Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har du lofvat den arme, eländige men godsinnade Abraham, som icke eger en enda varelse i verlden som ömmar för sig att vara honom när, då han träder fram för vår Frälsares anlete och ber honom om sin nåd, så bör du visst hålla ord, ty Gud ser till de ordhålliga och ömsinta, det är säkert, och nog bör du förr hålla ditt löfte till den du sjelf satt förnuft, tro, hopp och kärlek uti, än fråga efter några oförnufliga ord, som Lena vräkt ur sig i vredesmod, och som hon minsann intet en gång sjelf tror på.
– Då går jag till kyrkan i morgon – sade Elin, som blindt ville följa hvarje Gunnars ord, hvarje hans minsta tanka.
– Och jag med – sade denne, kysste henne sakta på pannan och gick ifrån henne.
Hon satt några ögonblick qvar och såg efter honom som gick, honom som utgjorde hela hennes jordiska verld.
Hon sträckte armarne efter honom, men – – – till all lycka för dem båda, såg sig icke Gunnar om just i det ögonblicket, utan först i det nästa, och fortsatte sedan hastigt sin väg.
Elin dröjde ännu några minuter, tankfull men vemodigt lycklig, och smög sedan upp till sin kammare, der hon genast lade sig, utan att bry sig om mat eller något.
När Gunnar kom in i stugan, låg mor Ingrid redan och sof, eller tyst och stilla åtminstone, Abraham satt sömnig vid sitt väl urätna och skrapade grötfat, men Lena stod ännu sur i spisen.
– Det va’ väl du kom en gång – sade hon – det va’ hiskeligt hvad du nu var’t länge i skogen.
– Gå nu med det vilda i källaren – svarade Gunnar, och drog opp ur skjutväskan den ena ungfogeln efter den andra.
– Det var en käcker fångst! – sade Lena, som märkte att Gunnar såg mörk ut, och som ej vågade förtreta honom då, utan tvärtom ville blidka honom med sitt loford öfver hans lyckliga jagt.
Men när hon gick förbi Elins fönster, slog hon häftigt derpå, sägande barskt:
– Vill du ha mat, så kom in i stugan, och det genast.
– Nej jag tackar! – ropade Elin.
– Ja så låt bli då! – svarade Lena, och – – dagen blef slut.
Söndagsmorgonen grydde lugn, klar och vacker, sådan nästan hvar enda dag var under den herrliga sommaren och hösten detta år, då September månad erbjöd icke en, utan många verkliga «Julidagar», i sin vackra, naturliga mening notabene.
Elin klädde sig genast kyrkklädd, sedan hon likväl skyggt frågat Lena, när denna gick förbi hennes fönster, om hon ej kunde hjelpa till med något på morgonen, men fått ett kort och nekande svar.
När Elin kom ut genom sin kammardörr, stod Abraham redan klädd i farstugudörren, med «bok» i hand, som han fått af Elin, emedan hon hade tvänne sådana.
Han såg ytterst högtidlig ut, tvättad och pyntad, samt håret ännu lungvått, men ändå af gammal vana, stående på kapurr.
Af vesten (skänk af Gunnar) hade han blott knäppt de nedersta knapparne, och dragit ut hela nattkappan, så att den hel och hållen skulle synas.
Stöflarne voro smorda med den fläskbit han sist fått, och hvaraf han likväl ätit upp öfverlefvorna med god smak.
En ny hatt hade Gunnar skaffat honom «på si’ lön», kläderne voro rena från både ler och dy, och händerne skurade, först med sand och så med aska, men ändå af en ovanlig menniskofärg, ty de voro blå, alldeles sådana som den färg på frackar, som titulus Kæding för några år sedan kallade purpurblå.
Elins första känsla, när hon blef Abraham varse, var ett ovilkorligt leende, men den andra – att andäktigt och hjertligt sucka, ty i Abrahams öga lyste dock en stråle, som goda andar genast förklarade för den finkänsliga och klarsynta Elin, en stråle af ljus som religionen tändt i detta dimmiga, chaotiska sinne.
