Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jesus – jag talade om Ida!
Då är det min skull ändå!
– Åh, det är förfärligt.
Nej; det är inte förfärligt alls.
Och tack skall ni ha.
Hvad ni sade gjorde slut på den sista betänkligheten, och –
Det är en vagn!
Inte kan det vara de?
Det är ju så tidigt.
– Vi måste ha ut dethär!
(Springer ut och in rymmande undan téservisen.)
BIRGER (vill hålla henne qvar).
Ni far ju som en tätting.
Jag känner igen vagnen så väl.
(Gör sig lös.)
Nej, hör nu –
Det får bli en annan gång.
(Springer alltjemt.)
BIRGER (håller henne qvar med våld, skrattande).
Måste det nödvändigt vara en gammal fru, ni skall resa till Italien med?
SIRI (förvånad).
BIRGER (ger henne lös).
Är det så alldeles säkert, att ni hatar mig om jag inte är fattig?
Då – då har ni gycklat med mig!
Och då är det alldeles säkert.
(Ut.)
HÄRADSHÖFDINGEN (klädd i pels).
Min käre gosse!
God qväll, god qväll.
Jaså, du är kommen.
Ja, det var en faslig händelse!
Jag fick höra det först i qväll.
Och du står i borgen?
Det talades allmänt om det på balen.
Ja, vet du, när jag fick höra det blef jag så, – ja, så jag hvarken kunde äta eller dricka.
Jag blef rent sjuk.
Jag kunde inte bli der, nej, det kunde jag inte.
Och så det med Ida!
– Åh, herre Gud, menniskorna äro ju galna nu för tiden!
– Hur mycket står du inne för?
Fattiga sextusen kronor, och dem äro vi två om.
Nå gudskelof, gudskelof!
Men väl var det, att du kom, i alla fall.
Jag är så riktigt glad, att du kom.
(Ropar utåt.)
Ida!
– Ja, vet du, jag hade verkligen tänkt att skrifva till dig i qväll.
Jag hade ingen ro på den välsignade – den förbannade balen – skulle jag säga.
Hör du inte, Ida!
– Du kom som om du vore kallad, min gosse.
Det var så riktigt bra, att du kom – – Men det var då besynnerliga menniskor!
(Går bort i dörren och ropar.)
Vill notarien vara god och säga åt Ida att komma hit!
– En präktig jurist, men en satans menniska i alla fall.
Ja, nu får du sjelf – – –
IDA (betraktar
Birger och närmar sig långsamt, synbart villrådig).
Jaså, du är kommen!
– Det var ju svårt – hm –.
Morbror hade visst tänkt skrifva till dig.
Jag har inte haft en aning om det förr än i qväll.
Ditt deltagande kommer oväntadt.
Detta har gripit mig mer än jag kan säga.
Du tror det kanske inte, men – det är verkligen för dig personligt – – – nej, jag menar – – – jag kan inte förklara mig, men det är så förfärligt tungt!
(Lägger handen öfver sina ögon.)
Du tror då att – – – Farbror, hur stor hade man gjort summan ? – efter hon tar det så tragiskt.
Somliga sade sextiotusen, andra sade att du stod inne för halfva köpsumman, och att hela din förmögenhet skulle stryka åt.
IDA (med spänning).
Är det då inte sant?
Hvilken glädje?
Är ditt deltagande för mig verkligen så stort?
BIRGER (betraktar henne med ett ironiskt löje).
Åh, – det föll en sten från mitt bröst!
Du tyckte då inte, att du kunde gjort det, om jag varit en ruinerad man?
Och se här belöningen för ditt ädelmod.
(Drar förlofningsringen af och räcker henne den.)
SIRI (kikar in genom den runda glasrutan på sidodörren.)
IDA (innan hon tar ringen).
Du vill det sjelf.
Ja, jag vill det.
(Blir Siri varse och håller på att skratta, men låtsar om ingenting.)
Och du gör det utan saknad?
Utan den ringaste saknad.
Nu, morbror, nu hör du det sjelf; och nu är du väl inte ond på mig längre?
SIRI (håller på att falla, griper tag i dörren, som går upp.
Hon kommer hufvudstupa in i rummet.
