Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men der hafva likväl uppstått olika meningar, och reservationerna mot pluralitetens beslut hafva till prot. af minoriteten blifvit gjorda, med uttryckande af den mening, att obligationerna skulle delas i 2:ne serier, hvaraf den ena vore ställd endast pä uppsägning, och den andra endast på viss förfallodag; så att ej båda delarne skulle kunna förenas.
Då nu likväl den återremiss af denna §, sorn jag tagit mig friheten föreslå, tilläfventyrs skulle till intet resultat leda — och jag är till och med förvissad derom —; sä vill jag afstå från detta mitt yrkande.
1 afseende på den af Hr von Hartmansdorff föreslagna förändringen ber jag ali blott fä nämna, att, lika så öfvertygad som jag är om alt den skulle medföra ganska stor nytta, likaså förvissad är jag om omöjligheten att den nu tillvägabringa; emedan, efter- hvad jag tror mig bestämdt känna, opinionen nu är sådan, (den må för öfrigt vara huru sangvinisk som heldst) att man inom Sverige kan erhålla luiru mycket penningar man behagar emot den lägsta ränta.
Jag anser mig skyldig att rätta ett misstag, som Hr von Hohenhausen begått, möjligen till följd af en mindre tydlig framställning å min sida.
Det är nemi. icke det stora kreditivet, för hvilket kapital-rabatt är förbjuden, utan det är för det kreditiv, som R.
St. sednast beviljat på 2 millioner i och för krigsrustningarne; och der äro de termer begagnade, som Hr Printzensköld gjort till föremål för diskussion, nemi. att obligationerne skola vara ”ställda till inlösen antingen efter viss förfallotid eller efter föregången uppsägning”.
Hvad beträffar den svårighet, som möjligen skulle kunna upp-- stå att anskaffa de summor, som komma att lyftas på det mindre kreditivet; så ber jag att få fästa uppmärksamheten deruppå, att genom utgången af votering i förstärkta StatsUtsk. kommer riksg:s-kont. att till nästkommande riksdag disponera omkring 4 å 500,000 ndr mera, än hvad förhållandet skulle blifvit om voteringen annorlunda utfallit.
Häraf synes, att ingen fara skulle, genom antagandet af ifrågavarrde §, för riksg:s-kont. uppslå; men deremot tror jag att en återremiss möjligen skulle kunna föranleda till återinförande af orden ”svenskt mynt”, hvilka nu med mycken svårighet blifvit ur texten uteslutna.
Jag kan således ej frångå min anhållan om bifall till denna §.
Då vi hafva erfarenhet af att efter 38 års fredstid ej ett öre blifvit af landels inkomster afsatt till oförutsedda behof; och dä vi derföre varit tvungna att söka län på 3 J million; så tillstyrker jag, att åtminstone det lilla kreditivet må förblifva som det är, men att det stora kreditivet ej må utan R.
St:s hörande lyftas.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle ifrågavar:de emot 107 § i nu gällande reglemente svarande §, bief denna propos. besvarad med ja. 470 Den 5 Juli f. m.
Ad. jemväl de utan anmärkn. lemnade §§, som i st. f. 104 och 105 §§ i nu gällande reglemente blifvit af Utsk. föreslagna.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade sedermera, att då enl. 63 § Reg.F. Konungen egde att lyfta stora kreditivet, sedan riksdagskallelsen blifvit i hufvudstadens kyrkor vederbörligen kungjord, någon annan inskränkning i Konungens rätt till lyftning af detta kreditiv icke kunde grundlagsenligen ega rum; samt att fördenskull
Hr Landtm, funne sig förhindrad, att framställa propos. till bifall ä Hr Hammarhjelms förslag.
6:te punkten, innehållande förslag till den förseglade anordning ä stora kreditivet, som bör fullmäktige i riksg:s-kont. tillställas.
Jag var ej närvar:de då utlåt, om det lilla kreditivets belopp föredrogs och bifölls; men hade jag det varit, sä skulle jag sökt att vinna återremiss, för att få anslaget förhöjdt i öfverensstämmelse med Hrr Rääfs och Bildts reservationer.
Det följer af sig sjelft att det beslut, Ståndet nu fattat, skall (i fall de öfriga Stånden deruti instämma) ovilkorligen göra det nödvändigt alt, om riksdagen slutas före krigsrustningarne skett till följd af det lilla kreditivets ringhet (synnerligen med fördelningen af hälften till arméens behof och hälften till andra föremål) helt hastigt sammankalla en ny riksdag; hvilket, i händelse freden mellan Preussen ooh Danmark ej dessförinnan vore afslntad, skulle ganska menligt inverka på dem af rikets angelägenheter, som Konungen bör vara i tillfälle att sköta i fält.
