Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Discussionen torde bäst utvisa det, då personer uppträda, som säga, att en annan ledamots uppgifter icke äro sanna.
Sådant hade icke kunnat hända, om Fullmägtige fått utreda saken.
En af directörerne har emedlertid här upplyst förhållandet.
Jag anser hans uppgifter tillförlitliga.
Då sålunda en ledamot sagt, att kamererare!) icke har med anmaningsbrefven att göra, men directören uppgifvit motsatsen, så förmodar jag, att R. o. Ad. sätter lit till den sednare.
Han har äfven upplyst, att ombudsmannen måste från kamererarecontoret erhålla nödiga upplysningar för anmantsbrefvens utfärdande.
Man kan väl icke förbise vigten deraf, att kamereraren numera kan neka ombudsmannen tillgång till de erforderliga handlrna, enär de, på sätt directören upplyst, utgöra verificationer för kamereraren; men då man sagt, att rättigheten inverkar på erhållande af discontcommissioner, och min mening icke är att fråntaga ombudsmannen, hvad han nu äger, vill jag inskränka mig dertill att förena mig med Hr Rosenblad, det både kamererarens och ombudsmannens namn må undertecknas anman:sbrefven.
Det tredje förslaget kommer då att förfalla.
Det är visserligen rätt, att Utsk. icke hört Fullmägtige, ty de utgöra icke den rätta auctoriteten, utan denna finnes i Discontdirectm.
Jag har likväl hittills trott, att det icke varit nödigt borttaga tiden med densammas hörande; men nu finnér jag
Direct:ns hörande ex officio hafva varit af nöden.
Det är ledsamt, att ledamöter af Utsk., som deltagit i denna fråga, icke sutit på räkenskapsafdeln.; ty då skulle de hafva känt, att kamereraren icke är föredragande af discontlåneansökningar.
Hr Dalman har framställt en deduction, som visar, att han icke har någon kännedom af förhållandet.
Han har talat om ombudsmannens befattning med förfallna lån; men då lånen anmanas, äro de annu icke förfallna.
Först då de komma till utsökning, lemnäs de till kamereraren.
Jag vill ogerna återkomma till frågan om commissionerna; men jag finner Hr Cederschjöld hafva rätt deri, att ombudsmannen är mindre tjenlig till commissionär än kamereraren.
Då vi likväl
Den 13 April f. m. ia3 icke sitta häl- för att bereda förmåner åt den ena eller andra personen, så uppgjorde jag mitt jemnkntsförslag, så att bådas interessen derigenom skulle försonas.
Det rättaste torde likväl vara Hr Gedersclijölds förslag.
Då lockas allmänheten icke att företrädesvis lemna comroissioner till hvarken den ene eller andre.
Vi påminna oss, att Malmö discont, i välmening för dess tjenstemän, utfärdade underrättelse till allmänheten, att dessa hade discontens commissioner; och verkningen deraf på ett sedan ifrågakommet domslut är bekant.
Jag skall likvisst icke vidare upptaga tiden, ulan instämmer med Hr Cederschjöld.
Jag ber Hr Rosenblad och dem, sorn hysa olika åsigter med mig, fästa uppmärksamheten dervid, att den egentliga frågan är, om man skall bereda kamereraren ökade commissioner eller ej; ty i öfrigt lärer det vara temligen likgiltigt, hvem som utfärdar anman:sbrefven, och således kan man icke lemna den frågan å sido.
Låt mig också förutsätta, att ordföranden i Disconten föredrager låneansökningarna, så återstår dock det emot kamererare ns befattning såsom commissionär mest talande skälet, nemi. att han såmedelst får tillfälle sammanblanda discontens medel med sin enskilda cassa, och hvilket lätt kan leda till oordningar, sådana, som Hr Rosenblad sjelf lärer upptäckt.
Ombudsmannen är aldrig i tillfälle till sådana sammanblandningar, och han ansvarar med sin person och sin egendom för lagsökningarnas ordentliga bedrifvande.