De öfriga se förvånade på henne.
Hon sparkar hastigt undan en pall och tillsluter dörren.)
Jag – jag skulle be farbror så mycket – – Jag skulle be om förlåtelse, det har blifvit så litet skrifvet i dag.
Kära barn, inte behöfver du komma flygande endast för att säga mig det!
Jag är väl ingen sådan buse?
SIRI (hemtande sig).
Nej, men – – – men det är skam, att det blifvit så litet gjordt.
Det var bara det jag ville säga farbror, så att i morgon – –
Hä, hä, hä!
Det skall ett sådant yrväder till, som du, för att komma och säga mig det såhär dags!
Sof du i lugn för den saken.
Jag borde för resten taga det helt och hållet på mig.
Det var jag, som formligen tvang den lille renskrifvaren att hålla mig sällskap.
(Under de sista orden ha Ida och häradshöfdingen börjat tala helt lågt med hvarandra.
Hon håller honom ifrigt i pelsuppslaget, till hälften bortvänd.
De stå vid dörren, i begrepp att gå ut.
Birger och Siri ha närmat sig rampen.)
BIRGER (sakta, till Siri).
Nu väntar er straffet; jag såg er!
Pallen höll på att falla omkull, och det fattades bara att jag skulle kört näsan genom rutan.
Hvad skulle ni der då?
Ja, hvad skulle ni sjelf i telefonen?
Vore det inte bäst att i tid öppna en liten upp- och afskrifningsräkning för våra ömsesidiga småsynder?
Det ser ut som om det skulle behöfvas.
Lyssna vid dörrar, – fy!
Ja, jag blygs rysligt.
Rutan var visst värre än telefonen.
Jag är verkligen ledsen öfver, att jag skulle komma till att titta i den.
»Komma till» – ha, ha, ha!
– Ja, ni ser också mycket ledsen ut.
Åh, jag är så glad!
(Räcker henne handen.)
Och god natt nu.
Ska’ vi komma öfverens om att drömma om – Italien?
SIRI (ser frågande på honom, derefter gladt, strålande af lycka).
(Ridå.)
Romeos Julia.
Dramatisk interiör.
Stella Ramberg, skådespelerska.
Arthur Zetterschöld, Ung diplomat.
Fritz Almquist, författare, fil. d:r.
En piga.
Barnen.
(Handlingen föregår hos Rambergs.)
Elegant möbleradt rum med blommor, bladväxter och lyxföremål; ett sybord med arbetskorg och ett påbörjadt broderi; ett skrifbord betäckt af häftade pappersblad i blått omslag; brefpressar och konstsaker.
Dörrar till höger och i fonden.
En praktfull bukett ligger på ett bord.
Scenen är tom, man hör en tamburklocka från entréen i fonden.
En piga kommer och öppnar för Zetterschöld och Almquist.
ZETTERSCHÖLD.
Är frun hemma?
PIGAN.
Ja, men hon är upptagen.
ALMQUIST.
Var god och anmäl d:r Almquist och baron Zetterschöld.
PIGAN (går).
Du kommer att ångra det.
Det temat har du varierat länge nog – från Gustaf Adolfs torg till Sturegatan.
PIGAN (från höger).
Frun bad herrarne taga plats och vänta ett ögonblick.
ALMQUIST (sätter sig).
Du skall bränna dina kol förgäfves.
Fru Ramberg är (med en axelryckning) en »ärbar qvinna».
Jag tycker om de stränga; de äro de lidelsefullaste.
Don Juan!
Konsten att vinna en qvinna är att gripa till.
Djerfhet – voilà tout!
Och du har tekniken inne?
Tekniken?
Nåja...
Petersburgs salonger äro en god skola.
Otvifvelaktigt!
Men Stockholm är inte Petersburg.
Nå, jag vill inte såra din unga sjelfkänsla med ett tvifvel.
Men jag kunde ha lust att upplysa dig om ännu en sak... (Hviskar förtroligt).
Stella Ramberg är – ja – hon är dum.
Det är inte något fel, att en vacker qvinna är... låt oss säga mindre begåfvad.
Chacun son goût!
