Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom man ser, representerade det norrländska klöfverbladet de tre element, som genom representationsförändringen hufvudsakligen hoppades komma till makten eller det gamla borgareståndet, de hittills orepresenterade embetsmännen, hvilka man genom hr Staaff hoppades sammansluta till en pålitlig falang, samt bondeståndet, hvilket med säkerhet troddes kunna vinnas genom den bland sina ståndsbröder med rätta högt aktade Nils Larsson.
Denna koalition sökte man vid ett möte stadga, ehuru resultatet deraf icke blef storartadt.
Om man med rätta måste anse grefve Arvid Posses uppträdande vid detta nu nämnda möte såsom det mest betydelsefulla af hvad som dervid tilldrog sig, så har detta sin grund såväl i hans antecedentia, som i hans efterföljande handlingssätt.
Att icke ministéren De Geer i grefve Posse hade någon vän, behöfver knappast sägas, och att derför se honom bland denna ministers anhängare quand même lärer svårligen hafva kunnat väntas.
Men än mindre hade man kunnat i honom se den blifvande chefen for just den bondemajoritet, för hvars öfvervälde han varnat.
Nu visade sig emellertid, att den känsla han hyste mot den minister, som » hvälft södern upp mot norden », var nog stark att öfver rösta hans medfödda och naturliga aversion mot det element, med hvilket han nu ingick förbund på lif och död.
I konseqvens med hvad han kände och tänkte mot ministéren De Geer drefs han att för sin del motsätta sig hvarje politik, som hade till mål regeringens ovilkorliga understödjande, och af samma tänkesätt, men inkonseqvent mot sin föregående lefnadsbana så väl i politiskt som i socialt och ekonomiskt afseende, fördes han öfver till det motsatta lägret.
Genast efter och såsom en omedelbar följd af försöket att bilda ett ministerielt parti förenade sig ett mindre antalledamöter till ett annat förbund och detta förbunds chef var grefve Arvid Posse.
Den ministeriella falangens lösa sammansättning visade sig redan deri, att den var bygd på ett förbund mellan de oförsonliga antagonisterna från borgareståndets glansperiod Murén och Björck, och hela denna koalition föll äfven fortare än man kunde tro sönder.
Det fordras ock mer än öfvermensklig tro för att hoppas på varaktigheten af ett parti, som icke hade något annat program än att under alla förhållanden understödja en minister, hvilken så tydligen hade sina bästa dagar bakom sig, såsom förhållandet var med den De Geerska ministéren, hvars homogenitet var betänkligt störd genom frih.
Gripenstedts utträde ur densamma, en förlust så mycket känbarare som denna ministér just i honom egde sitt bästa och pålitligaste stöd.
Den gamla rivaliteten mellan de båda storheterna Murén och Björck var allt för väl ingrodd, för att icke vänskapen, trots det brydsamma i situationen, inom kort skulle taga slut.
Ultraministerialism var för oppositionsmän par préférence en allt för obekant rol för att det skulle lyckas dem att i längden hålla sig vid densamma.
En ny fraktion uppstod, som hade för ändamål att hålla kurs mellan den ministeriella falangen och den uppstående landtmannaoppositionen, en fraktion som visserligen bland sig räknade flere af kammarens talangfullaste, kunskapsrikaste och mest intelligenta män, men som dock aldrig lyckades tillvinna sig något verkligt inflytande på ärendenas gång och snart nog äfven försvann.
Denna fraktion blef kallad » centern », och i spetsen för densamma stodo herrar Hierta och Björck.
Dess numeriska antal var dock allt för ringa och icke illa har hela fraktionen blifvit kallad » en generalstab utan soldater ».
Om redan i denna omständighet ligger fröet till den ohjelpligaste svaghet, måste så mycket mer den inom sjelfva staben rådande schismen förminska den redan förutnog otillräckliga kraften, och de motsatta meningar, som inom statsutskottet representerades af de båda ledarne, förorsakade inom kort partiets fall.
Försök gjordes sedan af frih.
Gripenstedt, herr Stråle och frih.
Liljencrantz att livar för sig förena de spridda sinnena, men utan att lyckas.
Men det var ock en tredje partibildning i den andra kammaren, som vid första riksdagen kom till stånd, en formation långt betydelsefullare än de misslyckade försök, som nyss beskrifvits.
