Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man nu erir.drar sig, att
Pastor må, om han så för godt finner ansvarslös afslå en kronobetjentes begäran om Söckneståmma , sfi skall man med någon billig harm fråga, hyarföre å den ena sidan, skall gifvas så mycken egen pröfhingsrått och å dea andra, så oinskränkt pligt att efterkomma något , som vål kallas begäran , men då det ej får vägras , åger alla egenskaper af en befallning, Den 5 Martti, Åter en ofullkomlighet i denna ensidiga författning; den yppar sig uti 4 som stadgar, att rättigheten att inställa sig vid Sockneståmina och att där yttra sina tankar, tillkommer endast dem, sorn inom Församlingen äga fastighet, med tillägg af de personer, som hafva rösträtt vid Prestval , men med undantag åter af dem , som efter afhandlingar, bruka enskildte personers jord , så vida de icke åro med ägarens fullmagt försedde.
Härigenom utestån ges ju en betydlig andel af medborgare från en rättighet, som synes icke böra fråntagas dem, hvilka skola utgöra onera af jorden, Ingen år mera behörig att öfverlägga om åtgärder, som medföra arbete och kostnader, än just de, sora skola bestrida dessa arbeten och utgifter.
Härtill fordras ingen djup insigt, utan endast kännedom om landtmanna-yrken; omöjeligen kan det vara lagens mening, att de, som minst kånna det ämne, som förekommer, skola besluta om utförandet deraf.
Sålunda förpliktad att ansvara allt, bindes han af jordägarens egennyttiga föranstaltande, att alla allmänna byggnader blifva företagne under arrende eller besittningstiden, och besväras eller betungas med utgifter, som, må hända} öfvergå hvad han i sittjo-rått för - Deri 5 Martii.
393 bundit sig att utgifva, och mången år genom detta förfarande bragt till tiggarestafven?
Detta allt vore förekommit genom det enkla stadgande, att den, som efter Contract ansvarade alla en fastighets ■ onera, vore berättigad deltaga i alla åfverlåggningar om nya besvär , sorn ålågo fastigheten att utgöra.
Man har till och med velat utestänga alla, som vid Sockneståmma ej äga talan föra, från rättigheten, att sig dår intränga, och sådant vid äfventyr, att derifrån varda afviste.
Sock nens angelägenheter blifva hemligheter för dem de egenteligen angå, intill dess det faller Kyrkoherden in, att låta kungöra Beslutet vid ett tillfälle, då de, som djupast kånna sin ofördelagtiga belägenhet, åro frånvarande.
Man frågar utan förbehåll: hvarföre denna hemlighetsprincipe , då en hvar Socknens invånare icke bör vara i okunnighet om hvad i Socknen uti Oeconomiskt afseende sker?
I en tid, då man vill på allmän bekostnad sprida dagbladen till allmogen i alla Rikets Provincer för att utbreda upplysning, skall man vara i okunnighet om hvad sig tilldrager i den Socken, deri man bor, och sådant endast derföre, att man ej år jordägare.
Huru låter sådant förena sig till enhet i medvetandet, eller huru är det möjeligt, att vid en tidpunkt, då Ståhderne öppna sina Pleni-rum för offeiv teligheten, skall hemlighetsfulla auctoriteter finnas i Landsorterne ?
Motsägelsen emellan .r>9* Den 5 Martti, Författningen och tirlens anda är Uppenbar och fordrar ingen skarpsynthet att urskilja.
Bland exemplen , som ådagalägga Presternes förhållande i detta fall kunde nämnas ett i Strengnäs Stift, der Bönder försedde med Jordägarens full magt, dock blifvit förmente rättigheten att föra talan för de hemman, de bruka och bebo.
Huru illa skyddas icke medborgares rättigheter, då förölåmpanden emot helgden deraf ansvarslösa få äga rum?
