Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Nu är det snart slut; jag har ej många minuter igen”! – men tillsporde honom likväl sedan, efter en paus, om sammanhanget af en orättvisa, som nyss i Collegium Medicum blifvit begången mot en förtjent, men för Hertigen misshaglig man 64.
Hans sista ord, yttrade helt kort före dödsögonblicket, voro detta uttrycksfulla farväl till Gahn: ”Det kostar på, att dö ifrån Er”.
– Så slocknade han i sanning, såsom Rosenstein utlåter sig:
”stilla och frimodigt”.
Och bekräftadt till alla delar är detta korta vittnesbörd genom Järtas utförliga, i ett nyligen bekantgjordt bref om Kellgrens bortgång till philosophen Höijer65; der skildringens begynnelse lyder: ”Kellgren dog som en hjelte”.
Sitt afsked från lifvet i allmänhet hade han, några dagar förut, affattat i de oförgängligt sköna rader, dem han kallat ”Propertii porträtt”.
De följa här: och hvem ser ej, att han deri egentligen tänkt och tecknat sitt eget?
”Blekt mitt anlete är: men tadlen konstnären icke,
Rigtigt bildades så den färg, som Cynthia gaf mig;
Ungdom och helsa och lycka och lugn, allt offrades henne:
Lifvet flyktade snart – men ack! när ägde jag lifvet?
Nej! genom Cynthia blott var ju Propertius till”.
I en anordning, skriften den 27 December 1794 med uppdrag till vännen Lenngren att verkställa den, hade han testamenterat det mesta af sin egendom till Brodern i Skatelöf: men upplagan af sina skrifter till systersonen Lengblom; med anhållan, att Regnér, i hvars vård han ville öfverlemna samlingen, måtte vid dess utgifvande biträda.
Tillika bemyndigade han der sina förtrognaste vänner, att utesluta, hvad tilläfventyrs endast egenkärlek bragt honom att gilla; förbehöll sig ”heligt, att ingenting måtte tilläggas”; och lyktade med denna för sitt föremål ärorika tacksamhetsgärd: ”Rosenstein har lofvat skrifva ett företal; detta anser jag för den största heder som kan ske mitt minne”.
– En önskning, som ännu på sotsängen ofta upptog hans tankar, var ock, att Svenska Akademien måtte till hans efterträdare välja Stenhammar.
Äfven den blef uppfylld.
Af de bildade bland hans landsmän, ansåg åtminstone det stora flertalet hans förtidiga hädangång för en nationlig olycka.
Med undantag af det Exegetico-Philanthropiska Sällskapet 66 och några föröfrigt genom hans kritik oblidkeligt förtörnade skriftställare, sörjde honom i lika mått både allmän och enskild saknad.
Också visade sig på den dag (den 25 April), då hans stoft fördes till sin graf, bägge såsom sammansmälta i den mest omisskännliga förening.
Platsen af detta sista hvilorum, på St.
Jakobs kyrkogård och nära intill kyrkomuren, hade han längesedan valt, och i flera år sett från sina fönster.
Den betecknas genom en sten med hans namn, insatt i sjelfva muren och upprest af hans vänner.
Endast sådana bivistade begrafningshögtidligheten.
Enligt hans eget förordnande så enkel och tyst, att han till och med hade undanbedt sig den dervid sedvanliga klockringningen 67, ägde denna sorgefest alltså i stället den sällsporda utmärkelse, att för alla dess deltagare verkligen vara det: ty bland dem befanns ingen, af hvilken han ej äfven personligen var känd och älskad; ingen, som ej nu firade hans hågkomst med en gärd af tårar, eller af en tystnad, hvars vältalighet ofta är större än dessas.
En af de tillstädesvarande68 förtäljer: ”Endast vänner och högaktare följde Kellgren till griften.
All rang var bortblandad omkring hans kista; hvar och en, äfven af personer i rikets högsta värdigheter, ville med egen hand ledsaga ett älskadt stoft till hvila; och dessa orden:
Till jord skall du blifva! hafva sällan utpressat så många tårar”.