Yi hafva här ofvan nämnt, att grefve Posse redan före utskottsvalen försökte en kontraoperation mot den ministeriella flockens partiexperiment, ehuru det icke under den allmänna förtjusningsfebern lyckades honom att samla flere meningsfränder än cirka 40.
Men ur denna ringa början utvecklade sig snart ett stort och mäktigt parti, som genom sin fasta sammanslutning, sin stränga partidisciplin och sin förmåga att draga till sig kammarens bondeelement snart blef allena förherskande.
Detta parti var det sedermera så ryktbara landtmannapartiet.
På ett stort möte i nuvarande Berns salong, hvarest herr Key presiderade, konstituerade sig detta parti och antog sitt sväfvande program.
Utom grefve Posse, som kan anses vara roten och upphofvet till detta parti, räknades dit godsegarne Kall-stenius, Key, Hedengren, friherrarne von Schulzenheim och Koskull, bruksegarne Indebetou och De Maré samt de egentliga bonderepresentanterna Carl Ifvarsson, Per Nilsson i Espö, Jan Andersson i Jönvik, Liss Olof Larsson m. fl.
Man jemföre par curiosité samma partis ledamotsförteckning 10 år senare, ' då partiet växt till, om ock icke i visdom och anseende, så likväl i makt och i medvetande deroqi.
Ett parti måste hafva ett program, om än aldrig så litet, och lotten att svarfva fraserna till ett sådant uppdrogs åt herr Key, som äfven fullgjorde detta sitt uppdrag.
Men som alla dylika aktstycken är äfven denna politiska trosbekännelse af ett det mest sväfvande innehåll, af en beskaf-fenhet som gör, att man alldeles icke behöfver vara landt-m an u apar tis t för att underskrifva detsamma.
De elastiska bestämmelserna lemna i sjelfva verket föga ledning för bedömande af hvad partiet vill och önskar.
» Sparsamhet » med statsmedel, ett » tidsenligt » försvarssystem, en » rättvis » skatte-fördelning, kommunikationsväsendets » forisatta utveckling », » förändringar och förenklingar » i förvaltningen o. d., som detta program fordrar, betyder så ofantligt mycket eller — ofantligt litet, allt som man vill.
Redan vid landtmanna-partiets första uppkomst yttrades ock derom: » Att vilja samla och sammanhålla ett politiskt parti under sådana sväfvande syftens banér röjer antingen en nästan älskvärd enfald eller ock någonting — som alls icke är älskvärd t, kanske icke heller så enfaldigt, men som i alla händelser ej kan lyckas i längden. » Att partiet blifvit sammanhållet och detta med jernhand, har varit förorsakadt af andra faktorer än det politiska programmet.
Blifva en gång försvars- och skattefrågorna lösta på ett sätt, som gör att dessa tvistefrön icke mer blifva det pris, efter hvilket sträfvas, så skall trots programmet landtmannapartiets gyllene tid vara ändad.
Sådan är i korthet historien om landtmannapartiets uppkomst och begynnelse, detta parti som sedan spelat en så betydelsefull rol i vår riksdagshistoria under det nya statsskickets dagar.
Med skäl blef detta parti vid sin framkomst helsadt med tillförsigt och glädje.
De herskande farhågorna, att den andra kammaren skulle komma att bestå af en falang äfventyrsälskande och omstörtningslystne politiska demagoger med allt att vinna men föga att förlora voro härmed bortblåsta.
Man fann ett parti, som sjelft förklarade sig stå på » säker svensk botten », ett parti, som, om dess program i viss mån bestod af liberala fraser, likvisst hade för mycket att förlora för att våga sig för långt ut på experimen talpolitikens vingliga stråt.
Man såg i det uppståndna partiet en dam mot den fruktade demokratiensalla hugskott, ett parti sammansatt af det forna fjerde ståndets bästa element, förstärkta och understödda af de red- ~ baraste och aktningsvärdaste krafter, som landsbygden ur andra samhällslager sänd t till representationen.
I denna form var landtmannapartiet en skapelse med stor och vacker framtid, en skapelse som trots den oppositionella ställning, den genast intog till den dåvarande ministéren, bort vara för dess främste man en hugnerik företeelse, då det framkallade ett välgrundadt hopp om, att det verk, han skapat, var ett godt och välsignelsebringande verk.
