Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Han, den der lilla, sluskiga, stackars handelsexpediten, det är icke möjligt!
— Jo, det är nästan säkert!
Man har funnit bref och vexlar insydda i hans kläder, som gifva anledning att tro, det han, i stället att vara kommissionär, som han säger, är hufvudman för ett af de största bankirhus i Hamburg.
— Men skulle han väl i detta fall vara så angelägen om sin andel i den Hawerfieldska förmögenheten, att vilja draga fördel antingen af ett bedrägeri eller ett ärligt vittnesmål?
Jag kan icke tro, att han är någon annan, än den han synes, en liten snål och feg och lumpen bastard af en jude och en zigenerska, — sade Alf skakande på hufvudet.
— Hvem vet?
I alla händelser tror jag aldrig, att vi få någon kunskap derom.
— Sådan han nu är, har han för oss spelat samma rol, som dessa djur, hvilka man under nattens mörker hör bullra och bråka, härma alla möjliga fruktansvärda ljud och låta oss tro, att hvarje möbel i rummet fått lif och rörelse, och när allt kommer omkring, så är det endast en liten grå råtta, som är orsaken till alltsammans.
I samma ögonblick öppnades dörren, en betjent inträdde och lemnade Astley ett kort, och denne utropade, då han kastade ögonen derpå:
— Ett bud ifrån mr Gibson, låt det genast komma in.
— Ah, är det ni, mr Wehler? — fortfor han, räckande handen åt advokatens biträde, då denne steg inom dörren, bugade sig kort, satte sin hatt på en stol och uppknäppte sin rock med denna systematiska brådska och bestämdhet, som tillhör affärsmän.
— Jag kommer för att på mr Gibsons befallning meddela er innehållet af detta papper; han trodde att det särskildt skulle interessera er med anledning af det enskilda meddelande ni gjort honom angående den förmenta lord Hawerfields död, — sade skrifvaren, som ur sin stora plånbok framtagit ett bref, hvilket han räckte Astley.
— Det har kommit oss tillhanda genom franska konsuln i Plymouth, — tillade han, alltjemt stående, under det Astley uppvecklade den skrifvelse han medfört.
— Men sätt er då, min bästa Wehler!
Ah, hvad är detta?
Han är död, min stackars Gordon! — utropade Astley bestört och sorgsen.
— Ja, han är död, och detta bref är, som ni ser, ifrån en prest på ett af de franska krigsskeppen, som ligga utanför Plymouth, hvilken på den döendes begäran meddelar hans sista ord, som voro en förklaring öfver den olyckliga och högst olagliga duell, som kostade båda deltagarne lifvet.
Det återstår icke mera något tvifvel om orsakerna till detta dubbla mord, ty så bör man verkligen kalla det, och jag är sannerligen mycket glad deröfver, ty denna förklaring skingrar den möjliga skugga man velat kasta på oss för denna olycka, — sade juristen omständligt.
Och den stackars Meyerkopf blir väl nu fri, då man fått full visshet om det misstag man begått? — inföll Alf, som äfven läst den franska prestens skrifvelse.
— Ja, naturligtvis!
Man kan icke längre misstänka honom för detta brott, men han är imellertid en mycket hemlighetsfull person, som, om jag icke helt och hållet bedrager mig, väl förtjenar att bevakas.
— Men han är österrikare, efter hvad han påstår, och han har icke här gjort sig skyldig till någon förbrytelse.
— Nej, och derför skall han naturligtvis ställas på fri fot, efter hvad jag kan tycka.
Juristen bugade sig och påsatte hatten, i det han vände sig om för att gå.
— Ni har ständigt brådtom, mr Wehler.
— Ja, för närvarande åtminstone!
Jag har derute en person, som väntar mig; vi hafva ändtligen fått reda på den gamla qvinnan, som ni såg här en afton vid floden, hvilken troligen icke är någon annan än zigenerskan Hezra, den förmente lord Hawerfields mor.
