Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag återkommer i morgon, i öfvermorgon, kanske alla aftnar och dröjer qvar till midnatten – Jag vet icke – Låt mig komma, låt mig gå och låtsa, som jag ej funnes till i verlden, som ni icke såg mig – Se det är allt hvad jag begär; och nu god natt!»
Vid dessa ord svepte främlingen kappan hastigt omkring sig.
Klockan slog i detsamma tolf.
«Vi likna myggan, som i dans,
«Kring ljuset svänger sig och vingen sveder.
«Oss tjusar sedan ingen stjernas glans,
«Blott flamman, som vår vinge svedt, bereder
«Vår fröjd, och drar oss evigt hän till sig.
Den sköna flickan från Lyon.
Tusende förvirrade ideer och tankar lupo omkring i den arma
Baronens hufvud, då han ensam lemnad kastade sig på sitt beqväma läger, der han dock ej kunde få en blund i sina ögon.
»I morgon, i öfvermorgon – till midnatten» upprepade han sakta under det hans hjerta klappade hörbart.
Han gissade hit och dit, och gjorde allehanda sannolika slutsatser af Arabellas förklädning och ändamålet dermed; ty att det var »hon» det viste han väl.
Dock, fanns bland alla dessa likligheter ingen enda, som han egentligen tyckte sig kunna antaga såsom den rätta; och ännu mer, hos honom uppstod icke en tanke, må jag nämna det till min hjeltes heder, som kunde komma oss att tro, det den unga mannen var, såsom tusende andra unga männer, en inbilsk narr, som trodde, att qvinnans hjerta icke är skapt till annat, än ett altar för mannens ära, der icke annat brännoffer tändes, än en hednisk kärleks.
– Nej! han tänkte endast som en nyfiken grubblare, icke som en förstockad, uppblåst dåre.
Han var icke heller en vanlig »riddare i skor, eller en hjelte af thebordet,» min Edvard! det är »mitt sommar-barn,» min gullgosse; jag älskar honom högre än någon af min hjernas barn, och får jag någon gång i lifvet rätt på honom, så – – ja, ja! jag säger ingenting.
Söka honom skall jag, som Hittebarnet Japhet sökte sin far; dock skall jag ej så fantastiskt som han, bete mig: nej, jag skall söka honom icke i luften, icke i jorden, icke i hafvet – men i elden.
– Nå, ja, kära läsare, blif icke förskräckt! »Bacalum, vi få väl se» säger Turken.
Morgonen kom och med dem en mängd göromål, som höllo fantasien i styr.
Verkligheten hvardagslifvet, dess bestyr och små behof äro det quos ego, som tämjer passionens stormar, och lägger band på den oroliga inbillningskraften, insluter den, som Eolus vindarne i sin säck; och de må bullra och knota, bäst de vilja, de komma dock icke ut.
Aftonen kom och med den längtan och oro, och de lösgjorda tankarne började åter sitt flycktiga spel.
Natten är drömmarnes tid.
Man vänder blicken från yttre föremålen till inre, och fantasien påtänder sitt fyrverkeri.
De olika mångfärgade ljusbilder förstorade och redde sig mer och mer, och utvecklade Arabellas bild.
Sålunda stod baronen drömmande, med hufvudet lutadt mot fönsterposten, under det den inre verksamheten förrådde sig i hans bleka, allvarsamma ansigte.
Hans blickar tycktes vilja genomtränga det djupa mörkret, hvilket, endast svagt skingradt af några matta lycktor, som hängde midt öfver gatan och rörde af stormen, slängde gnisslande af och an, dolde alla föremål derute.
Klockan slog tio, och då han hunnit räkna sista slaget, inträdde hans väntade, underbara gäst, försigtigt reglande dörren efter sig.
Baronen vände nu sina ögon från den snöiga rymden på ett vida vackrare föremål; men trogen sitt löfte lemnade han främlingen helt och hållet ostörd.
