Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hedningarne deremot afskydde pelarmannen, sedan han upphört att vara föremål för deras nyfikenhet.
De offrade ju blommor och rökverk åt lifvets och glädjens gudamagter och bekransade de sköna bilder, som konsten skänkt dem af dessa.
Kristianerna deremot knäböjde för sina helgons benrangel.
För den skull föreföll det hedningarne helt naturligt, att
Kristianerna skulle egna en ännu varmare dyrkan åt denne smutsige, fule, förryckte gubbe, som likväl hade det företräde framför benranglen och mumierna, att han var en lefvande afgud.
De hedningar, hvilkas religiösa känsla och skönhetssinne icke nödgade dem att afsky honom, betraktade honom med samma likgiltighet som tritonen, hvilken i århundraden hade svängt sin väderfana på Vindarnes Torn vid torget i Athen.
De tycktes begge, pelarhelgonet och bronstritonen, vara af samma ämne, lika känslolösa för solglöd och stormar, lika rotfasta på sin trånga höjd.
Askesen och helgontillbedjandet äro tvenne af de rysliga frukter, som alstrats i skötet af prestkyrkan.
Att kristendomen är en kraft, som skall genomtränga och luttra det verldsliga – icke qväfva det – att, såsom Clemens af Alexandria påminte, äfven de verldsliga tingen kunna skötas på ett overldsligt och gudomligt sätt, det ville prestväldet bringa i glömska, emedan den läran uti sina följder skulle upphäfva allt hvad prestastånd heter.
Den asketiska riktning, som fanns i tidslynnet, uppmuntrades af kyrkans väldige, emedan asketernas och presternas från verlden tillbakadragna lif – detta lif, som just uppmanade till de ohyggligaste laster, den gröfsta verldslighet – måste bilda en klyfta mellan dem och det vid lifvets bestyr nödvändigt fängslade stora flertalet af församlingens medlemmar.
Så uppstod skiljnaden mellan andlige och lekmän, så utbildades hos de sednare denna förderfliga föreställning om två slags moral, den ena med strängare fordringar – och således äfven med större rättigheter – för presterna; den andra, med lägre fordringar på andligt lif och ren vandel, för lekmännen.
Så glömde dessa sednare sin höga kallelse och bortkastade den sublima läran om det allmänna prestadömet tillika med de plikter, som skulle verkliggöra detta.
Så bragtes denna lära, kristendomens, samvetsfrihetens, den sanna demokratiens, i djupaste förgätenhet, eller utspäddes hon till ett homöopatiskt intet, och väcker ännu i dag, der hon predikas, sällan andra känslor än hånets eller förskräckelsens.
Och likväl var just i henne den lilla surdegen, som skulle genomtränga den stora massan, i henne möjligheten till menniskoslägtets sanna förädling!
Men vi återvända till Simon pelarhelgonet.
Om han var känslolös för naturens krafter, så var han det måhända icke för den dyrkan, som egnades honom, ty sådane dagar, på hvilka många främlingar infunnit sig, för att begapa honom, visade han sig blid emot de fromma qvinnor, som till honom buro bröd, vin och vatten; hade han deremot under dagens lopp varit föga uppmärksammad, så undfägnade han dem om aftonen, efter solens nedgång, ty först då talade han, med förvirrade ord och hemska hotelser.
Han behöfde dess timmar, för att samla styrka till den följande dagens enformiga ansträngningar.
Sedan han närmare midnattstiden sjungit sin aftonpsalm, fick ingen nalkas hans pelare.
Han tycktes blygas öfver sitt beroende af den naturlag, som bjuder hvila vexla med rörelse, sömn med vaka.
Men sof han, så var det fågelns lätta sömn, ty han väcktes af den enslige nattvandrarens steg och var alltid färdig att slunga rysliga förutsägelser efter honom.
Att om natten vandra öfver pelarfältet skydde derför både hedningar och Kristianer.
