Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brefven anlände deremot flera gånger i veckan.
Och alltid samma »evinnerliga» innehåll: han höll på att förgås af kärlek och längtan, men hoppet lyste alltjemt klart för honom.
Han arbetade och unnade sig ingen ro för att snart kunna nå det stora målet, henne och rikedomen.
Allt gick honom så väl i händer, att det ej kunde dröja mer än högst ett par år, innan han hemtade sin brud.
Hon borde vänta, och hon gjorde klokt i att vänta på honom, o. s. v. i oändlighet.
Han begärde aldrig svar.
Nora trodde sig förstå hans taktik.
Antingen fruktade han att Nora i sina svar skulle göra allt för att förinta hans illusioner och förbjuda honom att skrifva; men detta var nog icke den rätta gissningen.
Eller också, och detta var så mycket troligare, ville han genom dessa ständiga påminnelser arbeta sig in i hennes minne till den grad, att hon alltid måste tänka på honom, blifva rörd af hans pudeltrohet och slutligen en dag öfverraska sig sjelf med att vara öfver öronen kär i honom.
Då tänkte han kanske framträda ur sitt gömställe med en tjugu-, trettiotusen kronor och taga henne med sig till sin vrå någonstädes på »bondlandet», eller kanske börja något företag i Stockholm.
I sin egenkärlek trodde han, förstås, inte, att
Nora skulle finna sin »guldfågel», utan att hon mot sin vilja vore bestämd af ödet att en gång blifva fru Arnold Lindqvist.
Åh, Nora skulle hafva svarat honom, hon skulle hafva afklippt hans näsvisheter en gång för alla, om hon blott vetat hvar han vistades.
Någon ort fans ej angifven i brefven, och poststämpelns envisa »pxp» gaf heller ingen upplysning.
Hon måste finna sig i sitt öde och betrakta brefven och presenterna som ett oundvikligt ondt.
En del läste hon icke utan lade ned dem till hans andra försändelser i en låda, der de fingo förvaras tills han sjelf infann sig.
Det retade henne, när hon tänkte på att dessa dumma bref kunde åstadkomma något missförhållande mellan henne och Brauner; ty för att väcka dennes svartsjuka behöfdes blott att ett bref eller paket lemnades henne, då han var hos henne.
Hon hade aldrig sett Brauner svartsjuk.
Han litade på hennes trohet och uppriktigheten af hennes kärlek.
Det skulle derför smärtat henne, om dessa bref, som hon önskade »så långt som vägen räckte», skulle gifvit anledning till misstankar mot henne.
Hvad hon fruktat, inträffade också.
Det var en eftermiddag, då hon för att få vara fullkomligt ostörd med Felix Brauner skickat bort sin kammarjungfru.
Tjenstflickan, som ej hade samma skarpa blick som kammarjungfrun för »ömtåliga förhållanden», förstod icke, att ett litet hvitt kuvert med utanskrift af manshand understundom kan vålla temligen stor uppståndelse.
Hon rusade in med ett bref i handen, så synligt som möjligt, och ropade med sin gälla röst:
– Brefbäraren var här med ett bref till fröken!
Nora ryckte till.
Hon blef blek af ilska och hennes första tanke var:
»Åh, vänta du, det här skall kosta dig din plats».
– Lägg det hvar som helst, der på bordet! sade hon häftigt.
Hon kände sig förvirrad, hon rodnade och bleknade om hvartannat, medan hon väntade att Brauner skulle fråga något.
– Att hon kunnat vara så dum att underrätta värdinnan på förra stället om hvart hon flyttat!
Det hade hon gjort af fåfänga.
Nu kom straffet.
Hon slet sönder sin spetsnäsduk och funderade efter något ord, men hon fann ej ett enda.
Hans tystnad misstydde hon.
Var han ond?
Hon ville se upp i hans ansigte, men hon tordes inte.
– Hvad går åt dig mitt barn? frågade han slutligen.