Kyrkoråd tillsatte för handhafvande af Kyrkodisciplinens och Religionens samt sedernas vård, utgöra Domstolar, som äga att ålägga böter, förelägga vitén, döma till arbeten och stockstraff, Hår framträder Prestmannen såsom Do-? mare , och då man icke får lemna utan uppmärksamhet, att Ledamöterne, mindre skyd?? dadé ån Presten , vanligen i Landtförsamlingar bestå af den Class, som sällan känner annan
Lag ån den medfödda , så år ostridigt att Prosten , om han annars åger någon förmåga att leda sina åhörare, bljfver ensam Domare och Verldslig Sockne-Administrator, eller som år detsamma , han öfvergår från Religionens Tjenare och väktare på Sions murar, till den förhatligaste af alla spioner på enskildta lifvet, och dömer deröfver sjelf.
Det fordrar i sanning ingen djup forskning att inse, att af de ämnen, som enligt Förordningen tillhöra
Kyr^ koRåd, åro en del sådane, att de äfven tillhöra Domstolarna och att, ehuru man velat inskränka Kyrkoråds verksamhet, dymedelst, Den 5 Martti, 395 att man tillagt det egentliga' lagbrott, eller såelane snål, som tillhöra Domstols handläggning, böra undgå Kyrkorådets
Domsrätt, torde det dock vara svårt, att uppdraga linien emellan livad, som af det lagstridiga år lagbrott eller icke.
Denna svårighet har ej längesedan verekat derhän, att ett Kyrkoråd ålagt öfvermaga qvinna ris för stöld eller siiatteribrott, som ovedersägeligen icke böra komma under denna nya Domstols pröfning.
Det måste antagas, att synnerligast på Landet , allmogen och dess barn åro egenteligen de, sorn komma under tilltal inför KyrkoRåd, och att desse mindre hyfsade, uti Naturens okonstl&de enfald lefvande medborgare icke hafva sinnet och tankan öppne för fataillers beräknande och bevarande.
Då nu Förordningen bjuder, att den som |t KyrkoRåds beslut ej nöjes, skall innan nästa dag efter dess afkunnande tillåndagår, sitt missnöje hos Ordföranden anmäla , följer, att, om KyrkoRåd upptagit, pröfvat och afgjort ett mål, som icke egenteligen ingått uti kyrkodisciplinen, eller inom Religionens eller sedlighetens områden, om KyrkoRådet fällt sitt godtyckliga beslut så, att en yngling, hvars första felsteg ofta år öfverilningcns, stämplas med vanäran af ett stockstraf, eller om KyrkoRådet på ett eller annat sått annars trådt in
Uti den egenteliga Domare-magten, men föremålet för dess beslut, af okunnighet underlåtit formaliteten, att innan nästa dag tillåndagått 596 Dea 5 Murtu, gifva sitt missnöje tillkänna; så skall detta beslut, så lagstridigt det ån må vara, ovågerligen anses laga kraftvunnit, och verkställigheten deraf ovilkorligen följa, synnerligast som Pastors requisition derom hos Kronobetjeningen ej får vågras.
Det år endast uti såkal lade preliminaire frågor, sora viss tid för missnöjets tillkännagifvande år föreskrifven, och denna föreskrift härleder sig derifrån, att man funnit sig föranlåten att förekomma Advocaturens försök att obehörigen uppehålla- slutliga pröfningen af en sak.
En vigtig del af granskningen i detta ämne återstår ännu; den afser det olika skydd, som Lagen lemnar åt Ordförande i KyrkoRåd och Socknestämma, och åt Ledamöter i dessa med Domsrätt försedde autoritetex’.
Att Embetsmannen j under xitöfningen af sitt embete bör njuta skydd framför andra, be - Den 5 Marlit. 3 97 strider endast den, som blindt hatar alla styrelsens organer j men att man i Lagen ej kan upptäcka, hvad straff eller ansvar honom för öfvertrådelser af Lagens bud skall drabba eller hvar han derföre får och bör lagföras , år en oförlåtlig ofullståndighet, som niåste råttas.
