Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Egarne antecipera på, att den skall komma att behöfvas till byg-nadstomter.
* Denna utvidgning af odlingens gräns utöfver det normala förhållandet — hvilket som sagdt består deruti, att de mera fördelaktiga naturliga tillfällena redan skola vara tillgodogjorda innan man fortgår till de mindre fördelaktiga — medför ett jordvärdets och jordräntans stigande i högre mån än produktionen, hvaraf följden blifver, att arbetet och kapitalet erhålla icke blott en relativt mindre del af produkten, utan en absolut mindre.
Men denna jordvärdels och jordräntans spekulativa stegring har en gräns, öfver hvilken den ej kan gå.
Arbetslönen kan ej på längden bringas ned till mindre än ' hvad som fordras för arbetarens och hans familjs nödtorftiga uppehälle, kapitalvinsten ej till mindre än som fordras för att.
locka till ackumulerandet af arbete såsom kapital.
Der denna gräns öfverskrides, inträder ett relativt afstan-nande af produktionen, och industriella kriser uppstå.
* författaren gifver en förträfflig skildring af dessa kriser, sär-skildt i Förenta Staterna, och visar att de alltid ha följt på en långt fående spekulativ stegring af jordvärdena.
Det ligger ock i sakens natur att så måste vara.
De ursprungliga sysselsättningarna, och som bilda underlaget för alla de öfriga, äro påtagligen de, hvilka omedelbart hem^a rikedom från naturen.
Om vi följa på spåren från den ena,yrkesgrenen till den andra det hämmande af produktionen som.
vi kalla en kris, skola vi derför slutligen alltid stanna vid ett hinder, som afstänger årbetet från ' begagnandet af jorden.
Detta hinder ligger i det spekulativa stegrandet af jord värdena, hvilket har alldeles samma verkningar som en strejk å jordegarnes sida mot arbetet och kapitalet.
Äfven när icke spekulationen i jord går så långt, att den framkallarkriser, trycker den dock på arbetet.
En fruktansvärd anomali inom vår tids samhällen är den brist på sysselsättning for en mängd arbetare, som förekommer inom alla industrigrenar, medan dock så stora behof, för hvilkas fyllande arbete behöfves, äro otillfredsställda.
Det stora hindret, som icke låter arbetet skapa den rikedom det behöfver, ligger i sjelfva grundvalen till den industriella bygnaden.
Det består deruti, att arbetet är afstängdt från begagnandet af jorden.
Den ännu blott trettio år gamla staden San Francisco har redan ett stort och ständigt växande antal arbetare utan sysselsättning.
' När skördetiden kommer, vandra de i stora skaror ut på landet för att deltaga i skördearbetena.
När skorflen är förbi, återkomma de till staden.
Om desse arbetare kunde få ständig sysselsättning vid jordbruket, skulle de icke endast sjelfve vara sauverade utan äfven gifva arbete åt en massa arbetare i andra yrken, hvilka skulle ha fullt upp att göra med att för dem producera saker, som de nu måste umbära, då de endast me ' d största svårighet kunna skaffa sig bröd och husrum.
* Och hvarför kan icke denna oanvända arbetskraft få användning på landsbygden?
Icke kan man väl » tala om öfverbefolkning i Kalifornien, som med större naturliga resurser än hela Frankrike knappast har en milliön invånare?
Blott inom några engelska mils afstånd från San Francisco fins obrukad jord nog för så många som kunde vilja bruka den.
Men den jorden är privategendom och hålles uppe till spekulationspriser, bygda på blifvande tillväxt i folkmängd.
Den, som blott skall lefva på sina händers arbete, har icke merå intresse i det allmänna växandet af arbetets pro-.duktiva kraft än den kubanske slafven i sockerprisets stigande.
Ja, likasom sockerprisets stigande lätt kan försämra slafvens tillstånd,.
i det att det lockar hans herre att drifva på honom hårdare för att få ännu störrfe vinst, så är tillväxten i arbetets produktiva kraft egnad att ha alldeles samma verkan för den frie arbetaren.
Den medför nämligen en naturlig tillväxt af jordräntan, och denna tillväxtåter framkallar en tendens till en spekulativ stegring af densamma, som trycker ned arbetslönen till slafvens nivå.
