Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gårdagen hade varit svår nog, men i dag var han lugnare.
Det kom en nästan mild stämning öfver honom.
Här skulle han taga afsked af sin far, som han nu skulle lämna ensam, och det hade varit så föga förtrolighet dem emellan.
Middagen gick tyst.
Kristian lade märke till, hur man hade valt hans älsklingsrätter, och han såg ned i sin talrik, när han tänkte därpå.
När deserten var slut, höjde lektorn sitt glas: »Skål, min gosse, och välkommen åter!»
Det var något underligt ansträngdt i faderns röst, och det blänkte i hans öga när han tömde glaset.
»Tack», var alt, hvad Kristian kunde säga.
Men när de gingo ut ifrån bordet, lade han armen om fadern med en häftig tryckning.
Man drack kaffe i bersån.
Där var svalt i skuggan under den gamla almen, och cigarrerna höllo undan myggen.
Kristian kände hela tiden, att något borde sägas.
Här och där trängde solstrålarna igenom kaprifoliebladen på den gröna spalieren, lyste bland sandkornen framför dem och bildade runda fläckar på bordet mellan kopparna.
I träden kvittrade finkarna, och en och annan mygga, som vågade sig in i cigarröken, lät sitt pipande ljud tränga till deras öron, när hon surrade bort igen.
Kristian satt nedlutad med armbågarna mot knäna, händerna sammanslutna och cigarren mellan fingrarna.
Den blå röken hvirflade lätt upp öfver hans hufvud.
Han kände faderns hand på sin axel: »Hvad tänker du på?»
»Jag skulle önska, att jag i mycket varit annorlunda mot pappa.»
Lektorn sträckte ut handen och grep Kristians.
Hans röst var ovanligt vek.
»Vi ha gått här som främlingar för hvarandra», sade han.
»Och vi tala derom först nu, när vi skola skiljas.»
»Jag borde ha varit mera meddelsam.»
»Hvad var det, som hindrade dig?»
Kristian reste sig i stolen, ännu med faderns hand i sin.
»Pappa sade sig en gång hafva trott och tänkt det samma som jag.»
»Nåväl?»
»Då voro de nya idéerna nya, och det var så oändligt lätt att hänföras af dem och föra dem ut i verlden.»
»Var det lätt att föra dem ut?
Men om en vidgad erfarenhet kom oss att tänka annorlunda!»
Kristian hade rest sig, medan han talade, och börjat gå fram och tillbaka.
Han talade lågmäldt, rösten höjde sig ej.
Den var entonig och färglös.
Det ryckte vid läpparna, och han blinkade ofta.
»Det veta vi ju.
Det säga vi oss ju alla dagar.
Vi äro ju aldrig säkra på, hur länge en öfvertygelse skall räcka.
Men så sakna vi också hänförelsen.»
Fadern satt tyst.
Elden i hans cigarr hade slocknat.
Det gick som en lång, skärande ton genom hans själ.
Var det derför de unga misströstade om seger i lifvets strid?
Ungdomens drömmar, dess arbete, löften, offervillighet och mod – alt kom tillbaka för hans erinring.
Hur hade det ej fallit sönder i lifvets mångahanda, vissnat och dödt?
Det var som en musik, man hört i en stund, då man var lycklig, som man kommer att höra om igen.
Hvarje ton kännes som ett stygn.
Hvarje melodi går genom ens själ som på hvassa taggar.
I detta ögonblick kände han ett sista tvifvel.
Hvem vet, när erfarenheten kommer och gör kort process med en öfvervunnen ståndpunkt, hvem vet, hur mycket vid det arbetet är ett verk af sanningskärleken och hur mycket af slappheten?
Det fins sanningar, som man låter sofva sig gamla, tills de mista sin makt och synas oss främmande.
Han reste sig upp och drog Kristian sakta till sitt bröst: »Kära min gosse.»
Det var mild, ljum sommarluft, och solen sken in mellan kaprifoliebladen, som klängde på den gröna spalieren.