Jag anhåller att denna min reservation mätte i prot. antecknas, äfvensom att jag anser 1,500,000 r:dr vara det minsta belopp, hvarå deflilla kreditivet bör utfärdas.
Föredrogs ånyo LagUtsbs d. 1 och 3 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 57, i anledn. af främställdta förslag för tillvägabringande af förbättring i författningarne ronde inteckning.
Jag anhåller, att detta betänk, måtte varda §:vis föredraget.
Jag hemställer vördsamt, om icke föredragningen kunde ske pä det sätt, att hvarje § upplästes och att, dä alla §§me blifvit sålunda genomgångna samt anmärkmr vid en eller annan af dem gjorts, att Hr Gr. o. Landtm, då täcktes göra propos. antingen till bifall på betänk i sin helhet, eller endast på de. §§, vid hvilka ingen anmärkn. blifvit gjord: ty jag befarar att, om man före det helas genomgående börjar med godkännande af enstaka §§ så kunde man möjligen hafva genom bifall till föreg:de §§ bundit sig, i fall man ville göra de rättelser, hvartill anmärkn:r vid de efterföljande kunde föranledas.
Den 5 Juli f. m. 471 Hr Gr. o.
Landtm, yttrade att, såvida han rätt uppfattat
Hr von Hartmansdorffs framställning, densamma åsyftat, att föredragningen måtte ske §:vis, men att propos. till bifall å sådane §§, hvaremot anmärkn:r ej blefvo gjorde, icke måtte framställas, förrän hela lagförslaget blifvit genomgånget; hvarjemte Hr Landtm, hemställde om R. o. Ad. godkände delta föredragningssätt.
Härvid Ropades ja, hvarjemte Gr.
För min del har jag ingenting att invända emot det före dragningssätt, som Hr von Hartmansdorff föreslagit; dock så, att det ej mätte vara afgjordt att icke serskilda propos:r må kunna för de olika §§ framställas.
Min tanke var den, som Gr.
Lagerbjelke nu uttalat.
Dä nu först föredrogs Utsk:s hemställan, att R.
St. måtte förklara de af Hr Coijet samt riksdagsfullmäktige Erik Andersson och Per Haraldson framstäldta förslag till förbättring uti författningarne rör:de inteckning icke föranleda lill åtgärd, yttrade Hr Gr. o.
Landtm., att denna del af utlåt, syntes kunna, oberoende af Utsk:s förslag till förordning, företagas till afgörande; hvarefter berörde hemställan, uppå derom framställd propos., af R. o. Ad. bifölls.
Sedermera förekom Utsk:s förslag till förändring ang:de inteckning i fast egendom. §§:ne 1 till och med 13,-lemnades utan anmärkn. § 14.
Den nuvar:de inleekningslagen föreskrifver att, om gäldenär, efter det inteckning i hans egendom af någon borgenär är sökt, men ej fastställd, gör konkurs, sä skall inteckningen pröfvas af den rätt som eger att upptaga konkursmålet; men nu har LagUtsk. föreslagit att öfverlemna denna pröfningsrätt åt inteckningsdomstolen, öfverlemnandes åt konkursdomstolen att sedermera endast pröfva hvad verkan en så beskaffad inteckning kan ega.
Jag anser en sådan föreskrift vara både olämplig och oriktig; ty genom detta stadgandes antagande skulle det besynnerliga förhållande inträffa, att den ena domstolen skulle pröfva verkan af den andras beslut.
Om t. ex. inteckningsdomslolen är okunnig om gäldenärens skuld på den ort, der han är bosatt, och sålunda beviljar inteckningen; så skulle konkursdomstolen komma i den ställning att, enl. 17 kap. H.Bm säga, att inteckningen ej hade bordt beviljas af inteckningsdomaren, och alt den således ej har någon gällande kraft.
För att förekomma ett så besynnerligt förhållande, hafva fordna lagstiftare lagt uti konkursdomarens hand pröfningsrätten så väl af sjelfva beviljandet af inteckningen som af följderna derutaf; och då, så vidt mig veterligt är, ingen olägenhet deraf blifvit föranledd, sä anser jag för min del den nu föreslagna förän - 472 Den 5 Juli f. m. ell ingen ingalunda behöflig eller riktig; hvarföre jag anser nnvar:de inteckningslag i detta fall böra förblifva gällande.