Denna tog stillatigande sin plats på soffan och i det hon stödde armbågarne på bordet, lät hon de fina genomskinliga fingrarne leka på tinningarne, som nu skuggades af långa nedhängande, af vinden och af snön raknade lockar.
Det dröjde likväl icke länge innan främlingen, efter några halfqväfda gäspningar, och under det att den svarta silkesfransen närmade sig allt mer den rosiga kinden, makade kuddarne till en beqväm hufvudgärd, lutade hufvudet deremot, drog mössan ned öfver ögonen, att skydda dem mot ljuset och kappan öfver sina axlar.
Efter några ögonblicks förlopp, vittnade de allt djupare andetagen att hon slumrade.
Med ömt deltagande betraktade baronen de hulda, sköna anletsdragen, och hade velat gifva mycket, om han känt beskaffenheten af de föreställningar, som jagade blodet från och till den kommandes fina kind, och som så hastigt höjde och sänkte dess bröst, och framkallade de djupa suckar som tydligt vittnade om ett qvaldt hjerta.
Han hade i detta ögonblick velat gifva ännu mera, om han kunnat bortrycka den mask, som så skonslöst gnagde på den sköna blommans hjertrot.
Den slumrande drog nu en melodisk suck, med så klagande, men ändå sa tyst ljud, att baronen ovilkorligen lutade sig djupare ned, för att lyssna, om inte något sakta framhviskadt ord skulle nå hans öra.
Med förvåning uppreste han sig snart, då han blef varse tvänne blanka terzeroller skymta fram från bröstfickan af hennes kappa.
«Nej, Nej!» ropade nu plötsligt den slumrande och vred sig oroligt hit och dit – «jag uthärdar icke längre, jag förgås – släpp mig, säger jag – rör honom icke – låt vara honom – ser du icke han blöder – hu – vänta !» under det hon så talade målade sig en namnlös ångest i hennes ansigte, och hennes rörelser voro feberaktigt häftiga.
Hon hade rest sig upp och kastat kappan af sig, och det kolsvarta håret nedströmmade kring hals och skuldror, och i den halfslutna blicken glänste ett förtviflans mod.
«Arabella!» ropade baronen med mild röst, i det han fattade den upplyftade handen, hvari den blanka udden af en dolk syntes.
– Vid ljudet af hans röst sansade hon sig hastigt, och en hög rodnad efterträdde den dödlika blekheten; den höjda handen föll ned till sidan, och hufvudet sjönk mot det flämtande bröstet.
«Det var en gruflig dröm,» sade ändtligen främlingen med sakta röst, i det hon bortströk ångestdropparne från sin panna; «dock blott en dröm likväl!»
«Lugna Er, Arabella!» bad baronen och förde henne till soffan, der han nödgade henne sätta sig.
«Sansa er, dyraste!
– Det måste hafva varit en förskräcklig dröm, som så upprört er – så ni darrar.»
«Och ändå,» afbröt honom Arabella, «är verkligheten mycket förskräckligare!
Men säg, hvad sade jag?» tillade hon med en orolig frågande blick på baronen.
«Ni tycktes föreställa er,» sade denne, «att någon person, som – som är er kär, var i fara och ni ville skydda hans lif.
Rör honom ej sade ni, och så, för att värja honom, gick ni löst på mig med er blanka dolk der.»
«På er?
– Huru sällsamt – det var er man ville mörda!»
«Mig?» sade baronen, vid det han kände en ljuf rörelse öfver det deltagande, hon visat honom, fastän blott i drömmen.
«Mig, – och mig ville ni försvara, är det möjligt?»
«Ganska visst» sade Arabella vårdslöst; men i detsamma, då hennes blick föll på baronen, hvars ansigte i detta ögonblick betäcktes af en hög färg, sprang hon upp.
«Hvad är det, baron!» utropade hon, «hvad betyda dessa blickar – skall äfven ni förråda mig!»
Hon gömde sitt ansigte i sina händer.
En lång, en qvalfull paus uppstod.