– Ingenting, ingenting alls, svarade hon kort.
– Men hvarför då så upprörd?
Kan ett litet bref göra dig så förvirrad?
Hon blef förvånad.
Hans röst lät mild.
Han skulle då ej misstänka någonting.
– Ett litet bref, fortfor han, från landsorten, ser jag på frimärket.
Och från en man att döma af utanskriften.
Nå, lilla Nora, du vet ju så der till hälften hvad det innehåller och från hvem det är?
– Jo, svarade hon knappt hörbart.
– Se der, jag visste det!
Också jag vet att brefvet är från en bekant till dig.
Nu skrifver han åter som förut, att han älskar dig.
Nora såg upp förskräckt.
Brauner höll brefvet i handen men – Gud ske lof! – han hade ej brutit det.
Han såg lika lugn och glad ut som före det obehagliga afbrottet.
– Felix, sade hon och såg på honom, du vet hur mycket jag älskar dig, att jag älskar dig för din egen skull och ej endast för allt du gifvit mig, att jag skulle älskat dig lika högt, äfven om du hade varit den fattigaste bland fattiga.
Har jag gifvit dig anledning till någon misstanke?
Eller fins det någon, som skulle kunna påstå, att jag tagit emot eller ens talat med någon annan än dig?
– Så tragiskt det der låter!
Jag tror, att du tänker aflägga en bekännelse för mig.
Men om jag är den lämpligaste biktfadern i detta fall, blir en annan fråga.
– O, om du blott kunde tro mig, Felix!
Jag svär dig, att hvartenda ord jag säger är sant.
– Det är verkligen ett kärleksbref, som du håller i handen och jag har fått många likadana förut af samma person.
I den här lådan ligga de allesammans, och presenterna äro också från honom.
Af nyfikenhet öppnade jag de första, men de öfriga har jag låtit ligga så som de lemnats mig.
Jag har aldrig svarat, och om jag gjort det, skulle jag med glädje visat dig hvad jag då skrifvit! ty det skulle hafva förjagat alla dina misstankar.
Så läs då brefven och du skall finna, att om jag än varit nog usel, att vilja svara, så hade detta varit mig omöjligt.
Jag vet hvem, som skrifvit dem, men jag vet inte, hvarifrån de skrifvits.
Nora talade fort i ifvern att rentvå sig.
– Och du har aldrig älskat honom? frågade Brauner.
– Nej, aldrig, aldrig!
Jag har ej gifvit honom det minsta hopp, ej uppmuntrat honom på något sätt.
Jag har talat med honom några gånger, innan jag lärde känna dig, det är sant.
Han plågade mig med sina kärleksförklaringar; men lika sant, som att jag älskar dig och är dig obrottsligt trogen, lika sant är det, att jag försökte allt, för att förinta hans kärlek.
– Jag tror dig, Nora!
Jag vet, att ni bodde grannar, han var fattig och älskade dig, den stackars gossen!
Jag vet, att du sade honom, att du endast eftersträfvade rikedomen.
– Huru?!
Du vet ...
– Förvånar det dig?
Skulle jag vara till den grad ointresserad af dig, som jag älskar så varmt, så innerligt, dig, som jag har att tacka för de lyckligaste stunderna i mitt lif, skulle jag vara så ointresserad af dig, att jag ej kände din, näst mig sjelf, allvarligaste tillbedjare?
Nora kände en plötslig, öfversvallande glädje.
– Hvad du måtte älska mig! utropade hon hänryckt.
Och du är då ej svartsjuk på ...
– Arnold Lindqvist?
Tvärt om tycker jag rätt bra om honom.
Han är talangfull och vill framåt.
Troligtvis blir han en förmögen man med tiden.
– Du känner honom då närmare?
Har han aldrig talat om mig, eller nämnt mitt namn?
– Nej aldrig.
– Inte ens då, när han ett tu tre från att vara en fattig, af alla bortglömd sate, fick en präktig anställning?
