Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter morgonkaffet dref man från «Vater Danckwardts Gasthof» i spridda trupper ner till sjön; men i mån som man hann undanstöka badet, samlades man till den stora gemensamma siestan på den heta, gula sanden, der man ogeneradt improviserade fotsolbad, herrar och damer om hvarandra, samt intog den frukostrisp med sup, hvilken den glupande aptiten nödvändiggjorde.
Och så kom middagen, och så middagsluren, och så kaffet, och så en eller annan tur, på sjön eller i omnejden, till fots eller vagns eller i segelbåt, ända tills man tidigare eller senare, trötta och hungriga, åter såg ljusen från «Vater Danckwardts Gasthof» inbjudande blinka fram mellan trädstammarne samt gubben sjelf sitta borta i kakelugnsvrån inne i sin gamla skänkstuga, ensam som alltid och som alltid i djupa tankar, hvilka måhända alls inga tankar voro.
Och så åt man, och drack, och gick till att sofva, med godt samvete efter en väl använd dag, för att nästa morgon stå upp till en likadan igen.
Och dagarne kommo och gingo, den ena lik den andra, och i dag vackrare än i går, och sommaren led, och juli blef till augusti.
Truls höll icke stort af detta oroliga och dock tillika så monotona lif i stort sällskap samt höll sig undan så mycket som sig göra lät.
Louise gjorde sammaledes; det dröjde icke länge, innan han märkte, att hon lika litet som han sjelf kände sig väl till mods i dessa småborgarkretsar, der man roade sig och underhöll sig på småborgarvis.
De gingo begge sina ensamma vägar, – som naturligtvis råkades; de gingo bort från de andra och funno hvarandra.
Det var gemensamheten i afsmaken, som verkade utantill; men derinunder dref instinkten sitt lönliga spel.
När en stor, gemensam utfärd aftalats, och de öfriga med buller och bång tågat åstad, och hotellet låg tomt och utdödt, och de begge sträckte sig ut ur hvar sitt snäckskal för att lukta, om luften vore ren, – då fingo de syn på hvarandra och att de voro ensamma.
Och när de så ämnade sig ut hvar och en för sig, så funno de sig ha samma ärende och slogo följe.
Hon länkade enligt sin instinkt inåt skogen; men honom drog det utåt slätten; och när hon kommit underfund dermed, låtsade hon om ingenting och visade samma intresse.
De ströfvade öfver markerna, der säden stod mogen, och igenom ålderdomligt utseende byar, der fjäderfäet spatserade kring på gårdsplatsen och korna mjölkades fram mot aftontiden.
Truls kände sig som hemma på sin faders egor, och hon åhörde hans kännareutlåtanden med stillsamt och förundradt intresse.
Och när skymningen föll på, sjelfva Skånes tunga och melankoliska skymning, och de kommo tillbaka hem, och hotellet ännu stod tomt och tyst, såsom de lemnat det, då kände Truls sig så varm i sinne och sinnen, som vore han hemma, – just så der vemodigt lycklig, som han älskade vara för att som menniska kunna lefva och som diktare blifva produktiv.
De brukade sätta sig samman i ett lusthus utanför skänkstugan.
Genom de små och skumma rutorna kunde de se den gamle sitta derinne i sin kakelugnsvrå, och den synen försatte alltid Truls i erinringsstämning.
Hvad tänkte väl gubben på, undrade han.
Sannolikt på den gamla goda tiden, som icke mera var, och på det nymodiga lif, som kommit i stället och som han icke förstod och hvari han icke hörde hemma.
Truls kom att tänka på sin egen far, hurusom han sutit timtals på gärdesgården utanför sin gårdsport, blickande ut öfver sina marker, och hurusom han sedermera på sina gamla dagar, äfven han, alldeles som fader Danckwardt derinne, hållit till i sin länstol i kakelugnsvrån, med mössan på hufvudet och händerna på bordet, stum, orörlig, tankfull-tanklös, – sutit så, ända tills han måste läggas i sängen för att dö, dö hän med den tid, som han varit ett med, stillsamt, ordlöst som han lefvat och såsom hans förfäder före honom gjort, hvar och en för sig.
Och han kom i stämning och började tala om sig och sitt för denna kvinna, som dock egentligen ännu bara var en främling, om sin ungdom och sin slägt, om sitt land och sitt folk, – alltsammans återuppståndet från de döda och ånyo vordet lefvande inom honom under vandringarna i detta landskap, hvilket bar Skånes drag, och vid åsynen af denna gubbe derinne, som satt der midt i allt det nya såsom ett stycke gången tid, hvilken vibrerade i den unge främlingens själ med styrkan och sötman af sekellånga minnen.