Du ändrar kanske mening, när du lärt känna henne.
Man skall inte känna de qvinnor, man älskar; det förtar illusionen.
Tänk på Romeo och Julia; inte kände de hvarandra!
Hela pjesen omfattar några få dagar – och hur mycket lidelse rymmer den inte!
Jaha!
Och det lockar dig – derför lockar hon dig, den varma, poetiska Julia.
Jag har aldrig sett något mer bedårande.
Shaksperes Julia är härlig – men – hon var ingen grosshandlarfru.
Är Stella Ramberg inte vacker?
Jag tycker inte om tulpaner.
De skina på afstånd, men kommer man närmare och vill se ner i en af dem... är den tom och utan doft.
Du är ond på henne för någonting.
(Skrattar.)
Jag skulle bara vilja betaga dig dina illusioner...
I åtta år har tulpanen blommat för kassaskåpet, och tre gånger har hon satt frö.
Åtta år!
Och ingen älskare?
ZETTERSCHÖLD (upprepar långsamt, liksom för sig sjelf).
Åtta år med en grosshandlare!
Hur måste inte den qvinnan kunna älska!
Ja, hon kan älska – på scenen.
Der är kraft och innerlighet i hennes framställning – ja.
Det tyder på en hemlig sträng, som vibrerar genom hennes väsen och ger de döda orden lif.
Hvad skulle det vara för en sträng?
Längtan!
Hon drömmer, det är hemligheten.
Hon drömmer om Romeo.
Det vill säga om dig!
Jag eller någon annan – mon Dieu! – det beror af slumpen.
Romeo åt en kälkborgarfru!
Åt en inkarnation af dussinärbarhet!
Kan du inte förstå, att just dessa qvinnor, som i sin ungdom aldrig ha haft någon roman – eller låt oss säga: som lefvat »ärbart» – jag håller annars inte på ordet! – – – kan du inte förstå, att de i sitt innersta måste ha en hopspard fond af lidelse, som aldrig kommit till användning i det s. k. äktenskapet – en institution som...
ALMQUIST (afbryter).
... en institution som jag tillhör – kom ihåg det! – med hull och hår.
Gud bevars!
Jag ämnar inte hacka på äktenskapet.
Romeo och Julia voro också gifta – »i hemlighet» säger den filuren Shakspere – men till saken!
Jag ville säga: qvinnor af detta slag – de ärbara – kunna under de flackaste och mest banala yttre förhållanden gå och gömma på ett svärmiskt hopp om – ja om – hur skall jag säga!
Om det som en qvinna alltid drömmer om: det stora, vidunderliga, att bli älskad.
– Och medan hon drömmer, känner hon att ungdomen glider undan och att lifvet inte har mer än ett att ge.
– Med hvilken intensitet måste icke en sådan qvinna älska!
Men du, alla dårars dåre, förstår du då inte hvad hela sta’n vet: att hon är nöjd med sin grosshandlare, att hon utom scenen bara lefver för grosshandlaren och för grosshandlarens barn.
Det är barockt, men det är så.
Alla dina fullkomligheter skola inte hjelpa dig.
Julia har funnit sin Romeo, och Romeo är ett kassaskåp.
(Kort paus.)
När man vill söka efter smultron, ska’ man inte gräfva bland potatis!
Men lycka till med rotfrukten!
Du är så illa deran, att du kunde vara i stånd att beundra – till och med hennes inskränkthet.
ZETTERSCHÖLD (lägger händerna på hans axlar och ser honom in i ansigtet).
Det ligger agg i tonen.
Agg?
Derför att jag upplyser dig om hennes dumhet?
Det klingar bitterhet igenom dina ord.
Kan du förneka, att hon är en verklig konstnärinna?
Rachel var en stor konstnärinna – och kunde inte skrifva ett bref.
Så är det oftast med skådespelerskor: deras röst och minspel ljuger fram en intelligens, som de alldeles sakna.
Inte fru Ramberg.
Den allmänna meningen om henne är, att hon är ett geni.
Jag har aldrig känt mig solidarisk med den allmänna meningen.
Har du varit bekant med henne länge?
Hon skapade titelrollen i mitt första skådespel.
