Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Matroserna kunna lätt få smak för myteri, eftersom de betalas af regeringen med både brännvin och kontanter.
Struensee rynkar ögonbrynen och vänder sig bort.
Detta slags kritik af en underordnad tål han icke; och i stället för att erkänna ett misstag, drifver egensinnigheten honom vidare på den en gång inslagna vägen!
Ursprungligen har missnöjet bland Holmens arbetare och matroser tändts af oviljan öfver det förbud, som utestängde dem från den stora folkfesten på kungens födelsedag.
Detta innebar verkligen en orättvisa och en förnärmelse.
Hvarför icke muntra dem och ge dem upprättelse genom en särskild fest för deras egen räkning?
Idéen tager omedelbart form i en kabinettsskrifvelse.
Flottans manskap och Holmens arbetare inbjudas högtidligen till fest i Söndermarken lördagen den 28.
Det tillkännagifves att konungen och drottningen, hofvet och de främmande ministrarna skola hedra festen med sin närvaro.
Månen står högt på himmeln, dimmorna stiga öfver kärret, giftiga dunster från den sanka marken, myriader fuktiga atomer från gångna seklers multnade lif sväfva som hvita vålnader i natten omkring det sofvande Hirschholm.
Brandt slår upp fönstret till sitt kabinett i slottets entresol och andas djupt.
Tankarna surra rundt i hans hufvud; det värker under pannan, och hans blod har feber.
Därute dansa de hvita fantomen öfver vattnet, närmare och närmare komma de, smygande från stränderna, skymtande mellan trädens stammar i parken, resande sig ur boskéerna på slottsholmen.
Alla sträcka de sina händer lidelsefullt upp mot honom och snyfta i skymningen, bedjande om befrielse.
Det är den danska jordens andar, som sjunga i korus:
En gång uppträdde du som en oförskräckt riddare och man af ära, då du sökte störta Holck.
Har ditt mod sedan blifvit mindre?
Den motgång, du rönte då, blef dig icke till skada utan till gagn, hvilket bevisar, att det finns en Gud, som belönar dygden och straffar lasten.
Dig är en helig plikt ålagd.
Du ser hur kungen behandlas, du ser all skändligheten på nära håll, du vet, att en fara hotar hans lif, och af dig skall den allmänna meningen en gång kräfva räkenskap för detta lif.
Ditt hufvud skall då icke vara mycket värdt.
Rädda i stället kungen och ditt hufvud.
Kungen skall till tack öfverösa dig med ära och rikedomar, och din lycka skall icke längre bero af en eländig människas nyck; ty han brukar dig som katten brukar apan, till att krafsa sina kastanjer ur elden.
När han icke behöfver dig längre, skall han trampa dig under sina fötter.
Rädda ditt lif och din ära, fräls din konung och välgörare ur de röfvarehänder, som misshandla honom.
Öfvertala monarken att resa till staden och kalla till Kristiansborg en eller två af H.
M:ts trognaste tjänare, som kunna bistå honom med råd och dåd.
Icke Gæhler, icke Rantzau, som båda afskys af folket!
Nej, två män af fast karakter, uppriktighet och erfarenhet, sådana finnas än, fast flertalet af landets bästa hufvuden aflägsnats – – –
Fantasier!
Foster af en upphettad inbillning, svaghet ammad af sömnlösa nätters oro!
Brandt vänder ryggen åt spökvärlden och trippar en stund af och an i sitt kabinett.
Han säger sig själf, att texten till detta jordandarnas korus ursprungligen härstammar från det anonyma bref, han mottog i Juli månad och som han sedan burit i sin brefväska.
I missmodets timmar under de mörka nätterna har han läst det om och omigen.
Så ofta han tror sig finna, att
Struensee icke visar honom tillbörlig aktning, förnimmer han strax inom sig ett genljud af detta bref, och ju tydligare han ser faran i Struensees och sin egen ställning, dess mera beredvilligt lånar han sitt öra åt det hemlighetsfulla smickret och hotet.
