Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det bör ej supponeras, att förrättningarna efter ofvanstående bestämda föreskrift skulle kunna förbise Statens rätt, och deremot skulle ombudet alltid kunna tveka om sin pligt, samt föranleda en mängd onödiga tvister och kostnader.) bj att åtgärderna för räntepersedlarnas förvandling må, efter fastställda grunder, obehindradt vidtagas och handhafvas af särskilde comiterade i hvarje län, under ordför. af Konungens Bef:h:de, hvilka äga, efter räntegifvarens hörande, som bör ske genom deputerade, valde socknevis, att för hvarje hemman bestämma dess blifvande grundskatt uti sådana persedlar, som de anse vara lämpligast, men hvilka inom hvarje härad eller socken böra inskränkas till högst fem olika slag; comiterade vare ovillkorligen pligtige att icke förändra den grundskatt, som hittills för hvarje hemman utgått utan förvandling eller efter kronovärdi, hvilket bör till lika belopp i penningar utsättas; c/ att alla erforderliga åtgärder för räntepersedlarnas omsättning böra så skyndsamt vidtagas och fullbordas, att kronoräntorna må för år 1842 öfver hela Riket kunna debiteras och utgå efter nya metoden; samt dj att rättigheten till att in natura leverera räntespanmål till Kronan, icke må sträcka sig till den, genom ifrågavar. förenkling i utbyte mot andra persedlar tillökade spanmålsskatt, utan att densamma, lika med öfriga hemmansräntor, alltid bör lösas med contant efter gällande medelmarkegångspris.
IJtsk. torde ytterligare pröfva, huruvida det stadgande för bestämmandet af skilnaden emellan den gamla och nya spanmålsskatten skulle behöfvas, som R.
St. sisth riksdag föreslog.
(Se R.
St:s skrifvelser 2 band. pag. ii5, tnom.e.)
Jag anhåller, atl denna motion må till StatsTJtsk. remitteras; och får jag tillika fästa Utsk:s uppmärksamhet derpå, att om Utsk. skulle finna den i 4;de punkten föreslagna åtgärden betänklig, såsom kostsam och måhända ledande till enskilda tvister med Staten m. m., synes den kunna bortgå, blott allt öfrigt af R.
St. nu, såsom Ständernes beslut, blef Konungen meddeladt; emedan medelmarkegången i alla fall sätter R.
St. i tillfälle att tio år härefter besluta all räntas förvandling i penningar, efter resultaterna af 10 års medelmarkegång.
Den 7 Blars f. m. 6.
Den vigtiga frågan om indragning till Kronan af de till militär- och civilstaterna jemte skolstaterna och andra ändamål indelta räntor och kronotiondeanslag, emot anvisning af motsvarande summor på Rikets stat, hvilken har ett nära sammanhang med de regleringar, som åsyfta större enhet, med hänseende till Statens inkomster och utgifter samt löningsförhållandena för indelningshafvare, torde förtjena att närmare utredas, än den hittills blifvit. R.
St. ansågo sig väl vid sista riksdag icke böra definitivt besluta något derom, innan medelmarkegångssättningen, räntepersedlarnas förenkling och den då utförda myntbestämning kunnat visa hvad inflytande de utöfvade på spanmålsoch varupriser samt på förhållanden för räntegifvare i allmänhet.
Men det synes, som åtminstone myntbestämningens följder i detta- afseende icke mera kunde behöfva befaras.
Som man vet, fastställdes myntbestämningsgrunden efter en norm, hvilken då var lill bestämd fördel för penninglöntagare i allmänhet, såsom onekligen drygare än sedelvärdets medium under de nästföregående i5 åren.
Och hvad angår de öfriga förhållanden, synas de icke vara för räntetagare vådliga.
