Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag fruktar att fisteln skall gå ned i knät så att jag kan bli ofärdig för all tid.
Detta var början till den sjukdom, som under de följande åren fängslade den fordna friluftsmenniskan inom ett sjukrums fyra väggar.
Det ligger mycket lidande bakom dessa njugga ord.
Men anteckningarne tala aldrig derom.
Viktoria Benedictsson lamenterar icke; hon konstaterar fakta, rätt och slätt.
Angående sjukdomen skrifver hon, dec. 82, till en vän:
»I somras då vi hade vackert väder brukade man bära mig ut i trädgården, hvilket gjorde mig mycket godt.
– Ni vet hur jag älskar frisk luft och det varma, lifgifvande solskenet!
Då jernvägen mellan
Hör och Hörby blef färdig reste jag hit till Malmö och skall qvarstanna här under läkarevård tilldess jag blir utom fara, hvilket troligtvis kommar att dröja länge.
Tyvärr ligger jag fortfarande, men har dock fått tillåtelse att göra ett undantag för julafton så att jag den qvällen får kläda på mig –
Jag har icke varit rädd för att dö, men det gjorde mig så ondt att se, hur ledsna de mina voro när de trodde mig så nära slutet.
Då sjukdomen slog om och det såg ut som om jag skulle lefva var det med verklig motvilja jag tänkte på att ånyo taga fast i lifvets bestyr och intressen, hvilka då föreföllo mig lika obetydliga som tröttande.
Nu är det annorlunda: mitt mod, min uthållighet ha bestått så hårda prof, lifvet har visat sig från så nya sidor att jag känner mig mindre håglös än förr och det har under det förflutna året varit min stolthet att genom exempel af lefnadsglad oförskräckthet kunna muntra min omgifning.»
Sjukdomen blef en kris i Viktoria Benedictssons lif.
Smärtan härdade hennes vilja; det sätt, hvarpå hon stålsatte sig emot plågorna, blef till en andens absoluta öfverlägsenhet gentemot fysiken.
Lidandet vidgade hennes blick, och ensamhetens långa timmar gaf tid åt sjelfstudium och arbete.
Särskildt den tid (1882–83), som hon tillbringade i Malmö, var för hennes utveckling fruktbringande.
Hon gjorde då trägna förstudier till sin kommande literära verksamhet.
Nedanstående reflexioner hemtade ur hennes första studiebok äro betecknande för hennes tankelifs riktningar:
Det går icke att alldeles troget teckna efter naturen så, som man sett den för sina egna ögon.
Hvad i verkligheten endast blicken sagt måste i novellen ofta uttryckas med ord om ej skildringen skall förefalla lång- trådig och intetsägande.
Om personerna med ord uttrycka just det, som jag måhända läst i ett menniskoöga, då är teckningen sann oaktadt förändringen af form.
Första vilkoret för att blifva en sann konstnär är att se, det andra att minnas, först i tredje rummet kommer den så att säga tekniska färdigheten, som förstår att framställa och gruppera bilderna; – färgen, det vill säga snillets gudagåfva, kan af ingen eröfras, den måste finnas från begynnelsen, den kommer fri och oberoende som en himmelens solstråle.
Om de förra kan man säga hvad man vill, ogeneradt presentera dem i tidningar och böcker, utan att någon gör sak af det.
Signalementet passar in på hundrade, namnen med, der finnes tjogtals af dem i hvarje socken.
Med storfolk är det deremot helt vanskligt, och i hvarje ögonblick måste man tänka på, att modellstudien icke får blifva ett porträtt.
Det är som att gå på nattgammal is, man kan vänta sig en kall öfversköljning när som heldst.
Horatius säger i sin »Skaldekonst»: – »Gapa ej för vidt i början, ty hvar skall du sedan få ord stora nog att fylla gapet med.»
»Bättre en rök, som slår upp i eld, än en eld, som slår ned i rök.»
Gubben Horatius har nog rätt.
Endast fortsatta ansträngningar och en ständig öfning skall sätta mig i stånd att uttrycka mina tankar.
Angående stil fann jag i mina anteckningar följande (och jag har allt rätt):
Det är derför, det fordras att vara herre öfver formen, det är derför det icke längre är nog att hitta de ord, som beteckna hvad vi vilja säga.
Derför måste vi förstå att väfva dem samman till en stil så fulländad, att den förmår fasthålla den flyktigaste stämning, ja så, att hvarje den finaste känsloskiftning kan dallra från dess strängar som en hemlighetsfull ton, förnimbar för den invigde.
