Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver henne, just sådan som hon nu satt der snedt framför mig, hvilade denna kyska ro och denna plastiska renhet hvilka redan från första ögonblicket frapperat mig hos henne, attityden hade samma omedvetna nobless, bysten samma fasta stöpta rundning, profilen samma regelbundna linie; och då hon en gång vände ansigtet mot mig, möttes jag af dessa ögon, som se länge och lugnt och fast på en och se rakt in i ens egna, med en viss nobel otvungenhet, en viss naturlig rättframhet, en viss ärligt tvekande tillit som har mycket af bön i sig.
Han deremot tillhörde denna typ som gör intryck till hälften af pedant till hälften af charlatan: hans gestalt var slankig, hans drägt hängde påsigt och saknade snitt, hans fuktigt mjuka svarta hår var yfvigt i nacken ock öfver rockkragen samt tunnt öfver hjessan med en skallig fläck i midten och tvenne bakåtgående kala inskärningar på båda pannsidorna, hans ansigte hade något af svampens fadda blöthet med ett glest helskägg och stickande närsynta ögon bakom brillorna.
Han höll ansigtet djupt nere i sin Bædeker, allt emellanåt lyfte han hufvudet, knep ögonlocken samman, så att pussiga hudvalkar veckade sig kring ögonvinklarne, kisade närsynt ut efter någon sökt punkt i omgifningen och rigtade så till sin hustru en historisk eller topografisk anmärkning, hvilken han liksom underströk med sin docerande ton för att rigtigt betona dess vigt och intresse.
Hon nickade förströdt eller otåligt, och jag märkte, hur hvarje gång han lyfte hufvudet och kisade ut, det kom som en skum sky och gick som en smärtsam ryckning öfver hennes ansigte, innan han ännu sagt ett ord, liksom om hon på förhand visste hvad som skulle komma och led af detta väntade.
Jag iakttog det gång på gång, det var mig som om hela detta äktenskaps historia och denna unga kvinnas lifsöde legat inne i denna lilla skenbart så obetydliga företeelse liksom växten i fröet, den försatte mig med ens in i sjelfva midtpunkten af dessa tvenne för mig alldeles främmande individers lif; och medan ångbåten snodde sig in i Vierwaldstättersjöns smala glasgröna vattengränder, mellan de allt stelare stenväggarne, och Pilatus stack upp sina smala kala skrofliga spetsar till höger och Rigi bredde ut sina mäktiga, gröna sluttningar till venster – under allt detta satt jag som inne i denna midtpunkt och såg detta lif utbreda sig inför mig i den ena vyen och den ena interiören efter den andra, och det fans icke en själsrörelse eller känslonyans hos denna kvinna som undgick mig, det var mig som om jag känt henne som barn och som ung flicka och lefvat samman med henne hela mitt lif och derför förstod denna smärtsamma ryckning i hennes ansigte, för hvarje gång som han lyfte hufvudet från sin Bædeker och kisade med sina närsynta ögon och rigtade till henne sin historiska eller topografiska anmärkning, och som om vi skulle förstått hvarandra som tvenne gamla goda vänner, blott jag hade stigit fram och vi bytt en blick och tryckt hvarandras händer.
Jag tyckte mig se henne vandra fram genom sin födelsestads smala bugtande gator med deras byggnader i alla tidsåldrars stilmönster ända ned till de hanseatiska trappgaflarne och medeltidens utskjutande ofvanvåningar med fantastiska sniderier i takbjelksändarne, – hon går snedt öfver det stora torget, som ligger öde och folktomt i solbaddet, ner till hamnen, ut på piren, der hon stannar, lutad mot kajmuren, blickande ut öfver hafvet, i silhouett mot den bleka himmelen.
Det är mot kväll, solen står lågt och skall till att gå ned, måsarne kretsa och skria, Östersjön ligger vid i spelande gröna reflexer; och hennes egen ungmösjäl är som denna sollysta skiftande oändliga yta, öfver hvilken måsarne kretsa och skria, – vid, tom, mättad af ro, med lena känsloskiftningar och kretsande, sorgsamt skriande tankar som genast åter tystna och hvila.
