Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han ville bort, bort så fort som möjligt från det här förbannade huset, där marken brände honom under fötterna.
“Kapitulera, Bazaine!“ väsnades preussarne där utanför.
Och så följde ett doft slag af ett läkte mot karet (det var en bomb, som exploderade på vallarne).
“Nä-ä“, replikerade Bazaine på bredaste skånska och smuglade en karamell ur byxfickan upp i munnen.
Han visste mycket väl, att det var en lumpenhet — när man känner sig stor och på förhand misskänd, borde man minsann ha annat att tänka på än att äta slisk!
Han hade också ganska länge kämpat en hård dust mot sina sämre instinkter, men slutligen dukade också han under för frestelsen.
Herr Blomgren gick fram till fönstret och drog några djupa, uppfriskande andedrag, medan hans blick uttryckslöst dröjde vid de lekande barnen.
Det var icke det, att han skulle resa.
Det skulle ha känts så lätt, så lätt, om det icke varit något annat som tyngt: ett beslut, som han fattat — ett oryggligt beslut om en handling af rättvisa, som han ville utöfva.
Harmen hade bott inom honom ett helt år.
Den hade bränt och bränt, men aldrig fått slå ut.
Nu skulle den få luft — ändtligen!
Och i afskedets stund skulle dess utbrott vara förintande.
Var det’ verkligen icke mer än ett år som han varit informator här ute hos doktorns?
När han tänkte tillbaka, syntes honom tiden så lång — som en oöfverskådlig kedja af förnärmelser.
Han var en några och tjugu års man, med ett blekgult, finnigt ansikte, nästan päronformigt framifrån sedt.
Pannan var tämligen hög, bred öfverst, men afsmalnande nedåt mot tinningarne.
Hårfästet sträckte sig som en tunga ner i dess midt, men vid sidorna var alldeles kalt.
Man tyckte sig nästan se märken efter händerna, som stöttat hufvudet under träget, ansträngande arbete vid boken.
Från ett fattigt hem hade han kommit ut i världen.
Hela hans barndom hade förflutit under torftiga omständigheter.
Han hade varit ringaktad och förbisedd; och detta hade tryckt sin prägel på hela hans personlighet.
Han hade blifvit till ytterlighet misstänksam och trodde sig spåra ringaktning öfver allt.
Ett högt, otvunget skratt i hans närvaro var nog för att drifva förtrytelsens och skammens rodnad i flammor öfver hans kinder, och det fans högst få människor, som han icke misstänkte för att vilja se honom öfver axeln.
Därför var han i sitt sätt frånstötande bitter och inbunden.
För öfrigt var han en af dessa gränsmänniskor, som äro så vanliga i brytningstider — som känna och nära nog omedvetet gilla det nya, men dock hänga allt för mycket fast i det gamla för att kunna göra sig fria.
Han tycktes vara sammansatt af två naturer: en uppammad vid bibeln och katekesen, som trodde allt hvad han borde tro på; en annan, som studerat
La Mettrie, Mill och Spencer, men hvars omdömen alltid negligerades och undertrycktes.
Ty herr
Blomgren skulle bli prest.
Det var hans lifs mål, hans egen och hans moders varmaste förhoppning.
Därför måste han tro.
Och ändå var han icke en af dessa allt för vanliga naturer, som taga saken lätt.
Ursprungligen en allvarligt sökande ande, hade han genom år af tvifvel, brännande strid, försakelser och asketism framgått som troende, med alla tvifvel undertryckta.
Småningom, sakta och omärkligt, hade han glidit in under dogmkristendomens flor, som förslöat hans själsblick.
Det var lugnt, vederkvickande lugnt; och han var så trött af att tvifla och strida.
Icke så att han nu trodde på allt.
Det var blott en inbillning, men han lefde på den.
Så småningom hade han arbetat sig in i den föreställningen, att han undfått tron, och han kände sig jublande glad där öfver.
