Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Min son, vi underkasta oss, emedan våra förmän vilja det, och vi kunna göra det, emedan vi äro öfvertygade om en slutlig seger.
De byggnader, vi uppföra, blifva icke tempel åt afgudarne, utan kyrkor.
– Ah, deruti har du rätt, sade Clemens med ljusnande anletsdrag.
– Om vi endast fasthålla den förhoppningen, så kunna vi arbeta under välsignelser i stället för förbannelser.
Det är sannt; denna byggnad skall en gång, när vi fått en kristen kejsare, blifva en kyrka.
Och detta kan ju hända snart nog, om det är sannt, hvad Eufemios berättat mig, att många af de våra omgifva, affällingen Julianus och endast afvakta ett gynnsamt tillfälle för att befordra honom till afgrunden.
– Har Eufemios sagt detta?
– Sådana ord äro mycket oförsigtiga.
Jag skall varna Eufemios för att tala så.
Du får icke lyssna till sådana ord och ännu mindre upprepa dem.
– Men voro det då orätt att döda en affälling, som förföljer oss och vill utrota Kristi församling från jorden?
– Clemens, jag har märkt, att du ofta på sednare tider framkastar frågor, med hvilka du aldrig borde sysselsätta dina tankar.
Akta dig, ty har man en gång börjat fråga, så stannar man sällan, förrän man ifrågasätter det heligaste.
– Bevare mig Gud från detta!
– Bevare dig Gud från lösa, kringirrande tankar!
Du har dina plikter att tänka på och de böcker, som jag sätter i din hand.
De besvara alla frågor, som äro nödiga och tillåtna.
Bevaka din själ och gå icke derutöfver!
Har du under de sednare dagarne träffat Theodoros?
– Ja, nästan dagligen, fader.
Han tyckes uppsöka mig och följa mina steg.
– Jag undviker honom.
– Du får icke lyssna till hvad han säger.
– Jag har sagt honom det.
– Du gjorde orätt äfven deruti, ty jag har förbjudit dig att svara med ett enda ord.
– Förlåt mig, fader.
Jag sade honom endast, att jag hvarken vill eller får lyssna till honom, och jag bad honom hädanefter lemna mig i fred.
– I Theodoros ser du ett exempel, min son, hvartill högmodet och frågvisheten leda.
Han föraktade mina råd, förlitade sig på sitt förnuft och läste de heliga skrifterna icke med ödmjuk anda, icke med hänsigt på kyrkans fäders meningar och mötenas af Gud ingifna tolkning, utan i förtröstan på sin egen vishet.
Hans villfarelser äro förskräckligare än sjelfva Athanasianernas.
Han förnekar mötenas rätt att gifva regeln för skrifternas ordaförstånd, han förnekar kyrkans och det af Kristus instiktade prestaståndet, han ordar, likasom flera kättare före honom, om de kristnes allmänna presterskap, och under allt detta smickrar han hedningarne, emedan de äro de mägtige, umgås med filosofer och besöker dagligen Krysanteus’ hus.
– Jag har glömt berätta dig, fader, hvad som i dag hände mig under arbetet, sade Clemens.
– Krysanteus infann sig, såsom han plägar göra ...
– Ja, han njuter af att se våra mödor, sade Petros. – Må vi förunna honom denna korta fröjd!
– Han infann sig, den förhatlige, och han åtföljdes i dag af sin dotter.
Men hvad hon dock ser god, mild och allvarlig ut, min fader!
– Du betraktade henne således noga?
– Nej, svarade Clemens rodnande.
– Du har befallt mig att vända blicken bort från unga qvinnor, och jag gjorde det äfven nu ...
– Men hon kom sjelf till mig och talade till mig ...
En skymt af oro for öfver Petros’ ansigte vid dessa ord.
Han lade bort rullen och reste sig upp.
– Du stod således i hennes grannskap? inföll han.