— Ah, ni har funnit henne, hvar återfanns hon då i denna ofantliga labyrint, som vi kalla London?
— Ni vet, att våra första efterspaningar helt och hållet misslyckades; hon hade redan dagen efter ert sammanträffande med henne vid Carlton-Garden försvunnit ifrån det fattighus, som upptagit henne, och man hade sedan icke sett henne, vi hafva sedermera genomsökt alla dylika inrättningar, asyler och baracker, men ändtligen tror sig den här poliskonstapeln, hvilken väntar i er tambur, hafva funnit henne på ett dårhus.
— Ett dårhus?
Ja, det är sannt, hon var ju icke klok, och det är detta, som förklarar hennes tystnad och osynlighet för sina båda söner.
— Ja, man har för ett par månader sedan funnit den arma varelsen långt utom staden halfdöd af svält och sjukdom och fullkomligt sinnessvag, men på den beskrifning jag fått, förmodar jag, att det verkligen är hon.
— Har du icke lust, Astley, att följa med mr Wehler, för att söka henne? — sade Alf lifligt.
— Nej, jag har icke tid, jag ämnar mig bort!
— Hvart då?
— Jag skall säga dig detta sedan, — sade Astley med ett drag af förlägenhet, som icke undföll hans vän, och vändande sig bort, tillade han hastigt:
— Men följ med du i alla fall!
Vi råkas här hemma senare på aftonen.
— Jag behöfver väl icke erinra er, mr Cameron, att väl förvara detta papper, det är af mycken vigt för vår bevisning, som ni finner, — sade Wehler, pekande på den franska prestens bref, som Astley ännu
höll i handen, i detsamma han och Alf gingo sin väg.
— Var lugn, jag skall lägga det här bland alla dessa handlingar, som i morgon skola återskickas till er byrå.
— Min arma vän, — sade Astley lågt och sorgset för sig sjelf, sedan han ännu en gång genomläst den korta och lakoniska underrättelsen om den stackars fransmannens död, då Alf och Wehler voro borta, — död, utan att jag ännu en gång fick trycka din hand, och troligen af brist på vård och läkarhjelp; det tyckes, som om den lilla båten blifvit misstänkt för smuggling och tagen af fransmännen, och detta var äfven det lyckligaste, men imellertid förefaller det mig, som om han skulle hafva dött för min skull, för att omedvetet undanrödja ett hinder för min framgång och bespara mig plågan af att uttränga denna Hawerfield ifrån den plats i samhället, hvartill han i hela sin lefnad trott sig äga full rättighet.
Astley kastade sig ned i soffan och stödde hufvudet i handen, försjunken i ett vemod, som likväl endast för en kort stund kunde öfverrösta det oroliga och passionerade interesse, som för närvarande upptog hela hans själ.
— Jag är glad att vi kommit in i vårt vinterlif igen, — sade lady Hamilton småleende till en af sina grannar, och flägtade litet med sin solfjäder, förtjust åt sorlet, värmen och hvimlet i sin salon denna afton, under det hon med stolthet betraktade sin dotter, den sköna mrs Fulton, som midt i kretsen af en hop unga damer lyste med en tjusningsförmåga, som ingen ens gjorde anspråk på att upphinna.
Det var tanken på denna soiré, som hindrat Astley från att åtfölja Alf och juristen för att söka den gamla zigenerskan, och man kan icke undra om han föredrog denna lysande salon framför besöket i den mörka och snuskiga tillflygten för det största och hemskaste af menskliga eländen.
Han hade likväl ännu knappt vexlat några ord med föremålet för sin beundran, men Arabellas ögon hade flera gånger träffat hans med ett uttryck, som gjorde alla ord onödiga och torftiga; han hade ingen lust att blanda sig ibland svärmen af dessa förtjusta unga karlar, som omgåfvo henne, han visste sig vara älskad och hans hjerta slog af glädje och stolthet.