Jag medgifver, att Hr Gedersclijölds mening är den principenligaste; men jag befarar då, att tvekan kan uppstå om hvilken som skall utfärda anmaningarna, enär Directm väl icke kan göra det sjelf.
Men jag medger, att det är rätt, att allmäningen sker i Directtns namn, och jag vill icke motsätta mig förslaget derom.
Sedan, icke blott den siste talaren och Hr Rosenblad, utan äfven Hr Stuart medgifvit riktigheten af mitt förslag, anhåller jag om propos. derå, att anmaningsbrefven icke må underskrifvas af någon, utan utlärdas på DirecUns vägnar.
Man har sagt, att detta förslag blifvit i Utsk. framstäldt, men att svårigheter deremot mott.
Det torde ursägtas mig, att jag icke erkänner dessa svårigheter, förrän jag får veta, hvari de bestå.
Jag förenar mig till alla delar uti Hr Cederschjölds sednare yttrande. R. o. Ad. biföll morn. lit. c i S-'de punkten med den af Utsk. i utlåt.
N:o 118 föreslagna fö^indring och med iakttagande, att anmaningsbrefven ej skola af någon underskrifvas, utan skola utfärdas i Directtns namn. 8:de punkten mom. lit. d.
Boyet
Det ämne, hvarom ifrågavar. mom. hand - 124 Den i3 April f. m. lar, har på afdeln. och inom Utsk. blifvit mycket discuteradt.
På ena sidan har man icke ansett sig kunna vara nog nogräknad, hvarföre man tillstyrkt påskrift af presterskapet.
Skäligt synes det vara, att en ung auscultant, som är tillförordnad domare, icke kan så känna folket, alt den enas eller andras affärer kunna vara honom bekanta.
Exempel linnes till och med derpå, att ordinarie domare gifvit vederhäftighetsbetyg för en låntagare, sorn sedan nekade, att han undertecknat documentet, och Banken fick afskrifva sia fordran.
Jag har blott velat nämna detta såsom skäl till Utsk:s tillstyrkande, hvilket äfven jag biträdt.
Moni. lit. d af 8:de punkten blef af R. o. Ad. bifallet, sådant det i utlåt.
N:o 118 finnes föreslaget. 8: de punkten mom. litt. m och n. Hr Rosenblad: Utsk:s föreskrift uti i mom. af de nya stadgandena vill jag icke bestrida vidare, än hvad redactionen beträffar, hvilken är så uppställd, att hvar och en, som vistades utrikes, t. ex. endast för att besöka ett iltlänskt bad, icke skulle få omsätta ett innehafvande lån; ty orden med flera afse naturligtvis alla medborgare, och ingen skillnad finnes gjord i afseende å nya lån och omsättningar, R. o. Ad. biföll moram litt. m och n i 8:de punkten ined den uti utlåt.
Pf-:o 118 föreslagna förändring och med iakttagande, att i mom. under mom. n skulle erhålla följande lydelse: ”Utrikes i diplomatiska och consulatbefatt"ningar anställda Svenska medborgare må ej i discontverken "erhålla nya lån.” 4:de punkten af de Bnnqodiscontverket särskildt rör:de föreskrifter.
Uti denna punkt förekommer ett nytt stadgande, sorn är ganska oneröst för dera af Directms ledamöter, sora icke äro tjenstemän i disconten.
Der står: tvenne di rec t i o n s led a m ö t er till skiftes.
Då endast två af dessa ledamöter äro tjenstemän och aflönade i Banken, men sex icke äro det, så skulle likväl äfven dessa sednare blifva tvungna att biträda de verkliga tjenstemännen.
Följden häraf skulle blifva, antingen att allmänheten icke när som helst kunde inlösa sina documenter, eller ock, att 2:ne ledamöter, utan att för öfrigt vara derstädes tjenstgörande, nödgades hvarje förmiddag vara uppe i Banken.
