Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke instämma i denna anmärkn., utan godkänner hell och hållet comiterades val.
Då våra nordliga landskaps naturliga förhållanden icke tillåta att fästa sig uteslutande vid spanmål, äro ©tvifvelaktigt de bägge valde, de, som mest oföränderligt, när man afser en lång följd af år eller århundraden, kunna väntas motsvara det ursprungliga räntebeloppet, ett förhållande, som ingalunda kan påräknas af en sådan konjunktursvara som jern.
Jag kan icke annat än gilla, att comiterade velat bereda upphörande af ett sådant medelting emellan äganderätt och landtboförhållande, som den s. k. åborätten å vissa kronohemman, genom dessas . förvandlande till skatte.
Den besittningsrätt, åboerne äga, gör att dessa hemman i allmänna lifvet vanligen anses för full egendom, ehuru de inför lagen icke äro det, så att de hvarken kunna säljas eller intecknas.
Då denna skillnad föga är känd, uppkomma mångfaldiga irringar, processer och förluster, och huru litet sjelfva de auktoriteter, som borde bäst känna lagliga förhållandet, stundom erinra sig detta, upplyser en rättegång banken haft, då ett landsh.- embete, som är det som skall bevaka kronans rätt i afseende på dessa kronohemman och beviljar s. k. immission uti dem, lät på utmätningsauktion Jörsälja ett kronosäteri rusthåll och derpå utfärda köpebref, en handling, som oaktadt mellankomna fastor 30 år 04 Den 8 Januari. sednare måste gå tillbaka, till förfång för inteckningshafvare.
Men jag kan ej gilla, att man i allmänhet lill åboerne, som för intet fått åborätten, nu äfven efterskänker den ringa skalteskillingen.
Till dem, som på ödemarker upptagit nyhemman, d. v. s. i norra 01- terne, må gerna så fort ett nybygge någorlunda kommit i stånd, skattebref genast utfärdas, men i afseende pä de öfrige innehafvarne af kronohemman med åborätt, tyckes den billigaste ätgärden vara, att väl gifva dem skatterätt, men alt under namn af skatterättsbevillning uttaxera skattelösen på 3 år.
Denna kan ulan s. k. skattevärdering bestämmas efter vanligt antal årsräntor efter kronovärdi.
Jag har yttrat mig om företrädet emellan de bägge alternativa förslagen lill de gamla räntepersedlarnes förvandling; jag torde böra tillägga några ord i afseende på sjelfva hufvudfrågan, eller om en sådan förvandling är att tillstyrka.
Ehuru vigtig en förenkling i sättet för räntornes beräkning än kan vara, är dock frågans vigligasle del, alt bereda tillfälle för upphörande af det obilliga förhållande, att i missvextår, då räntegifvaren äger mindre att gifva af, måste han genom höjda markegångar betala ökad afgift.
Detta upphörande kan jag ej annat än tillstyrka.
Men dess beredande fordrar dock alt afse, att ej enskild rätt och vigtiga nationella intressen vid verkställigheten förnärmas.
En förändring, utan ersättning., i rättigheten af till enskilte mot vissa skyldigheters utgörande öfverlätna augmentsränlor vore ett förnärmande af enskild rätt.
Lika är förhållandet med de vederlag och förläningar, dels Konung och Ständer gemensamt, dels fordne Konungar, med dem tillkommande laglig rätt, gifvit presterskap, skolestater, fromma stiftelser m. 11. och som vid upprättandet af 1809 års grundlag utgingo utom riksstaten, samt således rätteligen icke tillhöra de utgiftsposter som kunna underkastas förändring vid hvarje riksdag.
Den indclte officerscorpsens löner äro i allmänhet så små och belastade med så stora afdrag, att de icke tåla förminskning i någon nu ägande förmån.
Jag tillstyrker således, för min del, väl bifall till förslagets hufvudgrundsals, men under uttryckligt förbehåll, alt derigenom icke förnärmas någon lagligen beståndande rätt, icke minskas indelta officerscorpsens ägande löneförmåner och icke rubbas hufvudgrunderna af vårt palladium, indelningsverket, och om för vinnande af delta dubbla mål någon uppoffring å statens sida kan erfordras, tror jag det löna mödan.
Ilr Cederschjöld, Rob. Theophron:
Jag har anmält mig endast för att yttra mig öfver den formella delen af frågan.
Det liar blifvit anmärkt så väl af Hr von Hartmansdorff som af Frih.
