Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedermera blef genom Kongl. Förordnia d. 10 Juni 1841, som uphäfde de i allm. lagen för flera brott ovilkorligen stadgade spö- eller risstraff, förordnadt, att då ifrågavarfde brott första resan begicks, skulle spö- eller risstraffet till motsvarande fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Nu har Lag.Utsk. ansett det urbota straffet för detta brott väl böra qvarstå, ehuru under en annan form, och derföre föreslagit tillämpningen af det för stöld i allmänhet i förslaget utsatte straffarbete, men deremot helt och hållet befriat förbrytaren frän undergående af den offentliga skam, som 1734 års lagstiftare ansett böra följa å den verkligt skamliga gerningen.
Nu frågas det billigtvis, om icke detta LagUtskis förfarande vittnar om eli vid intet tillfälle ospardt bemödande, att befria förbrytaren från den vanära, som ligger uti brottets offentliggörande?
Och icke heller kan jag för min del anse ett slikt förfarande nyttigt eller ändamålsenligt.
Ty, säga hvad man vill, så förblifver det likväl en orubblig sanning, att förbrytaren vida mer rädes för den offentliga skymfen än för sjelfva det affliktiva straffet.
Hvari ligger då skälet för 1854 års lagstiftare att borttaga ett skamstraff, som under mera än 100 år befunnits ganska lämplig!?
Ar det för alt befria den brottslige från den blygsel, som brotfets offentliggörande måste hos honom framkalla, så tror jag, att LagUtsk. snarare lyckats att befrämja detta slags brott än att motverka detsamma.
Ty säkert är, att just den skam, som dessa förbrytare måste vidkännas, derigenom att de offentligen utställas med, för att så säga, sinnebilden af deras skamfulla gerning i handen, gör, att dessa slags förbrytelser åro jemförelsevis med öfriga brott ganska sällsynta.
För min del hyser jag den fasta öfvertygelse, att man icke så hals öfver hufvud bör borttaga alla de straff-arter, som innebära ett medel att förmå de brottslige att blygas för deras gerningar, utan att man väl kan låta dessa qvarstå, då man icke försport någon klagan öfver deras olämplighet, utan tvertom funnit bestraffningens lämplighet af erfarenheten bekräftad.
Jag kan således icke godkänna nu föredragne § i dess närvaride skick, utan yrkar, att den måtte återremitteras, ehuru jag förutser, att nain åsigt icke kommer att göra sig gällande hos R. o. Adis majoritet.
De anmärkmr, som den siste värde talaren gjort i afseende å borttagande af skamstraffen, torde till en del förfalla, enär, om jag icke misstager mig, dessa straff redan förnt' äro förminskade eller uphäfde.
Om det är nyttigt att bibehålla skamstraff eller icke, derom vill jag nu icke yttra mig; utan orsaken, hvarföre jag anhållit om ordet, är, alt jag ansett mig böra underställa R. o.
Adis bedömande, huruvida det icke skulle vara lämpligt att till fullständigande af denna § äfven intaga straffbestämmelse för den, som klipper ull af annans Don 12 Augusti e. m. 317 fät' ute å marken, då motsvarande brott derutinnan omtalas rör:de andra kreatur.
Jag är långt ifrån att vilja bals öfver hufvud bortkasta straff, sorn kunna i någon mån anses lämpliga; men om, på sätt Hr Printzensköld yttrat, ett straff för 100 år.sedan ansetts lämpligt, är det derföre icke sagdt, att samma straff nu för tiden skall såsom sådant anses.
Derom är nu frågan och deröfver troi; jag äfven samtidens dom redan vara fälld, sä att bemödandet att i lagstiftningen bibehålla spö och ris eller skamslraff icke lärer lyckas.
1 öfverensstämmelse med denna åsigt, har jag med min röst tillstyrkt Utsk., att föreslå afskaffandet af det straff, för hvars bibehållande Hr Printzensköld ifrar.
