Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. anmäla frågor rörande Bankens rörelse, sä skulle på samma grund BankoUtsk. kunna afgifva förslag, exempelvis lill ny riksdagsordning; men det (innes mångfaldiga andra bestämmelser i grundlagarne, som efter samma logik skulle kunna få en alldeles stridig tillämpning.
I 50 § 11.
F. t. ex., stadgas alt riksdag skall hållas i rikets hufvudstad.
Genom 91 och 93 §§:ne af samma grundlag är del för vissa fall Statsrådet medgifvet att sammankalla R.
St.; men här finnes icke uprepadt det inskränkande laghud alt sammankallandet skall ske till rikets hufvudstad.
Efter Const.Utskrs logik skulle
Statsrådet då icke vara förhindradt att sammankalla 11.
St. till Haparanda.
, Det har blifvit anmärkt att ingen annan fara kunde upkomma af detta tolkningssätt, än alt framställningar kunde göras från Const.Utsk:s hvilka möjligen kunde innefatta ”förklädda anmärkn:r” och att det således icke ensamt derföre vore skäl att underkänna en sådan tillämpning; men faran är i min tanka större.
Kränkning af lag är alltid vådlig.
Hvad än må vara att vinna på dylika afsteg som de ifrågavar. icke vinner det konstitutionella Statsskicket derpå, men har allt alt förlora.
Jag föreslår, i öfverensstämmelse med de första talarne, vördsamt, att de 3:ne frågor, som uptagas i den nu anmäldta afdelningen af Const.Utsk:s betänk, må, såsom icke i behörig ordning väckta, läggas till handlingarne.
Den siste värde talaren har så fullständigt utvecklat grundlagens rätta mening ang:de den fråga, som nu är under R. o. Ad:s öfverläggning att jag har ganska obetydligt alt tillägga, anhållandes att få mig med honom förena.
Om vi betrakta den gång, som grundlagen stadgat att ärenderna i allmänhet skola taga, så finna vi det vara föreskrifvet att ärenderne skola väckas inom RiksStm och derifrån gå till Utsk:n för att, der beredda, återkomma till Stånden. 49 § Riksd.Ordn. innehåller i 2 morn., föreskrifter huru ärenderne skola behandlas när frågor från Utsk:n ”återkommit”.
Sedan denna allmänna gång för ärenderne af grundlagen blifvit förutsatt, så har grundlagen i serskilta §§ bestämt hvilka ärenden hvarje serskildt Utsk. skall behandla; men det har dervid befunnits att vissa Utsk. behandla sådana ärenden, som lill följd af sin natur icke varit i RiksStm väckta innan de blifvit behandlade af Utskm och på det att dessa Den 10 Maj £. m.
Ulsk. icke skola vara förhindrade och behandla dylika frågor, så har del varit nödvändigt att, på samma gång raan i allmänhet stadgat, att Uisk:n icke få väcka motioner eller behandla andra ärenden än de från Stånden remitterade, göra undantag för dem, som af Utsk:n måste handläggas utan alt de komma från RiksStm, och sådane ärenden äro Const.Utsk:s mål och Bank-frågor.
Att detta är den rätta tolkningen af grundlagen, synes ytterligare deraf att man äfven tillagt sladganden om StatsUtsk., för sådan händelse alt K.
M:s nåd. propos. om Statsverkets tillstånd och behof icke gått till RiksStm, utan till StatsUtsk. direkte.
Det är gifvit att StatsUtsk. skulle i nyssnämnde fall icke ega rätt att öfver K. M:s nåd. propos. inkomma med utlåt, lill RiksS(:n så framt icke serskildt undantag' vore gjordt.
Deremot vore det ingen rimlighet alt på grund af 37 § Riksd.Ordn. tillägga StatsUtsk. motionsrätt i allmänhet, då K.
M:s nåd. propos. blifvit öfverlemnad till StatsUtsk. direkte och icke lill RiksStm.
Man har visserligen anfört att BevillmsUtsk. äfven inkommer med sådana förslager, som icke blifvit väckta inom RiksStm.
