Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då således allt det, som i förhållande till personlighetens medelpunkt varit ett blott utvändigt, der, utan undantag och inskränkning, från den afskiljes; så är hon, med detsamma, återställd eller försatt i det rena skick af ungman eller jungfru, af brudgum eller brud, kort sagdt, i samma skick att mottaga den annalkande verkliga lifshälften, som om aldrig någon annan maka hade varit henne bekant.
Hågkomsten af det i sådant hänseende förflutna kan, om den ej föröfrigt är förknippad med förebrående omständigheter, icke i och för sig sjelf föranleda något obehag, eller någon känsla af mindre sällhet.
Ty antingen kan denna hågkomst vara en vänlig, och det band, som ej var ett egentligt band af äktenskaplig kärlek, ändock fortfara såsom ett vänskapsband; eller ock, i motsatt fall, upphör det smärtsamma deraf att längre kännas såsom smärta, i en verld, bland hvars förnämsta sällheter är, att man i ständigt klarare ljus uppdagar
Försynens skickelser och vägar.
Det är alltså både en sanning, och en af de vigtigaste bland alla sanningar, att äktenskaplig kärlek och äktenskapliga förbindelser, med alla dem tillhöriga väsendtligheter, äro till icke blott på Jorden, utan äfven i Himlarne; ja, att de äro egentligen hemmastadda der.
Häremot skola förmodligen de, som ”fara ville och veta icke Skriften, ej heller Guds kraft”, åberopa Herren Christi utlåtande till Sadduceerne 21:
”denna verldens barn taga sig hustrur och gifvas mannom; men i uppståndelsen tager hvarken man sig hustru, eller gifs qvinna månne; utan de äro likasom Guds Englar i himmelen” (hos Lucas: ”ty de varda like med Englarne”).
Man kunde på sådan invändning svara med frågan: ”Huru läs du?”
Samme Gudomlige Lärare, som sagt åt Phariseerne22, att ”Gud hafver af första skapelsen gjort menniskan man och qvinna, för att de tu skola varda icke tu, utan ett kött”; han, som tillade: ”hvad Gud hafver tillhopafogat, det skall Menniskan icke åtskilja”: han skulle tillika hafva förkunnat, att det förhållande, som nekas menniskan att slita, det har döden rättighet och makt att tillintetgöra?
Bort det!
Meningen med yttrandet till Sadduceerne är, att äktenskap på ”denna verldens” sätt, – eller sådant, som det för Sadduceerne var kändt och i deras spörsmål framställdt, – kan endast här på jorden tillvara; men att här, eller redan före döden, måste möjligheten för den art af äktenskaplig förening, som är i Himlen, vara inledd eller förberedd; så väl i afseende på Menniskans äktenskap med Herren, som i afseende på Makars äktenskap sins emellan.
Hvarest så förhåller sig, börjar ej i någotdera fallet ett på jordiskt vis nytt föreningsband: emedan den uppståndne, sjelf numera engel, blott fortsätter de bägge redan knutna; och emedan han, äfven om först nu den efterlängtade lifs-hälften honom tillföres, endast sammanträffar med denna såsom med en från evighet honom medskapad, ehuru den hittills lefde i hans inre såsom en tankbild blott.
– Lätt borde alltså kunna begripas, huru det skulle gå med den sju gånger gifta qvinnan, i det af Sadduceerne angifna exemplet.
Antingen hade hon, i egentlig inre betydelse, icke varit någondera mannens maka; och i det fallet var, efter uppståndelsen, hennes förbindelse med dem samtligen upplöst.
Eller ock hade hon, i verklig betydelse, varit t. ex. den förstes, – änskönt hon, enligt den mosaiska föreskriften och af önskan att erhålla barn, beqvämt sig till de följande giftermålen; och i det fallet förblef hon, efter uppståndelsen, uteslutande och evärdligt denne förstes hustru.
Ett tredje fall låter tänka sig: nämligen, att sanna förhållandet kan, en tid framåt, för makarnes eget medvetande förblifva outredt; men då vistas de tillsammans i den förberedande Ande-verlden så länge, tills deras inre personlighet hunnit nog utveckla sig för att bestämma, om de för evigheten sammanhöra eller icke.
– Också synes oss härmed, i allmänhet, frågan om omgifte utredd.
Ett fullständigt äktenskapsband kan lika litet knytas oftare, än en enda gång, som det kan knytas på samma gång mellan en maka och flera; och den, som känner sig hafva varit i ett sådant, ingår, sedan detta – tills vidare – brutits genom döden, icke lätteligen något nytt, gällande blott för den korta jordiska mellantiden.