Den enda verkliga, ehuru fromt tillbakahållna, betänkligheten är utan allt tvifvel den ställning, hvari löntagarne försättas, att få med Staten att göra, i stället att kunna maniera och, i händelse af underlåtenhet, panta sina räntegifvare, o. s. v. Men besinnas det, att detta i högst få fall för rantetagarne kan tjena till verklig fördel, hvilken egentligen öfverflyttas på corn missionärer, regtts-skrifvare, fogdar m. fl., så torde det lätt inses, att denna betänklighet borde försvinna.
Det är otänkbart, att Staten skulle upphöra att omsorgsfullt besörja sina embetsmäns löning; och ett tillstånd, der detta kunde komma i fråga, förutsätter en sådan upplösning i samhället, att den enskilde räntegifvaren äfven då lärer undandraga sig sina förbindelsers fullgörande, och räntetagaren föxgäfves söka executiva maktens handräckning.
I sådant fall måste hela samhället vara i fara, och löntagaren måtte då vara skyldig att dela ljuft och ledt med alla öfriga medborgare.
Samhällsbanden äro nu på helt annat sätt tillknutna, än under enväldets sorgliga dagar; och medlen att afhjelpa tillfälliga behof, ögonblickliga svårigheter, äro nu vida större för Staten än då, och vida säkrare än de tillgångar den enskilde skattdragaren kan erbjuda.
Jag kan således icke inse annat, än att det med löntagarens eget intresse vore förenligt, att få denna angelägenhet på ett bättre sätt reglerad , helst om Staten kunde åtaga sig — hvilket icke synes böra mola lunder —- att qvartal vis utbetala de hittills indelta lönerna.
Då jag dessutom nu föreslagit, att ett R.
Stts verk skulle öfvertaga befattningen med all Statens uppbörd, samt D e n 7 Mars f. m. bestämdt till Stats-contoret utbetala alla å Riksstaten fastställda utgifter, synes mig, ehuru denna åtgärd icke har direct sammanhang och i alla fall skulle kunna afgöras, likväl äfven detta medföra en ökad säkerhet för löntagareintresset.
Jag vågar alltså föreslå, att alla till militär- och civilstaterna samt till skolstaterna och andra allmänna ändamål indelta räntor och kronotiondeanslag matte directe, ifrån och med Ar 1842, ingå till R.
St:s Riksg.cont.
—• eller, ifall ej detta contor ännu då emottagit förvaltningen af Rikets uppbörd, till Stats-contoret, — emot det att motsvarande summor af R.
St. anslås på Rikets stat, och vederbör, äga i Stats-contoret erhålla behörig anvisning å sina i Staten anslagna inkomster; hvarvid löningsstaterna borde så regleras, att utbetalningarna för desamma kunde ske qvartalsvis.
Jag anhåller om denna motions remitterande till StatsUtsk. 7.
Det är utan tvifvel en af folkrepresentantens första pligter, att fästa uppmärksamheten vid sådana tilldragelser inom lagskipningen, vid hvilka det sunda förnuftet häpnar, då brottet jemföres med straffbestämmelsen.
Det utgör en beklaglig, men tillika obestridlig sanning, att R.
St:s fyrdeladé sammansättning och deraf försvårade arbetssätt, alltför ofta, genom förbiseende af de lagbudna formerna, åstadkommit ett osammanhang, sorn-föga egnat sig att ingifva folket det förtroende och den tillit, hvarifrån lagstiftande församlingar uteslutande hemta sin hela makt, sitt anseende och sin styrka.
— Då lagarna stadga svårt ansvar och understundom alltför hårda straff för lagöfverträdelser i allmänhet, synes lagstiftningen, vid alla tillfällen, af laglydnaden böra göra sig en så mycket heligare pligt, som efterdömet alltid verkar i förhållande till höjden af dess utgångspunkt.
Granskningen af föregående Ständers handlingssätt är den enda utvägen att för framtiden förebygga de misstag, hvilka i lagstiftningsväg kunna blifva så menligt inverkande på samhällsordningens bestånd, hvilket ovillkorligt ifrån lagstiftarnes sida kräfver samma obrottsliga undergifvenhet för de i grundlagarna stadgade former vid stiftandet af nya lagar, som lagen bjuder ovillkorlig lydnad åt under föreskrifna former stiftade och å laglig väg utgångna befallningar och påbud.
