Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Föröfrigt kan ej förefalla oväntadt, att man, så i beskrifningen af brölloppet, som i mycket annat, under detta verks läsning störes af en osvensk ton, som, då den råkar alltför gällt efterklinga från de fransyska och latinska mönstren, ofta inbringar i compositionen hvarjehanda oangenäma brokigheter och motsägelser.
En fullständigare kritisk analys af dessa ”Skördar”, och en rättmätigt vältalig panegyrik öfver allt det bifallsvärda deri, träffas i det Minnes-tal, hvarmed Tegnér tog i Svenska Akademien sitt inträde.
Det är sjelft lika mycket ett praktskönt poem, som en djuptänkt afhandling.
Särskildt underskrifver jag, af hela mitt hjerta, de hänryckta loforden öfver episoden om Ophion och Eurynome, eller Sjöfartens ursprung; beklagande, att det ofta så förtretliga rummet vägrar mig nöjet af dess aftryckning.
Nog svag deremot är episoden om Disa och Sigtrud: ett ämne, här behandladt i allvarsam stämning; men med ojemnförligt mindre framgång, än det sedermera, i ett helt för sig sjelft, behandlades på skämt.
Öfverhufvud synes på alla de ställen, der Skalden vill måla och prisa forn-svenska ämnen, att hans kunskap om dem inskränkte sig ungefär till första delen af Dalins häfdaverk.
Mellertid ledes han af Disas välgerningar på betraktelser, som ändtligen föra honom till hans älskade Vingåkers- (Vikingåkers-) bygd, och dervid, i anledning af ekarna kring Skenäs, till detta utbrott i verkliga hjelte-verser:
Och hvad, med större rätt, på Bältens tämda våg
Bör stridens medel bli vid nya härnads-tåg,
För hjelten sväfvande kring Eridanens stränder,
Än dessa ekars skog i Vikingarnes länder;
Som, växt ur kämpars mull och med sin vida rot
I deras grafvar fäst kring ättehögens fot,
Vid jordens midnattstid i skygd af sina grenar,
Bland grifte-eldars sken emellan runans stenar,
Ser deras vålnader, från skuggors tysta verld,
Ur högen resas än och skaka sina svärd?
Jag fruktar ej er syn, J, fordna Sveriges Fäder!
Ej edra slafvars son till eder boning träder.
Som ättling, Svensk och fri, jag tillhör eder än.
Ack! kännen edert språk och edert barn igen!
Och låten i det lugn, hvars helgd ej skall förstöras,
De ljud, J älskat förr, af eder vänligt höras!
För er var Skalden kär.
Med edra härars gång
På vapenskiftets fält han diktade sin sång:
Vid kämpens sida fäst, hvars oförskräckta sinne,
Föraktande sitt lif, men vårdande sitt minne,
För efterverldens lof, som lönade hans blod,
Begärde snillets blick till vittne af sitt mod;
När mellan höjda svärd, som i hans hjerta stötas,
Viss att i Glysisvall af Brages lofsång mötas,
Han lemnade, den stund han föll i Odens famn,
Åt Ryktet sina värf och Skalderna sitt namn.
Än lefva Götriks, Rolfs och Hervoras bedrifter,
Och Thiodolfers sång och Dämisagans skrifter;
Än, Bråvalla! din hed af Nordens härar höljd,
Minns Haralds ålderdom af Gneip och Hjalte följd,
Som qvädde om hans mod och stridde vid hans fana;
Än Lodbroks Bjarkamal beslöt hans härnads bana,
När han, i Ellas våld till ormars rof bestämd,
Sjöng plågornas förakt och sina söners hämd;
Än Ragnars djerfve son, af Eistens jern belastad,
Sjöng, trotsigt hvilande, på spjutens uddar kastad;
Så vårdades bland er, J fäder af vår ätt!
Ej mindre sångens pris, än tapperhetens rätt.
Men än vill Skaldmön bo hos Vikingarnes slägter;
I mildare behag, i prydligare drägter,
För Vingåker ännu beständigt vara hörd.
