Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är häraf uppenbart, att författaren summariskt tror sig kunna bedömma folkets förmögenhet efter statscassans saldo, utan afseende derå, att bristen i folkets rörelse-capital möjligen kan hörröra, åtminstone till en stor del, från en sedan sisla riksdag alltför stark uppsugning lill statscassan; — eller att han anser det factum, att höga skatter en gång kunnat ulkräfvas, såsom tillförlitlig grund förantagande of en fortfarande förmåga dertill; — eller att förmågan till skattebidrag skulle stå i direct förhållande till folkmängden; — eller att folkmängdens ökning är ett resultat af samma orsaker i alla länder, så alt analoga slutsatser deraf *)
Se förordet i-första perioden. 1<J2 Den 10 Augusti f. m. kunna dragas för välståndet i hvarje land, ifall det är bevisligt, att verkligt välstånd föranledt folkökningen i något visst; — eller att i allmänhet det är genom silfer-beräkningar, som slutsatser uti statsekonomiska frågor kunna bevisas, när de visa sig i uppenbar strid med de symtomer, som en resonerad uppfattning af ett folks framsteg, i industri, i cultur, i lefnadssätt, och slutligen af dess egen opinion om sig sjelft, i alla dessa hänseenden ådagalägger fölen hvar, som icke med fördomsfullhet och ensidighet tillsluter både ögon och öron.
Låtom oss nu genomgå dessa satser, den ena efter den andra.
Begreppet om förmögenhet är ett af de mest obestämda, som kan gifvas.
Deri finnes ingenting positivt utan alltsammans är relativt till det lefnadssätt, som af tidehvarfvet och folkets sedvanor inledes.
Dervid finnes, som jag tror, blott en enda fast utgångspunkt, nemi. den, att om brist på naturliga och helsosamma lifsmedel tvingar en del af befolkningen till nomadiska ströftåg från sin hemort till en annan, om gulheten i deras anletsdrag och trasorna på deras kroppar visa, att de saknat tillräcklig föda och kläder; så måste de icke mer kunna räknas ibland de förmögna.
I de orter, dit dessa nomader vandrat, må väl finnas till en början så mycken förmögenhet, att man haft föda för dagen och några kläder att meddela åt de mera behöfvande; men 2 å 3 års missvexter, under hvilka likväl förhöjda skatter härjat lika mycket som elementerna, uttömma lätt förråden af upplagd eller besparad förmögenhet, delden endast kan bero på jordens afkastning.
Först sedan man från deuna utgångspunkt af icke förmögna, dem man vid uppsummering af folkmängden bort afdraga från de beskattningsgillda, öfverräknat de öfriges, eller de s. k. förmögnes antal, trodde jag att man kunde göra sig begrepp om förmågan hos ett folk att bura skatter.
I alla fall är icke menniskan ett djur, födt för att beskattas, liksom åsnan att draga bördor.
Såvida man icke vill påstå det menniskan lefver i samhälle, endast för att med förenade krafter lättare kunna förvärfva rikedom, eller måhända för att förhjelpa andra dertill, utan fasthellre måste medgifvas, att hon är satt i samhälle egentligen för att förädla hela sitt fysiska, intellectuella och moraliska väsende; så vill jag icke för min del medgifva, att de verkligen förmögne äro förpliglade obetingad! tillsläppa en del af sin förmögenhet, utan såvida de erkänna, att deras bidrag i sjelfva verket begagnas såsom medel att ytterligare försäkra och bereda deras välstånd.
Men att härom ingå i vidare utveckling, torde anses vara alltför tidigt, ja alldeles förgäfves, så lunge författarens ide'e om rationel beskattningslura ännu står på den punkt, alt han här viva voce kan förklara: det en 17 års yng - Den io Augusti f. m. yngling, som ingenting äger mer än sin arbetskraft, är lika beskattningsgilld, som den förmögne, och derföre ovillkorligen bör beläggas med mantalsafgift, för alt sedan, antingen han någonsin komme att äga något eller ej, snart sagdt under bela sin lifstid, eller åtminstone den arbetsföra delen deraf, offra åt den redan skuldfria, ja snart rikblifna statscassan!!
