Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
) Utländingen skall med förundran lära känna ett folk, värdigt att täfla i Smak och Snille med det nya Athén — och Svenska snillets skicklighet, så till vackra som allvarsamma yrken (s. 50).
Den förste Gustafs tunga flöt som en ren och strid åder.
(s. 123.
Biskop Olof Celsius.
O, att denne skalden (Voltaire) ägt så snyggt hjerta, som hans penna var förträfflig!
(s. 132.
(Rektor Murberg.
) I Sv.
igenkände jag det lyckliga och mognade snillet, sammansökt att stadga och utbreda smakan.
(2. d. s.
(Zibet.
) Och månne vissheten af sanningar är allena måttet af deras värde?
(3. d.
(Leopold.
) Det gifves ett yrke etc.
Detta yrke är skådeplatsen, uppfunnit af jordens välgörande snillen, skyd-
* Endast några fl praktställen ur den rikhaltiga samlingen i Polyfem tillåter oss utrymmet att här upptaga.
Ins.dadt af dess visare regenter (3 d. s. 173).
Det är här, M.
H., som den belefvade verlden segrar genom en viss oumbärlighet.
Allmänheten skall vara Sv.
förbunden for dess treåriga uppskof med stora prisets utdelande för skaldekonsten, då detta uppskof bidragit till den förmån, hon den 20 dec.
1792 ägde, att få kröna ett mästerstycke (Bloms skaldebref) och att hafva upptäckt ett snille (Blom), till denna tid måhända okändt för sig sjelf, äfvensom för akademien och de fleste af allmänheten.
* (4 d. s.
(Blom.
) Det är ett bekymrande vilkor, att ett rum i Sv.
fordrar vissa förtjenster, men ger dem icke.
(2 d. efter 1796 s.
(A. Gabriel Silfverstolpe till Blom.
) Måhända, utan Sv.
varelse, hade Ni, min herre, aldrig gissat till ert snille och edra talanger (se nedanstående not), aldrig profvat dess förmåga; allraminst förmodat, hvad Akademien och allmänheten beundrat, att edert första försök skulle slå våra ögon med hela glansen af ett mästerverk.
Akademien lyckönskade sig då att hafva upptäckt ert snille.
Akademien har äfven efter fosforisternas anlopp blifvit temligen hårdt bedömd; så skrifver Tegnér 21 / xl 1824 till Brinkman:
» Om konsten att utdrifva djeflar icke, tyvärr, hörde till de förlorade konsterna, så vet jag väl livar jag skulle vilja använda henne.
Ty otvifvelaktigt har en ond ande farit in i vår kära Akademi, » en ande döf och dum », som vi lärjungar ej äro i stånd att fördrifva.
Således åter ett
* Detta experiment har Sv.
Akademien äfven under senare åren med framgång utfört till öfverr^skning för så väl allmänheten som de utvalda föremålen sjelfva.
Ins.statsråd.
* Men om så skulle vara, hvarföre just välja den yngste med förbigående af de äldre?
Ha icke både tull- * och sjöstaten, nämligen exc.
Rosenblad och Cederström suttit längre i konseljen och hvad har man väl mot deras vitterhet?
Och skulle ej grefve Lövenhjelm * * med sin magnetiska sömn kunna rätt väl representera Akademiens vakor för poesi och vältalighet?
Det är skada att ej alla
statsråden kunna få plats på en gång. --- Det är
synd att jag ej får täfla i akademien, ty i detta fall hoppas jag att en liten traktat, som jag skref för några år sedan: Om rangordningens nödvändiga samband med ock helsosamma inflytande på vitterheten ej skulle blifva obelönt. »
Till och med sjelfva Bernhard v. Beskow undgick ej en ganska sträng kritik öfver » Sveriges Anor », som likväl vunnit Sv.
Akademiens stora pris.
I Helsingfors Morgonblad 1833 n: r 9 — 11 blef skaldestycket föremål för en recension af Runeberg.