Men under hans ortodoxa skentro glödde tviflet omärkligt, fast det aldrig fick slå ut.
Hvarje yttring däraf, som misstänktes för att kunna rubba hans andes svårt förvärfvade lugn eller inverka störande på hans framtidsmål, kväfde han strax med omedveten själfbevarelseinstinkt.
Religionen stod för sig själf, öfver allt annat, oåtkomlig för tanken och begripandet.
Men i andra fall kunde hans negativa, skeptiska natur taga ut sin rätt.
Och han hade icke förgäfves läst sådana böcker som Balzac’s Comédie humaine och nu senast Flauberts Madame Bovary.
Framför allt hade han af dem insupit ett djupt förakt för kvinnan.
Från början hade han haft helt andra föreställningar om henne, och hans drömmar under uppväxtåren hade kanske varit ljusare än de flestes.
Därför var också reaktionen bitter.
Hans fader hade varit en ohjälplig fyllbult, och det medan gossen ännu var späd.
För sin uppfostran hade han helt och hållet modern att tacka.
Hon hade arbetat och sparat så, att det blef henne möjligt att hålla honom i skolan.
Men under det dagliga hårda slitet alstrades hos henne en skarp bitterhet mot mannen, som lämnat henne att ensam draga försorg om deras barn.
Så småningom öfvergick denna känsla till förakt för alla män.
Och i kapp därmed växte hennes själfbeundran, som med tiden tog gestalt i ett slags allmän kvinnobeundran.
I enlighet med denna sin lifserfarenhet uppfostrade hon sonen i ett slags kvinnokult, lärde honom vörda kvinnan som det högsta, ädlaste och renaste som var skapadt.
Men lifvet lärde honom annat.
Han såg, att kvinnan hade samma drifter som mannen, att hon i allmänhet hvarken var en ängel eller en kysk vestal.
Böcker sådana som de ofvan nämda gåfvo första stöten åt idealet.
Och erfarenheten fullbordade förstörelseverket.
Det inträdde en reaktion.
Och just därför, att han så varmt och barnsligt trott på den ängel, modern diktat honom, kom han nu att förakta henne så djupt, då han märkte, att lifvets kvinnor icke motsvarade idealbilden, som han lärt sig vörda.
Han blef misstänksam mot hela könet, äfven mot henne, som uppfostrat honom i en lögn.
Det kunde han aldrig glömma.
Han visade det aldrig, reflekterade kanske icke häller där öfver; men alltid satt det kvar ett litet sår, som smärtade vid minsta beröring.
Och den gamla förtroligheten blef till en konventionel uppmärksamhet.
Krisen hade redan varat ett par år, under hvilka han riktigt fördjupat sig i sitt kvinnoförakt, då han träffade doktorinnan på sin väg.
Hon var mellan tretio och fyrtio år, hade varit tämligen vacker i ungdomen och var nästan ännu vackrare nu.
Ett af dessa ansikten, öfver hvilka “tidens tand“ gått fram som en konstnärlig mäjsel, ersättande ungdomens ofta själlösa friskhet med en prägel af individualitet och intelligens.
Blek var hon, ögonen milda, ljusbruna, håret svart, benadt midt på hjässan, slätkammadt ner öfver tinningarne.
Och så det där obeskrifliga uttrycket i hennes ansikte — som om hon ständigt gått med en bön på läpparne.
Öfver hela hennes väsen låg för öfrigt något mildt, en fläkt af lidelselös ro, som från början gjort herr Blomgren misstänksam.
Den kunde omöjligt vara naturlig!
Han beslöt att göra iakttagelser, observerade henne noga, fann, att hon icke var lik de kvinnor, han hittills träffat, och intogs slutligen af en ovilkorlig beundran.
Men just detta gjorde hans misstänksamhet ännu mera yrvaken.
Hon bemötte honom dess utom med en vänlighet, en hjärtevinnande välvilja, som han med sitt frånstötande sätt hittills aldrig varit föremål för.