Ingenstädes uti den författning, som år målet för vår granskning igenfinnes något ansvar, vidlådande Presten för underlåtenhet eller öfverträdelse uti denna hans blandade verldsliga administrations- och doinare-magt.
Är det der före, att man anser en andans man så höjd öfver jordiska ting, att man tror honom icke kunna af hat, afund, egennytta eller obetänksamhet öfverträda lagen; så år principen falsk och alla tiders erfarenhet, allt ifrån Munkarnes mest gynnande period i medeltidens mörker och intill denna dag, svär deremot.
Yi se ej sällan Prester anklagade och dömde för brott.
Det år sannt, att om ock dessa icke åro åtkommelige för lagen, så gifves i vissa Stift, denna nödiga oell berömda tillsyn, att hvarje oordning afhjelpes, så snart den förspörjes; att Religionens högsta väktare låta sig vara angelågit att utöfva en strång alfvarsamhet emot dem, som i gerning och förhållande ohelga deras aktningsvärda stånd; men så går det beklageligen ej till öfverallt; missbruk inrota sig och ålderdomen förmår ej hämma mannaåldrens vål öfverlagda företag.
Det heter, Presten göre så och så, men icke; gör han det ej, ansvare med böter, Embets-förlust på viss tid eller för alltid, Of - Den 5 Martil, verfaller man honom med ord eller gerning , straffas enligt iSCap. 8 §. Missgernings-Balken och.
Förordningen den 20 Januarii 1779.
I dessa svåra straffrum talas idke om annat ån lifvets förlust, ärelöshet, spö- och risstraff, offentlig afbön samt höga penninge-böter allt efter olika gradation af brott.
Förgripelser emot det Högsta Väsendet, elter den Högsta verldslig» Öfverhet kunna icke beläggas med högre straff; och likväl finnes sådan olikhet, att Presten för ett smådeligt ord, sorn , om det fålles emot honom , kostar Tvåhundrade daler och årans förlust, efter allmän Lag, sorn, i brist af något serskildt stadgande, hår mäste tillämpas , knappt pliktar sina Tre daler, En annan nog besynnerlig olikhet uti stadganden röjer sig i frågan om ansvar för Ledamöternes öfverfallande; 9 §. af nyssnämnde Cap» och Balk skall då tillämpas, eller som år detsamma, sådant år en mindre förbrytelse, som med penningebÖter kan försonas.
Aro icke alla, Ordföranden och Ledamöterne i samma förhållande till de öfrige i ett KyrkoRåd, gemensamt skola de vaka öfver sedligheten; hvarföre år den ena mer helig och inviolabel än den andra? __ Lika kall, klafver lika helgd.
Presidenten uti Konungens Högsta Nämnd år ej mera skyddad ån den yngste Ledamoten deri.
Hvarföre då denna olikhet inför lagen?
Men min ifver och värma för saken hafva kanske gjort denna uppställning för vidlyftig 5 jag vill derföre afbryta i det glada hopp, att Den 5 Martil, ^99 Höglofl.
Piidderskapet och Adeln ej skall tveka om nödvändigheten att låta öfverse och förbättra den ifrågavarande Författningen, i den niån, att gränsen emellan disciplin och domaren magt roed verldslig administration grundligen, ej af Ögonblickets lättsinne, bestämmes, att missbruken förekommas, ansvar utsattes, der det ej finnes utsatt, men måste stadgas, att jemnlikhet inför lagen må blifva, äfven i detta fall, grunder för dessa förbättrade stadganden, och slutligen att PresteStåndet må få sin verkningskrets, éå vidt möjligt, ger och spioneriet på enskilta lefnaden.