* * * Recensionen finnes i sin helhet intagen i Runebergs efterlemnade skrifter (Beijers förlag) och ins.
vill endast anföra ett par af de kritiserade ställena.
Då von B. skrifvit: &gt;Och luften käns af segerfanor svab, anmärker Runeberg » att det är ej att undra på, att poesien bland vetenskapsmännen i allmänhet har ett så dåligt namn om sig, då hon vågar komma fram med sådana hypoteser som att förklara kölden af segerfanors svajning ».
Vidare heter det i anorna:
Se sanden Ii / Tös vältar
Och fria vindar uti löfven susa
Som en planet kring sin bestämda sol.
Detta påminner ins.
om en vers från nyare tid, förekommande pag.
288 i 6o: de delen af Sv.
Akademiens handlingar: » Iskall flåsar morgonvinden. »
* Statsrådet baron Wirsén.
* * Statsrådet, sedermera excellensen grefve Carl Axel Lövenhjelm sysselsatte sig med experiment i den animala magnetismen.
* * * Runeberg fick nöja sig med andra priset för » Grafven i Perrho » !Icke kan någon — ej ens morgonvinden — flåsa då han är iskall!
— Detta i förbigående.
Vi återvända till de utfärdade » betygen ».
Palmser yttrar om Akademien år 1834.
(Aftonbladet, ?Bref till Sv.
Minerva ».
) » Min mening är icke att skrifta Akademien för hvad den varit.
Det är onödigt att afhugga näsan på den, på hvilken en annan redan afhuggit hufvudet.
Men jag vill begagna mig af tillfallet, att i korthet omför * mäla hvad Akademien nu är.
Den är en förgyllningsan-stalt för klådiga skriffingrar, ett sånginstitut för galande ungtuppar, ett accouchementshus, der lättfardiga kamenor afbörda sig sina oäkta foster.
Till enfaldigare menniskors underrättelse far jag den äran omtala, att den som tadlar en korporation, tadlar den lom sådan, men icke dess ledamöter personligen.
Dessa kunna vara ganska aktningsvärda, såsom händelsen är med Sv.
Akademiens ledamöter, utan att sjelfva korporationen kan göra anspråk på aktning.
Om Sv.
Akademien gäller fullkomligt det Schillerska epigrammet:
» Jeder, sieht man ihn einzeln, ist leidlich klug und verständig Sind sie in corpore, gleich wird cuch ein Dummkopf daraus. »
Vi talade nyss om ett skaldestycke, som erfcållit Sv.
För motsatsens skull vilja vi anföra följande lilla stycke, hvilket står att läsa i » Kardborrar af 1848 års gröda.
Plockade af Alsingen » * (Lund 1848), och som ej uppmärksammats af Sv.
Akademien.
Om mång hundrade år.
Då det skymmer, gamla mormor Sätter sig vid brasan ned Och kring henne barnaskaran,
Ättlingar i andra led.
* fAlsingen » är enligt Linnströms för tillförlitlighet kända boklexikon ■ en signatur som begagnades af d. v. docenten vid Lunds universitet Gustaf Ljunggren.Gummans kelgris sakta hviskar:
» Ack, om mormor vore.
snäll,
Kunde mormor något roligt Prata om för oss i qväll!
Någonting från gamla tidei,
Ifrån mormors farfars tid Mormors snälla gossar skola Sitta tysta här bredvid. »
» Ack Mormor! » så ropa nu barnena små, » Ack!
berätta hur allting var då! »
» Då hvart land », så talar gumman, » Styrdes af en hög person,
Kallad kung, som satt så ståtlig,
Klädd i krona på en tron.
Honom skulle alla vörda,
Var han dålig eller god,
Och när han befalte, skulle Folket gjuta ut sitt blod.
När han dog, hans son då genast Tog hans makt och tog hans skrud,
Folket trodde så och sade,
Att de honom fått af Gud. »
» Kors mormor! » så ropa nu barnena små.
» Kors hvad allting var underligt då!