– Nej, han talade endast om att han fått sysselsättning för en större ingeniörsfirma, jag har glömt namnet.
– Nå, jag gissar, att han hos dig hade annat att tala om.
Och i sina bref omnämner han ej hvar han vistas eller hvad han har för sig?
– Nej, inte ett ord.
Brauner log förnöjdt.
Han kunde lita på sin medarbetare.
Om denne ej ens för Nora förrådde sig, så skulle han ännu mycket mindre göra det för någon annan.
– Stackars gosse! sade Brauner medan han såg i byrålådan som Nora dragit ut.
Han måste älska dig mycket.
Litet excentrisk tycks han vara i valet af presenter.
Det är ju stålsaker alltsammans.
Det är en pik åt dig Nora.
Han tror att ingenting annat biter på ditt hårda hjerta.
– Vet du inte hvar han nu fins? frågade Nora.
– Nej, lika litet som du.
Jag kom i tillfälle att göra honom några små tjenster och skulle kanske kunnat vara honom till nytta, om han stannat qvar; men så reste han utan att underrätta mig.
Likväl tror jag, att du blir den, som först får veta hans adress.
– Ja, naturligtvis du, Nora.
En man, som skrifver bref på bref och skickar presenter, vill naturligtvis någon gång hafva ett vänligt ord till tack.
Nu antager jag, att han är mycket långt borta, kanske i Ystad eller i Haparanda, annars skulle han nog uppsökt dig.
Han kommer en dag att meddela dig sin adress.
Då han tröttnar på att endast tala sjelf och ej för sin sysselsättning eller vägens längd kan komma, så skall han aflägga sin hemlighetsfullhet.
Låt mig veta hvar han fins.
Jag kommer just i håg, att han har en liten summa att fordra af mig för en konstruktionsritning, och den måste jag sända honom.
– Åh, den oförskämde!
Bara jag får reda på hans adress skall jag nog göra slut på hans brefskrifning! utropade Nora.
– Men hvarför det?
– Ja, förstå mig nu rätt.
Du är naturligtvis förargad och trött på hans efterhängsenhet, och det undrar jag inte på.
Jag skulle vara det i ditt ställe.
Men min menniskokärlek skulle göra mig långmodig.
Jag känner Arnold
Lindqvist, fast jag ej sammanträffat många gånger med honom.
Han har en svag karaktär, en sådan, som af sig sjelf ej förmår något alls; men som sporrad, till exempel af kärleken, är i stånd till allt.
Nu, genom endast ett ytterst ovisst hopp om dig, går han framåt med jättesteg.
Tag bort hoppet, och han kommer att förfalla så hastigt, att han inom en enda månad ej mera står till att hjelpa.
Derföre, var barmhertig Nora!
– Du vill då, att jag skall uppmuntra honom?
Tvärt om, du skall vara emot honom som förut.
Du skall bibehålla dina stora pretentioner; men kalla honom din vän och tacka honom för presenterna.
Detta är icke att ingifva honom något hopp, det är endast litet vänlighet; men det hjelper honom framåt.
– Och du blir inte svartsjuk?
– På Arnold Lindqvist?
Nej, Nora!
Jag älskar dig, och så länge jag känner kärleken i mitt hjerta, så länge tror jag på dig som på mig sjelf.
– Men, om han kommer hit?
– Så kan det inte hjelpas.
Dock tror jag, att han ej vill komma förr än han är säker om att nå det mål han sträfvar efter: rikedomen.
– Och när han då kommer, blir icke då en brytning, värre för honom att bära?
– Om han kommer!
Tiden och skilsmessan har
en märkligt helande kraft, Nora.
Om några år är han kanske gift redan med en landsortstös.
Och är han det inte, så är faran mindre för honom då än nu.
Att börja med är han ett par år äldre och kan bära ett slag manligare.