Bevekande skäl dertill kunna dock stundom finnas: t. ex. (i främsta rummet) späda barns behof af fortsatt moderlig eller faderlig omvårdnad.
I en tid, som denna, då sann äktenskaplig kärlek är så sällsynt,23 förete sig skälen till nytt giftermål desto oftare och vältaligare.
Godt är så väl i slika fall, som öfverhufvud, när ett utvärtes äktenskap är, genom ömsesidig välvilja, aktning och erkänsla, fullkomligt åtminstone i sitt slag.
Det upplyftes dymedelst från det rentaf blott naturliga; som i sitt väsende är ett concubinat, ehuru det genom sin lånta vigsel-form nödtorfteligen bevarar den yttre anständigheten.
När vi sagt, att sannt äktenskapliga förbindelser, såsom varande på engång den innersta själen, den djupaste roten och den första enkla grundformen af allt verkligt samhälle, äfven fortfara eller äro i den himmelska verlden, och det med alla dem tillhöriga väsendtligheter: så är detta sista att förstå i hela sin fullständighet.
Men förstås kan det icke af någon annan, än den, som antingen af egen erfarenhet vet, eller åtminstone har rent sinne nog att ana, att äktenskaps-kärlekens väsende är idel kyskhet, och att den högsta graden af denna kärlek är, i och med detsamma, den högsta graden af oskuld.
Han genomgår alla himla-sphärerna: men hans egentliga hem är den innersta eller öfversta himmeln; der lefver han i sin innerligaste anda och skepnad; och denna himmel är just Oskuldens himmel.
Af så beskaffadt väsende genomträngs och förklaras hans sinnbildliga form, till alla, äfven sina yttersta, beståndsdelar; hvilket mängden af menniskor icke begriper, och de bättre ibland dem anse sig böra förkasta såsom en oskärande föreställning; men i grunden blott derföre, att de sjelfva dit inlägga sina egna lustars och tankars orenhet.
Alla gudomliga nyttors ljufheter sammanfattas i hans väsende och inre form: deraf är en omedelbar följd, att hans yttre form är en sammanfattning af alla menskliga sinnens ljufheter; och att dervid känsel-sinnet visar sig vara den yttersta sphär, inom hvilken alla de öfriga, med sina på olika vis harmoniska intryck af outsägligt behag, sammansluta sig till ett enda gemensamt.
I den förberedande Andeverlden pröfvas, understundom, nykomlingar från jorden sålunda till sina begrepp (eller till sin imagination) om köns-kärlek och äktenskap, att de införas i en sällskapskrets af engla-skönheter: dessa förnimma genast, hvad de i sitt innersta tänka och åtrå; och är detta någonting okyskt, fly de heliga varelserna i ögonblicket undan, förskräckta för de satyr-gestalter, till hvilka då, inför deras åsyn, ankomlingarne förvandlas; hvarefter de vidriga gästerne strax ur sällskapet utstötas, att de ej må besmitta dess luftkrets.
Vid allt detta får likväl icke förgätas, att för fortplantningen af personliga varelser, eller för nya mennisko-individuers tillkomst genom physiskt-andlig aflelse, är Jorden, eller det jordiska Naturlifvet, den allmänna och den enda verldskretsen.
Af allt, hvad inom denna krets qvarlefver såsom fortsättning af vår egen förflutna lefnad, är ingenting, som mera djupt ingriper i Mensklighetens framtid, och således äfven i Andeverldens, än barns aflande och uppfostrande.
Sanna ändamålet med de äktenskap, som på jorden knytas, är derföre ett dubbelt: det ena, makarnes kärlek, samt all deraf härflytande förädling och förljufning; det andra, att genom denna kärlek skall antalet af Himlarnas invånare förökas, eller nya ämnen till Englar frambringas.
I de himmelska äktenskapen åter, så väl de redan före döden började, som de, hvilka först efter döden kommit till de sammanhöriga hälfternas medvetenhet, kan blott det förra ändamålet qvarstå.
De enda barn, som af äktenskapen i denna högre verld framalstras, äro nya godheter och sanningar; nya oförgängliga, i klarhet, värma, fägring städse växande, tankar af vishet och kärlek.
– Men dessa förhållanden tarfva, tvifvelsutan, att ännu nogare belysas.