Nu nyligen har han också mottagit en annan skrifvelse af samma hand; och hans själ är i uppror.
Han är trött på det hela, hans tillvaro är ett helvete.
Struensee och drottningen behandla hans älskade Amalie med en kränkande köld.
Därför håller hon sig borta från hofvet.
Och den vän, som har honom att tacka för hela sin lycka, förstår icke, att en stolt och ömhjärtad kavaljer omöjligt kan finna sig däri!
Hvarför icke bryta med denne vän, göra sig fri från förmynderskapet, vandra sin egen väg?
I ögonblickets öfverretning förefaller det honom nästan, som om den anonyme brefskrifvaren hade rätt.
Brandt tycker sig höra hans starka, myndiga stämma predikande i nattens stillhet:
Min spådom har redan bekräftat sig!
Du har förrådt din konung och välgörare, men du förnimmer också redan följderna, och snart skall du helst visst få välförtjänt lön för ditt förräderi, din nedrighet, din feghet.
I hela landet är du afskydd och ditt namn förhånadt.
Vid hofvet håller man dig för en narr, trots grefvetiteln, en tom chimär.
Struensee har all makt och allt anseende, han regerar riket och kungen, vanärande kungen inför hela världen.
Denne eländige inbillar sig vara likställd med suveränen, därför att han tubbat envåldshärskaren till en kabinettsorder, som förlänat en äfventyrare suverän makt.
Detta har kunnat ske tack vare din feghet, och du skall få umgälla det.
Struensee begår förbrytelser för att få härska; du bidrager därtill uteslutande af feghet.
I stället för att underrätta kungen om allt, hjälper du denne Didrik Slaghök att tillråna sig kungligt anseende, hålla monarken under förmynderskap och misshandla honom.
Rättskaffens män jagas skändligt från sina tjänster, om de icke vilja främja denne usle kvacksalfvares planer, men folket vet, att det blir ömkligt styrdt, och har redan gifvit det tillkänna.
– – Du skulle kunna rädda land och rike.
Vid din faders aska, vid din ädla moders tårar, som hon eljes skall fälla öfver ditt lik, vid kungens och det kungliga husets och fosterlandets tårar – gör din plikt!
– – Också genom att göra sin plikt kan en man vinna fördelar.
Två kungariken skola stå på din sida, och jag skall med glädje skänka allt hvad jag äger för att öfverösa dig med rikedomar.
För kungen till Kristiansborg och låt honom kalla till sig män, som kunna bistå honom med råd och dåd.
– Betänk dig väl, uppskjut icke att komma ditt olyckliga fosterland till hjälp.
Rädda staten, kungen och ditt eget hufvud!
Timme efter timme trippar Brandt i vånda af och an på golfvet i sitt kabinett.
När dagen gryr, sitter han vid sin sekretär och lägger just sista hand vid en lång skrifvelse, däri han har utgjutit sitt hjärta för Struensee.
Han går till hvila med en känsla af, att han uppfyllt en plikt.
Struensee sofver oroligt.
I natt är hans själ inkarnerad i en räf, som jagas af skällande hundar.
Fortare, fortare!
Det gäller lifvet!
Han flyger öfver marken, han springer i sick-sack, han simmar genom vatten, som sorlar omkring hans nos; och det smäller ett skott.
Han rycker till, det är mörkt, men en stor stjärna brinner, en ledstjärna, som visar vägen till räfvarnas himmelrike, han störtar uppför ett högt berg.
Det rosslar i hans lungor, hundarnes skall kommer närmare, vägen är brant, men däruppe lyser månen, och dragen framträda tydligare och tydligare i dess fysionomi, det är drottningen, ljusstrålarna äro hennes hår, hon öppnar sin famn – räddning, räddning!
Då gapar plötsligt den djupa klyften mellan dem, han kan icke hejda sig, farten är för stark; i en halfcirkel far han ut öfver det stora mörkret och faller och faller.