Sedan de trenne qvinnorna hade aflägsnat sig, hörde biskopen och föreläsaren, medan de nalkades pelaren, huru helgonet, som nu hade satt sig att spisa sin aftonmat, upphäfde ett besynnerligt, kraxande ljud, som besvarades från en liten lund på andra sidan om ån.
I nästa ögonblick sågs en stor, svart fågel höja sig öfver lunden, rikta sin flygt mot pelaren och med flaxande vingar sväfva omkring denne, likasom hade han velat, men icke vågat sätta sig ned på densamma.
– Kom då, korpen min, korpen min! hördes helgonets skrofliga röst.
– Kom och ät din qvällsvard, korpen min!
Så kom då, kom då, korpen min, korpen min!
Korpen besvarade dessa ord med ett sorgset och misstänksamt kraxande, men fortfor att flaxa omkring pelaren, medan helgonet följde honom med handen, i hvilken han förmodligen hade lagt några brödsmulor.
– Så frukta nu icke!
Jag skall icke vrida halsen af dig, korpen min.
Så kom då, min korp! Du är min gode vän, min bäste vän.
Så kom då, kom då!
Tonen, hvari dessa försäkringar gåfvos, tycktes inverka på korpen.
Han slog ned på kanten af kapitälen, men hoppade baklänges, rörde vingarne och uppstämde några hesa ljud, då Simon utsträckte handen, för att fånga honom.
Hans misstankar voro således ännu icke alldeles besegrade.
Men sedan Simon afstått från försöket och vändt sig bort, för att fortsätta sin måltid, återvann fågeln småningom förtroende till sin herres afsigter.
Han kom allt närmare, hoppade slutligen upp i dennes knä och lät honom fritt stryka sig öfver den kolsvarta, glänsande ryggen, under det han med mycken glupskhet deltog i helgonets måltid.
– Du har varit borta hela dagen, setat arg och trumpen der borta i träden, sade Simon i vänligt förebrående ton.
– Jag agade dig nog strängt i går, det gjorde jag, men så är du ock så dum och oläraktig, att jag ibland blir rasande och vill vrida halsen af dig.
Två långa år i skolan, och ännu har du icke lärt dig namnet Elpenike!
Kristianerna trodde sig veta, att han var mer än hundra år gammal, och man berättade, att en dag, då Simon blifvit förgäten af de fromma qvinnorna, som bodde i grannskapet af dubbelporten, hade korpen tillfört honom föda, likasom det fordom skedde med Elias, den store profeten.
Kanske var han verkligen en gammal enstöring, en Methusalem ibland sitt långlifvade slägte, hvilken öfverlefvat de sina och främmande för den yngre korpverlden tillbragt åren i klipporna och lundarne vid Kefissos, ensam och sörjande, tilldess han slutligen fann en ny sällskapare af ett annat slägte, fann en vän, som i mycket liknade honom sjelf, och till hvilken han småningom drogs genom detta sympatiens band, denna blida, outransakliga magt, som gifver hvarje hjerta, äfven det ensammaste, kyligaste och mest förtorkade, ett föremål, på hvilket det kan utgjuta det slags ömhet, hvaraf det ännu är mägtigt.
Det förtroliga samspråk pelarmannen förde med sin korp blef hastigt afbrutet, när den förres skarpa öra uppfångade ljudet af de annalkandes steg på gräsmattan.
Han hade setat med ansigtet riktadt emot olivdungarne i taflans bakgrund.
Nu vände han sig om, lade sig på magen, och hans kala hufvud med det lurfviga skägget stack fram emellan kapitälens löfverk som ett hiskligt vilddjurs, spejande genom ett busksnår.
Korpen hade flyttat sig till hans skuldra.
Simon var harmsen deröfver att han blifvit störd i sin måltid.
Han hade väl ännu icke sjungit sin aftonpsalm, men det började lida långt in på natten, och han ville vara ensam.
Derför röt han redan på afstånd mot de kommande:
– Gån bort, gån bort!
Gån, säger jag!
