Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så skickligt leddes koalitionen, att då deputeradekammaren den 19 januari valr^c det trettiotre-manna-utskott, som skulle behandla revisionsförslaget, så valdes
32 motståndare och endast en anhängare af Gambettas förslag.
Förslagets och dermed ministérens öde var nu afgjordt.
Med okuflig energi och underbar vältalighet kämpade Gambetta för sitt förslag, sina grundsatser och framför allt scrutin de liste.
Då han slutat sitt stora tal den 26 januari, utropade en af hans häftigaste motståndare, Clovis Hugues: » Endast Dan ton skulle kunna svara på detta tal. »
Ett par timmar derefter hade Gambetta förlorat voteringen och lemnat deputeradekammaren för att till presidenten Grévy öfverlemna sin afskedsansökan.
Med jubel helsade rojalister, bonapartister och kleri-kaler Gambettas fall såsom ett nederlag för republiken.
Intransigentema och socialisterne helsade det såsom ett nederlag för den lagliga ordningen.
» Men det var i Berlin » — så lyda Reinachs slutord
— » som belåtenheten var lifligast.
Deputeradekammarensvotering helsades der af alla de officiösa tidningarna, på diplomatiskt språk, som en ny garanti för freden, — på god tyska, som en ny seger för Preussen.
År 1882 böljade väl för furst Bismarck.
Dess sista timme skall se Gambetta dö, i grafven föregången af general Skobelev och några dagar senare följd af general Chanzy.«Holberg om qvinnan och tryckfriheten
N&amp;gra anteckningar med anledning af Holbergqj ubiléet af Gustaf af Geijerstam.
Det vare långt ifrån mig att vilja skrifva, hvad man egentligen kallar en jubelskrift ellér ett äreminne öfver en författare, som nog skall både minnas och läsas min hjelp förutan.
Dels skulle jag icke kunna lemna några egentliga bidrag till » nya synpunkter » i fråga om den rätta uppfattningen af Holberg, ocji dels skulle jag icke vilja.
Ty Skandinavien blir ändå i dessa dagar till den grad öfverhopadt med Holbergsspekulationer, att den gamle humoristen säkert skulle kunna skrifva en ny komedi öfver afgudadyrkan, om det bara stode till att för en kortare tid få upp honom ur grafven, så att han fingfc se statyerna, äreminnena och festspektaklen.
Hvem har inte en gammal kärlek för Holberg?
Jag tänker på skoltiden, när den näring vi fingo oftast var så ytterst tvifvelaktig, när vår fantasi uppfostrades med dåliga jagtböcker, Maine Read, Cooper, romantiska berättelser ur svenska historien, Cornelius Nepos, katekesen och antologier i poesi.
Då var det en bok, som en far eller någon annan äldre vän satte i händerna på någon af oss.
Och den boken var Ludvig Holberg.
Det är möjligt, att vi icke profiterade så särdeles starkt af hans lefnadsvisdom, att vi till och med alldeles hoppade öfver de moraliska slutverserna och med synnerlig förkärlek dröjde vid de glada cvnismerna i &gt;Ulysses von Ithacia » eller vid Henriksfiguren.
Det berättas ju om Holberg sjelf, att han en gång sett en flicka på en florton år sitta och läsa i hans komedier.
Han frågade henne då, hvem af hans figurer hon tyckte bäst om, hvarpå flickan utan betänkande svarade: Henrik.
Holberg lär då liafva svarat: » Ja, det var ogsaa en fandens skjfielm. » Och Holberg hade rätt.
Henrik är » en fandens skjeelm ».
Men det är man sjelf också vid den åldern — och kanske sedan också för resten — och derför har man rätt att tveka om honom.
Ty tycket är så friskt, så barnsligt och så äkta naturligt.
Ja, vi läste Erasmus Montanus, och vi gladde oss åt de .kostliga latinska tvekamperna.
Vi läste Jeppe pä Berget, och vi tyckte, att det var oändligt roligt, när lian var full och grälade med sina obstinata ben, som nödvändigt ville gå tillbaka till krogen igen.
Och jag glömmer aldrig, hur en liten andäktig krets af skolkamrater vid en tretton, florton år brukade lielsa på hemma hos undertecknad, hvarvid vi turvis läste Holberg högt och njöto af hans naturliga lift-varma skildringar.
Och derför älskar jag den gamle skalden högt, så högt, att jag ogerna vill skrifva något till hans berömmelse.