Icke utan möda tvingade baronen sitt upproriska hjerta till tystnad, och tillbakaträngde ordet, som sväfvade på hans läppar.
Han släppte hastigt den hand, han höll i sin och böjde sig tillbaka.
Han kände att detta ögonblick, då tusende smärtor tycktes sönderslita hennes hjerta, icke var hans.
Det tillhörde henne, och han ville icke tillrycka sig det, för att söka en lindring för egna lidelser.
Hon var snart åter helt och hållet mästare öfver sig och sina känslor.
Segren är lättare, än man tilläfventyrs föreställer sig, då man blott aldrig tillåter fienden inkräckta något af det område , som ej hör honom till.
En svaghet är åtföljd af tusende; likaså bereder en seger flere.
Arabella hade återtagit sin plats, och sade nu långsamt begrundande, liksom för sig sjelf.
Det får – det kan icke vara så.
– Det får icke – Ni vet, baron!» tillade hon derpå i sin vanliga ton, i det hon stödde sin armbåge mot bordet och lät sitt hufvud hvila i handen, «att jag är förlofvad.»
«Jag vet, jag vet,» sade baronen med en lindrig brytning i rösten, och under det hans öga oroligt var fästadt uppå hennes vänstra hand, som troligen icke utan afsigt lekte med snörena på hans rock; ty på handen glänste en slät ring af guld, som baronen förut icke sett.
«Nå, väl!
– Ni känner kanske min fästman?»
«Ja – nej – obetydligt, grefve Thüringen! – är det icke så?
– Arabella nickade blott och han fortfor: «jag känner honom väl icke personligen, men – »
«Men?»
«Arabella! skall ni förlåta mig en fråga – – är detta – är detta – ert hjertas val?
Arabella gaf åter med en böjning på hufvudet sitt bifall och tillade derefter, «ni kan om ni behagar, se vigselceremonien i St.
Denis kapell i morgon.»
«I morgon ?»
«Ja!»
«Då är det här ert sista besök, Arabella!» sade baronen med en sorgsen åtbörd.
«Sista!
jag kommer i morgon äfvenväl om ni tillåter.»
Baronen teg några sekunder, under det hans öga med ett, på en gång alfvarligt och sorgset uttryck, var fästadt på flickans ansigte.
Derefter sade han med mild men stadig röst.
«Arabella!
Ni spelar ett högt, ett farligt spel.
Jag känner icke motiverna för ert handlingssätt och skall icke söka utforska dem; men besinna er väl!
– Jag besvär er vid det varma deltagande jag hyser för er, besinna!
Om ni älskar er man, – huru skall ni då kunna – – O, min Gud!» och hans röst förlorade allt mer och mer det antagna lugnet – «Om jag vore uti hans ställe och ni lemnade mig så der – och gick bort – jag visste icke hvart – jag skulle bli förtviflad, jag skulle dö af sorg! –»
«Men nu är det inte ni,» sade Arabella kallt och med en mörk blick på baronens vältaliga ansigte, och tillade efter en paus, i det hon drog kappan öfver sina axlar: «gref Thüringen dör icke, jag är säker derpå.
– God natt, baron!
ni kommer då till St.
Denis i morgon?»
«Ja – ja – jag kommer nog! sade baronen tankspridd, i det han mekaniskt tillslöt dörren efter den bortgående.
Derefter kastade han sig i en stol, der han tillbringade den återstående delen af natten.
«If of Life you keep a rare
«Shake off slumber and beware:
«Awake!
Awake!»
THE TEMPEST.
Den 17 December 18.. strömmade en mängd menniskor af alla stånd och åldrar uppför den långa gatan, vid hvars ända St.
Denis kapell var beläget.
Kyrkan var på det kostbaraste illuminerad, och så fullproppad af folk, att der knappast fans tillräckligt rum för de ceremonien tillhörande personer.
Utomkring voro fönster och dörrar garnerade med gapande åskådare, alla i otåligaste väntan, att få se bruden, den undersköna Arabella Berthini.