Delta är en sanning; men derföre att man glömt Bevilln.Utsk. i 2 mom. af 37 §. der Const.- och BankoUtskm äro undantagna, så bör väl deraf icke följa att grundlagsstiftaren velat gifva dessa Utsk. större maktfullkomlighet, än om Bevilln.Utsk äfven varit der uplaget såsom vederbort.
Const.- och BankoUtsk:n hafva således i min tanka icke genom stadgandet i denna § fått någon rättighet att behandla frågorna annorlunda, än dem eljest enl. grundlagen åligger.
Se vi nu efter i 29 § Riksd.Ordn., så finna vi tydligen hvilka ärenden blifvit Const.Utsk. ålagda och några andra får detta Utsk. icke företaga sig att handlägga; men ibland dessa i 29 § upräknade ärenden finnas flere, såsom t. ex. grundlagsförändrings-förslag och det s. k. decharge-betänk., som icke blifvit ifrån R.
St. remitterade, och derföre finnes stadgandet i 37 § 2 mom.
Riksd.Ordn., som gifvit Const.Utsk. rättighet att i dessa ämnen inkomma med frågor till RiksStms handläggning, oaktadt Const.Utsk. icke fått dem af RiksStm till sig remitterade.
Jag anser således för min del, Serien B. vara helt och hållet grundlagsvidrig och derföre omöjligt att bifalla de deruti framställda förslag.
Betraktar jag åter dessa förslager i och för sig sjelfva utan afseende på det sätt, hvarpå de tillkommit, så äro de ganska goda och förtjenta af bifall.
Men om dessa förslag äro aldrig så goda så låter det sig icke göra alt för deras speciella nytta åstadkomma den ändå större skadan, som ligger deruti att öfverträda grundlagen; hvarföre jag vördsamt anhåller om Ilr Frih. o. Landm:s propos. att denna del af mern. mätte läggas till handlingarne.
Ilr Lefren, Joh. Pehr:
För min del måste jag qvarblifva vid den tankan, alt intet i ett land är vigtigare än laglydnad och laglighet.
Om något främre rum skulle tilläggas någon lag, så är del väl grundlagen.
Jag anser att Const.Utsk. i förevar, fall utsträckt sin maktfullkomlighet utöfver gränsorna af hvad grundlagen stadgat, och delta anser jag så mycket sorgligare, som detta 362 Den 10 Maj f. m.
Utsk. af grundlagsstiftaren är tillsatt och ämnadt att vara den vakande makten öfver grundlagens helgd.
Fn föreg:d talare, Hr Fåhraeus, har utvecklat ämnet och jag instämmer i hans deduktion; men önskar att få tillägga ett par skäl till dem han anfört.
En aktningsvärd och högaktad ledamot af Consl.Utsk., Hr Hallström, har deducerat sin åsigt af ämnet på grund af den föreskrift att grundlagarne skola efter sin ordalydelse tolkas.
Jag vördar just denna premiss företrädesvis; men jag hemställer: hvad innebär detta?
En lag bestående af flere afdelningar, flera §§ såsom t. ex. vår grundlag, måste nödvändigt anses såsom ett lefvande helt.
Lagstiftaren måste betraktas vid hvarje serskildt fall, såsom om han varit fullt medveten om samtliga de §§, som blifvit nedskrifna i lagen till efterrättelse för alla.
Om nu händelsevis någon § skulle utaf oaktsamhet vid redaktionen, blifvit framställd på eli mindre vårdadt sätt, sä att tvetydighet om dess rälta mening hade insmugit sig, huru då tillämpa den allmänna regeln alt grundlagarne skola efter deras ordalydelse tolkas?