Det skulle endast bli de gamla vanliga fraserna.
Och de komma nog ändå.
Men han har meddelat ett och annat om sig sjelf, och ur dessa meddelanden torde stycken vara att anföra, som kunde vara af intresse för de svenska läsare, hvilka läst mycket af Holberg, men föga om honom.
Holberg har nämligen utgifvit » Trende epistlar till * * *, hvorudi befattes det forncniste af hans Lif og Levnet.
Dessa bref innehålla i enkla och manliga drag konturerna af hans lif, skildringen af hans resor, af hans arbeten, af hans sysselsättning och karaktär, hvarjemte han äfven deri ganska oförblommeradt yttrar sina åsigter om frågor, som än i dag höra till de s. k. brännande.
Det är några utdrag ur denna märkliga bok, som denna uppsats åsyftar att meddela, hvarför efterföljande närmast torde få betraktas som ett anspråkslöst referat af, hvad Holberg meddelat om sig sjelf.
Holberg säger på ett ställe i dessa bref: » De, som hålla medelvägen, handla bäst; man bör äta för att lefva, icke lefva för att äta: den är lika tadelvärd, hvilken icke äter något af det, han har smak för, som den, hvilken äter allt, hvad han har smak för.
Ty båda kunna aktas som de der hata sin egen kropp. »
Jag har med särskild afsigt börjat med detta citat, emedan det kan tjenstgöra som symbol på Holbergs hela verlds-åskådning i allt som gäller moralen.
Och det var ju som moralist, han helst ville bli bedömd och skattad, emedan det för honom ej fans något annat sätt att rättfärdiga en
5verksamhet som skönliterär författare.
Det är måttan, som hr Leonard predikar, när han i Hexerie eller Blind AUarm varnar både mot öfvertro och otro.
Det är alltid mot en öfverdrift, han varnar, vare sig han angriper storprataren, lärdomshögfärden, kannstöperiet eller resegalenskapen.
Måttan är hans ideal af mensklig fullkomlighet.
Det kan synas oss något nyktert och kanske också något magert.
Men Holberg var.
framfor allt nykter, och det var endast genom att hans diktar naturel var starkare än hans teori, som han kunde åstadkomma figurer som Jeppe, Oldfux, Henrik, Arv, Pernille eller Kilian.
Med denna egenskap sammanhänga på det varmaste, hvad han vidare säger: » Från min tidigaste ungdom har jag städse märkt, att ingenting är så skadligt för min helsa som vällust.
Fördenskull har jag städse lefvat mycket återhållsamt och sparsamt, så att, ehuru jag till åldern icke var mera än ett barn, sä tyckte dock mina öfriga kamrater, att jag lefde som en gammal man.
Derför fanns det också sådana, som ofta tadlade mig, emedan de ansågo det stridande mot min ålder att lefva ett så återhållsamt och strängt lif, hrilket jag på den tiden hade så mycket svårare att finna mig i, som jag v^r hetsig och böjd för vrede.
Icke desto mindre stannade jag dock vid mitt gamla lefnadssätt utan att förändra det Allt eftersom åren gingo, tilltog också min återhållsamhet; ty under det att jag i min barndom i alla fall drack vin, när det var blandadt med vatten, så afskyr jag det nu värre än gift. » Han berättar vidare huru hans asketism en tid gick så långt, att han lät väga åt sig allting, både i mat och dryck.
Han fortsätter vidare:
» De affekter, som vexelvis regera mig, äro: glädje, sorg, fruktan, mod, trötthet, hurtighet, upphetsning,.kallsinnighet, allt eftersom de dåliga vätskorna sätta sig än i en, än i en annan del af kroppen.
Så att när de sätta sig i närheten af hjertat, får jag lust att reformera och sätta mig upp emot hela verlden.
Strax derefter när dessa dåliga vätskor förflytta sig till någon annan del, så kan ingen vara mera mild och foglig, än hvad jag är. » Man finner häraf, att Holberg ej tillägger sig några särdeles ovanliga egenskaper, och att han ej heller aktar för rof att skämta smått med den böjelse att reformera, som måste vara stark hos en person, hvilken i så många arbeten uppträdt som moralist.
Men hos Holberg är detta ej ett bevis på indifferentism.
Det ärsnarare en sund naturs förmåga, att se på allt, icke blott oförfaradt, utan äfven gladt.