Det var något som slocknat inom Agnes efter den dagen, Kristian talat med henne.
Hon sökte aldrig ensamheten.
Hon deltog i alt, men blott med halft intresse.
En djup sorgbundenhet hvilade öfver henne, men hon spelade aldrig komedi inför verlden med konstlad uppsluppenhet eller forceradt skämt.
Hon skulle nästan ha ansett det för koketteri.
Agnes kom bort på ett år som lärarinna i ett hus på landet.
Hennes tillbakadragna, kraftiga väsen gaf henne välde öfver de barn, hon hade att uppfostra, och som det hem, hon kom i, ej var sådant, att det lockade till förtrolighet, fick hon den kraft, som kommer af att lefva ensam och att kunna lita på sig själf.
Hon hade aldrig varit af dem, som talat mycket, och när hon fått herravälde öfver sitt yttre, var hon jemn och lugn som alltid.
Det förgångna var öfvervunnet eller lefde sitt tysta lif inom henne.
Och dit lät hon ingen, icke ens mostern, utan ett visst förbehåll blicka in.
Men när hon var ensam med sina tankar, då återfann hon den gamla bilden, klar och tydlig som förr.
Den hade ej bleknat, ej förlorat något, men hon betraktade den som något, hvilket tillhörde en annan verld än hennes, något, som hon ej ens längtade efter att göra till sitt, ej fick längta efter, ej kunde.
Och dock var det henne en fröjd, om också ej en oblandad, att veta, att hvar han gick i verlden, skulle han äga ett minne af henne.
Hon väntade på en bok af hans hand, väntade stundom med oro – ty hon visste ju, hvilken anda der skulle tala – men ock med en glädje, som vid att möta honom igen.
Och som den sista rästen af kärlekens begär att äga en menniska, kunde hon nästan hoppas, att han understundom kände ett lidande, likartadt med hennes.
Men hon trodde det egentligen icke.
Fem år hade gått, när Agnes företog ett besök hos en slägting, läkare vid ett hospital för vansinniga.
Han var en man om sextio år, änkling utan barn och hade städse, från det Agnes var en liten flicka, visat henne mycken välvilja.
Nu brukade hon följa honom och se på, hur han umgicks med de sinnessjuka.
Hon beundrade det lugn, hvarmed han behandlade dem, den säkerhet, hvarmed han förstod att sätta sig in i deras föreställningar, och den rådighet, han visade vid svårare tillfällen.
Och hon fick följa honom öfver alt, till och med till de vildastes celler.
En dag gjorde doktorn sin vanliga rund, och Agnes följde honom.
Han hade gått in i ett af rummen och hon gick i korridoren och väntade, ensam midt ibland dessa slappa figurer med fantastisk klädsel, tofvigt hår och stirrande ögon.
Somliga klädde sig med ytterlig elegans, uppförde sig som gentlemen, man märkte ej något, hvari de skilde sig från andra.
Men såg man så in i deras ögon, mötte man detta slocknade i blicken, däri blott det djuriska lefde kvar, och hon greps af en underlig beklämning.
En karl gick där och räknade stenar, räknade dem oupphörligt med långsamma, giriga fingerrörelser.
Hon hörde, att han var uppe i en million.
En annan sade, att han var kung, och lofvade henne en pension, när han återfått sitt rike.
En kvinna kom fram, lade handen på hennes skuldra, fixerade henne med ett elakt uttryck i blicken och sade med skarp, entonig stämma: »Ser fruntimret på rum?
I det samma kom doktorn, och hon följde honom vidare till de vildas celler.
Gårdagen hade en kvinna förts dit.
Hon hade tvångströja och satt nedhukad på golfvet.
Hennes ansigte var alldeles grått, håret hängde i långa stripor omkring axlar och rygg, kroppen skakades af krampaktiga ryckningar, drägten var söndersliten, och ögonen hade ett lurande och på samma gång skrämdt uttryck.