Ett fasans skri – – han vaknar.
Han stryker sig öfver pannan, som badar i svett.
Han är trött, natten har hvarken skänkt hvila eller vederkvickelse; han ligger kvar i sin säng med ögonen slutna.
Han tänker på en tidningsartikel, som han en gång skref i Altona om Själavandring.
»Räfven som förföljes så häftigt har troligen varit en girig och listig statsminister, hvilken tack vare orättfärdigt förvärfvade skatter, kunde lefva i en säkerhet, som han nu, trots sina flinka vändningar och vridningar icke kan finna.»
Han småler vemodigt och slår upp ögonen.
Det är sent, solen står redan högt på himmeln.
Han famlar med handen på det runda bordet vid hufvudkudden och får fatt i ett tjockt bref.
Han bryter det grefliga Brandtska sigillet och genomögnar den digra skrifvelsen.
Förebråelser förvandla ofta kärlek till vänskap och vänskap till kallsinnighet.
– – Under fem à sex veckor har jag ständigt och utan uppehåll varit olycklig – går hvar natt ända till klockan fyra gråtande af och an i mitt rum.
– Med ert utomordentligt sunda förstånd kan ni, som jag icke vet, om jag ännu bör kalla vän, döma mig, men ni får då sätta er noga in i min ställning – – det måste ju vara nedslående för en ömtålig och finkänslig kavaljer, som alltid umgåtts i de bästa kretsar, att dagligen sällskapa med en konung, som långtifrån älskar mig, snarare anser mitt sällskap som en börda.
– – Ni tvingar kungen – – – – – och till råga på olyckan tvingar ni mig att behandla honom hårdt – ett helvete, men det är icke det värsta.
Jag gör en löjlig figur – – i landsorten förliknar man mig med Moranti – mitt inflytande är icke större än en gatpojkes – – Jag måste säga er obehagligheter, men sanning framför allt:
Ni injagar alla skräck – Ingen despot har någonsin tillägnat sig en sådan makt eller utöfvat den på ett så besynnerligt sätt som ni.
Kungens pager och domestiker darra vid minsta anledning, skräck har slagit hela hofvet, man spelar, dricker och äter bäfvande, ångest har bemäktigat sig ministerns hela omgifning, till och med drottningen, som icke längre har någon egen vilja, hvarken med hänsyn till sina kläder eller de färger hon skall välja – – Hvarken mitt hufvud eller mitt hjärta har längtat efter att leda de politiska angelägenheterna, men det var mig en passande uppgift att vara den ledande inom hofvet och sällskapslifvet.
Jag är mera kompetent därtill än ni och skulle ha gjort det bättre, ty för att börja med de livréer, ni infört, så äro de icke livréer utan uniformer.
Genom att icke blanda er i dessa angelägenheter skulle ni ha undgått mycket hat och skonat drottningen för många obehag, ty hon skulle lättare kunnat ordna allt sådant med mig än med er och detta skulle ha beredt mig en verklig ställning – – – – – – – Hade jag icke varit så ståndaktig – fast det är svårt gent emot er – så hade jag i stället för verkliga skådespelare införskrifvit gycklare och harlekiner, man skulle i stället för verkliga skådespel haft farcer, som man tröttnat på efter tre månader – vi skulle ha gjort oss löjliga inför utlandet.
– – – – – – – – – – – Ni behandlar mig rått och högmodigt.
Ingen dödlig har någonsin vågat uppföra sig så emot mig!
Vid spelbordet, i sällskapslifvet, öfverallt afgör ni allting själf och är icke belåten med mindre ni förödmjukar andra.
Ni borde dock icke uppföra er så mot er vän, som alltid har älskat er så innerligt.
Också på den tiden, då alla mina bekanta och umgängesvänner tadlade mig för mitt umgänge med er, har jag, ehuru det kunde skada mig, berömt er, öppet vidgått min vänskap för er och sedan användt hela min klokhet att öfvertala Holck och lugna Bernstorff.