Hr von Hartmansdorffs åsigt är således den, att det är arbetskraften och icke dess produet, som är föremål för beskattning.
Ja, så är det verkligen hos alla slafvar ocb hos alla lifegna, ty deras arbetskraft är deras herrars egendom; men inom s. k. fria nationer, der folket har rätt att beskatta sigsjelft, der lyssnar man vanligen till en sundare statshushållnings-lära, som visar, att arbetskraften fordrar capital, för att komma i behörig verksamhet till sin egen och det allmännas verkliga båtnad, att i den mån detta capital växer, blir arbetskraften både mera producliv och mera förädlad, och att således, långt ifrån att beröfva den arbetande första grundplåten, den han för sin blifvande möjliga förmögenhet kunnat med sitt arbete, efter afdrag af lefnadskostnad, bespara, det endast är å verklig förmögenhet eller behållen vinst å hopsamladt capital, som
Staten bör grunda sin rätt till skattebidrag.
Men, säger Hr von Hartmansdorff: brännvinsflaskan i drängens ficka bevisar ett öfverflöd att beskatta!
Det simpla svaret härå vore, att om Hr von Hartmansdorff kan utarbeta en författning, efter hvilken de, som befinnas bärande brännvinsflaskor i fickan, kunna tillförlitligen ertappas och inställas för beskattnings-comite'en, så må han försöka; men intill dess eli sådant försök lyckats, torde det vara nog orättvist att beskatta all arbetskraft i Sverige såsom verklig förmögenhet, derföre att, tyvärr, det händer, att arbetskraften hos en stor del af vår allmoge förslöas och förstöres af brännvins-supande.
Lefnadssättet här i landet kan icke i allmänhet fördömmas såsom alltför yppigt; der motsatsen inträffar, är det en följd af exemplet ofvanifrån.
På samhällets höjder, om man så anser nödigt, borde således luxen först inskränkas; men att stäfja njutningslusten genom beskattning, är, i det ringaste sagdt, ändamålslöst i detta tidehvarf, ifall det varit möjligt, då f. d. Konungen lät utgå påbud om femdubbel bevillning och om inleverering af allt silfver, samtidigt med stränga åtvarningar emot öfverflöd och emot caffedrickning m m.
Erfarenheten borde likväl vara varnande för tillämpningen af dylika grundsatser.
Här, på Riddarhuset, kan till en tid allting sägas och vinna medhåll.
Att stalscassan blifvit under sista quinquennium full och öfverfull, kan omöjligen af mig anses såsom någonting att fröjdas öfver.
Den hade väl en skuld vid sista riksdag, men som alldeles icke var presserande.
Också var det, ef11 H. *5 >94 Den 10 Augusti f. ro. ler hvad jag tror, ingalunda den större massans af Representationen mening, att denna skuld ovillkorligen borde intill denna riksdag betalas, utan var det endast den låga beräkningen af statsverkets ordin.-inkomster, och den höga beräkningen i tull- och annan bevillningsväg, som åstadkommit resultatet, hvilket resultat kunnat vara fröjdesamt nog, om skördarna och conjuncturen för Rikets export-artiklar medgifvit en motsvarande tillökning äfven i folkets cassabehållningar; men då förhållandet uppenbarligen blifvit motsatt, har statscassans blomstrande tillstånd skett på bekostnad af det för vidare production nödiga rörelse-capitalet.
Hr von Hartmansdorff kan icke vara i okunnighet om att en stor del industri-idkare inom landet äro skuldsatte, äfven om de på det hela anses förmögne.