Kan du verkligen vara okunnig om det?
Jag var i Petersburg den tiden.
Berätta.
Det fins ingenting att berätta.
Hon var ung, hon var vacker och hade den gåfvan att kunna säga vers.
Jag såg henne hvarje kväll, och naturligtvis ville jag att hon skulle spela titelrollen i skådespelet, som jag nyss fått antaget.
Och så studerade jag in rollen med henne – der har du hela historien!
Den är tarflig, som du ser.
Nå, men hur spelade hon?
Det blef en stor succès.
Hvad begär du mer!
Hon var en idiot.
Hon kommer.
(Hastigt).
Du lemnar oss ju ensamma – snart?
FRU RAMBERG (från höger).
God dag, doktor Almquist.
Det var länge sedan man hade den äran att se er!
En evighet, som det heter på teaterspråket.
FRU RAMBERG.
Fy, herr doktor!
Så säger man inte till en teaters evigt unga älskarinna!
Jag medför en chevaleresk upprättelse för mina ochevalereska ord: min vän baron Zetterschöld.
Jag känner er.
Åh?
Jag har läst edra dikter.
Der gaf ni honom nådestöten.
Ni har verkligen utvecklat er.
Mina obetydliga dikter...
Det fins ungdom i er lyrik.
Det är så sällsynt nu för tiden –
Det var till mig!
Det är synd, att jag inte skall ha tid att försvara mig.
Redan?
Nå tack för besöket i alla fall, fast det var kort.
Jag hoppas min väns blir desto längre.
(Bugar sig och går.)
Ni tycker kanske det är allt för djerft af mig att inkräkta på er hvilotid, men...
Ja, jag såg er första gången i går, som Julia!
Nå – jag vill inte tala om det.
Det skulle taga sig ut som smicker, och ni måste vara utledsen på det, ni som har hela Stockholm för era fötter.
Ni behöfver ingenting säga.
Att ni ansett det mödan värdt att söka upp mig är ju i och för sig smickrande nog.
Jag drogs hit af något som var starkare än jag, starkare än alla förnuftsgrunder: det var ett så våldsamt begär att se er, att tala med er.
Vet ni inte, att man aldrig bör se en skådespelerska utom scenen; det förtager illusionen, säger man.
Désillusionné?
Det kommer.
Vänta bara.
Jag skall vänta så länge ni vill!
Det är en njutning bara att lyssna till er röst – den rösten, som kan säga allting.
En skådespelerskas röst!
Den är skolad, det är hela hemligheten.
Den är vacker, det är för mig det afgörande.
En sådan röst skall man aldrig tro.
Hvad menar ni?
Det ligger en hemlig skärpa i allt hvad ni säger.
Är ni ond?
Åh, ni kom ju för att komplimentera mig!
Och jag är fåfäng – som alla skådespelerskor.
Och elak!
Och svag för blommor.
(Med en gest åt buketten.)
Det var ett godt sätt att afväpna min elakhet.
Det ser nästan inte så ut.
(Paus).
Vet ni hvad det är i ert spel, som gripit mig mest?
Låt höra.
Er förmåga att älska.
Julia måste ha den förmågan.
Måste!
Tror ni det låter befalla sig?
Ni har rest och haft tillfälle att studera.
Älskar inte Julia på alla Europas teatrar?
Jo; men inte så.
Er Julia väckte hos mig något jag aldrig förr erfarit.
Hvad kunde det vara, som ni aldrig erfarit?
Det törs jag inte säga er.
Ni skulle skratta.
Det är inte svårt att gissa.
Och jag har hört det samma förr.
Ni gör narr af mig.
Era repliker ha alla en dubbelmening.
Då är det bra repliker.
Det är att håna en värnlös.
Det vore vackrare, om ni bad mig gå.
Det har jag alldeles ingen lust till.
Hur får jag förstå det?
Alldeles som ni sjelf önskar.
ZETTERSCHÖLD (betraktar henne forskande; tar sakta hennes hand som han kysser).
Sfinx.
Jag spelar en sfinx – ja.
Kan ni gissa min gåta?
Ni hör till de qvinnor, man kallar »farliga».
Alltså inte till de menlösa.