Men när de likväl nalkades, gnistrade hans ögon, och han började i en ton af gäckeri:
– Kommen, mina barn!
Kommen och hören!
Hvarför skall örat vara fästadt vid hufvudet?
Slit af örat, dumma menniska, och spika det på ditt bröst ...
Dessa ord utgjorde inledningen till en af de förvirrade straffpredikningar, med hvilka han plägade skrämma ensliga vandrare, som nalkades pelaren i opassande tid.
Men Simon hann ej fortsätta, ty han afbröts af en välbekant röst, som ropade:
– Fader Simon, du skall icke vredgas.
Det är jag, Petros, som kommer.
– Ah, det är du, Petros, biskopen ... biskopen!
– Jag har uppfyllt din önskan och för min unge Clemens till dig.
– Hvem är Clemens?
– Du vet det, fader.
– Clemens?
– Clemens, min unge fosterson, om hvilken jag en gång talade med dig, och som du önskade att få se.
Nu vet jag.
– Han kommer, för att bedja om din välsignelse.
Pelarmannen låg qvar en stund i den ställning, han intagit, och fäste sin blick på biskopens unge följeslagare, som nu hade dragit tillbaka kåpan och visade blottadt sitt af långa, ljusbruna lockar omsvallade hufvud.
Derefter reste sig Simon på knä, förde handen likasom begrundande till sitt skägg, såg sig omkring med spejande blickar i alla väderstreck och fattade slutligen sin lina, hvars ena ända han lade flera hvarf kring ett af kapitälens utskjutande blad.
Korpen, som började att blifva sömnig, oroades af denna rörelse, flaxade med vingarne, lyfte sig och flög med tunga vingslag till närmaste punkten af den halfförfallna stadsmuren, der han satte sig i skuggan af en myrtenbuske och stack hufvudet under vingen.
Vid den tystnad, som rådde dessa ögonblick, förnummos från afstånd melodiska toner, och på ån, hvilken lyste i månens sken som smältande silfver, syntes en båt, som närmade sig.
I nästa ögonblick sågs helgonet, med begge händerna fattande linan, skjuta sig ut från kapitälen och glida ned till marken.
Han stod eller rättare, han satt nu nedhukad bredvid pelaren framför biskopen och föreläsaren, hvars vördnad för helgonet, när han såg det så nära för sina ögon, borde hafva blandats med fasa.
Solen hade förbränt och vindarne förtorkat denna varelse till ett benrangel, öfverdraget af ett svartbrunt skinn, på hvilket ådrorna lågo som strängar och rörde sig som hopsnodda maskar, medan de genomströmmades af den ringa blodmassa, som ännu spred lif i denna ohyggliga gestalt.
Ögonen lågo djupt i sina hålor, och ringarne kring deras stenar lyste med brunröd glans.
Helgonet satt i en halft knäböjande ställning, med benen under sig, framåtlutad, stödd på de långa hårbevexta armarne, som lemnades bara af den hans kropp för öfrigt betäckande björnpelsen.
Petros vidrörde vördnadsfullt hans skägg och hans knän, samt hviskade dervid i hans öra:
– Fader, vakta din tunga!
I Simons ögon blandades den vilda glansen med ett uttryck af klokhet och hemligt förstånd.
Han nickade bifallande och riktade sin blick på Clemens.
– Kom till mig!
Frukta mig icke! sade han med omisskänlig ömhet i sin ton.
Clemens lydde.
Han nalkades med den djupaste vördnad och böjde sitt hufvud, i det han sade:
– Din välsignelse, gode fader!
Månen belyste i denna stund tvenne hvarandra närmade ansigten: ynglingens sköna och ljufligt rena, gubbens vidunderligt fula och skräckinjagande ... de närmade sig hvarandra, liksom för att tydligare visa det gränslösa afstånd, som kan finnas mellan individuella bildningar inom samma slägte, ty de voro så skiljda, så motsatta, som det typiskt menskliga skiljer sig från det urartade, det hvilket i förlusten af sitt menskliga blir förskräckligare än det förskräckligaste, djurverlden har att uppvisa ... och likväl – hvem skulle anat detta? – var det den englalike ynglingens uppriktiga, varma, innerligaste längtan att blifva, hvad han var, den ohyggliga vidunderliga gestalten, som satt framför honom och lade sin ena hand på hans lockar, medan den andras skrumpna, med långa naglar väpnade fingrar foro öfver hans kind.