Därför anade han något orent där under och blef ännu mer förbehållsam i sitt umgänge med henne.
Men han led därvid, och det kostade honom många svåra strider att bibehålla masken.
När hon på sitt frimodiga, kamratlika sätt kom emot honom och räckte honom handen till ett “god morgon“ — eller om eftermiddagen vid kaffet, då de två ofta voro ensamma i salongen och han satt vid hennes sida i soffan, medan hon talade så öppet om allt — då kändes det ofta förfärligt hårdt att icke få tacka henne för denna vänlighet genom en blick eller ett värmande ord.
Han hade alltid en tryckande förnimmelse af, att hon skulle falla honom om halsen och kyssa honom.
Och då skulle han icke kunna stå emot, det kände han allt för väl på sig.
Hon märkte hans tillbakadragenhet, och med sin skarpa blick anade hon, om än dunkelt, anledningen, hvarför hon beslöt att klargöra sin ställning.
Hon sade honom rent ut, att han intresserade henne.
Hon hade lagt märke till hans ärligt anlagda natur, hans redliga försök att i lifvets alla förhållanden handla efter bästa öfvertygelse.
Och hon förstod honom så väl, ty hon hade själf kämpat samma strid som han: mellan en inneboende kärlek till sanningen och en trångbröstad, inskränkt uppfostrans lärdomar.
Hennes man hade räckt henne en hjälpsam hand, och stödd af den hade hon slutligen lyft sig upp i jämnbredd med honom.
Hon hade fått en syn på lifvet, som gaf henne mod att möta dess pröfningar, kraft att lefva och mod att dö.
Det hade aldrig religionen gifvit henne.
“När organismens vätskor äro förbrända, så är det slut!
Intet hotande, ovisst lif efter detta, inga eviga brännande kval — endast att dö, förintas, domna hän i evig dvala — — Om ni visste, hur lugnt det käns!“
Han såg på henne med en blick full af helig fasa.
Uttrycket i hennes ansikte var så varmt, och ögonen glänste af hänförelse.
Herr Blomgren tolkade detta på sitt vis.
Det var den orena driften, som böljade i heta vågor under kinderna och förlänade hennes ögon denna egendomliga glans.
Hon, som icke hade någon religion, ingen tro på ett lif efter detta — hvad hindrade väl henne, att lefva som ett djur?
Hvad hindrade väl henne att offra sitt lif åt lidelsen — hon, som icke trodde på en vedergällning efter döden?
Från den stunden blef herr Blomgren än mer försiktig och tillbakadragen i sitt sätt mot doktorinnan.
Hennes man var en tämligen brutal natur, fast en hedersman i grund och botten.
Lika våldsam i sina sympatier, gjorde han aldrig ens ringaste försök att dölja dem.
Prester hatade han af princip — alldeles kritiklöst.
Han gjorde intet undantag för dem, som togo sitt kall på allvar: dem ansåg han blott mera naiva än de andra, “skrymtarne, som offrat människans mest oafytterliga rättighet, den att tänka fritt, för snöd vinnings skull, för ett lättåtkomligt stycke bröd“.
Herr Blomgrens anställning berodde från början på ett misstag.
Doktorn hade skrifvit till en bekant i universitetsstaden och bedt honom skaffa sig en informator, “hälst en som tagit filen“.
Doktorn tänkte icke på, att det fans mer än en slags “fil“.
Men då ingen “medikofilare“ reflekterade på platsen, hade vännen i förhastande skickat honom en “teologikofilare“.
Olyckan var nu en gång skedd, och doktorn såg ingen annan råd än att behålla teologen ett år.
Han vidtog dock sina försiktighetsmått.
Framför allt fick informatorn naturligtvis icke undervisa i någon kristendom, och äfven öfver lektionerna i andra ämnen höll doktorn skarp kontroll.
För öfrigt lade han icke på ringaste sätt band på sina känslor, utan visade herr Blomgren sitt förakt vid alla möjliga tillfällen.