Här Runius, först bland oss till Sångens tempel förd,
Vid handen i sin gång af Smaken ändtlig tagen,
Bevekte styrkans språk att jollra med behagen.
Här Gyllenborg, se’n han en stund bland Nymfer dröjt,
Uti trumpetens klang förbytte herdens flöjt,
Och lärde ändtlig er, J fordna kämpar! dyrka
En kung, hvars underverk har öfvergått er styrka.
Här sjöng han Carl på Bält med Äges treudds-glaf;
Och, sjelf det minne värd, som han sin Konung gaf,
Lik Hjelten, den han krönt med lagrar som ej falla,
Var utan eftersyn och lemnar den åt alla.
Och Du, som i din vår, i samma trakters famn
Vid nöjets altar sjöng, fördold i Atis’ namn!
Hvars ömhet, sedan lärd att mot bekymren strida,
Af känslor här ännu ej pröfvat den, att lida:
O Creutz ! ack, om din vård utaf min hand engång
Kan resas i den bygd som hört Camillas sång,
Skall sorgen offra der bland Skaldemöjors gille;
Och när af Dig förgäts allt annat, än ditt snille,
Skall denna boning än bli ömma sinnen kär,
Och skalden glömma sig och tro dig höras der,
Och älskarn Daphne se, och målaren Naturen!
Om Oxenstjernas snille, riktbegåfva’t som det var, skulle fullkomligare hafva utvecklat sig under andra, under sednare förhållanden?
Kanske icke.
Det är åtminstone sannolikt, att hans veka väsende ej skulle uthärdat den från alla håll påträngande otrefnaden af ett tidslynne, hvars enthusiasm – i fall man skall antaga, att det äger någon – rigtar sig endast på kritik, oppositioner, negationer158.
Mera troligt är, att han blifvit en större skald, om han varit född i ett syd-europeiskt land; ty i grunden var han en söderländsk varelse, som råkat förirra sig hit upp, der ”Adam i paradis åt rönnbär och sjöng Evas pris under ruggiga granar 159”.
Meller tid dog han, såsom han lefvat, i Sånggudinnornas tjenst.
Med rörelse läser man det vid ålderdomens annalkning skrifna ”Brefvet från Skenäs”. ”Jag besökte i går”, säger han der, ”den park, kallad Sundängen, som af alla trakter vid Skenäs var mig alltid kärast, och der jag under hela min ungdomstid diktade mina mesta verser.
Jag lade mig på mitt gamla ställe vid sjöstranden, under samma ekar, utmed samma sten, mot hvars häll jag, för trettio år sedan, hvar afton uppskref hvad jag hade hoptänkt om dagen.
Jag påkallade mina fordna gudamakter i samma ord ungefär, hvarmed jag tilltalade dem den tiden.
Men huru stor blef ej min bestörtning, när stämmor, som småningom nalkades mig., ändtligen förenades i en osynlig chör med den åldriga visans bekanta ord och ton:
Du orkar illa gå ,
Sitter gammal och grå;
Men qväder ändå!”
Derefter visade sig de anropade: han igenkände alla, men ingen ville förnya den gamla bekantskapen; ingen tog honom vid handen; en afsjöng till och med, på nyssnämnda melodi, en varnande förmaning.
Omsider framträdde dock ställets egen skyddsgudinna med den tröst, att om han än vore numera förskjuten af Nöjena, Kärleken och alla Sångens gudomligheter, skulle hon alltid i honom känna sin fordne vän.
”Sörjande likväl i tysthet”, fortfar han, ”men undergifven nödvändigheten, följde jag henne till hennes boning under linden midt i ängen: med öfverenskommelse att besöka henne der ännu hvart år, fastän hädanefter utan sånger; och att slutligen, efter min död, vistas der som ande och dela med henne vården öfver min ungdoms hemvist”.
Den första öfverenskommelsen förmådde han ej hålla.