Menar nu Hr von Hartmansdorff, att desse skulle anse det klokt att genast inbetala till sina gäldenärer de af dem erhållna förlags-capitaler, utan att de ens blifvit krafde eller uppsagde, och blott och bart för äran att vara skuldfrie — ehuru sådan inbetalning hade till påföljd alt de icke längre med samma drift och vinst kunde fortsätta sin rörelse?
Men ungefär detsamma har nationen gjort, då den tömt sina egna fickor för att i otid filia statscassan.
Hvad dernäst beträffar vissheten om fortfarande möjlighet att utgöra höga skatter, för det man en gång fått dem i gång, så är förhållandet derom alltför sjelfklart att dermed längre behöfva upptaga tiden.
Den nästantecknade satsen om direct arithmetiskt förhållande emellan förmågan hos ett land att bära skatter och dess befolkning, en sats som utgör liksom grundpelaren i hela Hr von Hartmansdorffs afhandling, förtjenade visserligen en vidlyftigare, mera vettenskapligt deducerad vederläggning; men R. o. Ad. vill troligen skynda till att reglera Staten och besluta om utgifterna thyförutan.
Jag må derföre så knapphändigt som möjligt erinra, att, oberäknadt hvad redan i det föregtde är antydt om den väsendtliga olikheten emellan förmögenheten i den ena orten, jemförd med andra, och folkclasserna sins emellan, kan, på sätt jag i ett annat yttrande vid denna riksdag sökt bevisa, folkökningen vara ett resultat just af raka motsatsen mot växande nalional-förmögenhet, ja, af en under frånvaro af allt sådant välstånd, som leder till beräkning, måttlighet och försigtighet, ohejdad, af ingen upplysning, ingen reflexionsförmåga, ingen annan än sinnlig njutning, capabel pauperism.
National-rikedom och välstånd är dessutom alldeles icke ett och detsamma.
Inom en nation kan finnas en tillräckligt stor massa af rikedom och produclionsförmåga, men om man icke tillsett, huruvida lagarna äro ändamålsenliga för capitalernas i naturlig väg skeende fördelning, alltsom de produceras; så förråder man alltför mycken okunnighet vid bestämmandet af skattebeloppen, om man tror, alt en lika rik Stat, Den io Augusti f. ra. med en någorlunda lika fördelad förmögenhet, får tjena lill mönster, hvarefter den förstnämnda, om också lika rik, och till befolkningen lika stor, kan uthärda lika beskattning, då t. ex. blott en liten del ager mycket, och resten, eller de s. k. proletärerne, mindre än intet.
Orsaken till misstaget ligger deri, att de rika, som väl tåla beskattning, kommer man icke åt, emedan förmögenheten ofta, då den ur stor, är af beskaffenhet att kunna döljas; hvaremot deras, som är synlig i de mindre näringarna, alltid faller under händerna.
Hvartill tjenar det då att calculera Sveriges förmåga att bära skatter efter dess folkmängd i förhållande till andra länders, med mindre vidsträckt jordyta, med jemnare befolkning, och till industriella biförtjenster jemte åkerbruket mera fördelaktigt placerade innevånare?
Icke ens med den Norrska kan Sveriges folkmängd i det hela jemföras.
Hvem känner icke, att det är fiskerierna, sjöfarten och till en del trädlasthandeln, som hos brödrafolket alstrat tillvext i förmögenheten, ja, som också nästan ensamma uppbära beskattningen genom tullintrader, och att det är endast sedan jordbruket blifvit nära nog skattefritt, som detta sednare repat sig i Norrige?
Hvem inser icke, att det är alldeles tvertom här i landet; ja, såvida värre, att det är här endast undantagsvis någon bland de rikaste köpmännen, som genom licencer och monopoler samt extra-speculationer kan förvärfva rikedom, under det småhandlare, så i sjöstäder som uppstäder, med få undantag arbeta på undergång; att ibland vår tjenstemanna-personal det är samma förbåHande, nemi. en alltför ojemn distribution, så att de högste taga lejonparten, under ringa arbete, medan de lägre hafva skäl att klaga öfver alltför knapp och beskattad aflöning; att dessutom ingen aflöning kan förslå, om befallning eller exempel föranleda til! prål och prakt, dyra och ständigt förändrade uniformsprydnader och så vidare.