Cederström, att ett fel emot formen blifvit af Regeringen begånget, ithy alt vederbör, embetsverks utlål:n icke blifvit infordrade öfver comiterades betänk.
I anledn. häraf har Frih.
Hamilton invändt att om fel vore begånget, så borde anledn. till anmärkn. emot K:s rådgifvare för Const.Utsk. anmälas. Hr von Hartmansdorff har härå svarat, att genom en sådan åtgärd skulle det åsyftade ändamålet icke vinnas; och Hr Gripenstedt har af detta svar tagit sig anledn. fästa R.
Den 8 Januari. 05 R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, hurusom Hr von Hartmansdorff icke skulle vilja åtlyda grundlagens bud, då sådant icke instämde med hans afsigter.
Dä nu Hr Gripenstedt med särskild tonvigt hedt R. o. Ad. lägga detta Hr von Hartmansdorffs förfarande noga på minnet, men jag deremot funnit den af Hr Gripenstedt gjorda anmärkn. vara alldeles obefogad, har jag ansett mig böra tillkännagifva, att jag fattade Hr von Hartmansdorffs ord, så att han visserligen icke ville förhindra hvarken Hr Frih.
Hamilton eller någon annan alt göra anmärkn. emot Konungens rådgifvare, men att han deremot endast velat fästa uppmärksamheten derpå, att en sådan åtgärd icke skulle leda till det af Hr von Hartmansdorff åsyftade ändamål, det nemi. att få frågan mera utredd.
Det synes ock, som det hade bort vara temligen klart äfven för Hr Gripenstedt att en sådan åtgärd icke skulle hafva kunnat föra sjelfva saken ett enda steg framåt, ehvad anmärkn. hos Const.Utsk föranledde lill åtgärd efter 106 eller 107 § Reg.F. Ehuru jag, för min enskilda del, visserligen icke vill afråda Hr Gripenstedt frän alt till åtlydnad af grundlagens hud emot vederhör. rådgifvare hos Const.Utsk. framställa den anmärkn., hvartill han kan finna sig befogad, så, enär det ändamål jag lika med Hr von Hartmansdorff åsyftar, eller att få sjelfva hufvudfrägan närmare utredd, derigenom icke kan vinnas, ser jag mig föranlåten att förena mig uti den af Hr v. Hartmansdorff och Frih.
Cederström uttalade önskan, alt vederbör, embetsverk måtte varda öfver frågan hörde.
Jag föreställer mig nemi., att om ifrågavar. arbete äfven är aldrig så förträffligt, deruti likväl i anseende lill dess stora omfattning möjligen insmugit sig ett eller annat misstag, som lätteligen kunde upplysas af de embetsman, hvilka uti frågan böra hafva den största sakkännedom.
De Hrr, som yttrat att det skulle ankomma på StatsUtsk. att göra anmärkn. emot Konungens rådgifvare för formfel vid denna frågas behandling, hafva uppenbarligen ingen reda på hvad som tillkommer StatsUtsk. eller icke.
Jag får derföre hänvisa dem till ett närmare studium af 30 § Riksd.ordn., som upplyser detta; och att så klyftiga
Hrr skulle derom vara i total okunnighet, kunde kanske också förtjena att läggas på minnet.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framstäld propos. remitterades K. M:s förevar, nåd. propos. jemte de i anledn. deraf afgifne ' yttranden till StatsUtsk. Gr. af Ugglas, Carl Ludvig Fredr.:
Vid närmare begrundande af Hr von Hartmansdorffs väckta motion, med anledn. af K.
M:s nåd. propos. om antagande af ny strafflag, har jag ansett mig böra deremot göra några anmärkmr, hvilka jag anhåller mätte fä åtfölja remissen af berörde motion till vederbörl.
Härefter uppläste Gr. af Ugglas följande:
Vid betraktande af hvarje strafflag, mäste man alltid ihågkomma 2 H. 5 66 D e ti 8 Januari. ait straffets ändamål är dubbelt.
Icke allenast afseende hämnd folden emot samhällslagen begångna öfverträdelse, icke allenast åsyftande, att genom sin stränghet frän brottet afskräcka, mäste äfven straffet afse förbättring och försoning.
Denna försoning ligger äfven i straffets idée.
Ty då den brottslige undergått det af lagen för hans förbrytelse åsätta straff, upphörer samhällets ersättningsanspråk ; brottet är genom straffet afplanadt och försonadt.
— Skall likväl straffet uppnå denna sin bestämmelse, skall den brottslige försonad kunna återinträda i samhället, mäste äfven i straffet ligga en borgen för den brottsliges förbättring.