» Mitt humör är sådant », säger han på ett annat ställe, » att jag lusteligen alltid säger sanningens
I dessa bref yttrar sig Holberg emellertid temligen obe-sväradt om åtskilliga frågor, der det väl kan löna sig att höra hans mening, icke blott af intresse att veta, hvad Holberg tänkte om dessa saker, utan lika mycket emedan det ger ett egendomligt ljus öfver alla tankar i menskligheten, när man finner, hur ofta de kommit fram i den mest olika form, innan de varit färdiga att accepteras och göras till dogmer.
Det är en underlig sak detta.
Det händer understundom, när man vill träffa en menniska, att man får knacka på hans dörr flera gånger, innan han öppnar.
Går man då sin väg, är man ej tillräckligt enträgen, ja, låt oss gema säga påträngande, så måste man komma tillbaka flera gånger och knacka, innan man slipper in och far honom i tal.
kan vara utgången, han kan hafva stängt sig inne, han har ej lust, han har ej tid.
Och dock kan det hända, att det man har att säga, är af den vigt för honom sjelf, att man måste skjuta alla granlagenhetsskäl åt sidan och till sist rent af tränga sig in, för att det man vill säga, skall blifva sagdt.
Så är det också med de reformerande tankarna.
De komma fram tid efter annan.
De knacka på samvetena och fordra att blifva hörda.
Men man hör dem icke, man har annat att tänka på, man vill roa sig, man vill vara i fred.
Man är till äfventyrs så upptagen af andra knackningar, att man lemnar denna utan afseende.
Och derför komma tankarna igen, komma oupphörligt, och upprepa sin fordran starkare och starkare, till dess def ej hjelper längre att slå döförat till, till dess man måste höra och tro och lyda.
Holberg säger t. ex. om Qvinnofrågan: » Jag har alltid varit en stark hatare af hyckleri, och jag är nästan alldeles för öppenhjertig.
De finnas, som mena, att jag i mina skrifter flatterar fruntimmerna, men när allt det, jag skrifvit till deras formån, blir undersökt, är det tillräckligt tydligt, att jag icke har hycklat för dem, utan rättvist tagit deras parti.
Jag har visat, att de flesta laster, som påbördas detta kön, komma icke af naturen, utan af uppfostran, och att naturen ofta af uppfostran ledes pä villospår.
Jag har visat, att männens dygder skulle komma fram hos qvinnorna, om de fingo männens uppfostran.
Jag har visat, att de flesta rättigheter, sommännen tillegna sig, få, de mera till följd af anordningen än till följd af naturlig rätt.
Jag liar visat, att man mera bör fästa sig vid dygder än vid namn, och att qvinnor icke böra enbart på grund af uppfostran uteslutas från alla de sysslor, som förutsätta hjerna, eftersom vi af exempel kunna se, att det bland dem finnes så goda hufvuden, att dem icke fattas förmåga att sköta vare sig publika eller privata förrättningar.
Derför flatterar jag icke fruntimmerna men jag anser båda, utan att göra åjtskilnad på kön, för att vara lika goda. » Eller — som han skrifver på ett annat ställe, der han å andra sidan opponerar sig mot qvinnornas öfverlägsenhet öfver männen, särskildt i fråga om renlefnad — att » Msend og Qvinder ere af een Slags Materie, og een Slags MaskinerL »
När man vidare läser, hvad Holberg säger om sin tids akademier, kan man * naturligtvis icke anföra hans argument såsom träffande omedelbart in på nu varande institutioner af samma slag.
Men det anmärkningsvärda är, att anledningarna till hans opposition äro de samma, som ännu åter- • komma.
» De, som komma till universiteten », säger han, » liksom till det ställe, der de skola lära sig allt godt och nyttigt, komma nog lärdare derifrån, men icke bättre eller mera ’ skja ?rpede ’; ty i stället för att deras gamla fördomar skulle blifva borttagna, hvilket är det, som skiljer de lärde från gemene man, sa förökas de i stället mera än förut.
De gamla fördomarna borde alldeles utplånas, och de ungas hjer-nor alldeles rensas, innan de sättas till att studera.
Ty iakttager man icke detta, så tro de icke, att något annat är sannt än det, som stämmer öfverens med den gamla sekt, som de en gång hafva antagit. » Strax ofvanför talar han om universiteten såsom ställen, » der de unga studenterna, tillhållas att tro allt, hvad deras lärare säga dem ... och der de få lära saker, som de sedan måste ha besvär med att glömma bort igen. »
Med samma reservation kan det kanske vara intressant att ‘ höra Holbergs mening om tryckfriheten.