Lika oriktigt och förvillande, som jemförelsen är med andra länder, är den af författaren anställda om förhållanden ifrån 1696 och ifrån perioden af Finlands förlust, med de nuvarande.
Förhållandet är, att det finnes icke några förhållanden, af hvilka man i denna väg, utan att blottställa sig för de största sophismer — hvilka jag trodde skulle vara försvunna med den historiska skolan — kan draga slutsatser till hvad som är en lagom beskattning.
Problemet vore väl att få reda på detta lagom, men historien vet icke att berätta om skatterna vid de uppgifna perioderna voro lagom, och om den äfven kunde det, så blir slutsatsen snarare den, att vi mäste försätta oss tillbaka i det dåvar. status quo, än att nu, under förändrade anspråk hos alla folkclasser genom en stigande civilisation, skatterna kunna och böra vara lika stora.
Hr von Hartmansdorff torde häraf se, alt om jag an förlitar mig på riktigheten af hans historiska siffror, så verka de på min Den 10 Augusti f. m. öfvertygelse såsom voro de endast nollor.
Att jag för öfrigt äfven i Hr von HartmansdorfFs beräkningar skulle få se vexelkursen åberopas, väcker hos mig besynnerliga reflexioner.
Men dessa torde vara bäst gömma bos mig sjelf, till dess jag vid en kommande riksdag får läsa
Hrr bancofullmäktiges berättelse.
Med ett ord: beskattningslärans theori, den hemtas hvarken ur häfderna eller ur vexelcontrolleurens rapporter.
Den är byggd på den allmänna känslan för rätt och billighet, som bjuder att låta en hvar få behålla af sitt egna förvärfvade så mycket som möjligt, och allt hvad som icke för det allmänna tarfvas.
I tillämpningen af theorien fordras framförallt att noga känna orternas rörelse och ekonomiska ställning för närvar., samt att klokt bedömma olikheterna.
Sveriges befolkning får ej i beskattningsväg skäras öfver en kam.
Den delen deraf, som kan anses passligt förmögen, måste skonas, emedan den så ofta måste anlitas för att gifva undsättning åt sina nomadiska medborgare, hvilka egentligen torde utgöra den starkast procreativa delen.
Om välståndet i vissa provinser onekligen tilltagit, så har det åter, så långt jag kan minnas tillbaka, vant i andra stationärt och i somliga tillbakagående.
Att med fullkomlig rättvisa utjemna detta förhållande vid beskattningen är omöjligt; men deraf följer: icke alt man får beskatta äfven de fattigare, så mycket som de förmögnare kunna tåla, utan att man fasthellre får unna de förmögnare behålla något af sitt möjliga öfverflöd.
Öfverflöd finnes dessutom hos ett jemförligt ringa antal, dem man icke åtkommer, och ifall man det gjorde, skulle flere af dem draga hädan från ett land, der föga säkerhet finnes till stadig ekonomisk förkofran på ärlig väg, och der visaren för den personliga säkerheten (förr större här än i något annat) börjar synbarligen decimera, antydande på moralisk sjukdom, som dess läkare ännu icke synas förstå.
Måtte derföre de, som nu fått tömmarna för att styra beskattnings-machineriet, något sansa sig, innan de köra lastkärran djupare ned, än att de åter förmå uppdraga den.
Med siffror må ingen längre än till en viss grad försöka bevisa den, som vet sig vara utarmad, att han är rik; man kan blifva mätt på siffror och fraser, men denna mätthet efterföres af en egen art hunger, hvilken icke så lätt stillas.