Finnes der något annat af sjelfva lagstiftaren tänkt och af sjelfva förnuftet gilladt sätt att gå tillväga, än att jemföra alla de §§, som finnas i lagen med den §, som befinnes vara tvetydig i sin redaktion, för att deraf utfinna hvilkendera tydningen af den tvetydiga § öfverensstämmer med de öfriga §§:nes tydligen uttryckta mening och hvilkendera af denna tvetydiga §:s tolkning är den, som ställer sig i strid emot alla de öfriga tydliga §§:s uttryckta anda och mening.
Genom ett sådant tillvägagående ser man klart huru den ifrågavar.
§:n verkligen bör efter sin ordalydelse tolkas, och den, som då tillåter sig att antaga den tydning såsom regel, som står i motsägelse med grundlagens öfrige §§, i st. f. att begagna dea tolkning, som står i öfverensstämmelse dermed, han handlar icke i enlighet med lagens anda och mening.
Han handlar icke i öfverensstämmelse med principen att lyda grundlagarne efter deras ordalydelse.
Om vi se efter åtskilliga andra §§:s lydelse för att granska tillämpningen häraf på förevar, fråga, så visar sig icke allenast en bestämd strid emellan den 29 och den 37 § Riksd.- Ordn. om man tolkar dem på det sätt, som Const.Utsk:s majoritet har gjort; men en fullkomlig öfverensstämmelse om man tolkar och förstår dem på sätt som åtskillige talare här hafva funnit dem böra förstås.
I 34 § Riksd.Ordu. står: ”Vilja R.
St. helldre, än att tillsätta flera Utsk., remittera sådana mål, som till visst Utsk. icke höra, antingen till Besvärs- och Ekon.Utsk., eller lill något af de öfriga förut tillsatta Utsk., vare samma Utsk. pliktigt, alt med dess utlåt., i enlighet med erhållen remiss, inkomma, och bestämma sjelfva ämnets beskaffenhet efter grundlagen, men icke den hvarje serskildt Utsk. i allmänhet updragna befattning, huruledes ett mål, i enlighet med R.
Här talas om att samtliga R.
Sl:s Utsk. hafva en i lagen bestämd gräns för sin verksamhet.
Om man nu vill tillåta Consl.Utsk. att så tolka 37 § Riksd.Ordn,, att det får en gränslös rätt alt väcka motioner, så dödas hela denna tolkning
Den 10 Maj f. m. 363 genom det nyss uplästa mom.
Om man deremot vill antaga att Const.Utsk. lika som andra Utsk. har en bestämd gräns för sin befattning, så blir denna gräns öfverensstämmande med det mom. jag nyss upläste.
Jag skulle kunna upräkna mångfaldiga förhållanden ur grundlagen, som bevisa, i hvilken motsägelse man kommer genom ett sådant tolkningssätt, som Utsk. har tillåtit sig.
Jag vill tillägga en annan omständighet, visserligen icke af mycken vigt, men likväl icke utan formel-betydelse.
De, som öfverlefvat 1809, minnas väl, och hela grundlagen bär derom vittne, med hvilken ömtålighet grundlagsstiftarne gingo tillväga ifråga om att icke tillvälla R.
St. en styrande makt i samhället.
På en tid, då Konungamakten hade visat sig så vådlig för riket som då, så hör det icke till det minsta berömmet för dåvar. lagstiftare, alt de, med en sådan frånsägelse af all regeringslystnad, stadgade våra grundlagar i den anda, som de nu ega.
De voro omsorgsfulla att gifva Konungamakten full kraft och verksamhet.
De voro angelägna att gifva Konungens rådgifvare deras bestämda plats såsom Konungens rådgifvare och icke såsom medrepresentanter.
De voro angelägna om alt R.
St. icke, såsom under sjelfsvåldstiden skulle sträcka sig till en maktfullkomlighet, hvarigenom landet sattes i våda och påkallade sådane förhållanden, som 1772 inträffade.
Man var då i allmänhet öfverens derom, att af säkerhetsakten behålla allt hvad som var nyttigt, och detta är ett märkvärdigt fenomen, man uteslöt K.
M:s rätt att sammankalla R.
St. och bestämde att R.