Ack, min vän!
Hur farligt är icke hofvet för karakteren!
Gud gifve, ni aldrig hade lärt känna det!
Det är mig obegripligt att icke er finkänslighet dåras af det ovärdiga och skamliga loupspelet.
– – Det har varit månader, då jag förlorat ett tusen åtta hundra riksdaler, och jag är redan betänkt på att sälja flera af mina aktier.
– – Om man ville medgifva ett känsligt och grymt såradt sinne någon ersättning, så har jag på sista tiden uttänkt ett förslag, som skulle göra mig fullständigt lycklig.
Det är lyckans höjdpunkt att kunna resa till Paris och lefva där anständigt.
Därtill behöfver jag årligen tjugu tusen specier.
– – Man finner det besynnerligt, att vi äro grefvar utan grefskap, och om kungen efter tre à fyra månader skänker er Vallöe och Vemmetofte, som inbringar tjugoett tusen specier årligt, och mig grefskapet Rantzau, som afkastar femton à sexton tusen specier, så skulle ingen förundra sig däröfver, och jag vore i stånd att hvart år företaga en resa till Paris och uppehålla mig några månader på mina gods – – – – – helt och hållet draga mig bort från hofvet och endast behålla posten som direktör för skådespelen, hvilken, om den skall skötas väl, nödvändigt kräfver min närvaro.
Vi skola då älska hvarandra ännu mera och ni skall i mig lära känna en man, som hellre än att af raseri och förtviflan låta sig förmå att stifta en kabal emot er – om den än lofvade att få en lycklig utgång – icke tvekar att befria sig från sin olycka genom gift och stål hellre än genom att handla illa.
Jag ber er därför rädda mig, fortfarande vara min vän och öfvertänka innehållet i detta bref en åtta à fjorton dagar och sedan sända mig det tillbaka med svar, ty det är blott skrifvet för er och jag försäkrar att jag skulle bli förtviflad om det händelsevis föll i andra händer.
Struensee har stigit upp, satt sig till sitt arbete i kabinettet.
Tusen ting taga hans krafter i anspråk.
Allt måste han själf besörja.
Och aldrig ett ord af uppmuntran, aldrig en smula solsken i hans väg.
Alltid motstånd, missnöje, vrångsinne:
Rädde sitt eget skinn, enhvar!
I dag har etatsrådet Willebrandt, som utkastat planen till alla reformerna inom amiralitetet, för andra gången inkommit med sin afskedsansökan.
Skrämd af de oviljans och hatets andar, han själf frammanat, vill han draga sig tillbaka, sätta sig i säkerhet och öfverlämna åt andra att bära ansvaret.
Så göra de alla!
Han måste lugnas med goda ord och en klingande dusör ur kabinettskassan.
Struensee sätter sig vid sekretären och börjar skrifva.
Han vill finna blida och kloka uttryck, men kan icke hålla tankarna samlade.
Innehållet af Brandts bref föresväfvar honom ideligen, en djup bedröfvelse tynger hans sinne.
Så skrifver icke en vän till en vän.
Men han känner en intrigant kvinnas inflytande i hvart ord.
Det är fru Holstein, som stuckit fjädern i Brandts hand, och hon skulle också gärna locka honom till förräderi mot den man, hvars vänskap han har att tacka för allt.
– Å, Gud, hvarför lät han icke den damen stanna kvar i Töndern!
Mycket skulle då ha varit annorlunda, ty allt sedan den olyckliga förbindelsen med fru Holstein har Brandts väsen undergått en märkbar förändring.
Hon intalar honom idel ondt.
Hur smått ser han icke nu på allt, den forne Don Quichotte, hur futtig hans äregirighet blifvit, hur ömklig hans fåfänga.
– Måhända var den så alltid, fast han icke såg det, därför att vänskapen gjorde honom blind.
