Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Ni kräfver af lifvet en öfvernaturlig sällhet, men det bevarar åt er den ljufva trollmakt, som ligger i att uppfylla sin plikt, — det hemliga behaget af en god gärning, den själens innerliga ro, som är frukten af en väl använd dag, och den lyckliga sömn, hvilken följer på försakelsen. »
Herr Rouvier besöker sin gamle ungdomsvän, Dupuis, långt borta i provinsen, i en obetydlig småstad.
Där, i en aflägsen liten vrå, bor hans vän.
Där eger han sitt hem, sin hustru och sin verkningskrets; där ämnar han i ro och frid afsluta sina dagar.
Rouvier stör honom i hans lugn och berättar om sina resor, sina nöjen, hvad han sett och hvad han upplefvat, under det att hans vän nedsjunkit i en tillvaro, enkel, trång, hvardaglig och prosaisk.
Nu önskar äfven Dupuis resa, älska och njuta.
Rouvier får i uppdrag att förbereda hans fru, hvilken efter en tåreflod finner sig i sitt öde, endast hennes högt älskade man kan bli lycklig.
Då- — i det ögonblick afskedet står för dörren, — erinrar sig Rouvier, att det är den 12 Januari.
Ett år på den dagen hade han legat dödssjuk, ensam på ett hotell vid den lilla Garda-sjöns strand.
Fåfängt sökte han efter deltagande och kärlek; öfverallt mötte han endast lik-giltighetet och köld.
» Då » — säger han — » öppnades lifvets sanna bok helt och hållet för mig, och jag läste där på alla dess blad och skrifna med samma gudomliga hand orden plikt och själfuppoffring.
— Jag hade ej velat erkänna denna enkla lag; jag hade kastat af mig dess bojor för att vinna oberoende, och jag hade icke erhållit annat än en evig landsflykt.
Jag hade trott mig kunna eröfra något mer än det alldagliga, njutningar, okända för den stora massan, och jag fann blott en ungdom utan kärlek, en ålderdom utan tröst, en dö# utan tårar. » Sä kommer lian ihåg sitt gamla hem, sina föräldrar, fadern i sin länstol, modern vid sitt arbetsbord, lyckliga utan att ens begripa eller tro det, oupplösligt förenade af ett helt lifs minnen.
» Jag hade varit tvungen att bära bördan af ett ändamålslöst kringflackande lif » — säger han — » och det evigt tärande samvetskvalet öfver ouppfyllda plikter, innan jag kunde begripa deras lycka. » — — — -
Feuillet ligger sålunda i konflikt med romantiken.
Plikterna och familje-lifvets ro uppställas gentemot romantikens plikttomma egoism.
Feuillet ser i äktenskapet källan till ali lycka.
Förr hade man sagt med Carnioli i Dalila: » En gift konstnär är icke någon konstnär.
Han är make, far, medborgare — allt hvad ni vill — men skalden inom honom är död.
När blef väl moralen en sånggudinna?
Hvad har du med den att göra?
Du är artist, skald, hedning — din moral är konsten — och konsten är djäfvulen!
Ditt element är elden! » Feuillet, den korrekte och elegante världsmannen, tror icke på denna gamla romantiska dogm.
Ingifvelsen säger han — - har ett helt annat ur-358
sprung.
Den ligger ej i häftiga och nervretande skakningar, i tygellösa passioner, i njutningstörst och sinnlighet.
Vanvettet är i intet fall kraft, säger han.
Kraft kommer af dygd, lugn, ordning och själfbeherskning.
» La contemplation austère et sereine des merveilles de dieu et des misères de l ' homme — voilå 1 ' éternel et 1 ' unique foyer oii s ' allume 1 ' inspiration d ' un poëte, digne de ce nom. »
Men i trots af allt detta älskade han passionen.
Feuillet hade ej förmått att slå ihjäl sin romantik.
