Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vindflöjeln utanför gnisslade och vände sig, när de häftiga vindstötarna kastade honom åt olika sidor.
Och genom fönstret såg det ut, som om ett hvitt hvirflande moln hade omhvärfdt huset och sträfvade att lyfta det bort i sin tätnande massa.
Plötsligt såg gumman upp och gjorde en rörelse, som om hon tänkte tala.
– Vill du något? sade Söderberg.
Och Johan tog pipan ur mun, nyfiken på, hvad det kunde vara.
– Det är väl ingen, som har kommit ihåg kon, sade gumman med svag och tydlig rost.
Johan reste sig genast, glad öfver att få höra ett taladt ord i denna tystnad, som han ej vågade störa.
– Jag kan ju gå, sade han, i det han slog askan ur pipan och stoppade den på sig.
Söderberg hade också rest sig, men satte sig genast, när den andre ville gå.
Johan tog hatten och smög sig försigtigt ut genom dörren, som han varsamt öppnade mot vinden.
Gumman lade sig ner igen.
Ur dvalan hade tanken på kon, som blef glömd för hennes skull, väckt henne, och nu hade hon ingenting mer att säga.
– Du ska’ komma ihåg att ge henne litet salt ibland, mumlade hon.
Söderberg nickade, det gick en rörelse öfver hans ansigte, men han hade så vänt sig vid tystnaden, att han inte längre kände den.
Då och då såg han bara på hustruns ansigte för att se, om någon förändring inträdt.
Men han kunde icke urskilja mycket.
Det enda han kunde se, var att det inte var slut.
Ty munnen rörde sig ibland, som om hon legat och mumlat för sig själf.
Så satt han en lång stund och kände endast som ett slags förvåning öfver alt detta nya, hvilket som ett slag kommit öfver honom.
Plötsligt såg den gamla upp och gjorde en rörelse, som om hon sökte något.
Söderberg spratt till.
– Hvad är det? sade han.
– Det är ingenting, mumlade den gamla.
Här är bara så mörkt.
Söderberg fick en stickande känsla öfver, att han kvällen förut retats af, att hon ville ha litet ljus.
Han gick bort och trefvade sig fram efter lampan, i det han tänkte för sig själf:
– Hon ska’ åtminstone inte behöfva dö i mörkret.
Han stälde lampan så, att skenet icke föll hustrun i ögonen, och i tvekan om hvad han borde göra, satte han sig åter på sin gamla plats.
Då såg han, hur hustrun gjorde några famlande rörelser på täcket, öppnade munnen ett par gånger, som om också hon velat säga något, och såg stint framför sig.
Han böjde sig fram för att höra bättre.
Men han fick icke höra någonting.
Hufvudet föll tillbaka mot den gamla kudden lika lugnt som vanligt, och käkarna föllo ihop.
– Nu är det nog slut, tänkte Söderberg.
Han lyfte på hennes hand och släppte den.
Handen föll tungt ned öfver hennes lilla hopkrympta kropp.
Och hans nästa tanke var den:
Är det ingenting annat att dö?
Af gammal vana knäppte han ihop sina händer och stod en stund stilla framför den döda, som hade slocknat så lätt, som när man blåser ut ett ljus.
En beklämning kom öfver honom.
Och han erinrade sig plötsligt, hur rädd hustrun hade sett ut, när han kvällen förut kom in med vedbördan.
Han tyckte, att Johan dröjde så märkvärdigt länge, och han höll på att gå ut för att hämta honom.
Då hörde han steg på trappan, och Johan kom in.
Söderberg bemannade sig för att icke låta den andre märka sin svaghet, såg lugnt på honom och nickade.
– Hon är slut nu, sade han.
Fattig-Johan gick fram till bädden, och en stund stodo de där båda, tigande betraktande den döda.
– Vi ska’ alla dö, sade Fattig-Johan och spottade.