Den lyder så: &gt;Jag anser, att bokliga idrotter icke litet liindras af den stränga censuren öfver böcker, hvarigenom uträttas, att intet annat kan komma i dagen än all slags obetydlig, kraftlös och mager strunt; ty genom censorernas antingen rädsla, okunnighet eller förskämda smak blifva ofta de allra bästa böcker undertryckta och de förträffligaste tankar hållna tillbaka.
Fördenskull anse auktorerna det också för rådligareatt qväfva fostret vid födelsen, eller att lägga det undan till näring för mått och mal, hellre än att lemna det till att skamferas af censorerna.
För så vidt nu någon icke vill tro, att dessa censurer kunna hafva denna verkan, så må de då för en gång jemföra de böcker, som på detta sätt hafva sprungit gatlopp, med andra böcker, som äro tryckta utan censur, så skola de få se, om det icke är skilnad på dem som på natt och dag.
Ty att sätta ’ imprimatur ’ på skrifter är det samma som att säga: Se, der är en bok, som ickfc innehåller någonting annat än tarfliga och utslitna saker, som man hört af andra så ofta, att man Vämjes vid att läsa dem; eller också: Låt detta arbete tryckas; ty det innehåller endast sådana sanningar, som alla veta förut, och sådana meningar, hvilka af gammalt varit, antagna i vår republik.
Man påstår visserligen, att en del skriftställare taga sig allt för stora friheter, hvarför de på det sättet absolut böra hållas i tukt.
Men af två onda ting är det alltid bäst att välja det ndnst onda; ty den nytta, som denna försigtighet medför, betyder så godt som intet i jemförelse med den olägenhet den åstadkommer.
Yårt norden frambringar goda hufvuden, men enligt min mening blifva de aldrig mogna, förrän dessa hinder blifvit borttagna, och förrän lemningarna af den gamla gothiska surdegen blifvit fullständigt bortrensade.
Ju mera hyfsad en nation är, dess mera ser den genom fingren med 8kriftställarne.
Hvad frukten af detta är, kan man se af Frankrike, der det under konung Ludvig XIV: s tid uppstod historieskrifvare, vältalare, filosofer och skalder, hvilkas arbeten våra tiders skriftställare må beundra, men forgäfves söka att efterlikna.
Men när friheten i att skrifva inskränktes genom skarpa lagar, och när vältalare, poeter, ja, till och med komediförfattame måste låta censurera sina böcker, då foil alltsammans på en gång, och efter den tiden hörde man icke något särdeles godt af dem.
I Sverige böljade de lärde att i någon mån lyfta upp sina hufvuden, när kriget var slut och man fick fred.
Men jag kan icke se, att något stort och ansenligt kan komma fram der, sä länge de gamla censurerna vara, hvilka äro liksom ett betsel på goda hufvuden.
Den regeln: Att intet bör skrifvas mot religionen eller de goda sederna anser jag vara alldeles nödvändigt, men de, som skola censurera skrifter, utsträcka den också så oändligt långt och göra sig ofta betänkligheter, der alldeles inga finnas, och slä larm, så ofta de bara läsa något, som %
de icke vetat förut.
Jag skulle önska, att censurerna inrättades på sådant sätt: nämligen att censorerna skulle se till, att man icke fick trycka dåliga skrifter eller gamla utslitna saker, eller något, som är stulet af andra författa^ hvarige-nom den lärda verlden kunde förfördelas.
Verkan af den lagen skulle blifva: att vi i stället för slidder sladder och nedfläckadt papper, som vi nu hafva en sådan mängd af, finge goda, sunda och vackra skrifter, som vårt sekel kunde.
iafva ära af. »
Dessa och många andra dylika uttalanden innehålla dessa Holbergska bref, och när man läser detta, förvånas man ovilkorligen öfver nationernas underbara förmåga att i århundraden se på sina lyten utan att göra något vid dem, alldeles som vissa menniskor, hvilka aldrig kunna komma sig för att sy felande knappar i sina rockar, äfven om de aldrig så ofta påminnas derom och aldrig sa ofta förarga sig deröfver.
Och man citerar osökt Holbergs egen klangreplik i » Ulysses »: » Ligesaa akkurat er det hos os. »
Utrymmet förbjuder vidare meddelanden ur dessa intressanta bref, hvilka kasta en så egendomlig belysning öfver den författare, som man först lärt sig att känna och första i hans arbeten.