Lidelsen var för honom poesien, kvintessencen, och ehuru förnuftet bjuder honom att frukta den, hviskar hans känslas rost: buga dig, den är skön!
Pliktmänniskan inom honom hatar den som en brottsling, under det att romantikern dyrkar den som en gud.
Feuillet, världsmannen, tål icke dess excesser; Feuillet, skalden, ser blott dess poesi.
Häraf den undertryckta, men våldsamma energi, hvilken är ett så genomgående drag i hans böcker.
Häraf hans stolta och passionerade kvinnotyp.
Häraf hans egendomliga sträfvan att göra lidelsen — om den blott införes på en rätt väg — ej blott moralisk utan ock till en lifsmakt.
Den del * af Europa, som 1867 vid världsexpositionen anlände till Paris, fann en ganska nedslående och öfverraskande bild.
De växlingar, som egt rum mellan monarki och republik alltsedan den stora revolutionens dagar, hade nära nog dödat ali politisk lifaktighet, — • människornas intresse för politik stod på nollpunkten.
Öfverallt mötte man en i hög grad utvecklad indifferentism för offentliga ärenden.
Smaken var förskämd, lyxen skandalös.
Kejsardömets värld lefde blott för att njuta.
Nöjet hade urartat till en dum och ful cancan; kärleken hade hamnat i kurtisan- och demimonde-världen; tron hade förbytts i en grinande skepticism.
De mönstergilla salongerna, den fina konversationen, den gamla franska esprifn voro öfvergifna och glömda.
Tout Paris egde en viss brutal råhet.
Fåfängt sökte man efter huslighet och hemlif.
Kvinnan stod att finna på teatrar och kafeer, på baler, fester, operamaskerader, jäktande och nervös, orolig och excentrisk — kort sagdt, man såg henne litet hvarstädes i Paris, utom i sitt hem, hos mannen och i familjen.
» Då » — säger Delord — » hon i själfva verket hvarken tillhörde stora världen eller hemmet, hvarken egde den förras behag eller det senares dygder, hade fransyskan mistat sitt älskvärda inflytande Öfver societeten.
Hon tillbragte sin dag i tomma förströelser, med frivol läsning och en glödande åtrå efter lyx och rikedom.
Också var kejsardö-359 octave feuillet.
mets värld — till det yttre ständigt upptagen af nöjen, medan den i verkligheten kände ett dystert, naggande samvetskval, ett hemligt själfförakt — - blott ett slags toiletternas och fåfängans marknad. »
Denna värld hänföres af Dumas ' Kameliadam, Offenbachs » Sköna Helena » och bal Mabilles upptåg.
Denna värld gör » le besoin d ' excitation » till en regel.
Denna värld jublar öfver Feydeaus Fanny — en bok om en 35-årig dam, maka och mor, som leende delar sig mellan mannen och älskaren, — » la dame », säger Janin i en lofprisande kritik, » annoncée et prédite par toutes les " écritures de 1 ' amour »; — » ett poem », säger Sainte-Beuve, » par la forme, par la coupe, par le nombre et par un certain souffle qui y règne d ' un bout å 1 ' autre. » — —
När Feuillets något preciösa unga dam, Sibylle de Fériäs, en i ett elegant och aristokratiskt adelshus uppfostrad liten fröken, anländer till Paris, skildrar hon sina intryck i ett bref till föräldrarne.
» .Paris » — skrifver hon — » synes mig vara den plats i världen, som erbjuder förståndet ofantligt mycket och själen ytterst litet.
Äär jag anlände, trodde jag, att jag kommit in i en karneval.
Jag väntade fåfängt att den skulle upphöra, ty den slutar aldrig — lifvet är nämligen själft sådant. » Isynnerhet häpnar hon öfver bristen på kavaljerer.
» Man skulle kunna tro, att ett förhärjande krig till det yttersta hade decimerat den manliga befolkningen. » T. o. m. vid högtidligheter, middagar och supéer skyndade kavaljererna till sin klubb från salongen.