Söderberg nickade, till tecken att han förstod, att den andre hade menat ett beklagande.
Morgonen därpå yrde snön ned i massor.
Vinden hade sprungit om på nordost, och skogen suckade tungt omkring stugan.
Att hämta någon, som kunde svepa, var inte att tänka på.
Därför hade Söderberg själf tryckt till den dödas ögon, tvättat kroppen och lagt den i ett lakan.
I en stor gammal låda, som sommargästerna från förra året lemnat kvar, bäddade han med halm, lade ett lakan öfver och en kudde för hufvudet.
Sedan lyfte
Johan och han den döda kroppen ur sängen och lade den i lådan.
Hon skulle flyttas ut i boden och stå där, till dess snön slutade att falla, och det blef väg till kyrkan.
Hur länge hon kunde komma att stå där, var icke godt att veta.
Och Söderberg tyckte därför, att det var orätt, om hon skulle stå så länge ofvan jord, utan att det lästes så mycket som ett Guds ord öfver den döda.
Han trodde icke, att han hade rätt att läsa begrafningsformuläret, men han tänkte som så, att han kunde altid läsa något annat.
Och han menade, att han skulle känna sig lugnare, sedan det var gjordt.
Ty det var som en orätt mot hustrun, att hon skulle stå så länge ofvan jord.
Och Söderberg hade aldrig gjort nå’n människa orätt.
Johan skottade en väg genom snön fram till sjöboden, som stod nere vid den låga krokbryggan, där båtarna om sommaren lågo i lä för sjön.
Där såg man nu endast drifva vid drifva, af bryggan syntes bara en påle, som stack upp, på bärget såg flaggstången ut som en afbruten gärdesgårdsstör, och inne i sjöboden hade snön yrt in genom springorna och bildat små spetsiga högar på golfvet.
Vid ena väggen låg en hel liten drifva, men fiskredskapen i taket hängde fria från snö.
Därinne röjdes det plats, och golfvet sopades.
Några granruskor stäldes omkring väggarna, och i taket tog Söderberg bort spindelväfvarna.
Det var ett grafkapell, sådant det kan byggas på landet, och när kistan var inburen, såg det högtidligt och vackert ut med den hvita dödsbädden, omgifven af den mörka grönskan.
Söderberg stälde sig själf vid dörren, med hatten i hand, och lät Johan stå bredvid sig.
Sedan satte han på sig glasögonen och läste med stammande röst öfver den döda ur psalmboken:
Du snöda värld, farväl!
Till himlen far min själ.
Där vill hon hamnen hinna.
Där söker hon att vinna,
Hvad evigt månde vara
Ibland Guds helgon klara.
Han gjorde ett litet uppehåll efter psalmen och såg på Johan, som med nedslagna ögon och hållande mössan bakom ryggen stod bredvid honom.
Sedan tog han upp en gammal bibel med nötta permar och många vikna blad och läste det kapitel ur Mathei evangelium, som har till öfverskrift: »Jesus lärer om äktenskapet» o.s.v.
Och han läste hela kapitlet vers efter vers:
»Hafven
I icke läst, att den, som skapade från begynnelsen, skapade dem man och kvinna och sade: »Fördenskull skall en man öfvergifva sin fader och sin moder och hålla sig till sin hustru, och de tu skola varda ett kött?»
»Så äro de icke mer tu, utan ett kött.
Hvad således Gud hafver sammanfogat, må människan icke åtskilja.»
Men när han läst hela kapitlet till slut, såg han än en gång på den dödas hopfallna ansigte, hvilket var litet som på ett barn, där det låg på den simpla kudden, med de ohyflade bräderna omkring, och granriset, som i den trånga boden nästan skuggade öfver kroppen; då grep det honom igen, att han inte kunnat säga sin hustru så mycket som adjö, innan hon dog.
Han tyckte att, fast han läst ordet öfver henne och själf knäppt ihop hennes knotiga fingrar öfver bröstet, så hade han ändå inte sagt henne något själf.
