Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rakel tyckte, att det var något, som sjönk inom henne, och dock gick ju nu resan till hemmet.
Per satt och väntade på kuskbocken.
Han hade krympt ihop, blifvit gammal och brun i ansigtet.
Han helsade med en liten rörelse af piskan, nickade och sade: »Välkommen hem», men på ett alldeles stillsamt sätt, som om Rakel på sin höjd skulle ha varit borta i åtta dagar.
Hon satte sig upp och fick sina reseffekter inpackade, så gaf hästen till ett ryck, och i väg bar det.
Ju längre de kommo ut på slätten, dess långsammare gick det.
Hästen hade också blifvit gammal.
Ibland stannade den helt och hållet och sköt manen fram och tillbaka, som om den ville säga: »Hvad är det här för slag?
Ha vi inte nog af det vanliga, dagliga arbetet, skall man nu också gå efter ångbåtspassagerare och koffertar?»
Rakel tyckte, att vägen aldrig tog slut.
En pinsam, tryckande känsla, som hon hade öfver hjertat, tilltog med hvarje fjerdingsväg, hjertslagen gjorde riktigt ondt; men så krökte sig vägen, och hon såg bergknallen med barrskogen, hvarunder prestgården låg, och plötsligt föll det tunga bort från bröstet, hon andades lätt, hjertat slog häftigt och väntansfullt — hon böjde halsen långt framåt, — ja der — der vid grinden stod far!
Det var två år, sedan hon sett honom, men han hade icke förändrat sig så mycket.
Något mörkare i hyn, något hvitare i håret kanske, men annars var han rak som förr, ögonen sågo klara och nu så glada ut.
Pipan höll han tänd i handen.
Han öppnade grinden och viftade och gick de få steg, som ännu voro qvar, bakom vagnen upp till gården.
Rakel vände sig om; han torkade sig med rockärmen i ögonen.
Mor stod på trappan.
Hon hade blifvit så fet, så stor och röd i ansigtet, att Rakel kände liksom en liten stöt i det första ögonblicket hon såg henne; men det gick genast öfver, och hon låg nu i mors armar.
Frukostbordet var dukadt med allt det bästa, huset förmådde.
Fadern lade oupphörligt stora portioner af allting på Rakels tallrik och nickade leende.
Modern sade:
»Ja, berätta oss nu om allting», och frågade om det ena och andra.
»Hur skall jag kunna tala», sade Rakel, »med munnen så här full?»
Hon log och hade tårar i ögonen.
Hon var hungrig och mätt, glad och bedröfvad, tacksam och olycklig — allt på en gång, och så snart måltiden var slutad, sprang hon upp på sitt lilla rum.
Hon kastade sig der framstupa på sin säng och låg alldeles stilla.
Hon tänkte icke, hon grät icke, hon knappast andades.
Hon låg alldeles orörlig, som om hon varit ett dödt ting, och väntade på, att något nytt och oväntadt skulle ske.
Fönstret stod öppet.
Syrendoft och bofinksång trängde in i rummet med solstrålarna.
Rakel hvarken hörde eller såg; hon låg alldeles stilla och lät det strömma öfver sig; men så hörde hon moderns steg i trappan.
Hon steg upp, tvättade sig i ansigtet och började ordna sina saker— —
Och så började åter lifvet i hemmet.
Modern ville sätta Rakel in i allting, och hon följde tåligt med, försökte att få intresse för det och hjelpte till med allt, hvad hon kunde.
För resten var det ju icke alls hennes föräldrars mening, att hon icke skulle måla, nej, tvärtom!
Det skulle glädja dem så mycket, om hon ville fortfara med sitt intresse för detta arbete, som dock redan hade kostat ganska mycket.
Ungefär en månad efter sin hemkomst satte hon upp sina färger på paletten, gick ut bakom ladugården och började med ett parti emot slätten, som hon länge haft lust att måla; men när hon suttit ett par timmar vid sitt staffli, kom modern och bad henne gå med till hönshuset.