Beträffande den siste värde talarens anmärkning, att Utsk. förbisett, att i §:n intaga straffbestämmelse för klipping af annor mans får, så får jag öppet erkänna, att Utsk. ej kommit all tänka på ett sådant brotts begående.
Om brottet verkligen skulle föröfvas, hvilket väl är möjligt, ehuru* jag ännu aldrig hört något sådant omförmälas, måste detsamma hänföras under den Osta eller 2:dra §:n, som afhandla stöld eller snatteri i allmänhet.
Det är icke för lagstiftaren möjligt att uttänka alla möjliga slag af brott, som kunna begås, för att derför utsätta straffbestämmelser, ulan man nöjer sig vanligen med att stadga straff för förbrytelser, som verkligen pläga föröfvas.
Men om man anser det förra vara nödigt, och äfven delar Hr Printzenskölds åsigt, att brottslingen bör offentligen utställas för att skämmas, samt att sjelfva brottets beskaffenhet bör genom något yttre betecknas, hemställer jag om icke den värde talaren, i konseqvens med sin uttalade åsigt, kunde föreslå, att den, som beträdes med att hafva klippt ull af annans får, skall stå och skämmas med en ullperuk på hufvudet.
Likasom jag icke förra gången, då jag hade ordet, yttrat mig om några skamstraffs bibehållande, likaså har jag icke heller yrkat, att den, som begär det af mig omnämnda brott, skulle förses med någon ullperuk, hvarföre jag anser Gr.
Sparre helt och hållet hafva saknat skäl att yttra, det jag haft åläggandet af ett dylikt skamstraff i sinnet.
Men jag ansåg mig kunna såsom en ofullständighet anmärka, att brottet ej blifvit i §:n omnämndt, hvaraf otvifvelaktig! kunde inträffa, alt detsamma blefve möjligen strafflöst, då, såsom vi alla vela, i allmänhet inga andra gerningar anses såsom brott, än de, hvilka i lagen förbjudas oell med straff beläggas, — enär tvifvelaktigt är om vår tids Domare, såsom rättesnöre, hylla Olai Petri ll:te Domare-Regel.
Det må väl vara en sanning, att i nu gällande lag icke linnes något stadgande i afseende å det brott, som nu blifvit af Frih.
Hermelin omförmäldt, men jag finnér likväl hans anmärkn. vara af vigt, ty det lärer ej kunna förnekas,-att dä man skall stifta en ny lag för tjufnadsbrott, äfven berörde slag deraf bör i lagen omnämnas 318 Den 12 Augusti e. m och med straff beläggas.
Om stadgandet skall hafva sin plats i denna § eller någon annan, lemnar jag såsom något mindre väsendtligt derhän, men skulle likväl tro, att dess rätta plats är i denna §, hvarföre jag anser mig böra yrka §:ns återremitterande.
Jag får fästa de siste värde talarenas upmärksamhet derå, att det omförmälda brottet ingalunda blilver strafflöst, ty tillgrepp af ull från får ute å marken, är ju olofligt tillgrepp, hvilket, om det i värde öfversliger 10 Daler, straffas såsom stöld, och i annat fall såsom snatteri.
Här är således endast fråga om, huruvida lagstiftaren i sina straffbestämmelser bör gå längre än behofvet hittils visat sig.
I gällande lag finnes redan inlagen straffbestämmelse för den, som mjölkar annans ko, får eller get, och derföre har äfven LagUtsk. ansett sig böra bibehålla ansvarspåföljd för dylika tilltag.
Skulle man nu derutöfver stadga ansvar för oloflig ullklippning, ehuru man ännu aldrig hört talas om något sådant brott, så borde man äfven i lagen införa straffbestämmelser för en hel mängd andra olofliga handlingar, såsom t. ex. att plocka fjäder af en annans gås eller höna, taga borsten af annans svinkrealur m. m. d.