Friherre Anckarsvårdi Carl Henrici ”Öfvertygade om den allmänna uppfostrans Vigt för Samhällets vål och med kännedom om de i detta afseende inom Fäderneslandet vidtagne anstalters mindre användbarhet 1 närvarande tid,” samt med ådel förtröstan till sin Regerings Upplysta omsorg ”om den styrelsegren, sorn skall underhålla närvarande och bereda kommande slågters förstånds- och kunskapsodling, patriotisme och sedlighet” anhöllo Riksens Ständer, uti skrifvelse af den 2 April 181 o (införd i Ridderskapets och Adelns Protocoll för April 1810, sid. 5i) att ”Kongl.
Maj:t genom kunnige och erfarne män täcktes låta undersoka Läroverkens närvarande tillstånd, på det att dessa Inrättningar mätte erhålla ett efter 4oo Den 3 Martti. tidens upplysning mera låmpadt skick.
Denna Riksens Ständers begäran föranledde val, som jag tror, UppfostringsComittéens tillsättande kort tid derefter; men att Comittéen, under den tid af ii eller 12 år, som den sedermera med betydlig kostnad för Staten existeradt, verkligen anställt den önskade undersökningen om Läroverkens tillstånd, för att utröna huruvida de uppfyllde den Constitutionelle
Samhällsordningens och den närvarande vetenskapliga bildningsgradens kraf, huruvida de behöfde någon förbättring, och i sådant fall, af hvilken natur, detta år åtminstone för mig ett okändt factum.
Jag har tvärtom anledning att tro, det en sådan undersökning aldrig blifvit af Comittéen anstäld, och af hvad som för några dagar sedan hår yttrades om saknad undervisning i Grundlagarne vid Universiteten, bör jag med visshet kunna sluta, att en sådan undersökning, om den ägt rum, åtminstone ej sträckt sig till Högskolorna, hvilka likväl i första rummet bordt blifva föremål för desamma, då den en gång påkallades, emedan det år från dessa Läroverk, som de organer måste erhållas, genom hvilka de möjligen tilltänkte förbättringarna vid de lägre
Undervisningsverken skola verkställas och utföras; och det lärer vara påtagligt, att alla reformer vid Gymnasier och Skolor blifva utan ändamål, så långe man ej förut genom Högskolornas förbättrade skick, försäkrat sig om tillgång på Lärare för de lägre Undervisningsverken, med de egenskaper, sorn fordras för att med Den 5 Martil.
tne<l framgång bereda verkställighet åt de för.; ändringar, som man vid dessa sednare åsyftat.
Det är ett bedröfligt förhållande, att Svenska ungdomen vid Rikets Universiteter ännu i5 år efter en Statshvältning* sorn återgaf Nationen sin värdighet såsom ett fritt Folk, hålles i okunnighet om de lagar, som innehålla denna frihet.
I det Constitutionella Samhället år likväl Grundlagarnes kännedom för den blifvande Medborgaren ett lika ovilkorligt behof, sorn kunskapen om Christna Religionens hufvudgrunder år för den uppväxande ungdomen ett vilkot för dess upptagande såsom medlemmar uti Christna Kyrkans samfund.
Om detta förhållande verkar förvåning, så år det likväl ej blott det enda, som påkallar uppmärksamhet.
Jag har varit i tillfälle att erfara huru ungdomen, åtminstone vid den Högskola som år Hufvudstaden närmast belägen, saknar tillfälle, att genom de offentliga föreläsningarna förskaffa sig insigter i en mängd andra ämnen, föga mindre vigtiga och nödvändiga ajtfc kånna ån sjelfva Grundlagarne.
