Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kellgrens första utslag öfver ”Passionerna”.
Der förkunnades uttryckligen, att detta skaldestycke hade varit ”berättigadt till det större priset, om det icke varit bundet i ett orimmadt daktyliskt versslag” (Hexametern), stridande mot den i Vitterheten allmänt godkända Smaken”; hvadan Sällskapet (Utile Dulci) ”ej trott sig, genom en sådan belöning, oinskränkt böra gilla en likaså vådelig som onödig nyhet”.
(Sv.
Siare och Skalder, Del. IV, sid. 183).
Så smädeskriften i ”Litterarischer Anzeiger”.
På hans otacksamhet förtäljes der t. ex. följande prof. Kellgren lät sig af en gammal vän, som för hustru och barn behöfde förbättring af sina inkomster, föras till en guldsmedsbod för att der på vännens bekostnad utvälja en hop silfver, mot löfte om rekommendation hos Statssekreterarn (Schröderheim?).
Den arme sökanden – tillika Swedenborgian och Alchemist – gjorde sedermera bankrutt, i följd af de mutor, genom hvilka han ändtligen vann sin önskan.
Då utkorade Kellgren honom till ett ämne för spelöje; till hufvudföremålet för poemet ”Man äger ej snille för det man är galen”(!!!)
Enligt Nordenskjölds beskrifning, uttryckte hans ögon, i förening med hans ”schwarzgelben Gesichtsfarbe”, idel afund; hans ”neidischer Charakter” hade äfven gjort näsan spetsig och läpparne ”auf beider Seiten hinabgezogen, wie man es bei Unglücklichen oder Bösewichtern (!) findet; sein Lachen war das Lachen eines Schalks”.
– Det sista draget är tvifvelsutan rigtigt träffadt, eller i tillförlitlig följd af denne målares egna erfarenheter.
Gahns lilla hus, andra våningen.
Siare och Skalder”, Del. IV, sidd. 277, 278.
Hvarvid Kraus ”sjelf dirigerade orchestern”.
Klassicitet och germanism
Jag minns från min barndom en höstafton, då vi sutto samlade kring lampan.
Min gamla mormor sysslade med något handarbete och på det långa mahognibordets uppslagna klaff ordnade jag själf som bäst till drabbning två härar af vinkorkar med röda och blå blykapslar som hjälmar.
Det var fransmän och tyskar.
Utanför fönstren rådde det ogenomträngliga septembermörker, i hvilket man icke kan skilja träden från himmelen, men som fylls af brus och vågslag.
En vagn slamrade allt närmare och närmare i aspalléen, och efter en stund inträdde en tjänare med några bref och ett fuktigt exemplar af Nya Dagligt Allehanda, ur hvilket ett hvitt papper, tryckt med spärrade bokstäfver, halkade ned på bordsskifvan.
Var kungen död?
Redan den föregående vintern brukade han i teaterns sidologe välja sin plats så långt som möjligt innanför gardinerna, så att icke ljuset skulle falla på hans förtärda drag och plötsligt hvitsprängda hår.
Eller hvilken annan tilldragelse hade väl timat?
Någon böjde sig öfver papperet och vecklade ut det i lampskenet och genom rummet ljöd det enda ordet: »Barbarerna!»
Jag minns hur tyst det blef, hur natten brusade och hur hjärtat drogs samman af en kall fasa, som under väntan på klämtslag och brandlukt.
Säkert förstod jag icke då det främmande ordets egentliga betydelse och visste icke, att vid samma rop förskrämda kvinnor ryckt sina barn ur vaggan och tänkande män förutsagt tider af vantrefnad och skymning på jorden.
Jag förstod endast att en sällsam och oroande händelse hade inträffat, och från papperets korta rader upplästes, att fransmännens kejsare gifvit sig fången vid Sedan.
Jag erinrar mig också en annan höstkväll, på dagen tjugufem år senare.
Det var högt uppe på Harz och vid skogsstigen under ekarna bar klippan namnen på de söner af bygden, hvilka vid Sedan fallit för fransmännens vapen.
Omgifna af fackelbärare och med eklöfskransar på blottade hufvud samlades veteranerna framför votivtaflan till en åminnelsefest, och genom skogen ljöd en dystert sjungen dödspsalm.
Jag kom att tänka på det ensamma och hemska ordet från min barndom, men nu visste jag, att barbarerna, det var vi.
