Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tvekade länge med hvilket omdöme jag skulle återsända hosföljande skizz och det är edert senaste bref som nödgar mig att, ehuru med ledsnad förklara hurusom jag icke finner ifrågavarande arbete motsvara edert löfte att, efter grundligt studium, sända mig ett prof af edert framåtskridande.
Då jag nu måste uttala min uppriktiga mening ser jag mig tvungen erkänna att jag visserligen äfven i denna skizz finner spår af talent, men att det hela förefaller mig mera sökt än edra äldre étuder, framför allt »Akrobaten».
Jag skulle förr än nu hafva meddelat mig, om jag ej de två senaste månaderna varit sängliggande sjuk, hvilket fullständigt afbrutit hela min verksamhet.
Måhända finner ni häraf att ni väl strängt behagat döma er ödmjuke tjenare
18 11/12 78.
Hvad verkan detta svar gjorde på hennes lättrörliga, obändiga sinne, kan man sluta sig till af följande lidelsefulla afbön:
Var ädelmodig, herr k. sekter.
Kasta icke detta bref i papperskorgen, utan läs det först!
Jag kan icke nog tacka för ert bref – tro nu icke att jag missförstått det, att jag låtit min egenkärlek insockra de piller, det innehöll och att jag tolkat ert omdöme om min skizz gynsammare än det var menadt; långt derifrån! – men det har tagit mig ur en villfarelse som varit så smärtsam för mig, att jag kan säga det detta bref befriade mig från en verklig tortyr.
Försök att höra mig med tålamod och ni skall kanske förstå mig: menniskohjertat är ju ert specialstudium.
Att göra en sak till hälften är icke stort bättre än att ingenting göra och då jag nu börjat att vara uppriktig mot er, vill jag vara det helt och hållet, ty ni är säkert för ridderlig att missbruka eller misstyda min stora tillit till er; dessutom vårdar man alltid mera om ett fullt förtroende än ett halft.
Och derföre, fastän jag är så godt som en främling för er, talar jag så öppet som om ni vore min bäste vän.
Som ni vet har jag samlat ihop allt hvad jag i tryck kunnat komma öfver af er penna, ty i er poesi fann jag ett genomgående drag, som kanske i få själar väckt en så stark återklang som i min, och så tyckte jag mig i edra dikter spåra någonting, som synes mig vara ganska sällsynt – ett hjerta.
När qval och oro söndersleto min själ eller jag, trött af kamp och strid, hängaf mig åt sorg och misströstan, när jag bittert saknade närvaron af en vän (icke af dem, man räknar dussintals: »Gud bevare mig från mina ’vänner’, mot mina fiender försvarar jag mig sjelf!»).
Men då jag icke ansåg mig böra på en annans sinne välta något af den börda, under hvilken mitt eget svigtade, då tog jag min tillflykt till edra dikter och det var som om ur dem en vänlig tröst talat till mig; det var mig som om jag ur dem hört slagen af ett hjerta, hvilket lidit som mitt, och min trotsiga halsstarrighet smälte ofta för den värme, som andades ur dem.
— — — Ni kan icke tänka er huru kära dessa dikter blefvo mig genom detta mildrande inflytande!
– Genom att om och omigen läsa dessa sånger och skådespel, i hvilka lyriken tager en så framstående plats, kom jag mig sjelf ovetande att skapa mig en bild af er – som Gennare af sin mor – och jag kunde omöjligt ressonnera bort detta ert »Alter Ego».
Jag sade mig sjelf väl hundra gånger, att man icke kan bedöma en menniskas karaktär efter hennes dikter, jag sade mig att ni kanske lagt in så mycket hjerta i edra sånger att ni måste vara sparsam dermed i er handel och vandel – det halp icke! – min »bondtro» lät icke rubba sig.