Om lagstiftningen förbiser de villkor, hvarunder det är henne medgifvet att stifta lagar, så nedlägger hon ett frö till det förakt för lagarna, som förr eller sednare alltid blifver vållande till de mest äfventyrliga brytningar.
Det bör icke väcka någon förundran, om den medborgerliga uppmärksamheten omsider börjar göra sig bekant med de lagar, under hvilkas åberopande roan sett lifvet fråndömmas samt landsflykt åläggas, utan att brottsligheten för den vanliga slut - Den 7 Mara f. m. slutförniågan kunnat upptäckas; och det måtte äfven medgifvas, att anledn. tili en verklig bestörtning ej är obetydiig, när man efter samvetsgrannaste undersökning tror sig hafva funnit, att de lagar, uppå hvilka vår domaremakt grundat sådana domslut, någon gång icke igenfinnas under den form, som våra grundlagar bjuder såsom ett oeftergifligt villkor för gällande lag, vare sig civil-, criminal- eller kyrkolag.
Det torde icke kunna nekas, att den författning, som fråndömmer lifvet eller ålägger evig landsflykt, måste vara en criminallag; men jag liar förgäfves uti riksdagsbesluten sökt något tillägg till Missgern.b:n, hvarigenom blotta gemenskapen med f. d. Konung Gustaf Adolphs familj förbjudes, vid äfventyr af landsflykt.
Förbudet ang:de gemenskap med f. d.
Konungens familj, med dervid fästade straffbestämmelse, är af d. io Dec. 1812, contrasigneradt af Revisions-secretm Björkman.—
Det enda stöd af Jag, som uti detta K. påbud åberopas, är riksd.beslutet af d. 12 Nov. 1810, så lydande: ”§ 12.
Som f. d. Konung Gustaf Adolph eller någon af dess familj ej må beträda Sveriges gränser, hafva vi enhälligt åt H. M. Konungen uppdragit, att till detta besluts vidmakthållande och till vinnande af det dermed åsyftade lugn och säkerhet af K. M., utan hinder af något annat afseende, alla tilländamålet nödiga mått och steg måtte vidtagas.”
Kan ett så beskaffadt riksd.beslut förklaras annorlunda än ifrån den fyrdelade sammansättningen, hvilken inom oss gör snart sagdt alla oformligheter möjliga, då det inom något annat constitutionelt iand icke ens skulle låta tänka sig att från lagstiftningen kunnat utfärdas ett uppdrag för K.
M. att handla, utan hinder af något annat afseende, således utan hinder af grundlagens föreskrifter eller af allmänna lagens bud.
Utgöra grundlagarna ett rättesnöre för R.
St:s handlingssätt, lika så väl som för den enskilde medborgarens; så förvånas man, att R.
St. så opåtaldt kunnat förbise vigteu af lagstiftarekallets betydelse, dåde, i stället att med all möjlig uppmärksamhet vaka öfver verkställande maktens obrottsliga afseende å grundlagens bud och å allmänna lagens stadganden, frikalla den från alla afseenden i detta hänseende.
Då grundlagarna i tydliga ordalag bestämma, huru och på hvad sätt ny criminallag stiftas eller gammal uppbäfves, så blifver det alldeles oförklarligt, livad R.
St. uti 1810 års riksd.beslut menat med öfverlåtelsen åt K. M. att handla, utan hinder af något annat afseende; men det visar sig otvifvelaktig!, att Regeringsmakten förklarat uttrycket, såsom ett medgifvande för Konungen att stifta en ny criminallag, som icke ådömmer mindre än lifvets förlust eller landsflykt, och att göra 3 H. 23 173 Den 7 Mars f. m. detta utan afseende på hvad Reg.F. föreskrifver för lagars stiftande i allmänhet.