Ett annat ögonvittne 69 sammalunda: ”Begrafningen var majestätisk.
Ingen procession; utan alla buro, eller trängde sig omkring kistan.
Tårar i nästan allas ögon”.
En egen rörelse spridde vid detta tillfälle den åldrige Gyllenborg; som, vid kistans anblick, störtade fram, kastade sig öfver henne med utbredda armar, och fästade på locket en cypressblandad lagerkrans.
– Efter jordfästningen utdeltes bland gästerne en skådepenning i silfver, hvilken tolf af Kellgrens vänner låtit prägla.
Den bär, å framsidan, hans välträffade bröstbild med omskrifvet namn; å frånsidan:
Poetae, Philosopho, Civi, Amico lugentes Amici.
MDCCXCV. 70.
Rosenstein, som dervid med några ord förklarade penningens ändamål, skref sedermera, till den Bortgångnes skrifter, det begärda företalet; kanske det bästa bland hans flerfaldiga förord.
Visserligen i sitt biographiska innehåll nog knapphändigt, och i sitt ästhetiska numera ej tillfredsställande, andas det dock alltigenom en känsla, som är sann och öm, och som derföre uttrycker sig med en flärdlös fägring.
Och väl må vi nu yttra med honom, i anledning af den nyssnämnda grafstenen: ”Vid åsynen af denna minnesvård skall det namn, som är dess enda prydnad, väcka hugkomsten af allt, hvad lifvet har behagligt och ljuft; och midt bland förödmjukande vedermälen af menniskans förgänglighet säga, att hon är stor genom Dygden, Tanken och Snillet”.
Besynnerligt kan det förekomma efterverlden, van vid sitt tidnings-väsendes till öfverdrift snabba påpasslighet, att se Kellgrens frånfälle, i hans eget dagblad, ej omnämndt förr, än en dryg månad efter hans dödsdag: nämligen först i nummern för den 22 Maj; der ändtligen en Nekrolog möter oss, som, ehuru värdig och vacker, dock tvifvelsutan borde kunnat uppsättas inom ett mindre rymligt tidmått.
Men hvarken redaktörer eller läsare hade i denna menlösa tidsålder brådtom.
Kort derefter (den 29 Maj) besjöngs han i samma dagblad af Silfverstolpe, som i detta offer var den tidigaste af Sveriges skalder; och detta qväde, kalladt ”Ode till Melpomene”, är ett bland sin författares bästa.
Längre fram efterföljdes det af Leopolds ryktbara ”Sång öfver Kellgrens död”.
Flera andra lyror slogos äfven.
Hans anletsdrag hade Sergel förvarat, i en medaillon, hvars afbild står i koppar stucken framför hans Skrifter.
Innan vi gå att taga en slutlig öfverblick af Kellgrens författarbana och synnerligen af hans skaldskap, torde här vara stället att något närmare, än hittills skett, belysa den egentliga beskaffenheten af hans förhållande till Leopold alltifrån den tid, då detta hade förvandlat sig från ovänskap till vänskap.
Det är nämligen, utan allt tvifvel, en af de vigtigaste omständigheterna i bägges lefnad; och interesserar i flerfaldig måtto, så väl genom utsigten af hvad det möjligtvis hade omsider kunnat blifva, som genom insigten af hvad det verkligen var.
Den föreställning, som räknar Leopold bland
Kellgrens närmaste vänner, är i visst afseende fullkomligt grundad.
Man må ingalunda med Hammarsköld tro, att ömsesidigheten af deras tillgifvenhet och beundran var konstlad eller hycklad.
Men med full sanning kan sägas, att sambandet var, – åtminstone i det längsta, – mindre personligt, än litterärt.
Orsaken dertill låg, icke i någon hjertelagets bristande välstämning, men i en stor natur-olikhet af lynne och sätt att vara.
Leopolds ägde en viss styl och ton af vitter ”hofman”, hvarmed Kellgren aldrig kunde göra sig rigtigt hemmastadd.