Han kände det, som vore han här på egen grund, medan hon vore en främling, hvilken han hade att göra hemmastadd.
Ofta hände det, att värdinnan, den gamles dotter, och hennes fjortonåriga flicka stannade kvar, när de bragt ut förtäringen, toddyn till honom och téet till henne; och de fyra suto då timtals i den ljumma sommarkvällen och talade samman.
Truls tyckte, han hade bredvid sig tvenne kvinnor derhemmaifrån, från hans eget land och hans eget stånd, samt kände sig mera naturlig och otvungen än nånsin ibland hotellgästerna; och när en afton, efter att de brutit upp och de båda kvinnorna tagit godnatt och han och hon gingo samman in, fröken Schrader med helt vek stämma sade, att hon trifdes så underligt väl bland dessa menniskor och att hon aldrig träffat på denna samhällsklass förut och icke vetat, att något sådant funnes, – då blef han så glad och smickrad deröfver, som om hon hade sagt honom personligen en tillitsfull artighet eller blottat känslor, hvilka gälde hans särskilda person.
Så hade de också, en stilla afton efter en stormig dag, kommit att sitta ensamma på en af bänkarne nere vid hafsstranden och sågo på de hvita brottsjöarne, hvilka blänkte hvitt i månskenet långt utåt sjön.
Och dervid hade den paus inträdt, hvilken förr eller senare infinner sig i förhållandet mellan man och kvinna och i hvilken de begge i ena och samma plötsliga upptäckt se den sista slöjan öfver de ömsesidiga känslorna falla.
Truls vände sig helt om mot sin granne.
«Fröken,» sade han efter ett litet uppehåll, «törs jag göra en fråga?
Hon hade instinktivt vändt ansigtet halft bort; det dröjde något, innan hon svarade; hon såg ned och rörde med parasollen i sanden.
«Ja, – det må ni ju fråga er sjelf om,» svarade hon något andfådt samt med ett kast på hufvudet, som en smula tog modet från honom.
Det blef tyst en stund; man hörde bara vågsvallets monotona brus; Truls satt och tänkte efter, hur i Guds namn han skulle få fram det afgörande ordet, – det alltid så märkvärdigt vanskliga.
Ändtligen tog han sig samman.
«Tror ni, det kan ligga något under i slumpens tillskyndelser, fröken?»
Hon satt fortfarande och rörde med parasollen i sanden, knyckte så der retsamt stolt på hufvudet, men svarade ingenting.
Det blef återigen tyst en stund.
«Jag menar,» tillade han, sakta och varmt, bäfvande på målet, «jag menar, i den slump, som fört oss samman, två gånger och nu senast här.»
Hon satt ett litet, kort ögonblick i sin förra ställning.
Derpå höjde hon hufvudet med ett hastigt kast, vände det långsamt om mot Truls samt betraktade honom oafvändt med ett par ögon, hvilka ifrån att fråga skyggt blefvo varma bakom tårar.
Der sköt som en varm ström igenom Truls.
Med en snabb rörelse lutade han sig fram mot henne och sträckte armarne mot henne; och i nästa ögonblick låg den fasta kroppen emellan dem och ett varmt, mjukt ansigte tätt intill hans eget.
Från nu af blef det dem outhärdligt i pensionen.
Medgästernas nyfikenhet begynte bli besvärande; till råga på allt kommo några dagar med regn och kyla och dåligt väder, som tvang dem att hålla sig inne, antingen att sitta hvar för sig och tjura eller sälla sig till de gemensamma samkvämen.
Det blef tyst öfver laget, när de ville byta ord med hvarandra; och de kunde icke meddela sig medels blickarne, utan att de på ett eller annat af de ikringsittande ansigtena märkte, att äfven härvidlag vore spioneriet vaket.
Första nya vackra afton gingo de en tur nere å badstranden, de begge för sig, men dock icke ensamma, ty ikring dem svärmade de öfriga, i spridd ordning.
Då sköt en lång ångare, med rök bakåt ur tvenne skorstenar, fram om udden.
«Hvad är det för en?» sporde hon.
«Låt mig se,» tänkte han efter.
«Hvad är det i dag ... tisdag, ja.
Stämmer.
Den går hemåt, du.
Och ännu längre, för resten: den går upp till sjelfva ensamheten.