» Det föreföll Sibylle, som om denna i den eleganta världens vanor så märkliga skilsmässa mellan könen hade den olägenheten att alltför ofta reducera kvinnornas konversation till harem-sladder; hon kunde naturligtvis icke veta, att den i utbyte egde den fördelen att reducera männens underhållningar till fullständiga gardist-fröjder. » leke heller i äktenskapet finner hon någon ljuspunkt.
» Man gifter sig » — skrifver hon — » för att lyda bruket, för att ega förmånen af en legaliserad ställning.
Man äktar ett namn, en hemgift, en samhällsställning, någon enda gång ett par vackra axlar. » Kärleken blir på detta sätt glömd eller profanerad.
» Paris är en fransk stad, där man ofta tillbringar aftonen med andras fruar och aldrig med sin egen. »
Tidens literatur visar oss samma bild.
Teatern lika väl som romanen under kejsardömet skildrar med en förfärande realism sederna.
Äfven den romaneske och linkänslige Feuillet afspeglar i sin diktning kejsardömets människor.
Närmare préciseradt: kejsardömets kvinnor.
Se på » lilla grefvinnan », Vhomme-femme som hon kallas, denna så excentriska och egendomliga varelse, ständigt i en febril och onaturlig upphetsning!
Hvarje kväll synes hon på ett halft dussin baler.
Hon jagar, hon rider, hon368
spelar, hon ' dansar; hon låter kurtisera sig, närgånget och oblygt.
» Ett enda afbrott, en enda minuts ro, ett enda försök att tänka, att samla sig skulle döda henne. » Se på fru de Talyas — den fullblodiga parisiskan — denna rafine-rade och sfinx-artade dam!
Eller .. läs i Un mariage dans le nionde herr " de Rias ' ord till hustrun, som lefver detta febrila världslif!
» Ni beklaga er öfver, att man öfverger er, att ni icke äro annat än edra mäns mätresser — för en dag.
Nå väl, det är sannt, och vet ni hvarför?
Jo, emedan ni likna de där andra kvinnorna.
Ni äro deras fadda och ömkliga kopior. »
Hvad kan det i en sådan värld bli af den stora lidelsen?
Jo, svarar Arsëne Houssaye, » passionen är nu för tiden naken som verkligheten själf, t. o. m. när den är sann.
Om den kläder sig i poesiens dräkt, gör den soni backantinnan, hvilken under vinlöfvet gömmer ett af sina bröst för att desto bättre kunna gifva det andra till pris åt faunernas lurande blickar. »
Här gällde det sålunda för Feuillet att söka — icke efter en regel utan efter ett undantag.
Och hur han nu letade i Paris^tora värld, fann han äfven sin typ i en liten väld krets af kvinnor.
» De äro » — skrifver han om sin utsökta élite-kår — » hedningar liksom de sköna och världsliga katolskorna under i6: de seklet, älskare af lyx, rika tyger, dyrbara möbler, konst och literatur, af sig själfva och af kärleken, och liksom Maria Stuart färdiga att åter bli kristna under bilan. » Feuillet fann hos kvinnorna sin romantiska lidelse.
Feuillet blef den lidelsefulla kvinnans skald.
Än heter hon Charlotte, än Onesta, än Julia, än åter Leonora, kejsardömets Dalila.
Hon liknas vid en staty, en gudinna, en Afrodite, en af mytens prinsessor, en af Roms kejsarinnor.
Än längtar hon tillbaka till den antika orgien, än till renässansens öfverdådiga kärlek.
Charlotte i Grefve Camors kallas för en gudinna.
» När hon satte sig i rörelse kunde man nästan tro, att hon nedstigit från en piedestal.
Hennes hufvud föreföll väl litet, alldeles som på de grekiska statyerna.
Hennes mjuka och rörliga näsborrar tycktes vara urholkade i genomskinligt elfenben af en fin mäjsel.