Rättfram och utan krus, som den sednare var, led han – kanske mer än skäligt – af Leopolds art eller sed, att städse komplimentera sin snillebroder med de utsöktaste ordasätt.
Män, som på närmaste håll varit i tillfälle att mellan Kellgren och Leopold anställa personliga jemförelser, hafva sagt oss, att den sistnämnde – i den tiden – utmärkte sig såsom benägen för en kruserlighet, som lätt kunde synas öfverdrifven och till sin inre halt mindre tillförlitlig; hvaremot Kellgren, så ofta han fick vara enkel, alltid kunde på sig tillämpa den bekanta vackra versen ur medtäflarens ”Oden”:
Så öppen som den rymd, der dagens stjerna skrider,
Så öppen är min själ.
Detta gjorde, att deras enskilda umgänge alltid bibehöll någonting ceremoniöst.
Leopold plägade, när han ville göra Kellgren besök, dagen (eller åtminstone några timmar) förut anmäla det genom en biljett, så utstofferad, att denne, som påstod sig vara dum i allt slags påhitt af artigheter, ofta måste försitta en förmiddag i bryderi med att utfundera ett icke alltför omotsvarigt genmäle.
Efter visiten funno hans förtrogne honom hvarje gång utmattad, och hörde honom bedyra, att han ej visste någonting mer tröttande, än den första, ständigt åt panegyriska haranger inrymda, fjerndelstimman af Leopolds ankomst: ”men se’n jag öfverstått den”, – brukade han tillägga, – ”skulle mannen gerna få sitta hos mig hela dagen; ty sedan talar han väl och interessant”.
– Föröfrigt ser man det vexelförhållande, som uppkom efter deras första personliga närmande till hvarandra, taga den vändning, att det börjades med ett beskydd af Kellgren för Leopold, och lyktades med ett beskydd af Leopold för Kellgren – eller med Leopolds förvandling från klient till protektor.
Ögonskenligt uppenbarar sig ock detta i andan och tonen af några dem emellan skrifna bref, som här må öfverlemnas åt en större allmänhet, sedan de (åtminstone mestadels) långt förut blifvit bekantgjorda för en mindre 71.
– Genom det redan anförda kan begripas, hvarföre, i flertalet af de Kellgrenska brefven, en icke liten överansträngning till artighet är synlig.
Af de åtskilliga andra anmärkningar, till hvilka man under läsningen af dessa meddelanden föranledes, må eljest här i förväg blott den enda göras, att de båda skaldernes första ömsesidiga annalkning måste hafva inträffat under vintern 1785– 1786; emedan ej det ringaste spår till något sådant kan skönjas i de tillförne 72 framlagda och ända till hösten 1785 fortfarande bevisen på det vänliga förhållande mellan Leopold och Thorild, som icke rentaf upphörde förr, än efter den förres utgifvande af sina ”Kritiska Anmärkningar” vid Gyllenborgs ”Tåg öfver Bält”.
– Den Bibliothekarie-titel, hvarmed Leopold tilltalas både i de Thorildska och i de första Kellgrenska brefven, tillhörde honom, vid dåvarande tidpunkt, i egenskap deraf, att han vid Upsala universitets-bibliothek var anställd såsom Bibliothecarius Lidenianus.
Leopold till Kellgren.
Upsala den 27 Jan. 1786.
Högädle Herr Kongl.
Sekreterare!
Förlåt mig den frihet jag tager mig att skrifva Hr Kgl.
Sekret. till i ett ämne, som intet är vigtigare, än att det rör mig – och mig ensam.
Jag har likväl förbindelser emot Hr Kgl. Sekr. att redan afbörda mig i samma ämne; och då Hr Kgl. Sekr. således visat någon egen böjelse att vara mig nyttig till nödtorftig bergning, så hoppas jag att med fullt förtroende kunna adressera mig till
Hr Kgl. Sekr. i anseende till de förslag, som vissa förändringar här vid Akademien nu eller framdeles kunna fournera mig.
Herr Grefve Gyllenborg har icke försummat att underrätta mig om det Hr Kgl. Sekr. behagat göra för min skull.