: &gt;
» Att sitt land och kungen tjena,
Väl det samma vara bort;
Men så hände det väl stundom Att man derpå skilnad gjort.
När nu någon tjenster visat Landets eller kungens sak,
Öfverdrogs med band hans mage,
Eller knöts en nyckel bak.
Äfven hände att på bröstet Hängdes band med stjernor små,
Sådana som af er pappa Ni till julklapp plägen få. »
» Kors Mormor », så ropa nu barnena små, » Kors hvad allting var underligt då! » » Ärad var ej blott förtjensten,
Mången fans, som ansedd var Ej för - egen skull, men medan Han var son utaf sin far.
Ädling kallade man denne,
Ty han var så ädel han Framför andra, hvilka voro Blott och bart gemene man.
Fastän stolt ' likväl hos honom Något godt och barnsligt fans.
På Museum gömmes ännu Mången leksak som var hans. »
» Kors Mormor », så ropa nu barnena små,
» Kors hvad allting var underligt dål »
» Hvarje folk den tiden brukat Dyrka Gud på eget sätt,
Och hvart enda af dem trodde Att det ensamt hade rätt.
Derför borde embetsmannen Folkets tro besvärja då;
Fast det ofta kunde hända Att han intet trodde på.
Och om efter eget hufvud Någon ville dyrka Gud,
Blef han bortförvist ur landet,
Så var lagens stränga bud »
» Kors mormor », så ropa nu bam£na små,
» Kors hvad allting var underligt då! »
» Uti tvänne stora klasser Menskligheten delad var,
Och det sägs att denna delning För ej längesen var q var.
De som egde lifvets goda,
Kunde tidens bildning nå,
Äfven om de den ej nådde,
Kallades de » bättre » då.
» Sämre folk » och » pöbel » voro / De som lefde uti nöd,
3Ingen högre önskan hade Än förtjena få sitt bröd. »
» Kors Mormor », så ropa nu barnena små, » Kors hvad allting var underligt då! »
» Det kan.
vara nog med detta;
Ren jag ljusen tända ser.
Kanske dock en annan afton.
Jag för er berättar mer. »
Så törhända mången gumma Sladdrar om mång hundra år,
När det en gång har försvunnit Allt hvad härligt nu består.
När det öfver våra dagar Tumstjockt mögel vuxit har Och af all vår storhet endast Dunkla minnet lefver qvar.
» Kors mormor », så skola de ropa de små,
Att detta näpna poem icke tillbörligen uppskattats af Sveriges högsta domstol öfver Snille och Smak framkallade troligen en viss bitterhet, hvilken må hända föranledde följande artikel i » Snällposten », 18 Juli 1849, för hvilken förf.
dock icke begagnade signaturen » Alsingen ».
» Det var en tid, då man för att framställa vårt kära fosterland i ett riktigt presentabelt skick, ansåg sig böra öfversätta det på fransyska.
Ett bland de förnämligare öfversättningsförsöken var inrättandet af en svensk akademi i likhet med den beryktade L ’ Académie Française.
Den ¿ynnades till ett Arthursbord för riddame af pennan, ett tempel för den goda smaken, der man på ett ställe skulle hafva samlade landets alla utmärktare snillen, de högsmak-begåfvade konstdomrame, som både förstodo att efter konstens regler fila sina egna arbeten, som ock bedöma i hvad mån denna filning hade lyckats för andra.
Stiftaren antog,att 18 så qvalificerade personer borde finnas bland ett par millioner menniskor, men senare dagars erfarenhet har visat, att han icke upptagit antalet för lågt.