– Gu’ möra, käraste Elin! – sade han.
– Se nu va’ du galanter, som följde med mig i dag, på denne store da’n, för jag ser du ä’ kyrkeklädder, och baraste husbond’ och matmora komma, så få vi fälle gå sta’, vet jag.
– Följa de båda med? – frågade Elin glad.
Hon tänkte, att när Lena ville gå i kyrkan, måste hon nödvändigt vara godt och mildt stämd, ty hon kunde ej förena tankan på hat och ondska med att gå i Guds hus, höra hans ord och tala till honom. «Lena måste då vara god», tänkte Elin, «och jag skall heller intet visa minsta ovilja öfver gårdagens uppträde, ej ens att jag minns det.»
Men nu kommo Gunnar och Lena ut genom stugudörren, och Elin gick genast helt vänligt emot den sednare, sägande:
– Det var roligt, Lena, att du följde med i dag, och roligt för Abraham äfven, på hans hedersdag.
– Ja, jag skall väl taga mig litet ledigt, jag med ibland – svarade Lena temligen vänligt, ty den sluga
Lena hade mycket vett, bara hon ville bruka det, och hade nu dessutom en gnista af ånger öfver sitt uppförande mot Elin den föregående aftonen, helst hon såg att Elin nödgats neddraga det vackra ljusbruna håret mycket längre än vanligt, för att skyla såret på venstra tinningen.
Hon var likväl ingenting mindre än egentligen god på Elin, men sin ovilja till henne ville hon dock, så vidt som möjligt, dölja för Gunnar, i en dunkel outredd känsla af att motsatsen skulle satt henne i en allt för ful dager för honom, som hon dock älskade, fast på sitt eget grofva sätt.
De obildade känna nästan allt detsamma, som vi bildade veta och kunna sätta i ord och meningar.
«Voilà la difference!»
Alla gingo tysta på kyrkvägen, ingen hade håg att tala till någon, och äfven om denna håg funnits hos någon och några, så – – – befans det alltid tvänne par öron för mycket, derför tego alla.
Då och då möttes väl Gunnars och Elins blickar, och en omärklig rörelse på munnen, en liten blinkning med ögat var deras enda ljufva morgonhelsning, enda samspråk på den sköna sommarmorgonen, ty sommaren dröjde hos detta älskeliga år, likasom behagen hos somliga qvinnor, hvilka tiden utsett till sina skötebarn, och derför ilar förbi, utan att ens röra med sina hårda, ovarsamma händer och skarpa, gnagande tänder.
– Ack hvad jag är glad och rädd! – hviskade Abraham till Elin, just när de skulle träda in i kyrkan.
– Ja, glad och nöjd bör du visst vara, käre Abraham! – svarade Elin sakta – men rädd behöfver du visst ej vara.
Den intet ondt gjort, utan alltid gör det bästa en förstår, behöfver aldrig rädas för Gud.
Var du derför vid godt mod, och tänk bara på det som godt är, så kommer modet af sig sjelft.
Man steg in i bänkarne; qvinnfolken på sin sida, männerne på sin.
Elin nedsjönk, fördjupad i heliga tankar, Lena – – – såg sig omkring.
Ännu var ej skriftermålet börjadt, men nu stängdes kyrkodörrarne, och nu väckte kyrkoherdens, på en gång kraftfulla och milda stämma Elin, och kanske Gunnar äfven, ur deras egna andaktsdrömmar, der likväl mången ljus och mörk bild ur denna verlden tittade fram.
Denna prestman, denna tolkare af Guds ord, hade en ovanlig förmåga att tala till folket så, att det hörde, uppfattade, älskade och trodde hans ord, samt försökte att lägga sin tro i sina gerningar, sin kärlek i sitt handlingssätt och fästa sitt hopp vid ett rent och godt medvetande.