Hr Kgl.
Sekr. för dessa prof af dess rättsinnighet; hvilka jag ber att Hr Kgl. Sekr. ville fortsätta, så länge Hr Kgl. Sekr. finner mig förtjent af en sådan attention.
Jag skall icke beskrifva min helsas och min lyckas tillstånd.
De äro sådana, att de i min belägenhet kunna kallas beklagliga.
Mina kreditorer äro egentligen de, som draga fördel af de 100 riksdalers pension, hvarmed H. E. Grefve Creutz tänkte att hugna mig, och hvarmed de nu betala sig sina fordringar.
Jag lefver till det mesta lika blottställd, i väntan af beständiga underverk för att subsistera; tvungen att i allmänhet göra våld både på mitt ansigte och mina små tillgångar, för att icke alldeles förtryckas af den allmänna medömkan; nästan oskicklig i anseende till en förderfvad helsa och beständiga omsorger, att igenom något slags litterär industri skaffa mig en bergning, som sysslan icke gifver mig; par dépit opprimerad och traverserad i alla mina förslager af en corps, som under handen arbetar att vräka ut den Lidénska inrättningen ur Akademiens sköte, eller åtminstone att försvaga den; ändteligen äfven beständigt sängliggande, men sängliggande för att pinas af en obotlig sjukdom, som icke dödar mig, och som, långt ifrån att inskränka mina behof (hvilka den snarare fyrdubblar), endast afstänger mig ifrån alla kraftigare medel att soulagera dem.
Riksrådet Grefve Creutz gjorde mig den äran, att rätt allvarligen bjuda mig till Stockholm.
Hellre hade han kunnat befalla mig möta sig i de Saligas hemvist.
Jag hade till den ändan blott behöft att adressera mig till
Doktorerne; som längesedan synas ledsna till och med att pina mig för intet.
För mig återstår då ingen annan hjelp, än den, att dö: som jag likväl – för att säga sanningen – icke kunnat vinna, ehuru jag dertill användt alla de ringa tillgångar jag kunnat äga, och alla de Doktorer, som jag känt i Sverige och i Tyskland.
Den dernäst vore, att kunna lefva bergad.
Men det är jag icke utan 6 à 7000 73 årligen.
Hvar finner man bröd i öcknen? eller vid en Akademi, der man är stängd ifrån alla ansökningar?
Voilà le noeud fatal qu’il fallut délier!
Var gunstig och gif mig en liten idee om de nu för tiden mest betydande personer, hos hvilka jag har att insinuera min ansökning 74.
Jag känner till namnet få, till person ingen, utom Herr Stats-sekreteraren Schröderheim.
Men jag vet, att Hr Kgl. Sekr:s förtjenster förskaffat sig hos alla dessa en aktning, som skulle göra Dess förord gällande, – äfven hos Konungen.
Jag ber
Hr Kgl. Sekr. med den upprigtighet, hvarmed den förtryckte, utan att förnedra sig, kan adressera sig till rättsinnige: unna mig detta förord, hvar Hr Kgl. Sekr. finner att det kan gagna mig.
Värdigas härigenom gifva mig en vink till den närmare vänskap, som jag så många år åstundat; som jag intet ögonblick skall vara ovärdig; och som skall vara en ära och en tröst för mina få återstående olyckliga dagar.
Är det väl nödigt för mig, att vara personligen närvarande?
Mina beständiga sjukdomar hafva gjort mig sådan, att jag säkert föga rekommenderar mig genom mitt utseende, hvilket mycket liknar, efter min tanka, spöket af en fördömd, – och ännu mindre genom min konversation, som alltid är kort och generad.
Det var till en stor del detta som gjorde, att jag aldrig i person vågade visa mig för vår sal.
Parisiske Kansler75; jag fruktade alltid, att jag skulle förlora derpå.
Emellertid, om Hr Kgl. Sekr. finner så för godt, skall jag anlända så snart min helsa tillåter mig; och om allt annat slår mig felt, skall jag hålla mig skadeslös genom den äran att hafva gjort Hr Kgl.