För Astley var detta ett af de få och korta ögonblick i det menskliga lifvet, då vi tro oss hafva hunnit spetsen af lyckan, då ernåendet af alla våra önskningar förskräcka oss, och vi skulle vilja liksom
Polykrates göra ödet något offer för varaktigheten af vår sällhet, på samma gång vi berusas af hänryckning och segerfröjd, för att kanske i det nästa med förödmjukelse finna att alltsammans var endast en villa, ett bedrägeri, som försvann, då vi sträckte ut handen för att fatta det.
Kanhända var det en outredd dylik fruktan, som höll Astley på afstånd från den qvinna han i detta ögonblick tillbad, denna tjusande, gudomliga bild, som han icke visste om den var formad af marmor eller guld eller brons eller bly eller kanske endast simpel och värdelös lera.
Imellertid hörde han icke pratet och sorlet omkring sig, och då en modern italiensk sångerska i det samma framträdde och lät sina drillar och rullader ljuda i salonen, drog han sig undan till ett hörn, der han såg sin vän kapten Lesley vinka åt sig.
Det finns väl knappt någonting mer egendomligt, mer exklusift och onaturligt än salonslifvet, det vill säga detta lif af ytterligheter och tomt skum, och hvar finns väl större kontraster än imellan de båda olika lefnadssätten för en tarflig husmor och en förnäm dam, en handtverkare och en dandy.
Den eleganta damen lefver i ett ständigt rus, en hvirfvel af så kallade nöjen, men som hon för ingen del finner angenäma, ehuru hon icke kan lefva dem förutan; ömsom i boudoirernas parfymerade luft småpratande med kammarjungfrun om rosetter och band och spetsar och garneringar, eller i salonernas sorl under en konversation, hvars uppgift och tendens är att innebära ingenting, eller i danssalens qväfvande hetta under musikens brus, lefvande af intryck, lika nyckfulla, sväfvande och flygtiga, som dansen sjelf.
Dag ifrån dag låta de sina sinnen, exercerade af modet och lämpade efter etiketten, spela en rol, under det själen och hjertat slumra i en ständig dvala.
Befriade från alla dessa lifvets hårda och bittra omsorger, sträfvanden, försakelser, arbete, tårar och hemliga lidanden, som äro de tarfliga qvinnornas lott, utan begrepp om den ofta sublima kraften i dessa qvinnors själ, deras hängifvenhet, deras dygder och deras fel, äro de förnäma damerna icke sällan endast halfutvecklade väsenden, negativa varelser, från hvilka man aflägsnar hvarje stötande, upprörande eller sårande föremål, och till hvilka icke ens kunskapen om smärta och grymhet, elände och plågor hinna.
De få ingen aning om verldens nattsida, ty för dem har den endast solsken och blommor, juveler och dansmusik; lidandet och sorgen uppträda endast på teatern, elakheten och råheten äro alltid tragiska, och hunger och nöd äro endast anledningar till en insamling, en bazar eller ett societetsspektakel.
De lefva ett lif utan högre betydelse, och man kan derför lika litet bedöma deras värde som värdet af den bok, hvilken aldrig blifvit läst, och troligen skulle de dygder, den mildhet och det behag vi beundra i salonen försvinna som en rök eller plötsligt förändras, om man stälde dem i beröring med tunga och tröttande pligter och omsorger, en grof och föga skonsam omgifning, bekymmer och lidande, med ett ord, med den verksamma, hvardagliga och tarfliga verlden.
Dessa tjusande blommor, uppväxta i ett drifhus, tåla icke den skarpa naturliga luften; de äro konstgjorda varelser för ett konstgjordt klimat, ty under intet himmelstreck på jorden äro smärtan och lidandet okända.