Tv hur det är, det är dock sällsvnt, att en
* 7 v f
författare lyckas gifva en fullt klar eller kanske rättare en fullt begriplig bild af sig sjelf i sina literära produkter.
Ofta behöfver man kännedomen om hans bref, hans person, hans uttalanden, tor att uppfattningen skall bli fullständig.
Och det finnes än i dag menniskor, som äro nog naiva att misstänka en person för brist på allvar, derför att han skrifver uppsluppet.
Men för sådana gäller gemenligen, hvad Hol-berg säger om sig sjelf.
Det var nämligen en gång en person, som tillrättavisade honom med dessa ord: » Hvorledes kan I skrive saadan Skiemt, da I dog selv er saa ferbar. » Härpa svarade Holberg: » Hvorledes kan I skrive saadanne alvorlige Ting, da I dog selv er saa komoediantisk? » Hvar har statskyrkan sitt.
starkaste stöd?
Af Vilhelm Svartling.
Frågan om nyttan eller skadligheten af religionens fast-kedjande vid staten är redan gammal och kan till och med anses någorlunda utredd i närvarande ögonblick, då man mer än väl lärt sig inse, att fördelen af det gamla förbundet mellan stat och kyrka icke under form af något slags » skydd » ligger på religionens sida, men väl kommer en del bestående samhällsformer till godo.
Statskyrkans helgd i flertalets ögon skulle, om den funnes i den grad, som några föreställa sig, vara ett verksamt maktmedel i det konservativa samhällselementets hand, bl.
a. derför att man ur de förnuftsbekäm-pande ’ kvrkodogmeraa lätt deducerar den sociala dogmen om allt det beståendes helgd.
Det torde väl till största delen vara derför som man ser staten med öm omsorg uppträda och söka » skydda » statskyrkan mot anfall, som synas allt för farliga.
Hur litet dessa skyddande åtgärder i sjelfva verket gagna statsreligionen, är här icke platsen att utveckla.
Den omständigheten må endast i förbigående framhållas, att hvarje » skyddande » ingrepp af den verldsliga lagen på ett område, som det allmänna rättsmedvetandet tilldömer känslan och tanken med uteslutande ' besittningsrätt, alltid gifver den förnuftiga granskningen en ny väckelse och som resultat deraf alltid beröfvar ohållbara, förlegade, af forntida menni-skor uppgjorda dogmer nya skaror af klentrogna, som dittills åtminstone icke högt opponerat sig deremot.
Detta är helt enkelt en utvecklingslag, hvilken var statskyrkas varmaste anhängare borde hafva lärt sig ur historien från samma kyrkas tidigare perioder, då hon sjelf arbetade sig fram genom förföljelser från den verldsliga maktens sida.
1 vttre tvångsåtgärder har ingen lära något verkligt stöd.Men då nyligen ett sådant lagens ingrepp i en religions-fråga upprört sinnena i landet och kraftigare än vanligt föst tanken vid våra kyrkliga förhållanden, kan det ju anses som en fråga för dagen att undersöka, hvar vår statskyrka egentligen har sitt starkaste stöd.
Det är icke i sanningen och klarheten hos sjelfva dogmerna, t&gt;v dessas bvgnad är redan nedrifven och söndersmulad af vetenskapen och det sunda förnuftet.
Presterna sjelfva predika ju, att läran är obegriplig, att derför förnuftet måste tagas under t?
* ons lvdno, d. v. s. tystas, dödas, och att den blinda, tillitsfulla tron ensam skall uppbära hela systemet.
Man böljade med att ställa bibelordet öfver förnuftets granskning, men sedan kyrkans lärosatser blifvit fardiga, förälskade man sig i detta skröpliga menniskoverk och öfverflyttade på detsamma den vördnad, som enligt den reformatoriska grundprincipen blott borde tillkomma bibeln.
Man stämplade som brott förnekelse (i någon punkt) af » den rena evangeliska läran », d. v. s. var statskyrkas lära, och undandrog dermed i fullt katolsk anda äfven den menskliga tolkningen af bibelordet, sådan denna föreligger i dogmerna, det sunda förnuftets kritik.
Äfven här fick man blott » enfaldeligen tro&gt; utan undei * sökning, och det är i denna enda läropunkt som stats-kvrkan hittills haft och ännu har sitt förnämsta stöd.