Man tycks åtminstone på de sista tiderna, oaktadt folkmängdens tillökning, haft stor svårighet att fylla de ledigblifna platserna — ett faktum, som vore oförklarligt, derest man ej finge antaga att salig erkebiskop Rosenstein hade rätt, då han yttrade: » Det är en stor men beklaglig sanning att, huru många menniskor som födas till verlden, äro de dock flere, som skiljas derifrån. » Akademiens ändamål synes i stiftelseurkunden vara, att » arbeta uppå Svenska språkets renhet, styrka och höghet » och vidare att utarbeta en » Svensk Ordbok och en Grammatica. » Grammatikan har visserligen sett ljuset och har till dato utgjort vårt vidlyftigaste om ej derför bästa arbete i den vägen; men den torde väl numera, i likhet med alla andra språkläror knappast kunna anses såsom existerande efter det förfärliga grammatikaliska ¿Stockholms blodbad », som herrar F. Borg och N. Persson nyligen anstält, déessa befryndade syskonsjälar, som så inner-ligt uppgått i hvarandra, att de till och med förneka singu-laris af ordet stöflar.
* Hvad åter angår akademiens » Ordabok », så känner troligen den större allmänheten derom föga mera, än historien om rektor Murbergs försök att öfversätta incorrigible med oafbaselig, och denna anekdot bevisar åtminstone att man en gång verkligen tänkte på, att uppfylla stiftarens afsigt, ehuru förmodligen oafbaselig-heten lagt hinder i vägen.
Underligt är dock att, oaktadt
* Svensk Språklära af F. Borg och N. Persson (sedan Nordin), skollärare i Stockholm.
Första delen, formläran.
(Andra delen utkom aldrig.
) Stockholm, på S. Magnus ’ förlag 1849, 77 sidor.
— Sid. 20 förekommer den berömda upplysningen: » Somliga ord hafva endast pluralis »; såsom sådana anföra författame bl.
a. bräder, torfvor och stöflar.
Med anledning af det sista ordet gjorde C. V. A. Strandberg, i en i Friskytten införd recension, en insinuation af samma slag som den förf.
här ofvan tillåtit sig, och för recensionen — som betaltes mfed 10 kr.
— lär Talis Qualis köpt sig ett par stöflar.Akademien redan haft 60 års födselvånda och under tiden haft lika många » utexaminerade biträden », ändock intet barn framkommit Man hade, tycks det, blott behöft uppgöra arbetsfördelningen med ledning af medlemmames egna namn, så att en hvar erhållit sitt namns begynnelsebokstaf att utarbeta.
Väl finnas bokstäfver, hvilka ej ännu hunnit blifva representerade bland de aderton såsom: p. x. y.
Men för bokstafven p. har man ju den utväg öppen, att invälja » Tidens » stora P., * som säkert con atnore skulle egna sig åt ett arbete, under hvilket han så ofta finge nöjet att sätta p. före; och beträffande bokstäfverna x. och y., så har det ju alltid bland de aderton funnits » obekanta storheter », åt hvilka man kunnat uppdraga dessa båda.
— Skulle detta mitt förslag antagas, frånsäger jag mig på förhand alla anspråk på prisbelöning, jag känner mig fullt belåten med det glada medvetandet att derigenom hafva på en gång befordrat akademiens ära och Gustaf III: s samt allmänhetens hittills gäckade förhoppningar.
Det åliggande, som Akademien deremot fullgjort mera berömligt än de bägge föregående, är det att » rena, styrka och höja » svenska språket.
Vi hänvisa endast till den äkta akademiska stilen.
På så starka vingar höjer sig här vårt sköna tungomål, att en icke akademisk blir halfvägs efter, och liksom det tarfvas starka lungor för att kunna inandas den rena luften på bergshöjderna, så erfordras mycken själsstyrka för att i längden kunna uthärda akademiens rena språk.
Ni, gode läsare, tror kanske i er enfald, att det t. ex. går an att säga: » Wallin testamenterade penningar till fromma stiftelser m. m. » Nej pass!
på ett » rent » språk heter det: » Vittnesbörden om hans omtanke och frikostighet mot dessa föremål sträckte han utöfver lefnadens gräns genom dc rika gåfvor, som hans sista vilja för de efterlefvande
* Professor Palmblad, flitig medarbetare i den konservativa tidningen » Tiden * .uppenbarade ».
