Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nyare granskare hafva påstått, att ”Guds Verk och Hvila” är blott en fri öfversättning efter Areboes danska Hexaëmeron, som åter är en dylik efter la Sepmaine premiere 71 af Du Bartas, hvars eget verk är en dylik efter ett Hexaëmeron af Greken Pisides.
Dermed vore föga förloradt.
Värre är, att de utsträckt samma påstående äfven till den nyssnämnda Hymnen.
Här förhåller sig dock så, att uppfinningens och första uppränningens heder ej kan frånkännas Arreboe; men att
Spegels bearbetning är en fullständig omarbetning, som oändligt öfverträffar det danska utkastet.
Tyvärr! detsamma kan icke sägas om den öfriga massan; ehuru den i sjelfva verket synes vara, mindre en fri öfversättning, än en fri omskrifning, med otaliga egna tillägg; ja! han tycks fastmer hafva begagnat en holländsk efterbildning (af Heyns), än den danska.
Denna vers-foliant är af vigt för enhvar, som historiskt studerar vårt modersmål och sysselsätter sig med ordboks-anteckningar; äfvenså gifver den i sammandrag ett inbegrepp, en öfversigt af den tidens naturkunskap72.
Men för dem, som läsa den blott ur ästhetisk synpunkt eller för att söka poesi, är den knappt möjlig att genomtråka.
Visserligen påträffar man (särdeles i hvarje ”Dags” början) understundom anropanden och skildringar, der den descriptiva didaktiken – eljest öfverallt jordkrypande – gripes af en högre skaldelyftning, en eldigare lifsflägt.
Men dessa hämmas och qväfvas öfverallt af två besynnerliga olycks-infall: det ena, att, med förtrolig kännedom af alla de bästa mönster, som vid sjuttonde århundradets slut voro att tillgå, likafullt välja ett af de sämsta; det andra, att affatta det långa verket i alltigenom qvinligt rimmade alexandriner.
Verserna, äfven dessutom nog entonigt och tungt gjorda, bekomma härigenom en så omotståndligt söfvande egenskap, att man ej begriper, huru
Spegel sjelf kunde hålla sig vaken och fortsätta.
Också tyckes han efter afslutandet, vid en återblick på sina dagsverken, hafva deraf rönt något intryck; emedan han i sitt företal yttrar: ”mig är vederfaret det som sägs om Jul. C.
Scaligero, att jag intet allenast hafver sufvit sött, utan snarkat på Parnassen”.
– I sina bägge andra hufvud-verk, om det tillslutna och det återvunna Paradiset, låter han de qvinliga rimmen omvexla med manliga.
Detta är ett företräde: men torde ock vara det enda.
Deremot lider han i dessa arbeten på den jemnförelse med Milton, hvartill man der ovillkorligt föranledes.
I sitt rim-sätt tillåter han sig föröfrigt mången vårdslöshet: och hans behandling af språket, för hvars dyrd, renhållning och uppodling han i det oftanämnda företalet kraftigt ifrar (med klagan öfver sina landsmän och hänvisning på utländske Lärdes föredöme), har i allmänhet större förtjenst af den prosaiska dictionen, än af den poetiska.
Skadan, att han ej öfverlemnade sig endast åt ren lyrisk diktning, bevisa ej blott hans förträffliga Psalmer, – med hvilka (af samtida) blott Arrhenii täfla; ditåt synes äfven ett och annat af hans smärre verldsliga qväden häntyda.
Bestämdare kunna vi ej dömma, emedan han – enligt sin egen berättelse – låtit de flesta af dessa förkomma; hvartill han uppgifver den orsak, att han ”höll dem i nesligt värde”.
Hans Hymn, eller Åkallan till Gud, är egentligen sjelf en psalmisk lofsång.
Troligtvis är den just derföre så lyckad.
I sanning: hvad skulle en sådan än i dag qväda, som förmådde höja sig öfver detta:
Herre, du mäktige Gud! hela verldenes Skapare store!
Om jag snäller i vett, samt vitter i tungone vore,
Skulle din eviga makt af mig så vida berömmas,
Att dina dråpliga verk ej skulle på jordene glömmas.