Och skulle han taga sig så djupt af förlusten, att hans energi slappades, så har han redan hunnit samla nog för att ej, såsom nu, behöfva riskera total undergång.
När Felix Brauner lemnade Nora var han ganska belåten.
Hon skulle sköta den marionett, som han sändt ut för att från ett håll samla in en del af de medel han behöfde för att tillfredsställa sin ärelystnad och smak för extravaganser.
Med marionetten var han deremot mindre belåten; men af en marionett får man nu inte fordra något godt hufvud.
Hvarför hade han skickat Arnold Lindqvist till Buenos Ayres?
Inte var det väl för att rikta postverkets mysterier med det värdefulla bidraget, att bref afgå derifrån under svenska tioöres frimärken?
Och presenterna sedan!
Inte heller köpas sådana saker i Buenos Ayres!
Verlden vill bedragas.
Stockholm är väl icke någon verldsstad och blir det väl heller aldrig, hur stor än dess äflan att nå detta mål är och hur rastlöst dess utveckling än går framåt.
Detta: att beherska verlden i ett eller annat afseende ingår icke i det svenska lynnet.
Derför förefaller ofta vårt storstadslif som ett ursprungligen sundt bondförnuft, som råkat på villovägar.
Bakom den mondäna ytan ligger något praktiskt, småsnålt, bakom lättsinnet moralkakor och »bondånger».
Och det glada såväl som det praktiska Stockholm utmärkes mer än något annat samhälle till motsvarande storlek af halfmesyrer.
Dock det måste så vara, då vi saknade förutsättningar, som fordras för att intaga en verldsstads bemärkta plats.
Vi äro ett mera imiterande än skapande slägte, vi låna hellre än vi sjelfva taga initiativet.
Det synes öfverallt också.
I vårt allvar, i våra nöjen, i våra kläder, våra födoämnen, seder och bruk, bostäder, lektyr, lyxartiklar, öfverallt möta vi någon af dessa tre: engelsmannen, fransmannen eller tysken.
Men Stockholm är ett ganska stort samhälle, som tacksamt beundrar utländingen, som lånar oss så mycket; ett stort samhälle, som gerna herbergerar utländingen, låter honom lura sig, låter honom här skörda millioner kronor, bemöter honom artigt och vänligt, låter blända sig af honom och anser det nästan för ett brott att gentemot honom nära en misstrogen tanke.
Utländingen trifs äfven i vårt vackra Stockholm, antingen han nu kommer som turist eller som affärsman, i redliga afsigter eller som äfventyrare.
Ja, isynnerhet när han uppträder i sistnämnda skepnad har han all orsak att trifvas hos oss, som låta dupera oss af hans öfverlägsna uppträdande, hans djerfhet och skicklighet att dölja sina afsigter för våra intet ondt anande blickar.
Här åsyftas icke dessa kringstrykande industririddare, som specielt »das grosse Vaterland» exporterar i ansenliga qvantiteter och hvilka åtnöja sig med hvad de, rätt eller orätt, kunna förväfva till sitt nödtorftiga uppehälle.
Dessa äro öfver hufvud taget föga farliga, de bedraga i smått och röra sig inom en samhällsklass, som af naturen är misstrogen af sig och lätt kommer under fund med hvad slags folk den har att göra med.
Men då och då uppdyka i vår hufvudstad utländska svindlare med större pretentioner och större vyer än de vanliga bedragarne.
Dessa »storheter» äro bildade, eleganta män – och stundom äfven qvinnor.
De komma hit öfvermåttan väl dokumenterade, de bära sitt doktors- eller adelsdiplom på fickan, äro öfversållade med ordnar och utmärkelser, hafva öfverflöd på de finaste rekommendationer.
De hafva verklig verldsvana, äro salongernas prydnad, lefva högt, älska extravaganser och strö penningar omkring sig.
Dessa stiga högt.