* — Kan man icke, likt judame, med förundran utbryta: » Si, äro icke alla desse, som tala, galileiskeb
Dessa äro frukterna af akademiens verksamhet.
Men tyvärr har svenska vitterheten af dem haft lika liten nytta, som en genomhungrig har af de i vax efterbildade frukter, hvilka möjligen pryda spegelbordet i det rum, der han väntade ett välförsedt frukostbord.
Har vår vitterhet gått fram, så har det skett icke medelst, utan trots Svenska Akademien.
Akademien har spelat en tacklös vägvisarroll och ej en gång dess egna koryféer hafva alltid följt den anvisade stråten.
Ytterligare tillhör det Akademien att gifva skaldedopet och utfarda dopattest; men, gunås, man är mindre noga i valet af dopvatten, så att det ofta af ren oförsigtighet upphemtas direkt ur Lethe, och dopet blir naturligtvis derefter.
Slutligen åligger det Akademien att bemöda sig om det högsta möjliga allvar; grundlagsenligt har den icke sinne för komiken, tål ej ens att någon drar på smilbandet; den enda sinnes-förfriskning den består sig, är att, likt de gamla egyptierna anställa betraktelser öfver de döda, och detta nöje bereder den sig hvarje högtidsdag.
Men innan vi lemna Akademien äro vi, om ej af annat skäl, så af pur höflighet, förbundna att mera specielt uppmärksamma de svenska poesiens fader, som nu pryda fåtöljerna kring sångens tabelrondo, lära oss äfven till namnet känna de olika stjernorna i denna vår himmels strålande stjembild.
Först då till skalderna.
' Främst se vi Atterbom, svenska literaturens Geijer, den älsklige drömmaren med sin rika fantasi; låt vara, att den någon gång af fosforiska griller och grubblerier uppgrumlas.
Men detta grummel oaktadt står dock så mycket qvar, som gör detta namn stort i literaturhistorien och kärt för konstvännen.
Se vidare veteranen Valerius, som offrade först åt moralen och sedan åt
* Se B. v. Beskows minnesteckning af erkebiskop J. O. Wallin.pokalen, började med att rimma hop sedelärande krior och slutade med att skrifva dryckesvisor, hvilkas förtjenst väl icke ligger deruti att de äro » akademiska », men uti den idylliska mildhet som de uttrycka i likhet med gubbens eget silfverinfattade anlete.
Ni har väl sett honom i hr Rylanders » Nordstjerna ».
— Fahlcrantz, ordleksmakaren, humoristen, som sedan han i yngre åren drifvit omkring på sin underbara » Noachs ark », och från den skrattat hela verlden » midt i synen », nu på slutet gjort bot och bättring, krupit in i » Ansgarii » munkkåpa och på så sätt, trots sitt glada lynne, smuglat sig in i akademien.
Lyckligtvis var vid detta tillfälle ingen redo att likt Noach utropa: » Contraband i varg- (får?
) skinnspelsen der!
Contraband och lurendrejare i en person. » * Kullberg, som sjelfuppriktigt afsäger sig alla anspråk på skaldskap, som rimmade för att » komma fram » och nu sitter i Akademien såsom representant af poesiens materiella fördelar och kanske såsom sådan har genom sitt exempel verkat mycket mera än de flesta andra medlemmarne.
v. Beskow, akademiens alls-mäktige sekreterare, han som någonstädes af Orvar Odd så obeskedligt kallas: » en hofmarskalk bland poeter, och en poet bland hofmarskalkar. » Så till vida är hr v. Beskow en fullständig akademist, som ingen djupare än han studerat sig in i akademiens anda, men en viss ofullständighet vidlåder honom dock; Akademien fordrar » snille och smak » af sina aderton; men deruti öfverensstämma alla kännare, att aldrig var hr v. Beskow ett snille, smak lär han deremot ega, men om det är den af Ehrensvärd så kallade » stora » eller » lilla » smaken, derom sväfva vi i okunnighet.