Sparre, Erik: Motiverna lill denna § äro af Utsk.angifna pag. 5 i betänk, så lydande: ”!Jet är af vigt, att hvarje inteckningsansökan från början till slut behandlas af den domstol, hvarunder egendomen lyder; ty det är der, som alla upplysningar höra vara att tillgå om de åtgärder som i anledn. af en sådan ansökan vidtagas; der sorn det säkrast kan undersökas om gäldenärer har så beskaffad rätt till egendomen, att den lagligen må intecknas.
Vid sådant förhållande har Ulsk. jemväl trott det vara lämpligast att, om egendom afträdes till borgenärer sedan inteckning deri är sökt, ansökningen ända till slut pröfvas af den rätt, till hvilken den från början hört.
Att bestämma inteckningens verkan i fråga om förmånsrätt tillkommer deremot konkorsdomstolen”
Domstolens förfarande vid beviljandet af inteckning är egentligen icke en domare-åtgärd, utan domstolen handlar der såsom en notariatsinrättning.
Inteckningen är blott ett intagande i rättens prot., att egendomen är för en viss summa graverad, och någon pröfning vid domstolen förekommer ej i något annat fall, än att domaren undersöker huruvida inteckningshandlingarne äro lagliga, riktigt upprättade och behörigen bevittnade, samt huruvida den person som skall lemna inteckningen, har laga åtkomst dertill
Om dessa reqvisila finnas, så beviljas inteckningen.
Det måste således vara otvifvelaktig!, att det är riktigt att den auktoritet, som först handlagt ärendet, äfven beviljar inteckningen.
En annan fråga blir den, hvad verkan denna inteckning sedan kan vid konkursen medföra mellan gäldenärens borgenärer, om den verkligen kan medföra prioritets, eller om, i anseende till gäldenärens kända obestånd den beviljade inteckningen ej kan medföra prioritets-rätt.
Och denna pröfning är hädanefter, som hittils, öfverlemnad ät konkurs-domstolen, och är en helt annan sak än att bevilja sjelfva inteckningen, hvilken, under sådana förhållanden som jag nyss anfört, alltid måste beviljas, men ändock kan vara tvistig i anseende till sin verkan.
Det är således ej riktigt att, som Hr Printzensköld yttrade nyss, säga att här den ena domstolen skulle pröfva den andras beslut; ty konkursdomstolen pröfvar verkan af inteckningen, under det att inteckningsdomstolen har ingenting annat att göra, än att undersöka huruvida alla de reqvisita finnas, som erfordras för att kunna få inteckning i sin egendom.
Jag tror, och Utsk. var enhälligt af den åsigten, hvilken med oss delas af åtskillige jurister, att det är riktigare och mera conseqvent, att samma auktoritet, som börjat att handlägga en inteckning, äfvenledes behandlar densamma till slut, och att denna grundsats äfven bör bestämma detta fall.
Jemte det jag i allo förenar mig med Gr.
Sparre, anhåller jag att få tillägga, att det stadgande, som i § 14 är föreslaget, är sä mycket riktigare som, i fall konkurs Den 5 Juli f. m. 473 skett och koukursdoraaren afgjort inteckningen och denna ej då blir inlöst, så kan det inträffa att den, som gjort konkursen, sedermera hetalar sine kreditorer; och då kan hända alt, emedan inteckningen blifvit fastställd af k or kurs domar en denna fastställelse aldrig inkommer i den rätts prot., hvarunder egendomen lyder.
' Det förhållande, som Hr Printzensköld klagat öfver kunna inträffa genom detta stadgande, kan äfven inträffa enl. den nu gällande inteckningslagen.
Det kan nemi. hända att en egendomsegare, som är bosatt i Norrland, har en egendom i Skåne, att denne vid domstolen i Norrland inlemnade sin konkursansökan, och att under tiden en hans fordringsegare söker inteckning i hans egendom i Skåne, samt får denna sig beviljad af häradsrätten derstädes, hvilken ej känner att egaren är på obestånd i Norrland; och då måste i alla fall konkursdomaren pröfva inleckningsgiltighet och verkan.
Jag tror det således i alla händelser vara rättast, att sjelfva inteckningen pröfvas vid den rätt hvarunder egendomen lyder, och att konkursdomaren sedermera pröfvar inteckningens verkan.
Gr Sparre har börjat med att uppläsa de motiver, som LagUtsk. anfört för ifrågavaride förslag; men deni hade äfven jag läst, så att uppläsningen deraf torde hafva varit öfverflödig.