Der borta vid kaminen stå ännu Lessley och Astley qvar och samtala tyst och ifrigt, under det man komplimenterar sångerskan, äter glace och utbyter triviala och tanklösa anmärkningar med ett behag och en liflighet, som om det vore det mest pikanta och interessanta man hade att förkunna.
— Du fordrar för mycket Cameron, besinna dig — sade Lessley sakta, i det han drog sig ännu längre in i hörnet.
— Jag har redan besinnat mig, och hvarje tvekan af mig vore en förolämpning emot henne — svarade Astley lika lågt, men med passionerad röst.
— Ack min vän, det skulle i sanning vara glädjande, om det icke på samma gång vore smärtsamt, att se så mycken romantik i ditt sinne, och du är tjugofem år och har vistats en hel vinter i London.
— Lessley, jag ber dig, intet skämt i detta ögonblick!
— Nej, jag skämtar icke, jag vill på fullt allvar afhålla dig från detta steg, ty jag är fullkomligt säker, att du misslyckas.
Ännu en gång, du begär för mycket, tro mig, jag har förut sagt dig det, vi måste taga qvinnorna sådana de äro eller också afstå ifrån dem.
Arabella älskar dig så mycket hon förmår älska, det vill säga hon ställer alltid sig sjelf, sin rang och sitt anseende i verlden framför sin kärlek.
— Nej, nej du gör henne orätt, om så vore hvad är då hennes kärlek? — utbrast Astley afbrytande.
— Ja hvad den är, det är svårt att säga, men att den icke är det högsta för henne, det är jag temligen viss om.
— Men jag har sagt dig, och jag upprepar det ännu: den måste vara detta, om hon skall blifva min.
Det är just för att vara viss derom, som jag vill, att hon nu i denna qväll skall besluta sig.
Du liknar nu fullkomligt hunden i fabeln, som släppte det rof han redan hade för att äfven fånga dess skugga.
Du eger hennes kärlek, du eger i synnerhet lyckan af din egen.
Nåväl! var nöjd dermed, gift dig och blif lycklig.
Hvarför fordra en romantisk hängifvenhet, en glömska af sig sjelf, som ingen qvinna skall kunna gifva — och jag vill tillägga, att det är rätt lyckligt, att så är, det vore ett oförstånd, för hvilket männen i allmänhet skulle blifva föga tacksamma.
— Du talar, som om du vore hundra år.
— Kanhända, man blir mycket snart hundra år i Londons salonslif; efter, ännu ett par saisoner skall du säkert gifva mig rätt.
— Möjligtvis, men jag vill icke i förtid mörda min ungdom och min lycka.
— Men det är just detta du nu gör,
— Nå väl, jag kan lefva utan Arabella, men jag kan icke lefva med henne, om jag icke är säker, att det är mig, mig ensam som hon älskar.
— Du är ett barn, som icke kan lära dig att inse den stora skilnaden imellan kärlek och äktenskap för en qvinna i stora verlden.
— En sådan gifter sig då aldrig utan rikedom och rang?
— Hon gör det någon gång, men detta hör till sällsynta undantag; hon blir då ett ämne för skandalen och för alltid utstött ur den verld, hvari hon lyst, och Arabella skall aldrig komma att tillhöra dessa undantag: hon är svag och fåfäng, och dermed är allt sagdt.
— Fy Lessley, du försyndar dig emot denna sköna qvinna, som kärleken tyckes hafva skapat och kärleken ensam tyckes beherrska.
— Ja, man skulle tro det, det ser så ut — sade Lessley torrt.
— Du uppfyller då min begäran?
— Ja efter du fordrar det.
— Jag skall underhålla hennes mor under tiden.
— Så är allt i ordning, och jag följer er, men det vore i alla händelser bättre att vänta till en annan dag.
— Det vore då för sent; ryktet om min framgång skulle redan hafva hunnit till henne ... du har ju hållit ditt löfte Lessley, att förespå mitt nederlag, du gaf mig ditt hedersord derpå!