För Clemens försvann det rysliga i uppenbarelsen för det heliga, som han i henne inlade.
Han fruktade, att pelarmannen skulle säga något, som han icke borde.
– Fromme fader, jag har nu tillfredsställt din önskan att se min unge, högt älskade son.
Och han har äfven undfått hvad han efterlängtade: din välsignelse.
Pelarmannen stödde sig med ena handen mot marken; den andra förde han till sina ögon, likasom hade han bländats af månens klarhet.
– Clemens, sade biskopen, – jag har några förtroliga ord att säga den helige.
Van att lyda, helsade den unge presten det gamla helgonet ett vördnadsfullt farväl och aflägsnade sig öfver fältet.
En stund förflöt under tystnad, medan Simon förde handen öfver sina ögon.
Han aflägsnade från dem en främling, som sedan länge icke hade visat sig der – en tår pressad af ömma känslor.
Derefter sade han, i det han såg sig omkring:
– Hvarför gick Filippos?
– Nämn icke detta namn, min fader! bad
Petros med en viss oro, ehuru ingen kunde höra dem.
– Jag vågade icke låta honom stanna qvar, ty du förmår ej vakta din tunga.
– Du har rätt, sade gubben, i det han lade begge händerna på sin hjessa.
– När jag har knäböjt länge, blir jag så besynnerlig häruppe.
Det susar och brusar i min hjerna.
Men låt mig få återse honom!
Jag skall nog akta mig.
Han heter nu icke Filippos, utan Clemens; han är icke längre Elpenikes son ... visst icke!
...O, fortfor han till sig sjelf, – hvad han liknar henne!
Elpenike i bröllopsdrägt med myrtenkrans på sina lockar!
Elpenike i grafdrägt med sellerikrans omkring sin panna!
Elpenike i grafdrägt ...
Elpenike!
Simons jernbröst höjdes af en djup suck, som liknade en dödsrossling; han vände sig och lutade mot den kalle pelaren sitt rysliga ansigte, sin brännande panna, sin kind, som bevittnade det nya undret af en tår.
– Lugna dig, fader! sade Petros, som först nu varseblifvit helgonets upprörda tillstånd.
– Hör du ej?
Här nalkas menniskor.
Låt ingen se, att du har lemnat din plats deruppe!
Petros’ påminnelser understöddes af en cittras toner, som beledsagade en liflig, klar och melodisk sång, stundom afbruten af skratt och glada samtalande röster.
Båten, från hvilka dessa ljud förnummos, närmade sig med sakta och jemna årslag i det försilfrade vattnet.
Biskopens ord voro fullkomligt egnade att återkalla
Simon till sans, ty de talade till hans asketiska äregirighet.
Han rätade sig upp, sände en skarp och hastig blick bort emot ån, fattade linan, jemkade henne till den beskuggade sidan af pelaren och klättrade med en apas vighet upp till kapitälen.
Uppkommen dit, intog han sitt vanliga läge, stack hufvudet ut mellan kapitälens löfverk och sade i förtrolig, angelägen ton:
– De kunna icke hafva sett mig, Petros.
– Nej, du må vara lugn.
– Petros, Filippos är Kristian?
– Javisst.
– Filippos är ju döpt?
– Herrligt, herrligt!
Lilla lamm, som vi räddade ur vargens klor!
Lilla lamm, som vi buro hem till den rätte herden!
Petros, låt mig få återse det lilla lammet!
Jag skall vakta min tunga.
Låt honom komma före solnedgången; du vet, att jag icke talar före solnedgången.
