Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som bifaller alt i stället för de i 7 §:n befintliga orden ”och efter det ljud, genom trumma eller trumpet, blifvit äskadt,” insättas orden "och efter det ljud, helst genom trumma eller trumpet, blifvit a skad t, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, kommer allt stadgande om äskande af ljud att förfalla.
Efter voteringens slut, befunnos rösterne hafva utfallit, sota föijer:
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att dernäst förekomme Utsk:s förslag ang:de gångerna af varningens framställande; Utsk. hade föreslagit följande mening — ”tre gånger kungjort nedanstående varning; Frih.
Cederström hade föreslagit följande redaclion — ”och nedanstående varning ljudeligen kungjord.”
Jag förmodar att Hr Frih. o. Landin, täcktes först framställa propos. på Utskts förslag, som jag helst önskade blefve antaget, i hvilket afseende jag åberopar de skäl, som under discussionen blifvit anförda.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk.s förslag i denna del. Ropade ja. och nej.
Hr Landtm, framställde derefter propos. å Frih.
Uppå derefter förnyad propos. biel Utsk:s förslag bifallet.
Likaledes biföll R. o.
Ad. äfven den återstående delen af 7 §:n. 8 §:n.
Jag anmärker vid denna § olämpligheten af alt vilja föreskrifva de bestämda ordalag, genom hvilka varningen skall göras till den församlade menigheten; ty huru skola vederbörande kunna utantill bestämdt ihågkomma dessa ordalag?
Om man icke kan dem utantill, så fordras det all man har författningen med sig.
Vanliga förhållandet är likväl, att man, till förekommande af författningars skingring, har dem inbundna för året.
Så - 3go Den 14 April f. m. ledes skulle man medföra ett helt författningsband, för att kunna uppläsa dessa ordalag, eller utrycka författningen ur bandet, för att kunna medtaga den i fickan, hvartill den stora qvartboken är för stor; eller ock skulle, om författningen ej vore till hands, och upploppet ej hade den hofr ligheten att vänta tills den hunnit tillrättaskaffa?, embetsmannen nödgas göra varningen med äfventyr, att antingen den församlade folkhopen, hvaribland advocater ej torde saknas, förklarade, att som ordalagen ej vore de riktiga, vore den ej heller skyldig att åtskiljas, eller ock kunde, då ansvarslagen skulle tillämpas, upprorsmännens sakförare vid domstolen förklara, att embetsmannen, som icke uppläst varningen riktigt, vore till straff skyldig, men ingalunda de, som fått en oriktig varning.
Jag anmärker detta, för att visa olämpligheten och obetänksamheten af det iagbud, som här är intaget.
Jag vet alltför väl, att ingen rättelse nu kan vinnas; men jag erinrar härom, förutseende att, om författningen olyckligtvis beböfver tillämpas, erfarenheten skall bekräfta hvad jag nu förutsagt.
Jag kan för min del icke dela den siste talarens åsigt.
Formuläret är så kort, att det icke är särdeles svårt att minnas det; men nödvändigheten af detsamma ligger deruti, att icke ett otydligt uttryck i varningen må tjena till undanflykt och försvar för de tilltalade.
Åtminstone kan det icke vara svårare att verkställa varningen; och jag bör hafva äran upplysa att, då K.
M. behagade anbefalla nuvar.
Lagcomite' att inkomma med förslag af denna art, så behagade K.
M. också till comiteen öfverlemna de genom Svenska ministrarne i Berlin, Paris och London hitsända lika beskaffade lagar, och i alla dessa länder finnas formulär i korta ord för denna varning.
Jag för min del tror, att den är alldeles sådan den hör vara, och väntar mycket mera af detta, än om det blefve lemnadt åt hvarje befallningshafvande eller hvarje offentlig myndighet att sjelf i ögonblicket uppgöra sitt formulär.
Derigenom kunde anleda. gifvas till undanflykter, som ej så lätt skulle undanrödjas, men som äro de facto undanröjda genom detta formulär.
Jag tillstyrker således fastställelse.
Cederström, Jacob: Jag vill endast, efter det beslut It. o. Ad. nyss fattade vid 7 §:n, bvarenligt varningen skall tre gånger uppläsas eller kungöras, hafva till prot. anmärkt, att då denna varning lyder sålunda: ”1 Konungens och lagens namn uppmanar och anbefaller jag de här församlade personer att åtskiljas.