Evig och obegripelig är din varelse rena,
Och dina tankars djup förslår din vishet allena!
Herrlighet är din drägt, och ljus dina dagliga kläder:
När du nådiger äst, allting sig fröjdar och gläder;
Din välsignelse kring hela verlden strömmar och flyter,
Och din dyrbara skatt rätt aldrig minskas och tryter;
Din barmhertighet är hvar morgon ny, och besöker
Jorden och hafvet, att allt sig ljufligt ymnar och öker . . .
Ändalös är din kraft: ty klipporna remna och buga,
Jorden skångrar73 och räds, om Du vill vredliga truga;
Kungarne tigga din nåd, när du vill straffa och hota,
Englarne skyla sin helgd, ja helgon falla till fota;
Solen svartnar i moln, när som ditt ljungande lyser
Stjernors glimmande här af darrande räddhåga ryser;
Himmelen häpnar och flyr, ja himlastoderna skälfva,
Skyarna skifta sin hy och sig förblandade hvälfva;
Helvetet hisnar, och allt hvad der bland andarna fängslas,
Gräslige resar och troll djupt under vattnena ängslas!
Kraftiga äro din’ ord; ditt namn är högst öfver allas;
Stor uti råd och mäktig i dåd Du, Herre, må kallas:
Ty huru verkar du?
Hvar kan slik Mästare finnas?
Makalös är din konst; dina under kan jag ej minnas.
Upphöjt har du din stol öfver alla himlarnas höjder,
Och klädt all’ dina rum med allsom skönaste slöjder!
Månne man en så klar demant på jordene finner,
Som en strimma der ur den sköna solene rinner?
Stjernorna du så nätt uti ordning ställer och sätter,
Att ej perlor och guld bebräma kläderna bätter.
Nordan sträcker du ut på intet, och höjderna hänga
Uppå ett ord, och jordenes ymn 74 sig i luftena svänga;
Vattnet samkas ihop uti molnen såsom i läglar,
Skyarna remna dock ej, men stå som silfver i däglar;
Hafvet reser sig upp, och vågorna pläga sig häfva,
Att de djerfliga syn’s mot sjelfva stjernorna sträfva,
Dock töra de likväl ej öfver jordene flyta,
Eller ett endaste fjät utom sitt råmäre bryta;
Källornas ådror ha gång igenom hårdaste jorden,
Och hela marken hon är en djurgård dejelig vorden!
Ljufligit är tillse, huru djuren och fåglarna spisa,
Huru de gamle sin art och seder åt ungarna visa:
Örnen i luftene far och koxar i solenes änne,
Frestar ock ungarna små, om de hafva dylika nänne75;
Kajan hoppar å land, men svanen simmer och seglar,
Ankan plaskar ikring och sig uti bäckarna speglar;
Orpheus harpan då slår, när vågen hvilar och lättjas,
Phoebus saliga ler, när fisken spelar och kättjas.
Herre! utöfver allt ville Du dig låta behaga,
För kreaturens tarf en lustgård ståtelig laga!
Sådana gåfvor och gods, som himmel och jord månde bära;
Gömmer du ej för Dig, men vill åt oss dem förära;
Derföre, Helige Gud! vid dessa din’ gerningar alla
Hisnar mitt förstånd, mina tankar digna och falla!
Du togst arbetet an, som var slik mästare värdigt;
Du fullbordade väl och gjorde’t snarliga färdigt:
Skulle man om slik’ verk tillbörliga dikta och sjunga,
Sannerlig höfdes då en Engels heliga tunga!
Detta är vår Spegel i sin glans; och visar, huru orätt han gjort sig sjelf, när han i sitt företal försäkrar, att han icke ansåg sig begåfvad till Poet; och att han fördenskull öfvat sig i språk och rimkonst endast för att framgifva ”ett christligt verk, hvilket hos dem, som gerna något läsa, kunde uppväcka en tacksamhet för Guds ogerningar, en förundran öfver hans makt, en kärlek till hans godhet”.
Han synes blifvit förd ifrån den egentliga skaldebanan, dels genom sin egen höga tanke om hvad till en sannskyldig Poet hörde, dels genom sitt stränga begrepp om hvad honom såsom en Själaherde ålåg.