Vi vilja visst icke säga att hans ord hade denna verkan på alla, men det inverkade dock långt mera godt än mångfaldiga af hans medbröders, och följden blef äfven, att hans församling var den som ingen talade om, som sällan eller aldrig gaf exempel af grofva laster, stora illgerningar, oenighet, öfverdrifven fåfänga, laglöshet och liknöjdhet för Guds bud, eller – – – af fanatiskt läseri.
Vid denna församlings gräns slutade allt sådant.
Hela den unga och ogifta generationen, och många af de yngre hjonelagen, som nu började få uppvuxna barn, voro alla hans skriftebarn, eller hade – såsom allmogen alltid uttrycker sig:
«gått och läst» för honom, och voro honom således tillgifna till en grad, som svårligen låter beskrifva sig, och som dessutom icke begripes af andra än dem, som med egna ögon sett huru otroligt mycket godt en värdig, och för sina sanna pligter nitisk, själasörjare kan verka, och – – – så tvärtom, beklagligtvis.
Alla de unga således – och dessa utgöra dock alltid själen af hvarje menniskomassa, – de hade en så hög tanka om sin herde, satte så mycket förtroende och lit till honom, att han ledde dem hvarthän han ville, hvilket bäst syntes när den så kallade «predikosjukan» äfven nalkades denna församling, ty der kantrade den; icke på stränga förbud och myndiga åtgärder, utan på – – sinnenas liknöjdhet och köld för all dylik, till intet gagn tjenande, öfverdrift.
Ingen enda medlem af hela församlingen anfölls sjelf af denna, ännu oförklarade och i ett underbart dunkel sväfvande predikosjukan, men ett par omkringstrykande pigor, af tvetydigt rykte, infunno sig, och – förvånande nog – uppletade just en by på församlingens gräns, der superi och sedeslöshet varit allra svårast att utrota, och här slogo de sig ned hos ett illa kändt folk och började der sina krampanfall och predikningar, men åhördes endast med en viss nyfikenhet och funno inga efterföljare.
Kyrkoherden lät saken i början hafva sin gång, nekade icke en gång sitt eget husfolk att:
«springa ett litet springande» för att höra «prediketösera», men en afton infann han sig sjelf, plötsligt och oväntadt bland ett föga uppmärksamt auditorium, som afhörde en af de predikande pigorne.
Denna kom alldeles utaf sig, när hon fick se den ankommande, men han bad och trugade henne att fortfara, hvilket hon äfven slutligen gjorde, men med stor förlägenhet, och hade ingenting annat att säga, än hvad hon sagt mångfaldiga gånger förut, nemligen afbrutna, korta och stympade utrop ur den Heliga Skrift, såsom: «Bättrer eder!
Gör eder redo!
Omvänder eder!
Ropen bättring», etc., och om hennes åhörare detta icke gjorde, så lofvade hon dem de allra rysligaste straff man kan utfundera, talade alltid om tusentals små och stora djeflar, hvilka hon med en verkligt förvånande fyndighet visste att placera och introducera der de visserligen aldrig varit förut.
Sålunda hade hon en gång förut, innan kyrkoherden afhörde henne, bland annat, talat om byns majstång, hvilken sedan urminnes tider haft sitt rum vid byns mest öppna plats, var försedd med en vindflöjel, och gjorde således ett visst gagn såsom vindvisare hela året om, tills midsommaraftonen åter var för handen, då den af byns och närgränsande ungdom bekläddes med löf och blomster och urblåsta ägg, samt då äfven utgjorde ett stort och rätt oskyldigt nöje, för både de gamla och ändå mera, de unga.
Men denna stackars oskyldiga och verkligen nyttiga majstång fördömde predikopigan i ringande rot och in uti djupaste blåkulla, försäkrade att flöjeln blott pekade på djeflar, och att de förmenta tomma äggen vid nogare betraktande voro alldeles smäckfulla med smådjeflar, samt att dylika sutto öfver allt i det torra löfvet och de af blåsten afslitna blomsterkransarne, samt «regnade ned såsom ett åskregn» på alla dem som gingo under stången.