Rakel frågade, om det var nödvändigt, och märkte då, att modern icke tyckte om, att hon icke genast kom med.
Så var det nästan hvar gång, hon försökte måla.
Ibland var det modern, ibland fadern, som kom och ville ha henne med sig, än i trädgården, än på fältet, ibland till en liten promenad, ibland till ett handarbete.
Först svarade
Rakel nej, men såg, att detta icke blef väl upptaget; sedan blef hon ond — på det sätt hon blef ond, tyst, mörk, ovänlig, — men då hon såg, hur detta smärtade föräldrarne, tog hon upp staffliet på sitt rum, gömde färgerna och torkade af penslarna.
»Du målar inte mera», sade fadern en dag.
»Åh nej, det kan vara det samma», svarade Rakel.
Hon satt och fållade lakan vid fönstret.
Hon såg icke glad ut, utan hade detta dunkla, nästan hotande uttryck öfver pannan och ögonbrynen, som hon fick, när hon gick och sörjde.
»Och hvarför kan det vara det samma?» frågade fadern och tog pipan ur munnen.
»Fins inte också här vackra saker att måla, och du har ju din frihet?»
»Jag kan inte måla, när jag ständigt blir afbruten», sade Rakel och sydde raskt med lång tråd.
»Afbruten?» sade fadern, »kan du inte tåla, att dina föräldrar tala till dig eller önska, att du också ville deltaga litet i deras arbete och intressen?
Vi ha bara dig, och vi ha saknat dig så länge.»
Rakel såg upp; det stod stora, svällande tårar i hennes ögon.
»Jo, söta far, jag förstår det så väl», sade hon, »men ser du, jag kan inte dela mig i två delar, och nu vill jag helst helt och hållet tillhöra er.»
Hon reste sig upp och kastade med häftighet armarna om sin fars hals.
»Men detta tycker jag inte om», sade fadern.
»Också vi andra måste ju dela oss både i två och i många delar.
Ingen har rättighet att vilja ha hela sin tid för sig sjelf.»
»Nej, jag vet det, jag vet det», utbrast Rakel, »jag vet, att jag är så dum och så stygg och så ensidig; men jag tror aldrig, att jag blir annorlunda, och nu vill jag bara lära mig att vara er lydiga, snälla flicka.»
Sommaren gled framåt och uppvaktade med ständigt nya härligheter, till dess den största bravurarian kom med rosorna och jordgubbarna.
Rakel var ute så mycket som möjligt.
När icke hennes mor eller far önskade hennes närvaro, ströfvade hon omkring öfverallt.
Hon målade icke, hon bara såg, — såg på alla dessa färger, allt detta ljus och dessa skuggor, alla dessa trolska förvandlingar, som himlen företar med jorden, allt efter som den omhöljer eller afslöjar sig.
Om dagen målade Rakel aldrig, men när hon om aftonen slöt ögonen, blandade hon alla slags smältande färgstämningar, komponerade landskap i dimma och solsken, lät unga, smärta träd växa upp, skakade blommor öfver ängarna och höljde det fjerran liggande i blåaktiga dimmor, och när hon sedan föll i sömn, målade hon — målade med raseri hela natten och vaknade förundrad, nästan förfärad öfver, att hon i verkligheten ingenting hade gjort.
Då och då fick hon bref från sin förnäma väninna.
Hon hade också sjelf skrifvit till henne ett par gånger, och fastän brefskrifning icke var hennes sak, hade dock just det knappa, det förtegna i hennes bref gifvit friherrinnan ett klart begrepp om, huru det stod till med henne.
Hon skref tillbaka:
»Min Rakel!
Jag ser nog, hur det är med dig; och så kan det icke fortfara.
Du hör till dem, som icke kunna tjena två herrar, och du skall icke förråda din första kärlek.
Hos dig är konsten det väsentliga, ditt egentliga jag, och du kan då icke göra annat än att lyda.
Det är blott en sak, som är starkare än konsten, och det är kärleken — åtminstone för somliga.
