägga likasom handbojor på Advokat-fiskalen, i det han förbjudes att bereda verkställighet å domen, hvilken man i stället emot den tilltalade lill hela sin kraft och verkan uphäfver, deraf, helt naturligt, följden blir den, att Advokat-fiskalen, som icke får indrifva hvad kronan bör tillfalla, äfven beröfvas möjligheten att utkräfva de honom, i actorats-arfvode tillkom - 8 Den 1/ Maj. mande 12 proc. af ersättningssumman, ehuru detta arfvode blifvit honom tillerkändt såsom löneförbättring samt till upmuntran att med nit och upmärksamhet fullgöra sitt obehagliga värf, och således af dubbla skäl borde komma honom till godo.
Så vidt jag förstår innebär ett dylikt förfarande en uppenbar orättvisa; ty om man fordrar af tjenstemannen, att han skall noggrannt fullgöra sina pligter, så bör man väl, å andra sidan, vara angelägen att låta honom oqvaldt få tillgodonjuta de löneförmoner, som blifvit honom tillförsäkrade, i st, f. att afhända honom detsamma, på sätt nu skulle blifva förhållandet.
Jag tror mig med visshet veta, det åtskillige bland Eder, Mine Hrr, äro indelningshafvare.
Om nu t. ex. en, eller flere eller alla de hemmansåboer, hvilkas räntor blifvit
Eder anslagne på lön, skulle, i anseende till liden skada af hagel, vattenflöde eller af hvad annan orsak som hälst, hos K. M. och R.
St. söka och vinna eftergift för ett eller flera år af större eller mindre del utaf hemmansräntorne, hvarigenom Ni i samma mån gingen miste om Edia påräknade löneinkomster; månne sådant skulle hos Eder väcka belåtenhet?
Skullen J icke fasthäldre, i Eder ordning, på grund af den största rättvisa, föra klagan deröfver, att man gynnat och hulpil andra på Eder bekostnad, samt fordra ersättning för det man gjort eftergifter, som haft till följd, att J förlorat
Eder lagliga egendom?
Min rätt vid delta tillfälle är af fullkomligt enahanda beskaffenhet; och om man betraktar saken från sin rälla sida, så skall det nogsamt inses, att ingen af Statsmakterna bör anse sig berättigad att vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom en tjensteman beröfvas de honora i lag tillerkända löneförmoner.
Att också StatsUtsk. varit af denna mening vid föregående riksdagar, det styrkes af nämnde Ulsk:s betänk, N:o 81 vid 1844 och 1845 års riksdag.
Då hade en Kronofogde vid namn Ledingson sökt eftergift af medel, hvilka blifvit honom lill betalning ådömde, icke såsom propriebalance utan derföre att han försummat bevaka beloppet i en års-proklama, ehuru han dertill var aubefalld.
Denna eftergift tillstyrktes af dåvarande StatsUtsk.; men Ulsk. säger likväl vid slutet af sitt utlåt.: ”dock med skyldighet för Lidingsson att lill Adv.fisk.emb. i Kammar-rätten utgifva så stor del af skuldebeloppet, som motsvarar den actorats-provision, hvilken på grund af 23 § uti den för bemälda embetsverk under d. 15 Oct. 1831 utfärdade nåd. instruction skolat Adv.fisk.emb. tillkomma, derest kronans meranämnde fordran blifvit vederbörligen indrifven.”
I öfverensstämmelse med detta utlåt, skulle jag tro, att StatsUtsk. bör taga i närmare öfvervägande om icke Utsk. trädt något utöfver befogenhetens gränsor, då det icke förbehållit
Advokat-fiskalen sin tillständiga rätt.
Och jag yrkar för sådant ändamål återremiss på betänk.
Då detta mål förevar i StatsUtsk:s plenum, var jag icke der närvarande och har således icke kunnat reservera mig emot det slut, hvartill StatsUtsk. kom - Den 17 Maj. 9 mit.
Jag kan icke biträda den af Utsk. tillstyrkta eftergift af hela den Öhrvall ådömda ersättnings-skyldighet i vidsträcktare män än att delta belopp må afskrifvas, med undantag af de till Statskont. redan inbetalda 150 R:dr b:co, så alt ingen restitution af dessa medel må honom tillerkännas, hvarigenom också den i min tanka riktiga grundsatsen äfven vid denna riksdag följes, att den procent, som Advokat-fiskalen i Kammar-rätten tillkommer, icke varder efterskänkt.