– Nej, den plats, jag hade under arbetet, var temligen långt från gatan, der hon befann sig, men hon gick emellan våra bröder fram till mig, och hon lade sin hand på min skuldra, när jag vände mig bort, låtsande att icke hafva iakttagit hennes närvaro.
– Ah, du har då åter brutit mot mina befallningar!
Har jag icke sagt dig, Clemens, att du skall hafva ditt ansigte betäckt af kåpan, när du är ute?
– Fader, jag var ju sysselsatt med arbetet!
– Det är sannt.
– Solen stod högt på himmelen, ty det var vid middagstiden, och vi försmägtade alla under arbetet i den svåra hettan.
Jag bar endast min korta arbetskiton, när detta inträffade, och likväl badade jag i svett, ty jag hade ansträngt mig mycket, för att föregå bröderna med exempel på lydnad för arbetsföreståndaren ...
– Det var rätt, min Clemens.
– Hon frågade mig, hvad jag heter, – huru gammal jag är ...
– Hvar jag är född och hvilka mina föräldrar voro ...
– Och du?
Hvad svarade du?
– Jag svarade, att jag heter Clemens, att biskop
Petros är min fader, och när hon kallade mig gosse, upplyste jag henne, att jag är prest.
– Vidare!
– Hon log åt denna rättelse, men jag sade henne allvarligt, att hon borde omvända sig och tänka på sin själs välfärd.
Derefter vände jag mig bort och gick ifrån henne.
– Var detta allt?
– Prisad vare Gud! tänkte Petros. – Detta bör lära mig att hädanefter vara försigtigare.
Jag skall icke vidare tillåta, att Clemens deltager i arbetet.
– Min son, sade han högt, – du stannar hos Eufemios denna natt.
Men uppehåll dig icke allt för länge med afskrifningen, ty du behöfver sofva och hemta krafter ...
Clemens önskade biskopen en god natt och aflägsnade sig.
Medan han vandrade nedför Skambonide, passerade han förbi en qvinnlig gestalt, som då hon såg honom, vände om och tilltalade honom med tveksam röst:
– Jag ser af din kåpa, att du är en kristen prest.
Tillhör du den homoiusianska bekännelsen?
Förlåt mig, att jag uppehåller dig med denna fråga!
Clemens stannade.
Han såg framför sig en ung flicka af vackert utseende, klädd som slafvinna i ett förmöget hus.
– Jag igenkänner dig nu, sade flickan, som syntes mycket bekymrad.
– Du är föreläsaren Clemens.
Huru lyckligt, att jag träffade dig!
Min afsigt var att söka biskopen, men jag har tveksamt vandrat denna gata flera gånger och alltid vändt om vid hans dörr.
Jag vågade ej gå in, men icke heller har jag vågat gå hem, förrän jag fått tala med honom eller dig.
Huru väl, att jag träffade dig!
– O, jag är mycket olycklig, klagade den unga slafvinnan.
– Jag har en sträng herrskarinna, och jag råkade i afton, medan hon var frånvarande, att sönderslå hennes dyrbaraste toalettask.
Hon plägar straffa mig hårdt för den minsta förseelse ... och på denna toalett-ask satte hon så stort värde.
Jag vågade icke afvakta hennes hemkomst, utan skyndade bort ... och törs nu icke återvända, utan att du följer mig hem och utverkar mig hennes förlåtelse.
O, vägra icke detta, frommaste broder!
Min herrskarinna är så sträng, ja hon är grym, när hon är vredgad; men annars är hon god och gudfruktig och nitisk i den rätta läran ... och om du, som är prest, följde mig hem, så skulle hon nog på din bön förlåta mig.
Clemens drog den förskräckt tillbaka; han hade ännu aldrig varit en qvinna så nära.
Men han
– Är din herrskarinnas bostad aflägsen? frågade han.
– Nej, gode broder.
– Nåväl, jag följer dig.
– Jag blir dig evigt tacksam för din godhet.