Jag tänkte slutligen att hjertat med sin instinkt kan döma säkrare än förnuftet med sin logik, jag kände mig i behof af ledning och hjelp, på samma gång djerf och ödmjuk skref jag till er, beredd på – ovänlighet, men »malgrés moi» hoppandes något litet.
Ni var god och öfverseende emot mig, jag såg upp till er ungefär som hunden till sin herre; hur skulle jag kunna hindra mitt förtroende att tillväxa?
Jag träffade er i Stockholm och till min glädje märkte jag att många af våra åsigter voro öfverensstämmande, ja mera än jag vågat hoppas ty jag hade föreställt mig er mycket allvarlig, ja nästan sträng och jag var så rädd för er – nå ni må icke tro att jag är rädd för sanningen, det är endast för kalla, stränga onda ögon jag är rädd, det hade inte ni – Gud ske lof!
Nå väl, när jag kom hem ifrån Stockholm saknade jag det mycket; mina vänner voro borta, jag fann mig så främmande och ensam, ladugårdskonversationen föreföll mig ännu tråkigare än vanligt, ingen intresserade sig för detsamma som jag, jag saknade lust att skrifva och hade ingen att utbyta en tanke med (utom om jag velat tänka på pengar eller åkerbruk) jag vet inte hvad jag skulle velat gifva för ett par rader från er!
– Så begick jag den kolossala dumheten att sända er min lilla hoprafsade skizz, blott för att få höra någonting ifrån er.
Jag insåg sjelf, att skizzen endast var ett värdelöst skräp och detta medvetande gjorde att jag obetingadt tolkade er tystnad som ett uttryck af förakt och vrede.
Tiden gick, veckorna svällde till månader, jag var alldeles säker på, att jag aldrig mer skulle höra något från er.
Hur detta smärtade mig kan ni väl knappast föreställa er.
Ni har icke som jag lefvat uteslutande bland menniskor, hvilkas hela diktan och traktan går ut på att förtjena penningar eller på vackra kläder – intet annat.
Ni har icke som jag under hela månader törstat efter musik, ni vet icke hvad det vill säga att känna sig sluten i bojor och dock icke kunna öfvervinna sin längtan efter upplysning och oberoende, ni kan derföre icke fatta den bitterhet, som jag nödvändigt måste känna vid den tanken att ni skulle vara lik de andra, alla dessa hala beräknande varelser på hvilka man icke kan bygga mer än på lösan sand, emedan de, liksom den, glida undan för hvarje tryck.
Mot det förakt, jag trodde mig se uttryckt i er tystnad, uppreste sig min stolthet; jag hade längtat, jag hade hoppats, jag hade trott på er som på den herrliga natur, öfver hvilken himlen hvälfver sig — — — vet ni hur det käns att svikas i sin tro på det goda?
– Är ni alltid lugn och handlar ni alltid öfverlagdt?
O, hur lycklig är ni då!
Jag hade orätt; ert bref visar mig det och jag är både glad och ledsen deröfver: glad öfver att ni är den ni var, ledsen öfver att ni varit så sjuk, ledsen öfver min häftighet – vill ni förlåta mig?
Jag har intet som kunde hafva något värde för er, jag står här fattig och tomhändt men med det gamla förtroendet blickande upp till er, och jag kan icke tänka mig att ni skall stöta mig bort, om jag än genom min obetänksamhet skulle hafva förtjent det; jag har varit orättvis emot er, kanske sårat er och står här utan andra medel att försvara hvad jag brutit än min uppriktiga ånger, som ni kanske knappt vill tro på annorlunda än som uppsprungen ur egennytta.
Detta gör mig nedslagen, men hur mycket bättre är det ej än att jag skulle stannat i min villfarelse och tro er vara lik de många som — — — som — — jag icke hyser aktning för – icke – gissa hvad? – jo, en menniska till hvilken jag kunde se upp, d. v. s. för hvilken jag kunde känna högaktning, icke ett dylikt munväder med hvilket man undertecknar sina bref utan en sådan, som går från hjertat; ni tycker att detta låter mycket egenkärt, men jag kan icke hjelpa det.