Jag instämmer således med de talare, som yrkat återremiss af betänk. R. o. Ad. ansåg de emot StatsUtsk:s ifråga varide utlåt, gjorde anmärkningar föranleda till detsammas återremitterande.
Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:s nedannämnde d. 7 och 16 dennes på bordel lagda utlåtm.
N:o 131, i anledn. af väckte motioner om löneförhöjning för fångpredikanter; N:o 132, i anledn. af väckt motion om förhöjda löneförmoner åt Fångvårds-styrelsens embets- och tjenstemän; samt 133, i anledn. af väckt motion om befrielse för rusthållare från skyldigheten att under krig remontera och ersätta utredningspersedlar.
Ånyo föredrogs Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s d. 7 och 16 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 11, i anledn. af väckte motioner om ändring af gällande stadganden, i fråga om skyldighet att bygga och underhålla vägar och broar, II.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemställde, att, enär detta betänk, innefattade 2:ne serskilda punkter, desamma måtte hvar för sig få förekomma till pröfning, hvilket bifölls hvarefter nu förekom; l:sta punkten, innehållande hemställan om aflutande af en underd. skrifvelse i ämnet till K. 31.
Frih. Akerhjelms vid Utsk;ns betänk, fogade reservation uplästes på begäran af Frih.
Cederström, Rudolf, som derefter yttrade; I den af Frih.
Åkerhjelm afgifna reservationen hafva Gr.
Liljencrants, Gr. Lewenhaupt, Hr Carleson, Hr Rosensvärd, Hr Kontrakts-prosten Söderberg, Hr Engzell, Hr Collen och Hr Lundström instämt, med förklarande att de dela den af Frih.
Åkerhjelm yttrade mening.
Afven jag anser denna mening vara förtjent af mycken upmärksamhet.
Jag tror det jemväl vara skäl att taga i betraktande, huruledes, då, vid 2:ne föregående riksdagar, Lag- och Ekon.Utsktn afgifvit hemslällanden, öfverensstämmande med det Utsk:n nu afgifvit, R.
St. icke funnit skäligt att derpå göra afseende.
Jag kan just undra hvad det måtte vara för förändrade förhållanden, som skulle föranleda R.
St. att nu fatta ett annat beslut, än det då fattade.
Utslcn säga visserligen 10 Den 17
Maj. att den, som har behof af en inrättning, äfven måste vidkännas den kostnad och tunga, som dermed åtföljer.
Detta skulle väl snarare utgöra ett skäl för alt införa vägpennings-afgift eller dylikt.
Men det hafva emedlertid icke Utsk:n föreslagit.
Jag säger icke heller att dylik afgift kan i vårt land, med dess egna förhållanden, blifva med säker fördel förbjuden.
Vi känna utom de författningar, som Frih. Åkerhjelm har citerat, att det jemväl finnes en, (jag tror af 1810) som säger huruledes det noga bör iakttagas att utan laglige oell gällande skäl, rubbning och ändring uti redan fastställde vägdelningar icke beviljas.
Jag vill erinra mig att, med anledning af berörde K.
Bref, K.
M. flere gånger i särskilde fall genom resolutioner förklarat, att åtskilliga anhängiggjorda vägdelningsfrågor icke må uptagas och afgöras med mindre än att förändrade förhållanden dertill föranleda.
Det kan visst ej nekas, att vid vägars ursprungliga indelning, ett och annat missförhållande sig insmugit; men under tidernas längd har sådant haft inflytande pä hemmanen öfriga åliggande besvär och deraf beroende värden.
Att på en gång vålla en ansenlig rubbning härutinnan, tror jag icke vara välbetänkt; hvilket likväl ofelbart skulle blifva händelsen genom det af Utsk:n förordade beslut härom.
Jag tillstyrker alltså att R. o. Ad. måtte afslå den l:sta punkten i Lag- och Ekon.Utskms betänk.
Som jag för min del anser det vara en rigtig sats att hvarje Fabrik, hvarje Bruk och inrättning, af hvad slag som helst, med sina inkomster beläckcr de utgifter, som äro nödvändiga för denna fabrik eller bruksrörelse och att den näringsgren är i nalional-ekonomiskt afseende onaturlig, som så till sägandes, icke bär sig sjelf, samt alt det är på det högsta orättvist alt en medborgare skall skatta lill andra medborgare, hvilket nu är förhållandet, då jordbrukaren måste underhålla vägarne, som äfven bruksegare begagnar, och då det dessutom är vanligt att i de trakter, der Bruk finnas, der är egentligen ock hufvudsakligen Bruken, sorn förstöra vägarne och sora hafva den största nyttan af dessa vägar, så kan jag för min del icke finna annat än att hvad Utsk:n föreslagit, är på det högsta rättvist och billigt, och på dessa skäl anhåller jag om Hr Frih. och Landtra:s propos. på bifall till Utsk:ns betänk.