Den enkla teori, om lagarne för arbetsproduktens fördelning på ' jordegendomen, arbetet och kapitalet, som författaren framställer, förklarar de skärande kontraster af fattigdom och rikedom, af förnedring och bildning, af faktiskt slafveri och politisk frihet, som det närvarande samhället företer.
Den förklarar hvar för penningräntan och arbetslönen äro högre.i nya än i äldre samhällen, ehuru produktionen af rikedom är mindre i de förra; hvarför de förbättringar, som öka arbetets och kapitalets produktiva kraft, icke öka någotderas lön; hvarför arbetsbesparande maskiner snarare försämra än förbättra arbetarens ställning; hvarför eländet är störst der befolkningen är tätast, oaktadt denna täthet — genom att möjliggöra en längre gående arbetsfördelning — i hög grad fräjnjar produktionen af rikedom.
Resultatet af hela den föregående undersökningen kan sammanfattas i denna * sats: Emedan arbetet nödvändigt behöf-ver jord för att kunna producera rikedom, så är det att förfoga öfver den för arbetet nödiga jorden detsamma som att förfoga öfver arbetets alla frukter, så när som på hvad som behöfves för att arbetet skall existera.
I ljuset af denna sanning gruppera sig alla sociala fakta i sitt rätta förhållande; de mest skilda företeelsen befinnas härröra från en enda princip.
Den stora olikheten i rikedomens fördelning beror icke.
på förhållandet mellan kapital och arbete, icke på befolkningens förmenta tryck på näringsmedlen, utan endast och allenast på jordegendomens olika fördelning.
Egandet af jord är det stofa grundfaktum, som ytterst bestämmer ett folks hela tillstånd.
Icke underligt!
Jorden är menni-skans bostad, förrådshuset hvarur hon hemtar för att tillfredsställa sina behof, materialet hvarpå hon arbetar.
Intet materielt framåtskridande kan frigöra oss från vårt beroende af jorden, det kan endast öka vår makt att skapa rikedom från jorden.
När jorden är monopoliserad, kan derför detta framåtskridande fortgå i oändlighet utan att öka- arbets-
* lönen eller förbättra arbetarnes vilkor.
Det kan endast öka jordvärdet och den makt som jordbesittningen gifver.
Efter att ha visat kraftlösheten eller otillräckligheten af alla de vanligen förordade medlen till det närvarande samhällseländets afhjelpande — sparsamhet i statsutgifterna, folkundervisningens höjande, arbetsinställningar, kooperativföreningar,, statshjelp för arbetarne, jordstyckningens främjande — kommer författaren slutligen till det rätta botemedlet, nämligen det att göra jorden till gemensam egendom, hvilket ock framgår såsom en naturlig slutföljd af hela den föregående framställningen.
På ett klart och öfvertygande sätt ådagalägger författaren den upprörande orättvisa, som ligger i enskild egande-rätt till jord.
Rätten till privategendom är ju b grunden ingenting annat än individens rätt att bruka sina egna kraf-.
ter och åtnjuta frukterna af sina egna ansträngningar.
Hvad skulle den väl annars vara?
Naturen erbjuder ju sina gåf-vor åt alla utan åtskilnad.
Det beror blott på meniiiskan att mottaga och bearbeta dem för sina ändamål eller — i fråga om organismer, som tjena henne till näring eller annan nytta — med konst åstadkomma de för deras fram-
• komst och förökelse gynsammaste vilkoren.
Denna menniskans naturliga rättighet utesluter hvarje annat slags egan-derätt.
- Ty hon kan icke åtnjuta rättigheten till produkten
• af sitt arbete utan att ha rättighet till fritt bruk af de tillfallen naturen erbjuder henne.
.Dessa tillfallen äro fästa vid den allt bärande och alstrande jorden, utan hvilken menniskans arbete ingenting kan producera.
Att erkänna någons eller någras rätt att monopolisera dessa tillfallen, d. v. s. att erkänna privat eganderätt 4111 jord, är således att förneka menniskans rätt till sitt eget arbete och dess frukter.
Har hvarje menniska rättighet att ega sig sjelf, sitt arbete och produkten deraf, då har ingen menniska rättighet att ega någonting, som icke är antingen en produkt af hennes eget arbete eller af någon annans arbete, från hvilken rättigheten genom gåfva eller byte öfvergåtttill henne.
Alla menniskors lika rätt till begagnande af jord är derför äfven så klar som deras lika rätt att andas luften.
Denna rätt är naturlig » och oafhändbar.