Ett språk som den råa hopen ej förstår men som smeker dess öra derför att det väcker aningar om en verld af skönhet.
Det är så jag ville skrifva!
Om någon stege fram till mig med denna uppfordran:
»Säg mig hvilket som är verklighet, säg mig hvad som är dikt.»
»Jag vet icke – ty allt är sanning.»
Det gifves menniskor så blyga, att de öfverfallas at en oöfvervinnerlig bäfvan hvar gång de försöka att uttala sina tankar, och hvilkas språk derföre blir oklart, konstladt eller stympadt.
En sådan menniska är mera än till hälften stum, ty fruktan för åtlöje tvingar henne att gömma sina ädlaste känslor i djupet af sin själ, och hon måste göra det, ty hennes tafatta sätt, hennes stammande tunga skulle ohjelpligen förderfva allt: hvad som hos en annan skulle vara sublimt, vore hos henne endast löjligt.
En sådan menniska skrifver hellre än hon talar.
Det är åtminstone en tröst att icke synas, och den finnes väl, som äfven genom den bristfälliga formen, skymtar hvad den stackars vanlottade velat säga.
Tanken på att en sådan måste finnas har varit mitt sällskap, min tröst, min uppmuntran, det är denne jag söker genom dessa blyga sändebud för att öfverbringa min helsning, mitt tack och en ödmjuk tillegnan af dessa rader 6.
Kirkegaard säger att det är stor skilnad på att erinra sig och minnas.
Djupt nere i själen gror det i tysthet och får lif; detta lif är hvad
Kirkegaard kallar »erinring».
Jag vet ej hur jag kom att tänka på den minst produktive men mest konstnärlige af vår tids skalder, J. P. Jacobsen.
Det förefaller som om hvarje ord vore enkom skapadt för den sammanställning, hvartill han valt det, för att frambringa dessa färgskiftningar och ljusreflexer, som tyckas hemtade från fantasiens féverld och hvarmed han dock förstår att framtrolla den påtagligaste verklighet.
Då han talar om döden – »den vanskelige Död» – ligger der i hans ord en samlad kraft, ett tillkämpadt lugn, som är af en förunderlig verkan just derför, att man genom den dämpade tonen får en förnimmelse af, hvilket djupt allvar orden innebära för författaren sjelf.
Det är som hade han icke hjerta att framställa döden i all dess nakna förfärlighet, fast han sjelf gjort sig förtrolig dermed, och derför kastade ett skylande hölje öfver dess qvalfulla ryckningar.
Kritikerns uppgift är att icke allenast nppfostra publiken, utan äfven författaren.
Derför måste han förstå hvad denne velat säga äfven der han uttryckt sig illa.
Felen böra icke bestraffas, utan rättas.
Peka på bristen och nybörjaren skall kanske se sin egen mening, hvilken han förut blott dunkelt anat.
Lär att förstå honom och undervisa honom i kärlek, som man upplyser ett begåfvadt barn, om hvilket man tror att det en dag skall gå längre än man sjelf; det kommer en viss aktning i sjelfva tillrättavisningen.
Den kritik, som till intet gagnar författaren, af den har icke heller publiken något att lära; den är oduglig.
Hur månget slag, som riktats åt andra, har ej drabbat mig!
Gud gifve mig kraft af sin nåd att gå framåt, men med framgången ödmjukhet!
Hedrad och ansedd vill jag gå fram till dem, som förhäft sig öfver min ringhet, och ödmjukare kanske än förr – vekare, hjertligare – ville jag räcka dem min hand och säga: »Jag led, derför har jag höjt mig; I ansågen mig er icke värdig, derför tillkämpade jag mig andras erkännande; jag vågade då intet begära, derför skänker jag nu.»
Jag undrar om många qvinnor känna detta behof af vänskap och lugn tillgifvenhet, som, ouppfyldt, alltid varit mitt lifs plåga, och uppfyldt skulle kunna vara dess högsta lycka?
En qvinnas tillgifvenhet för en qvinna är platt, en mans tillgifvenhet vågar man icke eftersträfva, ty »det passar sig icke», och derför skulle man missförstås både af honom och andra.
Det är skada, ty jag skulle kunna bli en ovärderlig bundsförvandt för en intelligent man om han visste hvad han sträfvade för och kunde göra det klart för mig.