Hon hade det främmande och en smula skygga uttryck, som man antager, att jaktnymferna egde. » .. ■ Hon vet, att hon är skön, kroppen är hennes gud; drömmer hon, är det om en passion utan gräns.
» leke » — säger hon — » om dessa små intriger, dessa futtiga känslosvall, dessa amouretter, som jag ser öfverallt i världen.
Kvinnor, som öfverlemna sig för så litet, måste i sanning vara eländiga varelser.
Hvad mig beträffar, är min person helig för mig, och skulle jag begå ett helgerån, kräfde jag, liksom Roms vestaler, en kärlek stor som mitt brott, okuflig som döden. » octave feuillet.
Julia de Trécoeur, heter det om en annan, » egde de mest harmoniska former.
Hon hade i sin blick, sin gång, sina rörelser det suveräna lugnet hos en kvinna, som vet med sig, att det icke fins en enda svag punkt i hennes.
skönhet.
Bröst och axlar bibehöllo under dansen marmorns kalla och glänsande renhet. » Hon tycker, att hon är släkt med den antika konstens värld.
» Då jag reste i Italien » — säger hon till sin styffar — » och såg alla dessa så högt beundrade minnesmärken och marmorstatyer, gjorde jag .egendomliga reflexioner.
Jag sade till mig själf, att dessa prinsessor, dessa den antika världens gudinnor, hvilka gjorde herdar och könungar vanvettiga, och för hvilkas ' skull krig utbröto och helgerån föröfvades, sannolikt voro sådana kvinnor som jag.
Då kom den ödesdigra tanken på min skönhet öfver mig.
Jag förstod, att jag var i besittning af en ytterst ovanlig makt, att jag var en helig varelse, som icke hade rätt att skänka bort mig " till ett alldagligt pris, utan endast kunde bli belöningen för — hvad vet jag — en stor bragd eller ett stort brott. »
Leonora i Dalila är en rent antik typ *.
Hon eger » den stränga och förkrossande skönheten hos en hvilande backantinna ».
» Ni bar ju » — säger Roswein.
— » sofvit länge, är det ej så, i ett af Pompeji nu begrafna palats,, och ni har vaknat på ert elfenbensläger, ännu helt blek efter den genom vulkanen afbrutna romerska orgien. »
Feuillet låter i La fée grefve de Comminges drömma sig tillbaka till ' öfvertrons tid, människosläktets barndom, gudarnes, nymfernas och feernas guldålder.
Han önskar ett rendez-vous med dessa öfversinnliga väsen; han låter sin fantasi framtrolla deras bild; han önskar att blifva föremål för en öfver-jordisk kärlek.
Allt detta erbjuda nu Feuillets kvinnor männen.
Läs blott hans skildring af Marianne i La veuve!
» Hon egde en sådan ideel tjuskraft, att hon lät inbillningen framtrolla alla de stora och förföriska kvinnor, hvilka * namn historien eller poesien förevigat. » Eller läs om den lilla Jeanne i Histoire &lt;Pune parisienne!
» Hon var värdig en plats bland de odödliga älskande,, öfver hvilkas oförgängliga kärleksförbindelser historien och legenden bredt en en helig slöja. » Eller märk, hvad Camors upptäcker hos Charlotte — personifikationen af de antika myterna, en rusig bachantinna, en kärlekskrank gudinna, en öfverjordisk, omöjlig och otänkbar vällust!
Det ligger icke så litet af dekadans och raffinement hos dessa passionerade • och excentriska gudabarn.
Ofrivilligt erinrar man sig Taines yttrande i Notes sur Paris, då man läser om deras öden — ord, dem han skref om kejsardömets parisare: » Jag vet icke hvarför, men när jag ser dem skrida förbi mig, kommer jag alltid att tänka på det gamla Rom eller det gamla Alexandria.