St. skulle på vissa tider komma tillsammans, men för öfrigt rubbade man icke ens den akt, som likväl hade verkat så mycket missnöje i landet.
Man bade velat befria sig ifrån all den orättvisa och grymhet, som upkommit genom den maktfullkomlighet, R.
St:s Secreta-Ulsk. hade sig lillegnat.
Derföre skiljde man hefaltningen med Statsverkets angelägenheter från Const.Utsk:s angelägenheter.
Derföre begränsade man Coust.Utsk:s makt och inskränkte frågan om regeringsärender till de vigliga fall, som i lOfi och 107 §§ förekomma; men man bemödade sig omsorgsfullt att i den uya institutionen söka förekomma, att den som vakar öfver grundlagen småningom skulle utbilda sig till eli annat Secreta-Utsk.
Det är delta intryck, som jag, för min del, har tagit ifrån den lid då grundlagen stiftades.
Alla som hafva minnen ifrån den tiden veta alt den känsla var allmän, alt raan ville hafva en stark Konungamakt, begränsad af grundlagen och en sjelfständig rådgifvare-personal samt R.
St., som skulle besörja hvad dem tillkom, men icke jemte Konungen regera.
Derföre anser jag att detta försök alt utsträcka Const.Utsk:s maktfullkomlighet är ett ingrepp emot grundlagens både anda och bokstaf och tillstyrker således att dessa punkter mätte läggas till handlingarne såsom omöjliga att hvarken bifalla eller afslå, enär jag förmenar att Landtm, lärer vara förhindrad att någon annan propos. medgifva.
Const.Utsk. har vid detta tillfälle, på sätt jag äfven i början anlydt, i mig blott en tveksam försvarare af sin behörighet till de i denna punkt framställda förslag, och, 364 Den iO Maj i. tm på satt jag äfven ifrån början antydde, en, enl. eget medgifvande, underlägsen domare i jemförelse med de ledamöter, som i frågan ega mera kompetens att sig yttra, och hvilka sig yttrat.
När nu dessa ledamöter tillhöra de inflytelserikaste och mest utmärkta inom Ståndet, så är det gifvet att de böra ega mera vigt i vågskålen genom sina framställningar i detta afseende.
Jag hade ämnat fästa mig vid innehållet af isynnerhet den X:a punkten i det framställda förslaget, i hvilken punkt min öfvertygelse alldeles icke är tveksam, äfven synas mig de 2:ne sednare punkterne ega en betydenhet, som bordt göra dem förtjenta af pröfning och upmärksamhet; men jag skall, då mitt yttrande icke vunnit något instämmande, icke vidhålla mitt i början framställda förslag, att hvarje punkt måtte komma under serskild öfverläggning, enär detta förslag naturligtvis grundade sig på den förutsättning, alt någon annan talare, skickligare i dessa frågor än jag, må.tte uptaga saken och bevisa Coust.Utsk:s lagenliga behörighet att göra dessa framställningar.
Men oaktadt detta frånträdande å min sida måste jag likväl anse mig ega en tillfredsställelse derutinnan att jag åbanebragt en grundlig diskussiond detta ämne af vigt, och anser för min del Const.Utsk:s utlåt, i dessa delar icke vara förtjent af det snöpliga öde, som Hr Tersmeden i början af diskussionen detsamma tilltänkt: alt nemi. utan någon diskussion, och utan alt man ens finge taga kännedom af innehållet, varda undanskjutet. nr Wrangel:
Hänförd af tanken på sjelfva frågan och, — hvarföre icke erkänna det — äfven af ovanan vid det första upträdnndet, pröfvade jag måhända alltför länge R. o. Ad:s tålamod i sista plenum vid besvarandet af det yttrande, som framkallade mitt eget.
Då emellertid frågan icke är afgjord i sin helhet, då detta yttrande qvarstår oanmärkt och möjligen kan föranleda en dubbel tolkning, har jag ansett mig böra i korthet uptaga detsamma.