Min outtröttliga ihärdighet, min fyndighet och djerfhet skulle i hans tjenst, under hans inflytande, kunna uträtta underverk, men ensam förmår jag ingenting, ty – jag är en qvinna.
Jag behöfver stödet af en kraftigare vilja än min egen, ljuset från en klarare blick.
Han skulle anse mig som sin jemlike derför, att jag aldrig skulle anse mig vara det, han skulle tycka mig något värd derför att jag aldrig tänkte på mitt och mig.
Om någon skulle se denna bok och läsa deri så kom ihåg att jag skrifver utan koncept, nästan tanklöst, att jag skrifver för att påskynda sjuklingens långsamma timmar, att jag skrifver för att här i boken jordfästa alla orimliga hugskott och tankar, allt som jag vill blifva qvitt utan att säga det till någon, att jag här kanske i ett anfall af bitterhet eller mjeltsjuka säger saker som jag alls icke menar vid lugnare besinning, ja kanske att jag i uppbrusning säger hjertlösa saker om dem jag älskar högre eller åtminstone kunde älska högre än mig sjelf.
Om du ser onda ord emot dig sjelf så tänk att du kanske är mig så kär, fast du icke vet derom, att jag icke kunnat bära en enda kall eller ovänlig blick från dig utan att råka i harnesk.
Att sjelfva bitterheten och orättvisan i mina ord visar, hur nära du ligger mig om hjertat.
Det är med mig som med Jaromér i Stamfrun: »Den som ligger närmast vid mitt hjerta ligger också närmast vid min dolk.»
Och om du är en qvinna och stötes af, att jag ställer männen så högt, så kom blott ihåg hvad jag sjelf är: qvinna ända ut i fingerspetsarne, full af fel, svagheter, inkonseqvenser.
Är det en olycka att vara qvinna?
Nej, snarare tvärtom, om bara vi och de starkare ville uppskatta vår verkliga ställning rätt.
De ha begått skriande orättvisor emot oss, men äfven vi sjelfve draga nog en tung skuld, och generation efter generation skall komma och gå innan den blir försonad.
Är då icke deras sträfvan gemensam nu?
Han arbetar af pligtkänsla eller njutningslystnad, hon arbetar alls icke eller också gör hon det emedan det brukas, »emedan någon måste göra det», emedan hon tvingas dertill och vanligtvis hafva de alldeles icke samma mål.
Om du, som läser detta är en man skall du finna mycket, om ej allt, hvad jag säger, ologiskt och narraktigt.
Kom ihåg, att ingen lärt mig tänka eller ordna mina begrepp, att jag vuxit upp på Guds försyn liksom ett annat ogräs; vänta derför icke att finna mig odlad och tuktad.
Om du är en man med intelligens och hjerta, så vet, att jag hyser den djupaste beundran för dig, att jag anser mig som ett stackars betydelselöst sandkorn i jemförelse med dig, och att du endast hade behöft räcka ut handen emot mig i vänligt tillmötesgående för att jag i jublande glädje skulle gifvit dig en lugn men varm och aldrig svigtande vänskap, och att i samma stund jag trodde din tillgifvenhet ren skulle all stelhet och köld vara borta.
Från den stunden skulle ’ du kunna betrakta dig som visserligen endast egande en vilja, men tvefaldig fyndighet, dubbel handlingskraft.
Din tillvaro skulle bli rikare, ty du skulle lära dig att känna icke allenast med en mans sinne utan äfven med en qvinnas.
Du skulle ega större makt, ty du kunde i handling vara närvarande på två ställen samtidigt.
Ja, allt detta kunde ha skett om – om en qvinna kunde ansetts värdig en mans vänskap.
Hon kan få bli hans hustru, d. v. s. hans bihang, inför hela verlden erkändt som sådant.
Men till sin yttre varelse fri – nej, det får hon icke vara!
Man binder henne med lagens yttre band, och hennes verkliga jag, hennes inre varelse får draga åt hvad håll, det behagar slumpen att blåsa.
Visa samfundsskick!
(Mannen och qvinnan.)
Hvar och en är en individ, ett helt för sig, som en handske är en handske, ett helt för sig och dock ingen verklig, duglig helhet förr än de bli två: ett par.
Man är lika litet tjent med två höger som två vensterhandskar.
Man och qvinna af samma färg och tillskärning, det blir något helt, ett sannskyldigt »par».
Hvad det är skada att menniskor, som räkna sig ganska nära bekanta, ändå – om de äro af olika kön – tala så litet om det som ligger dem mest om hjertat.