Det var germanerna och själf var jag en bland dem.
Ovillkorligen slog mig den tanken: hvari består egentligen den världsstrid, som nu i snart två årtusen fortgått på jorden?
Är det icke en enda långsam drabbning mellan två härskaremakter, två motsatta principer, en racekamp mellan klassicitet och germanism?
Vapenlyckan har skiftat och hur många germaner betrakta icke med dof tvekan den slutliga öfvermakt, som för närvarande tillfallit deras egen race!
Hvart har germanismens långa strid mot Rom omsider bragt oss hän?
Är vår tid blomstringens eller förfallets?
Hvem bland oss har icke vridit händerna under det spörsmålet?
Af svaret på den frågan beror vårt lifs trefnad och vår kraft till tanke och gärning.
Har det aldrig händt dig, när du på gatan eller något offentligt förlustelseställe rundt omkring dig sett de personer, hvilkas tycken och bemödanden starkast inverka på din samtid, att du betänkt hur snart de för alltid skola utebli, en efter en, likt skådespelare efter ett tillfälligt gästspel.
Om några år skall ingen enda bland dem längre träffas vid sin vanliga tid på sitt vanliga ställe utan alla ligga de i sina grafvar utanför staden.
Också den nuvarande regenten ligger i sin graf hos sina företrädare.
Sammeten på hans kista har redan tagit skada af tiden, glasmålningarna i koret börja falla sönder och man rådgör om att stänga trappan ned till hvalfvet med en sten för att slippa den dystra anblicken af förmultning och förödelse.
Och hur snabbt skall icke mossan växa öfver alla nu rådande förhållanden och meningar!
Hur skola icke där ute i världen nya andliga mandråpare slå sönder hvart namn, som kväfver deras egen fria växt, och uppställa värden, som varit oss främmande!
När vår tid då kastas på vågskålen med alla sina dårskaper, sina smaklösheter och misstag, månne där åter då skall höras det ensamma ordet:
Barbarerna!
Äro vi redan från födelsens stund på förhand bestämda till en sådan vanära, då veta vi också hvarje morgon, när vi draga upp rullgardinen för att se dagen i ögat, att allt hvad vi taga oss före intill aftonen är lönlös möda.
Fåfängt fylla vi tidningarna med våra persiflager för stunden eller bokhandeln med våra böcker, muséerna med våra målningar, teatrarna med vår musikaliska skicklighet.
Det är det ohyggliga att midt under all denna brådskande verksamhet framsmyger nästan med en anings styrka ett själftvifvel och en misstro, hvilken tvingar det ojämförligt största antalet ibland oss att söka det upphöjdas och det storas förebilder inom helt andra tider.
Några vända sig till sitt eget folks historia, andra till det galliska lynnet, men kanske ströfva de flesta rätt in i fiendeland till renässansen, Rom och Hellas.
Vi bekämpa klassiciteten ungefär på samma sätt som vissa folk stridde mot Napoleon, nämligen med den blandning af beundran och förnekelse, hvilken måhända just bebådar närvaron af en farlig och verklig fiende.
En mängd af litteraturens yppersta verk bjuda också våra känslor handen och lära oss att i den klassiska odlingen se en kort allenastående blomstring, vid sidan af hvilken våra egna dagar måste känneteckna det djupaste förfall.
Sinnet värjer sig dock i det längsta mot att godkänna en själfdom, hvilken endast skulle kunna leda till allmän oförmögenhet och död och vi följa med ögat hvart sandkorn, som glider genom timglaset, för att ransaka om det icke gömmer en sannolikhet, som talar till vårt bästa.
Med klassicitet förstår jag den odling, som uppnådde sin mest samlade och fulländade utbildning i hellenismen men som äfven omfattade
Rom och, ständigt lätt igenkännelig, sträcker sina yttersta förgreningar ända in i det närvarande.
Som vi alla veta restes den klassiska odlingen på opersonlig lydnad under det skönt befunna och på en aristokratisk känsla för den yttre värdigheten, för formen, för sanningens och fullkomlighetens uppnående i det objektiva.
I denna vördnad för det objektiva och med tanke på jämnvikt och skönhet utmejslade
Platon sin stat som ett bildhuggareverk och grundade Aristoteles empirismen och byggde romarna med oöfverträffad konstruktiv skärpa sin statsenhet.
Germanismen åter är subjektiv och framskjuter känslan och det personliga gent emot både andlig och statslig objektivism.