Jag kunde icke betänka mig i valet, då jag stod framför det.
Du har ännu intet val, du har konstens befallning att följa.»
Rakel brände upp detta bref.
Ett par dagar derefter gick hon med sin far öfver fälten.
Hösten stod för dörren, och det började bli kallt.
Hon drog sjalen tillsammans omkring sig och gick med raska steg vid sidan af fadern.
Himlen var grå; tunga, regnfylda skyar gledo helt nära jorden.
Slätten såg så torr, så fattig, så glädjelös ut.
När solen, denna idealiserande makt, var borta, hvad blef det då af denna lidande natur?
Det såg alltsammans så hårdt, så hopplöst ut.
»Nu kommer vintern snart», sade fadern.
»Sista vintern sutto vi så ensamma.
Nu blir det en annan sak, då vi ha dig hos oss.
Du skall få se, hur trefligt vi ha under de långa vinteraftnarna, när vi sitta vid lampan.
Jag ser, hur godt vi sitta, du och mor med edra handarbeten i soffan, och jag vid sidan med en tidning eller en bok.
Det gör ingenting om det stormar och regnar utanför, vi ha det så godt inomhus ...»
Hon såg bort emot Bråviken, som var svartgrå, och der mörka böljor vältrade sig.
Blåsten slog henne i ansigtet och kastade hennes bara hår öfver pannan.
Hon strök bort det och suckade.
»Du suckar?» sade fadern; »tänker du inte med glädje på att stanna hos oss i vinter?»
Rakel böjde hufvudet.
Det smärtsamma, mörka öfver hennes panna och ögon blef så starkt.
»Du ser ut, som om du vore dömd till döden», sade fadern och kastade en hastig sidoblick på henne.
»Du vet likväl, att för oss är din närvaro det bästa, vi ha här i verlden.»
»Derför stannar jag ju också hos er», sade hon sakta.
»Bara derför?» frågade fadern.
»Har du sjelf ingen glädje af det?»
»Jag är rädd för, att jag kommer att längta så mycket», svarade Rakel.
»Efter hvad då?»
»Ack, efter mitt arbete, efter att se de andra måla, efter att lära mig något.
Nu är jag ännu ung, nu kunde jag ännu lära mig så mycket, — sedan ...!»
»Jag tror, att den der målningen rent af förhexat dig», sade fadern med ovanligt hård stämma.
»Det måste vara någonting galet med det der.
Allt sådant, som till den grad väcker ens lidelser, att man för dess skull glömmer och försummar sina främsta och heligaste pligter, kan inte vara rätt.
Det hör till en verld — jag vet inte hvad jag skall kalla den — en trollverld, som man helst skall undfly i tid.»
»Ja, far, jag är visst redan förtrollad», sade Rakel, »och det hjelper visst inte längre, att du läser öfver mig.»
Fadern såg åt sidan med en genomträngande blick.
Var det hån, — var det en fräck utmaning, som slungades emot honom af hans eget barn?
Men hon gick der med ett uttryck, så bedröfvadt, så nästan förtvifladt, att han stannade.
»Du ville helst resa bort igen?»
»Ja», sade hon knappt hörbart.
»För alltid?»
»Ja, för att alltid måla, för att arbeta och blifva någonting dugligt.»
»Och aldrig komma hem till oss igen?»
»Jo, jo», utbrast hon.
»Jag skulle komma ofta och med en sådan glädje, om jag bara visste, att jag finge resa igen, — alltid finge resa igen.»
Fadern svarade icke.
Han gick med hastiga steg, och nu kom ett häftigt regn flygande från sidan med stora, hårda droppar, som afbröt deras samtal.
Då de kommit under tak och skulle skiljas åt, frågade Rakel:
»Far, är du ond på mig?»
»Inte ond», sade han, »nej, inte ond, men jag är bedröfvad.»
Säden var mejad, och fälten voro bara.