Nu har jag träffat många menniskor som varit mig öfverlägsna i kunskaper, samhällsställning och dylikt, men de ha varit vankelmodiga, hala, fega eller fåfänga, egennyttan och lumpenheten ha alltid trädt fram en eller annan gång och till personligheten i sin helhet har jag aldrig kunnat se upp fastän jag beundrat vissa af dess egenskaper.
Min tacksamhet, min tillgifvenhet, mitt medlidande har jag kunnat skänka, allt efter omständigheterna, men min aktning — — nej då; det kommer kanske af att jag eger en viss kraft i både godt och ondt, som gör att jag inom mig måste le öfver sådana ljumma varelser, som hvarken kunna älska eller hata, hvarken uppoffra sig eller hämnas.
Jag vet att jag icke är lik mängden, jag vet att jag måste stiga eller falla, men den som icke fruktar döden bäfvar ej heller för sitt öde.
Jag är stolt och trotsig och dock är det en makt inför hvilken jag böjer mig ödmjukt och villigt och det är vänlighet, med den kan man få mig snart sagdt genom eld och vatten.
Ni är mig öfverlägsen men ni har varit vänlig emot mig och derför blyges jag icke att ödmjukt bedja er att icke vara ond på mig utan att i stället förlåta mig de bittra, trotsiga ord, jag yttrade i mitt förra bref.
Ni säger att min skizz icke motsvarar mitt löfte att »efter grundligt studium» sända er någonting som prof på mitt framåtskridande; er förebråelse är fullt berättigad och jag har intet annat att anföra som ursägt än min längtan att utbyta en tanke med er.
Jag älskar ingenting så högt som studier och framåtskridande, men tänk er i min ställning – om jag stöter på en svårighet, som jag ej är i stånd att med kraften af mitt eget förnuft öfvervinna, då eger jag ingen, ingen till hvilken jag kan vända mig med bön om upplysning, och ofta kan det vara någonting, som vore sagdt med två ord, och om jag är villrådig »quelle partie prendre» så fins här ingen i stånd att gifva mig ett godt råd; jag är öfverlemnad åt mig sjelf, ty min omgifning vet i fråga om Estetik icke ens så mycket som jag – och ni vet hur okunnig jag är!
Ni gör er icke ett begrepp om de otaliga små och stora svårigheter, som stå i min väg och som jag måste öfvervinna med kraften af min ihärdighet; och hur många gånger skulle jag ej gerna velat gifva ett år af mitt eländiga lif blott för ett uppmuntrande ord eller vänligt råd!
Böcker äro både mina läromästare och mina vänner, men böcker kosta penningar; teatern och operahuset äro mina tempel, men biljetterna kosta penningar, hvar taga dem ifrån? se der en af svårigheterna, som min ihärdighet måste öfvervinna.
Ni skall få höra på hvad sätt: som jag nämde för er var det en gång min mening att blifva målare, men jag nedlade penseln.
För att förtjena penningar har jag nu återtagit den och jag har redan sålt flera taflor och fått beställning på ännu flera.
Så har jag nu fått den glädjen att i mitt bokskåp inhysa Viktor Rydberg, Zacharias Topelius, af Wirsén, Snoilsky, Molbech, Wecksell, ja till och med Seneca och Alphonse Daudet, många andra att förtiga.
Allt detta har händt på senare tiden, efter det jag sände er min skizz.
Mycket mera har händt sedan dess ty mitt eget lif har varit så händelserikt och tagit min hela skarpsinnighet så mycket i anspråk, att jag ej kunnat tänka på något författarskap, endast några versar har jag skrifvit, men – ack! – versbildningen gör mig förtviflad!
Hvad skulle jag icke vilja gifva för att hafva någon att fråga om dessa rysliga — — | — ‿ ‿| — | — ‿ ‿| — ‿ ‿| — |.