– Det hade icke varit så dumt att följa med,» tillade han skämtande.
«Eller hvad tycker du?
Resa bort ifrån menniskorna och verlden, vi två, allena, dit hän, der vi kunde vara totalt för oss sjelfva för några dagar!»
Hon hade tvärstannat och stält sig upp midt framför honom samt såg honom an med händerna sammanslagna och ögonen tindrande af barnslig glädje.
«Du säger något,» ropade hon så högljudt, att Truls bekymradt såg sig om efter de andra, samt grep honom i armen.
«Men vill du det också på allvar?
Ja, det måste vi.
Nej, men tänk, tänk du, att ge sig ut samman, på måfå, och så att icke ett lefvande lif känner oss!»
Och hon hoppade upp och ned framför honom och klappade utom sig i händerna, och hela ansigtet blef till två ögon som sprutade öfvermod, – medan hon skrattade, som uppsluppenheten tog henne.
«Nej då, nej då!» fortfor hon att utropa sakta för sig sjelf, medan de gingo vidare.
«Nej, du vet inte, hur jag kan glädja mig deråt!»
Truls gick och smålog.
«Men,» sade han efter en stund, «vill du nu också riskera något sådant?
Hon böjde sig fram och såg honom snedt upp i ansigtet.
«Jag, ja!
Hvarför inte!?» ropade hon utmanande.
Truls tyckte, han sjelf var dum, men höll i:
Nå, om det nu också ginge an?
Hon rätade rygg som en spänstig fjäder.
«Puh,» sade hon med den absoluta souveränitetens förakt.
«Hvem har med det att göra?
Jag vet naturligtvis, att mina gamla derhemma skola bli förfärade, när jag skrifver derom, men det kan nu inte hjelpas.
Det vill säga, om inte du ... tycker ... att ...»
«Herregud, jag,» protesterade Truls skrattande.
«Det är ju inte mig, det är frågan om.»
«Ja,» afgjorde hon med en gest, som om hon kastat ett helt fång af honom supponerade fördomar bort, «jag har icke en betänklighet.»
«Nå, alltså!» ropade Truls.
Och dagen derpå lät fröken Schrader segla sig öfver direkt till Sassnitz, – efter hvad det hette i pensionen för att efter en tur till Stubbenkammer resa hem till Harz.
Och tvenne dagar senare packade den unge svenske herrn samman och lät bittida på morgonen skjutsa sig till Putbus, för att öfver
Stralsund begifva sig hem till sitt land igen.
Och på aftonen af samma dag stego de båda flyktingarna ombord å ångaren, som anlöper Sassnitz på sin tur mellan Stettin och Kristiania ...
Der var icke en menniska att se på däcket, när han steg ut från trappan; alla lågo ännu och sofvo dernere; bara styrmannen stod uppe på kommandobryggan och vred sitt hjul.
Det var ännu i den allra tidigaste morgonstunden, klockan kunde väl vara tre eller så; men det var helt ljust.
Landskapet tecknade sig i klara, kalla, bleka färger: himlen blekgrön, mattblå, vattnet matt blankt i samma färger, och bergväggarne på fjordens båda sidor insvepta i en lätt, blåaktig dunst.
Framom öfver stäfven, der Kristiania snart skulle dyka upp, blänkte morgonrodnaden, en gul morgonrodnad, kall och blek äfven den.
Icke ett ljud att höra; bara maskinens regelbundna pustande; det förekom Truls, der han stod och såg ut öfver relingen, väl insvept till skydd mot morgonkylan, som om det pustande vidundret arbetade sig framåt i en utdöd verld.
Just som staden dök upp framme i förgrunden, hörde han någon komma upp för trappan, som förde ned till sofhytterna.
När han vände sig om, stod hon redan i dörröppningen och spejade ut i den bleka daggryningen.
Derpå kom hon leende och yrvaken bort till honom och stack sin arm in under hans; och de blefvo stående stumma, blickande ut framför sig mot staden, hvilken alltjemt förstorades och förtydligades.
Husen lågo svarta och små under den bjerta gula dagern ofvanom, sammankrupna vid foten af det väldiga berget; man fick en förnimmelse, som vore det af köld, och Louise skakades af en frossbrytning.
Truls tryckte henne intill sig, och hon kröp ännu tätare intill honom, som om hon ville värma sig; och så stodo de tätt sammanslutna och tysta, ända tills ångbåten lade till.
