Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sökt i allmänna opionen utsprida det rykte, att det vore egentligen R. o. Ad., som Talaren afbröts här utaf H.
Hr Gr. o. Landtm., som fästade hans upmärksamhet derå, att föredragningen nu omfattade endast den fråga, huruvida de uti BorgareSt.-ls prot.-utdrag omförmälde grundlagsförslag skulle blifva föremål för gemensamma öfverläggningar; och tilläde H.
Exc. att, derest Hr Cederschiöld ämnade väcka förslag om RiksSt:s sammanträdande till samfäld öfverläggning rörande någon annan fråga, ett sådant förslag borde blifva särskildt framställdt, för att sedermera af R. o. Ad. behandlas.
Jag hade trott, att jag kunnat i sam manhang med och såsom amendement till BorgareSt:ts inbjudning göra den framställning, att R. o. Ad. skulle, jemte bifall till H. II. 11 162 Den 3 December I. in. den förra, dertill göra det tillägg, att de gemensamma öfverläggningarna skulle omfatta äfven ett annat af de framställda grundlagsändrings-förslagen, men jag får naturl. underkasta mig, om Hr Gr. o. Landtm, anser mig oberättigad att nu i ett sammanhang göra denna framställning.
Exe. ytterligare tillkännagifva, att det stöde Hr Cederschiöld öppet att väcka det af honom omförmäldte förslag, sedan den nu förevarande föredragningen afslutats; yttrade H. Exc., att han väl förnummit rop derom, att det ifråg:de prot.-utdraget måtte fortfarande få hvila på bordet, men ej kunnat bestämdt urskilja, huruvida flere än en Ledam. en sådan bordläggning begärt, hvarföre H. Exc. upmanade de Hrr Ledarmr, som tilläfventyrs önskade upskof med frågan, att till protokollet sig anmäla.
Med anledning häraf tillkännagåfvo Hr Adelborg, Anders Otto,, och Hr Fåhraeus, Olof Immnauel, att begäran om proc.-utdragets förnyade bordläggning blifvit af dem framstäld; hvarefter H.
Exc. förklarade, att detsamma till följd häraf komme att hvila på bordet tills nästa plenum.
Exc. härefter till Hr Cederschiöld framställt den förfrågan, huruvida han önskade, att det af honom nyss omnämnde förslaget nu skulle blifva R. o. Ad. föredraget, anmälde sig och yttrade Hr Cederschiöld:
Oaktadt tiden redan är så långt fram skriden, vågar jag dock anhålla att få såsom motion framställa det förslag, att det i Utsk:ts nu föredragna Betänk., 13:de punkten, förekommande Grundlagsändrings-förslag, ang:de hemmansegares representationsrätt, också måtte komma att utgöra föremål för öfverläggning vid sådant RiksSt:ns gemensamma sammanträde, sorn i1 46 § R. 0. omtalas.
Anledmn till denna min motion är, att jag anser, det från R. o. Adis skuldror bör vältas den beskyllning, som man ofta hör framkastas, att det skulle vara just detta Stånd, som motsätter sig all utveckling af vålt samhällsskiek.
Det skall, om detta mitt förslag bifalles, visa sig hvarifrån motståndet kommer, och huruvida BondeSt:t lemiiar sin medverkan eller icke.
Skulle, som det förljudes, just det Hedervärda Ståndet motsätta sig förändringen, så må detsamma också derför upbära skulden.
Frih. von Paykull, Johan Gustaf: Jag anhåller, att den nu väckta motionen måtte få hvila på bordet.
Jag anhåller äfven om bordläggning af Hr Cederschiölds motion, emedan jag anser olämpligt, att R. o. Ad. skulle nu direkte besluta öfver en framställning, som blifvit gjord i sammanhang med en nyss bordlagd fråga.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att, sedan Hr Cederschiölds förslag nu blifvit begärdt på bordet, komme det att der hvila.
Den 3 December f. m 103 Föredrogs Bevilln.Utsk:ts d. 1 dennes bordlagde Mern.
N:o 3, om återlemnande af en utaf Johan Persson från Upsala län inom BondeSt:t väckt motion.
Mern. lades till handlingarne. med förklarande, att motionen ansågs tillhöra Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ts behandling.
Vidare föredrogs Bevilln.Utsk:ts d. 1 dennes på bordet lagde Mern.
N:o 4, om återlemnande af en utaf C. G. Cederskog från Östergöthlands län inom BondeStit väckt motion; och blef detta Mein. lagdt till handlingarne, med förklarande, att R. o. Ad. ansåg motionens handläggning tillkomma LagUtskit.