Ni sade då jag hade den äran att träffa er att jag kunde ju vänta på en »Lidnersk knäpp», den kunde komma antingen i form af en stor sorg eller en stor glädje.
Jag är nästan säker på, att om den kommer blir det under den förstnämda formen.
Kan jag bära den utan att tyngas ned till jorden, skall den säkert förädla mig och i sista fallet är den mig kärare än en glädje, som kanske skulle gjort mig till egoist.
Seså, nu har jag biktat mig och nu må ni absolvera mig eller icke, som eder bäst synes, men alldenstund jag uppriktigt ångrar mig så — — —
Om ni förlåter mig, om ni icke längre är ond på mig så säg mig det med ett par ord, var ädelmodig!
Jag vet att jag icke betyder stort mer för er än ett sandkorn på marken, men för mig — — — — — — — säg mig ett vänligt ord, det är ju så litet för er men så mycket för mig och – till er ser jag upp.
Om ni visste hur ond jag är på mig sjelf för hvad jag sagt, skulle ni säkert icke vara det.
Under loppet af år 1879 vexlades ännu några enstaka bref. Victoria Benedictsson skickade fortfarande sina arbeten på vers och prosa till Bäckström, men hon tycktes icke sjelf hysa några förhoppningar om att de skulle stå målet inför hans kritik.
Så heter det t. ex. i ett af brefven:
Hjertligt tack för raderna, som det var mycket vänligt af er att skrifva, i synnerhet då de under nuvarande förhållanden gjort er dubbel möda5.
Jag kan icke nog uttrycka den glädje jag känner öfver att ni bemöter en sådan klåpare som mig med så mycken välvilja; jag kan gerna säga att det icke endast är derföre, att den kommer mig till del; jag är ett stoftgrand, en obetydlighet som aldrig kan bli något annat, men ju djupare jag känner min egen ringhet och blir öfvertygad om min oförmåga i utförandet af det, jag älskar och beundrar, dess starkare blir min åtrå att utom mig finna allt det stora, det sköna, som jag aldrig kan närma mig men som jag så gerna betraktar om också endast på afstånd.
Jag har alltid sökt efter något att tro på, något bättre än egoism och fåfänga – men olyckligtvis är jag mycket närsynt.
Så kommer det sig, att sandkornet ej gläds åt sin bortdöende, lånta färg, utan åt ljuset, som gaf den och och gaf färg åt allt.
Nu ler ni och menar mig vara romanesque.
– ni skulle höra hur prosaiskt jag tjuter med ulfvarne!
– Den torra hvardagligheten kan vara bra nog, men den förefaller mig så kall ibland och ni bör derföre icke förtänka mig om jag i någon hjertevrå öppnar en liten glugg för solskenet, när jag fryser.
Angående min stockholmsresa så sade jag visserligen att jag målat ihop penningar dertill, men – jag behöfver ju ej resa så långt för att få veta att det jag skrifvit är skräp, ty det säger mig en öfvertygande röst i mitt eget inre, och af er tystnad kan jag alltid få dennas utsago bekräftad.
Gör mig emellertid den tjensten att låta alltsammans ligga hos er tillsvidare.
I sinom tid skall jag befria er från mina luntor, men beder att först få öka på dem med hvad nytt lappri jag möjligen kommer att låta regna öfver er.
Ni får trösta er med att »efter regn kommer torka».
Jag verkligen längtar efter julen, ty jag hoppas att den bland annat godt äfven skall medföra något nytt i bokhandeln – något – något som väl hann blifva färdigt, innan »skrifvaresjukan» kom?
Under tillönskan af glädje och lycka samt en mindre vacklande helsa, beder jag om ert fortfarande vänskapliga öfverseende för
er skånska plågoande.