Hon syntes ändtligen vid sin brudgum, gref Thüringens arm, men hennes ansigte var hvitt, som den drägt hon bar och myrtenqvistarne, som prydde hennes tinning, liknade vintergrönan bland drifvor och snö; och de mörka glänsande lockarne upphöjde ännu mer halsens bländande hvithet.
Var det sällhet eller smärta som sakta skakade den friska törnrosbuketten på hennes bröst?
Dessa så åtskilda känslor hafva så lika verkningar, att man stundom skall hafva svårt, att urskilja och förstå dessa tecken.
Vi veta således icke bestämdt hvad det var som i detta ögonblick jagade bloden från den friska kinden.
Våldsamt arbetade hjertat i sitt slutna hvalf, tyst som grafven, och gaf icke svar på några frågor.
– Emedlertid fortgick ceremonien.
Den var snart slutad, och brudgummen vände sig, för att gå; men bruden stod orörlig, lik en liflös, skön bild, hvit och kall som «Marmorbruden,» och då gref Thüringen vidrörde hennes arm, för att bortföra henne, nedföll hon sanslös till golfvet.
Några få steg från stället stod en person, som med korslagda armar och uppdragen, kring ansigtet tätt sluten kappkrage, under ceremonien alltjemnt haft sin plats vid den närmaste pelaren.
I det ögonblick Arabella sjönk till golfvet, störtade denne fram, undansköt den guldsmidde brudgummen, tog den afsvimmade på sina armar och bar henne genom folkmängden, som villigt gaf vika åt båda sidor och lemnade en trång öppning, hvilken snart åter tillslöts, tätare än förut, efter den gående, under det att trängslen vid dörren tilltog.
Utkommen satte baronen sig på en grafsten, och omslöt den sanslösa Arabella så godt han kunde med sin kappa, för att skydda henne för kölden.
Djupt mörker herrskade omkring dem, och dystra, melankoliska toner från kyrkan, afbrutna af stormen, läto litet emellanåt höra sig.
Kalla droppar från de närstående, af vinden skakade träden nedföllo på baronens hatt.
Då föll det honom in, att låta Arabellas ansigte uppfriskas deraf.
Han böjde sig tillbaka och blottade hennes ansigte, hvaröfver han hittills skyddande lutat sig.
Det kyliga vattnet och den friska kalla aftonluften for svalkande öfver den svimmades kinder, mun och panna, och återväckte henne snart till medvetande.
De fängslade lifsandarne återtogo småningom sin verksamhet.
«Hvar är jag?» hviskade hon helt sakta, och då baronen dröjde att svara, tillade hon hastigt, i det hon lät sin hand lätt glida öfver hans ansigte.
»Ah! – jag vet – jag vet – men jag måste dit tillbaka – till honom – för mig dit!»
«Det är omöjligt,» svarade baronen; folket har trängt sig åt alla dörrar.
– Vi skola icke kunna uppsöka edra vänner derinne; icke heller de oss.
Ni måste hafva tålamod tills folket strömmat ut; men ni fryser helt visst, ni darrar, edra händer äro kalla.»
Nu behöfdes ej de kylande vattendropparne.
Åter lutade han sig ned.
Ett ögonblick, ett enda, tyckte han sig vara ensam i verlden med henne, och att den vida jorden var öde, och att intet menskligt öga blickade afundsamt på dem.
Då önskade han, att det hade blifvit morgon och han fått se de kära drag, de sköna, dem natten nu gömde för hans syn.
Att vara henne så nära och så fjerran på en gång, det smärtade honom.
Han drömde, men drömmen var kort.
Det brusande ljudet af orgorna, sorlet af den sig skingrande folkmassan, nådde hans öron, och drömbilderna försvunno.
Då önskade han, att morgonen måtte dröja; att «dagens stjerna måtte försofva sig»; och att jorden måtte öppna sig och sluta dem i sin famn till de många, som slumra der inne.