Johan stod bredvid, gick han fram till kistan och med båda händerna pressade omkring boken, liksom för att hjälpa sig själf att få fram orden, sade han: »Du hafver varit min hustru alt ifrån ungdomen.
Du hafver bäddat min säng, lagat min mat och födt mina barn till världen.
Du kan sofva i ro.
Förty du är gammal, och du hafver gjort ett godt dagsverke.»
Därmed vände han sig om, såg på Johan med en myndig min för att hindra honom från att visa någon förvåning, gick långsamt ut och stängde dörren.
Men när båda kommit upp i stugan igen, märkte han först, att en plats var tom.
Han vände sig till Johan och sade:
– Du stannar väl här för det första, till jag kan få gumman i grafven?
Johan såg åt sidan, spottade, sneglade på Söderberg igen och rökte ett par starka bloss ur den oumbärliga pipan, som hängde i munnen.
Men han var så van att gifva efter för andra, att han bara svarade:
– Jag får väl det.
Söderberg tackade honom, i det han kom att tänka på, hur hustrun hade sagt:
– Det är så ledt att sitta ensam.
PETTER MED ÖGAT.
Den stora statbygningen, som låg nedanför backen, där vägen under björkarna svänger upp till herrgården, var aldeles full med folk.
Från grundstenen och ända upp till takåsen var den bebodd, och på sandplanen utanför trappan lekte så många barnungar, att det såg ut, som om de aldrig skulle kunna få rum, ens i en statbygning.
Den var lång, bred, rödmålad med hvita knutar och fönsterposter, på hvilka färgen börjat att gå af, så att det gamla timret syntes igenom med en färg, hvilken åren och rägnet kommit att skifta i grått.
Därför var hela bygnaden icke olik en kolossal lada, som hade blifvit inredd till en Noaks ark för människor, och med sina två våningar, omskuggad af gamla hängande björkar, bildade den jämte den nybygda ladugården, hvilken låg på andra sidan landsvägen, liksom en förstad till den hvita bygnaden med sina två gammalmodiga flyglar, som skymtade fram genom det tjocka löfvärket, hvilket i yppig grönska täckte hela den dominerande kullen.
Det fans olika boningar i den rymliga statbygnaden, där det bodde hushåll vid hushåll, dörr vid dörr och rum intill rum genom hela det stora huset.
För större familjer, där mannen var en duktig arbetare, var det ett stort kök, bredvid hvilket låg en mindre kammare.
Denna var då gärna prydlig och snygg, med duk på bordet, fotografier och porslinssaker på byrån, blomkrukor i fönstret, gångmattor mellan dörren och sängen och hvita gardiner för fönstren.
Det såg ut som ett rum, hvilket man har stående för främmande eller för att vistas i om helgdagarna, och dörren mellan detta rum och köket var oftast stängd.
Men det fans också andra slags bostäder – för de mindre familjerna, de yngre, som icke hade mer än två eller tre barn.
Dessa bestodo af ett enda rum, som var familjens sofrum och barnens lekstuga, matsal, hvardagsrum, tvättstuga, sjukrum och kök.
Och det hände ibland, när det fans ondt om plats, när ingen på länge hade flyttat, eller när döden inte hade kommit emellan och ställt det bra för enrums-statarna, så att de kunde få öfvertaga en af de större lägenheterna, att en familj, hvilken tjänat på gården i sina tio till femton år, under hela denna tid kunde få bo i ett rum, utan att någon förändring var möjlig.
I ett sådant rum hade Bergens Petter blifvit född.
Och där hade han också lefvat, ända tills han hade gått och läst för presten och ett helt år efteråt.
Han var en småväxt, tyst och stillsam pojke, som aldrig hade gjort mycket väsen af sig.
Men de andra i statbygningen gjorde i stället så mycket mer väsen af honom.
