Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hon ägde den själfkänsla, som aldrig helt saknas hos den verkliga begåfningen, är visst, men hon var – genom deras omdöme, som hon värderade – lätt rubbad i sitt själfförtroende och det var endast gent emot medelmåttans anspråksfullhet, hon någon gång visade ett större mått af nämda själfkänsla.
En vändpunkt.
Konflikter.
Året 1883 är i många afseenden en vändpunkt i A. Ch.
Lefflers utvecklingshistoria.
Den medför i flera fall en ökad klarhet för henne själf.
Med andra samlingen
Ur lifvet hade hon, bland annat från kvinnosakens målsmän, ådragit sig oroliga varningar och frågor, och hon får gång efter annan anledning att för sig själf precisera sin egen etiska och litterära ståndpunkt, genom att nödgas klargöra den för andra.
Hvarför utsade hon t. ex. ej – undrade de bekymrade – hvad hon menade med Ett bröllop, med Aurore Bunge, med I krig med samhället?
Hon förklarar att hon vill förstå, icke döma; att hon alltid, långt innan hon reflekterade öfver konsten, själf erfarit det varaktigaste intrycket af de diktverk, där konflikterna förblefvo olösta:
»Hvad betydde alla dessa bekymmer, svårigheter och sorger, tänkte jag, då de voro afhjälpta så lätt?
Och hon påpekar, huru hon i sin första novellsamling liksom i sina första dramer, visat samma obenägenhet för ett positivt afgörande eller ett harmoniskt slut.
Hon slutar med påståendet, att hon därvid följt sin individualitet, icke någon teori. »Jag tror icke», fortsätter hon i samma bref, »på teorier, jag tror att hvarje författare bör få utveckla sig efter sin egen individualitet, och min är nu en gång den, att vädja till läsarens egen tankeverksamhet, genom att sorgfälligt undvika att gifva honom någon fingervisning om huru han bör tänka.
Harmonien i en berättelse tror jag ej vinnes genom att förf. söker hjälpa sina personer att lösa konflikterna, utan därigenom att karaktärerna få en följdriktig utveckling».
Denna »estetiska trosbekännelse», som hon kallar den, förblef A.
Lefflers till det sista och hon fick ej sällan återkommande anledningar att i olika former upprepa den.
Att hon, oaktadt denna afgjorda objektivitet i sin anläggning, så ofta blifvit förebrådd att hon dömer eller tar parti för sina personligheter, att hon är tendentiös, beror till stor del på en begränsning i hennes konstnärliga förmåga.
Hon talade för mycket om sina personer, hon skildrade dem ofta genom sina beskrifningar och omdömen, icke genom deras omedelbara uppträdande, tal och väsen.
Hon berättade många stora, karaktäristiska drag, liksom en mängd små målande detaljer, men hon smälte ej alltid samman dem till en helhet, och skildringen förefaller genom detta refererande ofta skrufvad in i ett syftes tjänst.
Detaljerna voro så omedelbart kopierade, att de framkallade anklagelsen, att hon »ritat af» den eller den – medan ofta intet annat än just något yttre, tillfälligt drag var taget från den uppgifna personligheten.
Så t. ex. är fallet med de flesta s. k.
»nyckelnovellerna» i andra samlingen Ur lifvet.
Särskildt var det I krig med samhället, som framkallade ett ifrigt utpekande af modeller, och dock var denna den utifrån kanske allra minst påverkade.
Där var motivet samma djupt personliga, som redan förut är framhållet.
Den plikttrogna, resignerade Arla sliter sig lös från samhället, icke drifven af någon oemotståndlig erotisk lidelse, men af hänförelsen öfver att hos en annan finna uttryck för oppositionen mot de förhållanden, under hvilkas tryck hon känt sig förkrympas.
Men författarinnan säger själf i det biografiska utkast, som delvis varit min ledning vid dessa uttalanden om det personliga i hennes diktning, att hon då ännu trodde att ett sådant lösrifvande ej kunde sluta med annat än förblödning.
Och därför blef skildringen just så objektiv – vågskålen stod i handlingen alldeles jämn mellan individualitetens och samhällets kraf, om än i orden en starkare harm än vanligt riktar sig mot de senare.
En enda erotisk erfarenhet – och vågskålen skulle ha sjunkit åt ena hållet.
Men denna erfarenhet fans icke.