Det sednare dref honom att försmå Diktens fria utöfning och yrke, för det gagn, som han trodde sig befrämja genom långa versificerade predikningar.
Tvifvelsutan låg ungefär samma åsigt af Lärodiktning, som yttrar sig i Wallins ”Uppfostrare”, bakom den så skönt uttryckta föreställningen om Poesiens förhållande till Visheten.
Han bekänner t. ex. att han väl ”haft mycken rättelse” af de reglor, som Homerus och Virgilius, Horatius och Macrobius, Scaliger och Vossius m. fl. föreskrifvit: men funnit skäligt afvika ”från denna som Tassus och Castelvetro gifvit hafva, att man uti Poesien bör intet söka eller förhandla annat, än det som kan fröjda och förlusta läsaren”.
Han har deremot, ”liksom alle rättsinnige, städse bifallit Horatii mening Omne tulit punctum etc.; dock utan att slå i vädret den förevitelsen, hvilken Petrarcha hafver gifvit en lärd Poet i Italien, sägandes, att han obetänkt hade förtungat de späda Musas eller Pierides med de tolf lagsens taflor”.
Det sista gjorde han ändock sjelf, tyvärr, alltförmycket; ehuru med mellanstånd, som låta skönja, att motsatsen stod i hans makt.
Ty jemväl en lättare ton, en ton till och med af fransysk artighet, kunde han stundom anslå.
Såsom t. ex. i denna stroph af den äfvenledes framför Guds Verk och Hvila ställda dedicationen ”till Sveriges Fruntimmer”:
Kunde jag demanter skrifva,
Och hvart ord en perla blifva;
Vore slikt ändå ej värdt,
Att J skolen det berömma:
Ty, hvad eder täckes drömma,
Öfvergår, hvad jag har lärt.
Hvad Spegel föröfrigt var, såsom Lärd, såsom Prest, såsom Medborgare, hör ej hit att omtala.
Blott ett: ingen har tagit ett större steg, än denne Biskop, till Svenska Allmogens upplysning.
Han införde, och utverkade lag på, den allmänna läsning i bok, hvilken denna allmoge har att tacka för den större och mera jemndelade själsodling, hvaraf den länge förmånligt varit utmärkt.
Slutet af hans lefnad blef dystert, och gaf honom rikligt ämne för hans sista vittra arbete: en satirisk ”beskrifning om den namnkunnige Riddarens Herr Högmod
Nedfalls märkeliga bedrifter, bland hafsens brusande vågor och sina egna susande tankar”.
I sitt politiska tänkesätt tillhörde han, liksom Stenbock, Wachtmeister, Tessin, med lif och själ de ”Konungske”.
Icke blind för de olyckor, dem enväldets storsinnade oförstånd hade bragt öfver landet, insåg han dock ej, huru de skulle afhjelpas genom det småsinnade oförstånd, hvarmed mångväldet började uppsticka sitt hufvud.
Enighet, trohet, oegennytta, hjeltemod voro ännu, enligt hans åsigt, utvägar till ärofull räddning; och framför hvarje annan räddning borde man föredraga – en ärofull undergång.
De motsatta krafter, som på riksdagen 1714 gjorde sig gällande, grämde honom till döds.
Han lemnade riksdagen plötsligt, begaf sig till Upsala, och afled.
Han öfverlefde dock ej fullt det Gustavo-Carolinska Sverige.
Det qvarstod, vid hans död, i Carl XII:s person; men följde honom, snart derefter, i grafven.
Lucidor och Runius.
Mellan dessa bägge män, af hvilka den förre var samtidig med Columbus och den sednare med Spegel, är visserligen en skillnad i skaldegåfvornas mått; men en stor frändskap i deras art och sättet att dem begagna.