På hamnkajen syntes ingen menniska till, inga droskor, inga bärare, inga hotellomnibussar; äfven på ångbåten tycktes hela resandestocken lugnt sofva vidare; och det unga paret begynte bli rådvillt, hvad man skulle göra af sig.
Kaptenen gick just förbi, och Truls vände sig till honom.
Ja, restauranterna voro ännu icke öppnade.
Och de ville icke lägga sig hän och sofva.
Nå, då blefve ingenting till öfvers än att göra en utflygt i omgifningarna så länge, tills staden hunnit vakna.
T. ex. till Frognersæteren, – kaptenen pekade uppåt höjden; han kunde skaffa ekipage; han kände en läkare, som gjorde sig en biinkomst genom att ställa sitt åkdon till resandes förfogande.
De slogo till.
När de väntat en halftimme, hördes en vagn komma rullande inne från den annars dödstysta staden; och strax derefter svängde ett elegant ekipage fram om gathörnet och höll vid landgången.
De stego in; och åstad bar det genom de tomma gatorna i en sofvande stad, hvilken just höll på att morna sig.
Nedrulladt framför alla fönster, hvilka icke voro kritade; och bullret från den ensamma vagnen ekade i morgonstunden.
Ut genom Homansbyen, villastaden; ut på landet; in i skogen; uppför berget.
Solen gick upp, men morgonkylan blef kvar i luften.
Uppför, uppför, ständigt uppför; först sakta sluttning, så stigning, till sist tvärbrant; vägen måste gå i zigzag, och hästarne kunde bara gå i skridt samt behöfde allt då och då stanna för att pusta ut; den yppiga växtligheten, med forsande stupbäckar öfver knotiga alrötter, öfvergick i tallskog, dvärgskog; – tills vagnen med en smäll och en sväng for in på en gårdsplats framför den hvita byggning, hvilken alltsomoftast under färden skymtat fram uppe öfver deras hufvuden.
Hästarne stallades in för att fodras; och sjelfva skyndade de in i huset, hungriga och förfrusna.
Det var halft säter, halft värdshus.
Man bullade upp frukost, med snaps och bier, kaffe och gräddfet mjölk samt en oändlighet af smörgåsar.
Efter måltiden satte de sig i gång vidare uppåt bakom sätern, för att till fots nå sjelfva toppen.
De gingo fram genom skogar och öfver öppna ängsplatser, genom grindar och förbi ett par hus, der hundar skälde emot dem, samt kommo slutligen ut på en vid grön platå.
I dennas midt reste sig ett kolossalt träåbäke, med många tvärafsatser och trappor, som förde från den ena till den andra, från marken och ända upp till krönet.
Dit upp klättrade det unga paret, – en svindlande höjd, från hvilken man kunde se ut öfver halfva Norge, ända upp till snöfjällen; bergsrygg bakom bergsrygg, beklädda med tallborst, en ocean med mörkgröna och svartbruna stormvågor; nere i djupet Kristiania såsom en medeltida fågelperspektivisk teckning af en stad, samt – ringlande sig söder ut – en smal flod, som var sjelfva stora fjorden.
Och så hvila, total hvila, obruten tystnad, icke en enda vilsen ton nere från verlden, icke så mycket som den sista dyningen af dess brus, icke ett föremål, som syntes röra sig, och icke en blick, som vaktade ...
Och i den fulla känslan af denna fulla ensamhet, hvilken icke står att uppnå ens i den aflägsnaste och slutnaste kammaren i det egna hemmet, utan enbart der, hvarest naturen råder allena, möttes de famn i famn och mun mot mun, liksom drifna af ena och samma instinkt, och stodo länge så, glömska af denna verld, hvilken här icke ens med sitt lillfinger förmådde tränga sig emellan dem, begge genomströmmade för första gången af den gränslösa hängifvenhetens fullt och lugnt utrullande vågor ...
På kvällen foro de hem från en tur ut till Bygdön.
De hade blifvit öfverraskade af häftigt ösregn samt hals öfver hufvud måst arbeta sig in på den fullpackade lilla ångaren, hvilken nu mödosamt paddlade sig in mot staden i den börjande skymningen.
Då de hunno fram, var det helt mörkt.
Vattnet skvalade ned genom gatorna och stod allt här och hvar i sjöar; och de vadade fram med uppvikta byxor och kjolar, arm i arm under samma paraply.
Efter kvällsmaten suto de samman i hennes rum.