På sista tiden ha de kommit längre och längre bort ifrån hvarandra, tack vare fru Holsteins inflytande.
Dock har han själf redeligen bemödat sig att öfvervinna den antipati, han känner för detta det obehagligaste fruntimmer han någonsin mött; detta af hänsyn till Brandt, för hvilken han alltjämt i djupet af sitt hjärta hyser samma hundtrogna tillgifvenhet – ty ingenting tycks binda en människa fastare vid en annan, än känslan af, att man gjort henne mycket godt.
Nu förebrår honom denne vän med bitterhet, att han ingifver alla fruktan.
Brandt borde dock snarare beklaga honom därför.
Hur mycket angenämare vore det icke att få göra sig älskad genom att visa sig svag och skaffa sig vänner på bekostnad af statens väl.
Struensee lutar sig tillbaka i stolen och lägger handen öfver sin heta panna.
Tankarna hvirfla som rök genom hans hjärna, rök med dalande gnistor, som bränna.
Påminnelsen om, att han skulle ha Brandt att tacka för sin ställning, upprör honom nu.
Tusen gånger har vännen sagt honom detsamma; och han har blott smålett.
Nu tycks det honom, som om orden kommit från fru Holsteins mun, och hans själfkänsla reser sig.
Sin ställning har han själf förvärfvat, med egna krafter, men sedan han stigit tack vare sitt arbete och sin begåfning, har han delat alla fördelarna med sin vän.
Nu tror sig Brandt ensam kunna sköta häfstången, och ingen annan än fru Holstein kan ha ingifvit honom den vanvettiga tanken på grefskapet.
Detta bref är löjligt i hela sin pretentiösa ton.
Det förtjänar intet svar!
Och ändå – Brandt är vilseledd af en lågsinnad kvinna.
Måhända kan ett vänligt svar föra hans tankar in på bättre vägar.
Struensee griper åter till pennan; nu flyger den öfver pappersarket.
Timme efter timme går; ännu sitter han kvar vid sekretären.
Han skrifver ett långt bref till den missnöjde kavaljeren på andra sidan korridoren.
Han söker trösta och styrka honom.
Det är en mans ord till en vän.
Dagarna flyga mot mörkret, luften blir tung och molnen stryka som onda tankar öfver landet.
Hösten är för handen, då frukterna mogna och löfven falla.
Missnöjet breder sig i befolkningens djupa lager som en hemlig eld, och många munnar spetsas för att underblåsa den.
Rantzau har återvändt till staden med friska krafter, lik en af lifvet illa medfaren yngling på femtiofyra år, utan gikt och utan skrupler.
Hans eröfringslynne tog sig omedelbart uttryck, i det han från teatern hemförde en solodansös, den lilla vackra Sophie Livernet, som är aderton år och har en bländande hy, stora, svarta ögon och små, jämna hvita tänder.
Förgäfves ha drottningen, Struensee och Brandt befallt, att m:lle Livernet skulle återvända till teatern.
Rantzau svarar trotsigt:
Kom och tag henne, om ni våga!
Hon lefver under en romersk riksgrefves tak, och hennes far, lappskräddaren, som fått en pension, lånar sig aldrig till att låta återfordra sin dotter.
– Denna ohemula inblandning i hans privatangelägenheter har emellertid kommit Rantzaus aldrig slocknade harm att ånyo blossa.
Han söker ifrigt umgänge med regeringens hätskaste fiender, ses alltsom oftast i sällskap med grefve Clemens Haxthausen, öfverstelöjtnanten vid lifgardet, och brodern Gregers, som är förste deputerad i amiralitetet, och den öfvermodige kapten Winterfelt.
– Någon gång, när det är mörkt, smyger en lång skepnad, höljd i en sliten roquelaure uppför trappan till Rantzaus våning.