Ty han var så ful, att han väckte uppseende, och därför hade han hela sitt lif haft den tvetydiga lyckan att föra munterhet med sig, hvart han kom.
Genom en oförsigtighet vid skötseln förlorade han tidigt synen på sitt ena öga, så att han aldrig vetat, hvad det ville säga att se med mer än ett.
Och det seende ögat, som var mörkt, bredvid det andra, hvilket inte kunde ta några intryck, utan tittade ljust och vattnigt på sned ut i rymden, gaf åt hela hans ansigte något bakvändt och tafatt, hvilket aldrig förfelade att åstadkomma sin inverkan på andras skrattmuskler.
För öfrigt hade han ett vanligt ansigte, som icke skulle ha förskaffat honom någon ryktbarhet.
Hans hår var tjockt, hans kinder runda, och hans mun hade ett simpelt och sorgmodigt drag.
Näsan stod ut som på de flesta människor, och pannan var jämn, hvarken hög eller låg.
Men det ena ögat förstörde hela ansigtet.
Om han hade kunnat lära sig blunda på det ena ögat, skulle han ha gjort det.
Men det lyckades honom aldrig.
Så fort han försökte det, förvred sig bara hela ansigtet i de underligaste grimaser.
Men det bleka ögat, i hvilket pupillen var utplånad, tittade lika snedt som vanligt ut på den obarmhertiga världen, och under de underliga grimaserna tog det sig ännu mera kostligt ut.
Bergens Petter var förtviflad, när han tänkte på sitt olycksaliga öga.
Och det kan ingen förtänka honom.
Ty altifrån det han var så liten, att han jämt och rätt kunde titta, hade han hört, hur folk talade om det där ögat.
Modern suckade, när hon tvättade honom om nosen, såg på honom och undrade, hvarför just hennes barn inte skulle kunna se ut som annat folk.
Bara han kom i trappan eller ned på gården, där hela den svärm af ungar, som inte tycktes få rum i den stora bikupan, lekte i sanden eller på den nedtrampade gräsmattan under björkarna, vips var det en klippsk pojke eller flicka, som var färdig att ropa: »Där kommer Petter med ögat».
Själfva patron brukade skratta, när Petter mötte honom på landsvägen och tog af sig mössan så djupt och så höfligt, som han nå’nsin kunde.
Och när han gick och läste, märkte han altid, hur presten satt och såg ned, för att han inte skulle bli narrad till skratt, under det Petter läste Guds ord med det ena ögat och tittade i nordvest med det andra.
Det där uttrycket »titta i nordvest», var det värsta skymford, någon kunde säga Petter.
Det visste folk, och därför fick han också höra det.
Men sa’ nå’n det, blef Petter aldeles mörk i synen, det friska ögat blef rödstrimmigt, och hakan darrade.
Det var bara det skymfade ögat, som satt stelt och uttryckslöst och gaf ansigtet ett otäckt uttryck, som nästan var hemskt.
När en pojke sa’ honom det, hände det en gång, att han rusade på honom och slog omkull honom borta vid brunnen.
Och se’n
Petter väl fått omkull pojken, dunkade han hans hufvud mot brunnskanten, utan att bry sig om hvarken sparkar eller nödrop, till dess att det blef en hel samling af hurrande ungar omkring dem, och Petters mor kom springande och bar in honom med våld.
Då fick Petter stryk, men han var så arg, att han kände det icke.
Och han tyckte, det lät karlaktigt, när folk sa’ att han hållit på att slå ihjäl Andersonskans Kalle.
Det hade nämligen varit så, att en gång var det en främmande herre på besök på herrgården.
Han kom gående förbi statbygningen med patron.
Då stod Petter där och bockade sig ibland de andra ungarna.
Men när den främmande herrn, som var klädd i hög hatt och binockel på näsan, fick se Petter, så började han skratta och sade åt patron:
»Se på den där!