Kristendomen, som i romanska händer förvandlades till ett cæsariskt maktmedel, ett svärd och en tiara, sammansmälte skyndsamt på germanernas grund med de folkliga elementen.
Visserligen anbefaller kristendomen så till vida objektivism, att han fordrar ett uppoffrande af personliga böjelser, men i likhet med senhellensk och alexandrinsk filosofi påbjuder han icke detta för statens skull, utan för hvarje särskild människas eget bästa och gör med ens individens lif och tro till brännpunkten.
Det blef bryggan mellan kristendomen och germanismen, hvilka slöto en oskiljaktig förening.
Den objektiva statsbyggnaden sprider ömsesidig aktning mellan medborgaren och samhället, men därtill också en viss kyla.
Vid kritiska tillfällen gripa därför båda snabbt efter klingan och på så sätt framträder hos romanerna icke blott anarkismen med sin vendetta, utan hela den långa skara af konspiratörer, tronpretendenter och statskuppsriddare af alla färger, hvilka så godt som saknas inom det germanska samhället, men där den personliga friheten ofta blir jämförelsevis mindre.
Germanerna tala icke om staten som om ett kallt befallande axiom utan tycka om en ton af förtrolighet äfven under det mest despotiska regemente.
De umbära villigt de republikanska ytterlinierna, men icke en färg af bred folklighet öfver sedvänjor, tycken och teorier.
De hysa ovilja mot den enskildes kunskaper, hvilka höja honom öfver mängden.
Liksom de gärna utbyta ordet »förfining» mot det gäckande »öfverförfining», insätta de gärna i stället för ordet lärdom ett afvisande »kammarlärdom».
Däremot bemöda de sig med en helt annan värme än romanerna att sprida upplysning bland folket.
I följd af allt detta kan det germanska samhället kallas demokratiskt utan att inrymma ett större mått af frihet åt individen och dock genom det subjektiva vakande öfver nästans handel och vandel, som germanismens sedlighetskraf alltid medför, ådagalägga hur starkt individens uppfostran här skjuts i förgrunden som mål.
Frisinnet är galler men demokratien tyska.
Voltaire var frisinnad af födsel, men först på engelsk jord förvärfvade han en half aning om demokratiska idéer.
Den musikaliska Rousseau, född af protestantiska föräldrar i ett land, där demokrati och tyskt naturlif länge gjort sig gällande, predikade en naturdyrkan, som först i germanerna träffade rätta bundsförvanter.
I franska folkets egna händer och med målaren David som ceremonimästare antog snart revolutionen antikens drag för att slutligen smycka sig i den romerska kejsartogan.
Klassiciteten skyndade alltså att taga stunden i akt och fortfarande glänta på sin graf, men hur värjde sig väl germanismen mot den nya faran?
Germanismen framletade Shakespeare och Ossian och svarade med den tyska och engelska nyromantiken, som bröt väg för inåtvänd realism, för inbillningens och känslans rättigheter gent emot formen.
Den ursprungliga romantiken med sitt chevalieri och sin kvinnokult blottade redan i sitt namn sin härkomst.
Också nyromantiken lofsjöng med tjusning
Rom och Italien.
Dock gällde det först och sist att återupptaga just de medeltida beståndsdelar, hvilka med framgång kunde begagnas mot det franskt hedniska – detta äfven när »Atalas» diktare, bretagnaren, efter vidsträckta resor i germanska stater slutligen förde denna mot-revolt med sig rätt in i gallernas egen krets.
Hela rörelsen växte till en andlig reformation, fullt ut så betydelsefull i sina verkningar som någonsin den politiska omstörtningen i Frankrike, men blef dessutom ett germanskt själfförsvar mot dennas innehåll af återvaknande klassicitet.
På samma gång upptog germanismen från Frankrike den rent sociala behållningen.
Med fyndigare skicklighet kunna i sin omedvetenhet icke raceinstinkterna skicka arffienden att hämta det gyllene skinnet och sedan åter igen slå af honom hjälmen och nita fast hans svärd i skidan.
Och dock kunde germanismen denna gång lugnt göra det med den starkares rätt, ty just i nyromantikens filosofiska och konstnärliga omdaningsverk hade germanismen sprungit upp från tufvan och förstått sig själf.
Det var ju visserligen ingalunda första gången, som känslan yrkade på rum.