Denna uppmaning bör genast hörsammas” etc.; så kan detta tillkännagifvande om att uppmaningen skall genast hörsammas icke ske förr, än vid tredje uppläsningen; ty eljest är lagen brulen, då verkställighet först bör följa efter tredje uppläsningen.
Denna con - Den 14 April f. m. 3gi tradiction ina vara för de lagstiftares räkning, som bifallit 7 §:n sådan den nu är. 8 §:n Lief af R. o. Ad. bifallen. 9 §:n Hr von Hartmansdorff:
Öfverskriften på den lag, som nu af R. o.
Ad. pröfvas, lyder sålunda: ”Om uppror och olofliga folksamlingar.”
Nu finnes en föreskrift i 9 §:n, som icke angår upprorsmän, utan deremot civila och militära myndigheter.
Det ser således ut, som man räknat dem, icke till ordningens vidmakthållare, utan till dess förstörare.
Jag anser alldeles olämpligt att i denna författning införa en särskild straffbalk eller ett särskildt capitel med straffbestämmelser för civila och militära tjenstemän.
De hafva sina egna föreskrifter, och det är efter dem de skola dömmas, ehuru de icke böra här införas.
Jag hemställer således, att R. o. Ad. måtte ur denna författning utesluta den 9 <):"•
Jag hade sannerligen trott, att i denna lag, som hade till föremål att gifva åt samhället skydd mot folkförsamlingar, mot folkmaktens utöfning, skulle vara lika nödvändigt att gifva skydd åt andra sidan, icke blott emot folket, ulan äfven för folket, och jag för min del tillstyrker derföre bibehållande af delta stadgande.
En tredje mening gifves, — jag har sett det i reservationerna, — den nemi., att en sådan författning äfven skulle gifvas, men särskildt för sig sjelf, och att den på samma gång skulle till K.
M:s nådiga sanction öfverlemnas.
Denna mellanväg vill jag icke bestrida, men då blir det också nödvändigt, att den ena författningen uppläses och kungöres på samma gång, som den andra.
Jag tror icke att det är fullkomligen rätt, att den som blir förolämpad, måhånda orättvist förolämpad af en offentlig myndighet, skall behöfva söka i krigsartiklarna efter det ställe, der han äger ett skydd.
Jag tror icke att detta är att tillräckligt fullgöra folkets billiga väntan.
Jag får äfven hemställa, när man går till denna lag, — hurudan är den?
Jo! den är till finnandes i krigsartiklar, utgifna af Generaladjutanten på K.
M:s nådiga befallning, eller, — jag försäger mig, — den står i reglementet för tjenstgöringen i garnison.
Der finner man den; men denna lag, hurudan är den?
Den är icke tillkommen på det sätt, som vår grundlag bjuder, ty den ger icke någon Generaladjutant eller någon militärbefälhafvare rättighet att contrasignera eller utfärda straff för Svenska folket.
Det är äfven detta skäl, som jag tror hafva varit mest gällande, mest verkande till att man velat gifva en sådan lag.
Vill man nu ändra den, och vill man icke deruti göra större ändring än att man lägger stadgandet i en särskild författning för sig, så skall jag icke sätta mig deremot; men då fordras också att begge
Den 14 April f. m. författningarne på samma gång öfverlemnas till K.
M:s sanction och begge kungöras på samma gång.
Jag tillstyrker att stadgandet här måtte få qvarstå sådant det är.
Då denna speciella lag innefattar militära och civila myndigheters rättigheter emot folk, hvilket såsom upprorsmän blifvit qvalificeradt, så finner jag för min del visserligen icke något särdeles ondt uti att äfven 9 §:n finnes för embetsmyndigheter, i händelse de missbruka den makt, som i deras händer lagd är; men i afseende på a mom. af denna 9 §:n, anser jag alldeles oundgängligt att ett tillägg sker.
Det lyder så: ”Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle, militärbefälhafvare, genom vapens brukande, nntingen innan han af civil myndighet derom anlitad blifvit, eller eljest i oträngdt mål sig förgår.
Det kan mången gång hända, att civil myndighet icke finnes tillstädes.
Då kan en befälhafvare för vakt icke afvakta civil myndighets ankomst, utan kan han vara nödsakad att efter tillämpning af 8 §:n, att i Konungens och lagens namn anmoda de församlade att åtskiljas, bruka vapen.
Jag skulle derföre tillstyrka, att 2 mom. finge följande lydelse: ”Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle, der civilmyndighet tillstädes är, militärbefälhafvare” etc.
Jag är uppmanad att besvara Frih.