Men det befans snart, att de element, hvaraf partiet bestod, i allt för vidsträckt mån hade tagit intryck af sin verksamhet inom det materiella området.
Detta må dock icke så forstås, att vi i någon mån förneka den stora och prisvärda frikostighét, som landtmannapartiet visat för bildningens befrämjande.
Stora äro de anslag, som partiet städse beviljat undervisningsväsendet och med lifligt intresse har det omhuldat detsamma.
Det är således icke någon försummelse i detta afseende vi kunna lägga det mäktiga partiet till last.
Hvad som deremot är det minst tilltalande i afseende å detta parti, är den exklusivitet, hvarmed detsamma drifvit de materiella, partiet och dess kommittenter till godo kommande, intressenas politik.
Det är klasspolitiken, som genom partiet fått drifva sitt spel, eller, som en framstående politisk författare så sant sagt, » det är ingenting annat än det gamla bondeståndet, som i detta ögonblick kommit igen, fullt så starkt som någonsin förr i känslan af gemensamma intressen, men starkare än någonsin förr i känslan af makt och derför också djerft som aldrig förut i sina anspråk och yrkanden » .1
Det är denna exklusivitet, som i grund och botten för-
1 Hans Forssell, uppsatsen: » Den andre oktober 1871 » i Studier och Kritiker sid. 232,ändrat partiets sammansättning och karakter.
De bästa •element, som i begynnelsen ingingo såsom modererande och färggifvande, hafva så småningom funnit sig föranlåtna att draga sig tillbaka, lemnande fältet åt ett rustikalt nio-mannaråd.
Regeringens 1871 framlagda härordningsförslag förorsakade en reformerande eruption inom partiet, och det förr högst manstarka partiet räknade i den slutliga bataljen endast 106 anhängare, under det att regeringens förslag £gde för sig 79 af kammarens ledamöter.
Man fann efter denna eruption blott och bart ett triumvirat, af hvad man skulle kunna kalla » herremän », sluta sig till partiet och dess sträfvanden, nämligen grefve Arvid Posse, friherre John Ericsson och herr Emil Key.
Af dessa hamnade dock snart grefve Posse, förr statsutskottets energiske ordförande och partiets synliga chef, i den lugna talmansstolen, friherre Ericsson drog sig vid 1875 års allmänna val tillbaka från det offentliga lifvet och herr Key befans ensam qvar såsom partiets stöttepinne, sedan äfven herrar Mankell och Dufva af Stockholms valmän blifvit från förtroendet uteslutne, just på grund af deras anslutning till landtmannapartiet.
Uppenbarligen höllo hufvudstadens valmän fore, att det icke var deras sak att förse landtmannapartiet med skickliga och dugliga chefer.
Sedan sålunda de bästa elementen blifvit afsöndrade eller stötta tillbaka, blef landtmannapartiet allt mer ett verkligt bondeparti.
Det är från det gamla bondeståndet, hvars arftagare partiet är i rätt nedstigande led, som andra kammarens majoritet i arf tagit alla sina intressen, tänkesätt och vanor.
Det förhåller sig således så, att här en fjerde-del af den gamla fyrståndsrepresentationen, och dertill den hvilken mindre än de andra varit af uppfostran och erfarenhet skapad att taga en dominerande ställning i vårt politiska lif, i sin hand har makten.
Detta framhållet, må å den andra sidan icke förnekas, att flere af partiets mer fram-stående ledamöter söka på ett berömligt sätt icke blott sätta sig in i föreliggande frågor, utan äfven att efter bästa förmåga reparera hvad i deras uppfostran blifvit iorsum-madt; men den stora massan af partiet, de djupa lederna med sin okunnighet och sina anspråk, måste göra, att det välde partiet kommit till, är att beklaga.
Genom det sista ministerskiftet, hvarigenom grefve Posse blef ministérens förste man, har landtmannapartiet i viss mån kommit i en annan ställning.
Det skall nu på sitt sätt föreställa ett regeringsparti, och ganska märkligt skall blifva att se, huru det förut oppositionsvana partiet skall bestå i en dylik ställning.
Yi få längre fram tillfälle återkomma till detta ämne.
Det var vid 1867 års riksdag som landtmannapartiet såg dagen.
Likaså hafva vi redogjort för de misslyckade försök, som vid samma riksdag gjordes att åstadkomma andra partibildningar.