(Skrattar.
De betrakta hvarandra en stund under tystnad.
Derefter tillägger hon sakta.)
Tror ni också att jag förstått, hvarför ni kom?
Det är mig nog, att ni inte vredgas.
Om jag får se er, om ni tillåter mig att återkomma – ofta – blott en minut om dagen, då är det mig mer än nog, då har jag allt hvad jag begär.
En minut om dagen!
Ni är blygsam.
Kanske skall ni vänja er vid mig – och tillåta mig att stanna längre.
Och så småningom skall ni vinna mitt förtroende.
Jag vet åtminstone, att jag inte skulle vara det ovärdig.
En god replik!
Jag känner igen den – från kulisserna.
Och ni tror mig inte?
Ack jo.
Och jag vill gå era önskningar i förväg.
Ni behöfver inte förbereda någon lång belägring.
Jag ger er mitt förtroende utan novitiat.
Jag skall strax inviga er i allt.
Ert intresse kan inte vara lifligare än mitt.
Ni kan gerna lägga bort den der tonen.
Jag skall gå, och jag skall aldrig komma tillbaka.
För det jag kommer er till mötes på samma sätt, som ni går emot mig?
Gör jag väl annat?
Det förefaller mig annars, som höll ni mig qvar endast för nöjet att få såra mig.
(Stiger upp.)
FRU RAMBERG. (Stiger också upp.)
Ni har er frihet.
Men hvarför inte fortsätta?
Jag ger er hela dagen, hela qvällen om ni vill.
Jag skall höra på allt hvad ni har att säga, jag skall svara på allt hvad ni vill fråga.
ZETTERSCHÖLD (i det han drager sig tillbaka).
Ni är inte sådan, jag hade väntat, inte alls sådan som...
Som – man säger.
(Ler.)
Det var Julias leende!
Det vill jag ta med mig, som ett sista minne.
Åh nej, gå inte!
Ni tyckte jag var gammal och elak nyss?
Och nu är jag ung igen, och det gör er glad (Skrattar.)
Ni gör mig alldeles vimmelkantig.
FRU RAMBERG (muntert).
Och ni kom hit med en så säker tro på ert öfvertag!
Ung – rik – diplomat – skrifver vers...!
ZETTERSCHÖLD (sätter sig och betraktar henne).
Jag är rädd för er.
Diplomat – poet...
En grosshandlarfru med estetiska sympatier.
Hur skulle jag kunna motstå?
ZETTERSCHÖLD (enkelt och varmt).
Jag har förnärmat er.
Förlåt mig.
FRU RAMBERG (ser på honom en stund.
Med ett småleende).
Hur må era systrar?
Mina systrar?
Jag är säker på, att ni har systrar.
En erfaren qvinna märker det så lätt på en mans sätt att göra kur.
(Skrattande.)
Jag är inte så enfaldig, som doktor Almquist säger.
Ni hör jag vet hur han bedömer mig.
ZETTERSCHÖLD (fattar hennes händer).
Kan ni då inte se, att jag inte är det.
Derefter sakta).
Mina ögon äro klara och mina läppar röda; min röst är mjuk och min hand kan smeka.
Hvarför skulle jag inte glömma man och barn och vara sexton år?
Min varelses hjertblad kunna knyta sig på nytt för att veckla ut sig ett efter ett, i sol och vår – och Julia kan älska, utan tvifvel, utan frågor, utan fruktan och baktanke.
Hvad ni har en underlig makt i er röst.
Bara jag sluter ögonen och lyssnar, har jag stämningen från i går igen... en våldsam längtan att komma er närmare – närmare...
Och bara derför att jag inte gör motstånd vill ni inte.
(Buller utanför.)
Nu kommer visst er man!
Han stör oss inte.
Han är ett mönster för äkta män.
Han känner sin plats.
Han är endast kälkborgaren, och jag är en konstnärinna, som tar emot beundrare.
De lyssna båda, men ingenting hörs.)
Det kom inte någon svartsjuk äkta man in genom dörren.
Om jag så önskar, skall ingen störa oss.
Jag är inte någon kufvad hustru, jag bevakas inte som en mans egendom; jag är en fri menniska och kan göra allt hvad jag vill.