Efter mycket regn blef himlen ändtligen klar, och den blef klarare för hvar dag.
Det var, som om den lyfte sig i en oändlig, skinande renhet, som hvälfde sig högt öfver jorden.
Luften var så lätt, så damfri.
Alla ljud hördes så klart långt bortifrån.
Rönnarna skeno helt och hållet i purpur, lönnarna voro skarlakansröda och guldgula.
Eken stod i en bronsgyllene prakt, björkarna voro behängda med dukater.
Ett och annat träd var ännu grönt, af en genomträngande, skinande grön färg, och i trädgården lyste mellan det vissna löfvet dalior i prålande färger, och frukten började rodna på äppelträden.
Flyttfoglarna drogo bort i långa perlsnören, högt, högt uppe, mot ett obekant fjerran.
Det började blifva så stilla.
Arbetet var slutadt på fält och ängar, och arbetet inomhus hade ännu icke börjat.
Det var som en paus mellan två lifsåldrar, — en paus, då menniskorna ha tid att tänka, tid att se efter den sommar, som slutat, och i tankarna upprepa för sig sjelfva hela dess lycksalighet.
Rakel stod ute vid grinden och såg utåt.
Der kom postkarlen.
Han kom långt borta, som en liten prick, kom närmare och närmare.
Nu såg hon hans blå kavaj, väskan öfver axeln.
Det var ett bref till Rakel.
Det var från friherrinnan, och deri stod:
»Om åtta dar resa vi söderut.
Doktorn vill, att min Charles skall tillbringa en vinter i Nizza, efter som han nu i flere år gjort mig ängslig genom att hosta, så länge snön ligger.
Nu säger jag dig, att jag vill ha dig med.
Du följer med oss till Alperna, sedan ger jag dig, hvad du behöfver, och släpper dig lös; flyg då, hvart du vill, och blif borta till våren, — eller längre, om du vill.
En annan gång kan jag kanske inte göra det; säg derför inte nej!
Jag ber dig derom, jag uppmanar dig dertill.»
Rakel blef alldeles kall, då hon läste detta bref.
Hon var först nära att utbryta i ett skri, ett jubelskri, men omöjligheten, den absoluta omöjligheten stod senast framför henne.
Hon vek ihop brefvet och gick långsamt upp till byggningen.
Men hon gömde icke brefvet; hon lade det öppet i sin sykorg, som stod midt på bordet i förmaket.
Hon fortfor att gå ute, fram och tillbaka, upp och ned, men ingenstädes kunde hon få ro.
Hon tog en bok och läste sida upp och sida ned utan att förstå ett ord.
Så gick hon upp på sitt rum och satte sig att sy.
Hon sydde med en otrolig fart, fastän handen darrade.
Ja, med en sådan eld invärtes kunde handarbetet snart vara färdigt.
Derpå reste hon sig igen och knäppte upp sin klädning; hon kunde icke få luft, hon skakade i hela kroppen.
Så gick hon ned till middagen.
»Hvad du är blek i dag!» sade modern.
»Är du inte frisk?»
»Åh jo», sade Rakel, »det är ingenting.»
Då de sutto vid kakelugnen i skymningen, sade fadern plötsligt:
»Nå, Rakel, reser du?»
»Hvad menar du, far?» frågade hon.
»Jag har läst det der brefvet, som låg öppet i din korg.
Det är ett stort anbud.»
»Hon har alltid varit så god emot mig», svarade Rakel.
»Ser du, mor», sade presten till sin hustru, »den förnäma damen, om hvilken Rakel så ofta har talat, skrifver till henne och föreslår henne att resa med till Italien.»
»Till Italien!» utbrast modern. »När?»
»Nu, om åtta dar.»
»Ja, det kan naturligtvis inte komma i frågan», sade modern och lutade sig tillbaka i stolen.
»Hvad säger du, Rakel?» frågade fadern.
»Jag stannar naturligtvis», svarade Rakel.