Men redan den 2 April 1880 var tålamodet förbrukadt:
Alldenstund jag icke längre kan hoppas att få något skriftligt meddelande från er, vill jag bedja er snarast möjligt återsända de manuskript, jag lemnat i ert förvar.
Till hösten hoppas jag att komma till hufvudstaden och om ni då ville understödja mig med ett och annat råd skulle jag vara ytterst tacksam.
Vördsamligen
Och härtill svarar Bäckström, vänligt och välvilligt som alltid, men med en grundton af melankoli, som väl ytterst berodde på hans försvagade helsa:
H. fru V.
Ni misskänner mig fullkomligt om ni tror mig förblifva tyst af likgiltighet för edra arbeten och edert förtroende.
Det är min alldeles i grund ruinerade helsa, som gör att de återstående krafterna endast med yttersta ansträngning räcka till för fullgörandet af dagliga och alldagliga åligganden och att allt arbete utöfver det nödvändigaste blir en sten på min börda.
Läsning af poesi och skönliteratur borde väl under sådana förhållanden verka på mig som musik på den uttröttade kamelen och jag nekar ej att jag med nöje genomögnat edra manuskript, hvilket studium kryddats af såväl det friskt pulserande vårlif, som andas i dem (och hvilket också jag en gång har njutit, längesedan) som ock af det vänliga och hedrande deri, att ni hänvändt er till mig.
Men detta edert steg skulle jag vara ovärdig om jag mot min öfvertygelse ingåfve er en tro på er literära kallelse, som jag sjelf ej hyser.
Jag underkänner icke det goda i edra arbeten och anser dem redan bättre än mycket, ofantligt mycket, som trycks och får passera; men om jag jemför dem med alstren af de författare, hvilka jag beundrar, och ställer hvad de på er nuvarande ståndpunkt åstadkommo i paralell med hvad ni nu lofvar, nödgas jag intyga att jag finner det sednare underlägset.
Jag kan derför ej råda er att göra konsten till lifssak i annan mening än till edert ädlaste och högsta privata nöje, eller ock i allvarligare mening, men med det oeftergifliga vilkor att ni, likasom jag sjelf, afsäger er hvarje tanke på ärelystnadens tillfredsställande, på bifall och sympati så, som de skulle tillfalla den der i någon mån fyllde det bedröfliga literära tomrummet här i Sverige under denna tid.
I bästa fall komme det att gå er som mig; denna varning är det bästa råd, jag af tacksamhet kan gifva.
B-m.
6/4 80.
P. S. Välkommen!
Härpå följde nu Victoria Benedictssons korta afskedsbref:
Ett hjertligt tack för all den godhetsfulla välvilja ni städse visat mig och som alltid skall bevaras i friskt minne.
Med nedläggandet af pennan har jag gifvit mig sjelf anstånd till 1880 års utgång.
Dikten var mig en räddning undan verkligheten, »mais, taisez vous, Jean Jaques!» –
Således tack och farväl.
Eder ödmjukaste, tacksammaste väninna
18 9/4 80.
Korrespondens med Ny Illustrerad Tidning.
Victoria Benedictsson hade emellertid åter anlagt Tardifs kåpa och herr Ivar F.
Tardif i Hörby uppvaktade under åren 1877–1880 en mängd
Stockholmstidningar med anbud om literära bidrag.
Brefven hade i allmänhet samma lydelse:
Utan relation och förespråkare, planterad i en landsände, der det litterära intresset sofver i sin linda, har jag ingen annan utväg att få plats för min pennas barn än att skicka dem ut i verlden så godt som på måfå och utan så mycket som en rekommendation eller en orlofssedel.
Här ligger nu på mitt skrifbord en stackars gosse i novelldrägt, undanstucken bland debet och kredit som Hagars son under busken.
Ni skulle väl icke vilja göra hans bekantskap, för att se om han möjligen vore värdig att inhysas i — — :s spalter?