Regnet derute hade upphört, och upp ur den varma jorden steg en gul rök, hvilken lade sig tätt kring hus och lyktor och gick ihop i ett med den gulskyiga himlen, – en tung och tungsint atmosfär.
Eller var det bara tröttheten från den långa dagens många strapatser, som yttrade sig hos honom under formen af melankoli, liksom sker dagen efter en bal?
Truls visste det icke; men han satt och smekte henne så sorgset ömt, som om hon vore lidande eller tillfogats en oförrätt; och när han bröt upp och till afsked tagit hennes hufvud mellan sina båda händer och kysst henne, blef han stående och kunde icke komma sig för att lemna henne.
«Men hvad har du?» sporde hon, oroligt och vekt.
«Du har nånting!»
Han svarade ingenting, bara skakade på hufvudet, sorgset leende.
Hon kysste hans händer, stillatigande, och såg på honom med frågande, en smula oroliga ögon.
«Åhnej,» bröt han ändtligen af, «det är bara, att man blir så sentimentalt stämd ibland, utan att veta hvarför.
Jag är så bottenlöst tungsint i kväll,» tillade han och log igen. «Gud vet hvarför!
Det är bäst att gå och sofva på det.
Godnatt, du!
Och sof godt!»
Han kysste henne och gick resolut mot dörren, men vände sig ännu ett par gånger om.
Hon stod orörlig i samma ställning, han lemnat henne i, och såg efter honom med ett smil, fullt af god gråt, och med varma, kärliga, rådvilla ögon.
Och så varseblef han henne ännu, då han halft baklänges gick ut genom dörren ...
Dagen derpå var stämningen från aftonen som bortblåst.
Det var sol och sommarlig himmel.
De suto alldeles ensamma i kupén, på färden vidare norrut, uppsluppna och barnsliga, omfamnades och kysstes, foro från hvarandra, när plötsligt konduktören skred förbi utanför fönstret, och skämdes med njutning efteråt, då de af ett smil märkt, att han sett alltsammans.
Fram mot midnatt till stego de af uppe bland fjellen.
Månen stod klotrund, stor och overklig högt på himlen öfver en snötopp, och öfver hela floddalen låg en hvit dimma, så tät, att man skulle kunnat skära i den med knif.
De ryste af köld, när de kommo ut; det rådde vintertemperatur.
I det lilla hotellet stod stort aftonbord dukadt; der herrskade en trefnad som i rum der man sjelf länge bott och haft det varmt och godt, och de hyggade sig med katten, som satt och spann borta under ugnen.
De suto länge samman vid téet – matsalen var husets enda uppvärmda rum – och talade ogeneradt samman, emedan ingen förstod deras språk, och blefvo varma och mätta och sömniga samt försvunno hastigt och huttrande hvar och en in i sitt iskalla rum, der de bara kände ett intresse: att så skyndsamt som möjligt komma mellan lakan och under dynor.
De voro bittida på benen igen.
Solen var uppgången, men icke att se: dimman hade under natten stigit och stigit, tills den fyllt hela dalen, och den stod nu omkring vandrarne som en orörlig och ogenomtränglig massa.
När solen ändtligen började få makt öfver den och den rullade sig samman till enorma bylten, hvilka ett efter annat söndersletos af något klipphörn och upplöstes i intet, funno de sig gå fram långs en bred allfarväg uppe öfver en ådal med väldiga gröna bergsväggar öfver på andra sidan.
Det kom med ens som ett samfäldt morgonjubel öfver hela naturen, en solhelsning af fågellåt och djurläten, af snöglans högt uppe och af den gröna rikedomen nere i dalen.
Med samma började det ringa i någon kyrka framför dem; «söndag,» ropade Truls; det hade de alldeles glömt bort.
De hunno fram till en by; solen hade stigit, och de hade gått sig hungriga; de frukosterade ur resväskan och gingo in i en af gårdarne för att få något vått att skölja ned maten med.
Inne i ryggåsstugan med dess sparsamma men solida inredning satt en gubbe i kalott och snöhvitt hår; han hade redan genom rutan sett dem komma, men låtsat om ingenting och lät dem sjelfva bemöda sig vidare och satt lugnt och väntade, – som det sig höfves, tänkte Truls; han kände seden hemma från Skåne, så skulle äfven hans egen far ha betett sig.
Truls framförde ärendet, och gubben anvisade dem begge med sirlig värdighet plats samt gick derpå ut på farstutrappan och ropade en befallning utåt gården.