Det var mer än märkvärdigt, att denne kunnat härda ut under dessa förhållanden ett helt år.
Men så var det också med en känsla af bottenlös, förfärlig bitterhet som han nu tänkte tillbaka på denna tid, hvilken syntes honom som en kedja af förnärmelser: lätt genomskinlig missaktning å doktorns sida och å doktorinnans — det där andra.
Hon var raka motsatsen till sin man.
Gjorde han allt för att göra “teologen“ lifvet surt, så gjorde däremot hon allt för att vinna honom.
I trots af herr Blomgrens synbara köld och otillgänglighet omhuldade hon honom på alla sätt och bemötte honom med en vänlighet, som nästan gränsade till ömhet.
Han märkte det mer än väl, och nu vaknade åter alla hans misstankar, all hans bitterhet till lif.
Han intogs af ett outsägligt förakt; men äfven detta var egentligen blott en mask, hvarmed han för sig själf sökte dölja sin beundran.
Dess utom fans det en Mefisto med i spelet.
Det var doktorns yngre bror.
Herr Blomgren karaktäriserade honom själf i ett bref till en akademikamrat sålunda:
“— — ’konsuln’, som han kallas, fast han egentligen ingenting annat är än fyllbult till professionen.
Han går här och för ett föraktligt lif såsom parasit på sin bror.
Vi äro jämnåriga, och han öfverföll mig i början med sin vänskap, men jag betackade mig.
Man kan bli sjuk af att se honom gå här och drifva bort den ena dagen efter den andra
Kan du säga mig, hvad som är en sådan människas bestämmelse, hvarför inte Gud tager hans lif så väl först som sist?
Jag skulle bestämdt hänga mig, ifall jag vore som han; ty han tror naturligtvis icke på någon Gud (liksom alla här ute) och fruktar således icke häller för helvetets straff.“
“Konsuln“ hatade herr Blomgren, dels därför, att denne försmått umgänget med honom, dels instinktlikt därför, att han icke kunde undgå att känna dennes både andliga och moraliska öfverlägsenhet.
— Men konsuln hade erfarenhet.
Han såg informatorns flämtande beundran för doktorinnan.
Och han blåste på, fint och omärkligt, med begagnande af hvarje tillfälle.
Det här var något spännande, något omväxlande, något som han fann nöje i att sysselsätta sig med, midt under sin slöa, onyttiga tillvaro.
Frestarens roll var som klippt och skuren för honom.
Han spelade den con amore och han visste icke ens själf, hur väl han lyckades därmed.
Vid hvarje yttring af doktorns förakt och ovilja mot “teologen“ hviskade konsuln i dennes öra, att det var svartsjuka, ingenting annat; vid hvarje vänlighet från doktorinnans sida var han också framme:
“Hon ä’ kär i dej — min själ ä’ hon inte!
Tro mej — jag har erfarenhet i så’na saker!“
Blomgren var allt för benägen att tro.
Det öfverensstämde ju fullkomligt med hvad han själf i tysthet tänkte.
Och dess utom ansåg han verkligen konsuln som en auktoritet i “så’na saker“.
Dock, resultatet blef icke sådant, som denne hoppats.
Han hade missräknat sig i en punkt: angående informatorns karaktärsstyrka.
I stället för att flamma upp kväfdes lidelsen dag för dag allt fastare.
Men dels af hvad han led därvid, dels af de dagliga förolämpningarna från doktorns sida, alstrades hos honom en känsla af outsäglig bitterhet.
Hur skulle han icke krossa denna kvinna under tyngden af sitt förakt — slita den fagra masken från hennes ansikte och säga: “Sådan är den!
Jag visste allt, men hade dock styrka att stå emot — ty jag föraktar er!
Med en djup suck af lättnad slog han locket igen och läste kofferten.
Så gick han ett par slag fram och åter på golfvet, i det han med handduken torkade svetten af sin panna.