Det synes vara en af Guds vanligaste ynnest-bevisningar, att äktenskapliga förbindelser välsignas med fruktsamhet; men hvilken stor nåd i denna ynnest innebor, visar sig då i sitt fulla ljus, när den vederfares verkliga makar.
Ty den lifs-sphär, som närmast utgår ifrån och närmast omgifver den i ett sannt äktenskap fullständig vordna mennisko-personligheten, blifver då en dubbel-sphär, som noga motsvarar den, hvilken närmast utgår ifrån och närmast omgifver Gud sjelf.
Den gudomliga dubbelsphären, sådan den emanerar från den Andesol, i hvars medelpunkt Guds egen personlighet befinner sig, är nämligen Skapandets sphär i förening med Omvårdandets; en förening, medelst hvars allmänna och enskilda samverkningar han uppenbarar sin egenskap af Försyn.
Men det är just den äktenskapligt-menskliga motsvarigheten härtill, som yttrar sig i dubbelsphären af Äktenskaps-kärlek och Barn-kärlek, – öfverallt, hvarest denna dubbelsphär är lika innerligt förenad i menskligt mått, som dess urbild är förenad i gudomligt.
Sannt är, tyvärr, att den sednare kärleken kan finnas utan den förra; eller äfven i blott utvändiga, ja disharmoniska och således olyckliga äktenskaps-förhållanden.
Den kan finnas till och med hos elaka menniskor; och bör då ej endast anses för en naturdrift, som äfven hos dem fortfar; ty den är tillika en för dem bevarad möjlighet till räddning: emedan barnens sphär har i sig sjelf, eller ursprungligen, den egenskap, att vara en rymd, inom hvilken allt är impregneradt af en från Guds närmaste grannskap utflödande oskyldighet och fridfullhet, genom hvilken föräldrarna på ett ljuft sätt beröras till förbättrande väckelser.
En slik åtskillnad mellan Äktenskaps-kärlekens och Barnkärlekens sphärer är dock alltid en abnormitet, ett genom Synden uppkommet, eller något, som icke borde tillvara; och att den sistnämnda kärleken har sin upprinnelse från den förstnämnda, är icke dessmindre visst.
Också skönjes deras ursprungliga inre enhet deraf, att ehvar den förra verkligen är, der är jemväl den sednare tillstädes i lika verklighet; äfvenledes deraf, att känsel-sinnet, om än under förändrade modificationer, spelar i Barnkärleken samma role, som i Äktenskapskärleken.
Hvilket, först och främst, alla mödrar nogsamt veta; men sedermera ock fäderne, förmedelst dem.
Qvinnan är nämligen den, som omedelbarast och först känner sig berörd och genomträngd af Barnkärlekens inflytelser.
Genom henne, och (när äktenskapet är ett verkligt) i mån af sin kärlek till henne, gripes mannen af samma inflytelser: ungefär sammalunda, som han ock genom henne mottager den lefvande känslan af äktenskapskärlek, hvilken känsla är hos henne en ursprunglig; då deremot hos honom, före hans förening med henne, finnes blotta begreppet af denna kärlek, – beledsagadt af någon mer eller mindre sväfvande fantasibild.
Men sedan han af henne blifvit äfven i barnkärlekens erfarenhet invigd, samdelar han med henne denna kärleksart; som, i kraft af sin oegennytta och sina uppoffringar, i hvilka den sätter sin vällust, är, af alla menskliga kärlekar, närmast den gudomliga jemnlik.
Hvaraf klarligen synes, huru stora och välgörande Barnkärlekens inflytelser måste vara hos makar, som i sanning äro lif af hvarandras lif, eller till ”ett kött vordna” – i detta yttrandes fulla heliga mening.
Och utredas behöfver icke, hvilken sällhet det för dem är, när dem tillåtes att behålla sina barn lefvande omkring sig, ända tills i så ljuflig omgifning deras egna ögon lyckas.
Men äfven det är en välsignelse, att hafva (såsom man plägar uttrycka sig) förlorat barn, genom döden, i deras späda ålder.
Ty dessa, som då i Himmelen uppfostras genom dertill enkom tillförordnade Englar, tilldess de sjelfva mognat att blifva det, sammanhänga med de på jorden qvarvarande föräldrarna genom det sympathiska band, hvari Kärlekens skapande odödlighet är fortsatt.
Detta band är roten af deras varelse; deraf följer, att det, i och med deras medvetandes utveckling, sjelft utvecklas i ständigt förökad innerlighet, och gör, att de från den tredje eller högsta himlen, som just är Oskuldens och Barnens himmel, oaflåtligt besöka föräldrarna i vederqvickande och renande inflytelser.