Fråga har inom Directm blifvit väckt att iakttaga en sådan skiftning; men det afslogs och de flesta af ledamöterna förklarade sig på sådana vilkor icke kunna fortfara med sin befattning.
Jag yrkar bibehållandet af det gamla stadgandet i denna del. R. q.
Ad, biföll den nu föredragna fade punkten med Den «3 April f. ra. ia5 den förändring, att orden: till skiftes skulle derutur uteslutas.
I allt öfrigt biföll R. o. Ad. utan discussion BaucoUtskrs memor.
N:o 106 med de uti utlåt.
]V:o 118 föreslagna förändringar. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. \ till 2 e. m.
Måndagen den i3 April i835.
Justerades 6 prot.utdr. för denna dag f. m.
Ånyo föredrogs BancoUtsk:s d. g dennes på bordet lagda betänk.
N:o ng i anledn. af Hrr Wijks, Santessons och Lefflers motioner, ang:de förändrade föreskrifter i afseende på jernbelåningen i Stockholm och Götheborg.
Motionärerna hafva rätteligen, såsom grund för ifrågavar. motion, anfört, att vid sista riksdagen skedde den förändring i iy35 års bancoreglemente, att i vågattesten skulle jernet icke upptagas till sin stämpel, dimension, stång- och stycketal, men deremot bibehölls den föreskrift, att låntagaren skulle i sin requisition, som borde vågattesten åtfölja, uppgifva stämpel, dimension, samt stång- och stycketal, så att ett document, som innehöll dessa omständigheter, alltid skulle finnas i Banken.
Man vill nu undvika detta, för att få större gagn af belåningsrätten.
Det har äfven blifvit sagdt, att en sådan förändring kunde äga rum, utan att Banken förlorade något i gin säkerhet; ty, säger man, efter som stadgandet nu verkställes, har Banken ingen annan säkerhet, än vågattesten lemnar, och då allt stångjern upptages till samma värde, förlorar Banken ingenting, antingen det har en gröfre eller finare dimension.
Det är 2:ne omständigheter, som härvid fordra uppmärksamhet.
Jag har icke nu gällande bancoreglemente till hands, men jag har med mig BancoUtsk:s memor.
N:o i36, som innehåller det af R.
St. godkända förslaget dertill, och således måste de föreskrifter, som här ärq intagna, finnas i bancoreglementet.
Uti i4 § stadgas följande: ”Hvarje halfår, före den tid, då belåningsprisen å effecler för en ny låneperiod fastställas, skall uppgift till
Fullmägtige lemnäs öfver epiantiteterna af sådana effecter, som å hvar och en våg utom Stockholm finnas såsom Bankens pant förvarade; hvarefter Fullmägtige, enligt de sig 116
Den i3 April e. m. företeende anledn.T, bestämma om och i hvad mån inventering eller besigtning öfver panternas behöriga vårdande bör, genom utskickadt ombud å flera eller färre vågar, folden gången äga rum.’’ Jag känner icke, om någonsin ett sådant ombud af Bancostyrelsen blifvit utskickadt; men väl känner jag, att flera missbruk i detta afseende ägt rum, hvarigenom Banken blifvit lidande.
Jag anser derföre en sådan inventering vara af vigt och att det är en fördel för Banken att kunna åstadkomma den.
Om en sådan inventering skall äga rum, så är det en fördel för Banken att innehafva ett document, som uppger stämplar, dimensioner, stång- och stycketal, hvarigenom den, som har Bankens pant i sin vård, är förbunden att bibehålla jernposten i samma skick, som den insattes.
Inventeringen iättas nemi. derigenom; ty i fall ett sådant document ej funnes, kunde inventeringen ej ske annorlunda än genom posternas uppvägning, och jag tror, att en sådan uppvägning finge sträckas långt nog, innan man blefve säker om, att de ifrågavar. posterna ej blifvit förminskade, hvarföre jag tror nödigt, att ett inventarium finnes, deri hvarje jernpost är upptagen till stämpel, dimension, stång- och stycketal.