Redan vid påföljande riksdag gjordes nya försök, om ock af annan beskaffenhet, och ' det s. k. nyliberala partiet kom till.
Få begrepp äro mer obestämda än begreppen konservativ och liberal.
Gambetta blir af Buffet och hans vänner ansedd för mer än liberal, eller rättare sagdt radikal, under det att Rochefort och hans petroleuser stämpla honom som olijelpligt konservativ.
Någon normalgräns, der konservatismen slutar för att låta liberalismen vidtaga, fmne$ icke och kau ej finnas.
Obestämdheten af dessa s. k. motsatser visade sig tydligt nog i den stora striden om representationsförändringen, då alla de, som motsatte sig den genomgående reformen, blefvo kallade konservative.
Ingenting kunde emellertid vara mindre befogadt än detta, ty de som ville behålla det gamla ornbbadt lära vara lätt nog räknade, och säkert är att i den stora minoritet, ¡som på riddarhuset motsatte sig reformen, få funnos, som önskade och trodde på bibehållandetaf det gamla represen ta tionsskicket oförändradt.
Hvad der-emot desse s. k. konservative kämpade för, det var att söka ingjuta den gamla andan i de nya formerna och derför önskade det nya annorlunda skapadt än nu blef händelsen.
Man behöfver i detta afseende endast kasta en den flyktigaste blick på det representationsförslag, som af denna minoritet framlades, för att inse, huru obefogade de beskyllningar voro, som framslungades mot dem för envist fasthållande vid de föråldrade grunderna.
Tvärt om visade sig detta förslag i flere afseenden långt liberalare än det De Geerska, och särskildt torde de grunder, på hvilka denna minoritet ville bygga den andra kammaren, vara ett långt större medgifvande åt liberalismen än den andra kammare, vi nu fått, utgjorde.
Men de ville icke bygga representationen endast på den burgne hemmansegareklassens intressen, utan ville, med behörigt erkännande åt dess berättigade anspråk på en betydelsefull andel i representationen, äfven der inrymma plats för andra element.
Om således de s. k. konservative i deras förhållande till representationsförändringen blifvit helt och hållet missuppfattade, så visade de s. k. liberale, som genomdrefvo representationsförändringen, inom kort i hvad mån detta, såsom man menar, hedersepitet var af dem förtjent.
Deras liberalism blef ej högre skattad än att de icke ens fingo behålla sitt gamla namn, utan omdöptes till det » ga ram al-liberal a » partiet, emedan det » betraktadt såsom ett lifskraftigt parti med bestämda ändamål endast tillhör en förfluten tid ».
En annan liberalism stod nu upp, som fann den gamla i själ och botten vara endast konservatism.
Icke illa från den nya ståndpunkten har ock med hänsyn härtill blifvit sagdt: » Skilnaden mellan motståndarne af representationsreformen och dess förkämpar, de gammal-liberala, hvilka nu broderligen förenat sig med de förra i ett » pä stället marsch », är endast den att de senare fortfarande verkligen både inbillasig sjelfva och vilja inbilla andra, att de kämpa för framåtskridandet, medan de i sjelfva verket ej ha vare sig blick eller intresse för jiutidens politiska uppgifter.
Representationsreformen var för dem ej ett vigtigt medel till fortsatt samhällsutveckling, utan ett slutligt mål.
Nu stå de hand-fallna, tuggande på det gamla förrådet af utnötta fraser, och förstå ej en tid som ej är deras, utan kräfver nya män.
Derför är äfven detta parti i upplösningstillstånd — ty ett parti sammanhålles ej af hvad det gjorde i går, när det ej vet hvad det skall göra i dag och ännu mindre har någon aning om morgondagens kraf.
Huru talrikt det än kan synas eller till och med verkligen vara, står det då i begrepp att nedsjunka till ett af personliga relationer och intressen besjäladt kotteri.D
Gent emot dessa s. k. gammal-liberale uppträdde nu ett annat liberalt parti, som blef kalladt det » nyliberala partiet », hvilket hade till mål att, » utan våldsamma brytningar eller oförberedda öfvergångar, beslutsamt fortsätta der de gammal-liberala slutat och utveckla konseqvenserna af deras arbete ».
För detta parti voro de gammal-liberale objelpligt konservative och deras liberalism foga skattad.