Att förneka den är detsamma som att antaga, att en del menniskor
* ha bättre rätt att lefva än andra.
Detta antagande är i sjelfva verket den tysta förutsättningen för hela den närvarande, på privateganderätt till jordfen hvilande samhälls-bygnaden.
Att Malthus genom sin lära om öfverbefolkning gaf ett skenfagert stöd åt detta antagande — just detta var det som gjorde honom så populär hos de herskande klasserna, som förmådde regerande furstar att sända honom ordensdekoratiorier och rike män att vilja gifva honom lifs-tidspension.
Denna stora orättvisa — att jorden är privategendom — ligger till grund för alla andra orättvisor, gör den ene men-niskan till den andres slaf och bibehåller städse slafveriet
— äfven der det till namnet blifvit afskaffadt — under hvilka nya förklädnader det än må framträda.
Att en del
— stor eller liten — af jordens yta skall tillhöra den, som ~ en gång tagit den i besittning, och hans rättsinnehafvare
under alla kommande generationer — med uteslutande af alla andra — är alldeles lika som, om den, hvilken kommit först till ett gästabud, skulle ha rätt att vända alla stolame.
och utestänga alla senare ankommande från bordet, eller som om den, som kommer först in i en jernvägskupé, skulle • ha rätt att upptaga så - många platser han ville och der breda ut sin packning.
Han får göra det så länge han är ensam; men när flere passagerare komma in, måste han maka åt sig.
Förhållandet är fullt analogt.
Hade väl menniskor i förra generationen eller för hundra år sedan eller för tusen år sedan bättre rätt till denna verlden än vi?
Om icke — hvarför skulle då vi underkasta oss deras förfogande öfver större eller mindre delar af jordens yta till förmån för sina efterkommande och för dem, som inträda i dessas förmenta rätt, och till skada för det öfriga menniskoslägtet under alla kommande slägtled?
Monopoliserandet af jord139
• • såsom privategendom är stöld från samhället, från mensk-ligheten icke en vanlig stöld, som skett en gring i tiden, men hvilkens verkningar sedermera upphört, utan en stöld, som ständigt fortsättes, en stöld, som beröfvar de barn, hvilka nu födas till verlden, deras bördsrätt.
I ett intressant kapitel om “ den privata eganderätten till jord historiskt betraktad “ visar författaren, att i de ursprungliga samhällenä jorden varit gemensam egendom, och att deh endast genom usurpation blifvit privategendom, och att den gängse åsigten, att privat eganderätt till densamma är nödvändig för samhället, endast kommer från en okunnighet, som icke kan se bortom det omedelbart förhanden-.
varande.
Författaren visar ohållbarheten af antagandet, att privat jordegendom är nödvändig, för att jorden skall blifva väl brukad.
Behandlades all jord såsom samhällets egendom, skulle den blifva brukad och förbättrad, så snart behof deraf visade sig.
Men då den behandlas såsom privategendom, kan egaren hindra andra från att bruka och förbättra hvad han sjelf icke vill eller kan bruka eller förbättra.
Detta visar sig i England, i Amerika och öfv^r allt.
I de tätast bebygda delarne af Förenta Staterna fins jord nog för att underhålla en tre eller fyra gånger så stor folkmängd som den närvarande.
Men den jorden ligger obrukad, emedan egame hålla på den till höga spekulationspriser, och de som vilja ha jord att odla nödgas söka ett hem långt bort i vildmarken, der deras arbete blifver vida mindre produktivt.
Så häpnadsväckande stor den omhvälfning än är, som författaren förordar, så föga revolutionärt är det sätt, hvarpå han vill ha densamma genomförd.
Han vill för ingen del att ståten skall taga jorden ifrån de nuvarande innehafvarne och utskifta den på nytt.
Detta skulle vara att onödigtvis stöta de närvarande sederna och åsigterna och onödigtvis utvidga styrelsens åligganden; båda delarne böra undvikas.
Det är, säger han, ett axiom inom statskonsten, att storaforändringar bäst genomföras under de gamla formerna.
Detta är det ♦naturliga sättet.
När naturen vill skapa en högre typ, så tager hon en lägre och utvecklar den.
Äfven för den sociala utvecklingen är detta lagen.
DeC behöfs alls icke att indraga den eijskilda jordegendomen; det är alldeles tillräckligt att indraga jordräntan till staten under form af en grundskatt och afskaffa alla andra skatter.