Emellertid lönar det mödan, att vi buga oss för honom; han håller mer än en jetton i sin hand och hvem vet, om ej någon af dem, vårdslöst utkastad, kan förirra sig ända hit ned.
I så fall kommer jag att betrakta Akademien från samma
* Gubben Noachs ord, då vid embarkeringen en tulltjensteman, klädd i vargskinnspels, ville under namn af varg smyga sig in.synpunkt, som dokt.
Wieselgren ser den från uti sin » Sveriges sköna literatur ».
Vi komma nu till poesiens svärsöner, herrar Grafstram och Bottiger, som, deras eget värde oför-taldt, väl icke så snart blifvit inbjudna att sitta ned i fåtöljerna, derest icke hymen tjenstvilligt öppnat dörren.
De visa skenbarligen, att den så ofta omtalta snillets aristokrati ändå i grunden är en slags bördsaristokrati.
En annan grupp bilda de poetiska vetenskapsmännen, siame, hvilka likt Moses sett vetenskapens, för mängden så torra buske brinna af en låga » som icke förtärde », och förnummit stämman af Herran, som tydde den eviga slägt-skapen mellan det sanna och det sköna.
Till dem höra Agardhy hvilken man så föga hört af, sedan han som nordisk blomsterkung nedlade spiran; Fries, den skarpsinnige vetenskapsmannen med det poetiska barnasinnet, och Strinn-Jioltn, som icke aktade för rof att taga fantasien ombord, då han lät sin farkost löpa ut på forskningens haf.
Kanske borde äfven And.
Fryxell hit hänföras, vore han icke lika liten i det stora, som stor i det lilla.
Vi komma nu till en grupp, som vi skulle kunna kalla akademiens » illiterata rådmän ».
I stiftarens plan ingick att börd och bildning skulle i Akademien gifva hvarandra broderskyssen och han insatte derför bland literatörema åtskilliga högättade » blå band ».
Men då numera börd och bildning nära uppväga hvarandra och man nödvändigt måste hafva någon slags aristokrati, på det icke poesien må bli utan kyssen, så har man tagit sin tillflykt till embetsmanna-aristokratien.
Denna grupp utgöres derför nu af erkebiskop Wingård, f. d. statsrådet Grubbe och presidenten Skogman.
Då det således är » vittra idrotter », som skaffat dessa herrar inträde, så iakttaga vi, rörande dem, en värdig tystnad, helst vi måste liksom Vitalis om
» Ali eller Vali, om Uller och Forsete,
öppenhjertigt tillstå att vi ej mycket vete. »
Sist komma vi till akademiens trälande ledamot, hrEnberg.
Han bildar en grupp för sig.
Honom tillskrifves hufvudsakligen andelen i akademiens grammatika.
Vi hafva redan förut nämt det öde, som träffat detta arbete, och vilja nu endast göra uppmärksamma på det nya bevis för en Nemesis Divina, som Linné af detsamma kunnat hemta; ithy att liksom hr Enberg kort förut i sin lärobok i psykologien krossat Hegelska filosofien, så blef kort efter med nästan lika mycken styrka hans filologiska arbete krossadt •af de omnämda svenska grammatikens Castor och Pollux.
$å ser Svenska Akademien ut!
Så se de aderton (fast för närvarande endast femton) ut!
Att uttala ett omdöme öfver Akademien såsom sådan är onödigt; dess dom är redan fald.
Hvad angår de aderton, så buga vi * oss för den summa af förmågor och talanger de kunna framvisa, men vi skulle göra detsamma, om den icke fans inom akademiens murar.
Dock kan den rådande brist på utmärk-tare vitterhetsidkare, som blott otillräckligt döljes af de 2 ä 3 lysande undantagen, icke undgå att fasta uppmärksamheten på sig.
Det är en svår tid för skönliteraturen.
Tiden har så mycket annat att beställa, att den ej kan hinna med att skapa poeter, ej en gång af courtoisie mot en kunglig stiftelse.