Om höstkvällarne sitter familjen kring arbetslampan i dagligrummet, som är stort och lågt med små fönster och möbleradt i denna gammaldags stilfulla elegans, hvilken är som lukten från gömd vinterfrukt.
Fruntimmerna sitta kring bordet och arbeta under tystnad, den gamle konsuln håller sig längre borta i halfskuggan med sin kvällspipa och sin länstol, endast sällan faller ett ord tungt och bottenlöst ned i tystnaden, som genast åter sluter sig samman omkring det, dubbelt tätt, skurarne smattra stötvis mot rutan och blåsten kommer sättande ute från sjön, dänger sig mot väggarne och tutar i skorstensröret som om den ville in; hon lyfter emellanåt på hufvudet och rätar på armen som värker i armbågen af trötthet och låter arbetet sjunka ned i knäet och lyssnar med rädd och undrande blick, ty det är henne som om hon hörde någonting som manade och varnade, som om en fara väntade henne eller hon hölle på att mista något som nu fore sin kos och aldrig komme igen, och som om hon förnumme inne i sig sjelf denna sakta underliga kvidan och dessa plötsligt kväfda skri, hvarmed stormen far fram öfver staden derute i natten.
Så en afton är också han med der i kretsen kring lampan, i midten af det stora låga rummet.
Den gamle konsuln röker sin pipa borta i halfskuggan, fruntimmerna sitta nedlutade öfver sina handarbeten, och han berättar.
Hon lyfter då och då på hufvudet och ser på honom med sin långa öppna blick; han är så olik allt hvad hon dittills sett, han är helt annorlunda än stadens ungherrar, hans sätt är mera fritt och på samma gång mera respektfullt, han har icke nämnt ett enda ord om väder och vind på hela kvällen, han kommer direkt från stora verlden bort till deras afsides vrå och talar om idel stora ämnen, alls ingenting af det vanliga, banala, han handskas med de svåraste vetenskaperna som de vore abc och nämner stora män som om de vore hans dagliga umgängesvänner.
Allt detta hemlighetsfulla och ofattbara, som lifvet derute i verlden är för henne, detta som hon aldrig ens kunnat föreställa sig hur det ser ut, men som fyller henne med obestämdt vemod, en ljuf oro, hvarje gång hon tänker på det, – det kommer henne med ens alltsammans så förunderligt nära, att hon nästan tycker sig vara midt uppe i det och börjar känna sig helt förtrolig med det.
Men det har kommit genom honom, och utan att hon sjelf vet det minsta deraf, har det snart sammansmält till ett med honom, så att hon, utan att ha bragt detta till medvetenhet, icke längre kan skilja åt; och i samma mån hon växer in i detta nya lif, som genom hans samtal uppspirat allt frodigare omkring henne, växer hon fast vid honom, visserligen såsom vid något rent opersonligt, – sina egna drömmar allra innerst, – men hon växer dock fast vid honom, så att då hon en dag hör den första gäckande häntydningen af en bland systrarne, hon förnimmer inom sig en känsla af stolthet, ungefär som öfver ett välförtjent beröm.
Bröllopsnatten, resan på tu man hand, blott några fattiga dagar, – och som hon nu sitter der på ångbåten på Vierwaldstättersjön med armbågen mot ledstången och hakan mot handen, undrar hon på, om hon är samma menniska som nyss gick der hemma hos far och mor i den lilla afsides staden vid Östersjön, eller om det är han som är förändrad, han som står der med ansigtet nergräfdt i sin Bædeker, med sin slankiga gestalt, sin hängande drägt, sin solkiga rockkrage, sitt fadda svampansigte och sina närsynta kisande ögon.
Nu då hon sjelf är midt inne bland naturens under och den stora verldens lif rör sig rundt ikring henne och hon sjelf ser allt med sina egna ögon och har allt detta så intimt närvarande och i första hand att hon kan ta i det bara hon sträcker ut handen och skulle kunna njuta kvintessensen af det med det mest blundande skära inom sig, – nu skiljes det åt som förr varit ett, nu glider han ut ur det som ur något der han icke hör hemma, men med det samma blir han icke densamme som han varit förut, utan en annan som hon aldrig känt, en äcklig larv som kryper fram öfver hennes hand med sin fadda kyla, en främmande menniska som hon vämjes vid, om natten ett brutalt djur, om dagen en pedantisk skolfux, med hjernan proppad af historiska och topografiska fakta, skönt ordnade i fack och hyllor.