— Sat sapienti!
— Men tillgångar finnas — säger man.—
Än se’n då— frågar jag.
Är det sagdt att de derföre skola gifvas till spillo!
Visa oss att utgifter äro nö- , diga, nyttiga, och de skola då, åtminstone af mig, anses oundgängliga.
Detta är enda och rätta bevisningssättet, fastän man derigenom icke så summariskt kommer till stora anslag på förtroende i de delar, der man icke kan bedömma förhållandena, och ännu mindre, der man uppenbarligen finner att anspråken äro öfverdrifna.
Den io Augusti f. m. '97 Gr.
Frölich tilläde muntligen: R. o. Ad. torde finna, att, när en person inom ett RiksSt. utdelar ett tryckt eller skrifvet anförande, hvar och en af Ståndet är berättigad att derå svara så godt han kan.
Jag finner att R. o. Ad. med otålighet hört min framställning; men jag har icke gjort den för att inverka på Huset, utan för att förvara min mening i protocollet.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, då flere talare under uppläsandet af Gr.
Frölichs anförande anmält sig att erhålla ordet, Hr Landtm, ansåg sig böra fästa uppmärksamheten deruppå, att nämnda anförande upptagit många flera ämnen, än som varit föremål för discussion hos R. o.
Ad., och att en discussion öfver detsamma således i Hr Landtm:s tanke möjligen skulle föra R. o. Ad. längre, än de ämnen, som här Liefve föredragna, gåfve anledn. lill.
Hr von Hartmansdorff, Aitg.:
Jag hade velat säga ungefär detsamma som Hr Frih. o.
Landtm, redan yttrat.
Min skrift har icke blifvit aflemnad till Ståndets protocoll.
Jag anser följaktligen alldeles obehörigt att till detsamma uppläsa en recension deröfver.
Recensionen hörer till dagblad såsom Aftonbladet och Dagligt Allehanda.
Jag förmodar ock, att hon kommer dit kanske i qväll eller i morgon.
Jag anhåller hos de ledamöter af R. o. Ad., hvilka anmält sig och hvilka ämna tala mot recensionen, alt de ville afstå derifrån och låta henne gälla hvad hon kan, likasom min skrift på andra ställen får verka hvad hon förmår.
Frih. Boye, Ludv.: Då Hr Frih. o. Landtm, behagat tillåta ett afvikande från föredragningslistan för att skänka R. o.
Ad. tillfälle att afhöra en recension utaf Gr.
Frölich öfver en af Hr von Hartmansdorff bland R. o Ad:s ledamöter utdelad skrift; så torde det äfven tillåtas mig att derom yttra några ord.
Recensionen hade måhända tillhört Aftonbladet och icke vårt prot.; likväl och då ändamålet med recensionens uppläsning måtte vara att gifva oss ett intryck af den satsen, som nu allmänt drifves, nemi. att Svenska folket icke äger välstånd, att det är ett folk nedtryckt af skattebördor, en sats, som är sanningslös, men som kan göra ondt; så anhåller jag att med några ord få besvara densamma.
Hörande måhända till antalet af dealdraäldsta på detta rum, torde det tillåtas mig få anställa en jemförelse emellan de tider vi öfverlefvat, och den tid vi numera upphunnit.
Det är sannt, att allt välstånd är relativt, likavisst som det är, att alla tider visat och alla kommande tider skola visa tiggare i trasor och folk som med arbete hos andra nödgas förtjena sitt uppehälle, i bredd med förmögna och i ekonomiskt hänseende oberoende samhällsmedlemmar; men må det tillåtas mig att göra en jemförelse.