Äfven hade hon – allt förr än kyrkoherden afhörde henne – med stor ovilja apostroferat en gammal afskedad husar, som nästan icke vetat göra sig annan förtjenst, än att på en äfvenledes gammal och sprucken fiol, då och då spela upp en glad och muntrande dans för ungdomen i trakten, och derigenom förtjenat litet till sitt och barnens uppehälle.
Honom, alla tänkbara lekstugor och den arma oskyldiga fiolen, fördömde hon öfver en bank, såsom djefvulens påfund och fröjd, samt försäkrade att högstdensamme (djefvulen) skulle taga både spelande och dansande, samt att inuti fiolen fanns «en hel lekestufva af bara idel smådjeflar, som der förlustade sig, och kröpo ut och in genom ljudhåla», ganska synliga för predikanten sjelf, fast osynliga för alla hennes «syndiga åhörare», hvilka alla voro «syndaträlar, som både lefde och dogo, gingo, stodo, lågo och hoppade i idel synd öfver öronen.»
Äfven hade hon i hög grad fördömt alla krokkammar, och försäkrat att djefvulen skulle dermed kamma alla dem som buro sådana, när dessa en gång kommo till helfvetet.
Följden af dessa utfall mot majstång, spelman och krokkammar hade varit, att man i byn – – – sålt majstången till en annan by för – – tre qvarter bränvin, och att den gamla husaren slagit sönder sin fiol, men – – – höll redan på att i all tysthet limma ihop den igen, och att alla byns pigor gått en liten tid med håret hafsigt slängande om öronen, emedan de bränt upp sina krokkammar, men att en snickare nu höll på att förfärdiga dussintals af nya dylika, gjorda af betsadt träd, likasom de uppbrända förut varit.
Första akten af detta drama hade redan spelats upp, en tid innan kyrkoherden blef en af pigans åhörare.
Hon svettades nu jemmerligen, var synbarligen besvärad af sin andlige åhörare och idisslade samma sak mångfaldiga gånger, samt när idéerne alldeles voro lens, tog hon till en lång psalm, som hon lät sina åhörare sjunga från början till slut, och derefter började hon upprepa alldeles samma ord som före psalmen.
När hon slutat drog hon sig undan, och nu framträdde kyrkoherden och frågade de församlade: om de af den predikande qvinnan hört något väsendtligt nytt, som han ej sagt dem förut, fast i andra ordalag; om de voro missnöjda med sin själasörjare; om han försummat sin pligt och illa uppfyllt sitt embete, m. m., och på allt detta svarades enhälligt: «Nej gubevars!
Långt derifrån!
Gud gifve vi kunde så lefva, som oss blir lärdt af högvördige kyrkherrn» m. m., och en äldre bonde steg fram och förklarade på sin och de andras vägnar:
«att församlingen hade så tillräckligt af sin rare prest, att den ej behöfde lyssna till några «strykares» predikningar, hvarken «tösers eller skrällepresters», utan trodde sig blifva alldeles saliga nog, bara de mäktade följa allt hvad högvördige kyrkherrn förestafvade dem, båd’ om söndagarne i kyrkan och vid mångfalldiga andra tillfällen, utom det att han med båd’ lefverne och allt annat tjente hvar och en rättrogen till mönster och föredöme.»
Häruti instämde alla enhälligt, och i sin enthusiasm för sin herde begärde de församlade fåren, att han och ingen annan nu skulle predika för dem «e’ lita stund».