– Jag skall hvarje afton hitsända Clemens med ett bröd och ett glas vin.
– Petros, du är en god son.
Min tusenfaldiga välsignelse öfver dig, min gode Petros!
Men, hur är det?
Är det den förhatlige, som låter ringa klockorna i staden?
– Krysanteus?
Du menar honom?
Äro icke han och hedningarne ånyo herrar i staden?
– Hvad säger du?
Den högste förhindre, att en sådan tid någonsin återkomme!
– Eller firen J nu hvarje natt martyrernas fest?
– Hvad har ingifvit dig denna tro, min fader?
– Ha’n J ej i de tvenne sista nätterna samlats derborta? sade Simon och utsträckte armen mot olivdungarne.
– Har jag icke hört de trognes psalmer ljuda, såsom komme de djupt ur jordens sköte?
Det är ju som fordom, då vi förföljdes för vår tro och firade Herrans fest i kulor och grafkamrar.
Herrliga tid!
Och pelarhelgonet började sjunga en af dessa psalmer – i början med sakta röst, som om han velat härma de ljud, om hvilka han talat – sedan med allt starkare stämma, som om han velat öfverrösta de glada tonerna från den allt mer sig närmande båten:
Guds namn är kändt i Judaland, förherrligadt i Israel,
Han Sion till sin borg har valt, i Salem står hans helga tjell.
Han krossar bågar, spjut och svärd,
De stolte digna till hans fot,
Och bäfvande den hela verld
Förstummas för hans vredes hot.
Se röfvarbergen!
Och krigarskaror domnande nedlägga vapen på hans vink,
Se vagnen stannar med sitt spann,
Och dödt är stridstrumpetens ljud,
Och sänkt i dvala häst och man
Vid blott en vink af Jakobs Gud.
Petros’ ansigte uttryckte den största spänning vid den upptäckt, han trodde sig hafva gjort i helgonets ord om den nattliga gudstjensten.
Men som han visste, att det skulle båta till intet att äska vidare upplysningar härom af Simon, och då han dessutom kände, att denne, såsnart han fördjupat sig i sina älsklingspsalmer, icke ville blifva störd, så beslöt han att i tysthet aflägsna sig, så mycket mer som Clemens väntade honom vid stadsporten och natten var långt framskriden.
Han vandrade med långsamma steg öfver slätten, på hvilken hans gestalt, höljd i den vida kåpan, kastade en fantastisk jetteskugga.
Det gick i Athen ett rykte, att någon hade sett en skugga på marken, såsom af en menniska – men utan att en sådan eller något annat rörligt föremål kunde upptäckas – långsamt öfver fälten närma sig Dubbelporten, och der, höjande sig öfver marken till en dimgestalt, försvinna.
Måhända hade berättarens inbillning skapat denna syn af ingenting annat än skuggan från ett förbi månen seglande moln; eller kanske hade den dofva, obestämda, tryckande fruktan, som lik en tung luft hvilade på befolkningen, gifvit sig uttryck i denna sägen.
Men hvar och en, som i detta ögonblick sett den enslige vandraren, hvilken skred öfver det skydda pelarfältet, kunde blifvit gripen af en liknande aning och känt, att en olycksande, förkroppsligad i detta väsen, närmade sig den slumrande staden.
Och i sanning, denne man behöfde endast lyfta handen, för att öfver densamma nedkalla förödelser, rysligare än pestens.
Sången, cittraspelet och det muntra sorl, som nyss förnummits, hade, öfverröstade af Simons starka och andaktsfulla sång, plötsligt tystnat, och endast de jemna årslagen hördes derifrån, medan båten gled framåt på sin ljusa, lugna och slingrande bana mellan pilar och cypresser.
Det glada sällskap, som var samladt i densamme, hade för några ögonblick upphört att skratta och sjunga samt lyssnade nu för omvexlings skull till pelarmannens sång.