Utaf betänk, synes som hade jag varit af annan mening än Utskms pluralitet; men det är af misstag som mitt namn influtit bland reservanternes, och jag får förklara att likasom jag tillförene biträdt den af Utskm yttrade åsigt, jag äfven nu vidblifver samma mening samt får emot de skäl, som blifvit åberopade af Frih.
Cederström äfvensom af en bland reservanlerne, här erinra om ordalydelsen i den skrifvelse, som blifvit föreslagen att till K. M. i undcrd:het framställas.
Den af Utskm framställda åsigteu att alla, som af vägarna draga fördel, böra deltaga i deras underhåll, låter gauska vigtig, men tillämpningen deraf är Den 17 Maj. 11 mycket svår.
Så t. ex. drager Stockholm fördel af landsvägarnc ett ganska långt stycke rundlorakring staden, man kan gerna räkna 10, 12 å 16 mil.
Stockholms stad deltaga i underhållet af vägarna uti hela denna trakt?
Det förekommer mig orimligt.
Qvarnegarne draga fördel af vägarne på det sätt, alt de sora behöfva mala måste begagna vägarne och sålunda hafva mjölnarne fördel af vägen och de som besöka en qvarn få ofta resa 2 å 3 mil, åtminstone 6—7 fjerdedels mil.
Jag kan icke inse rigtigheten af den framställda grundsatsen, och tillämpningen skulle leda till orimligheter; men jag anser att den som mest drager fördel af vägen är den som åker på densamma, och de som hafva hästar för alt fortskaffa resande och varor.
Från dea grundsatsen har också lagstiftaren i vårt land utgått, då lian bestämt att det är jordegaren, som skall underhålla vägarne.
På många andra slälleu har man äfven vägpenningar till den som underhåller vägarne, på samma sätt som hos oss der bropenningar linnas.
Detta är väl den rättaste fördelning af vägunderhållningsskyldigheten; men som densamma möter för mycket besvär här i landet, som är så glest bebodt, så har det icke här kunnat tillämpas, utan här har man lagt underhållnings-skyldigheten på dem, som äga hästarne, hvilka draga vagnarne på vägarne och jag kan icke se något skäl att ändra hvad som sedan långliga tider varit bestämdt.
Hvad Bruksegarne angår, så deltaga de i underhållet för alla de hemman, som lyda under Bruk och äro således icke utan sin andel i väg-underhållnings-skyldigheten; men hvad för öfrigt angår den nötning af vägarne, som upkommer derigenom, att främmande och äfven underhafvande föra kol, malm och andra effekter till Bruk, så år det visserligen en fördel som Bruksegaren sålunda drager af vägarne; men denna fördel, hafva egentligast de som forsla varorne till Bruken, och då de flesta Bruk icke kunna existera utan att en betydande jordegendom åtföljer innehafvandet deraf, så deltager derigenom äfven bruksegaren redan i vägunderhällningsskyldigheten.
Vid tillämpningen af den här ifrågasatte grundsatsen blir den så svår att rättvist bestämma, att det nära nog gränsar till omöjlighet.
Den blir svår att bestämma, enär t. ex. på ena stället en qvarn med 2 par stenar skulle kunna gifva i arrende 100 tunnor, under det alt på eli annat ställe en sådan mjölqvarn ger 10 tunnor.
Huru skulle det kunna bestämmas, hvilket förhållande eller hvilken proportion som skulle vara emellan väg-underhållnings-skyldigheten för egaren af ett helt hemman och en qvarnegare, som har t. ex. en qvarn med 2 pär stenar?
Jag tror att det skulle vara ganska svårt att bestämma det förhållande, som emellan dessa lägenheter och jorden skulle ega rum, synnerligen då efter en längre följd af år andra egare kanske dels utvidgat dels nedlagt sådana inrättningar.
En fabrik, som med särdeles stort kapital och verksamhet den ena tiden varit inrättad och bedrifven, kommer i en annan egares hand, förfaller och (ages bort.