Efter skedd föredragning af meranämnde Utskits d. t dennes bordlagde Mern.
N:o 5, om återlemnande af en utaf
Hr Alfred Grenander inom BorgareSt.:t vackt motion, lades Mern. till handlingarne och lörklarades motionen böra af Allm. Besv.- o. Ekon.-
Utskit behandlas.
Föredrogs Gr. von Rosens, Adolf Eugéne, d. 1 dennes bordlagde motion, angide anslag af allmänna medel till inrättande i hufvudstaden af ett homöopathiskt sjukhus m. m.
Jag hade verkligen tänkt, att då tiden redan är så långt framskriden, icke vidare uptaga densamma genom något vidlyftigare ordande om det af Gr. von Rosen väckta förslag om inrättande af homöopatiska sjukvårds-anstalter på Statens bekostnad, då det redan två gånger fallit; men då detsamma nu åter framkommit, oaktadt den fullständiga granskning, det vid förra Riksdagen undergick, och oaktadt den temligen bestämda vederläggning frågan då fick röna, tror jag man bör med några ord beledsaga motionen till Utsk:t, på det att densamma derstädes icke måtte vålla något omak.
Jag har så mycket större skäl härtill, som motionären på ett ganska tydligt sätt pekat åt mig och en annan Ledamot af detta Stånd, som jemte mig upträdde mot det af honom vid sista Riksdagen framställda förslag i samma syfte, och StatsUtskits märkvärdiga tillstyrkan af bifall dertill.
Det säges nemi. i motionen: »De, som vid förra Riksdagen häftigast motsatte sig motionen, skola framdeles önska, att deras yttranden finge utgå ur prot., der de nu stå och vittna om dera3 kortsynthet.»
Jag vill öfverlemna åt framtiden att afgöra, på hvilken sida kortsyntheten egentligen förefinnes, och håller mig blott till den förra delen af dessa ord, der det säges, att vi skulle komma att ångra våra yttranden.
Detta är dock åtminstone med mig ingalunda förhållandet, utan tvärtom — jag önskar tillägga änuu mera i samma anda.
Jag gjorde redan vid förra Riksdagen den anmärkning, att det var något besynnerligt, att en motionär, som begärde ett anslag af 8,000 rdr till en homöopaihisk sjukvårdsanstalt, icke ens kunde rätt stafva namnet på den. inrättning, h^n ville hafva.
Oak - Den 3 December f. ns. tftdt sedan dess 2 a 3 Sr förflutit, och oaktadt han eljest tagit mina dS lalida ord »ad notam», tyckes motionären likväl icke hafva hunnit liingre i den konsten ännu, ty i hans motion står det nu likasom då »polyklinik.»
I början af motionen siiges, att den homöopathiska vetenskapen, likasom alla andra, icke kan i sin barndom genast vinna framgång och erkännande, utan att den måste, såsom alla nyheter, kämpa med stora svårigheter och mycket motstånd.
Men detta är, hvad homöopathien angår ett misstag, homöopathien är lika litet vetenskap som nyhet.
Den är redan öfver 5 0 år gammal; och den, som någorlunda känner till med hvilken hastighet vetenskapliga uptäckter numera göra sig gällande, då de duga till något, kan omöjligen anse densamma söm en nyhet, eller åtminstone icke för annat än en gammal nyhet.
Den är till och med, enl. min öfvertygelse, redan till det mesta utlefvad, och man skulle således kunna säga den gå i sin andra barndom, men det är väl icke motionärens mening.
— Motionären citerar vidare som något utmärkande för Sverige, att, under det denna vetenskap i andra länder ännu stod på en låg ståndpunkt, fann den dock hos oss en nitisk målsman i den utmärkte Prof. Wahlenberg i Upsala, som uptog densamma och kring sig bildade en krets af beundrande lärjungar.
Jag får då fästa upmärksamheten derpå, att äfven detta bevisar homöopathiens ålderdom, ty det tilldrog sig för omkring 20 år sedan.
Wahlenberg, som var en utmärkt botanist, utmärkt geolog och särdeles skicklig växtgeograf, men deremot föga praktisk läkare, tog upp homöopathien och sökte utbreda samt efter sin fantasi utveckla denna lära med »högpotenser» och dylikt.
Han samlade, såsom motionären säger, omkring sig ett stort antal beundrande lärjungar, men huru stor beundran de än egriade honom, förmådde han dock icke bilda mera än 3me homöopather, sorn nu lära utgöra enda återstoden af den stora kohorten.