Redan i Italien tala icke ensamt Toscanas stora skalder om känslans betydelse, utan hon orsakar tid efter annan smärre uppresningar mot klassicitetens kyla.
Det förefaller till och med nästan som en ödets artighet mot germanismen att den akademi, som ett antal italienska vitterhetsidkare stiftade till minne af drottning
Kristina, just visade hornen mot det allt för konstmässiga hos samtiden och sysslade med arkadiska herdekväden, om också dessa i sinom tid förlorade lif och doft.
Äfven det folkliga, det enkla, det naiva stelnar liksom allt annat efter några snabba årtionden i tomma former.
Ingenstädes uppreste sig dock inbillning och känsla med en sådan obetvinglig våldsamhet som hos germanismen, hvilken därmed omsider också blef en andlig makt, en segrare för långa tider.
Hur har icke också germanismen under det århundrade som förflutit sedan dess betryggat sin ställning inom skolväsen och stat, inom konst, handel, utvandring och politik och från sina skogar samlat bränsle till Roms förstöring samt åt alla sidor fört demokratiseringen vidare.
Om också en Saint
Simon med sitt franska vattenpass insatte de teoretiska hörnstenarna under socialismen, vann dock denna först längre norr ut på allvar fotfäste som den yttersta motsättningen till klassicitetens pyramidsystem och som germanismens konklusion.
Redan reformationen var ett förfolkligande af en aristokratisk kyrka och en fullständig brytning med romanskt lynne.
Man må efter tycke harmas eller fröjdas åt all denna ständiga demokratisering, ett står dock fast: sådan är germanismen.
Allt bestyrker in i det minsta huruledes det blifvit germanismens historiska uppgift att störta klassiciteten och fullborda kristendomens praktiska förverkligande.
Måhända är det dock icke tyskarna, som komma att genomföra den slutliga demokratiseringen.
De ha själfva ofta erbjudit en timmes vapenhvila midt på slagfältet och fraterniserande smakat på drufvorna i både helleners och latiners ränsel.
De ha ägt en tysk-romersk kejsarkrona, som nu ligger i Louvrens museum, och en frankisk kejsare, som nu sofver i Aachen.
De ha haft sin skolastik, sin humanism, sitt Sans Souci, sitt Jena och Weimar och salig Lessings förträffliga, men i sitt särskiljande af de olika konsterna allt utom germanska afhandling om Laokoongruppen.
De ha haft sin Heine och allra sist sin Nietzsche, som med en romersk hönsförsäljares grymma fröjd plockar hvar fjäder ur germanismens arma skinn, och dock till sist själf förråder sig som german därigenom, att munnen går honom ända upp öfver öronen.
Hvar insats af skönhet och formgifning har varit en bägare vatten, bräddad af vandrare vid den sydländska källa, hvilken genom otaliga rännilar hämtar sina flöden från snön på de klassiska gudarnas berg.
Men hemlighetsfullt och okändt står bakom tyskarna ett annat folk med hufvud vid hufvud, så långt ögat ser, med långa skägg och fårskinnspälsar och en undergifven ödmjukhet i sina ögon.
Det är slaverna.
De veta ingenting om klassiciteten och förstå den icke.
Sågo de också fordom någon afton det franska upplysningstidehvarfvet svänga sin solfjäder i kristallkronornas ljus bakom Peterhofs eller Vinterpalatsets immiga rutor, minnas de likväl endast denna syn som en tillfällig och icke älskad gäst.
Hur isas icke sinnet vid anblicken af de oöfverskådliga skarorna!
Och dock, med hvilken rätt begagna vi åter och åter detta fasans ord om stamförvanter med samma raceuppgift som vi själfva: klassicitetens störtande!
Det förefaller som vore dessa slaver på ett särskildt sätt mottagliga för praktisk kristendom och därför måhända bestämda att utkämpa den allmänna demokratiseringens sista drabbning.
Då vi hör Tolstoys stämma, kunna vi icke misstaga oss och mena, att det endast är en gammal gubbes knarr öfver marmorstatyer och kunskap, utan vi förstå att ett helt folk talar genom honom.
När jag en gång steg in i en af Moskvas kyrkor, mötte min blick bakom ikonostasens uppslagna dörrar en bild af Kristus, som skiftade nattvardsbrödet.
Han var realistiskt målad, så att han föreföll som en vanlig lefvande människa.