En värd talare yttrade nemi., att, långt ifrån alt bevisa grannlagenhet, borde det anses såsom en brist derpå, att ledamöter i Statsrådet icke upträdde för att deltaga i öfverläggningarne om decharge-bctänk.
För min del har jag en alldeles motsatt åsigt, och jag tror att flere ledamöter derutinnan instämma.
Jag tror att långt ifrån att böra klandras, förtjenar detta förfarande beröm i flera afseenden icke blott derföre att det visar förtroende till Ståndets insigtér och oväld, ulan emedan det varit iakttaget vid flera föreg:de riksdagar, kanske vid alla, med undantag af 1840 års riksdag, slutligen och som mig synes förnämligast emedan de icke i de andra Stånden hafva representationsrätt.
Det är egentligen den sisla omständigheten, denna stora brist i vår Riksd.Ordn., som jag anhåller~att få påpeka.
Jag är öfvertygad att sjelfva
Hrr jurister anse det vara en abnormitet alt icke medgifva en anklagad att upträda till sitt försvar och jag är öfvertygad alt
Konungens rådgifvare anse det vara mycket mera maktpåliggande att i alla kamrar kunna upträda, åtminstone uplysningsvis, till sakens utredande.
Då emellertid detta är en sak för sig, Den 10 Maj f m.
805 torde det vara nog till vederläggande af det yttrande, för hvilket jag nu upstigit.
Jag får till en början förfråga mig huruvida det nu är mig tillåtet alt afgifva en reservation emot det beslut, som R. o. Ad. i sista plenum fattade, eller om det icke är mig lillsländigt förr än proposis behandling blifvit slutad, att diktera densamma till [trot.
Efter den siste värde talarens exempel, så skulle jag nu möjligen kunna af Hr Frih. o. Landtm, få tillåtelse att afgifva reservationen på samina gång som jag yttrar mig öfver denna fråga.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, om icke Ilr Bråkenhjelm funne mera lämpligt och formenligt, alt nu fortsätta diskussionen om afdelmn B, och först sedan Utsk:s mern. blefve genomgånget anmäla den reservation, hvartill han funne sig befogad.
Hvad den förevar, frågan beträffar, så får jag förklara att jag anser Const.Ulsk:s behandlingssätt deraf vara grundlagsvidrigt och tror Ilr Frih. o.
Landtm, vara förhindrad af grundlagen att densamma inför 11. o. Ad. föredraga.
Annu är ingen af punkterna upläst och jag är således berättigad till den förutsättning att Ilr Frih. o. Landtm, icke för Ståndet föredrager något deraf.
Vi hafva utom de af föreg:de talare uprepade skäl, att hålla oss till Riksd.Ordms 60 §: ”Vilja R.
St. till Konungen framföra någon deras allmänna önskan, i hvilket ämne som helst, förhålles dermed på sätt R.
F:s 89 § utstakar”.
F:s 89 § säger: ”Uti R.
Sits plena må frågor väckas” (jag ber få anmärka att samma ord väcka förekommer i båda §§:ne) ”om förändring, förklaring och uphäfvande af lagar och författningar, som rikets allmänna hushållning röra; om sådana nya lagars stiftande samt om grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, hvilka frågor skola till utredning af Allm.
Besv.- och Ekou.Ulsk. förevisas. R.
St. ega dock icke makt att i dessa mål annat eller mera besluta, än föreställningar och önskningar, alt hos Konungen anmälas, och hvarå Konungen, sedan Statsrådet deröfver blifvit bordt, gore det afseende
Han för riket nyttigt finner.
Vill Konungen åt R.
St. öfverlemna att gemensamt med Honom något afgöra, som rikets allmänna styrelse rörer, då förfares dermed, på det sätt, som ang;de lagfrågor är stadgadt”.
Om nu också föreg:de talare skulle haft orätt och således de 3 frågor, som här äro före, få anses vara af Const.Ulsk. i behörig ordning väckta, så kan för dem ingen annan behandling ega rum än att de blifva till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. remitterade.