Och dagarne i ända pinas hon i sin nervösa väntan på att få höra nästa glosa; och hvarenda qväll, då hon gått till sängs och det blifvit tyst i hotellet, kröker hon sig i ångestfull vämjelse i väntan på det ögonblick, då hon skall känna hans kalla, blöta ansigte som en klibbig igel på sitt, och hans trefvande, skälfvande hand ...
Hon är som en menniska hvilken i drömmen tycker sig förföljd, och som springer och springer för att rädda sig men som ändå icke kommer ur fläcken, och som ville ropa men icke kan öppna munnen — — —
Och som jag satt derinne i hennes personlighets och lifsödes midtpunkt, såg jag icke blott tillbaka utan äfven in i framtiden, – såg, hur denna smärtsamma ryckning småningom skulle gräfva sig in i detta unga nobla ansigte och bli till de två skarpa sorgens fåror på båda sidor om öfverläppen, hvilka aldrig kunna utslätas; – såg hur uttrycket i denna klara hvilande blick alltmera komme att mätta sig ur den smärtekälla, som börjat flöda i hennes innersta väsen med en aldrig sinande åder, och hur denna blick blefve skum och djup i en stum undrande hjelplöshet och så som om förlåten till hennes själs allra heligaste vore af brutala skändande händer flängd från ofvan till nedan — — —
De hade stigit i land i Vitznau, för att fara upp till
Rigi och se på soluppgången.
Hvad är den, denna andlösa rädsla, denna själens beklämning, denna väsendets fistelsveda, hvilken gör ondt som då köttfibrerna i ett färskt sår skälfva kring det hvassa instrumentet, denna allmänna lifsångest, hvilken så många af det nutida slägtet gå och bära på, – hvad är den, hvilket är dess väsen och hvilken är dess orsak?
En rent fysiologisk disposition, lönliga sjukdomsprocesser i blodet och nerverna?
Ja, men hvad är det för skumma vidder, i hvilka den inre blicken så ångestfullt letar efter något anadt lurande och hotfullt, hvilket är, preciseradt, innehållet i detta abnorma men konstanta själstillstånd, hvilken är den dolda giftkällan som det suger sin näring ur, hvad är det för en monstruös parasit som vuxit sig fast vid känsloorganismens midtpunkt och som der lägger sina ägg och ynglar från sig?
Är det förgängelsen som kommit nutidsmenniskan närmare, döden som hon ser följa sig som sin egen skugga och som hon ständigt hör tassa tätt bakom sig och hvars isande pust hon känner i sin nacke, benrangelsmannen som sätter in till hennes ansigte sina hvita tandlösa käkar och sina tomma svarta ögonhålor?
Eller är det ödet, det galna och ondskefulla ödet, som reser sitt medusahufvud framför den moderne fatalisten?
Eller den konkreta synen af tillvarelsekampen, tidens framrullande jättevagn och de milliontals ihjältrampade menniskokrypen?
Är det kanske universets egen sjuka väsensessens som den moderna menniskan med sin skärpta känslighet förnimmer inne i sig sjelf?
Hos den person, ur hvars lif jag här nedan skall meddela en episod, hade lifsångesten frätt bort allt det genom hvilket ensamt en menniska kan växa in i och samman med lifvet.
Det var som om ett svampigt groddämne legat gömdt i faderns säd och i moderns ägg och efter befruktningen börjat spira i sjelfva embryonet till denna organism och sedan bredt sig genom hela cellväfnaden och blifvit så intimt infiltradt i denna att det förmådde skjuta en eller annan fin rottråd i hvarje produkt af dess verksamhet, hvarje förnimmelse, hvarje sinnesrörelse, hvarje stämning, hvarje tanke, hvarje viljeakt och handlingsansats.