Ännu vid denna tid står författarinnan i verkligheten alldeles häpen inför kärlekens outgrundliga, hemlighetsfulla makt, när den griper någon af hennes närmaste och gör dennas själslif till ett okändt land för henne, som – med en till det otroliga gränsande naivitet – genom sin reflektion söker begripa huru de äro till mods och hvad som tilldrager sig inom deras känslovärld.
Emellertid vardt hon allt från denna tid af kvinnosakskvinnornas grupp märkt med etiketten misstänkt.
När hon sedermera skrifver
Sanna kvinnor blir hon visserligen strax från manligt håll gjord till kvinnosakskvinna och, emedan hon var en af de ytterst få kvinnor, som utan all fråga nämdes bland betydande författare, var man inom kvinnosaksfalangen glad att kunna räkna henne med i dennas led, men det skedde dock med mycket väsentliga reservationer.
Från hennes egen sida voro reservationerna mot att räknas till kvinnosakens målsmän ännu större.
Hon kände redan då, men godkände ej programmet för en sann »kvinnosakskvinna» – det program hon sedan definierade sålunda:
»En författare, som fått denna etikett, bör alltid skildra kvinnan som stående öfver mannen i sedligt afseende och bör alltid slå sig till riddare för hennes värdighet, dygd, stolthet, själfständighet.
Brister en kvinna i någon af dessa egenskaper bör han skildra henne med indignation eller också bör han påvisa att hennes svaghet i detta fall berott af mannens orättvisa behandling eller på det förvridna samhället.»3
Hon ämnade emellertid fortsätta att skildra hvad hon själf såg af lifvet, icke hvad hon såg af programmen; endast så kände hon sig vara sig själf – detta, som hon så ihärdigt kämpat för att varda.
Själfständighetslidelsen gjorde henne fiendtlig ej blott mot flärd och världslighet, ytlighet och osjälfständighet hos kvinnorna, utan också mot all programytlighet.
För henne var aldrig kvinnofrågan i främsta rummet att kvinnor skulle få bli det eller det, utan att de skulle, under alla slags förhållanden, få vara sig själfva.
Det var detta som hon låtit Skådespelerskan, Ellinor, Arla och sedermera Alie och Ulla så ifrigt sträfva efter; det var detta, som ännu i döden sysselsatte hennes fantasi och hennes penna.
Ty hennes påbörjade stora roman, Trång
Horisont – ur hvilken tre kapitel redan publicerats: ett i kalendern Nutid (1891) samt Gamla Jungfrun och I Fattigstugan (Ur lifvet III) – skulle framför allt blifvit skildringen af huru Antonias, Olgas och Bertas horisont vidgades mot frihet, utveckling och lycka.
Vid den tid då A. Ch.
Leffler framträdde med andra samlingen
Ur lifvet hade hon emellertid själf lång väg kvar till den fria horisonten.
I Danmark och Norge, där den andliga synkretsen då var så mycket vidare och den litterära bildningen så mycket modärnare än i Sverige, erhöll hon genom båda sina första samlingar
Ur lif vet många beundrare.
Bland de personliga vänner hennes diktning där vann henne, voro Johanne Louise Heiberg och Magdalena Thoresen.
Den förra yttrade, på tal om alla de sedlighetsdiskussioner, hvilka uppstodo kring A.
Lefflers böcker, sin djupa förvåning öfver hvad man i Sverige måtte vara oerhördt »snerpet»: man syntes där »aldrig läsa någon verklig litteratur, ty, då man kallade A. Ch.
Lefflers skildringar osedliga, röjde man därigenom sin okunnighet om hvad diktare bruka våga i fråga om verklighetsskildring.»
I Sverige var det däremot blott en liten, modärnt tänkande litterär krets, hvilken framhöll att författarinnans vittra värde vuxit genom andra samlingen
Ur lifvet, som den tongifvande kritiken i allmänhet angripit.
Den lilla kretsen fick rätt.
Fru Edgrens litterära rykte vardt snart ej blott skandinaviskt, utan europeiskt.
Men framgångarne motvägde ej smärtan öfver det obehag, som åtskilliga af hennes närmaste erforo genom alla de hänsynslösa anfall och närgående kommentarier, för hvilka hon här hemma blef utsatt.
Hon lefde nu allt framgent i konflikt mellan sitt författarsamvete – som hon hyste djup obenägenhet för att »tumma» – och sin känsla för nämda obehag.
Hennes, af hänsyn för andra framkallade, eftergifter verkade alltid hos henne en djup känsla af själfförakt.