Det är till följd af bokstafliga ordalydelsen L nyss uplästa § af grundlagen omöjligt att behandla dem utan att de först öfverlemnas till Ekon.Utsk.
Det är blott denna anmärkn. jag velat göra för att visa orimligheten deraf att Const.Utsk. framträder på sådant sätt som detsamma här har gjort.
Gränsen för dess verksamhet är bestämd, tydlig och klar enl. grundlagen och det är blott genom advokatoriska omsvep, som man kan utsträcka denna verksamhet derhän som Utsk. velat göra.
Detta är en af de heligaste garantier för folkets frihet och sjelfständighet och. 366 Den 10 Maj f. m. jag vågar säga, det har missbrukat detta förtroende på ett groft oell på ett oförsvarligt sätt.
Under de 20 år jag haft tillfälle att afhöra R. o. Ad:s öfverläggningar har den vigtiga principfråga, som nu är föremål för Ståndets behandling icke förekommit, jag tillstår äfven, att jag icke förr än nu haft tillfälle att öfverväga densamma, likasom jag äfven tillstår att, beträffande nu ifrågavar. förslag, det först förekom mig, likasom de flesta talare här, att Const.Utsk. icke varit behörigt att framkomma med dessa förslag; men genom ett noggrant öfvervägande af förhållandet, har jag deremot kommit till ett alldeles motsatt resultat.
Jag får likväl förklara att jag, lika med Ilr Lefrén, anser laglydnaden vära det vigtigaste af allt, att jag, lika med honom, inser nödvändigheten att hafva Konungamakten stark; och dessutom instämmer jag med Hr Fåhraeus derutinnan att lika litet som Const.Utsk. har rätt att väcka andra frågor än som röra grundlagen, lika litet har BankoUtsk. rätt att väcka andra frågor än som röra Banken.
Det är gifvet att de endast hafva rättighet att sysselsätta sig med hvad som finnes inom den gräns, som är i grundlagen bestämd.
Jag har likväl kommit lill det resultat att Const.Utsk. icke har öfverskridit sin rätt.
I min tanke finnes klart svaret på denna fråga, om man icke blott betraktar 29 § Riksd.Ordn., utan äfven ger akt på 53 § R.
Der förekommer ibland Const.Utsk:s åligganden äfven det att granska de i Statsrådet förda prot.
Den frågan huruvida ConstUlsk. nu har öfverskridit sin makt eller icke, synes mig derföre bero på besvarandet afen annan fråga den nemi.: hvartill skall Consl.Utsk:s granskning inskränka sig?
Skall den inskränka sig derhän att endast granska Konungens rådgifvares tillgöranden för såvidt deraf må hemtas anledn. till deras entledigande eller ställande under tilltal, sä hafva de rätt, som anse Const.Utsk. orätt förfarit; men om Const.Utsk. jemväl bör ha till föremål att söka befrämja allmänt väl, då anser jag Const.Utsk. ingalunda hafva öfverskridit sin makt.
106 § R.
F. säger att om vid denna granskning det förmärkes att
Konungens rådgifvare handlat i strid emot grundlagen, så skola de ställas under tilltal inför riksrätt.
Vidare innehåller 107 § att om vid ifrågavar. granskning det skulle förefinnas alt Konungens rådgifvare icke hafva iakttagit rikets sannskyldiga nytta, så skola de entledigas ifrån deras innehafvande embeten.
Man får val icke af dessa positiva stadganden om hvad som skall ske, nemi. de svåra påföljderna, draga den slutsatsen att ConstUtsk. icke skall göra något då det icke finner någon verklig förseelse vara för handen, eller kan det vara meningen att Const.Utsk icke skall lemna R.
St. underrättelse om allt anmärkningsvärd! som det vid granskning af Statsråds-prot. inhemtat.
Kan det vara förenligt med en förnuftig lagstiftning att Const.Utsk. endast skulle få gifva tillkänna om det ansett Konungens rådgifvare hafva försyndat sig så att de böra entledigas, men att Const.Utsk. icke skulle underrätta R.