Huru skall det då gå med väg-uuderhålluings-skyldighelen för den fabriken?
Huru skall det tillgå när en 12 Den 17 Maj. fabrik brinner och uphör, såsom vi se hafva skett viii ålskillige tillfällen?
Hvem skall då underhålla vägen?
Det måste då blifva en ny vägdelning.
Nu vet man huru vägdelningen inom härader tillgå; nemi. så, att efter många, många och långa anmärkningar vid Härads-rätt och sedermera hos K.
Befh:de, går målet lill Kammar-colkm och sluteligen till K. M.
Slutligen blir bestämdt, hvilka vägar skola underhållas såsom allmänna landsvägar, socknevägar m. m.
Sedan skola de af landtmätare upmätas och af domstolarne fördelas ibland hemmansegarne.
Det skulle åtgå flere.år för en sådan förändrad fördelning.
Det är lill och med exempel på att dessa omgångar göra att en vägdelning inom ett härad drager ut i 20 år.
Skulle nu en ny vägdelning göras för hela riket, så är det icke för högt alt upskalta kostnaden derföre till flera 100,000 R:dr.
Efter några år fick man ändock göra om det igen, derföre att förhållandet förändrades.
Om t. ex. en finbladig såg anlades, så skulle strax en ny vägdelning ega rum.
Jag hemställer huruvida detta skulle kunna medföra belåtenhet i orterne, belåtenhet hos jordegarne, om de finge ett så oroligt sällskap att deltaga i dessa onera som fabriks- och industri-idkare i allmänhet.
Jag får på dessa skäl vördsamt föreslå R. o. Ad. att afstå delta utlåt.
Ilr Brakel:
Palmstjerna har medgifvit alt det är billigt och rättvist att de personer, som färdas på vägarne och nöta dem, äfven sjelfva underhålla dem likasom i England och på andra ställen, der vägpenningar betalas; men han har ansett det vara omöjligt att här införa en sådan afgift i anseende till den glesa befolkningen här i landet.
Jag medgifver att detta visserligen är omöjligt och att det icke kan upgöras en ny grund för väg-underhållet, grundad på vägpenningar, men jag anser deremot det vara ganska möjligt att låta Bruken, som företrädesvis begagna och nöta vägarna, bidraga till underhållet.
Palmstjerna har framställt de svårigheter, som förefinnas i fall vägunderhållet skulle fördelas emellan dessa inrättningar och jordbrukarne.
Jag har icke tillräcklig sakkänedom för att kunna bedöma dessa svårigheter och det är möjligt att dessa svårigheter förefinnas.
Också hafva Utskm blott föreslagit R.
M. med en skrifvelse och anhålla om nådig propos. i ämnet till nästa riksdag.
M. anbefaller undersökning i saken och finner oöfverstigliga svårigheter möta för fördelning af vägunderhållet emellan jordegaren och Bruken, så förfaller saken af sig sjelf, men när jag, för min del, icke kan annat än medgifva orättvisan af att jordegaren ensam skall draga detta onus, så anser jag undersökning böra ega rum, huruvida det är möjligt, alt låta dessa Bruk och inrättningar deltaga i vägunderhållet.
Bland de onera, som tyngst trycka landtmannen äro så väl underhållet af vägarne som skjutsningsbesvär^.
Om flera än som nu är fallet deltoge i vägunderhållnings-skyldighelen och komme i erfarenhet af detta trye - Den 17 Maj. 13 kande onus, skulle man slutligen sannolikt komma lill det önskvärda resultatet att de trafikerande sjelfve underhöllo vägarne.
I det fallet instämmer jag fullkomligt med den af Frih.
Palmstjerna yttrade åsigt; men intilldess att sådant kan ega rum och jag medgifver att åtskilliga lokalförhållanden kunna deremot lägga hinder i vägen, så tror jag billigheten fordrar att man fördelar detta onus, så mycket som möjligt är, så alt tungan icke träffar ensamt hemmansegare.
Det är visserligen sant hvad Frih.
Palmstjerna anfört, att många svårigheter möta i afseende på verkställigheten; men då här nu icke är fråga om annat än att R.
M. ingå med underd. anhållan det K.
M. täcktes låta undersöka, enl. hvilka grunder och på hvad sätt bruks- och bergverks-anläggningar, mjöl- och såg-qvarnar samt andra fabriksinrättningar på landet böra till vägarnes byggande och underhållande bidraga, samt efter vederbörandes hörande, nådig propos. i ämnet till Rikets näst sammapträdande
Ständer aflåta, så kan jag icke annat än anse att följden skulle blifva den, att om svårigheterna äro oöfvervinnerliga, så kommer frågan alt förfalla, men att R.