Själf hade hon ovanligt liten ömtålighet för offentlig kritik och var lika ifrig att söka som tacksam för all enskild, hvilken af vänligt intresse kom henne till del; när hennes egen öfvertygelse gaf den granskande rätt, underkastade hon sig med glädje omarbetningens möda.
Hon ville däremot aldrig godkänna den granskning, som hade konventionalismen, ej konsten till måttstock.
Hon visste sig vanligen ha rätt, när hon ville våga, och hennes starka känsla af egen sinnesrenhet gaf henne ökadt mod att behandla ämnen, som kvinnor vanligen gå utomkring, hvadan deras författarskap ofta så snart sjunker till »ungdomslitteraturens» nivå.
Ett sådant mod är icke lätt att bevara, ty det får vanligen en tolkning, som är allt utom behaglig för en kvinna, och denna kom äfven A. Ch.
Leffler till del.
Härigenom förlorades från början synen på det för hennes författarpersonlighet centrala.
Detta var helt, naivt och rent, den lidelse, utan hvilken ingen blir diktare: sanningskärlek i skildringen af lifvets och sitt eget hjärtas uppenbarelser.
Men denna hängifvenhet åt sanningen kom nu ständigt i kollision med hennes för andras känslor mycket känsliga sinne, och hennes hat till konventionalismen hängde samman med erfarenheten, att i hennes mjuka natur fanns faran att af hänsynsfullhet ge vika för dess kraf.
Hennes reaktion mot det konventionella tog sig, som oftast i liknande fall, uttryck genom oväsentligheter i hennes skildringar; hon syndade där mången gång – särskildt i vissa punkter i Sommarsagan – mot smakens bud, förväxlande dessa med konventionalismens, dem hon, i större frågor – såväl i lifvet som diktningen – så ofta måste visa hänsyn.
Men i den mån hon kände energien i sin hängifvenhet åt sanningen hämmas af sina privatförhållanden, ökades hennes ensamhetskänsla, hennes längtan efter sympati, och det var dessa känslor, som medverkade till den slutliga omgestaltningen af hennes lif.
Ingen, icke ens hennes mor, blickade emellertid in i hennes inre under denna tid.
En oföränderligt grannlaga vänlighet emot den af hennes närmaste, som hon led af att genom sitt författarskap vålla endast plåga; en innerlig tacksamhet för den ömhet hon själf mottog, en lugn värdighet, som afvisade all undran, allt detta gaf intryck af en ostörd harmoni inom hennes enskilda lif.
Äfven sedan detta skede var ett afslutadt, sökte hon aldrig ett försvar för sin brytning genom att omgestalta eller nedsätta det förflutna.
Tvärtom: den rättvisa, hon dikteriskt öfvade, öfvade hon i lifvet; hon ägde därigenom den, i dylika fall sällsynta, storsintheten att klart fasthålla minnet af det goda hon, trots många djupt berättigade men otillfredsstälda kraf, ägt och att på intet sätt söka från egna skuldror till en annans lyfta sin del af ansvaret för sina handlingar.
Diktartemperament.
Problemlitteratur.
Verklighetsskildring.
De enformiga förhållanden, i hvilka hon lefde, öfvade visserligen ofta ett hämmande tryck på A. Ch.
Lefflers produktion, men riktade å andra sidan hennes författarskap med många af de verklighetstrogna drag, som äro de mest beundransvärda i hennes diktning.
Hennes glädtiga godsinthet lyckades länge att ge en försonande dager åt den miliö, hon ej kunde omdana.
Hade A. Ch.
Leffler icke lefvat i en af frågor upprörd tid, hade hon haft mindre af idealistens behof att omskapa den tillvaro, hvars mångfaldiga missriktningar och problem blifvit för hennes samtida så medvetna, skulle hon kanske fördjupat sin satiriska ådra till verklig humor och blifvit vår fru Lenngren på prosa.
Det fanns, som ofta påpekats, icke blott i hennes yttre typ, utan äfven i hennes andliga anläggning, liksom i hennes utvecklingsgång och hennes tidigare lefnadsförhållanden, många likheter med denna diktarinnas.
Men A. Ch.
Leffler tillhörde en generation, som ville handla – äfven i dikten – och som därför ej nöjde sig med att endast se.
När hon någon gång gjorde detta, var hon som konstnärinna lyckligast.
Då danade hon en gång af ett löje och en tår den pärla, som heter Gusten får pastoratet.