De vinna genast från början insteg i våra finaste kretsar, blifva presenterade på hofvet, äro tongifvande under säsongerna, stå på förtrolig fot med regeringsmedlemmarne och kunna understundom rent af spela en viss politisk rol.
Några särskilda exempel på dessa slags svindlare behöfva ej nämnas; deras förekomst lär väl ändå ej kunna förnekas af någon, som det ringaste följt med stockholmslifvet.
Deras fall är fruktansvärdt, ofta icke värst för dem sjelfva utan för dem, hvilkas nästan otroliga blindhet då blir en visa för alla.
Men – och detta är det egendomligaste – så fort en dylik öfverraskande katastrof upphört att vara dagens samtalsämne, äro alla beredda att med öppna armar emottaga en ny, kanske än farligare svindlare.
Huruvida Felix Brauner kunde räknas till nyssnämda kategori af utländingar, må tills vidare lemnas osagdt.
Att ingen misstänkte det, är åtminstone säkert.
Och hvarföre skulle man misstänka honom?
Om han utgifver sig för adelsman, så hade man ej behöft betvifla det; ty med hans aristokratiska kynne väckte det tvärt om förvåning att ett litet »von» saknades framför hans namn.
Om han utgifvit sig för doktor eller professor, så motsvarade hans bildning en dylik titel.
Det låg något så rättframt i detta »herr Brauner», »grosshandlar Brauner», och sedermera »konsul Brauner», att det, när det bars af en sådan man, måste ingifva förtroende.
Han talade icke om sina utmärkelser, och dock hade han vid flera tillfällen visat att han ej saknade sådana.
I hans umgänge spårades den verkliga bildningens anspråkslöshet.
Endast någon gång, då talet kom att beröra den yttre politiken, hade det händt, att han i tankspriddhet låtit undfalla sig orden »min regering», men äfven detta med så blygsamt frånkännande af allt deltagande i ministeriella angelägenheter, att de som hört honom känt sig öfvertygade att Brauners flyttning till Stockholm hade »högre ändamål.»
Hvarför hade han annars kommit?
Hvarför hade han annars vunnit insteg i crême de la crême’s kretsar?
Det föll ingen in att i stället för dessa »hvarför» fråga »hur».
Man skulle då hafva svarat, på första frågan: »som en typisk ädling, lysande och med en indisk nabobs rikedom», och på den andra?
Ja, hvad sade man sjelf i dessa kretsar?
Herrarne:
»en bottenrik man denne Brauner», och damerna: »o, hvad han är vacker, hvad han är vacker!»
Och båda parterna baserade sina omdömen på ursäkten, att han kommit hit för »högre ändamål.»
Men man visste ju ingenting alls om dessa!
Skulle man vetat något, då vore Brauner i all sin öfriga glans en dålig diplomat.
Man är inte indiskret i dessa kretsar.
Man går inte burdus på en person och frågar:
»hvem är ni? hvad har ni här att göra?
Man skickar inte till en juridisk byrå, för att underrätta sig om dens eller dens affärsställning eller soliditet.
Hvar och en som har den lyckan att genom bördens och börsens förenade egenskaper tillhöra la haute volée skall kunna upplysa om – och detta är så märkligt, att det förtjenar att antecknas – att dit kommer ingen, som inte hör dit.
Nå, man visste ju dessutom mycket om Brauner.
Mycket, som han skulle kunnat bekräfta, om han velat tala om sig sjelf.
Men han var nu en gång så blygsam rörande sitt eget jag, att man nästan fruktade, att han skulle förneka en sak som alla kände till.
Eller voro icke dessa »fakta» nog talande:
Brauner hade haft enskild audiens hos konungen kort efter sin ankomst till hufvudstaden.
Hans majestät hade dervid sjelf underdånigst rekommenderat honom till en af de uppvaktande kavaljererna.
En kort tid förut hade suveränen i en liten aflägsen stat funnit sig föranlåten att öfversända en orden till konungen.