Jag kan således ej annat än anse såsom en fördel för Banken, att den förbindelse är ålagd låntagaren, som man nu vill taga bort från bancoreglementet, för att ännu mer lätta begagnandet af den fördel, som Banken kan medgifva rörelsen, då jern pantsättes.
Jag får likväl säga, att den fördel, man vill vänta sig af denna förändring, endast blifvit yrkad i Götheborg och icke i Stockholm, hvarest likväl större partier belånas, och jag tror derföre, att förändringen ej är nödig, äfven om den skulle medföra en fördel, helst fördelarna af att till -|:delar af värdet få belåna stångjern i Banken, äro så stora för låntagaren, att, äfven om dermed vore förenadt något besvär eller något litet omak, han gerna kan underkasta sig det, för att tillgodonjuta de stora fördelarna.
Jag tror icke heller, att någon egentlig olägenhet uppstått, och af sådan anledn. kan jag ej heller finna skäl att frångå det hittills iakttagna stadgandet i bancoreglementet.
Men jag har derjemte ett annat skäl för min mening.
Man har nemi. hittills icke gjort någon betydlig skillnad emellan de olika stångjernssorterna; men jag föreser, att man snart skall komma att tillverka stångjern af så olika slag, att skillnaden i värdet skall uppgå till 25 proc., så att det ena skeppundet blir värdt 20 , då det andra betalas med i5 r:dr.
I fall vi gå emot en sådan tid, så synes det icke vara skäl att nu förändra reglementet, hvilket man i följd af det förhållande, jag emotser, återigen skulle nödgas förändra; ty efter det en sådan tidpunkt inträffat, kan icke blifva tillåtet, att den ena sorten utbytes emot en annan, då skillnaden i deras värde måhända kunde uppgå till 5o proc.
Huruvida detta sednare skäl ej förtjenar afseende, understäl - Den i3 April e. m. ia7 ler jag vördsamt R. o. Ad:s bepröfvande; och de 2:ne skäl, jag anfört, gifva mig gemensamt anledn. till den önskan, att förevar, betänk, måtte återremitteras, på det frågan må ytterligare betraktas af BancoUtsk.
Deremot har jag intet emot det tillägg, som Utsk. gjort i anledn. af Bancofullmägtiges framställning, att vågförda effecter ej må belånas, utan att inom sistförflutna io år hafva undergått uppvägning, utan finnér jag skäl, att betänk, i denna del må bifallas.
Ej heller har jag något emot den förändring i betalningstiden, som Utsk. föreslagit; men på grund af de anmärkn:r, jag tagit mig friheten framställa emot första delen af betänk.
, hemställer jag, om icke anledn. till återremiss förekommer.
Då jag just har verkställt en af de inventeringar, hvarom den siste värde talaren yttrat sig, nemi. en inventering öfver de på Götheborgs jernvåg befintliga, under vintertiden ganska betydliga poster, sorn varit belånade i Götheborgs lånecontor, så kan jag upplysa, huru jag genom bokslutet blifvit fullt öfvertygad både om onyttigheten af det stadgande, hvilket Rancofullmägtige och Utsk. gemensamt föreslagit till afskaffande, och om nödvändigheten af dess afskaffande.
När man vill verkställa inventering, hvartill Bankens ombud när som helst äger rättighet, så äger man, i följd af det sätt, hvarpå böckerna äro förda, deri hvarje ägare af vågfördt jern är särskildt upptagen, tillfälle att göra sig underrättad, huruvida hvarje i Banken särskildt belånad jernpost belinnes äga behörig quantitet eller icke.
Så länge Banken belånar t. ex. alla stämplar af stångjern lika, rättande sig vid de halfåriga prisbestämmelserne efter dc lägsta prisen, för att icke beräkna värdet för högt, så är det Banken likgiltigt, hvilka stämplar panterna äga; ty Banken äger säkerhet, att full valuta alltid finnes, äfven om panten är af den sämsta stämpeln.