– Nu skulle i hast kunna tyckas, att de äktenskap, hvari sammanhöriga makar först på hinsidan om döden förbindas, och af hvilka inga barn, i ordets vanliga mening, aflas, vore, i anledning häraf, beröfvade en af de öfriga äktenskapens vigtigaste välsignelser.
Men det bör ihågkommas, hvad förut blifvit visadt, att den renaste och innerligaste grad af äktenskapskärlek är, med detsamma, graden af den högsta oskuld; och att således hvarje kärlek, som är i denna grad, befinner sig derigenom, omedelbarligen, i sjelfva den innersta Oskuldshimlen, eller i midten af allt dess innehåll.
Alla barn, som i sin första spädhet borttagas från jorden, uppfödas först inom den himlakrets, som nyss blef nämnd; dertill begagnas qvinliga englar, hvilkas utmärkande egenskap under jordlifvets förlopp varit hög gudsfruktan och hög barnkärlek i förening.
Sedan fortsättes deras fostran af manliga englar, i de slag af himmelsk kunskap och vishet, åt hvilka deras anlag äro rigtade.
Under denna sednare fostran, eller såsom uppväxande, förflyttas de till andra himlakretsar; det beror sedermera på dem, huruvida de kunna ånyo inom den tredje himlakretsen upptagas.
Fullt vuxna och uppfostrade äro de, när Barndomens Oskuld är hos dem förvandlad till Vishetens; ty just derigenom, och icke förr, äro de verkliga Englar.
– I sin allmänlighet, är denna förvandling allt himmelskt lifs gemensamma grundvillkor; fastän särskilda grader äro möjliga, ett mer eller mindre, i fullkomligheten af dess utveckling.
Det är detta grundvillkor, som finnes utsagdt i Herrens ord:
”hvilken, som icke undfår Guds rike såsom ett barn, han kommer der aldrig in”.
– Efter fullbordad uppväxt och uppfostran erhålla de varelser, som sålunda blifvit beredda för en himmelsk samhällslefnad, de engla-makar, hvilka från evighet varit dem ämnade.
Men i daningen af gestalter och anleten stanna de, för alltid, vid utseendet af yngling eller jungfru.
Öfverhufvud bör vara tydligt, att vår betraktelse här befinner sig inom den egentliga Ungdomens verld.
Huru skulle lifvet här, der allt synes hvad det är, och der allt lif är ett oafbrutet lefvande i renad kraft, ljus insigt och glad frid, hvilka samtligen i oändlighet tilltaga, kunna medföra någon annan följd, än att man der blifver, lika mycket utvärtes som invärtes, oupphörligt yngre i samma mån, som det enligt jordisk tideräkning skulle heta, att man blifver äldre?
När menniskan dör såsom gammal eller ålderstigen, bibehåller hon, i fall hennes inre lefver i afgjord rigtning åt det Sanna och Goda, endast helt kort sitt utseende af åldrig; ty med hvarje stund, som hon tillbringar i sitt nya hemvist, föryngras hon.
Emedan englarnes lekamlighet alltid på det nogaste motsvarar och afbildar deras andlighet, tilltaga de i blommande skönhet utan uppehör, och fortgå i en lefnadsvår, ständigt mera vårfrisk, ju längre den utsträckes.
Ju flera tusen år de lefva, – såsom det kallas i jordisk föreställning, – desto ljufligare och sällare blomstring; och så i evighet: att åldras i himlarna, är att yngras.
Detta kommer icke blott deraf, att dessa saliga varelsers sinnen äro långt finare och förträffligare, än den jordiska menniskans; den innersta orsaken, hvarifrån ock den nyssnämnda sinne-fullkomligheten upprinner, är, att de lefva i en oafbruten kärlekens och vishetens tillväxt.
Derföre har, i denna verld, jordens tideräkning förlorat all sin giltighet.
Himlaverldens sol, den herrlighetsring inom hvilken Herren understundom visar sig, går icke upp och ned, utan synes såsom stillastående i fästets östliga trakt, i medelhöjd, och således icke öfver englarnes hufvuden, utan framför deras ansigten; i följd hvaraf de äro i ett ständigt ljus.
Denna sol är den yttre synbilden af den, som de i sin inre å-skådning uppfatta, – nämligen af den, i hvars ur-enhet af Vishetens ljus och Kärlekens värma
Herren är; derföre ser hvarje engel henne, och alla de af henne belysta föremålen, skinande och sköna i motsvarighets-mått till klarheten och värman af hans eget sinnestillstånd.