Jag minnes den tiden, då Svenska folket till sitt lifsuppe - Den 10 Augusti f. m. hälle nödgades årligen införskrifva emellan 3 och 5oo,ooo t:r spanmål; jag har icke heller glömt den tid, då Svenska folket årligen betalte endast i räntor på utländsk skuld 1740,000 r:dr Harnb. b:co; jag minnes äfven den tid, då Sverige, af båda sina grannar anfallet med krig, stod färdigt att digna under bördorna af dessa tryckande bekymmer: men aldrig under dessa tider hörde jag den klagan, som nu beständigt upprepas.
Jag är berättigad att från dessa städse förnyade klagomål, enär de sakna verklig grund, sluta till demagogiska afsigler under dessa bemödanden att ständigt kittla folkmassans passioner; men denna afsigt föraktar jag hvar den finnes.
Jag tror och hoppas, att R. o. Ad. skall i sina omdömen och beslut endast styras af sanningen; och om man då jern för tiden, i hvilken vi lefva, med de tider vi upplefvat, — kan man då neka att välstånd nu finnes i landet relativt lill hvad som funnits?
I öfrigt ber jag eder, mine herrar! kasta ögonen omkring eder och se, huru allmogen bor, hur den lefver och är klädd, och jag vill sedan fråga eder, om icke allt vittnar om välmåga i landet.
Detta har jag velat säga, på det icke den demagogiska ifvern att framställa oss såsom fattiga uslingar, för alt bereda sig tillfälle alt med massan bryta den allmänna ordningen, må få öfverhand.
Jag förklarar bestämdt, alt jag icke tillägger Gr.
Frölich en sådan afsigt; men jag säger blott, att sådana medel brukade äfven de Franske Jacobinerne.
Det är visserligen ganska rätt, att då Hr von HartmansdorfFs s. k. gula bok icke blifvit här aflemtiad såsom något utlåt, lill prot., densamma icke kan för de deruti afhandlade ämnen här utgöra föremål för öfverläggning.
Den som tilltror sig kunna vederlägga de uppgifter skriften innehåller, torde således antingen böra begagna samma utväg som skriftens förfaltare, och tilt
Ståndet utdela en skrift i den afsigt han åsyftar eller ock begagna tidningarna dertill.
Deremot är det obestridligt, att det är Gr.
Frölich lika som hvarje annan ledamot förbehållet att rör:de statsreglenn, så väl som andra ämnen, när de här föredragas, till stöd för sina åsigter framställa hvad satser han behagar; och det är således endast formen för Gr.
Frölichs framställning, sora är högst obehörig, enär den framkommit såsom kritik af något, som icke blifvit föremål för R o
Adis öfverläggning; men då dessa satser afse en mängd vigtiga ämnen, och jag tvifvelsutan torde äga samma rätt att yttra mig till vederläggning af Hr Grefvens uppgifter, som Hr Grefven att framställa dem; så hade jag äfven tänkt att till besvarande upptaga åtskilliga deribland, stödjande mig hufvudsakligen vid den tillfredsställande öfvertygelse jag äger, att hvad som erfordras för folkets och landets försvar skall kunna erhållas utan folkets förtryck, Den 10 Augusti {. m. »99 och att följaktligen Gr.
Frölichs framställda satser skulle kunna till fullständighet vederläggas oeh bevisas vara skefva, oriktiga och med verkliga förhållandet oförenliga: men för att icke borttaga en lid, som är afsedd för andra ändamål, och då det dessutom var omöjligt att fullständigt uppfatta livad Ilr Grefven anförde; så uppskjuter jag dermed, till dess jag lått den tillfredsställelsen att läsa hans yttrande, hvarefter jag är i tillfälle att mera fullständigt besvara detsamma.
Företogs till pröfning StatsUtsk:s den 17 och 20 sisth Juni pä bordet lagda utlåt.
N:o 168, i anledn. af erhållna återremisser å utlåt.
N:o 31 ; äfvensom sistnämnda utlåt.
N:o 31, ang:de regleringen af utgifterna under riksstatens första hufvudtitel. R. o. Ad. beslöt, att detta mål skulle punktvis pröfvas.