En vagn rullade öfver gårdens stenläggning; han gick till fönstret och såg, att det var doktorn, som reste bort.
En förolämpning alltså in i sista minuten.
Men hur det var — han kände sig lättare därvid.
Afskedet med honom skulle ha varit ytterst pinsamt.
Det var mot doktorinnan hela hans harm koncentrerat sig.
Från pumpen hördes ett ihåligt dånande ljud.
Preussarne hade stormat Metz — vält omkull karet.
— Ur den stolta fästningens ruiner framdrogs Bazaine i ett bedröfligt tillstånd: gråtande och tjutande af alla krafter.
Och den preussiska arméen visade sig ädelmodig, tog den olycklige marskalken om hand och sökte trösta honom.
Där ute i alléen såg herr Blomgren skjutsen komma, ett ekipage från närmaste gästgifvaregård, en mager krake och en skramlande vagn — medan doktorn åkte bort i sin lilla nätta trilla.
Nå, hvad gjorde det?
Sådant satte man sig öfver.
Han tvättade händerna och borstade sitt hår, lade ner necessären i en handkoffert, tog på sig rock, manschetter och hatt samt gick från flygeln, däri hans rum var beläget, öfver gården till stora byggningen; mötte en piga och bad henne underrätta doktorinnan; gick uppför trappan och genom förstugan direkte in i salongen.
Där slog han sig ned vid fönstret närmast dörren.
Han var blek.
Ögonen glänste och han måste stödja hårdt på högra benet för att kunna beherska dess nervösa darrning.
Salongen hade tre fönster och vette utåt vägen.
Den låg mot söder, men de höga, täta kastanjerna där utanför kastade sin kalla skugga öfver den, och blott vid middagstiden stal sig solen dit in öfver trädens toppar.
Vid mellersta fönstret stod en lång chäslong med öfverdrag af mörkbrunt schagg, och framför den divanbordet, där kaffet brukade serveras.
Hur ofta hade han icke suttit där vid hennes sida — alltid med denna tryckande fruktan, att hon skulle draga honom till sitt bröst och hölja hans ansikte med kyssar — — medan han hört hennes lågmälda, lidelsefria röst klinga sig i öronen.
Hur hade han icke formligen våndats under hennes vänlighet och så hastigt som möjligt tömt sin kopp för att få gå.
Och när han rest sig upp — hur hon sett efter honom då med dessa ljusbruna ögon, i hvilka det tycktes ligga en värld af ömhet, och denna min, som såg ut som en bön!
Så mörkt det var!
Hvilken prägel af köld det låg öfver hela rummet!
Han hade aldrig märkt det förr än nu.
Fönsterkarmarne voro fullsatta af blomkrukor, och växterna skymde nästan helt och hållet utsikten med sina blad, som flöto tillsammans till en fond af genomskinligt ljusgrönt, i hvilken bigoniernas röda stammar grenade sig som purpurröda ådror, fulla af sjudande, lifsvarmt blod.
Blommor skymtade man här och där, mörkröda, skära och blå.
Men de vände sig alla bort, utåt — liksom sträckte de sig i förtviflan efter sista solstrålen.
Dubbeldörrarna voro uppslagna i hela våningen, och han såg genom salongen och de två smärre kabinetten ut i orangeriet.
I dess midt stod ett väldigt blomsterbord, med växterna terrassformigt ordnade, en symfoni af färger och oroliga dagrar med spelande ljus — öfverst en väldig palm, som lyfte sina stora, handlika blad ända upp till taket.
Och längst borta, som fond till allt detta, trädgården i solljus och sommarfägring.
Där ifrån kom hon just, varm och frisk.
Det bleka ansiktet hade fått en smula färg af rörelsen.
Genom orangeriet och småkabinetten gick hon med fasta, frimodiga steg.
Redan på afstånd såg han de ljusbruna ögonen glimma som eldslågor.
Herr Blomgren reste sig upp.
“Jag kommer för att säga farväl“, sade han med darrande röst.