Flickan förde Clemens tvärsöfver gatan Kerameikos och in i en gränd, der hon stannade utanför bakporten till prokonsulns palats.
De inträdde, utan att någon portvaktare visade sig.
Slafvinnan bad Clemens vänta ett ögonblick på gården och försvann genom en dörr i portiken.
Hon återkom straxt derefter och förde Clemens genom en korridor, i hvars ända var en dörr, på hvilken hon pekade och hviskade: – här!
Clemens öppnade dörren och befann sig i en guldglänsande, af vällukter uppfylld budoar.
På en soffa derinne hvilade en qvinna, klädd i en lätt drägt af spetsar.
Skenbart öfverraskad af besöket, reste hon sig upp och betraktade honom med förvånade blickar.
Clemens igenkände Annæi Domitii gemål, den sköna Eusebia, och det mod, hvarmed hans ärende väpnat honom, efterträddes plötsligt af förvirring.
Han stod blyg och försagd inför den sköna qvinnan, som med största förundran i sin ton frågade honom:
– Är det du, unge föreläsare?
Hvad för dig hit vid denna sena timma?
Theodoros.
Krysanteus egde i grannskapet af hamnstaden Piræeos en landtgård, der Hermione ofta tillbragte sommarens vackra dagar.
Hufvudbyggnaden var belägen på en kulle, från hvilken utsigten åt ena siden öppnade sig öfver hafvet och den lifliga hamnen, åt den andra öfver en bördig, af vingårdar och olivdungar omgifven däld.
Kullens sydliga sluttning nedsteg i terrasser, prydda af trädgårdskonsten och beskuggade af åldriga träd.
I en berså på en af dessa terrasser satt en afton Hermione.
Hennes väninnor Ismene och Berenike hade nyss lemnat henne.
Hon hade derefter begifvit sig hit, der hon gerna njöt af ensamhetens stunder, emedan denna plats varit en älskling för Elpenike, hennes moder, och påminde Hermione om barndomslekarne med fosterbrodern, om de ljufvaste dagarne af hennes första och enda kärlek.
Hon hade medtagit ett verk af Platon – hans Fädon, – men minnenas magt och aftonens fridfulla skönhet fängslade hennes tankar och sinnen, så att hon glömde att öppna boken.
Tvenne fartyg sågos lemna hamnen och med utbredda segel styra mot horisonten.
Det var de begge Jerusalemsfararne, som Baruk utrustat.
Larmet af den lifliga verksamheten i Piræeos blandade sig, förmildradt genom afståndet, med fågelsången i trädens kronor och tonerna af en flöjt, som uppstego från dalen på andra sidan om kullen.
Då solens skifva närmade sig synranden, stördes Hermiones ensamhet genom ankomsten af en man, som var klädd i en kåpa, sådan som de kristne presterna brukade.
Den förtrolighet med hvilken han närmade sig Krysanteus’ dotter och tog plats i bersån helt nära henne, visade, att han icke var en främling på stället.
– Theodoros, sade hon, angenämt öfverraskad.
– Jag anade, att jag skulle finna dig här, sade den unge presten, – och styrde för den skull hit, innan jag ville söka dig deruppe i byggningen.
Den vackra aftonen och hågen att disputera med dig hafva lockat mig ut från staden.
Jag kan helsa dig från din fader.
Han befann sig på Pnyx, der folket är samladt, för att verkställa det nya valet till arkont.
Det står i denna timme en het drabbning deruppe, och måhända afgöres just i detta ögonblick segern.
– Betviflar du då, att min fader skulle blifva återvald? frågade Hermione.
– Han har en mägtig bundsförvandt i kejsarens gunst.
Det är för den skull sannolikt, att Krysanteus segrar.
Skulle han behöfva kejsarens gunst till en sådan seger?
Jag vet, att min fader på den sednare tiden förvärfvat många fiender bland Athenarne; men den stora mängden måste väl dock vara honom tillgifven.
– Jag vill gerna tro det, men är likväl osäker derom.