Sekr:s bekantskap.
Jag läste i går, här på slottet, den så mycket omtalte, så länge väntade Gustaf Vasa.
Vitterheten har måst göra många fåfänga försök till Gustavers ära, innan hon ändtligen i våra dagar kunnat frambringa något som är dem värdigt.
Hr Kgl. Sekr. är, utom mycket, också öfver den vanliga auktors-svagheten, som hemsamlar begärligt alla de lagerblad man tillfälligtvis räcker henne; men man bör hoppas, att ett upplyst och hyfsadt samhälles bifall, för hvilket man skrifver, icke kan vara ett föraktligt ämne för den sanne skalden.
Tillåt mig då att förena min röst med detta samhälles, och att säga: att ingen svensk skald tillförene haft denna ton i dramatiska ämnen; att denna musikaliska philosophi aldrig högre upphöjt sin röst på vår theater; och att Hr Kgl.
Sekr. synes dominera i alla ämnen af vitterheten, igenom skönheten af sin versifikation.
Förlåt i synnerhet mitt alltför långa bref, och emottag min försäkran om den respekt och den admiration, hvarmed jag har den äran m. m. 76.
Kellgren till Leopold.
Stockholm den 6 Febr. 1786.
Högädle Herr Bibliothekarius!
Sjuk, och derigenom hindrad från all verksamhet, fann jag mig tvungen att förleden postdag lemna Hr Bibl:s bref obesvaradt.
Det förtroende
Hr Bibl. deruti behagar visa mig, gör mig ett så mycket renare nöje, som, i allt hvad kan hända och (jag hoppas) snart händer till Hr Bibl:s förmån, jag med skäl får anses för fullkomligen onyttig.
Hos alla dem, i hvilkas händer Hr Bibl:s lycka kan vara lemnad, har jag funnit långt förut en så rättvis känsla af Hr Bibl:s merit och så lifligt deltagande i Dess belägenhet, att ett bättre öde för Hr Bibl. ej kan vara långt borta.
I synnerhet äger Hr Bibl. i Kansli-Rådet von Rosenstein en den upprigtigaste vän och pålitligaste befordrare; hvarom jag ock hoppas, att det bref han i dag
Hr Bibl. tillskrifver fullkomligen lär öfvertyga.
Sedan jag tagit mig den frihet att meddela honom Hr Bibl:s bref, har han sjelf begärt få dela nöjet af dess besvarande.
Jag har nyligen hört påtänkas ett nytt förslag till Hr Bibl:s lycka, hvilket jag för mitt enskilda interesse helst önskade gick i fullbordan, emedan jag smickrar mig att derigenom vinna en närvarande vän och medbroder.
Om ej Öfverste Kammarjunkarn Gref Oxenstjerna redan låtit Hr Bibl. få veta deraf, bör jag ej vara indiscret och förekomma honom deri 77.
Jag förenar mig med allt folk af smak och känsla, att tacka Hr Bibl. för dess Erotiska Oder: så olika dessa flödande kärleksepistlar, der man antingen gäspar vid ett kallt galanteri eller vämjar vid débauchen.
Hr Bibl. har förenat Propertii djupa och brinnande känsla med Ovidii behag.
– Jag tackar äfven Hr Bibl. af hela mitt hjerta för sin goda tanke om poemet Gustaf Vasa.
Om någon hade den olyckan, att ej öfverdrifvet värdera Svenska Allmänhetens lof: så vore det för honom, som kännares bifall måste blifva så mycket dyrbarare.
Det upphöjda rum
Hr Bibl. bland dem äger, bör vara en försäkran om den upprigtiga fägnad, hvarmed jag skyndar
Hr Bibl:s vänskap till mötes.
Den 1 Maj 1786.
Jag får den äran, att på nytt tacka för ett nytt nöje.
Den tid Hr Bibliothekarien lemnat mig att flera gånger återtaga lecturen af denna förträffliga pjes 78, har låtit mig se och njuta dess skönheter i all deras vidd.