“Mitt ekipage är för dörren!
Jag och den andre drängen få väl hjälpas åt att lyfta kofferten på, och så bär det i väg!“
Hon smålog så godt, som ville hon utplåna all hans förbittring.
“Ja, min man reste bort alldeles nyss — — nå, herr Blomgren är just inte van vid någon öfverdrifven artighet från hans sida, så det var kanske inte så oväntadt.“
“Ne-ej, det ska’ gud veta“, försäkrade herr Blomgren trovärdigt.
“Han är så oresonlig, har inte fördragsamhet med olika tänkande och hatar särskildt allt hvad prester heter — — men jag hoppas ändå, att ni inte lämnar oss med allt för oangenäma minnen.“
“Nej, mina minnen äro oändligen angenäma!
I hans ansikte kom vid dessa ord ett uttryck af grämelse, som rörde henne djupt.
“Ja, förlåt min man, ifall ni kan det“, sade hon i bedjande ton.
“Hvad mig själf beträffar“, fortsatte hon och gaf honom en blick, som jagade blygsamhetens rodnad öfver hans kinder, “har jag från första stunden känt mig dragen till er, och vi kunde ha blifvit riktigt goda vänner, om ni inte varit så förbehållsam, så ängsligt tillbakadragen.
— — Låt vara att vi ha’ mycket olika åsikter — vi kunde nog ändå haft åtskilligt att lära af hvarandra.
— — I alla fall skall jag alltid minnas er med högaktning.“
“Jag tackar!
Adjö!“
Hon räckte honom sin hvita, mjuka hand.
“Jag önskar af allt hjärta, att det måtte gå er väl!“
Själfva beröringen med denna hand var för honom en frestelse.
Men den uppkallade också till lif all hans bitterhet, erinrade honom om, att den länge efterlängtade stunden för uppgörelsen nu ändtligen var kommen.
“Och jag önskar er“, sade han, medan en blixt af elakhet ljungade fram ur hans grumligt blåa ögon, “att ni måtte lyckas bättre med nästa informator.“
Han kände sig, som om allt blod hade sjunkit ur hans hufvud.
Hon förstod honom icke strax.
“Hvad menar ni?“ frågade hon och såg på honom.
Denna blick, i hvilken det icke låg en skymt af medvetande om någon skuld, irriterade honom.
Ah — hon hade hård panna!
Men krossas skulle hon.
“Jag menar, att ni måtte lyckas i er sträfvan att vinna nästa informators — vänskap.“
Tonvikten på det sista ordet och den blick, med hvilken han ledsagade det, tvang henne att förstå.
Det kom ett drag af öfverlägsen, godmodig komik i hela hennes uppsyn.
De bruna ögonen sågo honom an så öppet — och så hånfullt, att han skulle velat sjunka ner till jorden af blygsel.
Men själfva blygseln äggade honom att drifva saken till sin spets.
“Så-å“, sade hon, medan hon oafvändt betraktade honom, “ni tror således att — —“
Hon brast i skratt, ett kallt klingande, hysteriskt skratt.
Hela hans skälfvande kropp med det blåbleka, finniga ansiktet andades trots.
Rösten var hes, och han stötte fram orden mellan de korta, ansträngda andhämtningarna, då han fortsatte:
“Ah — jag känner kvinnorna — änglarne som de vilja kallas — rena — — jo, jag tackar!“
Han skrattade till, hest, förvridet.
Det var, som slog det henne först nu, att detta var en förolämpning.
Hon höjde på hufvudet, fram öfver kinderna kommo flammor af blod jagande, och framför de ljusbruna ögonen gled en fuktigt glänsande hinna.
Hela uttrycket var förändradt i detta eljes så lidelsefria ansikte.
Sådan hade han aldrig sett henne förut.
“Ni känner kvinnorna“, började hon, och hennes röst ljöd nästan oartikuleradt skarp, “ja naturligtvis!