När Agnes kom inom dörren, lyfte hon sig, så mycket hon förmådde, upp från golfvet, höjde de fjättrade händerna öfver hufvudet och skrek, så att det genljöd i hvalfven: »Mitt barn!
Mitt barn!
Gif mig mitt barn!»
Hon trodde sig ha uppdagat någon likhet.
»Gå ut», sade doktorn kort.
Men ännu där utanför hörde hon, hur kvinnan vältrade sig på golfvet och stötte händerna mot stenväggen: »Mitt barn! mitt barn!
Låt mig få komma ut till mitt barn!
De ha tagit det ifrån mig.
Mitt barn!»
Doktorn kom ut.
Men ända ute på gården hörde de kvinnans skrik, gält och vansinnigt.
De gingo en stund i trädgården.
»Agnes», började doktorn.
»Jag behöfver någon, som hjälper mig med de lättare qvinliga patienterna.
Du är ung, men du önskar ett arbete, där du kan göra godt.
Här är ett fält för dig.»
Det klang inom Agnes.
Så hade det då blifvit något af hennes ungdoms dröm om något att lefva för.
Ett mål i lifvet!
Hon hade tänkt sig det som något så fjärran, något så stort, något så säreget.
Det hade hägrat för henne som skaldens lager, som martyrens krona, som kärlekens hängifvenhet.
Och till henne kom det så hvardagligt och simpelt som arbetets möda under långa år, där den ena dagen ständigt skulle gå som den andra.
Hon tog doktorns hand, och det var öfverenskommet.
Åter hade fem år gått.
Agnes var icke ung längre.
Hon drömde ej mer, men hon arbetade med lust.
Ensam var hon, men ensamheten var icke tryckande.
Nog kommo tankar öfver henne ibland, om hur olika alt kunde ha varit.
Då hände det, att hon satt på sin kammare, omsväfvad som förr af drömmar, men det var sällan, mycket sällan.
Ty hon förstod, att drömmen stal hennes kraft, och det gälde ju att ej komma bort från det verkliga lifvet.
Så var det en gång, hon gick förbi boklådan och fick se i fönstret en samling »Noveller» af Kristian Grane.
Hon köpte boken och hastade hem till sig, skar opp den med brådska och läste igenom den på kvällen.
Det blef nära midnatt, innan hon slutat.
Detta hade det altså blifvit.
Detta hade kommit från honom, som ville blifva filosof, tänkare.
Det var skildringar från vårt dagliga lif här hemma i norden.
Hvad han sett i södern, hade gifvit honom en bakgrund att se taflorna mot.
Det var en mogen mans öfvertygelse som talade, och han hade genomgått mycket.
Man blef ej glad, när man läste, hvad han skrifvit.
Men hvad han sade, väckte till eftertanke och energi.
Där var tendens, om man så vill, men tendens, ej i sentenser, utan lagd i handlingen, så att den kom klart och säkert, utan ord.
Det var tänkaren, som kämpade för friare tankar, renare religion.
Och han hade blifvit skald.
Men ju längre Agnes läste, dess bättre förstod hon, att hon aldrig stått honom så nära som nu.
Under hennes arbetsamma lif hade dogmer och auktoriteter aldrig kommit hennes tanke nära, och när hon granskade sig själf, gick det opp för henne som ett ljus.
Hon hade aldrig vetat det klart, men efter detta var det, hon hade lefvat.
Detta var det, det som han här menade, som lärt henne bära sorgen, så att den ej blef henne öfvermäktig.
Detta var hennes innersta lif.
Det öfriga, skalet, ytan var borta, utan att hon vetat däraf, och nu var hon honom nära, nära som aldrig förr.
Hon hade ej känt sig själf då, när hon trodde sig så stark, därför att hon mäktade offra honom.
Nu såg hon sig omkring i sitt rum, där det var så tyst och öde, hon tänkte på hela sitt lif, det som låg bakom henne, och det som skulle komma.
Det var ej utan gagn, ej värdelöst, men det var ensamt, fattigt och tomt.
Det kunde ju ha varit så mycket mer.