De äro så till vida hvarandra lika, att de röja anlag til något bättre och högre, än de blefvo; att de lefde för ögonblicket med oinskränkt lättsinnighet, helst med glaset i hand eller kannan på bordet, – ströende omkring sig, dagligen, stundligen, rimgods, vers-ramsor korta eller långa, beställda eller obeställda, liksom göpentals ur outtömliga säckar; att de dervid foro fram på utländska språk, gamla och nya, med lika skenande fart, som på det svenska; att de föga bekymrade sig hvad de skrefvo och allraminst huru de skrefvo, emedan stundens lust – eller stundens betalning – var det mål, bakom hvilket de sällan tänkte sig ett annat; att de voro ett slags cyniska philosopher, som midt i samhällslifvet bibehöllo ett obesväradt natur-tillstånd; att de, i några af sina qväden, slagit an, om icke Bellmanska, dock Bellmans-artade toner; att de dogo i sin ålders blomma, sedan de genom offer till de Christnas Gud sökt afböta sina täta offer till Bacchus och Venus; slutligen, att de, fastän sålunda gående en egen författar-väg, som icke var den bästa, dock snarare kunna räknas till den Stjernhjelmska skolan, än till någon annan.
Till de dygdesamma, städade, i skaldskap som i lefnadssätt välbetänkta Columbus och Lagerlöf, de grefliga Gyllenborgarne, den (i ordets hela sanna mening) vördige öfverpresten Spegel, kan ej uppställas en mer afstickande motsats, än detta versmakar-par; som, med all sin lättfärdighet och slurfvighet, vann ett rykte vida öfverglänsande
deras.
– Jemnför man åter de ifrågavarande männen sins emellan: då är tvifvelsutan Lucidor till den grad öfverlägsen i genialitet och energi, så auctorlig som personlig, så af vittra som af ovittra utsväfningar, samt ändteligen af ruelse och samvetsqval, att Runius deremot, i alltsammans, förekommer såsom blott en mattad och beskedliggjord efterklang.
I deras ställning till granskande läsare är föröfrigt den skillnad, att på sådana tänkte Lucidor aldrig, och att Runius väl emellanåt knotade öfver dem, men skref lika derpå löst ändå.
Lucidor.
På dylika poeter tänkte Spegel, när han anmärkte i sitt berömda företal: ”Månge hafva fuller den inbillningen, att Poesien hafver trefnad när hon är rotad i vinträdet, och att poeter skrifva bäst med den saften som flyter utaf drufvorna; ja, Horatius säger:
Nulla valere diu, nec vivere carmina possunt,
Quæ scribuntur aquæ potoribus ..
”Men”, – tillfogar han, – ”om det gälla skall, så är intet uti hela min skrift som kan vara behageligt: ty sjelfva Sanningen är mitt vittne, att jag ingen vers hafver skrifvit
. . . dum furit Lyæus,
Dum regnat rosa, dum madent capilli”.
På raka vederspelet af den fromme biskopens försäkran kunde Lasse Johansson76 åberopa Sanningens vittsord: ty under sin fruktsammaste tid skref denne näppligen en rad såsom nykter.
Det nu anförda namnet var hans prosaiska.
I sin poetiska rol utbytte han det mot åtskilliga andra, – såsom Clarimond den Semper-Lustige, Laurinus den Sorgbundne, med flera; men oftast mot det, hvarunder han derför blifvit allmännast frejdad:
Lucidor, med tillägget den Olycklige.
Den sista benämningen bär han ej utan stora skäl; skäl, som i någon måtto göra hans vilda lefnad ursäktlig.
Han var ej alltid sådan, som han blef.
Det ser ut, som hade han mer af förtviflan, än af ursprunglig böjelse, kastats in i sitt stormiga rucklare-lif; och massan af hans verser, så chaotisk den är, låter dock bestämdt urskönja två – om icke tre – genomgångna förvandlingar,
Han gällde för oäkta son af en Amiral Lars Strusshjelm, som hade tjenat sig upp från båtsman och var gift, men dog (1651) såsom – inom sitt äktenskap – barnlös.
Han säges ock hafva stundom sjelf kallat sig, eller blifvit kallad (till och med i tryckta skrifter) Strusshjelm.
Enligt en nyare gissning77, – hvars anledning skall nämnas längre fram, – lefde hans moder ännu 1668 i en ingalunda föraktad belägenhet, såsom gift med en man af något anseende, hvilken troligtvis hette ”Johan” och föreställde Lucidors fader, under det att ynglingens förnamn ändock var den rätte faderns bibehållna.