Hr Grin har fästat sig vid den omständigheten, alt inteckningsdomstolen vid detta tillfälle ej skulle handla annorlunda än såsom en notorialauktoritet, den der egde att tillse, det alla åtkomslhandlingarne till egendomen voro af beskaffenhet att kunna antagas, med ett ord, att alla formaliteter voro så fullständigt iakttagna, att något hinder för inteckningens beviljande ej eger rum.
Jag vet allt för väl, att man kan så betrakta saken, och jag vet äfvenväl att, om alla formaliteter äro iakttagna, så kunna svårligen de fall inträffa, då inteckningen ej skulle blifva beviljad; men det uppstår likväl ett förhållande, då den ej får beviljas, samt då den beviljad ej medför någon verkan, och detta fall är — när gäldenärens obestånd allmänt kunnigt är.
Om nu likväl en person, hvars obestånd är allmänt kunnigt i den ort der han häfver sin bostad, jemväl eger en egendom långt aflägsen från denna bostad; så skulle, om den föreslagna § 14 antoges, och följaktligen inteckningsdomaren på den aflägsna orten skulle pröfva ansökan om den gjorda inteckningen, till hvilken äfven cessionanten gifvit sitt bifall, så skulle denna inteckning kunna beviljas midt under det att konkursen pågår på den ort, der cessionanten bor.
Det är i alla fall ej möjligt, alt en persons obestånd, serdeles då det blifvit kunnigt genom en cessionsansökning, kan vara obekant för en domare; han må bo huru aflägset som helst från gäldenärens bostad.
Det ligger således i sakens natur, att när domaren får kännedom om gäldenärens obestånd, så förklarar han inteckningsansökningen ej vidare tillhöra sin pröfning utan att den bör hänskjutas till konkursdomstolen, hvilken då kommer i den ställning som 17 kap. H.Bm omtalar 474 Den 5 Juli f. m. nemi. att förklara huruvida inteckningen må kunna beviljas eller ej, i anseende till de omständigheter, som kunna vara för handen.
Att skilja dessa båda åtgärder åt, hafva föreg:de lagstiftare ansett oriktigt, emedan enhet i lagskipningen är ett af de vigtigaste syftemål, som man bör hafva för ögonen; men nu vill man likväl upphäfva denna enhet.
Lagerbjelke har väl anfört några fall, som skulle inträffa äfven under nu gällande konkurslag, och då konkursmannen skulle blifva nödsakad pröfva verkan af en redan beviljad inteckning; men om så är förhållandet, så är det dock ett undantagsfall, hvilket i min tanke ej bör föranleda till förändring af hela lagen; ty undantaget bör väl ej blifva regel, och regeln undantag.
Det fall, som Gr:n anfört, kan således ej tala för den vigtiga lagförändring, som ötsk. tillstyrkt.
Och då erfarenheten ingalunda vitsordar förändringen vara af behofvet påkallad, samt då hvar och en erkänner, att alla lagförändringar, som ej äro af behofvet påkallade, ej heller böra ega rum; så anser jag att förslaget ej bör bifallas, utan tillstyrker derföre afslag å detsamma.
Om förändringen är af behofvet påkallad eller icke, derom lära väl meningarne vara delade.
Hr Printsensköld säger nej, vi säga jo; och det beror på hvem som har rätt i sitt påstående.
Att fordna lagstiftare hafva stadgat på ett sätt, och att nn ett annat är föreslaget; det lärer vara hvad som inträffar alla dagar, då man finner en gammal lag behöfva förändras.
Utan alt för öfrigt i någon mån vil ja dela deras åsigter, som önska ständiga förändringar i lagstiftningen (och jag tror det vara kändt, att jag icke delar dem), så anser jag likväl att, om förändrade tidsförhållanden fordra — ovilkorligen fordra — förändringar, så böra de ock ske.
Det är en sådan af erfarenheten, i min tanke, nödvändig funnen förändring, som Utsk. här föreslagit; och jag har derföre ansett mig böra tillstyrka densamma.
Hr Printzensköld har talat om, att enheten inom lagskipningen torde bibehållas; men jag fattar ej rätt den värde talarens mening med detta ord.
Enhet i lagstiftning tycker jag det vara att Utsk. säger: ”Varder gäldenärs egendom, sedan inteckning deri sökt blifvit, till konkurs afträdd; pröfve ock rätten ansökningen”.