– Men en sådan otacksamhet vore omöjlig, utbrast Hermione.
– Han uppoffrar ju allt för dem.
Om du blott visste, hvilka bekymmer han uthärdar för deras skull, huru varmt han önskar deras välgång, huru han lefver endast för den höga sak, som Julianus och tidens ädlaste män vilja förverkliga, o, då skulle de icke kunna annat än älska honom.
Har du märkt, Theodoros, att min faders hår börjat gråna?
Det är icke af ålder, du, utan af omsorger och rastlösa tankar.
Min arme, älskade fader!
– Ja, om detta förtjenar hat, hvad är det då, som förtjenar tacksamhet och kärlek? sade Theodoros.
– Men du får icke tyda mina ord till det värsta, Hermione.
Med sin kännedom om tiden och menniskonaturen måste Krysanteus från början hafva förberedt sig på det motstånd, han nu röner.
Förtjusningsperioden kunde icke blifva långvarig.
Det går an att måla idealer och ställa dem för menniskornas ögon; alla skola hänföras af desamma, ty alla igenkänna mer eller mindre klart urbilden af sin egen mensklighet; men att söka förverkliga dem, Hermione, att med kraftig och skoningslös hand gripa in i verkligheten, för att omgestalta den till något sannare och skönare, det framkallar alla tröghetens, vanans och ondskans magter till förtvifladt motstånd.
Det uppstår då en strid, som icke slutar, förrän idealets kämpe har segrat eller dukat under.
Det sista är det vanliga, Hermione, ja det ligger i tingens natur och Guds verldsordning, att så skall vara.
Ty idealets kämpe är, äfven han, en menniska, full af fel och misstag, och med det sanna, hvarför han kämpar, blanda sig villfarelser, som göra motståndet berättigadt.
Hvad om Julianus och Krysanteus i mycket skulle hafva orätt?
Om de skulle vilja återföra en tid, som är död och bör vara det, en tid, som genom afståndet hägrar för deras ögon med en glans, som den i sjelfva verket aldrig egde?
Hvad om deras sträfvanden skulle motverka i stället för befordra menniskoslägtets sanna väl?
– Det låter icke tänka sig, inföll Hermione, – ty förnuftet och sanningen hafva i alla tider till sitt inre väsen varit desamma och skola alltid förblifva det.
– Visserligen.
Men du, likasom jag, är ju öfvertygad om en Guds uppenbarelse i verldens gång och menniskoslägtets öden.
Hvaruti skulle då denna uppenbarelse bestå, om ej deri, att hans herrlighet och fullkomlighet under olika skiftningar allt klarare framstode för de varelser, som äro skapade till hans afbilder?
J viljen återkalla en förfluten tid.
Det är fruktlöst, Hermione. J viljen återupplifva tron och vördnaden för de gamle gudarne.
Det är omöjligt, att detta förtviflade företag skall kunna lyckas.
Det är förtvifladt, ty det bär en osanning inom sig.
Ack, derutinnen ligger er svaghet.
Hvarför skolen J inblanda denna fallna gudaverld i er kamp för sedernas förbättring, för förnuftets rätt och den borgerliga friheten?
Hvad har Zeus, den otrogne äkta mannen, att göra med sedligheten eller förnuftet, han den afundsamme, som fängslade Prometheus vid klippan, emedan denne med eldens gåfva blef menniskoslägtets välgörare?
Hvad hafva de förgudade tyrannerna, som J gifvit plats uti Olympen, hvad hafva de att göra med frihetsanden och menniskovärdet?
Dessa brottsliga, lastbara gudar, förtjena de sina rökoffer och sina altaren?
Äro de gudar, till hvilka man kan sätta sitt hopp i lifvet och i döden?
Det är sannt:
J viljen aftvaga dessa orena, vanställande drag ur deras anleten.
J fördömen såsom hädare de skalder, som förtalat dem.