Åtskilliga orsaker göra troligt, att det vanligen angifna födelseåret (1650) icke är det sanna; men äfvenså, att han svårligen kunnat vara född före 1645 eller 1646.
I båda fallen var Amiralen, som hade blifvit båtsman redan år 1600, således en man, som blef hans fader, ej af någon ungdoms-villa, utan af en vid de sextio eller sjuttio åren stadgad öfvertygelse, att sådant ”gick an”; och denna omständighet är icke ovigtig.
Det vissa är, att en annan Amiral, nämligen den ryktbare Riks-Amiralen och Riks-Fältmarskalken Grefve C. G.
Wrangel, höll gossen till studier och under hans första ungdom ”påkostade honom mycket”.
Förmodligen hade Wrangel varit den bortgångne Strusshjelms kamrat eller gynnare; och det var dessutom i ett så mäcenatiskt tidehvarf en ganska vanlig sed, att fattiga, men snillrika gossar och ynglingar vid sina studier understöddes af förnäma herrar.
Icke dessmindre ådrog det, hos några, Wrangel sjelf misstankar för ett lönligt faderskap.
Voro de grundade, så upplefde hans fadershjerta deraf en ringa glädje.
Såsom student kom ynglingen till Vestergötland, och förälskade sig der i en fröken, som ock besvarade hans låga.
Hennes verkliga namn var Magdalena Sjöblad, dotter af en Löjtnant vid Vestgöta Infanteri. I Lucidors kärleks-qväden heter hon än Margaris78, än Castalinna, än Iris o. s. v.
Det var tvifvelsutan hans sällaste tid, när han till henne qvad:
Ditt sol-stråland’ ögonpar
Tänder elden, som jag har,
Och har gjort mig snart till aska;
Sedan sorg min lyckas lopp,
Samt min kropp
Vill med tidig död förraska,
Utan hopp.
Dina kinders rosenfärg
Torkar ut min blod och märg:
Dina läppars skönhet skiner,
Som corall och purpur ler;
Ja, hvad mer,
Som de rödaste rubiner
Färgen ger.
Då skall jag, med sorglig fröjd,
Dock i grafven bli förnöjd,
Att jag har för din skull lidit,
Margaris! min själs behag!
Andra Jag!
Och intill min dödsstund qvidit
Natt och dag.
Följande täcka visa, i hvars början den sista tanken upprepas, tillhör ock denna tidrymd:
Iris, allrabästa vän!
Ack! när ser jag dig igen,
Och får med dig tala?
När upprinner dock den dag,
Att min själ, mitt andra Jag,
Du, mig skall hugsvala?
När sig solen till sitt lopp
Reser utur hafvet opp,
Reser ock min jemmer;
Mer, än hon, den stillastår;
Ty min sorg ej nedergår,
När sig solen gömmer.
När se’n natten öfverhöljt
Molne-kappan, månen, följd
Utaf stjernor, skiner:
Qvälja Morphei drömmar mig,
Att jag, fåfängt glad! ser Dig,
Som allt qval upptiner.
Mången skönhet finnes här,
Som med skäl dyrkvärdig är;
Lell mig ingen kränker:
Ty jag, som solblomman sig
Efter solen vänder, mig
Till dig, min sol! länker.
Segelsten och jernet har
Vexelkärlek, som dem drar,
Att de samnas gerna.
Så drar Du ock hjertat mitt,
Att det rättas efter Ditt:
Min magnet och stjerna!
I en annan visa, diktad under regnväder, heter det, att ”Frigga sjelf icke vill längre vara Skönhetens gudinna, utan har afstått det åt henne; inför hennes fötter nedlägger Astrild sina pilar, Thor sin dunder-kil, Oden sin brynja, Phoebus sina rötter (?); för henne buga sig alla gudar och gudinnor; hon hyllas såsom Frigga af Östan, Vestan, Nord och Söder, – ja, af
Allt, hvad här på jorden ler:
Dock – derför ses Himlen gråta,
Genom detta långa våta,
Som så stadigt rinner ner;
Han är svartsjuk öfver Jorden,
Gråter alltså dag och natt,
Och afundas hårdt, att Norden
Skall besitta sådan skatt”.