För ett par ord till svar i inneliggande kuvert blefve jag genast
Ivar Tardif.
Frankeradt kuvert medsändes alltid af herr Tardif, som hade godt om frimärken.
Men svar uteblef i allmänhet.
För författarinnans sinnestillstånd under denna tid äro följande dagboksanteckningar belysande.
29 okt. 1878.
Ack, en snabb, lätt död!
Det vore det bästa på jorden.
1 nov.
Jag tänker allvarligt på sjelfmord.
Jag börjar bli mindre rädd för tanken på döden.
5 nov.
Skref raskt; jag behöfver arbeta, glömma och blifva något.
26 april 1879.
Läste i »Olösliga band» och blef alldeles ur humeur för det Maxime var en väderflöjel, stackare, och dock syntes så bra.
15 juli 1879.
Jag gick i trädgården, ett på tu man hand med döden.
Jag fruktar plågorna, afskyr »suicide», och dock måste det ske.
20 jan. 1880.
Läste högt ur Byrons »Poetiska berättelser»; sydde; något trött vid lifvet, nej mycket.
Hur tomt, innehållslöst!
2 febr.
Skref som för lifvet.
Det måste vara färdigt innan verkligheten kommer mig att glömma dikten; nu får den senare hjelpa mig att glömma.
12 april.
Sjuk och nedslagen.
Hvad kan väl jag hoppas på eller vänta af lifvet?!
Allt hvad jag älskat glider undan mer och mer — — tomhet, endast tomhet.
Bland de tidningar Tardif vändt sig till, var också Ny Ill.
Tidning, som då redigerades af herr Ernst Beckman.
Åtskilliga laddningar manuskript hade redan vandrat från Hörby till Ill.
Tidnings redaktion, bl. a. också första versionen af Fader och son (sedermera intagen i Från Skåne).
Detta manuskript hade emellertid förkommit och redaktionen erbjöd sig att ersätta det med 25 kronor.
Men penningar kunde icke trösta Tardif öfver den förlorade utsigten till en debut i N. I. T.
I sitt svar betonade han att pengar nog kunde vara goda att ha – »ingen kan bättre än jag känna deras värde, men för en stackars nybörjare är en stödjande hand eller en fläck att få fotfäste på någonting vida bättre –».
Derför beklagade Tardif förlusten af ett manuskript, som haft utsigt att bli presenteradt i N. I.
T. isynnerhet som han icke egde en rad koncept – det var just konceptet han skickat.
»Det gäller för mig mera än en fåfängans nyck, mera än en ögonblickets tillfredsställelse, det gäller att genom sträfvan efter skönhet och sanning få innehåll i ett lif som är tomt — — »
»Två ting behöfde jag veta: först om mina skizzer duga för en allmänhet och sedan hur jag skulle kunna få en förläggare.
Sanning framför allt, ty jag vill hvarken bedraga mig sjelf eller andra!
Om ni således känner er förpligtad att gifva mig någon ersättning för skizzens sorgliga slut, så gör det genom att gifva mig två goda råd; dem behöfver jag mest af allt!
Ifrigt längtande efter ert svar, har jag äran teckna
I. F. Tardif.
I rekommenderad försändelse lemnade red. både de 25 kronorna och de goda råden.
Tardifs tacksamhet gaf sig, som vanligt, luft i ett långt bref:
»Det hjertligaste tack för ert vänliga bref samt dess inneliggande 25 kronor, hvilka senare nästan bränna på mitt samvete intill dess jag hunnit att ur minnet så godt sig göra låter omskrifva min lilla skizz samt sända er den.
Min ålder står på tröskeln till trettiotalet, men derföre behöfver ni ej misströsta om mig, ty de år som gått hafva varit förarbetenas tid och ingen må undra öfver att de blifvit så rundligt tilltagna då man betänker, att jag som barn aldrig gick i skolan, att jag lefde som en eremit och att jag var sjutton år innan jag kom i lifligare beröring med den yttre verlden; arbetet för penningar tog ju också mycket af min tid och studierna idkades mest i smyg, deraf den långsamma utvecklingen och namnet »Tardif».