Frih:n har trott, att äfven i denna författning borde stå ansvar för embets- och tjenstemän, och icke endast för dem , som göra upplopp eller uppror.
Det skulle jag också tro, om vi icke hade ett sådant ansvar förut bestämdt, och således denna §, efter mitt begrepp, blott vöre ett upprepande af allmänna lagen, såvida stadgandet öfverensstämmer med allmänna lagen, hvilket jag icke så noga kan minnas.
Det är således antingen ett upprepande af allmänna lagen eller en förändring af allmänna lagen, och i sednare fallet tror jag, att denna förändring snarare borde inflyta der allmänna lagen redan har bestämt detta ansvar.
Ty om civila embetsmän eller myndigheter kränka enskild eller allmän rätt eller säkerhet, tror jag vi hafva tillräckliga straffbestämmelser, utan att behöfva göra en särskild för upplopps och upprors stillande.
Det är på denna grund jag förenar mig med Hr von Hartmansdorff, och tror denna § alldeles öfverflödig samt aldrig hafva bort här inflyta, hvilken mening jag anhåller få till prot. antecknad.
Då jag sist hade äran yttra mig, trodde jag att granskningen ännu blott afsåg 9 §:ns 1 mom.
Jag gick således ej längre.
Cederström, har nu äfven gjort anmärkn. vid 2 mom.
Jag får i anledn. deraf vördsamt förnya den anhållan, att olden — ”antingen innan D c n 14 April f. m. innan lian af civil myndighet derom anlitad blifvit, eller eljest,” mätte utgå, då ordalagen Liefve följande: ”Lag samma vare, om, vid sådant lillfälle, militärbelalhafvare, genom vapens brukande, i olrängdt mål sig förgår.’’
En värd ledamot, Hr von Rosen, har trott, att i allmänna lagen skulle linnas särskildt ansvar för den myndighet, som förgår sig.
Jag vet sannerligen icke hvilket cap. eller hvilken 5 Ilr von Rosen afser.
Skulle det t. ex. vara i cap. 11 §:n Rätteg.-b:n, som talar om civilas vårdslöshet och oförstånd, så tror jag detta lagstadgande icke vara här tillämpligt.
Här ger man mig i detta ögonblick en annan lag, nemi. krigsarliklarnes 33 §, som visserligen innefattar ett allmänt stadgande om ansvar för den officerare eller underofficerare, som missbrukar sin makt; men jag vågar fråga: är det billigt, att de, som förnärmas af officeraren, af befälhafvaren för en vakt, af polisens personal, äga ett sådant skydd, att de emot de förbrytelser som föröfvas å den offentliga maktens sida, skola söka sitt beskydd i krigsartiklarna ?
Hvarföre icke i samma lag, som ger beskydd emot honom, gifva eli beskydd för honom?
Jag skall likväl, såsom jag nyss hade uran nämna, icke envisas derom.
Hos Hr Frih. o.
Landtm, anhåller jag dock vördnadsfullt om särskild propos. å första morn., hvarom å min sida icke yrkas annat, än att det må qvarstå, och särskild propos. på andra inom., dervid min framställning om uttagande afdeord jag nämnt, torde få komma under pröfning.
Frih. L e i jo n h u f v u d, Ab r a h a ni:
Vi äro förmodligen derom öfverens, att om det å ena sidan är visst och klart, att icke en lag må öfverlastas genom onödiga tillsatser, de må slå i särskilda §§ eller inflickade i några lagstadganden; så är det deremot å andra sidan nödigt, att, om ett stadgande behöfves, det må igenfinnas på ett ställe, utan afseende på rubriken å en författning, och utan afseende på om det har en alldeles motsatt riktning mot hvad som är egentliga grunden för författningen.
I afseende på denna straffbestämmelse, så är det icke något nytt, att sådane för embetsmäns tillgöranden igenfinnas i särskilda författningar uti hela den ekonomiska lagstiftningen, orri jag icke misslager mig; och äfven i den egentligen judicielia finnas ofta förhållanden utsatta, då en embetsman, som har alt tillämpa en särskild författning, sig förgriper.
Sålunda tror jag , alt det icke ligger någon oformlighet häruti.
Del ligger deremot en billig uppmärksamhet för allmänhetens fordran, för hvilken man beklagligtvis måste stifta en lag af en annan tendens, deri, att äfven å undra sidan visar sig att embetsmänneu stå lill ansvar och alt gränsen är uppdragen för deras verksamhet.
Detta är en anmärkn. i afseende på sjelfva rednclionen.