Han tänkte på Hjalmars brud:
«– – ja visst blef hon! – bröllopsflamman
«Fladdrar het i brudens barm.
«Döden viger oss tillsamman;
«Bäddar brudsäng, god och varm.
«Se, ljusen synas der inne i koret; lät oss skynda!» sade Arabella och gjorde sig plötsligt fri.
Tid efter annan hade man på närmare och fjermare håll, hört rop af de personer af brudskaran som sökte Arabella – tyst smög hon sig skyld af mörkret, fram till porten, och slöt sig till den utströmmande folkhopen, och få minuter derefter såg baronen från muren henne uppstiga i en vagn.
Han svepte kappan omkring sitt stelnade bröst och flydde från kyrkogården.
Klockan tio stod åter Arabella i baronens rum; och då hon kastade kappan tillbaka öfverraskades denne af den sällsamt sköna gestalten.
Ännu brudklädd, med ett ansigte så hvitt som slöjan, hvilken betäckte hufvud och hals, syntes hon mer likna en andesyn, än en verklig lefvande varelse.
Som vanligt intog hon sin plats på soffan och gömde stillatigande den bleka pannan i handen.
Med stora, men tysta steg mätte baronen kammargolfvet, och kastade då och då en sorgsen blick på den stumma flickan.
«Men hvarföre går ni så här!» utropade hon plötsligt, i det hon såg upp på baronen med ett uttryck af missnöje; – «Ni brukar eljest gå till hvila vid denna tiden – Är det icke så!
Baronen, som med korslagda armar stadnat framfor henne, betraktade henne dystert, skakade sorgset hufvudet, men svarade icke.
«Ämnar ni då icke sofva baron!» frågade hon nu åter.
«Jag kan icke, Arabella!»
«Nå, som ni behagar,» sade hon otåligt; «men jag är sömnig!»
Derpå sammanlade hon kuddarne, lutade sitt täcka hufvud derpå, lade sina sammanknäppta händer öfver pannan att betäcka ögonen mot ljusskenet, och insomnade snart, som ett trött barn.
Baronen hade åter börjat sin afmätta vandring, den han fortsatte en stund helt tyst på den mjuka mattan; men småningom saktade han mer och mer sina steg, och efter länge dröjande blickar på slumrerskan, stadnade han framför soffan, der han, orörlig som en bildstod, blef stående, under det hans hjerta, högt knotande, ömsom anklagade och ursakade.
«Sofva – sofva nu – på sjelfva sin brölloppsafton – gå bort – i en främlings boning – helt enkelt och utan omsvep visa värden på dörren och helt obekymrad lägga sig att sofva – liksom hånande bortvisa hans deltagande, hans vänskap – behandla honom som en narr – som ett ingenting – som en automat.»
Han ville skratta, men tårarne kommo i vägen.
Han ville gråta, och han log.
Nu var allt så tyst omkring honom.
Endast den slumrandes lätta andetag hördes.
Det är märkvärdigt, att under en sådan yttre tystnad lyssna till det gny, som skapas af de inre stridande makter:
»Hjertat ock har sina fina marter;
Dock höra andar blott dess skri »
Baronens öga häftades vid några cypressqvistar, hvilka här och der böjde sig bland den friska myrten, som i form af en krans omgaf Arabellas hufvud.
Med en deltagande blick betraktade han denna sorgens och dödens symbol, och snart voro alla hans tankar flyttade från egna lidanden och endast sysselsatta med den bleka, sköna gåtan framför honom, för hvars tydning han velat gifva mycket.
Smärtan, som hos Arabella, under dagens timmar fängslat och nedstämt lifskrafternes fria verksamhet, sammantryckt bröstet och pressat blodet in i dess hvalf, vek elastiskt undan för sömnens välgörande engel, och den röda purpurströmmen, lifvets källa porlade åter fritt upp, och kindens ursprungliga rosor framsmögo en efter annan, likasom då, enligt grekiska mythen på en gudomlig vink, i den stilla natten, de hvita törnrosor öfverdrogos med purpurfärg.