Jag erkänner gerna, alt om i framtiden, i olikhet med hvad nu gällande reglemente samt R.
St:s beslut vid denna riksdag innehålla, någon skillnad skall vid belåningen göras emelian de olika stämplarna, så blir det skäligt, att äfven en specification lemnäs öfver de olika stämplarna, som olika belånas; men nu, då förhållandet ej är sådant, beliöfves ej heller en sådan specification.
Hvad beträffar behofvet af denna förändring, särdeles i Götheborg, der vågbetjeningens antal är ringa mot den härvarande, så är, då ett Amerikanskt skepp kommer och sorteringen skal! ske enligt requisitionerna, svårigheten att vid den en gång i veckan inträffande sessionen i lånecont. få den ena stämpeln utbytt emot en annan så stor, att den i hög grad hindrar begagnandet af belåningsrätten, och att de stora husen i Götheborg företrädesvis gjort upplåningar mot högre ränta i andra inrättningar, enär de ej kunnat låta en fördelaktig export gä ifrån sig i anseende till den formalitet, som erfordras för utbyte af sorterna; ty annat än formalitet är det ej, emedan utbyte af stämplar ej kan nekas, så snart specification derå afgifves.
Då nu med afseende på Götheborg och Stockholm sjelfva skuldsedeln är ställd så, att den ej innehåller någon uppgift på sorterna, och denna uppgift, enligt hvad jag nu framställt, ej medför ökad säkerhet för Banken, men stor olägenhet för dem, som önska begagna belåningsrätten, der vågbetjeningen är ringa, hvarföre det också händt, att den vissa tider ej kunnat begagnas, hvilket föranledt motionen, så anser jag Utsk:s tillstyrkande vara ganska välgrundadt och anhåller om bifall dertill.
Jag förenar mig i den siste värde talarens anhållan om bifall till förevar, betänk.
Jag anser, att såsom allm. princip bör, i afseende på Bankens lånerörelse, antagas, att man icke genom onyttiga och öfverflödiga controller skall för allmänheten, utöfver hvad Bankens säkerhet mot förluster fordrar, försvåra begagnandet af den belåningsrätt, som blifvit medgifven.
Då sådana controller som den nu ifrågavar., utan att vara af någon nytta för Banken, endast medföra ökade olägenheter, besvär och omgångar för den lånsökande, synas de derföre böra i möjligaste måtto undanrödjas.
B. St. handlade äfven i öfverensstämmelse med denna princip vid sista riksdag, då de medgåfvo den förändring i äldre stadganden om jernbelåningen i Stockholm och Götheborg, att å båda dessa städers vågar pantägaren skulle vara oförhindrad att, efter egen önskan, utbyta en viss quantitet af en stämpel och dimension emot en lika stor quantitet af en annan, allenast det quantum, som af hvarje sort och benämning är af en person till Banken pantförskrifva, vore å vågen såsom Bankens pant qvarstående.
Enligt de vågattester, hvartill formulär vid sista riksdagen fastställdes, behöfva stämplar, dimensioner, stång- och stycketal icke heller upptagas i attesten, utan endast i den specification, som skall åtfölja anmälningssedeln för lånets erhållande.
Jag förmodar, att det allenast måtte varit ett förbiseende af Bikets sist församlade Ständer, som varit orsaken dertill, att icke äfven uppgiften å stämplarna och dimensionerna m. m. uti denna specification blef, i sammanhang dermed, förklarad obehöflig.
Dessutom vore det nu så mycket lämpligare att befria lånsökanden från skyldigheten att i specificationen låta berörde uppgift inflyta, som BancoUtsk. i förevar, betänk, föreslagit, att sådant jern, som icke till sin fullgoda beskaffenhet blifvit undersökt och godkändt under de sistförflutna 10 åren, ej vidare måtte få af Banken belånas.