Hon grep med båda händerna om sin panna och tryckte tummarna mot de bultande tinningarna.
Det var som ett gränslöst virrvarr.
Och hvarför?
Hon fann inga tårar.
Men hon visste – ty hon hade hört talas om Grane – att hans far dött under det första året, han var ute, och att han nu lefde kvar i Paris.
Och hon förstod, att hans lif var som hennes, fast hans arbete var det nyas kamp, som ingen hjälpte honom att föra igenom till seger.
Timmarna gledo.
Det hade börjat rägna, tunga droppar föllo mot fönstren och drogo i långa strimmor öfver rutorna.
Hon hade släckt lampan och stirrade ut i natten.
Det var så tyst, att hon måste vända sig om, för att se efter om hon var ensam.
Där var ingen.
Så fälde hon ned gardinen och gick till sängs.
Hon behöfde sömn för morgondagens arbete.
ÅLDERDOMSTYCKE.
Fidèle var verkligen ett underbart djur.
Han var liten och hvithårig med långa, hängande hårtofsar och en svart spets på svansen.
Hans ögon voro små och något ilskna.
Hans fetma tilltog med åren, och han vaggade betänkligt, när han gick.
Men han var dock ett underbart djur.
Det fans ej hans make i verlden, och jag skulle ej velat råda någon att söka öfvertyga änkegrefvinnan Anckargranath om motsatsen.
»Lilla Fidèle, stackars gossen, så, så, så, sof nu så godt», sade gumman, när hon stoppade silkessjaletten om honom, innan hon gick till sängs.
»Pussa matmor.
Så.»
Nåja, grefven var död, och gumman kunde ej gärna påräkna någon annan att pussa, hälst sedan hon tagit af sig löständerna om kvällarna.
När grefven lefde, hade hon ändå haft någon, som såg efter Fidèle.
Grefven kunde gå ut och promenera med honom, så att lilla Fidèle fick frisk luft.
Grefven kunde locka ut honom om kvällarna, så att han ej behöfde vara orolig om nätterna.
Men nu var han död och borta.
»Stackars Fidèle», suckade hennes nåd och tufsade om med hans långa pels, »stackars Fidèle, nu har du ingen, som ser till dig, ingen mer än gamla matmor, som inte orkar gå ut med dig.
Och man kan då inte begära, att du skall gå ut med pigorna, du sötnos.»
Och så gaf hon
Fidèle ännu en liten kyss och satte på sig nattmössan för att gå till sängs.
Fidèle makade sig till rätta i länstolen, lät höra ett sakta morrande af belåtenhet och insomnade.
Men änkegrefvinnan låg länge vaken och tänkte på, hur det skulle gå med Fidèle, när hon var död.
Änkegrefvinnan stod nästan ensam i verlden.
Den gamla ätten var nära att sina ut, dess ära på. väg att förblekna.
Den siste, som bar det stolta namnet, var en ung aflägsen slägting till grefvinnan.
Det var han, som skulle uppehålla ättens anseende, det var han, som skulle häfda det gamla namnets glans och i ett oromantiskt tidehvarf spela rolen af en svensk ädling, en värdig ättelägg af store fäder.
Hennes nåd beundrade honom därför djupt och sade till sig själf och till Fidèle, att han hade en mission att uppfylla.
Ätteläggen af store fäder var emellertid extra ordinarie i verken i Stockholm, sedan han lyckligen undgått den för en ättelägg högst chikanösa risken att blifva kuggad i kansliexamen.
På sin mission hade han dock ej kommit längre, än att han blifvit hög broder i vissa hemliga klubbar med okändt syfte, samt att han på en ovanligt kort tid lyckats befria sig från den för en ädling ovigtiga bördan af något så borgerligt som en liten nätt förmögenhet.
Som emellertid hans vördade tants förmögenhet ej var ringa, uppvaktade han henne en gång i veckan, hvarvid han regelmessigt bjöds till middag dagen därpå med tillägget: »det blir bara de vanliga», d. v. s. två gamla fröknar, en artist, som hade matdagar i huset, och Fidèle.