Båtens förstäf var prydd med rosor: blomsterkedjor hängde kring dess sidor: tvenne gossar, vackra som Hylas och Ganymedes, förde årorna:
Praxinoa, den förtjusande hetären, satt som herrskarinna öfver rodret:
Olympiodoros, den gudomlige men af en otacksam eller minnesslö efterverld förgätne skalden, låg vårdslöst utsträckt på svällande dynor, med hufvudet i Praxinoas knä, och svärmade, småleende, lycklig och halfrusig, bland månen, stjernorna och de hvita strömolnen:
Palladios, sångaren, som nyss hade tystnat, satt derbredvid med ena armen kring sin cittra och den andra kring lifvet på en femtonårig, svartögd syrisk dansarinna, lyssnande med ironisk förtjusning till pelarhelgonets sträfva sång:
Karmides, insvept i en veckrik mantel, låg i ungefär samma behagliga ställning som hans vän Olympiodoros, men i stället för att välja en lika angenäm hufvudkudde i Myros knä, hade han med armbågen stödd emot relingen lutat sig öfver denne samt roade sig med att betrakta månens bild dernere i djupet och doppa fingerspetsarne i den svala böljan:
Myro hade tagit kransen från hans hufvud, för att fläta violer i dess rosor, och kastade allt emellanåt, likasom det öfriga sällskapet, en blick bort till pelaren och småskrattade eller försökte småskratta, alldeles som det öfriga sällskapet, åt den besynnerliga, skråfliga sången, som likväl skar igenom märg och ben, allvarlig som han var, och i de känslor, de tankar, han väckte och uttalade, så afbrytande mot den sorglösa omgifningen, den tysta nejden, den milda himmelen, den sköna natten med dess magiska ljus.
Simon sjöng om något, som är jemmerfullt och förkrossadt, om en varelse i naturen, som icke delar hennes harmoni, hvars ben försmäkta, hvars lemmar brinna af syndmedvetandets tärande eld, som ryter i sitt hjertas ångest, seende att hennes synder likt stormande vågor slå tillsammans öfver hennes hufvud.
Simon sjöng om en sträng och förskräcklig Gud, hvars vrede ingen kan stilla, som försätter bergen, rör jorden, så att hennes pelare darra, talar till solen, att hon ej går upp, och förseglar stjernorna; som skickar sina englar med vredens skålar öfver verlden att omstörta hedningarnes stad, det stora Babel, det glada, af silke, guld och skarlakan skinande, så att ljus och ljusastaka icke mer skall lysa der, bruds och brudgums röst aldrig mer varda hörd derinne ...
När denna sång hade tystnat, hördes ånyo ifrån den blomsterprydda båten cittrans toner, som beledsagade följande dithyramb:
Gossar och flickor!
Herrlig är lifvets
Rosiga morgon.
Luftiga ljufva
Mysande Timmar
Sväfva i lätta
Flygtiga rader
Öfver dess nejds e-
lysiska vår.
Snabba, o snabba
Äro de sköna
Himmelska väsen,
Flyende hän mot
Strålande fjerran;
Medan J sjelfva,
Gossar och flickor,
Medan er egen
Glädtiga chor
Föres af ödet
Bort till ett motsatt
Mörknande fjerran.
Skynden, o skynden,
Flickor och gossar,
Skynden att bryta
Luftiga kedjan,
Skynden att slå i
Njutningens bojor
Dessa olympiskt
Leende ljufva
Flygtiga barn!
Hän ur vår ena
Dallrande vågskål
Plockar beständigt
Moiran, den grymma,
Fröjdernas gyllne
Räknade vigter,
Kastar i andra
Sjunkande vågskåln
Slappade sinnens,
Mattade krafters,
Mödors och sorgers
Tyngande bly.
Hastigt som facklan
Fångas och flyr från
Hand och till hand i
Panatheneiska
Nattliga festen.
Måsten J lemna
Ungdomens evigt
Brinnande fackla
Till de bakom er
Ilande yngre
Rosiga slägten,
Medan J sjelfva
Sjunken i ålderns
Svartnande skuggor,
Sjunken i grafvens
Rysliga natt.