Motionären säger, att anledningen hvarföre dessa lärjungar, om icke uphört med sin beundran, dock öfvergifvit sjelfva systemet, varit den, att de genom bekännandet af homöopathiens läror skulle varit hindrade att inträda i Statens tjenst.
Det finnes här i landet icke någon Statsmedicin, utan läkarne följa de grundsatser, hvartill de kommit genom sina studier, och hvarken den ena eller andra formen af medicin eger något slags monopol på att uteslutande erkännas och få begagnas.
Tvärtom kan jag uplysa, att en läkare, som ganska länge följde de homöopathiska grundsatserna, både i skrift och handling, det oaktadt i mänga år innehade förtroendet att vara Sekret, i Svenska LäkareSällskapet, lika aktad och ärad då som nu: det var nemi. C. U. Sondén.
Då en läkare undergått de prof, som Staten honom förelagt, kan icke någon myndighet lägga hinder i vägen för hans inträde i Statens tjenst.
Medicinalstyrelsen har icke heller försökt något sådant, beviset lemna de af motionären omnämnda tre homöopathiska läkarne och andra icke omnämnda prester, jurister, fruar m. fl.; den har icke ens, mig veterligen, haft tillfälle att uttala sig om homöopathien; men skulle ett sådant till - Den 3 Decembet/f. nu lfiS fälle yppas, så hoppas japr att den skulle göra siri skyldighet, sorn är att förklara sig helt och hållet emot densamma.
Motionären säger vidare: »Hvar och en, som gör sig bekant med litteraturen, skall fattas af den öfvertygelse!], att i principen för den homöopatiska läkemethoden ligger en stor sanning, hvilken genom sin inneboende makt gör allt motstånd deremot i längden vanmäktigt och förgäfves, samt måste sluta med att inkräkta verlden».
Detta är stora ord, och jag måste erkänna, att homöopathien har en ganska vidsträckt litteratur; men om någonsin talet om den »usla litteraturen» skall finna sin tillämpning, så är det just i afs:de å denna.
Hvar och en sådan lära får genast sin litteratur; och vilja vi samla ihop allt, som blifvit skrifvet om Bevalenta Arabica, Coffinism, Morrisons lifspiller och dyl. universalmedel, sä skola vi få en litteratur, som i omfång t. o. m. öfverträffar den om homöopathien.
Det är knappt något nummer af Times, som icke innehåller långa artiklar om underkurer, verkställda genom sådana der besynnerliga medel.
För att taga ett färskt exempel, vill jag nämna, att nyligen har i en liten stad i grannskapet af Bonu en man vid namn Baumscheidt, utgifvit en bok på 5—COO sidor med sitt eget porträtt uti, och i hvilken han redogör för en af honom upfunnen s. k. »Lebenswecker», en liten machin, som består af en pinne med några taggar i ena änden, och hvilken, då den appliceras än på det ena än på det andra lidande stället, medför en, efter hans egen upgift och glänsande intyg, beundransvärd verkan på ögonblicket.
Hjelper kuren icke strax, så skall patienten åtminstone i framtiden blifva återställd, säger han ; men om så sker, torde det, i många fall åtminstone, vara i en långt aflägsen framtid och efter döden.
Litteratur har homöopathien rikligen; men frågan blir, hurudan den är, icke huru många pund makulaturen väger.
Motionären säger, att från »det allmännas sida» ingenting blifvit gjordt för denna vetenskap.
Menas med detta uttryck allmänheten, så får jag anmärka, att denna tvärtom gjort ganska mycket derför, ty hon betalar homöopatherne bra; menas återigen att Svenska Staten icke gjort något för desse, så erkänner jag sådant med tacksamhet.
Det är icke gjordt något för homöopathien, säger motionären, oaktadt den borde vara af lika stor betydelse för statsekonomien som för vetenskapen; men blir den af samma värde för statsekonomien, som den redan visat sig ega för vetenskapen, så tror jag man gör bäst uti, att i tysthet lemna den i detta sitt värde, ty detta värde är noll.
Den enda statsekonomiska vinst, sorn homöopathiens införande skulle medföra, vore nemi. en något minskad kostnad för medikamenterna; men då denna ganska ofta står i omvändt förhållande till verksamheten, så torde den förespeglade vinsten i sjelfva verket blifva en stor förlust.