Och i sanning! hans ”Öfversättning af Miltons Förlorade Paradis” är det kraftigaste bevis, att den ”gamla bekantskapen var förnyad”, eller fastmer, att den aldrig hade upphört.
Huru mycket större skald han var, än Delille, uppenbarar sig äfven vid denna täfling.
Den Oxenstjernska tolkningen, trogen i anda, ord, ton, moget genomtänkt och med eldig styrka utförd, kan sjelf läsas som ett original; den är den ursprunglige Milton, föryngrad genom försvenskningen.
Särskildt är språkets och versens behandling lärorik 160.
– Vid sitt frånfälle var han sysselsatt med att öfversätta Tassos ”Befriade Jerusalem”.
Hvem skulle ej förmoda, att detta företag var ett långt mera likartadt med Oxenstjernas natur?
Men de fragmenter, som efter hans död blifvit utgifna, fördraga på intet sätt jemnföras med öfverflyttningen af Milton.
De äro gjorda i det såkallade ”fria” öfversättnings-maneret, hvars ”frihet” så ofta består i förslappning och upplösning.
Vid förlängdt lefnadslopp hade han troligen ombildat detta försök, och efterlemnat det i ett skick, svarande mot våra önskningar.
På det vackra Skenäs bo ännu slägtingar till den bortgångne Skalden.
Ehuru en kojans son, har jag för det moderna adels-hatet aldrig haft sinne; jag har alltid sett, att hos de fleste, som bära på läpparne föraktet för börd eller anor, är detta förakt, när det upplöses i sina verkliga beståndsdelar, sjelft någonting ytterst föraktligt.
Jag säger alltså med Tegnér: ”Börden är för den enskilde ädlingen, hvad fäderneslandet med sina minnen är för ett helt folk.
Det måtte vara skönt, att härstamma från en slägt, hvars namn sjelfmant väcker minnet af fäderneslandets ärofullaste dagar; det måtte vara skönt, att från barndomen kunna sammanknyta sitt väsende med hvad detta fädernesland haft högst och ädlast, och som ättling lysna till sådana förfäders röster.”
Åt invånarne af Skenäs är denna sköna lott beskärd.
Tvifvelsutan skall ock Skaldens ande, sväfvande vid solnedgången öfver Vingåkers leende skördefält, njuta en fägnad, så ofta han i dess fagra parker, och helst vid Sundängens lind eller strand, ännu (liksom fordom) träffar någon, hvilken han kan tilltala med denna hviskande musik:
Om du än med lifligt sinne,
När du läser Skördens sång,
Öfverraskas någongång
Af en uppväckt känslas minne;
Om du, vid dess taflor rörd,
Känner dig tillbakaförd
I den tid de återkalla,
Och ditt öga hastigt skymdt
Af en tår, som redan rymt
Förr’n du kände honom falla;
Om du då hör kringom dig
Låga suckar höja sig,
Och, bland susningar som stanna
Mellan löfven dem de väckt,
Tycker som en vinges flägt
Skulle hvifta kring din panna:
Då är du ej ensam mer;
Och en skugga till dig nalkas,
Som i tysthet stiger ner
På den luft, hvaraf du svalkas.
Känn då henne!
Känn då den,
Som, vid sångens ljud, igen
Vill sig till din boning ärna!
Räck din famn åt vålnaden;
Och med ömhet, bägges Vän!
Helsa Creutz från Oxenstjerna.
Kellgren och Leopold.
Det kan med fog synas oväntadt, att här finna blott några få blad anslagna åt ett par stora män, hvilka väl kunde förtjena en hel bok ensamt för sig sjelfva.
Men orsaken är, dels just denna nyssnämnda; dels, att deras skrifter äro – i jemnförelse med de öfriga forfattarnes ur samma tid och skola – ännu någorlunda spridda och kända; dels, att mycket om dessa tvenne män kommer att tilläggas och utredas under skildrandet af Thorilds förhållanden till dem båda; dels ändtligen, – hvad Leopold särskildt angår, – att han mindre uteslutande, än någon af de andra, tillhör Gustaf lll:s tidsålder.