Kindens som ängens
Blommor förblekna.
Svallande lockar
Glesna som lundars
Höstliga kronor.
Strålande blickar
Slockna som festers
Tynande lampor.
Skynden att tömma
Fröjdernas nektar!
Kransa pokalen,
Slut till ditt ännu
Svärmande hjerta,
Flicka din gosse,
Gosse din mö!
Petros hade återvändt till sitt palats och önskat god natt åt den unge föreläsaren, som inväntat honom vid stadsporten och nu begifvit sig till sitt i peristylen belägna sofrum.
Ehuru han under hela den förflutna dagen varit i sträng verksamhet, kände han ännu icke behof af hvila.
Han försökte att fängsla sin uppmärksamhet vid Tertulliani bok, som låg uppslagen på hans bord, och hans blick föll på följande ord, dessa märkvärdiga, vildt kraftiga paradoxer, i hvilka Tron har skrifvit sin frihets- och oberoendeförklaring mot Vetandet:
„Guds Son är korsfäst.
Det är skymfligt och derför ingenting att blygas för.“
Det är orimligt och just för den skull troligt.“
„Och begrafven stod han upp ifrån de döda.
Det är visst, emedan det är omöjligt“14.
Men de förenade krafterna af den läsandes vilja och den lästes eldiga vältalighet voro icke i stånd att tillbakatränga de tankar, som biskopen hemfört i sin själ.
Han lemnade boken och vandrade länge af och an i rummet.
Innan han slutligen begaf sig till sin sängkammare, hade han öppnat det vid sidan af bordet, under bokfacket stående skåpet, framtagit en liten flaska af silfver och en större af glas, gjutit några droppar af den förra, som innehöll en dvaldryck af förfärligt slag, uti den sednare, som innehöll ett lätt, oskyldigt vin, samt derefter ställt de begge flaskorna tillbaka på sin plats och läst skåpet.
Efter tre till fyra timmars sömn var han åter vaken för sina tankar.
Han lemnade sin bädd i morgongryningen, just vid en tid, då Eufemios, den korthalsade presbytern, krokig och höljd i sin kåpa, med en lampa och en nyckelknippa i ena handen samt ett lerkrus i den andra, gick öfver en liten mörk bakgård, belägen bakom peristylen, och stannade framför en källardörr, hvilken han, efter att hafva ställt lampan på en bänk, öppnade med tillhjelp af en stor nyckel.
Palatsets gamle nattväktare, som på en gång var kyrkobetjent och biskoplig tjenare, satt insvept till näsan i en grof kappa, på samma bänk, funderande bredvid sitt timglas och sin hornlykta.
Han dök med munnen upp ur kappan, vände sig till Eufemios och sade:
– Broder, det har varit en ledsam natt, denhär.
Jag har hört dernedifrån hans suckar och qvidande, och det var mig rysligt svårt att icke ge honom vatten.
– Han förnekar kyrkan, svarade Eufemios, i det han återtog lampan och gick ned för källartrappen.
Filosofens hem.
Nedanför Akropolis’ östra sluttning sträckte sig från norr till söder den vackra Tripodgatan, hvars vestra husrad, börjande vid Prytanernas palats och slutande vid Perikles’ Odeum, utgjorde en oafbruten kedja af monumentala byggnader, medan den östra raden bestod af privat-hus, uppförda i lätt stil och endast en eller två våningar höga, för att ej genom sin storlek minska intrycket af de förra, hvilka, likasom Hellenernas offentliga byggnader i allmänhet, utmärkte sig mer för ädla former än kolossalitet.
Af Tripodgatans praktverk återstår ännu i dag en rund, tornartad, af korinthiska halfpelare omgifven byggnad med sirligt bjelklag, skulpterad fris, som framställer Dionysos’ äfventyr på röfvarskeppet, samt hvälfdt tak, som öfverst prydes af en akanth med yppiga, behagfullt fallande blad.