Motionären upräknar en mängd sjukhus och läkare, af hvilka den homöopathiska methoden lärer vara omfattad, och i denna förteckning intages en utmärkt och framstående plats af Amerika, som alltid varit ett tacksamt fält för bedragare.
De om läkareantal m. m. i motionen gjorda upgifter kan jag ej så här impromptu granska m Den S December f. m, och, som de svnas behöfva det, vederlägga; men hvad beträffar Paris och höpital Beaujon, så får jag nämna, att i Paris tillsättas läkarena efter »coneours» och på förslag af klinik-cheferne, och då dessa i allmänhet icke sjelfva äro homöopather, haller jag troligt, att de icke heller lemna inträde åt sådana.
Möjligen har Tersier flyttat in i Beanjon, och har då der en homöopathisk service på sannolikt 100 sängar.
Hvad är det mot de öfriga servieerna i Paris?
Jag kail icke nu vederlägga dessa upgifter, men jag kan berätta ett drag från Paris, hvilket bevisar horoöopathiens anseende derstädes.
I tidskriften »l’Unio» médicale» upträdde nemi. i tjol en författare, som, efter skildring af homönpathien, påstod, att de, hvilka bekände sig till denna lära, vore antingen bedragare eller bedrngne.
Detta väckte naturligen furore, och allt hvad homöopather hette, trädde tillsammans och beslöt att anställa rättegång emot tidskriften.
En ung läkare, D:r Andral, upträdde som advokat för 1’Union, och anfallet fördes med stor skicklighet och ifver af en bland Paris’ utmärktaste advokater.
Slutet biet dock, att domstolen förklarade, det »!’Union médicale» tagit sig en ganska loflig frihet, sorn den allt framgent må ega rätt att begagna.
— Mängden af de orter, der homöopathien är i svang, och af de läkare, som använda densamma, och hvilka motionären, som jag nyss nämnde, i sin motion npräknar, bevisar också ingenting, ty hvilken lära finnes icke, som ej vunnit anhängare, den må för öfrigt vara hurudan som helst!
Jag behöfver blott nämna mormonismen.
Orsaken till, att de vinna ntöfvare, är ofta ingalunda öfvertygelsen om deras riktighet, utan blott lycksökeriet, att de vinna bifall — okunnigheten.
Vid förra Riksdagen framställdes af StatsTJtskit till B.
St:r behofvet af denna medicin för folkets skuld.
Nu åter visar motionären, att den användes af Konungar och aristokratien.
Jag tror denna sednare upgift vara ganska riktig, och orsaken till att denna lära sålunda blifvit, gouterad. ligger helt naturligt, deri, att den använder en så lätt och ljuf medicin.
Man är efter denna methoicke tvungen att tnatskedtals intaga illasmakande läkemedel, ulan man får blott små, små söta sockerpullor.
Personer af finare lefnadsvanor, som ofta dels äro sjuka till följd al vällefnad, dels också blott inbilla sig vara det, föredraga naturligtvis att taga dessa små piller, men om de befinnas medföra någon verkan, skyller man detta på pilierna och glömmer att tala om de stränga dietetiska reglor, som i sammanhang dermed blifvit gifna och följda.
Motionären åberopar vidare upgifter om mortaliteten, på hvilka dock intet afs:de bör fästas, ty denna beror på mänga andra omständigheter, utom behandlingssättet af de sjuke.
I LäKare-sällskapets sista sammankomst lemnades en redogörelse för mortaliteten under år 1858 på kirurgiska afdelningen af Serafimer-lazare-ttet i Stockholm, hvaraf inhemtas, att af 1,064 der vårdade patienter hade 4 6 dött, eller något öfver 4 proc.
Antalet af dem. som undergått operation, utgör 245, af hvilka endast 7 aflidit, således ej fullt 3 proc., af 35 amputerade blott 2.
Om den af motionären åberopade sats holle streck, skulle man naturl. hafva allt skäl att Den 3 Dec eili ber f. tor. yfvas ofver ett sådant resultat, men det har visst icke fallit öfverkirurgerne på Serafimerlazarettet eller någon sakkunnig in, att skrifva detsamma på räkningen af ensamt deras egen skicklighet, och det bevisar icke heller behandlingsmethodernas förträfflighet.
— Afven åberopas den framgång, sorn den homöopathiska medicinen haft, i fråga om kreaturssjukdomnr, och särskildt omtalas några svin i trakten af Wäderbrtinn, som varit lyckliga nog att blifva efter denna method behandlade, och af hvilka endast ett bland 60 dott.