Det röda skenet från elden upplyste Rakels ansigte, der hon satt framåtböjd, med hufvudet stödt mot händerna och armbågarna på knäna.
Fadern satt längre tillbaka i mörkret.
Han satt hela tiden och såg på detta ansigte med de mörka, melankoliska ögonen, det oroliga håret öfver den molnfylda pannan och denna stränga mun med sin böjda linie.
Modern sof.
Då det skulle läsas högt om aftonen, bad Rakel att få läsa; sedan satte hon sig till att sy på en klädning åt modern.
Klockan tio skildes man åt som vanligt.
Rakel kunde icke sofva.
Hon stod länge vid fönstret och såg ut på den mörka himlen, som var alldeles öfversållad med gyllene stjernor.
Från trädgården gledo strömmar förbi med lukt af visset löf och mogen frukt, blandad med doften af en och annan reseda.
Då hon ändtligen släckte ljuset och lade sig, tyckte hon sig höra steg, som oafbrutet gingo upp och ned, upp och ned.
Faderns arbetsrum låg rakt under hennes kammare.
Var det han, som gick så oroligt halfva natten?
Innan Rakel släckte ljuset, hade hon tagit fram friherrinnans bref för att läsa det ännu en gång, men hon betänkte sig, ref det i bitar och kastade det i kakelugnen.
Men hon mindes hvart ord i det, och hon läste upp det för sig sjelf den ena gången efter den andra, medan hon låg i mörkret och lyssnade till de aldrig hvilande stegen der under henne.
»Bara dessa åtta dagar vore förbi!» tänkte hon.
»Sedan skall det väl bli bättre.»
Då hon kom ned nästa morgon, bad fadern henne komma in i hans rum.
Han såg så allvarlig ut, att hon blef alldeles förskräckt och följde honom med klappande hjerta.
»Min flicka», sade han, då han stängt dörren efter sig och åter började gå fram och tillbaka på golfvet.
»Jag har tänkt på dig i natt, jag har bedt Gud om råd, och jag vet nu, att du skall resa.
Ja, skrif till din väninna, att du följer med.»
Rakel stod mållös.
Hon hade knäppt ihop händerna och såg spändt, förskräckt på sin far.
»Det är, som jag säger», fortfor han.
»Du skall resa.
Du blir aldrig lycklig här — här hos oss.»
Han tog ett par starka bloss ur pipan för att få rösten lugn.
»Och man har inte lof att taga sina barns lycka ifrån dem för sin egen skull.»
»Men, far, jag håller så mycket af er», sade Rakel, som ännu stod med hopknäppta händer och såg ut som en förbryterska.
»Jag vet det, — jag vet det, mitt barn», sade presten och lade sin hand hårdt på hennes skuldra.
»Men du tycker mera om att måla.»
Hon slog ned ögonen och mumlade sakta något, som hon sjelf icke visste hvad det var.
»Du skall resa», sade fadern, »och så skall du riktigt arbeta, riktigt på allvar, ty, ser du, nu skall det bli allvar.»
»Du menar, far — — ?»
»Jag menar, att det nu skall bli ditt lifs arbete att måla; får du någon tid öfver, — så — så — tror jag, att du ger den åt oss.»
Rakel föll honom om halsen och brast ut i gråt.
Hon grät länge och häftigt och böjde sig sedan ned och kysste sin faders händer.
»Ack, far, du har räddat mig», sade hon blott.
»Och nu skall jag gå in och tala med mor», sade han.
»Hon blir väl litet öfverraskad.»
Mor Mina blef i hög grad öfverraskad och ville först alldeles icke gå in på saken.
I synnerhet detta, att det skulle vara om åtta dagar, pinade henne — om åtta dar!
Man kunde ju inte få något färdigt på en så kort tid, och dessutom kunde hon just nu icke alls få någon till hjelp med sömnaden.
Men hon föll snart till föga, som både fadern och Rakel på förhand visste, och kofferten blef packad.
Det var en bländande solskensdag, då Rakel skulle resa.
Det var som en söndag, och ändå var det alls icke söndag.