Så sluten och misstrogen som jag var vid utträdet i verlden, dröjde det ju också länge innan jag kunde finna rätt på det stackars utkylda, damhöljda hjertat, som legat bortglömdt under min sorgliga barndom, och innan det var gjordt kunde jag icke tänka på att få vänner eller blicka in i den bättre verld, som kan gömmas i ett menniskosinne; lumpenheten och beräkningen såg jag, men den vrå som hos de flesta är inrättad till fristad för deras renaste känslor, var dold för mig emedan jag var okunnig om dess tillvaro.
Ni ser att allt det der tog tid, men derföre står jag också nu på tröskeln till trettiotalet, mindre misstrogen, mindre hopplös, mindre gammal till sinnes än då jag var tjugo.
Redan för fem år sedan skref jag de berättelser, Ni först läste, och den förkomna skizzen är redan något öfver två år gammal.
Under dessa fem år har jag emellertid troget sträfvat framåt, icke med skrifning utan med studier, ty jag tager saken på fullt allvar och inser nog, att man behöfver en helt annan beredelse för att bli en konstnär än för att gå till dans.
Hos mig kommer intet brådstört men när jag eger en skymt af hopp har jag en äkta skånsk uthållighet.
På min arbetsförmåga och uthållighet kan jag åtminstone lita då den blir riktad på saker, som ligga för mitt skaplynne.
Der fins ett tomrum inom mitt eget jag, och jag tror icke att det kan fyllas genom något annat än sträfvandet till konsten, ty den är mig det högsta, det käraste, den kan icke annat, ty då jag vill öfvergifva den blir lifvet mig ett värdelöst intet; jag rår sannerligen icke derför, ty jag har redligt sträfvat emot, men vann endast tunga, glädjelösa år – fulla af mörker och bitterhet.
Jag kan icke hafva nog af dessa andefattiga småstadsintressen, dessa bagateller som anses riksvigtiga; lifvet är så fullt och rikt, det är något helt annat än blott ätande och drickande!
Menniskohjertats tysta, djupa verld med sina skiftningar af qval och fröjd lockar min håg, den är för mig det vigtigaste, der i dess mörka hvalf spinnas de trådar af hvilka de yttre händelserna väfvas, der vill jag forska och der taga uppränningen till mina skildringar. — — »
Nu arbetades det ifrigt på att ur minnet uppteckna den förlorade skizzen och snart var den färdig.
I annotationsalmanackan finnes den 16 april följande anteckning:
Afsände bref till N. I. T.
Olycklig öfver att jag glömt sätta »högaktningsfullt».
Denna försummelse tycktes dock icke i någon väsentlig mån ha inverkat på redaktionens omdöme om skizzen, ty snart kom ett meddelande till herr Tardif att den var antagen till införande med vilkor att red. finge vidtaga ett par små förändringar.
Bekantskapen utvecklades efter hand.
Tardif insände »Fidelio» (en längre berättelse) och »Lyckans gunstling» (en kortare, något sentimental novell), men de befunnos icke lämpliga och återvände till sitt upphof i Sept. 80.
1881 infördes skizzen Sorg.
1882 antogs till införande »Spridda drag af skånskt folklynne».
Under tiden hade sjukdomen fjättrat Victoria Benedictsson vid sängen; den följdes af de år, som hon i sina anteckningar betecknat med ett enda ord:
(1882–84.)
Från 1881 finnas i annotations-almanackan följande anteckningar:
Illamående.
Sämre.
Sjuk.
Maj 29.
Jag hade börjat få ondt i knät.
Gick med käpp.
Gick med krycka.
Oförmögen att gå.
Juli 17.
Jag opererades.
Aug. 9.