(Går omkring och ordnar i rummet.)
Ni kan stanna så länge ni har lust.
Från Rivieran
Aquareller från Mentone 1
Tvärs igenom Mentone 3
En Långfredagsafton 14
S:t Annunziata 21
När sångarne komma till pensionen 28
Under Saisongen 34
En folkfest i S:t Agnes 47
Från det döda till det lefvande Genua 57
Ett reseminne 59
Monte Carlo 69
En historik 71
En torsdag i Monte Carlo 84
Silhouetter 99
Karnevalsbilder 119
Introduktion 121
En Confettidag 130
Blomsterdagen 142
Moccoletti-afton i Mentone 148
Anemoner 155
När platanerna löfvas af 173
AQVARELLER FRÅN MENTONE.
Tvärs igenom Mentone.
I en af sina spirituella små noveller skrifver, om jag icke missminner mig altför mycket, Ernest Daudet: »bröstsjuk, än se’n då, det är ju halfva verlden»; ligger det också en smula öfverdrift häri, måste likväl särskildt vi Nordbor erkänna, att, om vi mönstra våra bekanta, en oroväckande mängd är behäftad med detta onda, och hvarje höst i September och början af Oktober, när man misstänker, att vintern är i faggorna, gifver sig en hel del landsmän, som andra flyttfoglar af till södern, för att icke förr än vid midsommartiden våga återkomma hit upp till »ultima Thule».
De resa till Funchal och ligga och njuta af ett solvarmt »dolce far niente» på Madeiras vinbeväxta terrasser, de fara ända ner till Egypten och öfvervintra i Pharaonernas land, de upplifva sina minnen från Auerbach i Merans trånga kitteldal eller söka gästvänskap uppe i Davos för att högt upp i Graubündens friska bergsluft bland is och snö reparera – så underligt det än låter – sina angripna lungor, men framför alt begifva de sig till Rivieran, Riviera di Ponenti, och om man en vinter passerar alla dess kurorter från Hyères ända fram till Pegli, beläget en tjugo minuters väg från Genova, skall man öfveralt råka på svenskar.
Detta är också ganska naturligt, ty om icke Rivieran af alla specialister samfäldt erkännes som den bästa uppehållsort för bröstsjuka, är den i alla fall bäst utrustad för en vintersejour och lättast tillgänglig för alla verldens folk.
Ett franskt ordstäf säger:
»man reser till Cannes för att lefva, till Nizza för att roa sig och till Mentone för att dö», om man ändrar detta till, att man reser till Mentone för att varda helbregda, tror jag fransoserna med vanlig precision gifvit en träffande karakteristik af dessa Rivierans trenne största kurorter.
Cannes börjar alt mer och mer att antaga storstadsdimensioner.
Nizza är som bekant en mötesplats för eliten af verldens extravagantaste och rikaste publikum, och dess nervösa lif ingalunda passande för sjuklingar, så att Mentone utan all gensägelse bäst egnar sig för bröstsjuka, och dess rivaler inom italienskt område – Ventimiglia, Bordighera, San Remo och Pegli, hvilka ifrigare besökts företrädesvis af tyskar alt ifrån 1870–71 (Mentone är franskt sedan 1860), öfverträffa icke vare sig i klimat eller läge Mentone.
Skyddadt som det ligger af sjöalpernas höga bergssluttningar är Mentone fastmer
Rivierans varmaste och lugnaste ort och har dessutom den fördelen att ligga nära Monte Carlo och Nizza, der tillfällen till förströelser finnas.
Alla dessa förenade omständigheter hafva också gjort, att
Mentone blifvit den af sjuka mest besökta platsen vid Rivieran och staden, om hvilken den man berättar, hvilken först fäst den medicinska verldens uppmärksamhet på stället, engelsmannen doktor Henry Bennet 1 att den år 1859 vid hans första besök ännu var en obetydlig italiensk småstad med några få villor och ett par medelmåttiga hoteller, börjar alt mer och mer antaga en stor kosmopolitisk prägel, hvilken dock lyckligtvis ännu ej förmått uttränga det pittoreska landtliga behag som Mentone mer än någon annan ort vid Rivieran besitter.