Tillika med hans lefnad, sträcker sig en så väsendtlig del af hans författar-verksamhet in i en sednare period, att hans bild kan först der möta betraktaren såsom fulldanad, eller såsom för historisk afteckning fullfärdig.
Kellgren161, hvars ”Lefverne” hans vän Rosenstein har berättat framför hans Skrifter, verkade, såsom bekant är, på tvåfaldigt sätt:
Granskarens och Skaldens.
Det är egentligen i sednare afseendet, som han qvarlefver för efterverlden; särdeles likväl genom några toner, som framklingade mot slutet af hans korta lefnadslopp.
Deremot var det länge i förra afseendet, som han utöfvade det kraftigaste inflytandet på sin samtids smak och allmänna sinnes-odling.
Lämpligast torde fördenskull vara, att först antyda hans ställning på detta fält: der han väl, i annan hänsyn, blef för nationens bildning ganska mycket; men enkom för dess vitterhet föga något mera, än en talentfullare fortsättare af de äldre Dalinska Smaklärarnes traktan.
Desse voro – såsom vi sett – idel stadiga och betänksamma män; icke sällan tråkiga.
Ett helt annat lynne, ett ystrare, qvickare, på sin sak vissare, men ock esomoftast okynnigare, antog nu den för klassisk gällande Omdömes-läran.
Detta uppenbarade, strax vid sitt första uppträdande, tidskriften ”Stockholms-Posten” som af Kellgren inrättades till Svenska Vettets och Vitterhetens högsta domstol.
Sedan han, såsom Informator i Fältmarskalken Grefve Mejerfells hus, hade ankommit 1777 från Åbo till Stockholm, började han den 29 October 1778 utgifvandet af detta innan kort enrådande tidningsblad.
Ehuru dervid biträdd af en vän, Lenngren (hvars namn sedermera blef odödligt genom hans fru), ansågs Kellgren alltid för hvad han var: dess sannskyldige och för innehållet ansvarige höfding.
Att den unge öfver-domaren var lika snillrik som ung, blef snart, af hufvudstad och land, erkändt utan gensägelse.
Gustaf III skyndade sig, att pensionera honom och utnämna honom till sin Hand-secreterare 162.
Bestyret med Stockholms-Posten utgjorde sedan hans ämbete.
På innerligare och allmänligare vis har, utom Dalins Argus, aldrig något tidningsblad ingripit i Sveriges Vitterhet; det afgjorde hennes öde för flera årtionden.
Skärskåda vi nu närmare denna fordom så prisade och fruktade tidning: så kunde fuller väntas, att dess anda, så långt den är Kellgrens egen, vore en poetisk af äktaste slaget.
Men det poetiska sinnet hos Kellgren bar fjättrar, från hvilka det först inemot slutet af hans bana frigjorde sig.
Visst hade redan förut, flera gånger, hans konst-utöfning visat sig vara bättre än hans konstlära; hvarvid likväl bör nämnas, att de skaldestycken, som derom vittna, sedermera, då de ur bladet upptogos i samlingen af hans skrifter, öfverhufvud undergingo väsendtliga omdaningar.
Man undantage, mellertid, de förnämsta af dessa stycken; och efterräkne sedan, huru ofta den ursprungliga Stockholms-Postens årgångar verkligen röja, att i spetsen stod en man af högre egenskaper, än en qvick bel-esprit, med ett lifligt nit för sens commun, voltairisk upplysning, vårdadt språk och rigtig versbyggnad!
Bäst tager sig detta nit ut, så ofta det upplågar af en fosterlandsälskande ifran.
Men i det hela företer sig här en kritik af samma snäfva synpunkt och negativa halt, som den förut beskrifna.
Der den fann sina fordringar uppfyllda, eller på väg att uppfyllas, der berömde den – vanligtvis utan gräns; der motsatt händelse inträffade, tadlade den – lika gränslöst; bäggedera med större afseende på ”stil”, än på sak och composition.