Under tiden sjöng en bred kör af basar en melodi, men icke i stämmor, utan det var som hade ett helt stort folk sjungit med en röst.
Då måste jag tänka på den gamle Tolstoy.
Jag tyckte mig se honom komma öfver stengolfvet med sin ryska bonddräkt, sin breda näsa, sitt stripiga hår, sina obeskrifliga ögon – och höjande handen predikade han mot Palatinen likt en af de vittnande bröderna från Antiochia.
Det båtar icke att vi stänga oss inne i våra muséer eller bland våra böcker eller att vi med rytmers klang bygga oss ett skönhetsrike i inbillningen.
Rom brinner!
Brandlukten hänger öfver alla våra tankar.
Hur vi än gömma oss för vårt eget ransakande öga, hvina dock frågorna om blomstring eller förfall som käppslag.
Hvad förstå vi egentligen med barbarer om icke människor utan skönhetssinne och själftuktan, som älska det rafflande och grofva och som låta sin subjektivism afkasta kläderna utan att vårda sig om åtbörder och ord?
Passar det icke på oss?
Tunga knytnäfsslag med smedshänder ha blifvit tecken på snille, men att sätta måttfullhetens åt alla sidor skyddande glasklocka öfver en sådan sensitiva som sanningen har blifvit en föraktlig svaghet.
Ingen german förmärker en svaghet i Luthers drastiska utbrott af vrede eller skämt, men det ligger i deras raceinstinkter att tro sig möta orkeslös blodbrist eller en konvenansdygd från salongen i hvarje atticism, med hvars bistånd klassiciteten möjligen skulle kunna vinna land.
Hvilken oförädlad råvara förblef inte Bismarck!
Alla de otaliga anekdoterna om debatterna utanför det belägrade Paris lämna ovillkorligt åhöraren i den föreställningen, att de franska herrarna egentligen voro de fina karlarna och att de just därför blefvo förbluffade och öfverröstade.
Germanerna älska ärlighet, men just däri, att de helst söka det ärliga i en viss grofkornighet förråda sig deras egna innersta hemligheter.
Redan studentlifvet anlägger under nordliga luftstreck gröfre färger och uppfostrar de blifvande statsborgarna till ett ständigt vacklande mellan sentimentalitet och smak för det simpla.
De franska psevdoklassici, som trodde sig äga ett kriterium på snille och smak i Boileaus
Art poétique kunde icke vara mer dogmatiska än vi, uppfödda som vi äro med travestier af alla slag och skolade i åttiotalets upplopp.
Skillnaden är endast den, att våra fördomar äro de rent motsatta.
Till och med angående smärtan spelar den germanska subjektivismen första fiolen, så att vi anse det svagt och ointressant att likt vissa romare utan en muskelryckning kunna låta handen förkolna öfver elden.
I stället gå våra snilletäflingar ut på att skrika och den, som skriker värst, är störst.
Alltså: det obehärskade har blifvit föredöme, barbariet har blifvit upphöjdt till fälttecken.
När världsstriden mellan klassicitet och germanism flämtar som rödast, vaknar för minnet den gamla sagan om giganternas härnadståg mot Zevs.
Denna gång äro dock de glödande ekar, hvilka slungas öfver Olympen, från Harz och Thüringen och klippstyckena från Seveberget, och det mullrande jordskalfvet kommer från det stora heidelbergska vinfatet, hvilket de anfallande rulla framför sig.
En af de forna giganterna hette Alkyonevs, hvilket nära nog leder inbillningen mot det forntyska mansnamnet Alkuin, och det var det sällsamma med denne rese, att ingen kunde öfvermanna honom så länge han stred på sin födelsebygds mark.
Månne han icke lefver än i dag med sin kärlek till den fäderneärfda torfvan och med germanskt blod i ådrorna, och först bunden och bortförd till de klassiska ländernas konstskatter, mister han till en tid sin styrka!
Dock berättar sagan slutligen oraklets spådom, att endast en dödlig skulle kunna rädda gudarna, och snart skymtade också genom röken Herakles’, tuktarens, blankslitna och af nattdimman ännu fuktiga klubba.
– Hur länge skola vi denna gång vänta dig, Herakles?
Aldrig mötte lyrans gud en makt, hvilken så helt förintade hans stränghet och hans heliga allvar som humorn.
Hvad är då denna humor?
– Dålig smak! svarar
Aiskylos och vänder sig i sin graf.