Men kyrkoherden afslog detta helt vänligt, sägande: att här i den trånga stugan var ej hans rum att predika, utan bad dem vara välkomna till sin kyrka den nästföljande söndagen, samt förklarade sin öfvertygelse vara, att den husliga andakten bäst förrättas, om en hvar, före och efter dagens mödor, med samlade tankar tager den Heliga Skrift och deraf läser några blad, samt att de yngre tillfråga de äldre om hvad deruti kan synas dem tvetydigt, och att hvart hushåll inom sig bör uppmana hvarandra, så väl till gudsfruktan som kristelig vandel i allmänhet, men lemna åt sina grannar att göra detsamma inom sig; «ty», sade kyrkoherden, «uppfyller hvar och en sitt kall inom sin egen verkningskrets, så hinner han icke stort mera, och behöfver det icke heller, utan bör försöka öfvertyga sig, att grannen gör det lika så väl som han, om än kanske på ett annat sätt, och således hvarken fördömma honom eller vilja uppstå som hans lärare och förbättrare, åtminstone innan han är fullt säker att han sjelf inför Gud står högre än den han vill mästra och rätta.»
«Ja, deruti har herr kyrkherrn fasligt rätt!
Gud välsigne herr kyrkherrn, nu och i allan tid!
God natt, god natt!» ljöd det från alla sidor, och hvar och en gick hem till sig i god ro, och sedan gjorde man sig en sort ära af att icke ens af nyfikenhet springa och höra på «det slarfvet», utan hvar och en skötte sitt, alldeles likgiltig för «predike-tösera», och dessa sågo sig snart tvungna att söka sin lycka annorstädes, eller der de ej hade att strida mot den verkliga öfverlägsenheten, som icke ligger i ord och fraser, utan i sann tro, hopp och kärlek, och förmågan att gifva dessa de mest lockande och inbjudande former.
Sådan var den prestman, som nu i sockenkyrkan höjde sin röst till skriftetal för sina uppmärksamma åhörare, sådan den man, som vi blott med några få drag hinna teckna, och som man ej visste att tillvita något, om ej den lilla egenheten att under ingen förevändning vilja blifva «Prost» utan städse vara, förblifva och benämnas herde för sin kyrka och sina får.
Hans ord voro, hvarken nu eller någonsin, särdeles många eller grant ihopasatta, utan enkla och rakt från hjerta och till hjerta gående; och i dag slutade han sitt tal till nattvardsgästerne med den hugneliga tidningen, att en yngling i hans församling, som i flera år blifvit utesluten från Herrans bord, icke just för felaktig vandel men för fullkomligt bristande kristendoms-kunskap, nu ändteligen genom egen vilja och goda menniskors biträde kommit derhän att ganska väl bestått i de förhör, som med honom flere gånger egt rum, så att han i dag kunde få den stora hugnaden att vara den öfrige församlingen följaktig till nattvardsbordet, och der få emottaga de nådemedel, som han nu först gjort sig förtjent utaf.
Ett litet svagt sorl uppstod i kyrkan, ty hvar och en, som ej visste hvem den ifrågavarande ynglingen var, frågade sin granne, och snart riktades alla blickar på Abraham, som darrade både af glädje och förlägenhet, och derefter vändes blickarne på Elin, ty något hvar hade genom Abraham blifvit underrättad, att hon varit hans egentliga lärare, och som nu, innerligen glad men blyg och med nedslagna, tårfyllda ögon, afhört frukten af sina sträfvanden med denne Abraham.
Alla tyckte att hon såg så söt och älskvärd ut, och Gunnar – – – han tyckte att hon såg alldeles ut, som en af de Guds englar, hvilka sväfvade i den gammaldags kyrkans målade tak, och som, allt ifrån Gunnars barndom, för honom varit typen för allt skönt och heligt; och i detta ögonblick gjorde han ett heligt löfte till Gud att aldrig – – neddraga denna Guds engel «till jordisk synd och elände».
– Tack för detta, du Elin! – sade Abraham sakta till Elin när de gingo ur kyrkan, och i dessa enkla, ur ett fröjdefullt hjerta strömmande ord låg hela Elins belöning för all den outtrötteliga möda och omsorg hon haft med den arma ynglingen.