Den 8:de §:n blefve då ganska vidlyftig, och skulle uptaga en mängd handlingar, hvars beläggande med straff ännu icke visat sig vara af behof påkalladt, hvilket jag för min del fortfarande anser vara lika olämpligt sorn obehöfligt.
Hr von H a r t m a n sd or ff:
Det förhåller sig visserligen såsom Frih.
Hermelin anmärkt, att straffet att stå med mjölk-käril i handen år 1733 försvårades, genom spö- och risstraffs åläggande.
Men nu har LagUtsk. föreslagit, att ifrågavar:de förbrytelse skulle beläggas med straffarbete från 3 månader till och nied 1 år.
Jag hemställer nu till hvars och ens bedömande, hvilketdera straffet må anses vara bäst afpassadt efter förbrytelsens beskaffenhet, antingen att låta den person, sorn företagit sig att mjölka annans ko, får eller-get, stå och skämmas vid lingsdörr jemte ett mindre betydligt kroppsstraffs undergående, eller alt ålägga honom flera månaders straffarbete.
Värdet af det, sorn borttages, kan vara högst obetydligt, dock bör gerningeu ej lemnäs ulan ansvarspåföljd, enär hon är sådan, att boskapens egare ej kan thy förutan betryggas deremot, emedan de ute å marken betande kreaturen alltid äro åtkomliga för tjufven.
Men då denna gerning kan verkställas på ett så obetydligt djur, som ett får eller en get, så är naturligtvis skadan, sorn derigenom tillskyndas djurens egare, så obetydlig, att hon knappt" kan värderas.
Vid sådant förhållande kan intet straff vara lämpligare, än det våra förståndiga förfäder först stadgade.
Det drabbade icke den felaktige för någon längre tid, var icke förstörande för hans timliga välfärd, såsom ett långvarigt fängelsestraff skulle blifva.
Men det var tillräckligt afskräckande för att afhålla frän gerningens förnyande.
Vi få ej förbise, Mine Hrr, att detta brott kan begås under omständigheter, som äro i hög D en 12 Augusti e. m. 319 grad mildrande.
Föreställom oss t. ex. en fattig qvinna, som mjölkat annans får eller get, för att sålunda skaffa näring åt sina hungrande barn.
Skall,nu denna fattiga moder, hvars förseelse är så ringa, icke få umgälla henne med det lindriga straff, sorn vår gamla lag i thy fall bestämmer, utan i stället under flera månader sitta i fängelse, urstånd att under tiden sörja för harneus uppehälle.
Hvem skulle imedlertid försörja dem?
Troligtvis socknen.
Detblefve då menigheten, som finge böta för hennes förseelse.
Ar sådant lämpligt, är sådant förståndigt?
Jag kan således icke finna annat, än att det gamla straffet är bättre och förtjent att bibehållas, samt anhåller derföre, att R. o. Ad. mätte återförvisa §:n till Utsk:s förnyade handläggning.
Om den mening gör sig gällande, som Ståndet på f. m. uttalade, att nemi. spö- och risstraffet skulle bibehållas, så kan jag icke inse, hvarföre icke andra skamstraff, som icke svida i skinnet, skulle bibehållas, och till dessa hörer mjölkstäfvan.
Sparre har gjort sig lustig öfver Frih.
Hermelins anmärkn.
, att straff ej blifvit stadgadt för den, som olotligen klipper annans får.
Det förslag till straff, som Gr.
Sparre afgifvit, nemi. att en ullperuk skulle sättas å den brottsliges hufvud, bär vittne om den civilisation,-sorn Gr.
Sparre på f. m. lofordat.
Hr Car 1 h ei m - G yllens kj ö 1 d :
Äfven jag anser mig ega skäl, att anhålla om återremiss af denna §.
Det är egentligen lista mom. deraf, som jag fästat mig vid.
Såsom R. o. Äd. känner, var stöld af annan mans häst eller boskap, som går i bete ute å marken, genom ursprungliga lydelsen af lista §m i 43:dje kap.