När unga grefven kom på förmiddagsvisit, frågade han alltid först, om grefvinnan tog emot.
Därpå gick han långsamt genom rummen – hög, nyborstad, svart hatt i handen – in i kabinettet, gjorde en utsökt bugning och förde grefvinnans magra hand till sina läppar.
Han påstod alltid för sina kamrater, att han kysste sig själf på tummen, men det aktade han sig nog för i verkligheten.
Därpå frågade han:
»Hur befinner sig min nådiga tant i dag?»
Och när han fått svar på det, sporde han efter Fidèle.
Då vecklades Fidèle fram ur sin stora ostindiska silkesnäsduk.
»Åh, han är sig så lik, det söta djuret.
Se på honom.
Är han icke vacker?»
Nevön, som han kallades för att slippa besväret af en långsöktare titel, satte på sig sin binokel och påstod, att han var förtjusande.
»Och så klok han är se’n», fortfor gumman och lyfte upp skatten i knät.
»Tänk dig, bara jag tar fram nycklarna till sockerskrinet, lyfter han opp hufvudet och viftar på svansen.
Ty han orkar inte springa ner nu längre.
Han är gammal, ser du, som jag ...»
»Det skulle man ej tro om tant åtminstone», afbröt den väluppfostrade ynglingen.
»Åh, säg mig inte det», sade grefvinnan och skakade på korkskrufvarna vid tinningarna, »säg mig inte det.
Men du är som din salig far, öfversten, un cavalier complet, hofman ända i fingerspetsarna.
Jag mins så väl», fortfor gumman och glömde för ett ögonblick Fidèle, »han hade en likör som hette parfait d’amour.
Så ofta jag var i hans hus, kom han alltid vid kaffet med sin graciösa bugning och sade: »Behagar inte min nådiga en parfait d’amour?»
Ja det var en ovanlig människa.
Du kan vara stolt af att brås på honom.»
Extraordinarien tog på sig en allvarlig uppsyn, böjde långsamt på hufvudet och försökte se stolt ut.
Så stannade han ännu en stund, men innan han gick, frågade han så där en passant, om han ej kunde få motionera Fidèle en stund alt ibland.
»Alfred», sade grefvinnan och reste på sig, »Du är en bra ung man.
Det skulle inte många göra.»
Och så gjorde hon ett våldsamt försök att omfamna extraordinarien, innan han gick.
»Hon är tokig, gumman», mumlade unge grefven för sig själf, när han gick utför trapporna.
»Hon är ju ordentligt kär i den där förbannade hundrackan, som luktar ...
Fy fan!
Nåja, det kommer mig alltid till godo i testamentet.»
När nevön några dagar derefter kom tillbaka för att hämta Fidèle till den utlofvade promenaden, var hela huset i uppror.
Fidèle hade fått ett ben afbrutet.
Han hade kommit ut på gatan.
Ingen visste hur eller hvarför.
Fidèle var i allmänhet ej den, som begick några ungdomliga obetänksamheter.
Allt nog, han hade kommit ut, och i betraktande af hans klena hörsel och osäkra gång hade han ej kommit nog hastigt undan, utan blifvit öfverkörd af en bryggarkärra, midt för sin matmors fönster.
Hans tjut hade kallat pigorna till hjälp.
Man hade bäddat åt honom på soffan i grefvinnans kabinett, och där låg han nu.
Extraordinarien fick ej lust att höra mer, utan skyndade sig utför trapporna, sedan han med en kyss mutat huspigan att ej omtala, att han varit där.
Änkegrefvinnan var otröstlig.
I första ögonblicket hade hon skickat efter en veterinär.
Han såg på tassen, skakade på hufvudet och sade: »Hunden måste skjutas.»
»Skjutas!» Grefvinnan sjönk baklänges i en stol med händerna i knät.
»Skjutas!
Men doktorn!
Hvad tänker doktorn på?
Inte kan man skjuta honom»»
»Hvarför det då?»