Han tittar ju i nordvest.»
Alla pojkarne hörde det.
Och se’n var det afgjordt, att Petter tittade i nordvest.
Ingen visste egentligen, hvad det kunde betyda.
Men alla tyckte, att det var kvickt.
Och Petter själf föreföll det som det värsta öknamn, han någonsin hade hört, just därför att de andra tyckte, att det var så roligt.
Värst var det i alla fall, när flickorna sade något åt honom.
Ibland blef Petter arg och tog igen.
Men ibland gick han upp på skullen och grät för sig själf, när han tänkte på sitt öga, som aldrig kunde se rätt på världen, ja, som inte en gång kunde se nå’nting als.
Ty Petter hade själf lust att säga både ett och annat åt flickorna.
Men han tordes aldrig.
Så fort han tänkte säga något, såg han genast sitt fula öga i tankarna, och då domnade orden bort på hans läppar.
Andra kunde säga sin mening med ögonen, så att för dem var det altid lättare.
Men det kunde inte Petter, och därför fick han behålla sina funderingar för sig själf.
I all tysthet hade Petter emellertid som man säger, kastat sina ögon på Klara, en duktig, blond jänta, hvilken tjänade hos rättarn.
Rättarns bodde i en stuga för sig, som låg bakom statbygningen.
Men de begagnade samma brunn, samma sophög och samma vedbacke som de andra statarna.
Därför hade Petter många tillfällen att titta på Klara, och han försökte altid laga så, att han kunde få se henne, åtminstone ett par gånger hvar dag.
Han tyckte, att Klara var utmärkt vacker.
Hon hade så’na pigga, trefliga ögon, tyckte Petter, och när hon skrattade och vickade på sina starka höfter, förekom det honom, som om han aldrig i sitt lif skulle kunnat få erfara en större glädje, än om han fick ta henne om lifvet och sätta henne i sitt knä och kyssa henne, just när hon skrattade.
Men det tordes han aldrig tala om, fast han nog såg, både att de andra pojkarne brukade tillåta sig dylika friheter, och att Klara å sin sida ej häller tycktes upptaga det illa.
I stället brukade han altid passa på, när Klara skulle gå och hämta vatten.
Då gick han efter henne och hjälpte henne med att vefva upp ämbaren.
Och han tyckte, att Klara, som nog begrep, hvarför han gjorde det, gärna kunde ha hjälpt honom litet på trafven.
Men när hon inte gjorde det, så var det väl för det fula ögats skull, tänkte Petter och suckade.
Brunnen låg annars så bra till.
Den var gräfd bakom vedboden, framför sig hade man bara stora åkern, som vanligen var tom, bakom stod den rödmålade väggen som ett skydd mot alla nyfikna blickar, och på gafveln låg vedbacken, så att om någon kom, hörde man genast, hur det knastrade i spånorna.
Ensamheten hade nog frestat
Petter, men han kunde inte komma sig för att göra ens det lindrigaste försök till ett närmande.
Ty om Klara blefve stött, så kunde hon gå och tala om det för de andra.
Och då skulle det nog bara bli samma låt som vanligt.
Alla skulle tala om Petters öga, och så skulle de skratta åt honom igen.
Och det var Petter lika nöjd om.
Men en dag, när han gick uppför trappan, hörde han en af karlarne säga:
– Det fins ingen karl så dålig, så han inte kan bli gift.
– Nej, nej, svarade en kvinlig röst.
Det kan nog så vara det.
Man vill ju gärna ha sitt.
Och därför gifter sig människan.
Men det är inte sagdt, att kärleken kommer, för att man gifter sig.
Resten hörde inte Petter.
Men det han hade hört, hade redan gjort honom fundersam.
Att Klara hade haft sina fästmän, det behöfde han inte misstänka, för det visste han.
Men han trodde inte, att någon af dem skulle gifta sig med henne.