St. derom att en afvikelse egt rum, som visserligen icke f. n. föranledde till Konungens rådgifvares entledigande, men som likväl, om den fortsattes, kunde föranleda dertill?
Oen 10
Maj f. n. 367 Vore det ädelt handladt, om man icke tillkännagaf att de hädanefter borde undvika de och de misstagen, hvilka eljest framdeles kunde blifva föremål för anmärkmr?
Ibland de punkter, sorn äro nämnda, förekommer åtminstone en, som, om deri omnämnda förfarande fortgår, synes mig framdeles kunna leda till för riket vådliga följder.
Är det väl då rätt att Const.Utsk. tiger?
Vore det icke riktigare att ConslUtsk. lillkännagåfve, att ehuru detta förfarande icke nu kan gifva anledn. till yrkande af Konungens rådgifvares entledigande, sä anse vi oss likväl pligtiga att fästa upmärksamheten derpå att ett beträdande af samma bana kan bereda rikets olycka?
Är det icke Const.Utsk:s pligt att göra en sådan erinran?
För min del åtminstone har jag så upfattat meningen med denna granskning, att ändamålet dermed måste vara att bereda fäderneslandets välgång och ej att bereda ofärd för Konungens rådgifvare.
Ibland de skäl, som blifvit anförda emot detta förfarande, har jag hört nämnas att det skulle vara vådligt, utan att man likväl sagt hvari denna våda består.
Jag anser deremot verklig våda bestå deri att man med tystnad förbigår sådana omständigheter eller af Konungens rådgifvare företagna åtgärder som, ehuru de visserligen icke föranleda till de påföljder, som nämnas i 106 och 107 §§:ne 11. F., likväl kunna blifva olycksbringande för riket om de fortsättas.
Jag tillstyrker derföre för min del att betänk, måtte punktvis föredragas och anhåller att R. o.
Ad. måtte äfven för hvarje punkt serskildt besluta.
Jag kan för min del icke finna att deruti ligger någon öfverträdelse af grundlagen eller någon förnärmelse för Konungamakten.
' Hafva R.
St. rättighet att begära entledigande af Konungens rådgifvare, så måste de väl äfven hafva den inskränktare rätten, som innefattas i den vidsträcktare, nemi. att fästa upmärksamheten på att om den banan fortfarande beträdes, så kan den medföra olyckor för riket.
Den siste värde talaren anser allmänt väl vara det enda villkoret och den enda gränsen för Coust.l;tsk:s verksamhet.
Är 1809 hade man litet friskare minne af det der allmänna välet, nemi. Välfärds-Utsk.
För att något närmare bestämma gränsorna och vådorna, som Hr Cederschiöld icke kan inse, skall jag med några exempel söka »plysa förhållandet.
Om det t. ex. skulle hända att någon ledamot inom ett Stånd väcker en upenbart olaglig fråga, t. ex. väcker fråga derom att R.
St. skulle uphäfva ett Regeringens eller domare-maktens beslut, hvad blir följden — att Talemannen, Landtmm förekommer en sådan orimlig sak.
Om också hela Ståndet skulle yrka densamma, så blir följden ingen annan än den att ConstUtsk. får afgöra, huruvida grundlagen medger det eller icke.
Men om Const.Utsk. har oinskränkt motionsrätt och dess förslager alltid ovillkorligen skola föredragas för R.
St:n, hvem är det då, som skall afgöra, huruvida detta Utsk. gör rätt eller icke, då det griper in i domaremaktens, i regerings-maktens rättigheter?
Detta förfarande gränsar så nära intill tyranni som möjligt, och är derföre som jag yttrat mig något varmare än måhända en eller annan ledamot kanske skulle hafva önskat; men jag finner att proceduren 368 Den 10 Slaj, f. m. gränsar sa nära intill tyranni, (jag ber att få detta ord i prot. för min räkning) att min innersta fosterlandskänsla har blifvit nprörd vid genomläsning af den ifrågavar. framställningen af Const.Utsk.