Allt var så stilla, så soligt och doftande.
Rakel omfamnade sina föräldrar till afsked.
»Ja, min lilla flicka», sade modern, »vi bli så gamla nu, och jag kunde så väl behöfva dig.
Hur skall det gå med mig här ensam, då jag nu har vant mig vid att ha dig hos mig?
Men du kommer väl igen — snart igen för att stanna här?»
Rakel såg hjelplös på sin far.
»Rakel kommer, när hon kan», sade fadern.
»Ser du, mor, hade vi haft en son, så skulle han nu varit tvungen att resa ut ifrån oss och börja arbeta på egen hand.»
»Ja, men hon är en flicka», afbröt modern.
»Ja, men en flicka, som Gud har gifvit lust och anlag för en bestämd sak, och du mins nog, hvarför vi ville kalla henne Rakel.
Det trofasta namnet skulle betyda, att hon skulle vara trofast mot Gud och mot sig sjelf — mot sig sjelf, lilla mor!»
»Och mot er, mina älskade», sade Rakel.
Fadern kysste henne.
Och så for Rakel, och de gamla stodo vid grinden och sågo efter trillan, så länge de kunde se Rakels röda sjal.
Hon reste sig upp i vagnen och viftade åt dem, — och så krökte sig vägen.
Det kom flere bref från Stockholm och under den första delen af resan från Rakel; men det första långa brefvet var dateradt
»Como den 20 oktober.
I Luzern skildes jag från mina vänner.
Jag reste med ångbåten till Fluelen och med diligens öfver S:t Gotthard.
Det var regn och dimma, ett fuktigt, svårt väder, och värre blef det, ju högre vi kommo upp i snöns och isens regioner.
En tjock slöja täckte allt, och blott dånet och larmet från de oändligt många vattenfall och floder, som brusade oss förbi, gaf lif åt denna stora, döda stenverld.
Vi sofvo deruppe i Andermatt, och nästa morgon — det var ännu natt — fortsatte vi resan.
På toppen af berget blefvo de många hästarne frånspända, blott två friska hästar sattes för vagnen, och så gick det nedåt.
Efter en half timmes färd voro alla dimmorna liksom bortblåsta.
Himlen var ett enda strålande blått.
Högt uppe lyste Furcas glacierer rosenröda i solen, vid sidan af vägen dansade Ticino med hoppande kast ned mot dalen.
Det låg der nere, det förlofvade landet med kastanjeskogar, vigner, skummande vattenfall, aqvedukter och broar, med hvita landtgårdar och trädgårdar, fulla af röda blommor.
Det var Italien!
Ack, mina älskade föräldrar! — — — »
Sju flickor.
Utanför föll vintersnön tyst och enformigt.
Ett hvitt, dödt ljus, hvari solen icke hade någon del, föll in genom de stora fönstren till ett af skolrummen, der ett tjog unga flickor sutto och väntade på läraren i svenska, som skulle komma för att gå igenom deras svenska temata.
Hvar och en af flickorna hade fått sin kriabok, och alla voro ifrigt sysselsatta att genomgå det skrifna och observera rättelserna, innan läraren kom.
Med rödt bläck hade den försummade kommateringen blifvit tillsatt, ord voro öfverstrukna och andra tillsatta, stora frågetecken i kanten och hotande »Obs!» väckte oroliga aningar om stora dumheter hos de unga skribenterna.
En af dem såg med förskräckelse, hur alla hennes tolf tätskrifna sidor sågo ut, som om de vore ett minne från Stockholms blodbad, ty så flöt det röda bläcket öfver all den svarta skriften derunder.
Det var en flicka på omkring sjutton år, icke lång till växten, men bredaxlad och stark.
Hon hade ett par goda, skälmaktiga ögon, en bred panna, hvaröfver det tjocka bruna håret var deladt och föll i två tunga flätor ned för ryggen, en liten, trubbig näsa och en solbränd, varm hudfärg.