Ej blott den närvarande StatsFörfattningens utan ock Svenska lagarnes oeh sedernas Historia, Sveriges Statistik och Geographi, i en högre mening, Svenskanåringarnes och handelns utvecklingshistoria, Svenska språkets och Litteraturens häfder, kunna anföras bland de för en Svensk medborgare nödvändiga kunskaper, hvilka «j lära vara ämnen fö,r särskildta föreläsningar; och Bil, till Ridd. o. Ad, Pr, s Band- 36. 4 02 Den 3 Martil, om man blott efterfrågar förhållandet med Fäderneslandets Historia i allmänhet; huru myc. ken insigt kan vål vinnas i den, genom de offentlige föreläsningarna, så långe hon och UniversalHistorien blott äga en enda lärostol tillsammans vid Universitetet, hålst når dertill kommer, dels att
Statshushållningsvetenskapen på ett så högst ofullständigt sått ingår i planen för den Academiska undervisningen, att den ej kan tagas i beräkning, dels att utom den så kallade Naturråtten, alla andra politiska vetenskaper, deras Litteratur och deras Historia åro okände förelåsningsåmnen, lika så okända, soir, de cornparativa föreläsningarne mellan främmande folkslags StatsFörfattningar och Lagar, och de fosterländska.
Och vidare; huru skall vål den medborgerliga bildningen i allmänhet bli beskaffad i Landet, då en solide grundläggning i dessa kunskaper ej kan inhämtas vid Universiteterna, och kan Xiågon Litteratur i dessa ämnen , hvilken förtjenar namn af Litteratur, väl vara att hoppas, så länge förhållandet vid Universiteterna j detta hänseende fortfar sorn det är?
Den 5 Martu, Jag har straxt från början förutsedt dep jn\ändmngen att
Univeisitt-terna ej direct årq anstalter för utbildning af medborgerlighet • alt det år Individens ensak att sjelf, på båsta sått han gitter, förskaffa sig kunskap j dithörande ämnen, och att Staten af Högskolarna blott fordrar hvad som år statens eller sonj man säkert vid detta tillfälle distinguerar Styrelsens behof, nemligen tjenstemånnen utrustade med Tjenstemanna-fårdighet, sådane som de behöfvas för statens offentelige yårf pcb sysslor.
Men om denna invändning ägde grund och detta vore verkeliga fallet 5 så frågar jag blott; hvilka kunskaper åro då för den blifvande civile tjenstemånnen mer nödvändiga, ån just dem jag nyss uppräknat?
Är det pj för den tillkommande Embetsmannen mera nödigt ån för medborgaren, i allmänhet, att hafva gjordt framsteg i dessa kunskapsgrenar, och kan , med saknad deraf, den insigt i Öfriga Järostycken,som vid högskolan sökes såsom villkor för inträdet i Statens tjenst, blifva grundlig tillfredsställande och fullständig?
Jag tror det ej; och jag tror ej att någon, sorn med den aldraringaste sakkännedom förenar opartiskhet och upppigtighet skall på dessa frågor ge ett nekande svar.
Svenska Universiteterna , i början till komne för att dana tjenstemän och stöd för Kyrkan, ha i det sist förflutna århundradet företrädesvis fått en vigt för Staten, såsom underyisnings-anstalter för den myckenhet Civila ijenstemän, hvaraf samhället och dess styrelse lia behof till besättande af den efter hand tillskapade ofanteliga mängden af sysslor och befattning éo4 Deri 5 Martil, gar, som gjordt förvärfvandet af Statens brödstycken till en ordentlig
Närings att ej säga handelsgren.
— De flesta ynglingar som besöka Universiteten , infinna sig också der i afsigt att så snart som möjeligt taga de examina och skaffa sig de betyg, sorn skola åt dem öppna vägen till den Civila Embetsmnnna-nånngen. __ Men om förhållandet verkeligen år sådant hvilket det visserligen någorlunda borde va.' ra att staten förnämligast anser sig vara i behof af Universiteterna såsom låro-ansfalter för Civila Embetsmån, och om den hufvudsakligen betraktar dem som sådana, hvarvid Universiteternas andra och högre bestämmelser få stå tillbaka, så frågar jag åter: har Staten sörgt för att detta enda behof måtte af Universiteterne tillfredsställas, då, på sått jag redan nåmt, tillfälle der saknas till offentlig undervisning i vissa de vigtigaste och mest nödvändiga kunskaps-ämnen, samt någon pröfning deruti följagteligen ej heller kan komma i frå. ga; dels åter den insigtsgrad i andra lårostycken, som kan bestå vid de föreskrifna KansliHojrätts- och Cameral-Examina år tillräcklig, för att berättiga till inträde i statens tjenst?