Uppenbart är, att den gerna, och med en hardt nära grym njutning (ehuru ofta med nog lättfunnen satir), begabbade och intill benen hudflängde arma småförfattare, till största delen menlösa tillfällighetsrimmare utan ringaste anspråk på vitter ära; men ogerna inlät sig med sådana skriftställare, hvilkas upphöjdare plats i snillets verld tycktes kräfva en viss försigtighet, eller i allmänhet en mera redbar begrundning af både saken och personen.
Ofelbarheten och allmakten kunde nämligen i två fall äfventyras; antingen man råkade mot förmodan stöta på och uppreta ett slags alter ego (såsom just i Stockholms-Postens början skedde, med den nyss på skaldebanan framstigne Leopold, som då klandrades af Kellgren för bombast och phebuseri); eller ock antasta någon af dessa jättebåla svärmare, dessa regeltrotsande snillen utan hejd, som, oaktadt alla sina brott mot den goda smaken, voro med hänryckning omfattade af en alltför talrik allmänhet.
Detta kritiska tidningsblad, Sveriges dåvarande förnämsta, egnade derföre trägen Uppmärksamhet åt t. ex. en Brunkman, en Bjugg; det höll sig icke för godt, att till ofta förnyade spelöjen framhålla den enfaldige Bager, och ur de aflägsnaste landsorts-vrår uppspana förbrytare i vers eller prosa, som väl aldrig drömt om något rykte i vilterhetens häfder; deremot gick det omkring Lidner, äfvensom (i det längsta) kring Thorild, liksom på strumplästen.
Hvad i följd häraf kom att mest bevakas och gynnas, var en täck, men enformig och entonig felfrihet.
Huru minutiös denna felfiihets-lära var, och på hvilka svaga fötter hon sjelf stod, blottar sig tillräckligt i just den nyssnämnda striden mellan Kellgren och Leopold.
– Allt detta påminner oss, att det gafs en tidrymd i Kellgrens lefnad, då han dyrkade Voltaire, Pope och Locke såsom jordens yppersta snillen; men fördömde Bellman163, såg hos Shakspeare yrsla, hos Goethe convulsioner, förebrådde Klopstock bruket af orim, och fann Miltons poesi stundom likna ”skrålet af någon full på gatan”.
Orim och Orimlighet betraktade han då ungefär såsom liktydingar; afkunnande öfver bägge samma dödsdom, förklarade han Rimmet för ”Smakens broder”, d. v. s. någonting rentaf oskiljaktigt från hvarje modernt poem, som vill vara fullgodt.
Att han derjemte förklarade Swedenborg för helt rätt och slätt en fåne”, samt Voltaire för lika rätt och slätt en ”gud”, må gerna ursäktas; men det ena med det andra gör teckningen fullständig.
Allmänligen syntes han (och detta sken omgaf honom ej utan ofta gifven anledning) lägga en hufvudvigt, i kritik som i production, på Satiren, Epigrammet, Parodien; på det Lekande, det Nätta, det behagligt Flygtiga; hvars tungomål derföre, i hans egna sånger liksom i hans beundrares, sjelfva Lyriken och Erotiken förmärktes tala hellre (eller åtminstone sannare), än den egentliga känslans och lidelsens.
Detta omdöme öfver granskaren Kellgren, var ock Thorilds; ja, i begynnelsen, till en stor del sjelfve Leopolds.
Från oss likväl, som kunna i lugnt afstånd betrakta den tidens strider, och desto mindre förgäta, att hvarje märkvärdigare tids-företeelse bör uppskattas enligt sin egenskap af nödvändig länk i en fortgående utvecklingskedja, – från oss vare det fjerran, att neka den Kellgrenska Stockholms-Postens flerfaldiga värde och nytta.