Då bredde hon kring Moster Malvinas lilla hvardagssjäl en stor smärtas förklarande ljus, så att denna stackars, förlöjligade »pauvre honteuse» framträdde som en i själfva verket tragisk personlighet.
Sonja Kovalevsky yttrade om den förstnämda humoristiska novellen, att den grep henne djupare än ett sorgespel, ty den innehöll hela lifvets tragik: att vi alla lefva af illusioner, dö af illusioner och blott helt få äro lyckliga nog att, som Gustens mor, få dö med illusioner.
»Inte menade jag allt det där djupsinniga», invände Anne Charlotte.
»Jag ville bara skildra de där människornas öde.» »Men det är allas vårt öde», utbrast Sonja.
»En diktare ger ju intuitivt så mycket mer än han själf tänkt på.
Och sedan kommer den dumma kritiken och utpekar författarens filosofiska eller moraliska eller sociala ’tendens’, när hela saken bara är att diktaren kommit andra att filosofera eller moralisera genom sin skildring!»
Detta yttrande träffar många äfven af A.
Lefflers granskare, fast icke med afseende å nämda novell, som vann det mest obetingade bifall från de mest skilda håll.
Författarinnans benägenhet att själf reflektera öfver de gestalter, hon med konstnärlig vakenhet för lifvets mångfald uppfattade och ofta så säkert tecknade, har medverkat till den i regeln oriktiga uppfattningen att reflektionen, det etiska eller sociala syftet, varit hennes utgångspunkt.
Hon ville, som ofvan påpekats, skildra, ej bevisa.
Men bilderna ur lifvet måste ju spegla hennes samtid, och denna var en tid, då man just tänkte öfver och diskuterade frågor, då idéer just gåfvo anledning till lifskonflikter.
Hon skref visserligen också för att sätta frågorna i rörelse, men oftast kommo frågorna in i hennes lifsbilder, i hennes personers samtal, därför att de redan voro i rörelse, därför att de samtal, hvilka fördes rundt om henne, hade ett problemfyldt innehåll.
Så t. ex. är fallet med I krig med samhället, så äfven med Sanna kvinnor.
Detta drama rubricerades strax som en dialogiserad broschyr i sedlighets- och gift kvinnas äganderättsfrågan; först när Hillberg upptog stycket och gaf Pontus Barks ypperligt tecknade figur det lefvande lifvets verklighet – då vibrerade och grät hela publiken inför den uppskakande sanningen.
Denna sanning hade A. Ch.
Leffler aflyssnat lifvet själft: hon hade varit gripen af smärta inför alldeles liknande konflikter i en af hennes käraste väninnors hem.
Sanna kvinnor troligen faktiskt verkat mera för att – hos den stora, för direkt agitation oåtkomliga, allmänheten, – omdana opinionen i fråga om den gifta kvinnans äganderätt, än själfva föreningen för nämda ändamål, så var detta ej dramats syfte, utan dess följd.
Men man skulle ej så ha förväxlat orsak och verkan och stycket skulle varit allmänmänskligt gripande, ifall ej dess författarinna, genom omedelbart resonnerande om äganderätten, försvagat verklighetsintrycket.
Om de, hvilka sedermera med anledning af Sanna kvinnor bedömde henne som den manhatande, stridbara amazonen för kvinnans rättigheter, sett hennes tårfylda, tacksamma blick när nämda väninnas ordlösa handtryckning gaf henne sitt erkännande för mångårig sympati, då, 1883, Sanna kvinnor (samman med En räddande ängel) första gången uppfördes, skulle de insett, att om än indignationen var en stark drifkraft i A. Ch.
Lefflers produktion, så var det ej den kalla skrifrumsindignationen, utan den af mänsklig medkänsla för verkliga lidanden värmda oviljan.
När man senare å andra sidan gjorde lustspelet
Den kärleken! till ett affall från den ståndpunkt författarinnan intog i Sanna kvinnor, var man åter framme med den henne förhatliga etiketteringen såsom hon (i Efterskrift till Kvinlighet och Erotik II) anmärker, på samma gång hon där förklarar sig ingalunda ha velat förneka, hvad hon en gång funnit värdt sin sträfvan.
Det fanns ej mer än en enda synpunkt, som författarinnan – hvilken nästan alltid var orimligt godtrogen med afseende å människors ärlighet, goda vilja och intelligens – hade trott att man skulle kunna se det lilla skämtet från: som en vink till det alltför tvärsäkra, ungdomliga principrytteriet, att det under lifvets gång kan komma att göra en och annan opåräknad kullerbytta.