Utan förbättring, ingen försoning, bjuder Guds lag, och om äfven delta bud icke tydligen i samhällslagen är utskrifvet, ehuru i återfallels skärpta straff erkändt, ligger sanningen deraf djupt rotad i hvarje menskligt sinne, och om icke straffet, liktidigt aftvagit brottet och den moraliska förnedringen, har straffet varit fruktlöst, och samhället lillbakastöler den oförsonta brottslingen.
Ur denna synpunkt har sednare tiders lagstiftare äfven uppfattat straffen.
De brännmärkande, fortverkande straff, hvilka, utestängande försoningen, äfven utestängde bättringens möjlighet och lill en samhällets fiende förvandlade den tillbakastötta brottslingen, hafva mer och mer, vikit., och ändamålsenligare, rättvisare straff blifvit sökta.
Sålunda har hela systemets idée uppsprungit.
Medförer denna strafftheori de åsyftade verkningarna?
En rikare erfarenhet, ifrån olika nationaliteter samlad, kan först besvara frågan.
Hvad som är gifvet är, till följd af straffets rent moraliska natur och individernas, nationernas olika susceptibilitet för moraliska intryck, att straffet, med högst olika intensivitet, högst olika afskräckande skall verka.
För Italienarns varma blod, för Fransosens liflighet skall straffet, frihetens förlust, afsöndringen från hvarje umgänge, långt utsträckt blifva en tortyr, då kallare mera slutna nationer lättare skola bära detsamma.
På inom nationerna särskilda individers olika lyimen skall straffet med samma olikhet inverka.
Och det är att märka, att, vare sig alt straffet drifver till förtviflan eller med likgiltighet bäres, förfelar straffets åsyftade förbättring åstadkommande moraliska inverkan.
Ty hvarken passionen eller själsslöheten medgifver den sjelfbetraktelse, den lugna och dock allvarsamma pröfning, som fordras pä det moralisk ordning må inträda, och dygd och förstånd återtaga sitt djupa och fasta herravälde.
Huru på Skandinavien straffet skall verka, kan endast framtiden afgöra.
Straffet är här föga försökt och de erfarenhetsrön, bekännelsehäktena kunna framställa äro, då man tager i betraktande de deruti innestängde subjekternes olikhet i lynnen samt möjligen särskildt verkande omständigheter, af för obestämd art att. kunna antagas som regel för omdömet.
På somliga vaknar samvetet förskräckande i ensligheten, andra åter har man i åratal sett inspärrade utan att någon förändring (ill lynne och tankar kunnat förmärkas.
— Vill man likväl, med betraktande af national-karakteren, theoretisera, tyckes ifrågavar. straff här icke i all sin stränghet böra verka under nuvar. omständigheter.
Ty om nationen ryckes ur sin nuvar. apallo och ett friskare industriell och politiskt lif uppspirar, skall Den 8 Januari. verksamma tillgörande, åt samhället lemnar denna säkerhet.
Dock denna kan endast vinnas genom tid och prof.
Hvad strafftheori man än må följa skall, lill alt börja med åtminstone, denna säkerhet aldrig i sjelfva straffet kunna nedläggas.
Och jag fruktar alt man storligen misstager sig 0111 man, i och med cell-systemet, tror sig i straffet hafva nedlagt anspråk på brottslingens försoning.
I lyckligaste fall, och om straffet visar sig aldrig så välgörande, skola efter min innerliga öfvertygelse decennier förflyta innan samhället med förtroende uppfattar dess verkningar.
Intill denna tid skall likasom nu i de flesta fall brottslingen, en Paria i samhället, förskjuten af alla, af nöd och elände drifvas till nya brott.
Lagen bestraffar den, men hvems är ofta skulden?
Man tadlar öppet den enskilda förföraren, man klandrar högt den girige, den hårde som till sista skärf ntkräfvande sin fordran frambringar ett elände, som endast har brottet till tillflykt.
Skulden hvälfves på hans samvete, men man blundar för det liknande förhållande, som emellan samhälle och medborgare, till följe af felaktig lagstiftning och sorglöshet, ofta uppstår.
Och må man icke säga att samhället här icke äger någon skyldighet.
Då samhället, om också icke genom formligt kontrakt dock till följe af sin natur, beröfvat individen styrkans, våldets naturliga rätt, och i dess slälle satt lagen, ett skydd för alla, är det äfven samhällets ovillkorliga skyldighet att tillse det hvarje samhällsmedlem under denna lag kan lefva och strängt taget har samhället sjelf från samhällslagen löst den värnlöse, på lifvets nödvändiga villkor blottställde medborgaren.