Detta är onekligen ett ganska vackert och tillfredsställande resultat, och jag kan icke annat än på det högsta tillstyrka, att man fortfarande må på bomöopathisk väg behandla sjuka kreatur, men också endast sådana.
Vill dock påminna om den ringa framgången af lungsjukans hos boskap behandling efter homöopatisk lag — lika botas med lika — genom inympningar.
Man triumferade en tid häröfver, men nu?
— Kanske har den förträffliga svinboten samma öde.
— Det har vidare blifvit påstådt, att de allopathiska läkarenas motstånd emot homöopathien skulle hafva sin grund i hat och afund; men hvad skulle läkaren väl hafva att i detta fall hata eller afundas hos homöopathen?
För en läkare, som genom grundliga studier lärt känna sjukdomarnes olika former, och som lärt sig bota dem efter en method, torde väl ingen svårighet förefinnas att bota dem äfven efter en annan, såvida nemi. hän kan vara öfvertvgad om den sednares riktighet.
Den ene som den andre får ju dessutom betaldt för sitt arbete.
Någon afundsjuka torde således icke förefinnas, och då dessutom ingenting hindrar hvilken läkare som helst att blifva eller vara homöopath, så vet jag sannerl. icke hvad man vidare kan begära.
Jo, säger man, vi begära understöd, för att vidare utveckla vår lära.
Men har homöopathien verkligen i andra länder gjort så stora framsteg, som motionären påstår, och är dess sanning så tydligt, ådagalagd, så lärer den nog bana sig väg hos oss utan statsanslag.
Motionären har nu begärt antingen 30,000 rdr till inrättande af ett homöopathiskt sjukhus, eller åtminstone 1 0,000 för en homöopathisk poliklinik.
Men dett a är antingen för litet eller för mycket; ty de 30,000 skulle föga förslå till ett sjukhus, isynnerhet för en lära så kolossalt kringgripande som denna; och för polikliniken åter behöfves endast attendance af en eller annan läkare och ett rum till partienters mottagning, samt slutligen medikamenter; men dessa sednare blifva så billiga, säger motionären, att de icke komma att upgå till
Vio af hvad andra skolors kosta.
Jag kan således icke inse, hvartill de 10,000 rdr skulle användas.
Jag afstyrker således helt och hållet motionen, och anhåller, att dessa mina anma måtte få åtfölja densamma till StatsUtsk:t, dit jag äfven torde få, till ytterligare belysning af ämnet, öfverlemna eu af mig för några år sedan ut gifven bok, med titel »Homöopather och Gymnaster».
Grefve v. Rosen, Adolf Eugéne:
Det måste för en och hvar af Eder, M. H„ vara påfallande, huru svårt det skall vara för en icke läkare, att i en sådan fråga som denna upträda till 168 Den 3 December f. m. strid emot tvänne läkare, tillika Professorer vid den medicinska läroanstalten, särdeles då de, enligt hvad jag af förra Riksdagens protrr erfarit, så litet skräda sina ord, att de sagt, att så väl de homoöpatiska doktorerna, som deras patienter, äro antingen galna eller bedragare — yttranden, hvilka, om de också äro käcka och raska, dock, enligt mitt sätt att se, icke äro parlamentariska eller värdiga läkare i striden om ett nytt läkedomssystem.
Det är således särdeles svårt för mig att inlåta mig i svaromål å det sist afgifna yttrandet, men jag skall dock försöka genmäla en och annan anmärkning deri.
Frih. von Duben har, att börja med, ånyo fästat sig vid det sätt, hvarpå jag stafvar ordet Poly klinik, och deraf tagit sig anledning säga, att jag är alldeles okunnig i Grekiskan.
Jag vill icke påstå, att mitt sätt att stafva Polyklinik är det rättaste, enär det beror på hvad man menar med detta ord, antingen klinik för mangen (Poly) eller klinik för staden (Poli).
Jag menar det förra, och då har jag rätt; troligtvis menar Hr Frih:n det sednare, och då har han rätt.
Men att deraf taga sig anledning att begå dtn ohöfligheten att säga, det jag icke vet hvarom jag talar, samt att jag är så okunnig om ordets betydelse; det kan jag, särdeles vid det förhållande, att jag vistats 3:ne år i Grekland, icke annat än anse opassande.
Frih. vnu Duben har vidare berättat en historia från Paris, som skulle bevisa, att de offentliga myndigheterna förkastade homöopathiens grundsatser.