Sammanstälde man nu dessa obestridliga sakförhållanden, så framginge det deraf, att man icke allenast kunde lemna Felix Brauner tillträde till salongerna utan äfven att man dermed handlade efter »en mycket högt uppsatt persons» allernådigste vilja.
Ty den, som nu ej såge klart, han vore ej född till diplomat.
Hvarifrån var Brauner?
Från Tyskland.
Hvem bestämde egentligen öfver den lilla aflägset belägna statens öden?
Tyskland.
Bedrog man sig kanske?
Efter någon tids vistelse i Stockholm utnämndes Felix Brauner till generalkonsul för en stat, hvars affärer, vare sig merkantila eller politiska, med Sverige-Norge just ej kräfde ett specielt ombud här.
Nå, hvem var väl den statens sjelfskrifne bundsförvandt?
Jo, Tyskland, alltjemt Tyskland!
Och i skyddet af societetens sjelfinbillade föreställningar om honom skötte Brauner sina nöjen.
En sällsam företeelse var han.
En menniska, som oemotståndligt tjusade alla.
Naturen hade i sällsynt mått öfverhopat honom med all den rikedom, som i sjelfva personligheten gör en mensklig varelse tilldragande för andra.
Hans kroppsliga företräden motsvarades af briljanta förståndsgåfvor, utvecklade af omsorgsfull uppfostran, resor och umgänge med bildade personer.
Men bakom den glänsande ytan, så väl beherskad, att ingen misstänkte dess tillvaro, låg en gränslös egoism.
Han hade ingen känsla för andra, endast för sig sjelf.
Att vara till för att njuta!
Se der, hans lifsåskådning!
Hvad den blef farlig denna oerhörda egoism, som reglerades af hans hyperraffinerade smak och nyckfullhet, hans bildning och ursprungliga konstnärsanlag!
Hade han blifvit född fattig, skulle han med våld tillegnat sig de njutningar han åtrådde, han skulle mördat, stulit, skändat för att tillfredsställa sin njutningslystnad.
Nu syndade han väl lika mycket och blef kanske farligare genom den lätthet, hvarmed han kunde nå allt hvad han önskade; men man märkte det ej, man ville ej märka någonting bakom den vackra masken.
Det måste bo fullkomlighet i den själ, som blickade ut genom hans drömmande ögon, som talade med hans melodiska organ, som så fullständigt bedårade alla, såväl män som qvinnor.
Lättsinne och slöseri!
Verlden har lätt att förlåta dessa dödssynder.
Kanske just derför, att de äro upphofvet till de andra, värre, oförlåtliga lasterna!
Hade Felix Brauner redan i sin natur anlag för denna lifsåskådning, så hade hans uppfostran och bildning, smak och konstnärssinne bidragit att fullborda formuleringen af principen sålunda:
»för att njuta det bästa af lifvet!»
Det bästa!
Något annat fanns ej till för honom.
I hans vanor ingick ej konsten att umbära, att försaka.
Och sjelfva njutningsbegäret höll honom uppe, hur underligt detta än kan låta.
Han fruktade ej döden; men deremot erfor han en barnslig räddhåga vid tanken på, att han möjligen en dag skulle känna. sig öfvermätt på njutningen eller – ännu värre – kanske känna saknad af medlen att tillfredsställa sina begär.
Derför var han måttlig.
Det är heller icke i qvantiteten utan i qvaliteten njutningens största retelse ligger.
En god cigarr rökt långsamt skänker alltid större njutning än tio medelmåttiga, uppblossade med feberaktig brådska, några glas ypperligt vin tillfredsställer mera än ett rus af sämre vara.
Så som han njöt af kärleken njöt han af detta lifvets yppersta njutningsmedel, långsamt, måttligt, raffineradt.
Liksom hans våning var den elegantaste, hans toalett den modernaste, hans bord det läckraste, hans viner de yppersta, hans cigarrer de dyraste voro hans älskarinnor de skönaste, hans umgänge det i den samhälleliga rangskalan förnämsta och hans nöjen de mest utsökta.