Hr Cederschjöld har under diskussionen vidrört detta ämne, och derutaf äfven hemlat anledn. till en motion.
Utan att i dess positiva del kunna biträda densamma, ty lagen känner endast brottet, och svårt är äfven att bestämma om icke den skyldige genom större arbetsamhet och omtanka kunnat förebygga sin nödställda belägenhet, kan jag dock icke ur moralisk synpunkt underkänna den sanning, på hvilken den stödjer sig, och tror jag, att mången domare, då han, en lagens tolk, måste tillämpa lagens fördömelse på den till följe af ofvannämnde omständigheter skyldige, i sitt hjerta hört de orden: ”den som är ulan skuld, han kaste första stenen”.
Dock, ämnet har fört mig långt, hardt nära att vidröra det vigtigaste och svåraste problem, statsmannavisheten har att lösa, nemi. pauperismen, med dess beroende af och inflytande på samhället och dess lagstiftning.
Problemet är icke löst; men vore det det äfven, kan icke samhället på en dag bota det onda, som sekelgamla felsteg frambragt.
Beträda förbättringens och upprättelsens bana måste det dock, så vida ej dess egen tillvaro skall sväfva i fara.
Af denna orsak, visserligen icke som första steget på banan, ty detta tillkommer religionen, undervisningen och den ekonomiska lagstiftningen i innerlig förening, men dock som en länk i kedjan, skulle jag vilja fästa uppmärksamhet vid en möjlig förbättring af de straffades belägenhet.
Förskjutne ur samhället, till följd utaf af redan begångna brott alstradt misstroende, skall, enligt den öfvertygelse jag redan förut uttryckt, detta misstroende icke snarligen åtminstone genom nu föreslagna straff bäfvas.
Om äfven fången under sin fän - ro Den 8 Januari. gelsetid visat än aldrig så stora tecken till förbättring, liar dock denna förbättring aldrig för sammanlefnadens och frihetens frestelser varit utsatt.
Pröfvas måste den, innan samhället med trygghet kan äter upptaga honom i sitt sköte och den en gäng brottsliga sjelf kan emotse en trygg och brottfri lefnadsbana.
Om ett förbättrings prof sålunda är nödvändigt, skulle jag tro ett sådant kunna vinnas, om de, som utstått sitt straff och antingen icke äga sjelfva medel till sin försörjning, eller icke i verklig tjenst genast kunna inträda, pä arbetskompanier under stränga disciplinariska lagar insattes.
På den tvungne arbetarens uppförande under första äret af sin arbetstid, då han under denna lid kommit i beröring med menniskor och dess frestelser, skulle bero, huruvida han efter detta profår kunde som fri arbetare få återgå lill samhället, dit han, med medfördi betyg om ordning, arbetstid och arbetsvana, kunde med ljusare utsigter för framtiden återvända, och om j af hans arbetsförtjenst under den tvungna arbetstiden blifvit för hans räkning afsatt, läge häruti ett medel för honom att, om äfven han icke genast erhölle någon tjenst, likväl under den första tiden sörja för sill uppehälle.
Uti delta förslag ligger icke allenast ett prof.
Äfven en driffjäder till ordning och arbetsamhet är häruti afsedd, en ordning och arbetsamhet, som ät den tvungne arbetaren skulle återköpa friheten.
Hvad emot delta förslag kan invändas, är kostnaden, ilen uti en tid då stora så väl allmänna som enskilda arbeten tyckas förestå, tror jag, om desse arbetskompanier väl organiserade ställdes till sä väl Statens som enskildes disposition, att kostnaden, sedan arbctsförtjenstcn blifvit afdragen, icke skulle blifva så stor, man kan hända föreställer sig.
Väger man å andra sidan de minskade kostnader för fångvård, som jag tror delta förslag skulle medföra, stiger vågskålen ännu mera.
Och jag vet dessutom icke, om jag kan medgifva Staters rätt, ali på samma våg^ skid väga moralens och de ekonomiska fördelarnas fordringar, eller lika skattepenningens värde nied att, i och hvad på den ankommer, i sitt sköte sluta dygd, ordning och lycka.
Dessutom må man äfven ur ekonomisk synpunkt betänka, att ordning och säkerhet alstra arbetsamhet och drift, och dessa åter rikedom.