Vi skola spara oss de öfriga literatörema till en annan gång.
* Som slutord för denna gång, anse vi emellertid lämpligast att citera akademikern Fahlcrantz1 eget yttrande om akademier.
» De äro, säger han, paradis, der snillena på höjderna räcka hvarandra händer och vingar, bildande en ädel krets, med den jetteafsigt att lyfta varelserna genom bildningens alla tre grader: mensklighet — vishet — och snille; der således det vanligaste förstånd icke blott formenskligas, utan gradvis, så till sägande, förvisas och försnillas. »
* » En annan gång är en skälm », som det heter.
Fortsättningen af förf: s skildring af Svenska Akademiens ledamöter, har blifvit tills vidare af förf.
uppskjuten, men blir förmodligen så mycket fullständigare i år, då man har att emotse akademiens hela historia.
Ins.Hr Redaktör l
Denna uppsats har vuxit till större omfång än jag be-räknat.
Skulle ni ändock tro att edra läsare icke redan blifvit trötta på Svenska Akademien — hvilket vore ganska ursäktligt — skall jag möjligen till nästa häftet af Dagens Krönika, som förmodligen utkommer samtidigt med dess stora jubeldag, insända en liten artikel om den mycket om-ordade akademiens ordboksarbete jemte några andra af akademiens mera färska meriter.
Insändaren.Pappa.
Ernst Arpi.
Följande dagen — som var en söndag — satt borgmästaren i en droska, hvilken skulle fora honom till Stigs-måla, ty under natten hade hans beslut att taga barnet hem till sig vunnit fullkomlig stadga.
Det var tidigt på morgonen, då han åkte genom staden.
Gatan låg nästan folktom i den grådaskiga dagern — endast en och annan halfsofvande piga, på väg till Mobergs källa, släpade benen efter sig på trottoaren.
Träskornas klack mot stenarne, och skramlet med vattenämbaren voro de enda ljud, som störde den djupa stillheten öfver allt.
I alla fönster nerrullade gardiner, för alla bodar luckor, hvilket gjorde, att husen sago så liflösa ut, som om de plockats fram ur en leksaksask.
När de två sista husen passerats, kände borgmästaren sig befriad från den tryckande oro, hvilken snört samman hans bröst.
Ett stycke till venster låg stationshuset.
Det sken i de stora fönstren; lokomotivet stönade, och han såg en tjock, svart, gnistsprängd rökpelare skära genom den svagt disiga luften.
Till höger aftecknade Systerbergen sina mörka profiler mot den blekröda himlen.Midt emot rullade landsvägen sig ut som en ljusstrimma meDan de gråbruna ialten.
Det klarnade allt mer och mer.
Det tycktes skola bli en vacker dag.
Sparfvarne skreko i de halft aflöfvade popp-laroe.
Häftiga vindstötar kommo strykande fram öfver de kala åkrarne och slogo cigarröken in i ansigtet på honom.
Han kastade cigarrstumpen från sig.
Den föll i en bred pol, der den hväste till och slocknade.
Åh, hvilken härlig luft!
Han öppnade munnen och vidgade näsborrarne.
Den verkade som spanskt vin.
Han blef yster och glad och började gnola en munter slagdänga.
Hästarne trafvade bra.
Den ena stugan efter den andra flög forbi, och ur skorste-narne hvirflade en gulröd rök, som än steg rakt upp, än kröp långs takåsen.
Halfnakna ungar tryckte näsan platt mot fönstren eller stodo i dörröppningen och stirrade på det fina ekipaget, hvars nysilfverbeslag glänste i solskenet.
Då de kommo till Andrarum, fyldes luften af dallrande klang från den nickande, rödmålade klockstapeln.
Det var åttaringningen.
Vid kyrkogårdsmuren stodo några barbenta pojkar och kastade knapp.
När de fingo svn på ekipaget, rusade de fram och gnolade om en slant.
Borgmästaren tog upp en hand full småmynt, som han strödde ut på vägen.