Den verkade kraftigt till nationens afvänjande från den nyss upphörda parti-tidens råa och vilda kannstöperi 164; till införande af en bättre ton i den publicistiska verlden, – en ton af anständighet och afsky för låga personaliteter; till det allmänna vettets förfining; till dess konstsinnes uppodling ur den nästan otroliga smaklöshet, som var gemensam för både författarnes och läsarnes flertal; till värdigare föreställningar om
Vitterheten såsom samhälls-element och moralisk culturkraft; samt i synnerhet, och sist liksom först, till språkets och versens förkofran i renhet, egentlighet, lenhet, välklang.
I slika afseenden var Kellgrens verksamhet en förhöjd fortsättning af Dalins; och detta skulle gälla oinskränkt, om ej Kellgren hade länge behandlat modersmålet med långt mindre varsamhet för inblandning af fransyska drag, ord och ordställningar.
Lätt är att finna, huru mycket mer denna tidskrift hade kunnat gagna: i allmänhet genom ett större och mera upplyftadt sätt att se; i vitter hänsyn, genom att klarare uppfatta betydelsen af Snille, Smak, Vitterhet, Skaldekonst, att tillåta en rymligare fantasiens och dictionens frihet, att rikta skriftspråket dels ur inhemska, dels ur beslägtade källor o. s. v.
Men med allt detta, hvem underskrifver icke villigt, att
Kellgrens sannt poetiska naturell innerst förenade en allkänsligare och högre smak med den utvändiga corrections- och conventions-smaken? eller hvilken kunnig tvekar erkänna, att hos honom framskymtar derför oftare och på bestämdare vis, än hos Dalin, ett positivare betraktelsesätt?
Så förnimmer man, i hans samlade skrifter, t. ex. erkännas: att ”skalden, i motsats till philosophen, har till föremål mer att röra och måla, än upplysa och beskrifva”; att han, emedan han ”ser allting blott i förhållande till menniskan, till hennes sinnlighet, hennes lidelser”, och ”således verkar endast inom inbildningen och känslan”, har rätt att alltid ”välja det uttryck som är det lifligaste för sinnet och det behagligaste för örat, om det ock ej alltid blifver det sannaste för förståndet”; att han, ”tänd af alstringsbegäret, jagad af nya påträngande känslor att med hastiga steg genomstörta sitt ämne, får skapa uttryck, som, föraktande den omständliga sanningens tröga, analytiska gång, men lyckliga för denna lifligare känslokraft, med sin sjelfsvåldigare ordfogning, sin tillfälliga (?) nummer skulle i andra fall, granskade af tänkarens öga, sakna både tydlighet, precision, renhet och framförallt noghet”; att ”det gifves ett allmänt fult, ett allestädes att förkasta, – men att till och med all skönhet i naturen upphör att vara skön, då den flyttas ur sitt rum”; att ”allt fullkomligt blifver fel, då det nyttjas i falsk ordning, eller motsäger sitt ändamål”.
Dessa yttranden, der en ”uteslutande smak” ogillas, härröra dock, äfvensom den lilla afhandlingen ”om Andeliga Poemer” och ”Företalet till Fredmans Epistlar”, från hans sista tid; då han dels ombytte åsigter, dels betydligt modificerade de bibehållna.
”Hvarföre”, utropar han nu, ”frågar man ej Naturen?
Af dess oräkneliga alster har det ena mera skönhet och fullkomlighet än det andra; men allt är skönt i sitt förhållande, allt fullkomligt i sitt ändamål.
Rosen äger ej granens höjd, icke heller granen blommans behag.
Hvilken vågar ni väl fördömma”?
– Man ser, att alltså skulle nu äfven af honom den kritiska grundlag hyllas, hvars uraktlåtande blifvit honom af Thorild så bittert förekastadt:
”allt bör dömmas efter sin art och hvarje verk efter sin afsigt”.
Enligt denna lag äro ock just de bägge sistnämnda uppsatserna författade.