Men det går naturligtvis icke an att »damerna» visa sig utan denna konvenansens fiskbensrustning, som anses vara så passande för dem.
Denna narraktiga tillställning har blifvit en sådan vana, att ett fruntimmer aldrig vågar tala fullt fritt och öppet med en karl bara derför, att hon fruktar att bli misstänkt för att vara kär i honom – jag menar till på köpet misstänkt af honom sjelf – och hellre än att utsätta sig för någonting dylikt, tiger hon rent af eller pratar åtminstone idel nonsens, till och med på tu man hand, då man annars är bäst i stånd att uttrycka sina tankar.
Bah, hvad skam ligger der i, att en karl misstänkes för att vara kär!
Det är så förödmjukande att tänka, det de finna en alltför okunnig och inskränkt för att något allvarligt resonnement skulle kunna uppstå.
Och det allra värsta är att känna, det de ha fullkomligt rätt häruti.
Om en qvinna inför andra menniskor kan känna verklig, djup blygsel öfver en man – så var viss på, att hon icke älskar honom.
Den största triumf en skönhet kan fira är om en man kan tala så lugnt med henne, att han icke längre tänker på, att hon är en vacker qvinna.
Det är icke qvinnorna, som tyranniseras af männen, men det är qvinnorna som tyrannisera hvarandra inbördes.
Den enda emancipation, som behöfs, är att mildra detta tyranni en smula.
Jag har ofta frågat mig sjelf hvarför vi qvinnor i ungdomen så sällan ega utpräglade anlag.
Vi kunna nog ega intelligens tillräckligt för att fatta de olika åsigterna, men när det gäller att göra ett val och att fatta en bestämd mening, som skall vara verkligt vår egen och orubbligt fasthållas, då komma vi tillkorta om vi icke ega någon annan att stödja oss vid.
Om vi se närmare efter är detta en af naturens visaste anordningar, och just detta gör qvinnan så lämplig för sin uppgift att vara mannen en hjelp.
Arbete under kamp och sträfvan det är oftast mannens lif.
Nåväl, vi (den unga literaturen) tro oss genom att vända alla ädelstenens sidor mot ljuset, kunna upptäcka om den är äkta eller ej, och om vi lyckas skola vi skänka den vunna kunskapen åt våra barn.
Redan som barn hörde jag sägas, att originalen dö ut, så att deras tid snart skulle vara förbi.
Jag visste väl ej mer än till husbehof, hvad som menas med ett original, och skulle kanske haft svårt att öfversätta ordet, men jag hade en instinktlik förnimmelse af, att den omtalade missväxten skulle innebära någonting sorgligt, och jag kände i mitt unga sinne en viss saknad vid tanken på, att det icke skulle finnas qvar ett enda exemplar af det slägtet, när min tid kom.
Ty jag inbillade mig då, att jag ännu aldrig sett ett original: de funnos endast i stora verlden, långt utom håll för mina förvetna blickar.
Jag hade icke en aning om, att det snarare fans godt om kopior – till och med dåliga – i stora verlden.
Jag var så oskyldig – eller så dum.
Man vore icke hälften så lycklig i sin barndom, om man då kände vuxna personers vanmagt och alltings ovaraktighet.
Antingen man tryggar sig till dem som stöd, eller blickar upp till dem med bäfvan, är man öfvertygad om deras magt.
Hvem har ej som vuxen lett åt detta likt en trollformel begagnade uttryck: »jag skall säga åt far», eller: »jag skall säga åt mor».
I barndomen bekymrar man sig föga om religionen och Gud; man behöfver honom icke, allt är hjelpt när man bara »säger till far».
När man hunnit till mognare ålder, när man ser icke blott sin egen oförmåga utan hur allt och alla måste böja sig för allherrskaren: tiden, sjukdomen, döden – när vi se hur allt vexlar, försvagas, förstöres – hur intet som menskligt är kan vara af fullkomlig trygghet och varaktighet, då griper oss en känsla af öfvergifvenhet och osäkerhet och då griper oss också behofvet af ett högre, mäktigare, varaktigare väsende.
Det är då, när vi se allt menskligt glida undan, som vi behöfva en säkrare grund för hopp och tro än menskliga individer.
Den 25 okt. 1882 hade Hör–Hörby-banan öppnats; det var som om denna tilldragelse också öppnat Victoria Benedictsson en ginväg till den yttre verlden, dit hon hade beslutat att gräfva sig fram.