Den tid är långt för detta förfluten, inom hvilken Konungens rådgifvare kunnat tilltalas för en grundlagsöfvei trädelse af så besvärande beskaffenhet; men för påminnelserna emot It.
Sirs handlingssätt finnes ingen prsescriptionstid, så länge Svenske medborgare ännu af grundlagarna anse sig berättigade att af R.
St. fordra samma uppmärksamhet på dessa grundlagar, som den enskilde medborgaren ålägges.
För min fattning vill det synas tydligt, att 12 §:n i riksd.beslutet af d. 12 Nov. i8to icke kunnat afse något annat, ände polisförfattningar, som möjligen påkallats till förekommande af något försök ifrån den afsatte K. familjens sida att vinna inträde på Svensk jord.
Jag har vid de offentliga handlingarnas granskning erfarit, huru denna fråga först inom R. o. Ad. väcktes af enskild motionär d. 20 Sept. i8io vid riksdagen i Örebro, samt d. 26 Sept. uti BorgareSt., och att målet remitterades — malkom det väl, — icke till LagUtsk., utan till det särskildta Utsk., som under d. 5 Oct. samma år afgaf ett betänk., hvaruti det, efter en mycket lång inledning, hvilken likväl ej med ett enda ord vidrörer Svensk mans enskildta förhållanden till någon af f. d. K. familjen, föreslår R.
St.; 1:0 att, till förtydligande och för att gifva mera fullständighet åt deras redan förlidet år fattade beslut rörrde f. d.
Konungen och dess familjs flyttning och vistande utom Riket, ytterligare förklara, att dessa beslut innefattade det ovillkorliga förbehåll, att hvarken f. d.
Konungen elier någon af dess familj skulle beträda Sveriges gränser; och att R.
St. för nu och i framtiden uppdraga åt Regeringen att, till vidmakthållande af detta beslut, och till vinnande af det dermed åsyftade allmänna lugn och säkerhet, utan hinder af något annat afseende, vidtaga alla till ändamålet nödiga mått och steg; 2:0 att, om f. d. Konungen och dess familj skulle af gällande skäl och omständigheter finna sig föranlåtna att vistelseort förändra, bör det ske med Svenska Regeringens vetskap och bifall, så framt de vilja blifva i åtnjutande af den underhållssumma, R.
St. dem beviljat; • 3:o att då f. d. Konungen aflägsnar sig från sin familj, äger han icke att lyfta mer än intresset af hans enskilda förmögenhet, utgörande 20,582 r:dr Svenskt b:co, samt de 10,000 r:dr, som R.
St. honom enskildt tillagt; 4:o att det återstående af underhållssumman tillkommer alltid i sådant fall f. d. Drottningen, att för sine och sina barns räkning, så länge desse sednare äro omyndige, emottaga och disponera.
"Om R.
St. täckas gilla dessa beslut och anbefalla de”ras införande i riksd.beslutet, tror Utsk., att alla nödiga ''försigtighetsmått, så nu som för framtiden, derigenom skola Den 7 Mars f. ra. >79 ”vara iakttagna, då åt Regeringen är öfverlemnad all nödig ''makt i afseende på detaljernas bestämmande; hvilket likväl, "så det ena som det andra, till R.
II, St:s högst upplysande "ompröfvande vidare hemställes.”
Det skulle måhända kunna anses såsom ett fel mot en skyldig aktning för R.
St., örn man skulle ifrågasätta, att R.
St. afsigtligt åsidosatt hvad grundlagen Ljuder, i afseende å formen vid lagars stiftande, för att uppsåtligen åt Konungen hafva uppdragit att förordna lifsstraff och landsflykt i annan väg än genom Missgern.balkens tillämpning å deruti upptagna hrott; men det visar sig, huru maktpåliggande det för en lagstiftning är att öfverväga uttrycken, för att icke genom obetanksamheten lemna anledningar till de grundade förebråelser Svenska folket, vid mer än ett tillfälle, kunnat göra sina s. k.