Jorden förblifver till formen privategendom såsom förut; den köpes, säljes, går i arf såsom förut.
Innehafvaren behåller en bråkdel af jordräntan, i alla händelser ej mera än hvad staten skulle få utgifva i förvaltningskostnader, om den omedelbart förfogade öfver och utarrenderade jorden.
Det öfriga tillfaller staten, som sålunda blifver universaljordegare utan att kalla sig så och utan att antaga en enda ny funktion.
Denna radikala skattereform skall medföra de mest genomgripande verkningar med hänsyn till rikedomens produktion och fördelning.
Beskattningen, som nu utgör en hämsko på produktionen, skall då sporra och uppmuntra densamma; den, som planterar en trädgård eller bygger ett hus, skall icke betala mera i - skatt, än om han läte samma jordfläck ligga obegagnad.
Ingen skall ha råd att egajord utan att på bästa sätt tillgodogöra sig.
densamma.
Då köp af jord icke mera medför öfverlåtandet af jordräntan, utan denna tillfaller staten, måste jordegendomens saluvärde öf-verallt gå ned.
Då jordräntan.ej mera tillfaller den enskilde jordegaren, skall tendensen till jordvärdets spekulativa stegring upphöra af sig sjelf, och ofantliga jordrymder, som nu.
i afvaktan på sådan prisstegring ligga obegagnade, skola då säljas åt nybyggare till rent nominella priser.
Den derige-nom uppkommande större lättheten för arbetaren att blifva sin egen arbetsgifvare skall för honom göra det möjligt att på fördelaktigare vilkor än nu utlega sitt arbete.
Både arbete och kapital skola vinna genom upphörandet af de spekulativa jordvärdena, och de skola behålla hvad som nu tages ifrån dem såsom skatt.
En ny jemnvigt meHan Jordräntan å ena sidan, arbetslönen och kapitalräntan å den&gt; V
andra skall sålunda uppstå, och de båda senare skola i regeln blifva högre än nu.
Sedan denna jemnvigt uppnåtts, skall — såsom följd af en ofantlig tillyäxt i arbetets produktivitet — jordräntan åter börja stiga.
Men som den då icke tillfaller ett antal individer, ut^n sjelfva samhället, och sålunda kan användas till allas nytta, blifver dess tillväxt till fördel för hvarje samhällsmedlem .. Samma orsak, som inom det närvarande samhället skapar en allt större olikhet i menniskornas lefnads-vilkor, nämligen detta jordräntans stigande som håller jemna steg med kulturutvecklingen, skall således då medföra en allt ^törre jemnlikhet.
Författaren målar i lifliga färger det nya samhällstillstånd, som slutligen skall framgå ur denna enkla och dock så stora reform.
Så mycket än hans framställning häraf öfverträffar våra djerfvaste drömmar, framgår den dock med strängt logisk konseqvens ur hans föregående utredning af jordräntans natur och dess förhållande till arbetet och kapitalet.
Författarens sociala åsigter stå i det.
närmaste samband med hans religiöst sedliga verldsåskådning.
Han har fått syn på, att lösningen af vår tids religiösa fråga står i det närmaste Samband med och beror af lösningen af det stora ekonomiska problem, som han i siria årbeten behandlar.
Den malthusiska läran bekräftas nämligen skenbart af de egendomslösa klassernas erfarenhet och tilltalar de egendomsegande klassernas sjelfviskhet.
Det är nämligen under närvarande egendomsförhållanden sjelfklart för den fattige, att han blifver fattigare^ ju flere barn han får; och den rike mannen finner i Malthus ’ lära en filosofi, enligt hvilken han Vid sina yppiga fester kan förjaga bilden af den utanför hans dörr med hungerns qval kämpande Lazarus, en filosofi enligt hvilken rikedomen kan med godt samvete knäppa igen sin plånbok när fattigdomen begär en allmosa.
Ty fattigdom, brist och svält äro enligt denna teori ett resultat af allmänna lagar, mot hvilka det vore fruktlöst att kämpa.
\ Denna teori har funnit ett nytt stöd i våra dagars utveck-lingsfilosofi, denna universella tillämpning af darwinismens lära, hvilken åter, såsom Darwin sjelf erkänt, har sina rötter i Malthus ’ teori.