Men publikens missförstånd var dock denna gång mer än vanligt ursäktligt, ty det fanns i nämnda komedi allt för mycket allvar för skämtet, allt för mycket skämt för allvaret.
Där visade sig dessutom den förut påpekade oförmågan att beräkna och nå just den dramatiska verkan, författarinnan åsyftat.
A. Ch.
Lefflers fasta tro – som ingen motgång kunde rubba – att framför allt vara dramatisk diktare, är redan framhållen.
I ett annat fall åter insåg hon fullkomligt sin begränsning, nämligen med afseende å det lyriska.
De båda strofer egen poesi, som finnas i hennes novellsamlingar
Ur lifvet (i Aurore Bunge och Sommarsagan), äro skrifna af hennes bror Frits, och först på allra sista åren gjorde hon några vers under en skämtsam sångartäflan med Sonja.
Sinnet för lyrisk poesi utvecklade hon visserligen småningom, men verkligt gripen blef hon vanligen blott af det episkt- lyriska.
Hon läste t. ex. för några år sedan med förtjusning om Fritiofs saga med Sonja och, ifall ren lyrik fängslade henne, var det genom måleriska ej genom musikaliska skönheter.
Hon, som många andra af våra nordiska författare, idkade tidtals som dilettant med ifver måleriet (i prof.
Malmströms elevskola o. a.) och svarade på en undran, om detta ej var ett splittrande af hennes krafter, att det tvärtom hjälpt henne utveckla och koncentrera den förmåga, hvilken skildraren i ord behöfver upparbeta, lika väl som skildraren i färg, den att se.
Denna förmåga är just den afgörande för Anne Charlotte Lefflers diktarbegåfning.
Det är genom den hennes författarskap fått den äkta nationella prägel, som gjort det europeiskt kändt, ty det är icke genom idéernas rikedom eller fantasiens djärfhet, som hennes bilder
Ur lifvet öfverallt väckt beundran: det är genom deras trohet i speglingen af det svenska hem- och sällskapslifvet i hennes samtid.
Denna trohet skall gifva dem deras bestående värde inom vår vitterhet.
Långt ifrån att – som det blifvit sagdt – man nu i dem skulle finna mera moraliserande tendens än vid deras första framträdande, förvånas man, vid omläsningen, af deras ursprunglighet.
Genom det klara, enkla, sanna i framställningen, är det A. Ch.
Lefflers stil så troget uttrycker hennes personlighet, denna personlighet, hvilken aldrig nedlät sig till ringaste affektation eller oärlighet.
Äkta och måttfull som i lifvet, var hon i sitt novellistiska författarskap, och att hon i sitt dramatiska icke är det i samma grad, beror ej på mindre ärlighet, men på den antydda oförmågan att i denna form helt uttrycka sin personlighet.
Att hennes senare romaner icke heller buro den konstnärliga fulländningens prägel, har en annan orsak, den, att dessa arbeten tillkommo under för jämnvikten i hennes produktion mycket ogynnsamma förhållanden, då hon, genom ifrigt arbete, sökte lugna ett upprördt inre.
Sällskapslif.
Vänskap med Sonja Kovalevsky.
Trots de ofvan antydda, återhållande inflytelserna, var det med allt jämt växande mod, allt jämt vidgad synkrets, allt större insats af sin personlighet, som A. Ch.
Leffler kastade sig in i litteraturens på 80-talet framhållna uppgift, verklighetsskildringen.
Och samtidigt började hon närma sig den modärna litteraturriktningens representanter.
En väsentlig orsak att A.
Leffler bortlade anonymitetens skydd, hade varit hennes längtan att komma i rikare umgängesförhållanden genom att kunna närma sig sina meningsfränder inom litteraturen, ty hon hade saknat det mod, i fråga om »lejonjakt», hvilket börjat aflösa den gammaldags försyntheten i detta fall.
Nu, sedan författarinnan var känd i vida kretsar, tyckte fru Edgren, att hon kunde se också andra litterära personer än sig själf i sitt hem.
Den krets, som småningom samlades i detta, beslöt att också mötas hos andra författarinnor och författare – såsom fruarna Kerfstedt, Lange, Agrell och Sonja Kovalevsky, Ernst Lundqvist, Georg Nordensvan o. a.
Den kallade sig »svältringen», emedan man enats om en viss enkelhet i den materiella undfägnaden.