Hans barndom hade varit ett feberaktigt och ängsladt grubbel, hans ungdom spasmodiska och vanmäktiga grepp efter nuet; han ville njuta detta med hela sin varelse, lägga sig till ro derinne som fogeln i sitt näste eller röra sig inne i det så bekymmerslöst som fisken simmar kring i vattnet, men det smulades alltid sönder mellan hans fingrar, det var liksom maneten som nyss lyste så skärt dernere i djupet och som nu endast är en slemmig massa som du håller i din hand; ty det var honom alltid som om han glömt ett eller annat som han skulle uträtta och som han icke kunde minnas hvad det var, hur han så än pinade sig ända till kallsvett, och som om något väntade honom, han visste icke hvad och icke hvar, men något som fans derute i lifvet och framtiden och som skulle blifva olycka för honom och som han nästan redan i vånda kände som ett brännsår i sin själ.
Den låg derinne i honom, denna känsla, som en flämtande glöd, och han blef den aldrig kvitt, icke ens under bråkdelen af en sekund, ty äfven då den ännu icke blifvit till medveten ångest, låg den och tyngde och skälfde som en nervös beklämning nere i det omedvetna.
Han kunde förinta sig bäst han ville, i arbetet eller njutningen, koncentrera hela sin varelse i hjernans eller sinnenas verksamhet, men ändå, kanske just i det ögonblick då alla de skärpta tankarne lupit samman i en enda hvass lysande spets såsom den sökta brännpunkten eller ämnet låg genomglödgadt till utformning inne i hjernans verkstad, kanske midt under det intimaste könsumgänget, kunde ångesten resa sig upp inne i honom och paralysera honom, och han kände sig med ett tom, kall, matt, ungefär liksom då kedjan vindats kring hjulet tills den hänger stram och så detta plötsligt löper tillbaka och kedjan slaknar.
Om natten kunde han vakna upp vid att själen krympte sig och stönade under denna ångest, hallucinationerna glimtade skärande och slocknade ljudlöst framför honom som en ljungeld då åskan är nära, det var som om hela detta stumma mörker omkring honom var en enda krälande massa och som om tillvarons ande satt vid hufvudkudden och hviskade och fnissade som en dåre.
Då han som bäst satt i ett gladt lag eller i ett sällskap, midt under ett samtal hvari han uppgick med hela sitt intresse, kunde ångesten plötsligt göra sig gällande, och då var det honom som om det någonstädes långt borta funnes ett eller annat som manade och kallade på honom, något som bådade olycka, något som han borde tänka på och se efter hvad det var.
Den spred sig genom hela hans själslif likt en kräfta och den kom hans känslomekanism att stanna eller att funktionera abnormt, så att han fruktade glädjen hvilken hettade hans hjerna till yrsel och lade hans nerver nakna och snart vände upp en frånsida som var ångesten och alltid afsatte en känsla af vånda, medan han tryckte sorgen och motgångarna intill sig i smärtsam ömhet liksom djurhonan sina sjuka ungar.
Den dröp sitt etter in i det hvardagliga lifvets små bagateller såväl som i de stora vändpunkterna i hans öde, den åt sig in i hans kärlek liksom i allting annat, och det är om detta som jag här skall förtälja.
Han trodde sig sjelf ha hunnit så långt att han kritiskt kunde stå öfver hvarje faible för könet och i tide draga sig tillbaka, alldenstund han kommit med i lifvet, redan vid mycket unga år och nu var inemot de trettio, – då under en sommarvistelse vid en liten undangömd småländsk brunnsort en ung kvinna kom i hans väg, hvilken än en gång skulle lära honom att gud Amors vägar alltid äro lika oberäkneliga samt än en gång väcka upp från de döda och locka fram till ljuset och lifvet hela detta ymnigt smärtfulla känslomyller som är den verkliga lidelsen.
I öfverensstämmelse med en psykologisk företeelse, hvilken fastän egendomlig och oförklarad är ganska allmän, var den kvinna, vid hvilken passionen band honom så hårdt fast, hans fullkomliga kontrast till yttre som inre väsen.
Han sjelf, med sin spensliga figur, sitt mignonansigte och sin nästan petigt vårdade drägt, påminde om en eller annan läcker pjes af sachsiskt porslin, medan deremot hon tillhörde denna kvinnotyp af koncentrerad kraft och undertryckt lidelse, med former som nästan ega stålets hårda spänstighet, på samma gång fylliga och fasta, med ett nobelt hufvud på en stark hals, liniefint modellerad mellan tvenne något uppåtdragna skuldror, hvilka gåfvo bysten ett visst utseende af undersätsighet, ett svart glanslöst hår, benadt på sidan öfver en af dessa låga fina pannor som äro egendomliga för kvinnor, ansigtets nedre parti särskildt utveckladt med dunskuggning på öfverläppen, och så ett par mörkgråa, icke stora ögon, hvilkas grumliga glöd häntydde till ett starkt könslif, liksom något för henne karaktäristiskt vällustigt dröjande i gång och rörelse, i ord och blick.