En verldsåskådning har arbetat sig fram, enligt hvilken framåtskridandet är resultatet af krafter, som verka till slägtets höjande långsamt, oaf brutet, obevek-v ligt, utan hänsyn till individerna.
Krig, slafveri, tyranni, vidskepelse, hungersnöd och pest, brist och elände äro verkande orsaker som drifva menniskan framåt genom att un-danrödja lägre menniskotyper och utvidga de högre; ärftligheten.
är den makt, genom hvilken framstegen bevaras * och de gamla framstegen blifva ett underlag för nya och, högre.
Det naturliga urvalet genom kampen för tillvaron och de lifskraftigaste individernas öfverlefvande skall sålunda vara principen för framåtskridandet.
De moderna filosofernas påstående, att detta skall vara den starkaste sporre till att arbeta för reformer inom samhället, jemför författaren
— enligt vårt förmenande på goda skäl — med de gamla kalvinistiske teologernas påstående, att läran om en del menniskors förutbestämmelse till evig salighet och andras till evig fördömelse skulle vara det starkaste motiv för allas pligt att kämpa för frälsningen.
Men klart är att denna moderna filosofi följdriktigt utesluter tanken på hvarje mensk-lig individs oändliga värde och betydelse och på en gudomlig - verldsstyrelse som tager hänsyn till och vårdar sig om individerna, eller med andra ord utesluter idéen om Guds faderskap och alla menniskors broderskap.
Häraf kommer, att i våra dagar förnekelsen vinner allt mera insteg, ej blott förnekelsen af de kyrkliga dogmerna, * utan en förnekelse af de högre religionernas innersta och högsta principer, en föme-kelse af tron på en försyn och på ett lif efter detta samt af mensklighetens gemensamma ansvarighet.
Derför ha de storslagna religiöst reformatoriska rörelserna stannat vid de första ansatserna och lemnat rum för en allt mera sig utbredande materialism och pessimism, medan å andra sidan en sjuklig pietism vinner alltmera insteg, som flyr från jordilifvet och dess intressen för att endast söka * ett himmelrike och en salighet bortom grafven.
Från dessa missriktningar på det andliga lifvets område skola vi förgäfves söka räddning, så länge vi icke fri-
göra oss från de djupt inrotade fördomarne om de närvarande egendomsförhållandenas nödvändighet och de närvarande missförhållandenas oundviklighet.
Den sociala frågans lösning — ty det fins verkligen en sådan, i hvilken de många sociala frågorna äro sammanfattade, såsom vår författare på ett lysande sätt ådagalagt — är således det första steget till den religiösa frågans lösning.
Till en ljusare, trösteful-lare lifsuppfattning, till en djupare tro på Gud och mensk-ligheten, till en renare kärlek till menniskorna skola vi komma först då, när vi lärt oss inse att ett samhälle, som gör ett sant menskligt lif möjligt för alla menniskor, icke är någon utopi.
Henry George visar att den väg som leder till dess förverkligande betecknas genom detta nihilisternas valspråk
— men lugnare, djupare, renare uppfattad t — jord och frihet.I marginalen.
Efter publicistmötet, som hölls i sommarvärmen, kom koleran som höll sig i södern.
Denna märkvärdiga sammanställning är icke afsigtlig, men när jag tänker på saken så förefaller det mig likt en händelse, som ser ut som en tanke.
Ty om solen, såsom Hamlet säger, kan kläcka maskar i en död hund, så ser jag intet hinder för att 198 tidningsmäns fyra dygn långa skräppratande kan fylla luften ända ned till Marseille med de styggaste mikrober och andra små söta farsotsfödande djur.
Men om således publicistmötet oafsigtligt kommit den gamla, den friska, den fjellhöga nords sanitära aktier att sjunka bétydligt under pari, så gör det ingenting, ty samma utmärkta nords storhetsaktier höjdes i stället snart i utlandet af all storhets nuvarande källa här i landet.
Visserligen försökte det gamla Aftonbladet att åter få dem att sjunka under påstågnde att Pall Mall Gazette var det enda organ i verlden som kunde låta inbijla sig att herr L. O. S. var den som utgjorde balansen i Sverige, men det får det nya Aftonbladet sota för, och våra storhetsäktier stiga, underblåsta af herr L. O. S., lika högt som dennes allra högst flygande planer.