På hemvägen från kyrkan sade våra fyra till en början ingenting, men slutligen slog Lena opp sin språklåda, ty som man kommit tidigt till kyrkan, och äfven dröjt litet qvar efter gudstjensten, hade hon icke försummat att inskeppa en hel laddning af nytt ur församlingen, och detta skulle nu urlastas, d. v. s. berättas, omordas och utläggas.
– Kors i alla dar! har j hört – började hon – hvad som händt fram på herregåln?
Der har skett en så faslig stöld i förgår om natta, så de skicka efter länsman och höll så mycket visitationer och väsen om ’et.
Men det är ju oförsvarligt af dig, Abra’m, som var der i går och tog herregålsbud, och intet tog reda på ’et, och talte om ’et för ’en.
Jag stod så dum och enfaldig, vi som ä’ torpare under gålen, och ej visste ord utaf, och den som talte om ’et för mig ville inte tro mig en gång, när jag sa’ att vi aldrig hört knytt om den saken.
Det var ho’ den dera Kajsa i Marbo, som berätta’t för mig, och ilaker som ho’ alltid ä’, så såg jag präsis att ho’ intet trodde mig, utan trodde att det bara var några illfundiga konster, och att jag inte ville lå’ssa om hur mycket jag visste om ’et.
Och se’n såg jag ’na språkas vid med bränn-Olle och peka på mig och berätta något, hva’ det va’ för slag.
Elin suckade ängsligt, ty hon tyckte att allt detta lät så hemskt och ledsamt.
– Hvad ha’ de då stulit? – frågade Gunnar.
– Jo, de ha’ stulit oharpad säd ur drosen9 på logen, och så ha’ de brutit sig in så behändigt i brännvinsmagasinet, och stulit bränvin, men det ska’ vara så väl och fintligt gjordt, att det alldeles var en slump, som gjorde att patron sjelf fick se det, och nu håll’s det ett fasligt väsen om ’et.
– Det va’ obegripligt att ingen talade om detta för mig – sade Gunnar, – men tänkte snart på annat, medan Lena utförligt berättade allt hvad hon hört, och litet mera dertill, om denna stölden och mycket annat.
Elin och Abraham gingo litet före, och den sednare fann tillfälle att säga:
– Fälle hörde jag i lördags nå’t om den dera stölda, men jag brudde mig inte om ’et, och glömde bort ’et.
Men ve’st du Elin lilla att jag skälfde i hvar eveliga led, så jag trodde alldeles att jag skulle falla ned på gulfvet och få predikosjukan, när jag skulle gå fram, men så blef jag änna som e’ an’ ny menniska, när magistern först gaf mig brödet, och så kyrkherrn kom ätter med vinet, och jag kände tudeligt att det va’ Jesu Christi lekamen och blod jag anammade i denna stund, och att jag ätter denna da’n blir en helt a’en kar.
– Ja, det Gud gifve! – suckade Elin, som på denna söndagen var så ljuft, men vemodigt stämd.
Likväl öfvergick detta vemod snart i ungdomlig munterhet, ty som Lena såg ovanligt litet barsk ut, och som Elin nu hade nog, bara af att se på Gunnar, och som Abraham var så glad, vädret så guda skönt, lille Gustaf så rolig och hvilan från arbetet så ljuflig, efter en hel veckas oafbrutet tråkande, så öfverlemnade hon sig åt en ovanlig munterhet, och glädjens sol spred än en gång sina röda strålar ymnigt öfver henne, men ack! det var en sol i nedgång.
Den var blodröd.
Sent på aftonen af denna samma söndag kom Bengt, men han var vid ovanligt mulet lynne, och dröjde blott några få ögonblick, samt bad Gunnar följa sig en bit på hemvägen, och hade obetydligt svarat när Lena mycket, och Gunnar något, sport honom om stölden.