Det räckte naturligtvis icke länge innan han med sin i sådana saker vana blick och skärpta tanke märkte, att hon såg allt som försiggick inom honom och å sin sida höll af honom, och redan nu, i dessa förbindelsens första stadier, innan något som helst löfte eller tecken till ömsesidigt ömt förstånd gifvits med ett ord, en blick, en handtryckning, var det med en känsla af rädsla och olust midt igenom och nere under den allmänna stämning som vid sådana tillfällen välde och ilade sekundsnabbt genom hela hans varelse och som var lik varmt ljus och plötsligt klarnande himmel, som han den ena gången efter den andra konstaterade att de, han och hon, nu kommit hvarandra närmare än de voro ögonblicket förut.
Ett tiotal personer af brunnssällskapet voro ute på den sedvanliga förmiddagspromenaden en het dag midt i rötmånaden, man passerade grinden vid skogsbrynet, vek af från stora vägen och ströfvade in i barrskogen, på måfå, härs och tvärs, två och två eller gruppvis.
Han och hon hade hållit sig ett stycke bakom de öfriga, såsom de alltid brukade, rent instinktlikt, liksom på grund af en tyst öfverenskommelse, för att de skulle kunna vara mera för sig sjelfva samt slippa ha någon i sin rygg som spionerade på dem.
Snart voro alla försvunna hvar på sin kant, de två gingo ensamma fram på en gångstig som slingrade sig fram mellan stammarne, skogen, ändlös på alla sidor omkring dem, var som en enda jättestuga, der det är lågt till loftet och luften kännes tung, stammarne stodo som massiva pelare hvilka uppburo detta jättetak, genom hvilket solskenet spelade in i fläckar och strimmor på den bruna barken och de bruna barren, som bildade en tät mjuk matta öfver marken.
De gingo länge utan att byta ett enda ord, i kokande och upprörda sinnen och känslor, tills de slutligen liksom ofrivilligt stannade framför en rund ljungbevuxen öppning på toppen af en liten kulle, hvilken låg der solbelyst midt i skogsdunklet, liksom en skallig hjessa; det var tyst omkring dem och de voro ensamma, de två, han och hon; och de kände detta: det var dem som om hela verlden vore utdöd och det icke funnes en enda menniska kvar utom de två, han och hon, liksom Adam och Eva i paradiset; tystnaden och hettan och ljungens torra sötaktiga doft svepte sig kring dem som tjocka filtar och klämde dem tätt intill hvarandra; civilisationsarbetets hela komplicerade mekanism surrade svindlande kring liksom propellerhjulet i luften, medan urväsendets enkla apparat arbetade tungt och stönande nere i djupet, och der kom något upp inne i dem, någonting varmt sugande, den glupska könslystenheten hos djuret, hanen och honan, våra första förfäder som ströfvade kring och parade sig i urskogarne.
Han visste icke sjelf af att han lagt sin arm kring henne och i lidelsens hängifvenhet hviskat hennes namn förr än det redan var gjordt och han kände en fast och fyllig kvinnokropp trycka sig tungt mot sin egen och ett varmt ansigte mot sitt och en våt skälfvande mun mot sin och såg inunder sig två stora brännande grumliga ögon; och det hade blott behöfts en enda sekunds yrsel till, en enda högre grad af hetta, en enda liten rörelse på vågens darrande tunga, för att de skulle kastat sig ned på marken och brutalt mättat sig; men det var något som med ens skingrade töcknet kring hans hjerna och dref honom att skygga tillbaka, och då han sedan tänkte efter hvad detta var för något och analyserade upp sitt själstillstånd i detta afgörande ögonblick och under deras vandring tillbaka, hvarunder de gingo tätt omslingrade och hon i stum hänryckning blickade in i hans ansigte och ständigt stannade för att lägga sina armar om hans hals och räcka sina våta skälfvande läppar upp mot hans, så fann han innerst inne i det såsom dess kärne och hjerta, rädslan, för – hvad? för allt och ingenting, rösten som tätt invid hans öra, varnande och sakta, nämde hans namn, lifsångesten.