När jag sluter ögonen, förefalla mig dessa moderna hufvud, det ena.362
efter det andra, som byster, och jag tycker mig i lefvande gestalt återse dem alla, sådana som de stå i det Campanska muséet från det 4: de århundradets dagar.
Då liksom nu hade människan blifvit raffinerad och förkonstlad af öfverkultur, af den lätta tillgången till njutning och genom krafternas koncentrering; de väldiga kapitalerna hade retat begären; den oändligt invecklade själen kunde icke uppfatta det sanna sköna, som är enkelt. »
Äfven hos Feuillets mera hvardagliga kvinnor mota vi samma okufvade begär, samma lidelse, samma stolta förakt för det simpla eller banala, samma romaneska och heta temperament.
Dessutom hafva alla ett gemensamt karaktersdrag — det som gör kvinnan i hans romaner till en sfinx — den bländande, stränga och marmorkalla ytan, under hvilken passionen vältrar sig som en lavaström.
Feuillet vänder sålunda här på fullt allvar åter till alldeles samma bild, som han en gång parodierat.
Grefvinnan Corisanda är den första variationen af diktarens romaneska och lidelsefulla kvinnotyp.
Men — säger man — detta är romantik; hur låter det förena sig med école du bon sens?
Lidelsen är ju här lika häftig som en naturmakt.
Okuflig och obeveklig drifver den sina offer än, såsom i Camors, till ett himmelskriande brott, än såsom i Onesta till en serie af blodsdåd.
Här finnes ingen hjälp, intet val, ingen misskund.
Den som ej föredrager att dö, såsom Julia, måste falla ett offer för Afrodites grymhet.
Diktaren svarar med en moralisk lärdom, d. v. s. han visar oss, att lidelsen är en lifsmakt, farlig när den är missriktad, hvilket ofta är händelsen, god om man lyckas att föra in den på en rätt väg.
Enligt denna sats straffar han eller omvänder, allt i den aktningsvärda afsikten att varna — eller att spela biktfader åt de ädla hertiginnorna.
Dessutom gör han här och där en karakteristisk understrykning eller låter moralen framkomma i en slutkläm.
Efter att hafva tecknat » un mariage dans le monde » och visat, hur en ung och gift dam räddas från vanära genom en herr de Kévern, som hon älskar och är älskad af, skrifver han dessa ord såsom afslutning på historien: » Vi kunna icke sluta denna berättetse utan att erinra läsaren därom, att män, sådana som de Kévern, äro ganska sällsynta här i världen; att det är rätt farligt att förlita sig på deras oegennyttiga hjälp, och att en svartsjuk man torde göra bäst i att själf taga hand 0111 sin frus uppfostran, i händelse han vill göra den mer fullkomlig, och icke öfverlåta det åt någon annan. » Efter att hafva skildrat en pariserdams lif och tecknat, hur hennes böjelse för en ung, ädel man tack vare en brutal och rå make blir hennes ofärd, så att hon från den finaste och mest älskliga kvinna nära nog blir ett vidunder af moralisk uselhet, kommer363 octave feuillet.
han med en lugnande och uppbyggande försäkran, att gud icke har skuld i den unga damens undergång.
» Konklusionen af denna alltför sanna historia är den, att i den .moraliska världen finnas inga vidunder.
Gud skapar inga, men människorna äro ofta orsak till deras uppkomst, Detta är hvad mödrarne aldrig böra glömma. » Och när diktaren i Lhonneur (Tartiste skildrar den vackra Beatrices lidelsefulla hopp om att hennes älskare skall bli segrare i den egendomliga tvekampen mellan denne och hennes man; ja, när han låter henne tillkännagifva sin önskan, i det att hon med en blick säger älskaren allt, ger han sig nästan min af att hafva gjort denna teckning endast för den moraliska konsekvensens skull.