Ständer, att hafva uppoffrat folkets dyrbaraste fri- och rättigheter genom bristande uppmärksamhet å de lagstiftningsformer, hvilka utgöra den väsendtligaste skilnaden emellan det lagbundna och enväldiga regeringssättet.
Om 12 §:n uti riksd.beslutet af d. 12 Nov. 18ro berättigat Styrelsemakten att utfärda en ny criminallag, som ådömmer icke mindre än förlusten af lif, ära och gods eller landsflykt, och dermed förenade mistning af alla medborgerliga rättigheter, så gifves icke mera någon personlig säkerhet uti vårt land; ty om frikallelsen för Regeringsmakten att handla utan hinder af något annat afseende vore laglig, så vore enväldet i och med detsamma infördt.
Om förbudet angrde gemenskap med f. d. Konung Gustaf Adolphs familj från en annan sida skulle skärskådas, såsom en i följd af 1810 års riksd.beslut utfärdad lagförklaring, så bordeden vid påföljande riksdag hafvä blifvit framlagd till R.
St:s godkännande eller förkastande; men uti 1815 års riksd.beslut finnes denna nya criminallag eller lagförklaring icke med ett enda ord omnämnd.
Då Konungen genom ett påbud af d. 17 Mars 1811 åt 11. K. II.
Kronprinsen öfverlemnade Riksstyrelsen, ansåg man sig icke vid 1 8~i2 års riksdag kunna underlåta att förelägga 11.
St. denna författning, som af dem äfven godkändes uti 1812 års riksd.beslut under nedanskrifna uttryckliga tillägg: — ”bafve "vi, laglige tolkare af Svenska folkets tänkesätt, !’åt dettabeslutvelat lånaNationa 1-representatio”nens erforderliga bifall.” Då National-representationens bifall erfordrades för det K. påbud, hvarigenom en ålderstigen och sjuk Konung, under vissa lider, till Thronföljaren öfverlemnade Regeringsmakten, så synes R.
St:s medverkan vid iSi5 års riksdag åtminstone varit lika nödvändig, till vinnande af lagform för deri ovanligt stränga lag, som innefattas uti den här åberopade 1812 års författning emot gemenskap med den fd. K. familjen. i8o Den 7 Mar» f. ra.
Jag stödjer mitt omdöme i detta hänseende å Reg.F:s 87:de §, som uttryckligen stadgar: ”R.
St. äga gemensamt med Konungen makt att stifta allmän civil-, ”criminal- och kyrkolag, och att sådanförut stif”tad lag förändra och upphäfva.
Ej må Konungen ”utan R.
St:s samtycke, och icke
Ständ erne utan ”Konungens, någon ny lag göra eller gammal afskaffa.
Det ofvannämnda påbudet af d. to Dec. 1812 är otvifvelaktigt en ny criminallag; men skulle det blott vara att anse såsom en förklaring af 12 §:n i 1810 års riksd.beslut, så säges åter uti Reg.F:s 88:de §: ”Med förklaring öfver ”civil-, criminal- och kyrkolag f ö r h å 11 e s s o m m e d ”sådan lags stiftande”; hvadan nödvändigheten af R.
St:s medverkan ifrån denna synpunkt varit lika oundgänglig, så framt grundlagarna eljest skola anses vid hvarje tillfälle höra tillämpas efter deras ordalydelse.
Hvad hafva väl R.
St:s Just.ombudsmän under tiden gjort, då de icke en gång fästat uppmärksamheten vid en sådan i ögonen fallande oformlighet, som att en criminallag af den svåra beskaffenhet som påbudet af d. 10 Dec. 1812 uti ali sin stränghet blifvit tillämpad, utan att denna lag undergått den behandling, hvarförutan den, utan grundlagens klara föreskrift, icke kan tillerkännas någon laglig kraft?