Utan att vilja på minsta vis till besvarande upptaga hvad Gr. af Ugglas nu anfört, förekommer det mig likväl som 0111 någon anmärkn. från delta rum borde göras ronde den lagenliga möjligheten alt verkställa ett så beskaffadt försök sorn det han föreslagit, eller alt pä individer inom samhället, sorn begått lika brott, använda olika bestraffningssätt.
Det hade varit önskvärdt att någon med lagprinciper mera hemmastadd än jag, upptagit frågan till besvarande, men då så ej skett, har jag icke ansett mig kunna låta ifrågakomne yttrande passera helt och hållet oanmärkt.
I anledn. af hvad den siste värde talaren anfört, anhåller jag att fä yttra några ord.
Det är visserligen sannt att det. synes innebära en orättvisa att. på fångar, som måhända begått samma slags brott, använda olika behandling.
Skärskådadt från den strängaste rättvisas ståndpunkt, är Den 8 Januari. 71 delta alltid ett felaktigt förhållande, men då man vill noga pröfva cellsystemets fördelar, innan man antager detsamma, måste man nödvändigt vidtaga en sådan åtgärd som Gr.
Anckarsvärd här ogillat.
Vi hafva ett exempel i det afseendet alt hemta från Belgien.
V al sades det vid förra riksd., att cellsystemet skulle vara infördl i detta land, men det var ett misstag.
Hvarken i Belgien eller något annat land i Europa har man ännu vågat antaga cellsystemet såsom en permanent lagstiftning,’ eller cellfängelsets »dömande såsom ett permanent straff.
Man har der ansett den hittills vunna erfarenhet icke tillfyllest.
Regeringen har af hamrarne begärt och erhållit tillstånd, att under 2 års lid uti 2:nc uppgifne cellfängelser insätta en viss klass af brottslingar, för alt fä utrönt huruvida cellfängclseslraffet verkligen medförde det resultat man deraf väntade sig.
Samma utväg anser jag här höra vidtagas, så vida man vill antaga ett förbål
Irad t straffsystem grundadi på en efter försök vunnen erfarenhet, samt på en deraf bildad öfvertygelse och icke blod på hugskott och förhoppning om dess förträfflighet.
Jag anhåller att dessa anmärkmr mätte fä åtfölja till Utsk. Gr. Spenjs, Jakob Melcher:
Jag hade icke tänkt alt genom mitt uppträdande uppehålla 11. o. Ad. vid diskussion om en fråga, som pä visst sätt vedan en gång gått till vederbörl.
Utsk., och således ej bör utgöra föremål för öfverläggning förr än densamma från I lsk. återkommer.
Men då Gr. Anckarsvärd ä Gr. af Ugglas nyss uppläste och förljenstfullt utarbetade anförande, fästat särskild uppmärksamhet samt II.
Ex. llr Gr.
Löwenhjelm äfven deröfver sig yttrat, torde det tillåtas äfven mig att fästa mig vid det uti anförandet förekommande förslag, hvilket går ut pä alt tillstyrka ett experimenterande med det ifrågasatte nya straffsättet medelst rätt för vederbör. att alternativt använda de gamla eller de nya straffen.
Det är icke utan, att sådant förut många gånger varit ifrågasatt, men man har merendels ansett det vara stridande mot en sträng rättvisas kraf.
Fordom ansågs det visserligen såsom en grundsats, tillämplig icke blott uti fysiskt utan äfven i moraliskt afseende, att man fick göra cxj)erimanLum in anima viti, neli på grund deraf har man trott sig kunna göra hvilka experimenter som helst.
Men numera sedan eli lagbundet samhälle inträdt, har man icke ansett sig kunna, medgifva sädane undantagslagar.
Vi hafva ett ganska exslant exempel uti vår grundlag, der det uttryckligen står att, om, på grund af benådning, dödsstraffet varder förvandladt till lifstids fängelse, det likväl alltid skall bero på den dömde att antaga nåden eller undergå dödsstraffet.
Det är väl något dylikt man nu satt i fråga eller att öfverlåta åt delinqventen valet af straff ; men att i andra fall, än det jag nyss nämnde — hvars orsak jag lommar derhän — tillåta något sådant, tror jag icke vara lämpligt.
Delta har varit orsaken hvarföre de, som haft att göra med lagförslaget, icke velat gå in på ett dylikt medgifvande.