— Ja, min stackars Cameron, jag har verkligen gjort det, du skall utan tvifvel erfara verkan deraf.
Låt oss då icke tvista mer om denna sak, visa mig vägen nu genast, kom!
De båda unga männen trängde sig fram genom mängden och passerade genom salonen, gingo genom några rum, der endast ett halft dussin gamla herrar voro placerade vid ett par spelbord, och inkommo i ett kabinett, der ingen menniska fanns och hvars dörr var till hälften igenskjuten.
Lessley pekade på en annan dörr i fonden, som var betäckt endast af en tjock gardin af damast, och sade sakta:
— Jag behöfver icke bedja dig vara försigtig och icke alldeles glömma tiden, ty jag vet, att Arabella är klok och lugn.
Kaptenen aflägsnade sig, och det bittra leende, som krusade hans läppar vid de sista orden, tydde på att han talade af någon egen obehaglig erfarenhet.
Astleys hjerta klappade hårdt, det var i Arabellas egen lilla salon han nu befann sig.
Tvenne vaxljus upplyste matt detta rum, der allt påminde om den sköna qvinnan, som älskade honom.
Han vågade knappast andas, han såg sig rädd omkring; der låg en schal kastad öfver en stolskarm, en uppslagen bok på det lilla bordet af rosenträd, några vissnade blommor der bredvid, en näsduk nedfallen på mattan och hennes zittra i ett hörn, och af alla dessa småsaker sökte Astley gissa till hennes lynne, hennes hemliga tankar, hennes sysselsättning i ensamheten, hennes vanor och tycken.
Ack dessa qvinnor hafva hvarken tycken eller vanor eller ensamhet, de tillhöra den glittrande, ytliga, pratande och dansande verld, der modet är envåldsherre och föreskrifver allt!
Astley hörde endast då och då det orediga sorlet ifrån de andra rummen, några korta och högljudda utrop ifrån de spelande herrarne, kortens fall emot den polerade bordskifvan, och stegen af en och annan betjent, som gick genom det angränsande kabinettet.
Den varma och parfymerade luften och halfdunklet härinne förvirrade hans hjerna, ju högre han kände sin åtrå stiga att ega Arabella, ju oroligare och tveksammare kände han sig, denna oro hotade att qväfva honom, och han var nära att lyda Lessleys råd att vända om och fly ur denna farliga fristad, då dörrförhänget upplyftes och Arabella stod framför honom.
Den smak i klädsel och det mod, som herrskade 1810, voro nästan alldeles desamma som damerna nu 1868 bruka.
Kanhända att modets nycker behöfva ett halft sekel för att uttömma sig i variationer och regelmessigt återkomma till detsamma efter denna tid, men den sköna mrs Fulton i sin hvita sidenklädning, som utan ett veck slöt sig omkring hennes fina lif och runda höfter och slutade i ett långt veckigt släp, garneradt med silkestyll och hvita stråperlor, som glittrade i den matta belysningen, sitt breda blekröda schärp, hvars båda ändar sammanhöllo kjolens veck ifrån sidorna och var fäst i en stor rosett långt ned på släpet, med sina hvita armar bara ända till axlarna, hvaröfver klädningslifvet hölls uppe med ett smycke af koraller liksom på de antika bilderna, det mörkbruna håret samladt i en knut och nedfallande i lockar öfver den vackra nacken, under det att dess korta och täta krusor öfver pannan fästes med ett diadem af blekröda koraller lika med dem på axlarne, skulle i denna toilett med fullkomligt bifall kunnat uppträda på en bal i våra dagar.
Och sannt är, att väl aldrig en kostym varit vackrare, ty modets förvända och förvirrade gudinna hade händelsevis vid denna tid kommit att härma den grekiska smaken, hvilken i allt förenar det renaste af våra skönhetsbegrepp.