– Barbarernas försoning med sin egen fulhet! svarar Cicero, och det pyr och sjuder i hans aska som när en vindroppe faller i ett romerskt glödfat.
Hur skola vi då själfva nämna humorn?
Han är en Homeros, som blef född i en nordeuropeisk gäststuga och tvagen i ett ölkar och som i dopet undfick den egendomliga bestämmelsen att af ren godhet upplösa allt till intet.
Han måste se det lilla i den stora Zevs, men det stora i de små pygméernas strid mot tranorna, det fula i Helena, men det sköna i den lama gamla Anchises och det harmlöst roliga i de fasansfulla ormar, hvilka dräpa Laokoon.
Följden blir också den att han helt enkelt aldrig kan skrifva någon Iliad.
Han är den obarmhärtige röfvaren Prokrustes, som i femte akten blifvit präst och därtill stympad på ett sätt som särskildt dämpar sinnet, så att då han nu binder sina offer i sängen och sönderhugger eller uttänjer dem till dess alla bli lika stora, gör han det icke längre af grymhet utan med ögonen klara af ömhet och som en gärd af rättvisa åt de små.
Visserligen värmer det hjärtat att humorn ler godt, där antiken skrattade elakt, men vi få icke glömma att det isande senromerska hånet var ett sista naturligt själfförsvar mot allt det, som bragte den klassiska odlingen döden.
Det var kanske icke någon slapp humor med ett sötaktigt löje genom tårar, men det var ett stolt och kränkt folks vreda svar till både Palatinens och Olympens förrädare.
Ironien och den bitande kvickheten äro aristokrater, humorn är plebej.
Som bekant förskrifver sig den egentliga humorn från angelsachser, tyskar och skandinaver, med andra ord, från folk, hvilka stodo rustade med sedlig kraft och mycken godmodighet, men föga utvecklad skönhetskänsla.
Ett anti-aristokratiskt tycke präglar tidigt dessa stammar, i hvilkas borgar, hofsalar och konst man nästan beständigt tycker sig höra ett surrande af folkliga skratt och dansar.
Särskildt vid en blick i den tyska litteraturens historia häpnar man inför all den breda folklighet, som storskrattande och sjungande brusar förbi på hvarje sida.
Redan på tolfhundratalet lefver en realistiskt färgad folkdiktning, snart begynner platt-tyskan berätta sina sagor och hur det lider strängar en nürnbergerskomakare sin tids bästa lyra.
Landsknektsvisor och jägarvisor ljuda på vägarna, och dunkande med tennmuggar i gilleborden gifva åldermännen tecken att uppstämma de olika skråvisorna.
Vin och öl skumma ur oerhörda jättekar och, gråtögda af skratt, åse djäknar, studenter och borgare larmande »schwänke» och klappa händerna åt Hanswurst.
En rik folkdiktning i många skiftningar förekommer vid samma tid äfven flitigt i de romanska länderna, men icke med samma utpräglade böjelse för det fula.
Äfven de tyska vägg- och takmålningar, hvilka sjuttonhundratalet med sin böjelse för det klassiskt hvita ofrivilligt räddade genom att öfverkalka, måste väl ofta nog hänföras till ett slags allmogekonst, hvilken icke kan påräkna någon strängare skönhetsvärdering.
Först i och med tyskarnas storartade själfutveckling i förra århundradets senare hälft synes folkligheten egentligen ha förvandlats till det konserverande elementet inom germanismen, medan däremot den mer oroliga men lifaktiga vänstern blifvit att söka inom subjektivismen.
Utifrån betraktadt åter, äro fortfarande än i dag folkligheten och subjektivismen de två händer, med hvilka germanismen afväpnar klassiciteten.
Till och med germanernas böjelse för ståndskillnad och därmed befryndade svagheter är i grunden äkta plebejisk, medan däremot romanerna just genom den friare ton af jämlikhet, som hos dem råder mellan hög och låg, kommer dem att umgås med hvarandra som sanna aristokrater.
Marchesen språkar som en god kamrat med sin betjänt och den armaste sate har i Södern en högre medborgarrang än hos oss, men detta beror icke på en inneboende folklig anda i smak och tycken utan på den latinska samhällsbyggnadens objektivism.
En betjänt eller en portvakt känner sig där som betjänt eller portvakt inneha en alldeles särskild liten värdighet och befattning för sig, och så bemöter man honom äfven.