Och det blef sig likt sedermera då de åter voro samman med andra, han hade hastiga ilningar och rysningar af vällust som han satt der stum och hörde dem pladdra rundt omkring sig och visste att han egde något inom sig som de icke anade och som ingen af dem egde och att han var ensam bland dem alla med sin stora hemliga lycka; men det var dock något som bet inne i honom vid deras muntra bekymmerslöshet, en känsla af olust, ett gnagande medvetande om att han var ofri, bunden, alltjemt framdeles, och att han måste handla på ett visst bestämdt sätt utan någon möjlighet att handla på ett annat om han så skulle vilja; och ofta när han mötte hennes blick, mättad af jubel eller drömmeri, kände han ett agg i själen, och det ömmade i honom, detta som han fann inne i hennes blick, att hon var så innerligt medveten om att hennes lif var oåterkalleligt sammanknippadt med hans, och att hon satt der och trodde, såsom en naturlig sak hvilken icke kunde vara annorlunda, att han kände det som hon, – och han drog sig samman inom sig sjelf i skyggande ängslan, liksom den skrämde och misshandlade igelkotten.
På kvällen, ute i det kyliga trolska månskenet, löste sig denna pinsamma spänning upp i en sval ro, men när han så på natten blef rigtigt ensam med sig sjelf, då kom bakslaget, plötsligt och våldsamt, och han nästan segnade i isande skräck under denna ilskna ångest som boltrade sig i honom, - som då det är mörk natt derute och man är ensam och går upp och ned i sitt rum i tankar och så med ett vid en vändning ser ett främmande ansigte tryckt platt in mot rutan.
För hvarje dag som gick blef den allt mera frätande skarp, denna ångestkänsla, framför allt sedan förlofningen eklaterats och tiden för brölloppet bestämts.
Vid dessa båda tillfällen hade den rest sig inom honom som en väldig våg, hvilken nog hade brutit sig och välts baklänges men hvilken alltjemt sedan låg som en grumlig böljning i hans själ och reste sig på nytt, alltjemt högre och alltjemt bredare, för hvarje gång han hos sin fästmö eller hos någon annan mötte något, – ett menande leende, ett häntydande ord, ett arbete till utstyrseln, nyfiket spanande blickar, hvilka bagateller som helst, – allt detta som drog knuten hårdare samman och liksom ryckte den slutliga olösliga förbindelsen närmare honom.
Märgen i hans kärlek åts upp, partikel efter partikel; det fans intet annat kvar i honom än den fixa idén att han var bunden vid henne och att det stod en olycka utanför dörren som väntade på dem och att han derför måste slita sig lös; och i de stunder då ångesten arbetat sig trött och hans pinade själ föll samman, var det honom som om han stode utanom alltsammans och som om det vore någonting som alls icke anginge honom och hvarmed han intet hade att skaffa; och ur detta medvetande om att upplösningsverket på detta sätt skulle fullbordas af sig sjelft, hemtade han den enda lisa han kunde få för sin själ, hvilken annars var som ett enda sår, hvari stundligen skars och karfvades.
Det hade blifvit sensommar och det var sista kvällen de hade att vara tillsammans, de suto på bänken nedanför verandan, det spelades piano inne i rummet, jorden låg dernere som en liten platt mörk rundel och himlen spände sig deruppe som ett stort ljust hvalf, den röda fullmånen med sin sotteckning höjde sig cirkelrund öfver skogsranden, och öfver nejden hängde denna tunga stillhet, som är som en stum namnlös smärta, hvilken du känner ända in i din själ.
Musiken slutade, det blef så smärtsamt sugande tyst i några sekunder och liksom en flämtande vånda inne i tystnaden; och plötsligt kastade hon sig in mot honom och slog båda armarne kring hans hals med en snyftning af begärelse, af ömhet, af smärta, våldsam, lidelsefull, omedelbar som djurhonans skri i skogarne, i en urväsendets omedvetna utkrängning.