Deremot har 9 §:n icke något motsva 23 fl. 5o 3y4 Den i4 April f. m. rande i nti gällande författningar.
Kär vi icke hittills haft någon lag, som kallas marliallag eller upprorslag, huru man vill benämna den, så är det en gifven följd deraf; att egentligen icke något lagrum i 1704 års lag, och förmodligen icke heller i krigsartiklarna finnes, som passar in på den händelse, när en embetsman, vare sig civil eller militär, sig orätt förhåller vid ifrågavar. tillfällen.
Det bör således finnas ett stadgande härom, eftersom man, på sätt Frih.
Boye i min tanke rätteligen utvecklat, icke kan i de allmänna författningarna finna rätt på någon straffbestämmelse, som motsvarar hvad man velat uttrycka i denna 9 §.
Derföre tror jag, att det är behöfligt att den står der, och när icke någon anmärkn. emot sjelfva straffbestämmelsen blifvit framställd, har jag intet vidare att erinra.
Jag önskar för öfrigt, att, i afseende på det andra morn., som jag äfven tror böra igenfinnas här, eftersom förbrytelser af civila och militära myndigheter måste betraktas lika i afseende på ansvarets rubricerande, den tillsats må inflyta, som Frih.
Cederström föreslagit vid 2 mom.
Då vår öfvertygelse 0111 denna lag blir titan annan påföljd, än den, att man ser, det II. o. Ad. fastat uppmärksamhet på felen, så får jag, efter att hafva gjort min anmärkn. vid detta stadgande, lemna derhän, 0111 R. o.j Ad., i öfverensstämmelse rned de 2 juristernes önskan, låta §:n qvarstå.
Jag bör likväl fästa Ståndets uppmärksamhet på en oriktighet i ordalydelsen, hvilken jag förmodar att de begge lagfarne ledainöterne ej vilja bibehålla.
Det står nemi. på de 3 sista raderna: ’’antingen innan han af civil myndighet derom anlitad blifvit, eller eljest i oträngdt mål sig förgår.”
Hr Lefrén har redan en gång förut anmärkt, att enl. denna redaction är det tillåtet att förgå sig i trängdt mål.
Följaktligen innebär detta något, som är att skratta åt, men icke att införa i lag.
Jag hemställer om det icke bör ändras.
Frih. Cederström, Jacob: Jag begärde ordet i anleda. af Frih.
Boyes förslag lill ändring af 2 inom.: mea vill uppskjuta min framställning, tills vi, såsom han begärt, först fått propos. på första morn., och då R. o. Ad. deröfver beslutat, torde jag få yttra mig öfver det andra.
Jag följer gerna det föredöme, den siste talaren gifvit mig, och dröjer med besvarande af Hr von Hartmansdorflfs sista yttrande om 2 morn., tills propos. blifvit oss gifven på det första, hvarefter jag torde få ordet.
Uppå derefter framställd propos. blef 1 mom. af g §:n af R. o. Ad. bifallet.
Boye har velat, att orden ronde den civila myndigheten i det andra mom. malte borttagas; men för min del kan jag ej instämma der - Den 14 A p ri 1 f. ra. lili.
Det är, efter min öfvertygelse, tydligt och alldeles bestämdt nödvändigt, att, der civil myndighet finnes tillstädes, den militära myndigheten ej bör handla förr, än på anmodan af den civila, hvarföre mom. borde komma att lyda: ”Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle, der civil myndighet tillstädes är, militärbefälhafvare, genom vapens brukande, antingen innan han af civila myndigheten derom anlitad lilifvit eller eljest i oträngdt mål sig förgår;” ty eljest skulle, ehvad den civila myndigheten än tillstädes eller icke och äfven emot dess bud, den militära myndigheten kunna använda vapen.
P>oye:
Den siste värde talarens anmärka, har sannerligen förefallit mig besynnerlig.
När i 7 §:n uttryckligen är sagdt, att militärbefälhafvaren icke får förr bruka vapen, än den civila myndigheten dertill gifvit tillstånd eller begärt hans biträde, så är det ju de facto ett afvikatide fran denna föreskrift, om han handlar annorlunda.
Han har ju då i oträngdt mål förgått sig.
, som herrarne Lefre'n och von Hartmansdorff framställt, bevisar blott att för dem är främmande vårt gamla Svenska lagspråk ; ännu har man aldrig fallit på den ide'en, att uttrycket "att man ej må förgå sig i oträngdt mål” innefattar att man får förgå sig i trängdt mål.