Det är i dag, som man dricker för att få märg i benen; mig skulle försöket endast göra drucken, och sedan svagare än förut.
Likaså skulle en annan kunna läsa sig märg i själen, ur Hr Bibl:s poem; åt mig, épuiserade, har det endast kunnat gifva ett rus af nöje, men styrkan blir alltid borta.
Då jag så vida skulle öfverträffas äfven i den genre, der jag mest försökt mig, är jag glad att det sker af den jag räknar för min vän, och tröstas att dela mitt öde med de flesta.
Jag vill hoppas, att man hädanefter ej plågar en fattig menniska att mödosamt frambringa, med flera månaders arbete, hvad en annan, långt fullkomligare, leker fram på några dagar.
– Verserna till Grefve Oxenstjerna äro, som allt hvad
Hr Bibl. skrifver, fulla af otvungen skönhet.
Jag har bråkat ett slags ode öfver samma ämne, den jag vid tillfälle vill underkasta Hr Bibl:s granskning.
Stockholm den 6 Mars 1789.
Välborne Herr Kongl.
Jag ber hundratusende gånger om förlåtelse, att jag så länge dröjt återsända Hr Kgl. Sekr:s oförlikneliga ode 79.
Jag har mer än en dag velat återge mig det nöjet, att omläsa och beundra den.
Det är styrkan, bibehållen, det är stilen, fullkomnad, af det stycke i samma slag 80, på hvars – sanna eller inbillade, men obemärkliga – fel jag, för tio år sedan, så förmätet och olyckligt vågat bära en gosses granskande blick.
Det är då i himlen sagdt, att Hr K. S. skall öfverträffa mig i hvad slag och hvad ton som valdes.
För att hädanefter regera på sin egen fläck af den vittra rymden, ser jag intet annat råd, än att kasta sig uti öcknarne af Logogryphen och Anagrammen; den ena aldrig odlad af någon svensk hand, den andra i träde sedan Nicanders död.
Men, beklagligen, blefve jemväl denna ära nog dunkel, då den ägdes endast af segervinnarens förakt.
Jag vill påminna mig, att Sverige 81 fordom ägt en skald Einar, med tillnamnet Skaldespiller; emedan han förspillde alla sina föregångares och medtäflares reputation.
Det var ett naivt språk, den gamla Götiskan.
Herr K. S. har gjort, att ordet bör upplifvas.
Ty, efter min tanka, är första och sista regeln vid upptagandet af gamla och nya ord: att saken finnes.
Jag skall i morgon i Akademien ha den äran, att lemna ett läsligt exemplar af det lapprit
Hr K. S. haft den godheten att begära 82.
Stockholm den 8 Mars 1789.
Det skulle bedröfva mig om Hr K. S. kunde misstänka för smicker, hvad jag sagt endast af mitt hjertas fullhet.
Bland alla mina oskickligheter, är det icke den minsta, att ej kunna smickra.
Men ägde jag ock denna charmanta konst i all möjlig höjd, så var viss derpå, att den aktning jag hyser för en hederlig mans tänkesätt, skulle likaså mycket förbjuda mig att nyttja den mot Hr K. S. som ypperligheten af dess förtjenster skulle göra den rent omöjlig.
Jag påminner mig blott ett enda ord i mitt förra bref, som skulle kunna misstydas till ett obehörigt lof.
Då jag nämnt Hr K. S. vår tids Skalde-spillare, har min mening ej varit (den hade bort anses för falsk och förolämpande), som skulle alla öfriga svenska skalder förlorat sitt värde vid Hr K.
S:s; jag har endast velat erkänna det onekliga företräde
Hr K.
S. för dem alla äger.
Det är icke jag, som sätter denna spira i Hr K.
S:s händer; den var aldrig i mina: jag svär den blott min hyllning, och förenar min röst med allmänhetens och häfdernas.
Det är icke af en snillebragd, men af tio års segrar på alla Vitterhetens fält, som Hr K. S. vunnit den.