Ang:de de till i:sta hufv 11 dtiteln hörande anslags fördelning i två a (delningar.
Utsk:s förslag i denna del bifölls. irsta punkten.
K. M:s Hofhållning.
Då detta Stals Utskts betänk, första gången förekom, tillkännagaf jag den önskan, att den af StatsUtsk. föreslagna suntman måtte blifva nedsatt med 100.ooo r:dr; men då StatsUtsk. dervid icke fästade afseende, yrkade jag bifall på betänk., hvilket, såsom herrarne torde påminna sig, bestreds pä den grund, att man ansåg det tillstyrkta anslaget för K. hofstallet af 31,000 r:dr icke kunna antagas såsom bestämdt anslag, utan endast såsom förslags-anslag.
Sedan den tiden har inträffat, alt BondeSt. eller representanterne för den mest skattdragande delen af nationen yrkat denna nedsättning af 100,000 r:dr.
På denna grund anser jag mig, i min egenskap af folkrepresentant, af pligten manad att understödja BondeSt:s påstående i detta hänseende, och yrkar således att ansi ags-su niman för Konungens hofhållning, som af StatsUtsk. är föreslagen lill 42°;00o r:dr, måtte nedsättas lill 320,000 r:dr. H. Ex. Hr Gr.
Det är med särdeles ledsnad som jag uppträder, för att yttra mig uti ett ämne, som jag aldrig trott kunde blifva föremål för discussion inom detta Stånd, nemi. frågan om nedsättning i Konungens ci v i 1—1 is ta.
Men då denna fråga blifvit väckt, kan det anses vara min pligt såsom Riksmarskalk att yttra mig derom.
Anckarsvärd yrkar nedsättning af 100,000 r:dr, hvilket belopp är samma summa, hvarmed R.
St. vid i8a3 års riksdag ökade civil—listan på dåvar.
Riksmarskalken
Hr Gr. von Essens framställning om behofvet af denna tillökning.
St. uttryckte då sitt bifall till Gr. von Essens framställning i de ordalag, att R.
St. med välvilja omfattade tillfället att åda - aoo Den 10 Augusti f. m. galägga deras und. vördnad och tillgifvenhet för en älskad Konung.
Sedan den tiden har ingen förändring i sagda anslag ägt rum, men väl den K. familjen blifvit betydligen förökad* och Statens medel lemna större tillgångar nu än 1823.
— Jag tror mig icke behöfva tala för anslagets bibehållande oförändradt; ty blotta tanken att det skulle kunna nedsättas, vore ett förnärmande af R. o.
Ad:s rättskänsla, och jag är öfvertygad, att R. o. Ad. nu som alltid är alltför mån om att bibehålla nationens anseende, så väl inom- som utomlands, för att kunna lemna bifall till den föreslagna nedsättningen.
Jag anhåller dock att få framställa en jemförelse emellan vår och civil-lislan i andra länder, hvilka uti folkmängd och öfriga förhållanden kunna jemföras med oss.
Storhertigdömet
Baden, med en folkmängd af 1,23i,3oo menniskor, har en ci v i I—I ista af 719,250 gulden, som gör i Svenskt b:co r:dr 65o,ooo. Konungariket Bayern, med en folkmängd af ^,2/^.5,yoo menniskor, har en civil-lista af 3,188,800 gulden, som gör 3.986.000 r:dr b:co Konungariket Belgien, med en folk mängd af 3,580,700 menniskor, har en civil-lista af 1,800,000 francs, som gör 862,5oo r:dr b:co.
Hertigdömet Braunschweig, med 248,000 menniskor, har en civil-lista af 237,000 thaler, som gör 454,25o r:dr b:co.
Konungariket
Danmark, med 2,101,200 menniskor, har en civil-lista af 1,480,000 riksbankdaler, som gör i Svenskt mynt 2,o8i,25o rtdr b:co.