Men sedan J utplånat dessa drag, hvad återstår dem då af deras egendomlighet?
Intet.
De blifva blotta opersonliga krafter, utströmmande från den ende evige Guden.
– Så anse vi dem äfven, invände Hermione.
– Våra filosofer säga, att dyrkandet af flera gudar uppstått genom menniskornas svaghet, som fördelat fullkomlighetens attributer på många.
– Men hvarför förneken J då den Gud, som låtit sig blifva uppenbar för edra filosofers slutledningar?
Emedan han är ofattlig för mängden, skolen J svara.
Ja, han är i sanning ofattlig, om han, såsom många af edra filosofer förmenat, endast är den outgrundliga, på alla egenskaper tomma enheten i tingen, ett väsen, som ej bekymrar sig om menniskornas öden; men är han en god, allvis och kärleksrik försyn, så är han icke blott fattlig för den enfaldigaste, utan just den, efter hvilken de okunnigaste hjertan i alla tider längtat.
J, upplyste hedningar, ären stolta aristokrater; J talen om en religion för de utvalde andarne, de vise och tankekraftige; om en annan för den stora hopen.
J viljen behålla kärnan för er och kasta skalet till mängden.
Mot denna uppfattning har samma hop sjelf protesterat, och protesten är Kristendomen.
J villen icke omstörta altarne, J villen icke rubba de enfaldiges tro, beröfva dem deras illusioner, som, efter hvad J trodden, gjorde dem lyckliga.
Ibland er funnos äfven sådana, som för statens, för ordningens skull ville befästa den gamla vidskepelsen, förutan hvilken de förmenade, att allt skulle sammanfalla i grus.
Likasom om en lögn vore det starka band, som sammanhölle verlden!
Då förkunnades ur folkets lägsta kretsar, ur fiskarhyddor och verkstäder, samma ofattliga sanningar, på hvilka J haden tagit beslag för er egen räkning.
Detta öfverraskade tvifvelsutan de vise.
Det var en revolution och så demokratisk, Hermione, så frihetssyftande den kunde vara.
Den förkunnade en gud för alla, en vishet för alla.
Den förkunnade, att den höge och låge, imperatorn och slafven, äro bröder, barn af samme fader, delaktiga i samma arfvedel.
Bort med Romaren, Hellenen och barbaren!
Vi äro alla menniskor.
Bort med herren och slafven!
Vi äro alla skapade till frihet, till den sanna friheten, som vinnes i segerrik kamp, med Guds bistånd, mot våra tyranniska onda böjelser!
Bort med den högsta och svår-öfverstigligaste af alla skiljemurar, som blifvit dragna mellan menniskor – skiljemuren mellan rättfärdiga och förtappade!
Ingen är mer så rättfärdig inför Gud, att han icke är en syndare; ingen så fallen, att han ej kan upprättas!
Bort med sjelfbelåtenheten likasom med förtviflan!
Den sjelfbelåtnes högmod skall ödmjukas, och den ödmjukes förtröstan höjas, ty i himmelen är en större glädje öfver en botfärdig syndare än öfver alla rättfärdiga inom oceanens gördel!
Detta, Hermione, är Kristendomens lära, de sanningar, som förkunnades af Jesus af Nazareth.
Säg mig, finner du ingen skillnad mellan honom och undergöraren Apollonios?
Han uppväckte döde, Apollonios, och förrättade underverk, som liknade Jesu; men hvad voro dessa mot Nazarenens största underverk, som är hans lefnad och lära?
Hafva edra Cæsarer, som J upphöjt till Gudar, större rätt till detta namn än Nazarenen?
J förskräckens öfver våra ord, då vi säga, att Gud var i Kristus och försonade verlden, och likväl har ert eget förnuft uppenbarat er nödvändigheten af Guds menniskoblifvande och edra myther, bland hvilka många hafva rätt att kallas profetior, antyda det, förebåda det.