Man %
lyckades gifva helgd åt förbudet alt i bekännelse frågor begagtm förståndet, och denna negativa del af läran om tron har varit &lt; » ch är en vida starkare stödjepunkt än den verkliga trons varma, hängifna öfvertygelse hos statskyrkans anhängare.
Åtminstone hör man icke presterna, som dock säkerligen anse sig befogade att döma i denna sak, prisa vår stats-kv rk liga samtid för nagot större trosnit.
Tvärt om klaga de öfver otro och söndring, brist på religiositet eller missriktad religiositet, och i någon män vittna väl dessa klagomal om statskyrkans oförmåga att tillfredsställa det religiösa be-hofvet hos nutidens menniskor.
Detta hindrar naturligtvis icke, att enskilda predikanter-inom den evangelisk-lutherska kyrkan, liksom inom hvilken annan som helst, kunna på det varmaste tilltala och underhålla den religiösa känslan, men det sker då icke med den oförnuftiga läran, utan trots denna och på ett allmänt religiöst område, der dogmen icke spelar någon roll.
Det är da icke sasom lutherska, utan som generelt kristna prester som dylika predikanter verka.
Man märker ofta, att prester.hvilkas ord gripa och slå an, just kringgå lärans stötestenar och hålla allmänt religiösa föredrag utan farg af en bestämd kyrkas dogmsystem.
De göra godt och handla klokt Sä särdeles ärligt mot sin statskyrka handla de väl icke, om de taga för vana att undanhålla den lära de svurit att förkunna.
Men vi kunna äfven på egen hand utan prestemas ofvan åberopade vittnesbörd göra den iakttagelsen, att tron pa läro-formen, dogmerna, (här talas icke om sinnets varma religiositet, som ju kan finnas med förbiseende af dogmerna) icke visar sig synnerligt stark inom statskyrkan.
Det är fåfängt, att hennes tjenare (herrar) skylla denna företeelse på allmänhetens förstockade sinnen, ty samma allmänhet, som likgiltigt vänder sig bort från statskyrkans gudstjenst och läror, är lätt nog på benen för att springa efter sekterister, s. k. kolportörer och lekmän öfver hufvud, som syssla med religiösa ting och föranstalta andliga uppbyggelsestunder.
Hvar får man söka orsaken härtill annat än i ett religiöst behof, som statskyrkan till följd af sin brist på » anda och sanning » icke förmår fvlla?
Äfven om man invänder, att nvfikenheten här
v 7 v
vid lag spelar en stor roll, sa måste ju denna dock ega sin grund i ett behof, som drifver till ett sökande.
Man söker icke hvad man redan har.
Söker man, sker det derför att man ännu icke funnit hvad man behöfver.
Inom statskvrkan födas i vårt land de flesta menniskor, men det mesta tros-nitet.
ligger utanför hennes råmärken eller hos separatistiska flockar derinom, som blott till namnet stå qvar inom statskyrkan.
Sjelf tycks hon vara oförmögen att skapa något varmare trosnit.
Denna rörelse från statskyrkan till enskilda religionssamfund eller till den vidsträckta indifferentismen har ju redan länge varit så stark, att man i yära dagar med stöd af den allmänna opinionen sträfvar att förverkliga religionsfrihetens stora princip och till och med bland statskyrkans allvarligaste anhängare hör röster höja sig för andra religionssamfunds likställighet inför lagen med evangelisk-lutherska kyrkan.
Af allt att döma, ser det således i enlighet med ett temligen alknänf erkännande ut, som * om det icke vore någon pluralitet af statskyrkligt troende (troende just efter statskyrkans föreskrift) som uppbär systemet.
Men om den » kompakta majoritet », hvars opinion ännu uppehåller stats-
Digitized by -
ikyrkan, naturligtvis icke heller kan sökas bland de öppet ¿&amp;e-troende, så måste den finnas inom den återstående, tredje gruppen af menniskor, de i religiotissaker mer eller mindre likgiltige.
Så synes det också vara i verkligheten.
Såsom förut antvdts, har statskyrkan, då hon ville skapa den blinda tron som sin grundval, mindre lyckats att framkalla tron än blindheten.
Sin största framgång vann hon med förbudet att i fråga om lärosatserna bruka förståndet.
Denned har hon dogmatiserat en viss grad af religiös ihdifferentism, och på den lefver hon — ännu.
Statskyrkan har i sin vida famn rum för religiös in-differentism af alla slag från den mest medvetna och mest vidsträckta till den mest oreflekterade och inskränkta (den som med föregående rader närmast åsyftats).