Hvilken tanke skulle väl hos Svenske medborgare uppstå, ronde de högsta domaremakterna inom vårt land, då dessa visat sig, utan alla betänkligheter, fråndömma medborgare lifvet och dömma dem uti landsflykt, under åberopande af en lag, som icke kan vara lagligt gällande, enär den icke blifvit stiftad på det sätt och efter de föreskrifter, som grundlagarna stadga för stiftandet af nya civila, crimineila eller kyrkolagar?
Hvartill båtar domaremaktens lagstadgade oberoende utaf verkställande makten, då dess villighet att tillhandagå denna visar sig så stor, att den icke rubbas eller ens besväras af någon den minsta tvekan vid tillämpning af en öfver höfvan sträng och otillbörlig lag, hvars upphof, natur och egenskap minst för de lagkloke hort vara någon hemlighet?
Inom ett lagbundet samhälle är för den medborgerliga uppmärksamheten ingenting angelägnare att tillse, än det sätt, hvarå de allmänna angelägenheterna af lagstiftningen behandlas: och ehuru ett ganska stort antal bland Svenska folket icke kan hugna sig med föreställningen att finna sig af R.
St. representeradt, och oaktadt mängden af Svenska allmänheten vid R.
St:s närvar, sammansättning icke torde anse sig representerad till någon önskvärd belåtenhet; så är likväl det allmännas förväntan, alt R.
St. icke till den grad kunna förbise sina åligganden, att de, efter antydan af den oformlighet att
Svenske medborgare kunna dömmas
Dea 7 Mar» f. in. 181 förlustige lif, ära oell gods, eller till ständig landsflykt, under åberopande af en lag, som i saknad af R.
St:s i grundlagen föreskrifna medverkan eller sanction, aldrig bort kunna vinna någon tillämpning, icke skulle begagna sin delaktighet i lagstiftningen, för att, genom den olagliga författningens upphäfvande, åtminstone söka godtgöra för eg: de Ständers försummelse i denna del.
Det är med anledn. af det här antydda förhållande jag tager mig friheten begära R.
St.‘s medverkan till upphäfvande af det K. påbudet af d. io Dec. 1812 emot gemenskap med f. d. K. familjen, på grund af det åberopade påbudets tillkomst genom annan väg, och utan de föregångna iakttagelser, hvilka ovillkorligen erfordras, för att, på sätt grundlagen föreskrifver, kunna vinna egenskap af en till efterföljd bindande criminal lag.
De blodsdomar, hvilka till följe af en blott K. författning, under en tid af förflutna 28 år, fläckat den Svenska domaremakten, tala tillräckligt för vigten och för nödvändigheten af denna min framställning.
Jag anhåller om remiss till LagUtsk., samt att detta mitt anförande måtte med de öfriga Stånden communiceras.
Dessa 7 motioner lades på bordet.
H. Ex. Hr Gr. L owen hjelm, Gustaf, uppläste följande: K. M:s nåd. propos. till R.
St. föreslår för K.
Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-academien följande stat: till löner för båda embetsmännen och vaktmä - staren, tillsammans 1600: — — jettoner och prisutdelningar i5oo: — ■— samlingarnas ökande 1000: — — tryckning af academiens handlingar . . . 200: — Suna b:co r:dr 43oo: — Deremot hade academien hos K. M. i und. föreslagit: till samlingarnas ökande ......... 1000: — — böckers inköp 5oo: —- — tryckning af academiens handlingar och för teckningar öfver samlingarna 333: 16. — priser och jettoner i5oo: — — resor och andra litterära företag ....
600: — — löner 2Öoo: — Suna b:co r:dr 6433: 16. samt dessutom en gång för alla 1333 r:dr 16 sk. till fyllan - de af äldre luckor i academiens bibliothek, hvartill de årligen föreslagna 5oo r:dr icke anses tillräckliga.