Tyst men med högt klappande hjerta, betraktade baronen undret af den fina vexlingen af ros och lilja.
Slutligen ble det honom för varmt om hjertat.
Han bortvände sig med våld från den sköna synen, och gick till den aflägsnaste delen af rummet, der han katade sig på en hörnsoffa, icke för att taga någon hvila, men i afsigt att tvinga den inre striden till tystnad: dock, han måtte gå hvart han ville, samma föremål stod honom alltid när.
Förgäfves! man flyr ej undan sitt eget hjerta.
Fåfängt sökte han aflägsna sina tankar från henne och festa dem vid andra föremål.
Allt drog i otydliga bilder förbi hans inbillning; blott en, just den han ville undfly, stod klar och tydlig för hans själ.
Oförmärkt, under det han förgäfves arbeade på, att lösgöra sina tankar ur den mäktiga förtrollning som fängslade dem, uttog naturen en länge förgäfves kräfd rättighet, och sömnen strödde sitt valmodoft på ögonlocken, qvallikt men icke uppfriskande, ty Amor roade sig, att i drömmarnes spel införa samma förföriska bild.
Efter en stunds förlopp spratt han upp ur sin oroliga slummer, och befann sig i fullkomligt mörker.
Han kände en stark myrtenlukt, och någonting betäckte hans ansigte, och då han förde handen dit, fattade han Arabellas brudkrans, från hvilken hvarje qvist af cypress var sorgfälligt borttagen.
Sjelf var hon försvunnen, och baronen skulle trott alltsammans vara en dröm, om han icke hållit kransen i sin hand.
Följande morgon och hela den dagen kunde baronen icke aflägsna sig från sitt hus.
Det rum der Arabella brukade tillbringa aftonstunderne, blef nu hans verld.
Han vandrade der fram och åter, och hans öga hvilade ofta på pendulen, under det hans min och hela hållning gåfvo tillkänna otålighet, möjligtvis öfver tidens långsamhet; men han går sin jemna gång, den obeveklige! oberoende af menniskors behof och vilja: passionens storm kan icke öka dess fart.
Likgiltigt pekade ändtligen dess kalla metallfinger på den efterlängtade siffran; klockan slog tio och den bleka gästen, höljd i sin blus, inträdde.
Efter en temligen oblid framfart bland de spridda böckerna på baronens bord, utvalde hon sig en, och intog sin vanliga plats; men hon hade icke rätt länge läst, förr än hon åter bortlade boken, och under det hennes blickar, med icke obetydlig ovilja, en stund följde baronens vandringar upp och ned, sade hon ändtligen temligen otåligt: «Men min Gud! – min herre! ämnar ni då icke heller i natt gå till hvila i ert rum?!»
«Icke, om ni tillåter mig stadna qvar!»
«Om det beror af mitt fria val, säger jag dertill nej.
– Och dessutom, min herre, intresserar ni er icke för fortsättningen af er vackra lectur?»
«Huru,» sade baronen förvånad, ni vet –?»
«Nå, ja – Jean Paul skulle icke finna sig mycket smickrad, om han visste sin Titans öde, att en hel månad ligga halfläst, på en Svensk ädlings nattduksbord.»
«Ni förvånar mig, Arabella! med er allvetenhet; men smärtar mig ännu mer genom ert bemödande , att aflägsna mig.
Jag ville likväl så gerna tala med er!»
«Men jag icke med er, baron!» invände Arabella.
«Arabella!»
«Baron!»
«Min närvaro besvärar er således.»
«Ja baron!»
Stillatigande och stött tog baronen ett ljus och gick in i sin sängkammare, der han kastade sig upprörd på sängen.
Efter ungefär en knapp timmas förlopp, hörde han sakta steg nalkas till dörren, som stod halföppen, och snart steg Arabellas lätta fot på tröskeln.
Af hennes försigtiga tysta gång, märkte han, det hon trodde han sof, och han låtsade så göra.