Jag påminner mig deremot hafva i Journal des Debats eller en af de andra största tidningarne sett omtaldt ett åtal mot en läkare, som å ett af sjukhusen användt den homöopathiska methoden, samt att med anledning häraf en Kommission nedsattes, som yttrade sig i frågan; och slutet biel' ett utlåtande af Ministern, af innehåll att det icke fanns något skäl att förbjuda den ifrågavide läkaren att använda homöopathien i sjukhuset, utan att man tvärtom borde upmuntra andra att följa hans exempel.
Afven har åberopats att »Union Medicale» benämnt alla homöopather charlataner, och att tidskriften vid derföre anstäldt åtal dock icke blifvit fäld; men derigenom torde intet egentligt vara bevisadt, ty hvar och en, som något följt rättegångar, vet att friandet eller fällandet ofta kan bero på en högst obetydlig omständighet.
Isynnerhet är detta fallet med tryckfrihetsmål.
För öfrigt ligger det i sakens natur, att hvarje ny lära skall i början möta motstånd, och detta är bekriiftadt af alla tiders erfarenhet.
Vi veta alla, hvilket öde triiffade Huss, då han upträdde som reformator, och dock hade redan den nya läran gjort så stort framsteg, att 3/t af Böhmen bekände densamma.
Frih. von Duben säger, att homöopathien icke är ny, dä den redan är öfver 50 år.
Men hvad äro 50 år i fråga om så ingripande reformer.
Luther kom 100 år efter Huss, 300 hafva sedan förflutit; läran har-spridt sig alltjemt, men ännu återstår ett oerhördt stort fält för dess vidare spridande.
Man har sagt, att man ingalundra hindrar de unga läkarne att öfvergå till den nya läkemethoden.
Men huru skola de väl i Sverige kunna få någon uplysning om homöopathien, då ingen undervisning gifves derom vid läroanstalterne?
Och jag fruktar, att den unga läkare, Den 8 December f. m. 169 hvilken skulle tillkännagifva att han ämnade egna sig deråt, skulle icke blifva särdeles gynnad, då han anmälde sig till examen.
Om t. ex. lian vände sig till Frih. von Diiben, fruktar jag, att dömma efter dess yttrande, skulle han börja examen med det föga uppmuntrande att undersöka huruvida adeptens hufvud tillkännagaf galenskap.
Man har sagt, att homöopathiske läkarne äro bedragare.
Visserligen är det möjligt, att sådane finnas bland deni, men hvar finnas ej de?
Till och med bland allopathiske läkare torde exempel på sådane kunna framdragas — ja till och med afskyvärda brottslingar.
Vi hafva alla af tidningarne förnummit, hurusom tvänne allopathiske doktorer förgiftat åtskilliga personer och deribland deras hustrur, genom de medel, de föregåfvo skulle bota dem — men icke får man derföre sätta en fläck på alla allopathiske läkare.
Jag är för öfrigt ingalunda fiendtligt sinnad mot allopathiske läkare och anhåller alltid om deras hjelp, då jag icke kan erhålla någon homöopath, eller i sådana fall, då jag förmodat att de haft mera speciel kunskap om det onda, men jag vill, det oaktadt, att homöopathien skall få tillfälle att utveckla sig, för att visa, att der ligger sanning till grund för densamma, hvilket äfven på andra ställen tyckes vara bevisadt, enär, oaktadt allt motstånd, det kommit så långt, att man allmänt får praktisera efter denna method och att vid flera universiteter offentliga lärostolar äro tilldelte homöopathien.
Enligt de underrättelser, hvilka jag eger, finnes nemligen i Tyskland icke mindre än 5 00 praktiserande läkare, hvilka antagit och tillämpa den homÖopathiska methoden, och ibland dessa
Hrr finnas många högst utmärkta, både såsom läkare och litteratörer, hvilka troligen skulle finna sig föga smickrade af den orlofssedel, de här fått af sina Svenska allopathiska medbroder, nemligen att de äro galna eller bedragare.
Och ifall dessa sednare
Hrr behagade anstalta om en öfversättning af deras yttranden, är jag säker på att de skulle få svar på tal.
Frih. von Diiben har, med anledning af min upgift derom, att homöopathien hyllades i Holland och särdeles af hofvet samt inom aristokratien, velat betrakta densamma, snart sagdt, som en leksak.
Jag tror dock att furstar och andra högt upsatta personer äro lika rädda om deras lif och helsa som trots någon annan, och att det just är derföre att de äro öfvertygade om homöopathiens välgörange egenskap, som de föredraga densamma.