» Hon kände då, denna stackars varelse » — heter det — » liksom så ^många andra före henne, till hvilken grad lidelsen kan förvrida och fördärfva de renaste och ädlaste själar, när man låter •den göra sig till herrskarinna öfver spillrorna af förnuftet, viljekraften och hedern. »
Här gäller det alltså att göra lidelsen moralisk.
Då blir den nämligen, hvad den bör, enligt Feuillet, rent af en ideel och uppfostrande lifsmakt.
» Ty » — säger han — » den sanna lidelsen eger öfverraskningar, som bryta alla föresatser, krossa ali logik, tillintetgöra hvarje beräkning.
Derfna sublima galenskap gör sig till eder herrskare; den rycker er med sig och förvandlar er.
Af en hvardagsmänniska gör den plötsligt en poet, af en feg usling en hjälte, af en egoist en martyr och af själfve don Juan en renhetens ängel. » Riktar man denna lidelse på det &lt;goda, ädla och rätta, gör man äfven sitt lif mer poetiskt och innehållsrikt.
» Man kan » — säger Feuillet — » inlägga passion i plikten, och det icke blott kan man, utan bör man.
Ni invänder, att den icke är poetisk?
Sannt, men det är just hvad den måste bli för att kunna öfvas med glädje.
Och det är just detta, en romanesk natur hjälper oss till — att göra den hvardagliga plikten poetisk. »
Isynnerhet bör man gömma den för det äktenskapliga samlifvet.
Hade endast Charlotte fått Camors, som hon älskade; hade icke Lucan varit Julias styffader; hade blott den förtjusande lilla Jeanne blifvit gift — icke med herr de Maurescamp, utan med herr de Lerne, kort sagdt med en person, mera finkänslig och öm — månne vi icke då skulle erhållit en bild af den sanna, den sköna och den moraliska lidelsen?
» Äktenskapet » — säger grefve de Lerne i En parisiska — » är för mig kärleken par excellence; det är möjligt att kärleken i äktenskapet är en drömbild, men det är den vackraste af alla drömmar, och ifall den någon gång realiseras, o ni ock blott till hälften, bor det icke finnas något ljufvare, mera upphöjdt i världen. » 364
Feuillet tror, att orsaken till den sedeslöshet, som råder — mest inom den parisiska stora världens äktenskap — just ligger i frånvaron af passion och poesi.
Han tror, att det är saknaden af ett fint och ömt samlif, hvilket gör många kviunor så nervösa och olyckliga.
Den är det, som drifver dem att i vanvettiga nöjen döfva sig eller prisgifva sig åt förste bäste man.
Den kommer dem att glömma ali dygd och ali plikt.
Den kastar dem i brott, i elände och förnedring.
Mannen är icke tillräckligt delikat, säger skalden.
Ute i stora världen slösar han med sin älskvärdhet; där lägger han i dagen alla sina behag; där är han kavaljer, fin och spirituel, medan han, då han väl kommit i ro hemma i sitt hus, gäspar och är brutal på tu man hand med hustrun.
» Ni har » - — säger Clotilde i pro verbet Ett grått hårstrå — » icke för er annat än en trött
skådespelare, som i kulissen aflägger sin parad-dräkt. --- Under sådana bittra
ögonblick försvinner allt, som ännu möjligen kan återstå af våra illusioner och 15-års-drömmar.
Då känner màn, hvilken Ömklig och förnedrande plats man intager i ert lif.
Octave Feuillets lidelsefulla kvinnor äro ej nöjda med en lugn, tempere-rad eller prosaisk vänskap.
Den skulle på dem hafva alldeles samma värkan, som råe, otrogne och försumlige äkta män.
Deras och deras skalds erotik definieras af Maxime de Champcey i En fattig ting mans äfventyr.
» Marguerite » — tänker han — » skulle måhända finna mera ro och sann lycka i en förståndig mans tempererade vänskap, * än i en romanesk makes sköna passion.
Är det sannt?
Hon skulle erhålla frid, må vara, men
frid är icke lifvets sista ord, lyckans högsta symbol.