Det kallar jag identitet, alt det är samma rätt, som pröfvar samma mål, eller båda de sakerna, hvaremot det icke är enhet, att olika domstolar pröfva till samma mål hörande frågor.
Det är således å ena sidan till åstadkommande af enhet, och å den andra till fyllande af en befunnen väsendtlig brist, som Utsk. föreslagit detta stadgande.
Bristen, (som Gr.
Lagerbjelke redan anfört, består nemi. deruti, att det kan inträffa att en inteckningsansökan blifvit i en domstols prot. intagen, utan att fastställelsen deraf någonsin i samma domstols prot. förekommer; Den 5 Juli f. m.
475 emedan enligt nuvartde stadgande det är en annan domstol, sorn skall pröfva om fastställelsen bör ske eller ej.
Detta är en brist i författningen, som skadar krediten och bör ersättas.
Jag måste beklaga om jag uttryckt mig så otydligt, att Gr.
Sparre icke icke fatlat hvad jag förstår med enhet i lagstiftning.
Dermed menar jag, i motsats mot llr Gr:ns åsigt, att en och samma domstol skall pröfva alla lill en och samma sak hörande frågor.
Man mäste väl medgifva, att, dä en gäldenär gjort cession, och till rätten nyss förut blifvit ingifven en inteckningsansökan, som involverar på öfrige kreditorers rätt; så bör väl denna ansökan äfven ega sammanhang med konkursen.
Men nu vill man likväl skilja dessa båda saker åt, i det man öfverlemnar den formella granskningen af sjelfva skuldsedelns beskaffenhet äfvensom åtkomsthandlingarne åt iuteckningsdomstolen, samt sedermera öfverlemnar åt konkursdomaren, att pröfva hvad verkan som denna inteckning kan medföra.
Ar detta ej att splittra lagstiftningen så vet jag sannerligen ej hvad som kan kallas splittring af densamma.
Man har här sagt, att det till och med är möjligt, att fastställelsen af inteckningen ej blifver känd på den ort, der inteckningen skulle bifallits; men det är i min tanke en ren omöjlighet, ty först och främst är sjelfva ansökningen ingifven till intecknings-domaren, och för det andra så skall, sedan konkursansökan är inlemnad och derest ej öfverenskommelse kan träffas, gäldenärens egendom å konkursauktion eller på annat sätt försäljas af borgenärerne, hvaribland den ifrågavar:de är en.
Och då vet den sednare nogsamt, om inteckningen blifvit af konkursdomaren fastställd, eller om han fått sin dividend för den summa, hvarom inteckning blifvit begärd.
Utfärdar inteckningsdomaren ett gravationsbevis, så står i hans inteckningsprot. sjelfva ansökningen; och ingenting kan hindra att sjelfva inteckningens verkan varder af konkursdomaren pröfvad.
Det är sålunda just för att bibehålla enheten i lagskipningen, i st. f. att såsom LagUtsk. vilja splittra densamma, som jag tillstyrker afslag å denna punkt.
Jag vill med ett exempel visa förhållandet.
Här i Stockholm har en inteckning blifvit sökt vid ett tillfälle, då det var tvifvelaktigt, huruvida gäldenären var i konkurstillstånd eller ej; men innan målet hann att pröfvas, gjorde gäldenären konkurs, och då öfverlemnades naturligtvis åt konkursdomaren att pröfva hvad verkan inteckningen skulle ega, och dermed måste borgenären låta sig nöja, så vida han ej i högre rätt fick ändring.
Om nu deremot detta lagförslag varit gällande, så hade inteckningsdomaren skolat pröfva inteckningen, och konkursdomaren redan hafva sagt, att den inteckningen ej dugde till någonting, emedan, fastän alla handlingar, såsom rigtiga, väl berättigade i öfrigt till inteckning, domaren likväl ej varit berättigade att den lemna, åren 476
Den 5 Juli f. m. 17 kap. H.B:n förbjuder beviljande af inteckning, då gäldenärs obestånd allmänt kunnigt är.
Att dessutom detta lagförslags antagande skulle leda till mångfaldiga tvister, faller sig klart, ty om en fordringsegare i en aflägsen landsort får sig en inteckning beviljad, så lärer han ej underlåta, alt just på grund deraf fullfölja, så vidt möjligt är, sitt påstående att få åtnjuta sin rätt; och sålunda skulle en mängd konkurstvister föranledas.