Det är en man, som kabinettsministern nyligen tillfogat en oförrätt och en skymf; det är en gammal bekant till Rantzau från intrigerna vid hofvet i Petersburg; det är en hatfull kavaljer och en äfventyrare, som har allt att vinna men ingenting att förlora.
Det är den lågsinte och lömske generalkrigskommissarien Beringskjold.
Därute på gatorna och i gränderna tisslas och tasslas det.
Hatet växer, och det talas högre.
Det skrattas föraktligt åt det fega försöket att blidka Holmens arbetare och matroser med försoningsoxen, som skall serveras på festen i Söndermarken.
– Struensee börjar osa katt!
Plåstersmörjaren är rädd!
– Åt fanders med den stekta försoningsoxen!
En ännu fetare kommer kanske att gifvas till pris!
Änkedrottning Juliane Marie residerar ännu på Fredensborg med arfprins Frederik och hela sitt hof.
Aldrig förr har Hennes Majestät varit föremål för så trägna uppvaktningar, som nu.
Hennes Majestät sammankniper sin mun förbehållsamt och iakttager en diplomatisk tystnad.
Dock gnistrar det till ibland i hennes små, sluga ögon, när hon talar med sin förtrogne, Ove Hoegh Guldberg, mjölnarsonen från Horsens.
Han gnuggar sina händer fundersamt och mumlar:
Det regnar i Köbenhavn om morgonen den 28; men framåt förmiddagen blåser det upp en vind, som sliter himmelns mörker i stycken och drifver molntrasorna västerut, så att solen kan lysa fram.
På Hirschholm är lunchen förbi; man reser sig just från taffeln, då stallmästaren Bülow närmar sig geheimekabinettsministern och räcker honom ett bref. Drottningen, som med spänd uppmärksamhet följer Struensees minspel, medan han läser det, ser honom blekna och krampaktigt gripa med handen omkring stolskarmen.
Emellertid söker han behärska sig, och småler för att lugna henne, men där är ångest i hans blick, och han lämnar hastigt rummet.
Brandt och Falckenskjold följa honom.
– Hvad står på nu igen? – börjar Brandt, otåligt, när de alla tre befinna sig i Struensees kabinett.
– Aldrig får man fred en enda minut här på slottet!
– Brefvet, som jag nyss mottog, angifver att en sammansvärjning existerar – det tycks vara meningen, att den skulle bryta lös i dag, vid folkfesten i Söndermarken – –
– Aldrig hör man talas om annat nu förtiden!
– Brandt spankulerar missnöjd omkring på golfvet.
– Låt arrestera kanaljerna, så få vi fred!
– Från hvem har Ers Excellens underrättelsen? frågar Falckenskjold betänksamt.
– Från Anne Sofie Bülow, som i trapporna till änkedrottningens våning på Kristiansborg funnit ett bref, adresseradt till fröken Numsen, från hennes bror, chefen för den flygande kåren.
Brefvets hela ton och stil tyder på att det är äkta.
När hofvet i dag anländt till festplatsen, skulle en af de sammansvurne träda fram och i folkets namn fordra, att jag arresteras.
Arfprins Frederik tycks ha lofvat, att understödja denna fordran med all den auktoritet, H. K.
H. möjligtvis kan äga; men om kungen vägrar, skulle jag och grefve Brandt skjutas på stället och drottningen arresteras.
Ingenting mindre!
Man har till och med redan på förhand bestämt Kronborg till Hennes Majestäts fängelse.
Öfverstelöjtnant Numsen ansvarar för den flygande kåren, grefvarna Haxthausen för lifgardet och matroserna.
Allt tycks vara noga aftaladt.
Man väntar nu endast på oss.
Om en halftimme stå ekipagen för dörren.
– Hvad skulle ni göra i mina kläder, min käre öfverste?
Struensee talar i en andfådd ton, som tydligt förråder en våldsam hjärtklappning, och hans rådvilla ögon vändas mot Falckenskjold.