Ty Klara hade haft många fästmän, och då kunna karlarne nog vara kärvänliga, men de gifta sig inte.
Petter visste egentligen inte, hvarför det var på det viset.
Men att det var så, det visste han.
Honom gjorde det detsamma, hur många Klara hade varit fästmö åt, bara han fick ha henne för sig efteråt.
Därför började han fundera på, om det ändå inte skulle kunna vara möjligt, att han fick Klara till sist.
Och han föresatte sig till en början, att han skulle arbeta som en karl, när han gjorde dagsvärken, så kunde det kanske hända, att patron, om det bar till, rent af betrodde honom ett torp i framtiden.
Emellertid gick han ned till brunnen, när det började kvällas, och satte sig på karet, väntande på, att Klara skulle komma.
Det dröjde häller inte länge, förrän han hörde hennes steg i spånorna och gnisslingen af handtaget, när ämbaret svängde tomt.
Men när Klara kom fram förbi knuten, gick han inte fram för att hjälpa henne som vanligt, utan han satt kvar på karet och såg stint på henne med sitt ena öga.
– Goddag, hälsade Klara.
Ska’ han inte komma och hjälpa mig?
Petter försökte att se så illmarig ut, han kunde, och svarade:
– Jo, men jag vill ha något annat först.
– Hvad vill han då ha’ för en dans? svarade Klara, hvilken aldrig hade betraktat
Petter som en af de vanliga pojkarna.
– Jo, svarade Petter och reste sig, Klara får alt ge mig en kyss först.
Något för något.
– Jag tror, han är galen, svarade Klara och skrattade, så att det skar i Petter.
Hvem tror han, vill kyssa honom?
Och i det hon sprang fram bortom knuten, ropade hon med full hals:
– Anders, var snäll och kom hit och hjälp mig med ämbaret.
En lång, ljushårig dräng kom fram bakom knuten.
Han skrattade, när han fick se Klara, och svarade:
– Hvad får jag för det, då?
– Konstra inte nu, Anders, utan kom hit och ta i, sade Klara.
Men Petter såg, att hon blef litet röd och skrattade, när hon vände bort hufvudet.
Och Anders började också att skratta.
Men han låtsade bara, som om hon inte hade sagt något als, tog henne om lifvet och började söka efter hennes läppar.
Så kysste han henne två gånger midt på mun, utan att bry sig ett tecken om, att Petter stod och såg på.
När han det hade gjort, skrattade de båda två och hjälptes helt fredligt åt att vefva upp ämbaret, och när Klara gick med sitt ämbar, vände hon sig om och såg på Petter igen och skrattade.
Petter tyckte, att han alldeles sjönk ned i stöfvelskaftena, när han stod bredvid brunnskaret och tittade bortåt knuten, där Klara hade försvunnit.
»Så skulle jag ha gjort», tänkte han.
Men han hade aldrig kunnat tro, att det gick an, och att hon inte brydde sig mer om honom, än att hon lät andra kyssa sig, medan han såg på, det retade honom.
Han beslöt, att det skulle alt bli någon annan än Petter Berg, som fick hjälpa rättarns
Klara med att hinka upp vatten.
Men dagen därpå, när han såg henne komma med ämbaret och gå nedåt brunnen, så var han genast färdig att gå efter henne igen.
Han lunkade med, utan att säga ett ord, medan han hela tiden tuggade på ett grässtrå, som han hade i munnen.
Klara såg på honom ett par gånger och försökte att skratta, för att försona honom.
Men Petter såg det inte.
Ty han hade vändt sitt seende öga åt ett annat håll.
Han drog opp ämbart, tyst och surmulen, utan att säga ett ord och följde henne sedan tillbaka, precis som han hade kommit, hela tiden tuggande på det långa strået, som han inte ville släppa.
Och ett par dagar därefter var det, som om ingenting hade passerat.