St. dock må yttra sin åsigt, att billigheten fordrar en jemnarc fördelning af väg-underliållnings-skyldigheten, det tror jag icke vara olämpligt, hvarföre äfven jag anhåller om bifall till Utskms förslag.
Flr Carleson:
Då jag biträdde Utsk:ns hemställan, skedde det under förhoppning alt kunna i någon mån verka lill lättnad af den väg-underbållnings-skyldighet, som nu hvilar ensamt på jordbruket.
Om R. o. Ad. lika med mig anser obilligt att underhållet af vägarne hvilar allenast på jordegarne, men R. o. Ad. anser att den underd. skrifvelse, som Utsk:n föreslagit, icke åstadkommer det åsyftade ändamålet, så hemställer jag till R. o. Ad. om icke lämpligast vore att lill Utsk:n återremittera betänkandet, på det att ett annat förslag till und. skrifvelse, som bättre ledde till målet, måtte kunna åstadkommas.
Stjernstedt åberopade erfarenheten om väg-underhållets för landtmannen kännbart betungande egenskap, saknar icke heller jag; men jag eger dessutom en annan erfarenhet, och det är embetsmannens.
Jag har dels vid Härads-rält å landet och dels genom tjenstgöring i K. M:s Kansli inhemtat denna erfarenhet.
Den, som har haft updrag att författa promemorier eller föra protocoll i sådane ärenden, finner att saken alldeles icke heller är så enkel, som Hr Brakel sig densamma föreställer.
Då man skall söka att göra någon jemkning i dylika ärender, så råkar man genast på en mängd af svårigheter och invecklade förhållanden, hvilkas utredning säkerligen erfordrar synnerlig ansträngning och förmåga.
Behandlingen af dylika frågor upväcka alltid en myckenhet af slumrande anspråk, dem man ej kan tillfredsställa.
Den oro och förvirring härvid qpstår, synes mig, om en sådan jemförelse är tillåten, vara att förlikna med försöket att röra i en myrstack.
Då kommer man med klagomål från alla håll och kanter.
Hvar och en påstår alt u
Uen 17
Maj. lians hemman är så illa beläget, så tungt onereradt o. s. v., att de skyldigheter, raan vill pålägga honom, skulle blifva allför mycket tryckande.
Med ett ord, del utbrister ett fullkomligt hellum omnium intcr omnes.
För alt förekomma sådant, och för att tillika afböja den för embetsvcrken snart sagdl all deras tid upslukande handläggningen af sådane mål, är det, som den af mig åberopade författningen af år 1810 tillkommit, innehållande den föreskrift, ”alt noga iakttagas bör, det utan lagliga och gällande skäl, rubbning och ändring uti redan fastställde vägdelningar icke beviljas”, etc. hvilket sålunda plägat tillämpas, att dylike ändringar ej blifvit, emot klaganders bestridande, godkände med mindre än att förändrade förhållanden kunna visas hafva efter den ursprungliga vägdelningen inlrädt.
Jag anser denna författning vara ganska väl grundad.
Jag instämmer dessutom uti hvad Frih.
Palmstjerna i detta ämne yttrat; och hvad det beträffar, som Frih.
Stjernstedt och Hr
Brakel anfört till stöd för sitt tillstyrkande af den underd. skvifvelsen till K. M., med begäran om undersökning i detta ämne, så kan jag icke för min del upfatta betydelsen af sådane skrifvelser, på det sätt sorn bemälde värde ledamöter sett saken.
Jag tror nemi. icke alt man bör framställa en sådan begäran, derest man icke är i det närmaste öfverlygad, eller åtminstone anser sig äga mycken anledning till antagandet, alt dermed ett gagneligt och verkställbart mål kan vinnas.
Jag är dessutom i nu förevande ämne af en helt motsatt öfvertygelse.
Alltså af* styrker jag den föreslagna skrifvelsen och kan icke heller finna Ilr Carlesons förslag om återremiss cga något egentligt nödvändigt skäl för sig; hvarföre jag likaledes afstyrker denna i min tanke öfverflödiga omgång i frågans afgörande; utan får jag fastmera vördsamt hemställa att R. o. Ad. måtte nu genast afslå den ifrägavar. första punkten af betänk.