Talas ej i edra mysterier om en gud, Dionysos Zagreus, den högste gudens älsklingsson, som nedsteg till jorden, bekämpade de onda magterna, led en smärtsam jordisk död, och genom denna död, från hvilken han åter uppstod, blef menniskoslägtets förlossare?
Hvem är denne Dionysos Zagreus, om icke en dröm, som edra fäder drömt om den kommande Kristus?
De skaror, som vallfärdade till Eleusis, tror du, att de fördes endast af begäret efter högre kunskap i gudomliga ting?
Nej, de visste ganska väl, att invigningen i mysterierna icke förvandlade någon till djupsinnig filosof.
De skyndade dit i öfvertygelsen att finna räddning för sina själar.
Också har i våra dagar, sedan Julianus åter öppnat mysteriernas tempel, mången nyinvigd förvånats att höra der i mörker och hemlighet förkunnas samma läror, som Kristendomen predikar i klara dagen, men enklare och renare, och mången har ifrån Eleusis återvändt med längtan att utbyta den drömde Dionysos mot den verklige.
Prometheus sjunger, fastnaglad vid klippan, om de gamla gudarnes fall och en högre verldsordning.
Edra myther uttala klart och tydligt på mångfaldiga ställen sin egen otillräcklighet och profetera, likasom Judarnes heliga böcker, om den kommande Messias.
De nyplatonska filosoferna lära ju äfven från filosofiens ståndpunkt Guds menniskoblifvande.
Äfven de tala om ordet, genom hvilket allt är skapadt; äfven de tala om tro, hopp och kärlek såsom fromhetens grundval.
Men när de för öfrigt lära, att Guds tankar äro ting och verkligheter, är det ej då en oriktig slutsats, när de betrakta Guds menniskoblifvande endast såsom en filosofisk tanke, icke såsom en verklighet, förkroppsligad i en menniska?
Ack, en filosofisk tanke är icke tillräcklig att återgifva den förtviflade själen lugn och salighet.
Tänk dig, Hermione, en mördare, som med fasa vaknar ur sin vredes rus och ser det blodiga offret vid sina fötter.
Han har verkställt en ond gerning, som ej kan godtgöras.
Hans ånger, hans förtviflan, hans hufvud, om än frivilligt lagdt under lagens svärd, kan icke återgifva den slagne hans lif.
Tänk dig, hvad som är ännu förskräckligare, en själamördare, en förförare, hvilken, insatt till vårdare af ett välartadt och lofvande barn, förderfvar dess natur, utvecklar dess onda anlag, nedstörtar det i sinnlighetens dy och slutligen ser sin skyddsling omkomma deruti.
Tänk dig honom väckt till inseende af sin gernings rysliga beskaffenhet.
Då följer en ånger, som ingen filosofisk tanke kan afvända från förtviflan och evigt förderf.
Behöfves ej för dem den fulla vissheten om en personlig förlossare, som äfven för deras skull, för att äfven deras synder skulle blifva förlåtna, burit Guds vrede och lagens förbannelse?
Det steg, Hermione, som leder från din religion till min, är således steget från blotta tanken till den lefvande verkligheten, från den beslöjade sanningen till den afslöjade och uppenbarade.
Det var icke första gången Theodoros talade med Hermione om Kristendomen.
Han hade länge begagnat hvarje tillfälle, som yppade sig dertill, och sådana erbjödo sig många, ty Theodoros hade, ehuru Kristian och prest, blifvit en nästan daglig gäst i Krysanteus’ hus.
Det hade emellan dem begge uppstått en vänskap, som, grundad på ömsesidig aktning, icke stördes af deras olika religiösa åsigter.
Dessa hade icke hindrat Theodoros att erbjuda sig såsom biträde åt Krysanteus, när denne i enlighet med kejsarens afsigter började organisera fattighus, sjukhus och andra barmhertighetsanstalter i Athen och öfriga städer i Akaja.