Petter kom hvar kväll till brunnen, och han var lika tålig och återhållsam som någonsin.
Men en sak hade han inte glömt.
Och det var tanken på torpet.
Han hade sett tillräckligt, hur det var med hans far, som var fem och femtio år gammal och inte hade kommit längre än till ett enda rum, för att han skulle kunna tänka sig, att han också skulle sitta hela sitt lif i en enda kammare, där han bodde vägg om vägg med andra för hela lifvet.
Nej, det ville han inte, inte en gång om Klara ville bo där med honom.
Det var gräl med grannarna från morgon till kväll, trängsel i trapporna, barnskrik och väsen, så man knappast kunde sofva i fred, om man var aldrig så trött.
Ingenting hade man, som var ens eget, och om man så trälade från morgon till kväll, så kom man ändå inte längre än till att bo i andras rum och kanske få litet hjälp af patron, om det blef sjukt i familjen, eller om nå’n af barnen skulle gifta sig.
Nej, det ville han inte.
Något för mer än farsgubben skulle han bli.
Inte för att han hade något emot gubben.
Men det var ändå ett elände att gå och tjäna som dräng, när man hade hustru och barn.
Det låg ett litet torp borta i skogen.
Där fans bete till en ko och jord att sätta potatis och skog till bränsle.
Petter gick dit ibland om söndagarna, när han tänkte på Klara.
Och då tyckte han, att det riktigt skulle passa för dem.
Ett kök och en kammare, godt vatten, vedbod och ladugård.
Och inte nå’n Anders, som behöfde komma och störa dem.
Det sista, tyckte Petter var nästan det vigtigaste.
Ty om han också blef gift med Klara, skulle han ändå aldrig få ha henne för sig själf, om de bodde i statbygningen.
Det hade gått ett halft år, och Petter hade börjat komma med på dagsverkena.
Han gjorde dem samvetsgrant och ordentligt, och då han var en stark pojke, lyckades han i almänhet bra, så att han hade rykte om sig att kunna bli en duglig arbetare.
Men när det led mot den tid, när han visste, att Klara gick efter vatten, blef han alltid orolig.
Och kunde han komma ifrån, så gick han gärna dit för att få hjälpa henne.
Klara brydde sig inte om honom ett tecken.
Men hon tyckte, att ville han hjälpa henne med att hissa opp det tunga ämbart, så kunde han gärna få det, och om någon af hennes fästemän ibland var svartsjuk, så var det åtminstone aldrig på Petter.
En lördagskväll i oktober satt
Petter igen som vanligt nere vid brunnen och väntade.
Och aldeles som den andra gången, frågade Klara honom, om han inte skulle komma och hjälpa henne.
– Jo, svarade Petter beslutsamt.
Det ska jag nog göra.
Men först vill jag ha något annat.
– Börjar han nu igen?, sade Klara.
– Ja, menade Petter.
Jag har tjänat i sju år för Rachel och fått Lea.
Men nu kan det vara min tur också.
Därmed gick han fram till Klara och tog henne om lifvet.
Det kom så plösligt, att Klara inte kom sig för att sätta sig till motvärn, och den gången fans det händelsevis ingen Anders att ropa på.
Hon kastade en hastig blick på hans ansigte, och i mörkret såg hon inte riktigt, hur ful han var.
– Låt bli mig, säger jag, sade hon af gammal vana.
Men han lät sig inte bekomma, utan kysste henne flere gånger.
Klara kände, hur han darrade.
– Nu kan det vara nog, sade hon och slet sig lös.
– Nej, svarade han och grep tag i henne igen.
Klara ska kyssa mig tillbaka.
Hon kunde inte låta bli att skratta och sade med ett slags groft koketteri:
– Hvarför det då?
– Jo, för annars är det ingenting, förklarade Petter.
Klara vände sig om för att öfvertyga sig om, att ingen kunde se dem.
»Det gör ju det samma», tänkte hon.