Delta är ett missförstånd.
Sveriges lag af år 1734 brukar alldeles samma ordalag, oell det har ännu aldrig blifvit missförstådt.
Jag förblifver vid den tanken, att Frih.
Cederströms anmärkn. är alldeles utan grund, har ingen tillämplighet, ty den hörer till frågor, som vedan förekommit i 7 §:n, står således här till öfverflöd, utgör en tavtologi, och intet annat.
Jag fortfar derföre i begäran att orden — ”antingen innan han af civil myndighet derom anlitad blifvit, eller eljest”, böra utgå, och att redaclionen må blifva:
"Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle, militär'befälhafvare, genom vapens brukande, i oträngdt mål sig förgår.
Man skulle, efter den siste talarens nu afgifna yttrande, förmoda, att han anser militärbefälhafvare af vakt eller eljest vid sådant tillfälle icke kunna, roed mindre än att civila myndigheten är tillstädes, komma att använda vapen till skingrande af menighet, och det vill han härleda derifrån, att man i 7 §:n intagit ett stadgande, som säger, att vapen icke få brukas förr, än den civila myndigheten låtit höja ett åtvarningstecken.
Der den civila myndigheten är närvarande, ja wöhl! der är det rätt, och derföre vill jag icke hafva ett dermed icke öfverensstämmande stadgande här.
Men der civila myndigheten icke är närvarande, der följer det af sig sjelft, att det är den militära myndigheten, som är tillstädes, hvilken måste handla, och ckei före bör bär ändring ske, på det att icke den militära myndigheten sedan i oträngdt mål må komma i ansvar, ty delta blefve verkligen ansvar i oträngdt mål.
Delta D e ii 14 April f. m. skulle förekommas, om den redaclion, som jag föreslagit, blefve antagen.
Min pligt är att icke uppehålla R. o. Ad:s tid med fåfänga disputer, men lill Frih.
Cederström och hvar och en, som vill följa ämnet med någon uppmärksamhet, ställer jag nu artigt den frågan, om icke det ändamål, som Frih.
Cederström söker, är uppfyldt förut i 7 §:n, der det står:
"der icke upprorsmän så hastigt till våld öfvergå, att det förr med väpnad hand afvärjas måste?"
Nåväl! ligger icke deruti det ändamål, Frih.
Cederström söker?
Jagskall icke för öfrigt säga ett ord i denna sak.
Jag kan icke annat än medgifva, alt Frih.
Boye har ett stort företräde i fråga om auctoritet, relativt till mig, då del talas om lagstil', men jag tviflar på att i den gamla Svenska lagen man skall någorstädes få läsa orden, alt i oträngdt mål sig förgå.
Väl att i oträngdt mål handla, men icke alt i oträngdt mål sig förgå.
Jag har icke lagen till hands nu, men jag skall taga den med mig en annan gång.
Jag anser delta uttryck vara osvenskt.
Jag vill visserligen icke tala lill försvar af redacliouen, såsom den i 2 mom. förekommer och såsom den på vanlig Svenska är affattad, ulan å andra sidan och när det är hellöf]igt att komma ifrån denna sak, tror jag alt ingen olägenhet uppstå kan för domstol och ej heller för den militära myndighet, sorn skall sig vid stället infinna, eller för den ordningsvakt, som särskildt Blifvit utställd och fått uppdrag att försvara hus eller personer.
Om delta morn. får den lydelse, som Frih.
Boye föreslagit genom borttagande af mel lanmeiiingen, så att stadgandet kommer alt lyda:
"Lag samma vare, 0111, vid sådant tillfälle, militärbefälhafvare, genom vapens brukande i oträngdt mål, sig förgår;’’ sfi har det kan ingen fara med sig alt det kommer att missförstås, ehuru jag icke vill föi svara Svenska språkets begagnande dervid.
Jag är förekommen af den sista värda talaren.
Drn anmälkn., som Hr Lefren gjorde, lemnnde en lapsus, som §:ns andra mom. icke framställer.
Der står uttryckligen: genom vapens brukande i oträngdt mål, sig förgår. ’’ Här skall vara conima etter mål, och om man behagar läsa det som det står, så har det intet stötande utan tvertom är ganska lättfattligt.
Hr von Hohenhausen liar •fattat det, oell jag är öfvertygnd, att 0111 Hr Lefre'n haft den godheten se litel närmare på §:ns redaclion, skulle han ej hafva gjort denna anmärkning.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla 2 morn. i g §:n.