Kom tillbaka och sporde, om det kanske icke hellre skulle vara öl; hvarpå det befans, att den ene föredrog öl och den andra mjölk; hvarpå gubben med steg, hvilkas skyndsamhet möjligast doldes, åter försvann ut på trappan, der han ropade en ny order utåt gårdsplatsen.
Derefter tog han plats i en länstol och lät det komma an på, hvad som vidare komma skulle, låtsande likgiltighet, alldenstund värdigheten icke tilläte att synas nyfiken eller öfverhufvud beroende gent emot de främmande, men emellanåt betraktande de unga menniskorna med förbehållsam sympati.
Louise försökte med en konversation efter den gängse konstens alla regler, men det gick genast i stå: gubben bet alldeles icke på de smickrande utlåtandena om Norges skönhet och husets inredning, utan satt bara och såg någonstädes hän, som om han ville säga, att hon naturligtvis hade lof att säga så många vackra saker hon ville, men att för öfrigt det alltsammans icke i minsta mån anginge honom.
Hon vred sig på stolen och blickade öfver till Truls, som sutit stilla och stum på sin stol liksom gubben midt emot på sin.
Han låtsade utvärtes om ingenting, – och anknöt ett kortordigt samtal med den gamle, hvilken utan att i det ringaste åsidosätta sin förbehållsamhet och med iakttagande af all distans – precis som Truls å sin sida – dock oförtydbart röjde, att han hyste förtroende för denne sprättige främling, som kommit Gud vet hvarifrån och som behöfde tränga sig in i ett främmande hus för att få sig ett glas mjölk.
Underhållningen, som försvårades genom det dialektspråk gubben brukade, hade till och med blifvit hjertlig i sjelfva undertonen, ehuru naturligtvis värdigheten i de yttre formerna icke lemnades till spillo; och när ölet och mjölken omsider buros in, åsåg gubben med tydligt nöje, hur de unga menniskorna läto sig hans präktiga saker väl smaka.
Han följde dem, visserligen töfvande, som om han vore rädd att förefalla löjlig, ända ut på farstutrappan, när de bröto upp för att fortsätta vandringen.
«Nå, hvad tycker du?» sporde
Truls nyfiket, när de kommit utom hörhåll.
«Man kunde inte komma inpå den gamle mannen,» ropade hon rådlös.
«Ja, det vill säga, inte jag.
Och annars har jag så lätt för att genast bli bekant med alla slags menniskor; när jag reser, kommer jag alltid strax i samtal med alla.
Men det var inte möjligt komma åt den gubben!»
«Du känner inte denna klass; du har aldrig sett den i lifvet, – och inte i böckerna heller, för resten.
Men du såg ju, hur godt jag kom ut af det med honom!»
«Ja, jag rent förvånade mig.
Men det var också en komisk syn, nej herregud hvad det var komiskt!
I suto der hvar på sin stol som två gammaldags kungar, som begge ville vara lika styfva, och sågo så högtidliga och värdiga ut, att en ann’ icke vågade andas.
Men det var en fin gubbe, du!
Lade du märke till, hvilket märkvärdigt regelbundet ansigte han hade?
Och så hans sätt: det var sådana medfödda later, hvar kan han ha fått dem ifrån?
Jag skulle icke vågat erbjuda honom betalning för hvad vi förtärde!»
«Nej, du såg ju också, att jag inte heller gjorde det.
Han hade heller inte tagit emot det.
Om han behagar gifva, så är det inte för att få pengar.
Ser du, Louise, han var en god typ.
Typ för den bästa sortens skandinavisk storbonde.
Vi förstodo hvarandra; jag var sjelf förvånad öfver att finna en sådan likhet i alla afseenden mellan här och der hemma i Skåne.
Af detta lag har jag sjelf framgått, ser du.
Derför kände han genast, att jag var en af hans, liksom jag bara behöfde reagera naturligt, för att vi skulle kunna finna hvarandra.
Vi ha vårt sätt att umgås, våra former och vår takt; de ha utbildats likformigt, under många århundraden; de äro icke desamma som de gängse, men de äro säkerligen lika goda.»
Hon gick tyst och undrande och intresserad och hängde vid hans arm och lyssnade.
«Berätta,» bad hon.
«Berätta mer derom!»
Och han berättade mer derom, skildrade, liksom förr en gång dernere på Rügen, sitt fädernehem, sin barndom, sitt land och sin slägt, – natur och folk, vanor och nöjen, poesien och prosan, – allt medan de i sakta mak och på måfå ströfvade kring i det storslagna och ensamma bergslandskapet.