I lifvet har ni studerat dem — samhällets drägg, som ert råa ungkarlslif fört er tillsammans med — ni har känt igen dem hos Balzac, Flaubert och Zola — och efter dem dömer ni oss andra!
— Haha!
— Hvarken lynne eller ålder tages med i beräkningen — alla öfver samma kam — vi nordbor med vårt lugna blod och Messalinatypen med sina lidelser — — alla öfver en kam.
Intet utrymme åt en karaktär eller en personlighet — kvinnan har ingen själ — — hon är det odlade djuret — bara kropp och sinlighet!“
Hon höll upp ett ögonblick och drog djupt efter andan.
Orden hade kommit med en öfvertygelse, som ryckt honom med.
Han märkte, att detta icke var ett tillfälligt utbrott — denna harm, som nu fick luft, var icke ett stundens barn, dessa tankar hade hon tänkt förut — ofta, ofta.
“Ja, hon får inte vara annat“, fortfor hon.
“Heder, sanning — allt det där är för er — — kvinnan får endast vara sann till husbehof, så länge hon inte syndar mot konventionalismen — er gud.
Likställighet, kamratskap, andlig sympati — kan aldrig komma i fråga!
Artighet, smicker, lögn och fadda fraser — det är allt.
Och det fins bara förolämpande misstankar å ena sidan och oftast skuggrädd försiktighet å den andra.
Ert uppförande här är en illustration till systemet.
Ah — det är uselt — uselt!“
Hon hade under talet eldat upp sig själf, och de sista orden utslungade hon med öfverväldigande lidelse.
Nu blef hon så småningom lugn, blodet sjönk från kinderna och endast ögonens fuktiga glans förvarade ännu spåren af sinnesrörelsen.
Han stal sig till att se på henne, och hon mötte åter hans blick med sitt vanliga lidelsefria uttryck.
“Jag ville draga er till mig“, sade hon lugnt, “ty ert ärliga sökande hade ingifvit mig sympati.
Jag såg, hur samvetsgrant ni skötte ert lärarekall, och det gjorde mig så hjärtligt ondt om er, ty jag anade era tysta strider och tyngden af den förbannelse, som låg i ert frånstötande sätt.
Jag förstod er andes flämtande sträfvan efter sanning och ljus, jag kände allt, som rörde sig på djupet under ortodoxiens förstenade mask.
— — Men ni misstänkte mina afsikter och drog er tillbaka.
— Jag sade er då öppet allt.
— Ni trodde mig icke.“
För ett ögonblick brusade harmen åter upp, och hon fortsatte häftigt:
“Och hvarför?
För det jag inte dyrkar samma gud som ni — för det jag inte tror på ett lif efter detta — eller på några eviga kval.
Ah, visste ni bara, hur det att inte ha någon himmel att klänga hoppet fast vid gör lifvet här på jorden rikt och fritt!
Hvarje handling går ut på att njuta det i fullaste mått — — man kastar icke bort sig då i ett ögonblick af berusning — ty den, som lefvat sig till en sådan tro, har också erfarenhet nog för att veta, att den sinliga njutningen icke är lifvets högsta — att den alltid gifvet följes af förslappning och äckel.
— — Nej, man söker vara god och nyttig, man söker uträtta något — vare sig verksamhetskretsen är stor som banbrytarens eller liten som min, hvilken blott består i att fostra barnen starka och sunda, dugliga att uthärda lifvets kamp.
— — Men i det stolta medvetandet att ändå hafva uträttat något — att lämna efter sig ett minnesmärke öfver sitt lif — däri ligger enligt min åsikt en människas högsta lycka.
Det lyste till i hans ögon — ah, nu förstod han.
Det var icke blott orden, utan också uttrycket i detta bleka, intelligenta ansikte som sade honom, att om de husliga sysslorna med sin minutiösa plikttrohet icke varit allt, så skulle hon ändå aldrig ha utfylt sitt lif med en själlös, lumpen kurtis.