Missg.Bin, lagd i tveböte, men derföre ålades, genom 1807 års Förkl., urbota bestraffning af ganska sträng art.
Jag tror mig kunna försäkra, alt detta sednare stadgande öfverensslämmer med allmänna tänkesättet i landet, och anser det vara ganska vigtigt, att folkets begrepp om rätt och orätt, om gerningars större eller mindre straffbarhet, icke bör af lagstiftningen motsägas.
Genom delta begrepp, innött genom en långvarig vana, öfvergår lagen till folkets innersta medvetande och blifver ett uttryck af nationens lefvande rättskänsla.
Om vi, på sätt LagUtsk. föreslagit, i en och samma § sammanföra detta grofva och med så strängt straff, belagda brott med andra ringare förseelser, hvilka i 1734 års lag icke en gång åro med något egentligt straffbelagda, såsom förhållandet är med mjölkning af annans kreatur, och straffet för dessa olika slag af brott blifver detsamma, om än i afseende å långvarigheten något olika, så rubbas folkets begrepp om dessa brotts inbördes förhållande och dess inneboende rättskänsla förnärmas.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. mätte återremittera §in, på det att LagUtsk.
, derest spö- och risstraffet kommer att bibehållas, måtte vara olörhindradt att stadga detta straff ä omförmälde brott, som folket fortfarande anser vara af en särdeles grof beskaffenhet, såsom rigtadt mot en för egaren ofta oumbärlig, alltid dyrbar egendom, då den icke af lås och bom kan skyddas. / 320 Den 12 A u ghsti e. m.
Hr Flach: .lag lärer icke varit nog lycklig att i mitt förra yttrande hafva uttryckt mig så, att jag af Gr.
Sparre blifvit rätt förstådd.
Det var icke och kunde naturligtvis icke vara min mening, det stöld af ull från å bete gående får skulle vara mera än hvarje annan stöld fri från straff, men jag kan icke finna, hvarföre icke delta olofliga tillgrepp skulle kunna, såsom en särskild svårare qvalifikation af tjufnadsbrolt, uptagas i denna §, likasåväl som den brottsliga handling man begår, då man stjäl tagel ur mahn eller svans å häst.
Skälet till den strängare straffbestämmelsen ligger ju deruti, att lagen velat tillförsäkra egare till ute å marken gående kreatur ett större skydd för denna hans egendom just derföre, att egaren sjelf omöjligt kan vårda den; vid hvilket förhållande, och då rättsgrunden i båda dessa fall således är en och densamma, jag föry min del icke kan inse, hvarföre det af LagUtsk. skulle anses vara ett lindrigare brott ali stjäla ullen af får, än att stjäla tagel ur hästs mahn eller svans.
Huruvida afsigten med Frih.
Hermelins framställning var, att det af honom omförmälde brott skulle beläggas med ett straff, likartadt det, som finnes i vår nu gällande lag stadgadt för mjölkning af annans ko, vill jag lemna derhän.
Jlin mening var åtminstone icke sådan, utan önskade jag, att detta brott skulle hänföras under den före vande 8:de §:n, och derföre anhåller jag om densammas återremitterande.
Det ligger ett misstag uti Hr von Hartmansdorffs yttrande, att det utaf 1734 års lagstiftare stadgade skamstraff för den, som mjölkar annor mans ko, får eller get, skulle vara uphäfdt.
Stadgandet härom qvarstår ännu i oförminskad kraft, men sednare tiders lagstiftare hafva ansett skamstraffet för ringa i jemförelse med brottets beskaffenhet, och derföre har det i den jemväl af Hr von Hartmansdorff åberopade Kongl. Förordmn blifvit stadgadt, att den, som blifvit förvunnen till meranämnde brott, skulle derjemte straffas, man med 6 par spö och qvinna med 5 par ris, hvilket straff sedermera genom 1841 års Kongl. Förordn. förvandlades till motsvarande fängelse vid vatten och bröd.