Någon förlust för Banken lärer följaktligen svårligen kunna uppstå genom utbyte af dimensioner, äfven med antagandet af den förutsätt - Pe ii iS April o. m. sittning, att en jernsovt, som är mindre värd, skulle kunna såsom pant lemnäs i stället för en annan, helst i alla fall det bestämda belåningsvärdet vanligen iir så lågt, att icke gerna försäljningspriset å någon dimension af en belånbar sort bör kunna understiga, livad såsom lån derå blifvit utgifvet.
På grund af hvad jag nu haft
Uran anföra och Utskts betänk. för öfrigt innehåller, får jag således anhålla om propos. a bifall till detsamma.
Om jag utgår från samma princip som den siste värde talaren, men kommer till ett motsatt resultat, så får han förlåta mig det.
Jag vill likasom han, att Jånerättigheten skall blifva så förmånlig och så lätt att begagna som möjligt.
Man säger , att då jern icke belånas till mer än -£:delar af dess värde, kan icke Banken blifva lidande derpå, emedan en så stor skillnad i pris ej kan uppstå, att det nedsattes med 25 proc.
Jag skulle önska, att man belånade jernet till dess fulla värde, och sådan har äfven meningen varit, fastän man, då skillnad på olika qua1 itet ej göres, nödgats nedsätta belåningspriset, så att det ej må öfverstiga det sämsta jernets värde.
Ben andre värde talaren, som uppträdt emot mig, tyckes vara öfvertygad derom, att när en gång en betydligare skillnad i stångjernets försäljningsvärde kommer att äga rum, afseende derpå vid belåningen måste göras.
Nu är således fråga om att göra en förändring, som måste återtagas och följaktligen göra en annan förändring nödig vid en blifvande riksdag; ty i fall en till 25 proc. uppgående skillnad i värdet af olika slångjernssorter uppstår, måste en sådan förändring äga rum, såvida man ej skall utsätta så lågt belaningspris, att Banken derigenom alltid blir försäkrad mot förluster.
Men nu är jag inne på den punkt, som förer mig till ett motsatt resultat emot Hr Stuarts.
Jag vill, att Bancostyrelsen skall kunna belåna jernet så högt, som det kan ske, utan att
Banken äfventyrar förluster, hvilket synes mig vara fördelaktigast för näringarna; men om belåningsprincipen är falsk, måste man så lågt nedsätta belåningen, att Banken derigenom blir säker, och det skadar näringarna.
Jag tror mig således hafva framställt dubbla eller trefaldiga skäl för återremiss af detta betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, örn B., o. Ad. ansåg de vid BancoUtsk:s Betänk.
N:o 119 gjorda anmärkn:r hindra dess antagande samt betänk, således böra återremitteras.
Hopades ja och nej.
BancoUtskrs betänk.
N:o 119 blef derefter af R. o. Ad. bifallet.
LagIJtsk:s d. 21 H. 17 Den i3 April e. m. 9 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 181 i anledn. af M:s nåd. propos., ang:de förändrad lydelse af 11 § i g cap.
Hand.bln.
Lades till handl:na LagUtsk:s d. 9 dennes på bordet lagda memor.
N:o i83 öfver anställd omröstning i fråga om intecknande af s. k. undantagscontracter.
Föredrogs ånyo BondeSt:s d. g dennes på bordet lagda inbjudn. af samma dag, till instämmande i BondeSt:s beslut öfver BancoUtskts utlåt.
N:o 117 i fråga om aflöningsstaten för Bancodisconten samt låneconttn i Malmö och Götheborg. R. o. Ad. fann icke för godt att denna inbjudn. antaga.
Björnstjerna, Magn., hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
Då riksdagen synes nalkas sitt slut, tror jag, innan dess afblåsande, vara skyldig min slägt samt deras, hvilka, såsom ruin, blifvit upphöjda i grefligt stånd efter införandet af vår nuvar. grundlag, men före förändringen deraf, år i836, i dess 37 §, att reservera mig mot en i början af denna riksdag, under min frånvaro, af E. Ex. Hr Gr. o. Landtm, vägrad proposin, hvarigenom nämnde 37 §, i dess förändrade ordalydelse, retroactivt blifvit tillämpad på oss, hvilket, såsom stridande mot all rättsgrund, förtjenar en närmare uppmärksamhet.