I spetsen för detta isynnerhet vid 1868 års riksdag framträdande nyliberala parti stod representanten för Sköllersta och Askers härad i Örebro län Anders Wilhelm Uhr, hvil-ken ock såsom ordförande undertecknat det nyliberala partiets program, men såsom hederspresident i det nya förbundet lärer hafva fungerat den från riddarhuset väl bekante riksdagstalaren frih.
Adam Christian Raab.
Till det nya partiet slöto sig åtskilliga af andra kammarens ledamöter så väl som Stockholms » frasradikala » intelligens.
Afven detta parti skulle hafva ett program och det försedde sig med ett ståtligt sådant, i jemförelse hvarmed
* Representerad af ett par tre excentriska herrar.landtmannapartiets programunge var en ytterst anspråkslös produkt.
Dock har det nyliberala programmet den stora förtjensten framför landtmannapartiets, att det långt mera bestämdt och tydligt uttalar hvad partiet vill.
Det var inga småsaker, som de nyliberale ville åstadkomma — om de fått råda.
Under det att t. ex. landt-mannapartiet nöjde sig med att på sin fana skrifva den mångtydiga uppgiften: » förändringar och förenklingar företagas i förvaltningens olika grenar, men varsamt, så att detta utan rubbningar i administrationens jemna gång kan verkställas », så får man deremot af det nyliberala partiet tydligt och klart veta, att land t- och sjöförsvarsdepartementen skola förenas, alla generaldirektörs- och presidentsbefattningar samt biskopsembeten indragas, ja till och med kronofog-darne kommo på konskriptionslistan, för att nu icke tala om det olyckligt ryktbara kommers-kollegiet, som ock från vissa håll fått sin dödsdom.
De nyliberala sträcka sina omsorger så långt, att de till och med vilja afskaffa kanslers- och pro-kanslersembetena vid universiteten, hvilka befattningar likväl icke på grund af sin dyrbarhet böra hafva kunnat förorsaka de reformerande nyliberale några bekymmer.
För öfrigt är det storslagna saker detta program har att bjuda på.
Alla censusstreck och konungens ekonomiska lagstiftningsmakt skola bort, juryinrättning inforas, qvinnan göras fullt likstäld med mannen, förvaltningen decentraliseras och landshöfdingarne få vid sin sida en länsrepresenta-tion, hvars samtycke de i vissa fall skola inhemta; skolan skiljes från kyrkan; indelningsverket lättas och värfvade armén samt flottan minskas o. s. v.
Att noga märka är, att man aktar sig för att sammanblanda de nyliberale, som slöto sig till detta dundrande program, med landtmannapartiet, som till en början ock uppträdde under samma benämning.
Då likvisst landtmannapartiet visade sig liberalt blott mot rust- och rote-hållarne samt mot skattejordens egare, så blef det liberala namnet icke rätt lämpligt, hvarjemte från de verkligt nyliberales sida genom en dess förkämpe en protest utgick mot denna af landtmannapartiets » snillrike chef » bedrifna » namnannektionspolitik å la Bismarck ».
De Uhrska nyliberale fingo beHålla sitt namn och de förre nyliberale blefvo nu kallade landtmannapartiet, hvilket namn partiet sedan dess behållit.
Nyliberalismen blef ej inom representationen långlifvad.
Landtmannapartiet fick genast från början for stor öfver-vigt och de öfriga fraktionerna funnos ej hugade att göra gemensam sak med det nya » liberale » eller rättare » frasradikale », som de sedermera af sin tvifvels utan talangfullaste anhängare blifvit kallade.
Om den s. k. centern i andra kammaren med skäl blifvit kallad en generalstab utan soldater, så kunna inom riksdagen de nyliberale med fullt fog sägas vara en hand full soldater utan general, åtminstone hvad förmåga och anseende beträffar.
Landtmannapartiet lät också sin tunga hand nedfalla på dem, som vågat sluta sig till de nyliberalas led.
» Gamle Uhr » blef beröfvad sin plats i banken och Jonas Andersson såg sig så länge han tillhörde denna trupp utestängd från livarje förtroendepost.
Ola Jönsson i Kunsshult.
deremot räddades från att komma på konskriptionslistan blott och bart genom sin egenskap af skåning samt den mäktiga ställning hans provinskamrater i kammaren intogo.