Nu har LagUtsk. varit så omsorgsfullt, så månt om en slik förbrytares anseende i det allmänna, att Utsk. väl ålagt honom straffarbete, men befriat honom från den honom nu åliggande skyldighet, att stå utanför Tingshus eller Rådstufvudörr att skämmas.
Undersöker man beskaffenheten af den bestraffning, LagUtsk. i förevar:de fall tillstyrkt, så finnér man, att densamma icke står i något riktigt förhållande till brottets beskaffenhet.
Den, soin 'mjölkat en annans ko, får eller get, har icke tillskyndat sin nästa någon särdeles stor egendomsförlust.
Huru mjölkrik en ko än må vara, så kan man likväl i allmänhet ej af henne erhålla mera än högst 4 kannor mjölk.
På landsbygden upskaltas en kanna mjölk till högst 6 sk. b:ko, så att det högsta värdet af den qvantitet mjölk, / som Den 12 Augusti e. m. 321 som kati tillgripas, är 24 sk. b:ko.
Ser man nu efter hvilket straff LagUtsk. föredetta brott föreslagit, så får man följande uplysning.
Utsk. säger nemi. i 8:de §:n, att förbrytaren skall, utan afseende å värde, dömas för stöld, efter thy i Oile §:n sägs.
Går man då lill fide §:n, finner man, att straffet för de i denna § upräknade arter af ■ tjufnadsbrott skall vara det, som i 3:dje §:n stadgas.
— Härvid' ber jag att få i förbigående nämna, att LagUtsk. i detta förslag följt samma princip som Lagberedningen, nemi. att i afseende ä straffbestämmelserna hänvisa till närmast föregide §, hvilken åter i sin ordning hänvisar till en föreg:de o. s. v., så att man får bläddra ofta på 5 å 6 ställen, innan man lyckas få rätt på straffbestämmelsen.
— Sedan man nu lyckats få rätt på 3:dje §:n, så ser man, att brottet, hvilket, utan afseende å värdet af det tillgripna, skall betraktas såsom stöld, belägges med tredubbla böter samt .straffarbete från 3 månader t. o. m. 1 år.
Således, om en person mjölkat en ko ute å marken och fått t. ex. endast \ stop mjölk, ty kreaturet hade måhända icke någon större qvantitet att för tillfället aflåta, har denne person, hvars tillgrepp i värde icke upgått till mera än ett par sk. b:ko, gjort sig förfallen till minst 3 månaders straffarbete, utom böterne.
Jag frågar Eder, Mine Hrr! kan en sådan lagstiftning anses principenlig?
Står det med rättvisans kraf tillsammans att belägga en person, som tilleguat sig en ringa qvantitet födoämne, ofta endast värdt 2 sk. b:ko, med straffarbete från 3 månader till och med ett år, blott derföre att tillgreppet skett från ute å marken gående boskap?
För 100 år sedan ansågs, på sätt jag redan anfört, detta brott vara af sådan beskaffenhet, att straffet icke kunde mätas efter det tillgripnas värde, hvarföre man också ansåg den lämpligaste bestraffningen bestå uti den offentliga skam, som förbrytaren måste uthärda, såsom en följd af hans olofliga tilltag.
Sednare tiders lagstiftare funno väl brottet böra strängare bestraffas, men bibehöllo derjemte skamstraffet såsom serdeles ändamålsenligt.
Nu har Utsk. borttagit icke allenast det ursprungliga skamstraffet utan äfven det sedermera tillkomna affliktiva straffet och i st. insatt ett annat straff, hvilket, åtminstone enl. min åsigt, ingalunda är afpassadt efter brottets beskaffenhet.
Hvad nu lista mom. af denna § beträffar, så har LagUtsk. äfven der varit serdeles omsorgsfullt om förbrytarens heder och ära.