Att hon kände det så framgår af grundtonen i det poem, hon egnade tilldragelsen i ortens tidning.
Vid Hör–Hörby jernvägens öppnande.
svänger i hvirflar mot himlen opp;
gälla signalen kring nejden ljuder
käck som ett jublande framtidshopp.
Väcker väl genljud i månget sinne
Hemmet dock lefver i troget minne
redan för länge du skyggt dig gömt!
springer i ax, när minst man tror.
döende ned öfver mörkbrun ljung.
Våren på nytt skall dock manteln väfva;
le då mot främlingars tjusta blick!
blidare tafla han skåda fick.
Ernst Ahlgren hade nu för allvar beslutat att träda fram till täflan, men den kvistiga förläggarefrågan var ännu sväfvande i dunkelblått.
Hon hade ordnat en samling folksagor och försett dem med silhouetter af egen fatabur; hon sände albumet till Red. af Ny Ill.
Tidning med anhållan att arbetet måtte hembjudas den Hæggströmska förlagsexpeditionen.
»Naturligtvis lägger jag vigt vid att få dem någorlunda godt betalda.
Svaret tyckes icke ha varit mycket uppmuntrande; det var sent på året och hvad den goda betalningen beträffade fans det antagligen icke stora utsigter.
I sitt nästa bref har förf. också synbart prutat ner sina anspråk:
»Kan ni skaffa mig förläggare är jag er stor tack skyldig och ni har fria händer.
Några friexemplar skulle jag dock önska.»
Planen förföll emellertid då det visade sig, att Bondeson i en strax derefter utgifven samling af svenska folksagor upptagit också de fem, som Ernst Ahlgren upptecknat i sitt album.
Så småningom hade ryktet spridt sig att fru Benedictsson skref – i hemlighet – och en och annan ung dam, som också skref – i hemlighet – hänvände sig till henne med anhållan om kritik och råd.
Den form, i hvilken hon gaf dem, visar att hon nu sjelf hade så temligen klart för sig, hvad väg hon borde gå, vittnar om den utveckling hon på de sista åren undergått om de stora anspråk, hon hade kommit att ställa på sig sjelf och derför också stälde på andra, som ämnade beträda konstens heliga vädjobana.
»Med ett ord: det hela är alltför skizzeradt och lönar ej mödan att utarbeta, ty dels är ämnet gammalt och behandladt af flere stormän (Stagnelius, Nicander, dels skulle det ej ens i en mästares hand vara särdeles tacksamt i vår tid – och glöm aldrig att det är för sina samtida man skrifver!
Många snillen hafva varit före sin tid och de fleste hafva stått i spetsen när det gällt att bryta nya banor för idéerna, men ingen har kommit efter.
Om det är mig tillåtet att framkomma med ett råd så vill jag uppmana er att följa med vår literatur till och med om den lutar en smula åt venster, ty man måste likasåväl känna sina motståndare som sina bundsförvandter om man vill uppträda med framgång.
När jag säger »vår» literatur menar jag icke de literära fattigdomsbevis som till hvarje jul tryckas på svenska, utan snarare danska och norska arbeten för de sista tio åren.
Sehär de herrar och damer hvilkas bekantskap jag skulle råda er att odla:
Rydberg, Snoilsky, Wirsén, Nyblom, Ljunggren, Bäckström, Gellerstedt, Björk, Bååth, fru Nyblom, fru Edgren och – skall jag våga tillägga – Strindberg.
Drachmann, Schandorph, Topsöe, Molbech, Georg Brandes, Edv.
Ibsen, Kielland, Elster.»
Någon tid senare skref hon till samme rådsökande:
»Arbeta er in i situationen och när ni blifvit förtrolig med ert ämne, när det blifvit er rätt kärt och ni för det vill offra all er förmåga, allt hvad ni eger bäst, varmast och renast, när ingen möda synes er påkostande, intet utjemnande för besvärligt – då och först då skall bilden blifva helgjuten och få lif.
När arbetet är allt och ni intet skall er konung stå upp och – låtom oss hoppas det – lefva länge och lyckosamt.»
Och ytterligare någon tid derefter:
»Jag behöfver väl icke säga, att jag hvarken skulle sky eftertanke eller möda om jag bara egde förmåga att stå er till tjenst med råd och dåd, men jag fruktar att både vara och synas oförlåtligt egenkär när jag försöker att leda andra der jag icke sjelf kan gå.
Jag är ju afgjord prosaist – och till på köpet en tarflig sådan.
Jag ber att få hafva sagt detta en gång för alla.