Men ock, så villigt jag går att erkänna en chef, så långt är jag skild från den slafviska försakelse, att förneka mig och mina medbröder all litterär existens, och att säga, hvad Raynal låter Svenska Nationen hafva sagt 1772: ”Sire! vous êtes tout, et nous ne sommes rien”.
Ty vore än Hr K.
S:s förtjenst dubbelt större (och det ankommer allenast på Dess helsa och egen vilja att den säkert en dag blifver det), så skall jag dock aldrig tvifla, att ju auktorerne af Atis och Camilla, af Menniskans Elände, af Dagens Stunder, af poemet öfver Handeln, af Ode till Svenska Folket, böra, hvar och en till sin höjd, och hvar och en i sitt slag, behålla i alla tider ett utmärkt rum på Svenska Parnassen.
Upprigtigheten fordrar, att jag nämner ett ord om mig sjelf.
Hr K. S. skall deraf finna, att jag icke är utan högmod.
Jag sätter mig i förhållande af svenska vitterhetens Johannes Döpare.
Johannes var ingalunda en af de största profeterne, men hade den lyckan att vara den störstes förelöpare, och döpte med vatten i afvaktan på Den, som kom att döpa med eld.
Det var Messias allena, som förstod sig på det dopet.
Alla andra döpare skulle bränt fingrarne på försöket.
Man var derföre nödsakad, att återkomma till vattnet; och Johannes har fått den äran, att i alla tider passera för en habil vattendöpare.
Tillåt mig, att med stillatigande få lemna åt mina Skrifter att refutera det beröm Hr K. S. behagat tilldela mig.
Såsom tillräcklig vederläggning för denna gången, sändes härmed oden öfver Förtviflan.
Jag har blottat mitt hjerta; jag har gjort min bekännelse på ära och samvete.
Anse den för sådan, och var öfvertygad, att ingen kan med större beundran af Hr K.
S.s snille och med lifligare regrêt af Dess vänskap förblifva etc.
Den 8 Mars 1792.
Tack som en Voltaire, för denna dagens present!
Man såg aldrig ett mera godt plaisanteri 83.
Förlåt, om jag säger det på mitt vanliga raka sätt.
– Lenngren och jag äro nu båda af den tanken, att skurkens annonce 84 ej bör införas, utan lemnas honom tillbaka med tillsägelse, att, som det är ett tillmäle utan bevis, så kan det ej införas mer än alla andra assertioner af sådan natur.
Rosenstein tillstyrkte ock i går denna utväg; och Hr K. S. borde gilla den.
Emellertid vore dock bäst, att ha några ord i promt beredskap, i fall han reusserade att få den införd i Allehanda.
Intet vore så nyttigt, som att nu strax, och innan någon generelare anstalt af Kungen kan hinna vidtagas, få någon bjudande vink t. ex. från Baron Armfelt genom moyen af Polis-mästaren, – i fall ej directe, – som höll Hr Pfeiffer85 till sin skyldighet.
Ursäkta min slurfvighet, och må väl!
Mannen 86 har lofvat skrifva ett litet juvenaliskt stycke, der han skall skicka oss alla åt helvete.
– I afton skall jag skicka början af Recensionen 87.
Den 9 Mars 1792.
Om jag brustit i mitt löfte, att till i går aftons ha början färdig af Recensionen: så tillräkna det min sjukdom, – förökad af det bref Hr K. S. var god och sände mig i går morgons.
Det intryck som det hos mig gjorde, ehuru det gladaste mitt hjerta på lång tid känt; surprisen, den djupaste känsla af tacksamhet, minnet af det förbigångna, af hvad jag felat och lidit, af gamla vänners kallsinnighet, – tusende känslor, lika orediga jag här tecknar dem, försatte mig i ett tillstånd att hela dagen ej kunna företaga mig något göromål, ehuru lätt och mekaniskt det än vore.
Min bäste vän! jag har inga ord att uttrycka min tacksamhet.
Men om den öppnaste, renaste, förtroligaste vänskap af ett nära förtärdt hjerta, en snart slocknad själ, mer kan hafva något värde för Hr K.