Här kunna således ej finnas våra dagar, veckor, månader, år.
Väl gifves äfven här, på visst sätt, en Tid, liksom, på visst sätt, ett Rum; men dessa äro, såsom vi redan tillförne ådagalagt, blotta uttryck, blotta återspeglingar af andarnes invärtes tillstånds-förändringar och tillstånds-beskaffenheter.
Af samma orsak gifves jemväl här något, som liknar dagar, och dagens stunder: det är motsvariga uttryck, eller yttre åskådligheter, af vishets- ljusets och kärleks-värmans omskiftande mått i englarnes inre.
Ty väl giller i allmänhet, att englarne lefva i ett oupphörligt stigande af detta ljus och denna värma: men emedan alltså deras fullkomlighet ändock icke är sjelfva den gudomliga, så kunna de skiftevis vara i ett mer eller mindre af innerlighet och klarhet; och derifrån uppkomma likheter af hvad vi kalla morgon, middag, afton.
Öfverhufvud är tilltagande i fullkomlighet, samt det successiva af nuancerne i detta tilltagande, detsamma för englarne, som tid är för oss.
Efter dessa nuancer, dessa sig utvärtes återspeglande tillstånds-förändringar, tälja de sin tid, eller beräkna sina yttre lefnadsskiften och lifslängder.
Förändringarna fortgå i oändlighet, liksom sjelfva tilltagandet.
Man behöfver alltså lika litet rädas, att den himmelska sällheten skall någonsin bli enformig och entonig, som att den skall mattas genom tidslängd; bådadera så mycket mindre, som i engla-samfunden gifves en ändlöst fortfarande otalighet af tillfallen för hvarje sann och god böjelse, att yttra sig i verksamma bekräftelser.
– Somliga läsare torde föreställa sig, att i detta slags Tid och Rum saknas all den objectiva gemensamhet och consistens, hvarförutan de upplösas i ett drömspel.
Men objectiviteten och consistensen qvarstå, – ehuru (om vi så få uttrycka oss) för-inrade.
Således väl icke på det viset lika för alla individuer utan undantag, som jordens tid och rum äro: men dock i ett skick, hvilket är gemensamt för alla dem, som befinna sig i samma (och nästbeslägtade) sphärer af lif, kärlek, samfund; hvadan följer en – åtminstone i det allmännaste – ungefärlig gemensamhet för alla dem, som bebo samma himmel.
Redan i vår nuvarande verld, som dock är den egentliga Tids- och Rum-verlden, äro ju (såsom redan blifvit erinradt) tiden och rummet långt ifrån, att vara helt och hållet lika för alla.
Man kan, efter det nu anförda, desto mindre förundra sig, att dessa förhållanden, att all denna ungdom skola företrädesvis i Äktenskapen uppenbara sin verklighet.
Älskande makars lif är i synnerligt mått ett lif af evig ungdom: emedan det är ett lif i ett ständigt mer af sällhet; och detta, emedan det är ett lif i ett ständigt mer af oskuld; hvarigenom det af alla himlar
Innersta får ett obegränsadt tillfälle, att med sin glädje inflyta på allting af deras lefnad.
Och i samma mån, som det just är kärleken mellan Gud och hans Himlar, hvilken återspeglas i hvarje sann kärlek mellan Makar, följer af sig sjelft, att det i grunden är från beskaffenheten af sin äktenskaps-kärlek, som Englarne undfå all sin skönhet.
Deraf kommer ock, att i allt det, hvarigenom Ande- och Engla-verlden motsvarar hvad vi kalla Natur, äro inga ting skönare än de, genom hvilka denna kärlek sinnebildas.
I sådana bilder framställes den för dem, som i Andeverlden ännu derom behöfva upplysas: stundom t. ex. såsom en jungfru af outsäglig fägring; stundom såsom en den skäraste luftkrets, gnistrande af demanter och rubiner.
Skönast framställes den likväl genom sig sjelf: såsom när ett par af engla-makar nalkas; på afstånd synes det vara blott en enda engel, oåtskiljelig så i gestalt, som i röst; och vid närmandet skönjes, att det skimmer, hvaraf de båda makarne stråla, förhöjes alltmer genom deras på hvarandra rigtade åskådning.
Emedan deras lif är ett fullkomligt samlif, och det i de tvenne innersta af Himlaverldens innerligheter: hvilkas namn äro Oskulden och Friden.