Eder sångmö flyger ej fram på en kraftfull Pegas; hon är en blid och ungdomsfager tärna som helt beskedligt håller sig vid marken och hon har ännu ej lärt sig konsten att välja sin drägt.
Edra tankar och ämnen fordra för att blifva tilltalande, ett det omsorgsfullaste sofrande af råämnet och de måste klädas i en form som silkesrikt och mjukt smyger sig kring innehållet, framhäfvande dess skönhet men tillika med kärleksfull finhet skylande dess brister.
Enligt min mening kan ni icke frambringa någonting verkligt dugligt förr än ni genom omsorgsfulla och trägna studier uppöfvat ert gehör och gjort er så förtrolig med språket att det icke eger några hemligheter för er.
Hvilket välljud, hvilka smekande tonfall och – ofta – hvilken tomhet!»
Sjukdomen hade visserligen för Victoria Benedictsson varit en tid af rastlöst arbete och rastlös utveckling.
Men sin vana trogen hade Tardif också under dessa år sökt nya kanaler för sin literära produktion.
När Svensk Folktidning upprättades inställde han sig skriftligen hos dess redaktion med bidrag på vers och prosa.
De accepterades; Tardif, O. Twist och Ernst Ahlgren blefvo trägna medarbetare i Folktidningen.
Emellertid stördes förhållandet mellan redaktionen och medarbetaren snart genom ekonomiska stridigheter.
Tardif hade fått löfte om honorar, men honoraret uteblef, trots trägna påminnelser.
Indignatio fecit versus – man kan i berättelsen Folkvännen läsa förf:s harm öfver att löftet sveks.
Ännu en berättelse med samma motiv – »Vid ett glas champagne» – finnes bland Ernst Ahlgrens efterlemnade papper, vittnande om hur djupt rättskränkningen gått förf. till sinnes.
Viktoria Benedictsson sökte nya utvägar och kom till Fyris.
I denna tidning, som på den tiden hade sin literära blomstringsperiod, fick hon ändtligen den uppmuntran och den hjelp hon behöfde.
Literaturafdelningen redigerades då af nuvarande docenten Frans von Scheele och han räckte nybörjaren en vänlig hand till hjelp.
Flere af Ernst Ahlgrens småberättelser publicerades i Fyris; och det var genom d:r Scheeles bemedling, som det lyckades debutanten att få förläggare till sin första bok, Från Skåne.
Dessförinnan hade Ernst Ahlgren högtidligen presenterats inför publiken af en medarbetare i Fyris.
Denna presentation gaf anledning till nedanstående lyriska utbrott.
Hörby den 27 juli 1883.
Jag kan icke arbeta, icke vara lugn, och jag tror att jag marteras lika mycket af obändig glädje som af ängslig räddhåga.
Det är som om jag gick och väntade på en olycka, och ändå är det icke hot utan i stället beröm som framkallat denna känsla.
Det är dessa ord i »Fyris» för den 25:te dennes (n:o 86).
»Under signaturen Ernst Ahlgren framträder en ny författare, som det är mig ett nöje att få presentera för publiken.
Redaktionen skall inom kort införa en längre berättelse af honom i följetongsafdelningen, samt nu närmast en i mitt tycke förträfflig verklighetsskizz.
Hvem denne nye författare är har man icke velat betro den sqvalleraktige
Punkt.»
Nu först, vid fyllda 33 års ålder tager jag steget fullt ut och inträder i »de ungas» leder.
Gud, den jag tror på, den jag vill bekänna och vörda, den all förmåga, all verklig framgång kommer ifrån, hjelpe mig att vandra den väg, den han mig genom min medfödda håg anvisat så att jag vid dess slut måtte kunna helsas som den tjenare den der varit trogen i det lilla!
Ingen förtrogen eger jag, ingen för hvilken jag fullt kan öppna mitt af alla menskliga känslor slitna hjerta; i stunder då jag känner mig öfverväldigad, som nu, och genomträngd af medvetandet om min egen litenhet, som nu; då eger jag ingen mer än dig; då är du mig allt och jag är intet, är ringare än sandkornet jag trampar.
O Gud! min frälsare, min broder – det högsta gudomliga och det renast menskliga, hvars väsende mitt förstånd ej mäktar fatta och hvars kärlek så många gånger smält mitt syndiga sinne, fräls mig, stöd mig, led mig!
Tryck mig intill dig i kärlek, ty jag darrar, som ett barn i mörker!