Hon stod ett ögonblick stilla och såg sig spejande omkring.
Sedan hon med en hastig blick öfvertygat sig att baronen sof, nalkades hon med en gång så mjuk, så tyst, att den mest uppmärksamme lyssnare icke skulle hafva upptäckt ett ljud.
Då hon hunnit helt nära, betraktade hon baronens ansigte med ett medlidsamt uttryck; utsträckte derpå sakta handen öfver bordet; kastade åter en blick på den hvilande, och smög derpå tyst bort.
Baronen blickade upp, öfversåg hastigt bordet, der han med förvåning saknade nyckeln till sitt skrifbord.
Hvad ville hon väl med den, undrade han; då i detsamma hans lyssnande öra tydligt märkte att nyckeln kringvreds i låset af hans skrifbord, lådan utdrogs; snart hörde han det välkända ljudet af en annan sorts lås, en gevärslås, som fort och flere gånger spändes upp och till.
«Ah! mina pistoler ligga der,» mumlade baronen förvånad; men han beslöt att ännu hålla sig stilla och afbida utgången.
Snart hörde han lådan åter sakta tillslutas, och då Arabella straxt derpå stod i dörren, försvann hvarje misstanka.
Likasom förut smög hon tyst fram, lade nyckeln tillbaka på sitt ställe, kastade ögat i den öppna boken bredvid, och sade småleende med en blick på Baronen: «Albano;» sköt derefter undan gardinen, som betäckte baronens porträtt, och lät sin blick med välbehag jemförande falla ömsom på porträttet och originalet: derefter släckte hon ljuset och aflägsnade sig.
Straxt derpå hörde han dörren till det yttre rummet tillslutas, och allt blef tyst.
Följande dagen, då baronen uppvaknade, föll hans första tanke på nattens besynnerliga äfventyr.
Med förundran fann han, vid efterseende, allt i sitt skick.
Bref, penningar, pistoler; allt låg oförändradt på samma ställe.
Då Arabella åter om aftonen infann sig var hon blekare än vanligt.
I hela hennes väsende och i alla hennes rörelser låg en häftighet, en ojemnhet, som förrådde ett upprödt sinne.
Baronen ämnade aflägsna sig, men kunde ej.
Hans hjerta blödde, då han såg hennes lidande, som bortviste hans deltagande och afslog hvarje tröst.
Oviss, om han skulle tilltala henne, tog han dröjande några steg mot dörren.
«Hvad ämnar ni, baron!» sade Arabella hastigt, då hon insåg hans afsigt.
«Då jag känner er önskan Arabella! bör jag väl rätta mig derefter,» sade baronen sorgset.
Ni har ofta förklarat ert missnöje öfver min närvaro, och ni har både som gäst och ännu mer .....; med ett ord: ni har anspråk på att jag under ert vistande här förskonar er för hvarje föremål, som misshagar er.
Gifve Gud! att det äfven stode i min makt, att bannlysa hvarje bekymmer, hvarje sorg som träffar er utom detta område.
Jag skulle för ett sådant ändamål vilja gifva mycket af min jordiska sällhet till pris.»
«Ni kan möjligtvis misstaga er mycket både i ena och andra fallet, baron! så till exempel gjorde ni mig ett nöje, om ni behagade dröja qvar dessa tvänne timmar, de sista, troligen, vi äro tillsammans.»
«Hvad,» utropade baronen hastigt, «ni skall då icke mer komma tillbaka!»
«Nej, min herre! det är slut med min våldgästning här, och jag vet verkligen icke hur jag skall kunna tacka er rätt för ert tålamod, er skonsamhet; särdeles som jag icke kan förklara för er orsaken till mitt besynnerliga förhållande.
Huru jag än må synas i edra ögon, begär jag af er likväl, att aldrig söka utforska driffjedern till mitt handlingssätt; ty vet, att ni, genom hvarje sådan spaning, skulle kunna bereda mig de största obehagligheter, ja, namnlöst elände!»