– Jag skulle låtsa som om ingenting händt, men i hemlighet vidtaga alla mått och steg för att hindra planens utförande.
Visa fruktan är det farligaste af allt!
– Just hvad jag alltid har sagt! instämmer Brandt.
– Lugn framför allt, Ers Excellens!
Försök så småningom på filosofisk väg öfvertyga er själf om, att högsta hönset i korgen alltid riskerar sitt hufvud först.
Studera historien, tänk på Griffenfeld och Ulfeldt.
– Och Concini! tillägger Falckenskjold.
– Javisst! – Brandts pepparbruna ögon glittra.
– Tänk framför allt på Concini!
Han var grefve, liksom Ers Excellens, och utländing liksom ni; han var en lika stor gunstling hos Maria af Medici, som ni själf hos drottning Mathilde.
Hennes son lät mörda honom, när han kom ut ur drottningens sängkammare, och folket hängde hans lik i en galge på Pont Neuf, slet sedan ner det igen, släpade det genom gatorna, skar det i tusen bitar och sålde dessa documents humains.
– Detaljerna äro högst intressanta – säger Struensee med ett krampaktigt försök till ett småleende – ni skildrar verkligen med högst lefvande färger, men – –
– Komplimenten bör snarare adresseras till monsieur
Voltaire – och till honom tager jag mig friheten hänvisa Ers Excellens i och för vidare upplysningar!
– Nej, tack, min käre grefve.
Jag är fullt nöjd med hvad jag redan fått veta.
Jag håller det icke för otänkbart, att Concinis öde en gång blir mitt.
– Ers Excellens har många fiender – anmärker Falckenskjold lugnt – och det finns många exempel på, att en stark folkstämning kräft sitt offer till trots för majestätens personliga gunst.
Af den allmänna meningen har Ers Excellens ingen skonsamhet att hoppas.
Sörj således i tid för att alla papper äro i ordning!
– Mina papper äro klara!
– Struensee reser sitt hufvud trotsigt.
– Vill man vara rättvis, har jag ingenting att frukta!
– Hatet är alltid blindt, Ers Excellens!
– Liksom rättvisan! infaller Brandt.
– Men de två ha i öfrigt ingenting med hvarandra att skaffa.
Ni går för brådstörta tillväga.
Tag fatt med mjukare händer eller uppgif det hela!
– Nej – svarar Struensee stolt.
– Jag vill ingenting uppgifva af hvad jag tror vara till gagn för land och folk!
Så gå vidare, men blinka icke!
– För resten kommer det nog en tid, då vi få ge efter.
De kungliga ekipagen ha redan kört fram, och Struensee kommer för att hämta drottningen.
Hon står midt på golfvet i sin budoar och håller Lovisa Augusta i sina armar.
Hon kysser sitt barn till afsked.
Bakom Hennes Majestät väntar prinsessans sköterska.
– Kom, kom, ska vi hälsa på pappa! ropar drottningen muntert, vid det Struensee träder in.
Och med den lilla dottern i famn, dansar hon leende fram öfver golfvet.
Men då hon lägger märke till hans uppsyn, fördunklas hennes glädje, och hon lämnar barnet ifrån sig.
Hvad har händt? frågar hon ängsligt, när de äro ensamma.
Och han berättar henne allt.
Han har fallit på knä framför henne, och med armarna omkring hennes lif, ser han henne till sist in i ögonen, tiggande i ångest om sin frihet.
– Låt mig fly!
Är jag borta, skall min drottning vara i säkerhet!
– Fly?
Fly från mig och vårt barn?
Men så tag oss då med!
– Det är omöjligt!
– Jag har mina juveler i beredskap, och redan i natt kunna vi vara i Skåne.
En hustru skall följa sin make, och mina barn lämnar jag aldrig.
Han sänker sitt hufvud.
Lönlöst att byta ord om detta.
Bättre att stanna och försöka afvärja faran.
– Men till folkfesten fara vi icke?