Se der i korthet en ytlig karaktäristik af konsul Felix Brauner!
Det var klart, att en sådan man som
Brauner behöfde enorma inkomster för att följa sin lifsprincip.
Och han behöfde så mycket mera som sjelfva penningarne utgjorde hans förnämsta, han mest rafflande njutning.
Han var girig för att kunna slösa.
Med en omtänksamhet, som stod i strid mot hans lättsinne, ehuru den hade sin orsak just häri, skaffade han sig inkomstkällor, om hvars tillvaro hans umgänge hade liten eller ingen aning.
Dessa kallade han skämtsamt sina »hemliga fonder».
Dock var det ej på dessa han lefde.
Hasardspelet i de fina klubbarne och börsspekulationerna bekostade hans nöjen och dyrbara lefnad.
Att spela, att på ett kort, på ett anbud riskera en hel förmögenhet, detta var ett utsökt nöje.
Hur många gånger hade icke en sådan spekulation tillfört honom rikedomar, som kunnat bereda en annan oberoende för en hel lefnad?
Men turen är icke alltid den djerfve huld.
Brauner förlorade stundom.
Då togos de hemliga fonderna i anspråk.
De voro för små, att tagas med i räkningen eljes.
Men då de stått på tillväxt, under den tid spellyckan gynnade Brauner, kunde de, när de behöfde användas, uppgå till ganska ansenliga belopp.
En af desssa hemliga fonder var hans en gros-affär.
Egentligen kunde denna väl ej kallas hemlig, då den drefs i Brauners namn och han sjelf i egenskap af chef för densamma var en af börsens mest populära personer.
Han »gjorde» i stenkol, bränvin, spanmål, oljor etc.
Det vill säga sådana varor, som spela den mest framstående rolen i verldsmarknaden.
Men denna synliga afdelning af affären tillhörde i sjelfva verket börsspelet och ej verkligheten.
När han sålde ut t. ex.
100,000 tunnor spanmål, så hade han detta hvarken på lager eller i kommission.
Spelet gäller heller icke varan.
Man spekulerar på hausse och baisse.
Prisskilnaden är vinsten.
Den synliga delen af affären gaf honom eller ruinerade honom på ordentligt bokförda hundratusentals kronor årligen.
Hans en gros-affär hade likväl en fullt hederlig afdelning i vida mindre omfattning och upptagande artiklar, som på börsen nämdes så ringaktande, att
Brauner på den grund fann det förmånligast för sig, att ej skylta med dem.
Hans handel med kortvaruartiklar och nürnbergerkram afkastade ett netto af trettiofem tusen kronor årligen.
Felix Brauner hade länge önskat att uppbringa denna reservfond till femtiotusen kronor såsom en »jemnare» summa; men affären höll sig envist vid de trettiofem, som motsvarade omsättningen i Sverige.
Nya afnämare kunde ej anskaffas och de gamla kunde ej forcera afsättningen högre.
Han hade för någon tid sedan börjat en alldeles ny afdelning af affären, en fabriksrörelse, som ej förorsakade honom något besvär, som ej neddrog honom i börsmatadorernas ögon eller stötte de nogräknade förnämiteterna i hans umgänge.
Detta var en affär, som hade sitt säte på annan ort, som skötte sig sjelf, och som drefs i annat namn.
Fabriksrörelsen drefs ännu så länge blott på försök, men Brauner hoppades dock att denna, om den blefve väl skött skulle kunna utvidgas och lemna ökad afkastning år från år.
Brauner behöfde för att gifva fart åt denna fabriksrörelse var en lämplig person att sköta den.
Han måste hafva en man med fackkunskaper och talang, en person, som ej vore öfverdrifvit nogräknad, när det gälde att föra ett företag framåt, som han kunde lita på fullkomligt och som han i händelse af behof kunde hafva helt och hållet i sin makt.