Men – i sin förtjusning glömde de båda älskande, att de icke voro gifta.
Följden gaf åt all denna poesi en tragisk utveckling, hvars utkast på prosa heter: ”Kongl.
Maj:ts Bref till Göta Hofrätt angående Studenten Lasse Johanssons Lägersmål med en Adelig Jungfru.
Stockholm d. 11 April 1668”.
Man får der veta, att han blifvit anklagad inför domstol, med yrkan på det stränga straff, som i den tidens lag var stadgadt för ”löskekarlar som lägra adeliga jungfrur”; likväl ock, att både Magdalenas föräldrar och Hofrätten, vid närmare besinning, funnit skäl till mildare åtgärder; de förra hade gjort förbön hos Konungen, och Hofrätten äfvenså.
Utslaget blef, att, alldenstund bemälte Student ändock ej kunde med fog kallas en ”lösker-man”, och emedan det ”förspörjes af hans föräldrar och qvaliteter, att han förmodeligen med tiden lärer kunna sig evertuera”, så ville man, ”så in favorem conjugii, som för hennes föräldrars förbön”, lindra straffet derhän, att, ”sedan han henne bättrat och till hustru tagit, skall han på tvenne års tid förvisas vårt land och rike och dess underliggande provincier; då han sedan kan få den nåden, att komma in i vårt land igen”.
Det afseende, som här fästes äfven på hans ”föräldrar”, är onekligen ett ganska märkligt; – och derpå grundar sig hans nyaste biographs redan omnämnda gissning 79.
Kärande och dömmande hade nu härmed gjort sitt bästa.
För den stackars flickan vanns dock intet annat, än att hennes namn blef genom denna rättegång bekant för efterverlden.
Domen gick ej, eller ock blott till en ganska ringa del, i verkställighet.
Något giftermål blef ej af.
Väl ser det ut, som hade han afseglat till sin landsflykt, eller åtminstone varit i begrepp dertill.
En afskeds-visa, som börjar:
Så måste jag dig, kärsta vän, förlåta?
O hjertans sorg, o qval, när vänner såta
Mot hug och vilja måste skiljas åt!
antyder det temligen bestämdt; särdeles i de trenne sista stropherna:
Farväl, min vän, min själ, mitt lif, min kära!
Min fordom ögnatröst, min lust och ära!
Farväl, mitt hjertas barn och bästa vän!
I fall att
Himlen helsan mig behagar,
Förtröstar jag, att han min resa lagar
Snart hit igen.
Jag sitter nu, beklämd af dröfve-tankar,
Min längtan och mitt hopp för tross och ankar:
Ty Väder-guden blåser strängt emot,
Medömksam af den sorgen som mig sårar;
Och himlen fäller, lika som jag, tårar,
Sjuk af min sot.
Jag skrifver här ditt namn i våta sanden,
I Ekols-vik vid Nereus-salta stranden;
Och, fast det skött80 af vädret måst’ förgå,
Skall det likväl uti ett stadigt minne,
Och i min själ, liksom uti mitt sinne,
Jemt’ hjerta stå.
Icke dessmindre, om han verkligen reste af, befann han sig på hösten samma år (1668) i Stockholm: ty der förherrligade han, i October, en Handelsmans bröllopp med ”Gifte-Ros”, under namn af ”Asthold Skaldkär den Olycklige”.
Gezelius förtäljer, att han vid denna tid ”började i Stockholm med en Skrifvare-syssla, vid hvilken han dock strax ledsnade, obekymrad om sin uppkomst”.
Men landsflykten?
Blef han, med så stor förkortning deraf, eller kanske med full förskoning derifrån, benådad?
Måhända på Wrangels förbön?
Och hvarför uppslogs äktenskaps-förpligtelsen?
Bröts bandet af hennes vankelmod? af hans? eller af hennes föräldrars farhåga för hans oefterrättlighet?
Kanske voro alla dessa orsaker samverkande.