De af academien till löner i und. föreslagna 25oo r:dr b:co skulle sålunda fördelas:
Den 7 Mars f. m. för Secreteraren, hvilken tillika ar Riks-antiqva rie och Garde des me'dailles 1800: — — Amanuensen 600: — — Vaktmästaren 100:
— S:ma b:co r:dr 2Öoo: — Genom R.
St:s SecretaUtsk:s und. skrifvelse af den i4 Oct. 1766 och K.
RI:s den 2 Dec. samma år derå gifna nåd. stadfästelse, erhöll riksantiqvarien eller secret:n i då var. K. Antiqvitets-archivum, hvilket alltid utgjort en af deln. af K.
M:s cancelli, lika lönebelopp med riksarchivisecret. och K. bibliothekarien; hvarjemte, till ytterligare bevis att han med dem ansågs fullkomligt lika, genom samma skrifvelser förordnades, att den äldste af dessa tre embetsman skulle hugnas med cancelli-råds fullmakt.
Dessutom har Kon. Gustaf III, vid utfärdandet af fullmakt för Prot.- secret.
Gudmund Adlerbeth på riksantiqvarie-tjensten, förordnat: ”att denna tjenst bör vara uti lika anseende och värdighet med förste exped.-secret.-em”betet vid S tats-expediti o ner na.”
Då academiens secret., enligt Kon. Gustaf III:s för academien den 20 Mars 1786 utfärdade donationsbref, och enligt tydliga ordalagen i de för den nu var. secreteraren, likasom för hans företrädare, utfärdade fullmakter, fortfar att vara riksantiqvarie, och då han dessutom, enligt academiens statuter, §:n 36, äger att hos H. M. Konungen directe föredraga academiens angelägenheter; så kan hans af tvänne framfarne Konungar och af R.
St. inom K.
M:s Cancelli beviljade tjenstemannagrad icke vara tvist underkastad, och synes han sålunda i öfverensstämmelse dermed böra allönas.
Vid academiens stiftelse den 20 Mars 1786, öfverflyttades riksantiqvarie-lönen från cancelliets på academiens stat, och fortfor att oförändrad utgå med 3oo r:dr specie ända till år 1824, men med den väsendtliga skilnad, att, genom myntförsämringen i början af innevar. århundrade , hvad som varit specie nedsjönk till bancomynt.
— Då förste expeditions-secreterarnes löner, likasom riksarchivi-seereterarens och K. bibliothekariens sedermera efter hand förhöjdes, så att en dylik lön nu utgör 1800 r:dr b:co, har deremot riksantiqvariens lön blifvit icke blott icke förökad, utan tvertom förminskad, på sätt som anfördt är, så att den, efter den stat som 182.4 uppsattes, för närvar, utgör 55g r:dr 24 sk. b:co eller föga utöfver en copistlön.
— Orsakerna till denna sparsamhet mot ifrågavar. tjenstebefattning, torde kunna förklaras, dels deraf, att den blifvit afflyttad från cancelliets stat, och sålunda förbisedd vid de löneregleringar, som tid efter annan inom K. M:s Cancelli beviljats, dels deraf, att de personer, som förut innehaft riksantiqvarie- och secreterare-tjensten inom academien, förenat dessa beställningar med något annat mera indrägtigt embete.
Men skola dessa De n j Ma rs f. m. 183 befattningar, med den utvidgning göromålen i sednare tid vunnit, skötas som sig bör, sd fordrade sin egen man, hvilken ock dd bör vara sa aflönad, att lian icke nödgas för sitt uppehälle söka andra, främmande och mödosamma tjenster, som taga hans mesta tid och hans bästa krafter i anspråk, hvarigenom han sålunda skall tvingas att som bisak sköta de förstnämnda, mindre väl aflönade.
— Oformligt tyckes äfven vara, att en tjensteman, som på sitt ansvar äger att vårda statsegendom af större, endast materielt, värde, än troligen någon annan embetsman i vårt land, skall vara ringare aflönad, än de fleste af Kronans lägste uppbördsman.