Max Nordau tycker inte om storheter, han erkänner inga sådana, utan försökte spränga dem alla i luften medsina konventionella nutidslögner; och Utklipporna vid Karlskrona, som äro gjorda af samma materia som Nordau, lågo och lurpassade på att hjelpa honom i hans sträfvanden med att sätta hans kristliga höghet af Monaco på grund;
Dén goda prinsen och hans Hirondellé höllo på att blifva alldeles bet på kuppen, men tack vare knektarne i Karlskrona fick prinsen helsa på både vår kung och våra damer, hvilka 9kam till sägandes icke gå af för hackor.
Det gjorde föröfrigt icke heller goodtemplarmötet i somras, som visserligen påminte om vatten, men om toddy-vatten, riktigt sjudande toddyvatten, ty hett gick det till.
Och redaktör Wall tyckte nog det stötte på rakvatten * riktigt hett rakvatten, när monsieur Hurtig gjorde sitt stora " reform “ försök att sätta Dagens Nyheter bland skandalfid-ningarne.
Man kan väl vara goodtemplarvän fastän man inte tycker om vatten i enbar form eller ens tillsammans med bara brödet.
Vatten och bröd!
De orden klinga nu endast som en dyster och hemsk saga från gångna, leda tider.
Då fattigmannen fick gälda med sin kropp hvad rikmannen betalte med sitt guld, och suparens hustru och barn * förbannade bränvinets förbannelser.
Men nu är det slut med vatten och brödstraffet, och gardisten Petterson är vedefbörligen inskrifven i verldshisto-rien såsom den siste amatören af denna rätt.
Lefve Petterson!
Ned med Petterson!
Inte gardisten — han lefve! — utan riksdagsmanna-kandidaten!
10o
Ned med alla riksdagsmannakandidater!
Ahnej, ned bara med de konservativa!
Nej, ned med de liberala!
De moderata!
de moderatliberalä!
de radikala, de liberalradikala!
de konservativliberala -- ja, ja, ned och opp med
dem allihop!!
Det var ett förskräckligt väsen det hölls vid riksdagsvalen i höstas.
Luften var fyld » med sprängämnen och när bönderna ville ha regn stälde de genast till ett valmöte.
Det hjelpte ofelbart, ty luften laddades med elektricitet och derpå följer alltid regn.
Så det goda hade då valen med sig.
Det var en nederbördens tid, och i bladen regnade det artiklar, som- det regnar cognac när den fattige inte har något vatten.
Röda artiklar och gråa artiklar och brokiga och tokiga.
Och så kom Marcellus med än en bok om Norge, och det var det tokigaste.
Tre engelsmän råkade i klistret under sin lustresa i Sverige och hans majestät konungen råkade ut för åska och blixt på sin lustresa i England,
Se, när en kung är utsatt för faror så är det faror .som duga.
Två element sammansvuro sig mot honom, men iian undgick både ombordläggningens Scylla och åskvädrets Gharybdis.
Ty — intet ät * det lätt att ta bugt på en svensk kung.
Och icke heller lätt att få stridstupparna i verlden utrotade!
Äfven om man pratar i Genève och skrifver i “ Tiden “ aldrig så mycket.
Men det går med tiden, och det goda hade då freds-mötet i Genève med sig, att vi fingo veta att kongresser kunna hållas utan 20 kronors middagar, men i stället med 75-öres-sexor.
aHvilket borde tagas ad notam i vårt fattiga Sverige med Hasselbacksfestmiddagsraseri.
Hell dig undervisningskomité!
Hell dig latintvångsbort-tagande komité!
Jag riktigt tycker mig förnimma huru en lättnadssuck, född i unga bröst, fortplantar sig från sal till sal från stad till stad, huru deil växer och växer och huru det gamla latinmöglet för denna pust yr omkring som dam för sop-viskan, medan de gamla perukstockarne, som glömt sig.
qvar i en svunnen - verld, med förtviflan fiaka sig fast vid hvarje liten spillra af den ändtligen krossade i dubbel bemärkelse antika lögnen.
Jag tycker mig se de glädjestrålande miner, hvarmed Ovidius, Livius och hvad de alla heta de gamla storgub-bame, kastas undan i gömda vrår, af unga händer, som för.
länge sedan ända till dödströtthet fingrat deras tunglästa blad, och huru de med fröjd vända sig från klassicitetens gråa förtorkade stubbar, på hvilka inga frukter växa, till nutidens lifsvarma, saftiga stammar, “ des Lebens goldner Baum “, som skänker lif.