– Den förra är det innersta af allt himmelskt godt; den sednare är det innersta af allt himmelskt nöje.
Englafridens sinnebild visar sig i vår timliga naturverld hos alla menlösa barn: derföre är hela deras lif en lek; men denna frid är hos dem likväl i en ännu blott naturlig måtto, och fördenskull af förgänglig art.
Här åter är fridsnöjet, som hos onda menniskor aldrig finnes, och som äfven hos goda menniskor, under deras jordiska lefnad, till det mesta ligger inom dem såsom ett fördoldt och hämmadt, icke längre underkastadt förgängligheten: ty det är numera ett fullständigt framträdande invärtes, är en uppnådd ren vishets; och derföre nu en ostörbar fullkänsla af uppnådd harmoni, så i afseende på hvarje persons egen inre varelse, som i afseende på den himmel och det samhälle, hvaraf han är medlem.
Härmed är således ock sagdt, att det nu skildrade tillståndet äfven genomlifvar och stämplar alla denna verlds Samhällen: hvilka – liksom redan i vår jordiska verld – samtligen grunda sig på Äktenskapen, och innerst från dem, eller deras beskaffenhet, leda sitt skaplynne.
Vet man, hvad ”sphär” ursprungligen är, – nämligen den från hvarje subjects väsende emanerande och detta väsende omslutande krets, hvilken, i sitt förhållande till hvarje annat subject och till dess sphär, utöfvar en antingen tilldragande eller aflägsnande verkan: då vet man, med detsamma, både huru äktenskaps-förbund och samhälls- förbund erhålla tillvarelse.
Hvart och ett samhälle, i sin himmelska och rena mening, är en gemensam stor sphär, sammansatt af, och omslutande, en hel (större eller mindre) mängd enskilda personlighets- och familj- sphärer.
Liksom himlarne tillsammans, och hvarje himmel för sig, inför Gud föreställa i stort hans motbild, eller bilden af en Menniska: så föreställer äfven hvarje samhälle denna bild, liksom i sammandrag, och på ett visst eget vis; hvadan ock sker, att när en engel betraktar på afstånd något samhälle, synes det för honom så, som vore det blott en enda person, – ehuru det kan bestå af millioner.
Himlaverldens samhällen äga sina egna namn, likasom Jordens: dylika namn äro t. ex. de i Ordet förekommande Gabriel, Raphael, med flera.
Man bar ansett dem vara vissa engla-personers: men när det t. ex. förtäljes om Gabriels bådskap till Maria, menas med honom en engel från ett himla-samfund af detta namn.
De i allmänhet förnämligaste af engla-kretsarne äro de, som betecknas med namnen Cherubini och Seraphim.
Den samfäldta karakteren af alla dessa samhällen är, att enhvar medlem älskar de andra mer än sig sjelf, och önskar ingenting högre, än deras upphöjelse och sällhet; hvarvid han skattar sitt lif endast så till vida dyrbart, som det är ett medel, att, i syskonlig samverkan med de öfriga, befrämja hela samhällets bästa.
Härigenom äro de himmelska samhällena idel theokratier: de styras nämligen – hurudant än föröfrigt styrelse-sättet må vara – egentligen blott af den inbördes kärlekens regering, hvars själ är Guds egen Kärlek och Vishet; derföre äro här alla de, som varmast älska och klarast förstå hvad Godt är, sjelfskrifne till Styresmän.
Här tänkes, från den högsta ledamoten till den lägsta, endast på skyldigheter och tjenst; men alla dessa skyldigheter äro frivilligheter, och det ömsesidiga tjenarskapet är en ömsesidig brödratrefnad.
Det motsatta af allt detta gäller om Helvetets samhällen.
Der tänker fördenskull enhvar på ingenting så mycket, som på rättigheter och herravälde; och syftar desto afgjordare åt väldet, ju ifrigare han bär rättigheterna på tungan; hvarvid en vanlig (men aldrig felslående) fint till värfvande af anhang är, att föregifva sig strida för arma och förtryckta med-djeflars rättigheter, icke för sina.
Det gifves ej i Helvetet, liksom i Himmelen, någon för alltid fortfarande Herrskare: der är ingen Satan såsom permanent; utan de ypperste af djeflarne, de, som öfverträffa de andra i Ondskans energi, snillegåfvor och ränker, tillrycka sig vexelvis högsta makten, och lefva i en ständig täfling om rangen af Öfver-Djefvul eller Satan; hvilken de öfriga, gemensamt, högligen afundas.