Så långt, som Kellgren i den förra af dessa, hade ingen af hans vittra medbröder då inträngt i rätta begreppet af en Religions-poesi, sådan som den Klopstockska; om hvilken han der söker utreda, hvarför den (i likhet med ”Rousseaus Heloise”) ej kan gillas ”af den verldsliga smaken, af Puristen, af Philosophen, af Hofvet”165, men ändock är, i trots af dem, ”en ny ordning af poetisk skönhet”.
– Slutligen bör ej heller, vid uppskattandet af Stockholms-Postens kritiska värde, den liberalitet förtigas, hvarmed Kellgren, åtskilliga gånger, i sitt blad intog artiklar af Thorild sjelf, – jemväl sedan denne blifvit hans offentlige motståndare; såsom t. ex.
Thorilds recension öfver Lidners ”Spastara”.
Hvem skulle ej tro, att Stockholms-Posten i egen person, genom dylika erkännanden, efter dylika medgifvanden, kom att ganska väsendtligen förändras?
Sådant hann likväl ej ske; der vardt ingen afgjord omvändning märkbar.
Dess granskningssätt förblef, i det hela, sig likt; äfven i de slutliga fejderna mot Thorild, Enbom, Engzell.
Det allmänna omdömet försoffades deraf i en vid Kellgrens maktord hvilande dvala; och genom dessa orakelspråk, ofta flackt tänkta, men alltid väl sagda, bestyrktes sjelfva de utmärktare af den tidens författare alltmera i sina likartade (eller från samma håll hämtade) föreställningar.
Ännu vid adertonde århundradets slut kunde den allbeprisade Gyllenborg, i företalet till sin lärodikt ”om Skaldekonsten”, uppställa denna definition: ”Skaldekonsten är ett efter någon viss cadence afmätt språk, behagligt för örat och instämmande med ämnet, som under berättelser, beskrifningar eller samtal, med lifliga uttryck, jemte bilder och liknelser föreställes”; en definition, onekligt sämre än den allförhånade Liljestråles.
Man skönjer visserligen i det följande, att han ansåg för hennes hufvud-egenskap någonting, som ej hade fått rum i definitionen, – nämligen att vara ett ”gudaspråk”, som genom sin på samma gång musikaliska och målande förmåga är enkom gjordt för de högsta känslor, tankar och föremål; men till en klar begrepps-beteckning af den djupare åsigt, som här framglimtar, kunde han ej komma.
Leopold sjelf, som dock till Kellgren alltid qvarhöll en någorlunda oberoende ställning, förmådde aldrig fullt arbeta sig lös ur den äldre Kellgrenska periodens sätt att se och dömma.
Detsamma, som nyss yttrades om Kellgren i anledning af hans bästa ungdoms-dikter, gäller om alla dessa män öfverhufvud: i läran stannade de på en lägre ståndpunkt; utöfningen åter uppstego de mångengång, genom skaldesnillets ingifvelser, på en högre.
– Och likväl är ögonskenligt, att i Kellgrens inre, under åren näst före hans tidiga bortryckande, öfvergick denna anticipation till en verklig förvandling; hvarpå han, i åtskilliga qväden, gifvit de ojäfvigaste och vackraste prof. Han hade blifvit – Hammarsköld påstår, i följd af en ”resa öfver Sundet” – bekant med den Danska Vitterheten, der Evald då redan hade lyktat sin stjernskotts-bana, och Baggesen nyss uppträdt med sina yppersta dikter – sina ynglings-års.
Den Danska åter hade ledt hans uppmärksamhet på den Tyska; hvarom han utropar i en 1791 skrifven uppsats, der han anbefaller den förra till sina landsmäns kännedom:
”Man påminne sig, att vi ännu ej längesedan vågade tala med löje och förakt om sjelfva Tyska Litteraturen!”
Och nu blef äfven Klopstock hans älskling.
Men han underlät, att vidfoga i uttryckliga commentarier, hvad han bar i sinnet med slika föredömen.
Man syntes derföre i all stillhet taga sitt beslut, att behandla dem såsom observanda, non imitanda; såframt man ens upptäckte, att de voro observanda.