Munnen var temligen stor med små fasta och hvita tänder, och i kinderna syntes två gropar.
Sofia Lindholm var en glad och präktig flicka, men hon utmärkte sig icke i något af skolämnena, och den svenska skrifningen var i synnerhet en stötesten, som hon med säkerhet stupade på, hur länge hon än satt under de långa vintereftermiddagarna och tuggade på sin penna i sitt lilla rum hos den fru, der hon var inackorderad.
Hennes hem var på en stor herregård på landet, och hon skulle nu endast under ett par år fullända sin uppfostran i den bästa skolan i staden, och hon arbetade ärligt, så godt hon kunde.
Men midt i en fransk öfversättning kom hon att tänka på hönsen der hemma.
Hon undrade, om den grå perlhönan hade börjat lägga ägg, eller om den stora tuppen hackade den lilla ryska, — och alla de franska oregelbundna verben blefvo plötsligt mer sammanblandade än någonsin förut.
När hon läste kyrkohistoria eller bibelhandbok, kommo tankarna på den nya separatorn snurrande in bland alla irrlärorna, så att de flögo om hvarandra, och midt i något utvaldt poem, som läraren i svenska läste högt, kom hon att längta efter sin häst, så att hon fick tårar i ögonen.
Läraren trodde först, att hon var gripen af poesien, och bad henne då och då att i korthet och på prosa upprepa hvad han hade läst, men då blef hon blossande röd, vände ögonen hjelplöst åt alla håll och röjde tydligt, att hennes tårar hade gält något helt annat än Tegnérs solsång.
Lärarne ansågo henne vara mycket dum.
Att hon arbetade och var flitig hade man allt förtydliga bevis på för att kunna gifva henne annat än goda betyg för uppförande, men det var också det enda ab hon lyckades förvärfva sig.
Kamraterna höllo deremot alla af henne.
Hon var en så hjelpsam och vaken kamrat.
Hade någon glömt sin bok, så var det alltid Sofia Lindholm som sade:
»Här är min»; behöfde någon en blyertspenna, en knappnål eller ett plumppapper, hade Sofia sett det, innan de bedt henne derom, och räckt fram det med en munter nick.
Det kunde aldrig hända henne, att hon hade chokoladkakor eller knäck utan att dela med sig åt alla kamraterna, så långt det räckte.
Hon sqvallrade aldrig och var aldrig ovän med någon.
Hon hade icke någon mycket intim vän, ty hennes bästa vänner voro barndomskamrater från landet, prestens och skollärarens döttrar — de sistnämnda voro nio, som väntade henne vid ferierna —, men det fans en af kamraterna, som hon beundrade och som hon gaf flere bevis på sin tjenstaktighet än alla de andra.
Det var klassens förklarade gunstling, den lilla Berta Anderson.
Hon var också mellan sexton och sjutton år, men mindre än de flesta andra flickorna i klassen.
Hon var enda dottern till en mycket rik bryggare, och hon gick alltid mycket fint, om också icke så särdeles smakfullt klädd.
Hon hade ett litet rundt ansigte med en liten näsa och en rosenröd, mycket liten mun.
Ögonen voro stora och klart blå, något utstående, men glänsande och granna, med långa ljusa ögonhår.
Pannan var rund och krithvit, och hon hade det största håret i hela klassen.
Det var en väldig tjock, ljus fläta, som hängde ända ned på skolbänken, och som nästan såg ut, som om den var för tung till det lilla hufvudet.
— Utanpå hufvudet fans det mycket, men det fans dess mindre inuti.
Lilla Berta Anderson hade hvarken uppfunnit krutet eller något annat.
Hon var så dum, som ungefär en sådan liten söt flicka kan vara, men det var, som om aldrig någon riktigt kunde märka det.
Hon var så utomordentligt artig och väluppfostrad och hade alla sina saker så fint i ordning.
För lärarne och lärarinnorna neg hon så djupt, och mot alla kamraterna log hon så mildt med sin lilla söta mun.