När Gunnar återkom var han ovanligt mörk i hågen, talade nästan till ingen, och stötte något ovänligt lille Gustaf ifrån sig när denne sprang till honom och tog honom om knäna.
Men detta ångrade honom genast, att han lyftade upp gossen och kysste honom, men släppte honom sedan, och satt försänkt i djupa tankar.
Lena hade nästan hela söndagseftermiddagen oafbrutet sysslat i köket, med sin eviga kokning, nu – som hon sade – «i och för Gunnars väga-mat», ty han skulle tidigt måndagsmorgonen resa bort i sina egna ärender «i och för det dera Andersa-bruk» och stanna borta ett par dagar.
Det föreföll Elin litet underligt, men hon tänkte ej mycket derpå, att Lena motade henne så snart hon ville gå i köket, samt stängde dörren utåt, lika som den inåt stugan, helt sorgfälligt hvar gång hon gick ut och in genom dem.
Det föreföll mor Ingrid lika underligt, ty hon motades på samma sätt, men hon deremot tänkte mycket på saken, ty hon tyckte icke det luktade «dricke-vört» ur köket, utan helt annat, oaktadt Lena påstod sig brygga dricka, fast det första gången misslyckats, för att «malttappen» var oduglig och jästen likaledes, men att det nu snart skulle «bli galant».
Detta hade hon äfven sagt till Gunnar, som längtat efter dricka, men som gerna gaf sig till tåls, aldrig stack näsan i köket, litet eller intet var inne i stugan, aldrig lade sig i köksaffärerne, utan gerna trodde blindt allt hvad man om dem sade till honom.
Gunnar reste verkligen måndagsmorgonen, Elin molade ånyo i sin väf, Abraham gick fram på dagsverke, mor Ingrid spann och – suckade, och Lena – bara rustade i sitt kök, och det helt förfärligt, men mot aftonen klädde hon sig nästan kyrkklädd, läste köket och tog nyckeln med sig och sprang bort, man visste ej hvart, och vi lemna nu torpstugan vid Viken, för att på en stund träda inom murarne och under hvalfven på det gamla gråstenshuset vid Grantorp.
På detta gamla herregods, Grantorp nemligen, satt patronen inne på sin sida, var hvarken af de goda eller rätt onda varelserna, sådan vi redan lärt känna honom, men misstrogen, bakslug och illparig nog, understundom.
Han funderade på den der stölden, och några ord af Olle hade låtit hans tankar falla på Gunnar, hvars hat till honom han anade, hvars nuvarande dystra sinnesstämning han fruktade, och hvars fintlighet samt händighet han kände.
I dörren till brännvinsmagasinet var nemligen ett stycke så väl utsågadt, och åter insatt, att endast en särdeles skicklig hand kunnat göra detta, och sedan var det taget litet af hvart bränvinsfastage, och det så behändigt med pumpen, att någon som var bekant med saken, och ofta lagt hand dervid, helst pumpen var litet krånglig, säkert äfven nu dermed varit behjelplig.
Af säden åter, som var tagen på logen, hade man sett spillda korn, troligen genom hål på någon säck, och sålunda spårat tjufven ett stycke på vägen, och det var just den vägen, som äfvenväl gick till Viken.
Olle hade ej underlåtit att med ett par behändiga ord i sinom tid göra patronen uppmärksam äfven på detta, och patron började verkligen misstänka Gunnar, helst han äfven trodde, att Gunnar möjligtvis kunde göra sig så säker tro att man aldrig kunde misstro honom, aldrig ville anklaga honom eller göra undersökningar hos honom och Lena, och till patronens lilla heder måste vi bekänna, att dessa åtgärder verkligen buro honom mycket emot, när de skulle gälla Gunnar, och han föresatte sig att gå diplomatiska vägar, hvilka skulle bestå uti ett slags tillfälligt polisförhör med Abraham, när denne på måndagsförmiddagen träffades under arbetet.