Öfver otillräckligheten för statens behof af den grundläggning till Civilistiska kunskaper, som vanligtvis, kan hända till och med utan undantag anses fullt vittsordade genom de öfver dessa examina utgifna betyg, lärer jag ej behöfva ingå uti någon undersökning , utan anser mig i den punkten tryggt kunna åberopa erfarenhetens vittnesbörd.
Den o Martil, 4o5 Jag har uppgifvit ett samliållsondt, och derpå vågat fästa Eder uppmärksamhet, mine Herrar, och jag fruktår ej att misstaga mig, om jag anser det får ett större ondt än någon, annan af de olågenheter och sarnhällsbrister, sorn vid detta Riksmöte blifvit föremål för Edra öfverlåggningar.
Men då jag framställt det onda , så skulle det väl, enligt bruket härstädes , äfven tillhöra mig, att föreslå botemedlet.
Gerna erkänner jag likväl ofullkomligheten af min insigt i detta hänseende, och att jag vid valet af de utvägar, som öppnat sig för min forskning öfver detta ämne, ofta känt mig villrådig.
Nya Lärostolars tillskapande , ökade kunskapsfordringar, samt skärpta villkor och strängare Cpntroller i afseende på de ofvannämde Academiska examina, framställa sig lättast och vid första påseendet såsom de naturligaste botemedlen, och nekas kan ej heller, att de öfverensstämma med de vanligast tillgripna.
Men jag hoppas att erfarenheten redan nogsamt visat otillräckeligheten af dylika correctiver, för att ej än en gång missleda till nya försök dermed.
Vaknar deremot efter hand behofvet af ifrågavarande kunskapsämnen , till allmänlighet, ___ och jag tror denna tidpunkt ej vara långt aflägsen , då skall detta väckta behof snart nog , och utan direct åtgärd från statens sida, medföra sitt eget tillfredsställande, och jag för min del önskar derföre, att man ej hår ville göra mera, än blott undanrödja hindren för den enskildta omtankans fria verksamhet.
Mitt förslag år sål®s
Qes • att inträdet i de eivild Embetsverkeh, i Konungens kansli, Hofråttet och Rikets Collegier , såsom.
Äuscultant, och de derifrån härledda rättigheter, matté förklaras öppet för hvar och en, efter undergången och godkänd jpröfhidg i det särskildta Verk, hvartill dea sökande iig anmäler, utan nödvändighet af någon vid Universiteierne föregången examen eller def tillbrdgt lärotid; samt att Riksens Ständer måtte hoS Konungen i tindérdåhighét anriiåla deras önskan; att; så vida någon eller några tili gällande Författningar hindra billdandét af privata assosiationér mellar!
Lårdé till offehtélig undervisning i vettenskajierna; Konungen då allérnådigst måtté upphäfva dessa Författningar.
Utarbetningen af dé nya regienientariskå föreskrifterna för examina i verken, hvilka till följd af detta förslag blefvö nödiga; syneS rhig 'ej innefatta några särdeles svårighétér.
Det sätt på livilkét jag föreställt rriig lösningén af detta problem innehållés i följande Förslag sotii jag i Ödmjukhet underställer Riddérskapets öch Ådelris upplysta pröfning.
Förslag till Reglemente för Examina. i:ö Regeringen utfärdar eri föréskrift, sohl Utstakar de kunskaps-åninen i hvilka den sökande bör hafva gjort framsteg, hvilken föreskrift naturligtvis bör vara offentliggjord. årö
Examen hålles 2 gånger orri året j)å Dea 5 Martiin 4o? bestämda tider, och de Sökande böra en viss tid förut till Examens undgående hafva sig anmält. 5) I anseende till de civilistiska kunskapernas sammanhang och nödvändigheten att kånna dem i system, bör Examen till Rättegångsverken, Canzliet och de administrativa Embetsverken ej vara mer ån ett och samma kunskapsqvantum affordradt alla, med undantag af måhända Bergscollegium. 4) Examinatorerne utgöras ex officin af jj eller 3 Ledamöter af hvarje Verk, 4 Ledamöter af VetenskapsAcademien, 4 af Historie-* Antiquitets- och Vitterhets-Academien.