---- Gud skänker frid
åt de döde, passion åt de lefvande. » Och än mer — Feuillet kräfver ett intellektuelt samlif, d. v. s. att.
makarne skola hafva samma intressen, läsa samma böcker, älska samma konstverk, intränga i och dela hvarandras arbete och nöjen, att mannen, som det står i Un mariage dans la monde, » en se mariant verse franchement tout son fonds dans son ménage, sans aucune réserve égoiste ».
Feuillet skrifver sålunda i den lidelsefulla kvinnans, de skona hertiginnornas och prinsessornas namn, i kärlekens namn, hvilket man profanerar, en för att vara skrifven på denna tid skarp protest mot parisarnes uppfattning af äktenskapets helgd.
Väl låter han i ett af sina proverb grefve d ' Athol dagen före sitt bröllop säga till en kamrat: » Jag gifter mig just därför, att jag icke är kär, emedan jag icke mer ämnar bli det; emedan kärleken, eller det man kallar så, icke mer i sin grammatik eger ett enda ord, en enda regel, ett enda undantag, som jag icke dechiffrerat ända till leda; därför slutligen, att jag äroCtave feuillet.
30 år, och därför att en gammal ungkarl icke spelar någon passande roll i stora världen » — men denne utlefvade och cyniske kavaljer slutar med att blifva ända till vanvett kär — och, eget nog, det i sin unga hustru.
Väl låter han Clotilde i Le ch even blanc i tio år väpta på sin Fernands första grå hårstrå, innan hon vågar hoppas på en förening efter sin smak.
Men vi få vara vittne till, att hon når målet, d. v. s. till undantagets triumf öfver en regel.
Ty — säger Feuillet — » le mariage n ' est pius pour les trois quarts des femmes qu ' une déception. » (Forts, följer.
Nils Erdmann.Svensk filosofi.
H. Åberg: Fyra föreläsningar, hållna i Göteborg i Februari 1891.
— Upsala 1891.
Det är ett egendomligt drag hos vår tid, att den är mera fritänkande än någon föregående och ändock har så litet intresse Jför filosofien.
Alla sorter auktoritet ställer man i våra dagar dristigt under debatf, och tänkandets Tätt att själfständigt lösa människolifvets djupaste problem proklameras utan ringaste betänkande.
Men på samma gång vill man i allmänhet intet veta af filosofien, den vetenskap som rörande det personliga lifvet och dess uppgifter gjort den auktoritetsfria forskningen till sin särskilda uppgift.
Hvar skall detta hamna?
Man släpper de gamla ledbanden, men vill ej söka de nya!
Resultatet måste förr eller senare blifva — ja, har redan tydligt nog i breda lager blifvit, antingen en förslappande skepticism eller en ytlig, ovetenskaplig godtköpsfilosofi, hvars krassa påståenden redan ofta framställas med de mest okritiska kraf på auktoritet.
» Den nutida forskningen » har kommit till det eller det resultatet; » den moderna världsåskådningen » innebär det eller det — heter det ofta med en imponerande tvärsäkerhet om teorier, som på sin höjd äro djärfva hypoteser och i de flesta fall endast resultatet af lättvindiga analogi-slut från naturens lagar till personlighetens värld.
Men sådan är filosofiens oundgänglighet för mänskligheten: försmår man den allvarliga och vetenskapliga filosofien, så träder blott i dess ställe en lättsinnigare filosofi.
Utan filosofi kan den civiliserade mänskligheten ej vara.
Människotanken har ett okufligt behof att på något sätt fatta sin värld såsom ett helt, att skaffa sig en universell världsförklaring och lifsåskådning.
Och när de försöken skola göras utan den religiösa trons auktoritetsfjättrar, då heta de filosofi.
Ett särskildt talande vittnesbörd om denna filosofiens oumbärlighet lemnar vår tids naturvetenskap.