Staden omfattar med sina långa husrader två vikar af Medelhafvet: ost- och vestbugten, hvilka skiljas af en framspringande klippudde, der den första och ursprungliga delen af Mentone är uppbygd.
Från de stora stråkvägarne nere vid hafvet gå långa, smala gränder upp genom staden hän mot bergen, hvilka i fonden afteckna sina djerfva konturer mot den djupblå himmelen.
Men de äro folktomma dessa trånga, slingrande gator, der ännu det gammalitalienska håller sig qvar, och den som vill hafva ett begrepp om lifvet och rörelsen i staden måste ställa kosan ner till sjön, bör företaga en vandring genom Avenue Victor Emanuel till torget och tillbaka igen öfver Mentones korso Promenade du Midi.
Nåväl, framåt då mitt herrskap, en sådan tur lönar verkligen mödan!
Vi göra den en solvarm sen Oktoberdag, då saisongen står i sitt flor, och alla de kurgäster, som förut gått och druckit vatten i Vichy, flanerat i Bosquet de Julie vid Geneversjön, legat och drömt i Pallanza med ögonen fästa på Isola Bella och de böljande rytmiska höjderna kring Lago Maggiores lätt krusade vattenyta eller studerat väderlek från sina fönster i hotell Schweizerhof efter molnen på Pilatus’ vädersiande hjessa, äro nu lyckligt och väl ankomna till Mentone. »Avenue
Victor Emanuel» är Mentones mest trafikerade, lifligaste gata, der hela handelslifvet koncentrerat sig, och butik vid butik fängslar de skådelystna främlingarne, med sina praktfulla fönsterutställningar.
Här hålla modister, mosaikhandlare, olivsaksförsaljare men framför alt fleuristerna till, och doften från deras bodar tränger ut på gatan, och det är vederqvickande att få insupa den ångande vällukten, der man vandrar fram bland stoft och dam, som ytterligare ökas genom byggnadsarbetena på gatan.
Ty midt på trottoirerna nedanför en hög byggnadsställning syssla arbetarne med sitt byggnadsmaterial, de såga den lösa sandstenen, som man hos oss sågar ved.
En ständig ström af menniskor går fram och åter.
Italienska mulåsnedrifvare köra fram sina tungt lassade foror, förspända med ända till fyra, efter hvarandra gående tofsprydda mulåsnor eller kraftigt bygda Ardennerhästar.
Bondqvinnor från landtgårdarne i trakten med stora korgar på de flata hattarne skymta bland abéer i sida, helsvarta drägter och ståtliga plymascherade gendarmer.
Hvart man ser, vimlar det af turister med Stanley-hattar och Baedecker stickande upp ur rockfickan och af främlingar från alla verldens håll, men mest manstarka äro likväl engelsmännen, engelsmän af alla storlekar och alla kulörer, engelsmän med rödt hår, engelsmän med svart hår och engelsmän utan hår, tjocka engelsmän och magra engelsmän, men alla sätta de ner fötterna på trottoirens asfalt med samma stolta kläm och andas in luften med samma dryga herskarmin, öfverlägsenheten hos en Albions son, som på rena allvaret tror, att marken är till hufvudsakligast för hans stöfvelklackar, och luftens syre hufvudsakligast för han lungor.
I hörnen skrika tidningsförsäljare från sina kiosker, på gatorna utbjudas varor af ifriga handelsmän med djupa basar och gälla falsetter, och utefter murarne stå schackrare, frestande den konstälskande delen af de förbigående med kluddiga, öfvermålade oljefärgstaflor, hvilka skola föreställa gammalitalienska dukar.
Se der kommer en gammal bekant.
Det är en tidningskolportör.
När jag vaknar om mornarne, är det första jag hör de gälla tonerna från hans horn, och innan solen går ned, hinner han väl minst ett par tiotal gånger tillropa mig sitt recitativartade ledmotiv – monsieur, le petit Nicois cinque centimes.
I hörnet der vid torget sitter en pojke och tigger.
Hans ögon äro skadade, åtminstone ser han aldrig, förr än man lagt minst ett par soustycken i hans hatt.