Den 14 April f. m. 397 Uppå derefter framställd propos. beslöt II. o.
Ad., att a morn. i 9 §:n skulle erhålla följande lydelse:
Lag sam ul a vare, om, vid sådant tillfälle, m i 1 i t ä r b e fä I - hafvare, genom vapnens brukande i oträngt mål, sig förgå r. 10 §:n.
Bifölls. 11 §:n.
Kanske att jag missförstår §:n, men efter min uppfattning skulle icke något uppror kunna stillas i provinserna, utan alt kurir uppgick lill Stockholm och begärde Konungens tillstånd att uppbåda krigsfolk.
Så bar jag förstått stadgandet, och är det meningen, så begär jag propos. på afslag, och att vi må få rätta oss efter de författ ningar, som vi i sådant fall redan äga.
Jag vill endast upplysa den sista talaren derom, att denna § är ordagrannt lika lydande med den nuvar. 4 §:n i 6 cap.
Missg.b:n, som handlar örn myteri och uppror. i i §:n blef af R. o. Ad. bifallen. 12 §:n.
Jag föreslåi^ vördsamt en ändring, som jag anser vara den aldra angelägnaste att vidtaga, den nemi., alt ordet ’’e 11 e r” här må utbytas emot ordet ”och.”
”Hvar sorn i ondt uppsåt diktar eller sprider kring landet ut lögner och falska rykten, de der röra Rikets säkerhet.
” Denna del, mine herrar! hörer till Tryckfr.lagen.
Sedan står. ”eller kominer dermed allmänt buller och oväsende åstad.”
Om vi liar i stället utsätta och, så hörer försatsen hit, men får ordet eller stå qvar, så är det, efter mitt förmenande, ett ganska stort fel.
Jag anhåller om propos. på att eller må utbytasemot och; ty kommer nian åstad genom lögner och falska rykten allmänt buller och oväsende, då bör man straffas efter denna lag, men sprider man ut lögner och falska rykten, ulan sådan påföljd, så hörer det till tryckfr.lagen.
Hr von Hartmansdorff; Utspridande af lögner och falska rykten lärer kunna göras på annat sätt än genom tryckning.
Det finnes något som kallas sqvaller, och som vanligen utöfvas muntligen.
Jag skulle således tro, alt denna första del af §:n icke, såsom Frih.
Boye tror, hör under Tryckfr.lagen.
Jag tror det så mycket mera, som denna §, om mitt minne icke felar, ar alldeles lika med en, som står i Missg.b:n, och som slätt der förr än någonsin vår Tryckfr.lag stiftades.
Boye anser jag, att ordet:
"eller” bör utbytas emot ordet ”och”, emedan meningen naturligtvis är, alt man ej kan straffas, utan att brot - 39S Den 14 A pr! 1 f. m. tel är fulibordadt; och om §:n således får den lydelse, att efter orden ”Rikets säkerhet" införes — ”och kommer dermed allmänt buller och oväsende åstad,” så blir meningen fullständig.
Denna § är ordagrannt lika med 5 §:n 6 cap.
Missg.b:n, och jag kan således ej finna just något skäl att förändra denna §, som så länge fått oförändrad qvarstå, och om hvilken man icke hört att något särdeles misstag sig härled!.
Jag anhåller således om bifall härtill.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla 12 §:n.
Jag skall icke falla R. o. Ad. besvärlig med någon votering, men jag anhåller att få till prot. reservera mig emot det beslut, som nu är fattadt.
U t s k : s slutmening a n g : d e årligt uppläsande af författningen från predikstolarna och från häradstingen.
Det är en sådan mängd förordningar, i hvilka det påbjudes att de skola årligen uppläsas från predikstolarna och äfvenväl vid tingen, att det vore rätt illa, om man nu onödigtvis skulle öka deras antal, och jag hoppas att ingen författning mera onödigtvis än denna skulle årligen uppläsas.
Komma tider, då sådant olyckligtvis kunde vara behöfligt, så må man då utgifva en befallning om dess uppläsande, men för min del finner jag i hög grad till och med olämpligt, att ständigt och jemnt denna uppläsning nu årligen skulle ske.
Utsk:s tillstyrkande blef af R. o. Ad. afslaget.
Som jag icke varit närvarande då 6 §:n af förevarande lagförslag diseuterades, så anhåller jag att till prot. få anföra min reservation emot densammas antagande, emedan den skall leda dertill, att i hvarje vecka eller åtminstone i hvarje månad skall åta! för upplopp kunna äga rum i de flesta provinser.