Experimentets stora nytta i allmänhet, och äfven i della afseende, vill jag visst ej bestrida, men anser det vara Kloss sä mycket lyckligare att icke behöfva derföre vidtaga några utomordentliga åtgärder, enär, som en föregående talare påmint, utlän - 72 Den 8 Januari. ningen redan till största delen Undangjort för oss.
Så stor skilnad kan väl icke vara emellan de Skandinaviska folkens natur och andra länders innevånares, att någon särskild erfarenhet vore oss af nöden.
Blandning torde finnas här liksom annorstädes.
Jag vill också icke lemna oanmärkt, att i de länder, der sådane experimenter, som nu ifrågakomma, varit anställde, har fängelsestraff varit det enda rådande uti brottmälslagstiftningen; således har fråga endast varit huruvida brottslingen skulle undergå det ena eller andra slaget af fängelse, men icke att välja emellan fängelsestraff och andra straff, såsom t. ex. fysiskt affliktiva straff eller skamstraff; och vid sådant förhållande kan frågan anses snarare tillhöra den administrativa lagstiftningen, än den kriminella.
Dessutom, om också nu skulle medgifvas en så beskaffad rättighet för brottslingen att välja, tror jag i alla fall icke att det åsyftade ändamålet, eller möjligheten af försöks anställande med cellfängelserne, dermed skulle vinnas.
Efter den erfarenhet jag såsom domare kunnat förvärfva mig, hyser jag nemi. den fulla öfvertygelsen, alt de fleste förbrytare, ställde i valet emellan fysiskt straff och fängelsestraff efter nya cellsystemet, mycket hellre skulle underkasta sig det förra, isynnerhet om det kunde till— vägabringas, att sjelfva den skam, sorn nu åtföljer de fysiske straffen, blefve från dem borttagen pä salt som föreföll mig, såsom varande jemväl afsedt uti det anförande Hr Gr. af Ugglas uppläste.
Jag har icke kunnat fullständigt höra hvad den siste värde talaren yttrat, men jag tror mig hafva förmärkt, att han, lika med Gr.
Anckarsvärd, ansett mig hafva föreslagit alternativa straffbestämningar mellan hvilka brottslingen skulle äga välja hvilkendera han ville.
Mitt förslag gick derpå ut, att
Konungen måtte i nådeväg tillåta vissa brottslingar att, i st. f. det straff den gällande lagen utsatte, undergå det nya straff, som nu är i fråga.
På sådant sätt vore ett experimenterande rättsenlig!, enär det enligt grundlagen berodde på brottslingen sjelf att emottaga nåden eller undergå det honom efter allmänna lagen ådömda straffet.
De 2:ne siste talarne tyckas hafva trott alt hvarje brottsling skulle äga rättighet att välja hvilketdera straffet af de håda nyssnämnde han ville undergå.
Men sådant skulle för närvar, vara overkställbar!, emedan antalet af brottslingar som föredroge ensamhetsfängelse dä kunde blifva större än att de kunde rymmas i de nya fängelserna, alldenstund dessa icke ens förslå ät ransaknings-, än mindre åt bestraffnings-fångar.
Det är ett fullkomligt misstag å Hr von Hartmansdorff!, sida, att jag skulle föreslagit, att det skulle bero på brottslingen sjelf att bestämma hvilket slags straff han ville undergå.
En så beskaffad lagstiftning, att rådfråga tjufvar och skälmar, må Hr von Hartmansdorff behålla såsom sin enskilda egendom.
Jag har icke kunnat uppfatta att det ifrågasatta experimenterande med straffens verksamhet skulle kunna ske på annat sätt, än att det skulle bero på domaren eller lagskiparen, så alt, då det vore ifråga att utsätta straffet för ett begånget brott, domaren hade att utlåta sig huruvida detta skulle bestämmas efter gällande lag, eller efter den Den 8 Januari. 73 föreslagna experimentallagen; och det är detta som jag anser oförenligt med begreppet om riktiga lagstiftnings principer samt med rättvisans fordringar i allmänhet.
Det är blott en omständighet i Hr von Hartmansdorffs nyss afgifne yttrande, som jag anser mig böra fästa mig vid.
Han har sagt att det skulle bero af Konungen att i nädeväg bestämma huruvida ett efter gamla systemet ådömdt straff skulle kunna förvandlas att undergås efter det nya systemet.
Men han har icke förnekat att det ju icke skulle sedermera bero på delinqventen att emottaga den sålunda erbjudna nåden eller icke; och således blefve det ändå till slut denne, på hvilken valet i sjelfva verket berodde.
Brottslingen komme då att välja på samma sätt som nu mellan nåd och icke nåd.