Förhållandet är följande:
Numera framlidne H. Ex. Hr Gr.
Skjöldebrand inkom vid början af denna riksdag med ett vördsamt memor. till R. o.
Ad., hvari han begärde veta, huruvida icke hans äldste son, numera Grefve Aug.
Skjöldebrand, som då fyllt ar år, grundlagsenligen ägde rättighet att såsom
Friherre utfärda fullmagt till säte och stämma på Riddarhuset.
Detta memor. ansåg E. Ex. Hr Gr. o. Landtm, sig icke kunna upptaga, såsom innefattande fråga om rätta förståndet af 37 § Beg.F.; .hvarföre E. Ex. vägrade propos. till bifall eller afslag och, i sednare fallet, remiss till Constit. Utsk., hvarom i memor. anhölls.
I följd af den sålunda vägrade propostn nödgades framlidne Hr Gr.
Skjöldebrand att sig sjelf i frågan vända till Constit.Utsk., som svarade:
"att det icke ägde att för särskilda fall öfver grundlagarnas ordalydelse ingå i förklaring eller meddela utlåtande, så framt ej detta påkallades af remiss jemlikt 55 § Riksd.Ordn.”
Genom det besynnerliga förhållande af vägrad remiss å ena sidan och af nekadt upptagande å den andra, i saknad af remiss, har frågan blifvit oafgjord, och har det så mycket mera, som K.
M. uti en af frami. H. Ex. i sartima ämne ingifven skrift funnit densamma ”innefatta en förklaring rör:de 37 § Reg.F., som K.
Den i3 April e. m.
M. icke ensam bör afgöra, och icke vill, i den ordning densamma blifvit framställd, sig dermed befatta.” (Se K. M.‘s Resol. af d. 22 Jan. 1831).
Dä jag upphöjdes i grefligt stånd år 1826, ansågs min äldste son, enligt Reg.F:s 37 §, att efter mig vara blifven Friherre, i likhet med äldsta sönerna af Grefvarna v.Engeström, Puke, Sandels, Adlersparre, Skjöldebrand och Wirseen, af hvilka flera alltsedan 1809 års riksdag dels sjelfva intagit säte och stämma på Riddarhuset, dels haft fullmägtige, såsom Frih:na Sandels, Adlersparre och Skjöldebrand, hvilka vid 1818 och 1823 års riksdagar representerades af Frih. Lovisin, A., samt Hrr Uggla, C. W., och Sparre, G. M., hvarunder allt de erhållit polletter af Ridd.Utsktn, uppropats af Ridd.fiscalen uti Landtmarskalkarnas närvaro, deltagit uti voteringar och slutligen tecknat under riksdagsbesluten.
Till R. o. Ad:s upplysta bepröfvande får jag nu vördsamt hemställa, huruvida en i nära 20 år och under loppet af icke mindre än 6 riksdagar offentligen utöfvad rättighet, tilldelad af alla de i frågan afgörande myndigheter, Ridd.- Utsk:n, Landtmarskalkarna och sjelfva Ståndet, erkänd af K. M., som med sitt höga namn betecknat flera fullmagter åt söner af de Grefvar, hvilka befinna sig i nämnde kategori, och der dessa söner åtnjuta benämningen af Friherrar (hvartill äfven må anföx-as, att intet Constit.Utsk. under loppet af dessa sex riksdagar gjort anmärkn. vid den af lagrummet sålunda gjorda tillämpning), nu kan, i följd af en derefter vidtagen grundlagsförändring, genom dennas retroactiva tillämpning rättvisligen blifva tillintetgjord, och om detta icke skulle leda till störtande af allt förtroende för gällande rättigheter?