För stöld af kreatur, som går ute å marken, stadgades i Kongl. Förkl. af den 23 Mars 1807 ett ganska strängt affliktivt straff, nemi. dubbel kroppsplikt efter stöldens värde, ökadt med 8 par spö för man och tt par ris för qvinna, då allmänna lagen endast innehåller, att brottet skall ligga i tveböte, men derjemte stadgades det i åberopade Kongl. Förkl., att den brottslige, före kroppspliktens undergående, skulle stå att skämmas under 2:ne timmar i halsjern vid en påle.
Denna sistnämnde bestraffning, som just utgör ett det verksammaste medel att afskräcka från dylika stölder, till följd af den offentliga vanära, > 10 H. 21 322 Den 12 Angust! e. m. hvarmed straffet är förknippad;, just denna bestraffning, säger jag, har LagUtsk. borttagit.
Är ett sådant förfarande riktigt?
Skammen är, på sätt jag flere gånger under denna lags diskuterande tagit mig friheten nämna, ett ganska verksamt medel att förekomma brott i allmänhet och i synnerhet, på sätt erfarenheten jemväl ådagalagt, sådana brott som de ifrågavande.
Jag kan således icke finna annat än att det varit en falsk hjertnupenhet hos Utsk. att befria dén brottslige från all vanära, som föranledt
Utsk. alt icke låta detta plus af bestraffningen qvarstå, på grund hvaraf jag äfven yrkar återremiss af Irsta mom. i denna §.
Det är en af Criminal-Justicens första grunder, att de (illgrepp, för hvilka egarne af det tillgripna icke kunna akta sig, böra såsom svårare anses, och derföre är det ganska rätt, att LagUtsk. belagt de i denna § uptagne stölder med strängare straff, än det som blifvit stadgadt för enkel stöld.
Man har visserligen anmärkt, att åtskilliga fall af olofligt tillgrepp, likartade med dem, som finnas i §:n uptagna, kunna gifvas, samt att det således vore en ofullständighet i förslaget, att desse fall blifvit uteslutne.
Detta må vara till en viss grad sannt, men å andra sidan måste medgifvas, att de omförmälda fallen äro dels icke fullkomligt likartade med de uptagna, dels så obetydliga, att de icke förtjena, att i lagen intagas.
För att nu hålla mig till det brott, som här på allvar blifvit omförmäldt, eller att någon olofligén klipper annans får, så får jag till en början erinra, att det; är mycket lätt och hastigt gjordt, att klippa taglet af en häst, men att det deremot är ganska besvärligt och tidsödande att klippa ullen af ett får.
Vidare torde det ej böra blifva oanmärkt, att fåret lider en ganska obetydlig skada genom att mista sin ull, då deremot hästen, beröfvad malm och svans, är på sätt och vis stympad samt på en tid för egaren oanvändbar; t. ex. hvem åker på Stockholms gator efter en på delta sätt tilltygad häst?
Man har från ett båll höjt klagorop deröfver, att LagUtsk. tillåtit sig att borttaga det förträffliga skamstraffet att sitta vid tingsdörren med en mjölkstäfva i handen, under förmälan, att straffets förträfflighet skulle bestå deruti, att de flesta brottslingar hafva en stor förskräckelse för att råka ut för denna skam.
Härvid måste likväl förutsättas att den person, som skall undergå skamstraffet, verkligen kan skämmas.
Men om nu detta, efter förmenande, så förträffliga straff blifver tillämpadt på en person, som saknar all känsla af skam, månne straffet likväl bibehåller sin afskräckande natur?
Låtom oss tänka oss en person, som drifver omkring i riket, utöfvande det oskyldiga försörjningsmedlet att mjölka å marken betande kor, så många han kan öfverkomma.
Ingalunda lärer denna person låta afskräcka sig från fortsättandet af denna lätta handtering, derigenom att han å en främmande ort, der ingen menniska känner honom, får stå en timme utanför en tingshusdörr med en mjölkstäfva i handen.