Ofverlemnas åter saken till konkursdomaren helt och hållet, och denne ptöfvar saken; så lärer väl borgenären se sig om, innan han söker alt fullfölja en tvist, för att bevisa det gäldenärens obestånd ej var kunnigt, då inteckningen söktes.
Jag tror således, att stadgandet härom, sådant det befinnes i 1818 års konkurslag, är tydligt och riktigt; hvarföre jag fortfarande tillstyrker afslag å den föreslagna § 14.
Det exempel som Hr Printzensköld anfört, betyder i min tanke ingenting.
Hr Printzensköld har till och med sjelf tilliutetgjort verkan deraf, genom alt anföra hurusom, i fall den föreslagna § 14 varit lag, inteckning först af den ena domstolen skulle blifvit beviljad, och sedermera af en annan till sin verkan pröfvad.
Så skulle det komma att förhålla sig, och det vore ganska rigtigt.
En domstol har att meddela inteckningen, och bedömer följaktligen blott lagligheten af detta formella.
En annan domstol har alt bestämma, hvad verkan inteckningen skall hafva, om den kan verka till prioritet eller ej.
Det är ju alldeles i sin ordning, och jag kan ej inse någon splittring derigenom uppkomma i lagskipningen.
Att den ena domstolen pröfvar verkan af en åtgärd, som en annan domstol beslutat, det är ju hvad som dagligen inträffar; så alt deruti kan jag ej finna någon anledn. alt motsätta sig förslaget, hvilket, som jag tror mig hafva bevisat, leder till ordning och identitet i likartade förhållanden.
Att denna § skulle föranleda att tvisterna ökade sig, är otänkbart; ty den som först gjort påstående om inteckning, han fortsätter allt sitt påstående ändå, derom kan man vara förvissad.
Hr Printzensköld lärer i alla fall ej kunna neka, alt äfven efter nu gällande lag tvenne olika domstolar kommer att behandla målet.
Skillnaden — och i min tanke förbättringen — ligger deruti, att enligt förslaget den ena domstolen skulle behandla det formela af saken från början och till slut, samt den andra domstolen blott behandla det reela; i st. f. att nu den ena domstolen behandlar blott en del af det formela, och fulländandet deraf ofverlemnas åt den andra domstolen, der tillika verkan deraf pröfvas.
Detta synes mig så klart och lättfattligt, att jag måste för min del vidhålla mitt yrkande, och anhåller om bifall till förslaget.
Jag är ej nog lycklig, att hafva kunnat rätt uppfatta den bevisning, som Gr.
Sparre framställt för §:s Den 5 Juli f. m. 477 rimlighet; men jag vill till den ädle Gr:n sjelf hemställa, i hvilket förhållande § 14 häri förslaget står till § 16? § 14, sorn du är under öfverläggning, säger allena att konkursdomstolen skall pröfva hvad verkan inteckning ega må; men § 16 säger: ”Inteckning, som beviljad varder, gälle för borgenär med förmånsrätt, som i kap. 17 H.B:n skiljs, ifrån den dag i staden, och det ting, å landet, då han inteckningen inför rätten sökte.
Skall nu konkursdomaren upphäfva verkan af § 16 och förklara att inteckningen gäller ej, ehuru den blifvit lagenligt beviljad af inteckningsdomaren?
Denna motsägelse finnes ej i ISIS års konkurslag; emedan man der stadgade, ali, när gäldénären råkat i konkurstillstånd, skulle konkursdomaren pröfva huruvida inteckningen skall kunna få den förmånsrätt hvarom § 16 talar.
Del faller sig således klart alt, om detta förslag oförändradt anloges, så skulle konkursdomaren antingen finna sig förhindrad från alt pröfva inteckningens verkan (såvida han vill tillämpa § 16), eller ock skall han pröfva inteckningens verkan i enlighet med § 14.
Dessa håda motsatta sladganden sälla sålunda domstolen i en ganska tveksam förlägenhet, huru han skall förfara.
Det der begäret att söka konseqvent fullfölja lagstiftningen, ehuru man eger den som är ganska brukbar, kan jag för min del ej linna vara så serdeles nyttigt på något vis; hvarföre jag tillstyrker att § 14 må utgå ur förslaget, och § 16 qvarstå i sin fulla kraft, ty då är det konkursdomaren som beviljar inteckningen, i fall laga skäl dertill åro förhanden, och då inträffar hvad lagen säger, att den skall utgå med den förmånsrätt, som inteckningen gifver.
Då man söker att stifta lagarne konseqvent, bör man tillse, att man icke sätter 2:ne §§ i uppenbar motsägelse mot hvarandra.