»Kan icke benet spjälas?» föreslog grefvinnan i sin nöd.
»Hur gammal är hunden?» frågade den obeveklige.
»Fjorton år.
Herre Gud, bara fjorton år», sade den gamla damen. »Det är väl inte mycket.»
»Det lönar sig inte.
Det är bäst att skjuta honom, så slipper han plågas.»
Grefvinnan försökte med logik.
»Skall man skjuta alla, som plågas?»
»Nej, men den där bör skjutas.»
Och därmed gick veterinären.
Skjuta Fidèle!
Hennes lilla Fidèle!
Hennes ögonsten!
Hennes enda glädje.
»Hörde du, hvad han sa’, den otäcka karlen?» sade grefvinnan och lutade sig öfver hunden.
»Hörde du?
Han vill skjuta dig, du.
Han har inte något hjärta.
Men var lugn du.
Matmor skall inte skjuta dig.
Du skall få lefva, så länge du vill, du lilla, lilla, lilla, söta, älskade kräk.»
Och grefvinnan höll ord.
Hon skaffade sig en särskild vakhustru, som såg till honom om nätterna.
Om dagarna vek hon aldrig från hans sida, utan satt bredvid honom med sin virkning och jollrade.
Hvar förmiddag, sedan den första oron lagt sig, kom extraordinarien på besök och frågade efter Fidèle, och för hvar dag lät det allt betänkligare.
Fidèle ville verkligen icke komma sig, trots sockerbitar, råhackad biff, vakhustru och deltagande.
En vacker dag, strax sedan grefvinnan kommit in till honom om morgonen, lät han höra en sakta morrning, sträckte fötterna ifrån sig och dog.
När extraordinarien något senare kom på visit, fick han genast höra olyckan.
Han höjde i tysthet en tacksam suck till himlen – det hände för öfrigt sällan – och frågade om hans nådiga tant önskade något af honom.
Jo, det var något.
Han försäkrade, att han stode till tjänst.
»Vill du skaffa en liten låda af ek åt Fidèle?»
»Ja, för allt i verlden.»
Men när extraordinarien den dagen gick utför trappan, svor han som en dragon, öfver att han skulle behöfva gå och göra sig till narr för ett hundkadaver och till på köpet för en sådan där argsint, ohängd rackare.
Grefvinnan blef alt skröpligare och hade omsider skaffat sig en ny hund, ännu mindre och ännu argare än den förra.
Bjä, bjä, bjä, bjä, lät det som förr, när extraordinarien tog i ringklockan.
»Alldeles som när lilla Fidèle var frisk och kunde gå», sade grefvinnan.
Och extraordinarien var trogen som alltid, höll i med visiterna, dinerade med de gamla damerna och promenerade med den nya juvelen, som också värkligen hette Bijou.
Till hans och hans kreditorers stora sorg hade hans tant den taktlösheten att i hela sex år öfverlefva sin Fidèle.
Men vid hennes död hade han dock ej arbetat förgäfves.
Hela sin förmögenhet hade hon testamenterat till honom, »och», slutade dokumentet, »jag skänker honom äfven min lilla Bijou som ett dyrbart minne från den tid, då han umgicks i mitt hus.
Jag är viss, att han på honom skall öfverflytta en del af den ömhet, han städse visat mig.»
Extraordinarien tog arf efter sin tant, satte sorgflor på hatten för tre månader, betalade sina kreditorer och firade den lyckliga händelsen med en stor fest för sina vänner.
Bijou lät han döda med kloroform.
EN AMATÖR.
Det var middag hos kammarherren, en trappa upp, Regeringsgatan etc., en liten fin middag, endast åtta personer.
Kammarherren tyckte ej om, att man var flere.
Sköldpaddsoppan hade gått.
Det första glaset rödvin hade druckits.
En och annan satt ännu och smackade med läpparna för att justera sitt omdöme om varans beskaffenhet.
Det var ett halfstort rum med mörka tapeter och tunga, långfransade gardiner.