Astley hade funnit Arabella skön der ute i den fulla belysningen, bland alla dessa unga damer, som likt en infattning af vackra brokiga blommor upphöjde den strålande rosendrottningens öfvervägande behag, så fann han henne nu gudomlig och hänförande, då hon hastigt och tyst som en uppenbarelse ifrån Olympen stod rodnande och stum af bestörtning inför sin tjusta och bönfallande älskare.
Hon liknade kärleksgudinnan sjelf, och hänryckt, och utom sig sjönk Astley på knä och sträckte armarna emot henne, oviss huru hon skulle upptaga hans djerfhet att inträda i hennes rum.
— Ni här mr Cameron!
Hvad vill detta säga? — utbrast Arabella med en röst, som skulle vara sträng, men som tydligt darrade af en helt annan rörelse.
— Ja Arabella, det är jag, som vågat detta steg, som öfvertalat
Lessly att föra er hit, som icke hade annat val, ty jag måste tala vid er ännu i denna qväll, som ...
— Mr Cameron, hvad ni än kan hafva att säga, så är detta i sanning ett ögonblick, som är mycket illa valdt!
Man saknar mig, jag kan icke dröja, stig upp, jag ber er, någon af betjeningen kunde komma.
Arabella hade fullkomligt återtagit sin sjelfbeherrskning och räckte leende handen åt den ännu knäböjande Astley.
— Arabella, ni måste höra mig!
Ni vet, att iag älskar er.
Ni skall i detta ögonblick afgöra öfver min lycka, öfver mitt hela lif, säg mig ...
— Astley, — sade Arabella, afbrytande hans häftiga ord, och sökande att lossa sin hand ur hans, — mr Cameron lugna er, stig upp, se så, sätt er der i soffan och låt mig gå!
— Nej, ni får icke lemna mig, säg att ni älskar mig, säg det blott en enda gång, och jag skall sedan göra allt hvad ni vill.
Den sköna qvinnans ögon sänkte sig och mötte hans, deras blickar sammansmälte en sekund, hon lutade sig hastigt och instinktlikt emot honom ett ögonblick, hennes mjuka, bara arm sjönk ned på hans axel, och i detsamma var hon sluten i Astleys famn.
En minut förgick, Arabella reste sitt rodnande ansigte upp från hans bröst och ville fly, men Astleys armar omslöto henne ännu, och sättande henne i softan, lade han sig sjelf på knä framför hennes fötter och sade häftigt:
— Hör mig
Arabella ännu ett ögonblick, var lugn, se då på bordstudsaren der!
Dess visare har ännu icke skridit två minuter, sedan du kom in.
Mitt öde måste afgöras ännu i denna qväll; om du älskar mig så lofva att tillhöra mig och blifva min hustru ännu i denna natt.
Allt är förberedt, det fordras knappt en timme.
— I natt?
— Nej det är omöjligt, — sade Arabella, bleknande och med ögonen oroligt fästa på det lilla bronsurets siffertafla.
— Ingen skall sakna dig, du går in i dina rum, sedan gästerna aflägsnat sig, du påtager en kappa och möter mig, der jag väntar dig i nedra vestibulen, jag har redan ordnat allt, vi vigas genast, och jag följer dig tillbaka, innan ännu någon anat din frånvaro.
Arabella lyssnade med halföppna läppar och liksom bedöfvad af sin älskares röst, men hastigt återkommande ifrån den förtrollning hon erfor, hviskade hon ängsligt:
— Nej, nej Astley!
Min mor, du glömmer henne, låt oss vänta — hvarför denna brådska? — låt mig förbereda henne, hon har mycken fördom emot dig.
— Jag vet det, och jag vill undvika, att hon lägger ett förbud mellan oss.
Dessutom Arabella, du vet, i hvilken ställning jag befinner mig, sväfvande imellan rikedom och glans eller en tarflig bergning och ett okändt namn, du vet, att min process just nu fått en olycklig vändning.