Den 12 Augusti e. m. 323 Jag tror, att detta är att förutsätta eu allt för stor finkänslighet hos våra lagbrytare.
Vi böra icke heller förgäta, att det är en hos folket djupt inrotad föreställning, att de stölder, för hvilka raan icke kan akta sig, äro nedrigare än andra olofliga tillgrepp.
Det är omöjligt för egare till å bete gående boskap att hindra folk ifrån att mjölka densamma, och det enda skyddet emot ett sådant tilltag ligger i en sträng straffbestämmelse.
Om kringstrykande lättingar, med komjölkning till födkrog, icke skulle straffas annorlunda, än att de skulle utställas med mjölkstäfvor i händerna, fruktar jag för, att detta lefnadssätt skulle förefalla serdeles beqvämt och locka till efterföljd.
Jag är således af fullkomligt motsatt åsigt med förfäktarne af mjölkstäfvestraffet och yrkar vördsamt bifall till §:u.
Det företer sig ett ganska eget förhållande med mine värde motståndare i denna fråga.
Ena gången säga de, att LagUtsk. förfarit allt för mildt, och en annan gäng anse de Ulsk:s straffbestämmelser allt för stränga, allt som det faller sig.
Detta bevisningssätt är ganska beqvämt, men skall,, hoppas jag, till sin halt upskattas af R. o. Ad.
Gr. Lagerbjelke har redan uplyst, huru det förhåller sig med de beprisade skamstraffen.
Föreställom oss att en person redan undergått detta skamstraff.
Han förnyar förbrytelsen och straffas på samma sätt, men hvad har han väl då att frukta, sedan han redan af lagen tvingats, att bita hufvudet af skammen.
Man har sagt, att spö- och risstraffet skulle vara serdeles lämpligt för stöld af kreatur ute å marken.
Jag vet verkligen icke, efter hvilka grunder mine värde motståndare bedöma lämpligheten af dessa straff.
Jag, som finnér dem olämpliga i allmänhet, och jemväl i synnerhet, anser, för min del, ett å två års straffarbete å fästning vara ett ganska afskräckande straff och tror, att den på detta sätt straffade personen skall betänka sig innan han förnyar förbrytelsen.
Att straffet bör vara strängt, derom torde alla vara ense, och samma mening delas äfven af landets befolkning, som hyser en stor förbittring emot de s. k. liästskojarne, hvilka drifva omkring i landet och äro de som oftast begå delta brott.
Beträffande den anmärkta ofullständigheten i denna §, hvilken ofullständighet skulle bestå deruti, att straff ej blifvit utsatt för oloflig fårklippning, så får jag, jemte det jag instämmer i hvad Gr.
Lagerbjelke redan derom anfört, ytterligare erinra, alt det just är sådana brott, för hvilka man har svårt att taga sig till vara, som böra med stränga straff beläggas.
Sådant är just fallet med tillgrepp af hästar och annan boskap, som går på bete å utmarker.
Med fåren är deremot förhållande, att de vanligtvis ej gå så långt bort från boningshusen, att de intagas om nälterne och således äro under närmare tillsyn.
Detta är förmodligen orsaken, hvarföre det af Frih. Hermelin omnämnda 21* 324 Den 12 Augusti e. m. brottet aldrig begås, till följd hvaraf lagstiftaren icke heller aktat nödigt att i lagen detsamma med straff belägga.
Hvad angår den brist på hyfsning, som jag skulle hafva röjt deruti, att jag, för den händelse skamstraff ansåges böra bibehållas, hemställt till en talare, som förordat att den, som mjölkat annansko, skulle ställas med mjölkstäfva i handen, att han skulle ex analogia finna, huruvida icke det vore lämpligt att för klippning af annans får stadgades ett skamstraff, likartadt med det, som är fastställdt för. mjölkning af annans ko; så inser jag sannerligen icke det Otillständiga eller mindre hyfsade i detta yttrande.