Dessa fatala omständigheter gåfvo snart dödsstöten åt det aldrig lifskraftiga partiet, och de nyliberale uppgingo snart dels i landtmannapartiet, dit det mera rustikala elementet af böjelse och naturnödvändighet drefs, dels i den s. k. intelligensen, dit de mera kultiverade me-ningsvännerna togo sin tillflykt.
Utom representationen hafva väl de nyliberale fört ett tynande lif, till dess en kraftansats gjordes och en s. k.
» reformförening » med samma tendenser, som det nyliberalapartiet haft, bildades med en f. d. stockholmsrepresentant •och krigsminister in spe såsom styrande herre och mästare.
Det begaf sig dock så, att riksdag; smannavalet på hösten 1880, •då friherre Nordenskiöld och fabrikör Johan Ohlsson täilade •om företrädet, åstadkom en ohjelplig splittring, då till all-wiän uppbyggelse för friherre Nordenskiölds anhängare de s. k. liberale gjorde sitt till för att nedgöra hvarandra.
Lika litet som det lyckats att bilda en med landtman-napartiet täflande liberal fraktion i andra kammaren, lika litet hafva de mer konservativa elementen någonsin förmått åstadkomma någon fast sammanslutning.
Dock må det kanske vara orätt att här tala om konservativa element såsom stående gent emot landtmannapartiet, ty detta parti kan icke gerna kallas liberalt.
Det torde derför vara rättare att säga, att det icke lyckats stadsrepresentanterne och deras vänner bland landsbygdens representanter att bilda något parti.
Väl har man äfven efter 1867 års misslyckade försök åtskilliga gånger bjudit till dermed, men utan framgång.
Det försöktes bland annat en gång att af dessa element bilda en ny » center », ett namn som kan synas märkligt i en kammare, der ingen höger fans, men man ville så förklara detta namn, att fraktionen i fråga skulle vara en center med landtmannapartiet som venster och första kammaren som höger.
Icke heller denna anordning lyckades, utan andra kammarens minoritet har lefvat ett lif, der en hvar gemen-ligen följt sin egen väg.
Denna.
s. k.
» intelligens » företer ett brokigt politiskt virrvarr, som tillkännagifver den mest ohjelpliga.
splittring och bristande förening.
De enda tillfällen, då för positiva mål någorlunda endrägt plägar existera, är vid utskottsvalen och i statsregleringfrågor, i hvilka sistnämnda intelligensen hör till de » liberale », d. v. s. till dem, som icke hafva för vana att pruta på hvart enda öre.
Intelligensens rol är negativ, dess uppgift att göra opposition mot landtmannapartiet i dess sträfvande till sin egen
2fordel.
Men emellertid är denna fraktion ingalunda utan sin stora betydelse.
Det är nog så, att den i Jtammareu är en svag minoritet, men detta hindrar icke, att i de vig-tiga frågor, som pläga genom gemensam omröstning afgörasr partiet ofta fäller utslaget mellan första och andra kammaren till den förras favör.
Sådan är, som män vet, för närvarande ställningen i andra kammaren.
Vi finna der ett öfvermäktigt och väl sammanhållet landtmannaparti med ytterst vigtiga gemensamma intressen, med insigt om sin makt och med fast be-
slut att begagna densamma.
A den andra sidan åter i samma kammare påträffas en minoritet bestående till väsentlig del af ganska framstående förmågor, men utan sammanhållning och utan några gemensamma positiva mål att sträfva för, hvilket allt gjort detta parti — om vi så må kalla ett så löst aggregat som detta — svagt.
Den nya riksdagsordningen hvilar, som sagdt blifvit, hvad andra kammaren angår på motsatsen mellan land och stad.
Att häraf en tudelning af kammaren blef framkallad var föga förunderligt.
Antagonismen mellan land och stad är icke från i går och är alldeles icke något för vårt land säreget.
Redan i antiken påträffa vi en mäktig republik, der staden var staten och endast dess bebyggare voro romerska medborgare.
Merkantilismen stälde i ekonomiskt hänseende land och stad i en den mest afgjorda motsats till hvarandra och man finner ju den svenska lagstiftningen till och med i civilrättsligt hänseende draga ett bestäm dt och ganska betydande råmärke mellan landsbygdens och städernas bebyggare.