Theodoros syntes icke fråga efter sina trosförvandters omdöme i detta hänseende; han blef erkehedningens ifrigaste medhjelpare i allt hvad han ansåg godt och nyttigt, och bar med lugn de tillvitelser för kätteri och affall, som Kristianerna allmänt gjorde honom.
Han besökte de nyinrättade skolorna och tvekade ej att infinna sig i filosofernas föreläsningssalar, der han dock för mången blef en besvärlig gäst, ty han inskränkte sig icke till att höra, utan uppsteg sjelf i sin ordning på talarestolen till försvar för den kristna läran, förvånande de bildade åhörarne med exemplet på en kristen prest, som med lugn lyssnade till motståndarnes tankar, och varmt, men fridsamt, utvecklade sina egna.
Äfven till Akademia begaf han sig ofta, för att offentligt disputera med Krysanteus och hans lärjungar.
Blef han der den ena dagen besegrad – ty här fann han sina mästare i dialektiken – så återvände han den andra dagen med nya argumenter; hans närvaro bidrog alltid att lifva samtalet och tankeutbytet, han saknades slutligen, när han uteblef, och de unge akademikerna började betrakta honom såsom en medlem af deras krets, en kristen Platoniker.
Gjorde han med allt detta inga proselyter, så aftvang han likväl aktning för Kristendomen och utströdde kanhända många frön, som först i framtiden skulle uppspira.
I Akademias trädgårdar, likasom i sina enskildta samtal med Hermione, bemödade han sig, tvärtemot Kristianernas allmänna föreställningssätt, att visa, det den gamla och den nya läran icke stodo såsom fiender emot hvarandra, icke såsom ett djefvulens och mörkrets rike emot Guds och ljusets, utan såsom en sednare utveckling till en föregående, såsom mannaåldern till ynglingaåldern, såsom en profetia till sin uppfyllelse.
Han gaf den gamla bildningen all dess ära och medgaf så mycket heldre förnuftets rätt, som, enligt hans åsigt, Guds enhet och försoningens nödvändighet kommit till uppenbarelse äfven i detta.
Men bredvid förnuftets filosofi talade han äfven om den religiösa känslans och det religiösa behofvets, och han gaf den sednare företrädesrätten och mellan olika meningar den afgörande rösten, emedan hon stöder sig på den oförvillade instinkten, som träffar sanningen hastigare och säkrare än all slutledningskonst.
Han bad de unga filosoferna studera Kristendomens heliga urkunder, och de skulle finna, att medan dessa skrifter med klarhet och bestämdhet uttala de grundsanningar, på hvilka allena menskligheten kan bygga ett tempel, värdigt Herran, så lemna de dock i alla andra hänseenden det friaste svängrum för tankens verksamhet och sporra honom till forskning i de gudomliga tingen, i stället för att binda och fjättra honom.
Detsamma föreställde han i afton Hermione, och han framtog under sin kappa en bokrulle, och lade den i hennes hand.
Det var Johannes’ Evangelium.
Han aftvang
Hermione med enträgna böner det löfte att icke fördomsfullt lägga denna bok åsido, utan läsa och pröfva den.
De skulle derefter vidare samtala om dess innehåll.
Då Hermione invände, att man af frukten måste döma till trädets beskaffenhet, samt att den sednaste tidens erfarenhet på ett förskräckligt sätt visat, att Kristendomens målsmän sträfvade att utbreda det mest oerhörda andliga och verldsliga slafveri, och att de kristnes inbördes förhållande, långt ifrån att framställa en tafla af kärlek och fördragsamhet, varit ett, som öfverträffade vilddjurens i hat, grymhet och blodtörst; så svarade Theodoros, att dessa sorgliga företeelser härflöto ur en helt annan källa än Kristendomen, att presterskap, kyrkomöten, partier och dogmer hade med Kristendomen ingenting gemensamt, utan tvärtom vore dess största och farligaste fiender.
Förvillelsen hade uppkommit, emedan man ville tillämpa filosofiens stränga begreppsbestämningar på religionen.