Dessutom bör hvar och en känd Författare äga rätt* att efter gjordt tillkännagivande vid examen framställa ett visst antal frågor, 5) Pröfningan huru examen blifvit fullgjord, och örn den sökande i följd deraf bör beviljas det sökta inträdet, uppdrages åt en Jury, som består af samma beståndsdelar, men alla Ledamöterne samfällt af det verk, till hvilket den sökande specielt anmält sig; Juryrt afgöi* frågan helt enkelt med
Ja och Nej, utan gradation. 6) Examina hållas offentligt.
Dessa idéer hafva till det mesta framkaU' lade af Friherre Frank Sparres Memorial^ bch 4ö8 Ben 3 Martil. anhåller jag att dessa mina tankar mätte till Oeconomie- och BesvårsUtskottet remitteras, 3N:o 35.
Herr Hammarhjelm, Carl Fredric3
Af de många motioner, sorn under närvarande
Riksmöte från detta rum blifvit framställde, hafva de fleste afsett, dels klagomål Öfver den allmänna penninge-förlågenheten, dels< önskningar om besparingar, dels nedsättning af Landets skatter.
Den förde klagan öfver förlägenhet i de fleste Landsorter och öfver lamhet i nåringarnes lif år så allmänt och högt yttrad, att man bör taga för afgjordt att detsamma befinnes grundad, hvilket ock min erfarenhet från hembygden besannar.
Af de uppgifne botemedel mot en sådan öfverhandtagande oförmåga och förlägenhet, synes mig intet kunna leda mera rakt till målet, ån örn någon betydlig förminskning i skatterna skulle kunna äga rum.
Bland de utgående skatter, anser jag den hvarje år återkommande, och i contant utgående
Beviliningen isynnerhet bortsopa penningen från landet, och hvarje år efterlemna allt större och större saknad deraf;, hvilket åter verkar de olägenheter sorn C\f v erklagas.
Hår häfva blifvit föreslagna indragningar af öfverllödige ansedde Tjenstemän, besparingar och utgifter, reductioner af försvarsstyrkan m. m.
Ehuru jag visserligen hoppas, att, under loppet af detta Riksmöte, alla möjliga och med Rikets värdighet öfverensstämmande besparingar måtte iakttagas, så fruktar jag dock att detta ej skulle verka lika hastigt till en minskning i skatterna, som behofvet synes påkalla.
Ovisst är äfven, om, vid närmare utredning under denne Riksdag, någon betydande förminskning i och genom besparingar kan vinnas, så att detta med något alfvar kan komma att verka på skatterna.
Jag begagnar den anvisning, som FinanceComittéens nu tryckta och meddelade Betänkande innefattar, att föreslå, det Riksens Ständer måtte förordna, att den årlige afbetalningen nppå Statsverkets gamle skuld till Banquen, utgörande en half million årligen , matte intill nästa Riksdag uppskjutas och sålunda komma att afgå på Rikets utgörande Bevillning, hvarigenom densamma till en femtedel skulle mindskas.
Sedan efter 1808 års krig, då Banquen biträdde Statsverket med lån af något rueya ån 11 och en half millioner, numera boch en half millioner blifvit afbetaldta , synes stunden vara inne att njuta någon lindring.
Vår genera tion kan ej uthärda med allt.
Hittills har blifvit tagit som grnndsatts,, Den 5 Martii, ött hvari Barquen på en sida inkråfde i Capital och Räntor, det skulle i en annan våg som lån utgå.