Stolarna voro gammaldags af snidad ek, och rundt omkring väggarna hängde gamla porträtt i breda, förgylda ramar.
Bordet var dukadt med yttersta omsorg.
En stor silfverskål med sydfrukter stod midt under glaskronan, slipade vinkaraffer voro placerade med lämpliga mellanrum, servisen var äkta ostindiskt och vid hvarje kuvert stod ett litet saltkar af kristall.
Mellan rätterna kringbars munvatten.
Sällskapet bestod af idel förnämiteter, idel folk, som kunde äta med smak och dricka ett glas vin utan att låta det störta genom strupen, som vore det vatten.
Det var en hofmarskalk, en hofstallmästare, tre grefvar, en grosshandlare, en simpel adelsman, som titulerades »herr», och kammarherren.
Kammarherren var en liten tjock gubbe, som hade svårt för att gå.
Ansigtet svälde af fin mat, ögonen lyste af matlust, och käkarna voro på ett frappant sätt utvecklade.
Men han talade med ledighet, till och med lifligt, han var icke dum, kände hela verlden och berättade famösa historier.
I fruntimmerssällskap var det hans styrka att intressera genom sin cynism, hvilken han gärna ville låta gälla för den länge sedan afsomnade, charmanta frivolitén, som, hopkokad i Paris, liknar gammal buljong med en bismak af ruttet, när den kommer att användas på våra nordiska middagar eller supéer.
»Det är just ett sådant här vin, som sätter färg på en middag», sade hofstallmästaren och drack långsamt det andra glaset.
»Godt rödvin är svårast att få af all ting, ty det är så få, som begripa det.»
»Dåligt rödvin ligger som ättika i magen», sade en af grefvarna, som var känd för att låta pumpa sig efter hvarje större middag, han var med om.
Samtalet vände sig hufvudsakligen kring den kulinariska vetenskapen.
Politik var bannlyst, ty dispyter störa matsmältningen.
Däremot var en god historia välkommen, ty att skratta hjälper under i ty hänseende.
Kammarherrens kock hade i dag gjort underverk.
Rätterna voro blott åtta och vinerna ej flere än sex. »Jag tycker om att ej ha för mycket», sade kammarherren, »men det jag har, skall vara godt.
Non multa sed multum.»
Kammarherrn hade ej många latinska citat till sitt förfogande, och man fick därför öfverse med, om de ej alltid kommo fullt à propos.
Voro således rätterna få så voro de så mycket bättre.
En sådan rostbiff fans ej på Rydberg, rapphönsen voro öfver all kritik, portvinet och sherryn, som druckos till desserten, voro hufvudstadsberömda och kvarhöllo herrarna nära en timme vid bordet.
Ty kammarherrn hade varit en vecka i London och där ätit två lukulliska middagar, som försett honom med rika samtalsämnen, vigtiga iakttagelser och minnen, som till och med efter hans egna middagar voro tillräckliga att öfver hela hans anlete framlocka ett skinande leende som vid minnet af en ljuf musik.
Slutligen drack man dock för värden, stolarna skötos bullrande tillbaka från bordet, tandpetarna togos fram, och man vandrade långsamt och förhoppningsfullt in i rökrummet.
Där väntade kokhett mocka i små kinesiska koppar samt ett helt batteri flaskor, korta, långa, tjocka, smala, långhalsade, korthalsade, fyrkantiga, ovala, med korgflätning och utan korgflätning, men alla med oförfalskade etiketter.
»Sans peur et sans reproche» som den simple adelsmannen, så ofta han fick vara med, aldrig underlät att med en aristokratisk skorrning på r anmärka.
När det första likörglaset var drucket, vinkade kammarherren den yngste af sällskapet, en af de tre grefvarna, ung attaché, nyligen hemkommen från Brüssel, till sig i en fönstersmyg, lade armen om hans hals och hviskade hemlighetsfullt:
»Hör herr grefve!
Grefven som nu inte äter som en vanlig torpare bara för att nära sig, säg mig uppriktigt, kan man äta på Hasselbacken?»