I en visa, som begynner:
Så är ditt hjerta från mig vändt,
Och vill med vilja intet mer mig känna?
klagar han bitterligen, att den Älskade ”mång’ tusen gånger svurit honom en ed”, den han ”trodde skulle evig hållas”; han hade då ”ej tänkt, att olikt stånd, och tid, kunde ändra mångens tankar; dock” – fortfar han – ”tröstas jag derved: du bröt, ej jag, vår ed”.
Han tillägger:
Hvad jag har svurit, det skall stå,
Fast himmel, jord och afgrund skulle blandas,
Och med mig gå
I mörka grafven, i tysthet att blifva;
Fast om din falskhet kedjan kunde rifva,
Den min olycklig’ lycka på din vilja smidt . . .
I ett annat qväde åter, hvars början och thema är:
Låt hvem, som vill, gå
Sin väg till att löpa, –
emedan ”det tager ej lag en tvinga med böner mot eget behag”, förklarar han sig ”gerna se, att jungfrun skämtar, men också att hon låter det bli när intet är tid”; hvartill han, för yttermera visso, fogar:
Låt bli, Phillis, då
Om mig till att tala!
Till hustru dig få,
Jag ej kan förmå:
Ty kattost och fikon,
Ell’ trollbär och krikon,
Ej äro som ett!
Allena dig välja,
Min frihet försälja,
Det vore visst ledt;
Mång’ sorger och pust
Ett äktenskap qvälja,
Med frihets förlust.
Ej fria jag må,
Men fri vill jag vara:
Låt andra fortgå,
Som hustru vill få!
Jag låter dem fara,
Allt uti en skara,
Att resa i frid;
Till rida sig laga
Med kappa och kraga,
Och hornen bredvid:
Jag blifver benöjd
(Fast andra behaga)
Ej njuta den fröjd.
Huru trogen han dessförinnan varit, må vi lemna.
Kanske var det ännu Margaris, som egentligen menades i ”bind-brefvet på Margaretas dag i Juli månad”: men samma bref skönjes äfven användt på en ”Catharinas dag i November”; med den enda olikhet, att verserna:
Se! huru himlen ler, hur skyn gör ljufligt väder,
Hur jorden har lagt af de hvita vinterkläder,
Och drar sin blomster-råck med tusen färge-slag
På sin föryng’da kropp, att fira denna dag –
blifvit förbytta till dessa:
Skyn gråter med sitt regn och mulna dimme-väder.
Iförer sig i sorg och hvita vinterkläder,
Och drar sin blomster-råck, med tusen färgor, af;
För att han ingenting, som Eder värdt var, gaf.
Säkert är, att, om han var oefterrättlig förut, så blef han det från denna tidpunkt fullkomligt.
En ton af likgiltighet, af trots och hån, ingöt sig hädanefter i hans qväden, och öfvergick skyndsamt nog till en skiftning, som bevittnar, huru han numera sökte sin ro hos Bacchus.
Äfven i de ”Bröllopps-skrifter”, som tillika med ”Lyck-Önskningar” och ”Grafskrifter” utgöra största delen af hans såkallade ”Helicons-Blomster”, förråder sig ofta en frestelse, att behandla kärlek och äktenskap med ironi.
Det var denna benägenhet, som redan följande året (1669) ådrog honom en ny rättegång: genom det vidtberyktade, förbjudna, indragna, och således nu sällsynta ”Giljare-qval”81, för hvilket han blef kastad i fängelse.
Det är allsicke mera rått, än flertalet af hans Bröllopps-qväden; det är till och med sedligare, än månget af dessa.
Men brudgum och brud voro här förnäma personer – en Friherre Gyllenstjerna, en greflig Fröken Oxenstjerna; och förmodligen derför granntycktare.
Han anmärkte der, bland annat, såsom det icke minsta af en giljares (friares) qval, att en sådan alltid måste i sitt föremål se och rosa en oförliknelig skönhet; och detta tillät han sig uttrycka, som följer:
All fägrings ros må han väl kunna på sin nagel;
Och kalla hennes hår (om sträft, likt märre-tagel)
Gull-trådar, silkes-lent, och Astrilds vidjor; se’n
Måst’ alla stjernors ljus och gyllne solens sken
Förmörkna, liksom moln, mot hennes ögonstrålar,