Blif min hustru nu, just nu, då det tyckes mörkna omkring mig, och jag skall hela mitt lif välsigna dig för en kärlek, som var helt och hållet oegennyttig, som tillhörde Astley Cameron ensam.
Astley var så vacker, hans ögon voro så eldiga, så själfulla och bedjande, de voro fuktiga af frambrytande tårar, och Arabella såg på honom med en blick, som tydligt visade, att det föregick en hård strid inom henne.
— Du bifaller, du tillhör mig, ljufva Arabella! — utropade Astley, som hoppades allt af den kärlek, som denna blick uttryckte.
— Jag har ditt löfte.
O! tack, tack!
— Nej, Astley!
Nej, du misstager dig, — sade Arabella förskräckt, — jag kan icke, fordra icke detta af mig.
Jag älskar dig, men ...
— Men du vill icke bli den fattige, okände Camerons hustru?
— Är det icke så du menar? — sade Astley, och ett moln lade sig öfver hans panna.
Arabella teg och sammanknäppte händerna hårdt, i det hon bönfallande såg upp till honom.
— Hör mig Arabella, tro icke, att jag oöfverlagdt eller utan djupt och verkligt allvar kommit hit just i detta ögonblick, för att bedja om din kärlek och din hand!
Du älskar mig — nå väl! i natt eller aldrig blir du min hustru.
— Astley! — sade Arabella uppstigande och pressade händerna hårdt emot bröstet.
— Antingen älskar du mig, och då har du ingen tvekan, då är mitt namn af ingen betydelse, vi lemna England, om du så vill, och finna lyckan hos hvarandra, eller också är det icke mig du älskar.
Ack ty värr, jag älskar dig, — mumlade Arabella med halfqväfd röst och sjönk åter ned på soffan, — men jag kan icke uppoffra mitt anseende, min ställning i verlden, min mor, mina vänner, jag kan icke förnedra mig till ...
— Håll, mrs Fulton! — utbrast Astley med bitterhet.
— Jag ber er förlåta mig, jag trodde, att den, som ni utan förnedring kan skänka er kärlek, den borde ni också utan förnedring kunna skänka er hand.
Säg, ack, säg, Arabella!
Min hela lefnadslycka, kanhända äfven er egen beror af edra ord i detta ögonblick.
Låt kärleken besegra edra fördomar, ert högmod!
Uppoffra dessa vänner, som skola fördöma och klandra er en dag, för att dagen derpå glömma er, och följ den, ur hvars minne ni aldrig skall försvinna!
Bönhör mig, återkom till naturen och kärleken, gör oss båda lyckliga, blif min hustru!
Arabella var mycket blek, hennes stora mörka ögon voro nedslagna, liksom för att icke möta den varma och bedjande blicken af Astley, hon darrade synbart, hennes små fina fingrar sammanknäpptes konvulsift, och hon öppnade läpparna flera gånger, innan orden kommo fram deröfver.
— Vänta, Astley, vänta! — hviskade hon och böjde sig smäktande emot honom,
Det låg i hennes sätt, i hennes framsträckta armar, i hennes blick och ljudet af hennes röst en frestelse att frångå sitt beslut, att vänta och, som Lessley hade sagt, njuta den lycka, som bjöds honom,, om den också icke var sådan, som han begärde, som var tillräckligt stark för att ett ögonblick låta honom vackla; men det var en hustru Astley ville ega, en trofast vän för hela lifvet och icke blott en älskarinna för ögonblicket, och vändande sig bort, för att icke se den förledande qvinnan, sade han hastigt och kort:
— Nej, Arabella, om jag väntade, skulle min lycka för alltid vara flydd.
Hvad ni i dag icke vill skänka mig, det vill jag sedan icke mera begära.
Det har för mig förlorat sitt värde.
Jag har sagt det, blif min hustru i denna qväll eller aldrig!