När »svältringen» efter några år upplöstes, förblef dock det Edgrenska hemmet fortfarande en samlingsplats för många af Stockholms litterära personligheter, och dessa sammanträffade där äfven med framstående författare från grannlanden, som gästade staden.
Det låg en atmosfär af trefnad och ro öfver den krets, där A.
Leffler var värdinna.
Hos henne fanns ej skymt af »pose», af ifver att göra sig gällande; däremot fanns en stor framlockande förmåga, af samma art, som den Sonja Kovalevsky beskrifvit hos George Eliot. A.
Leffler lyckades ofta göra andra intressanta, emedan hon förde samtalet in på de ämnen, där hvar och en hade något äkta att ge.
Hon ansträngde aldrig människor för att få dem genialiska eller kvicka; de blefvo i hennes närhet framför allt naturliga, emedan hon själf var det i så hög grad.
Hon förde sig med en lugn anspråkslöshet; uttrycket, en smula buttert när hon teg, blef gladt och ljust när hon log eller talade.
Den, som kände henne nära, såg ofta af en djupare skiftning i den friska hyn, hörde på en vibration i den klara, mjuka stämman – som fick sin karaktäristiska prägel genom en lätt läspning – att hon ännu var blyg, trots sin stora världsvana.
Hon tvekade ofta att fälla omdömen, hon saknade allt behof af positivt formulerade åsikter och hon skydde hvarje slags pedanteri och kotteriväsen.
Den enda sammansvärjning, som någonsin ägde rum i hennes salong, var en öfverenskommelse mellan en del författare om anslutning till – nystafningen, af hvilken hon var en ifrig vän.
Då man hör A.
Leffler skildras som en valkyria i det s. k. »unga Sveriges» stridande led, röjes därigenom en fullkomlig okunnighet om såväl henne som om »unga Sverige».
Genom sin lifsåskådning, sin sympati, sin författaregendomlighet stod hon sida vid sida med den unga vitterhetens representanter.
Men lika litet som dessa någonsin bildat parti, utan sammanhållits endast af en viss gemensamhet i idéer och sympatier – en gemensamhet, som ej uteslöt stora olikheter i åsikter såväl som temperament – lika litet skulle A. Ch.
Leffler, äfven om ett sådant parti funnits, åt detta offrat sin frihet.
Till denna räknade hon bland annat bevarandet af aktningen för sina konservativa vänners åsikter.
Antydningar hafva hörts, att hon för sin framgång sökte bundsförvandter i båda lägren.
En sådan beräkning var alldeles främmande för A. Ch.
Lefflers natur.
Hon sökte inga nya förbindelser bland de konservativa, men hon behöll sina gamla vänner, äfven om de voro misshagliga för hennes nya.
Hon hade ett så bredt mänskligt förstående, ett så stort karaktärens ej blott åsikternas frisinne, att partisynpunkter aldrig kunde bli det afgörande för hennes sympati, hvilken däremot drogs till verkliga personligheter, hvad färg deras åsikter än ägde.
De, hvilka uppfattat A. Ch.
Lefflers krets som en af partifanatism eller litteratursnobberi genomträngd, ha aldrig varit med om samkvämen i det gästfria, behagliga hem, där hon angaf tonen.
Där, som i alla kretsar, märktes nog att den forna förmågan att konversera, att med lif, lätthet och kvickhet, på samma gång som måtta, innehållsrikedom och behag utbyta tankar, icke hör till de sköna konster, dem samtiden odlar.
Men de litterära aftnarne i detta hem hade ett innehåll, som nu mera icke står att finna i någon salong i Stockholm.
Där tindrade hos de nya idéernas anhängare en glad känsla af kamratskap i en stor, ungdomligt troende sträfvan att skapa mer sanning och lycka i världen; där förekommo lifliga samtal om dramatiska, litterära och konstnärliga ämnen; då och då en uppläsning af någon novell eller dikt.
Rundt om på borden låg en riklig mängd ny, isynnerhet nordisk, litteratur, hvilken gaf uppslag till tankeutbyten.
Man fann sig, tack vare värdfolkets älskvärdhet, strax hemma i de med en blandning af borgerlig soliditet och artistisk oregelbundenhet ordnade rummen, och värdinnan förstod att ge samkvämen prägeln af sitt eget väsen, där världsdamens lugna säkerhet osökt enades med en flicklik glädtighet och konstnärlig otvungenhet.