Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fullt utvecklad jagmedvetenhet torde man förmodligen ännu i våra dagar finna endast jämförelsevis sällan äfven hos de längst framskridna rasernas yppersta urval af individer, ehuru redan för längesedan äfven detta stadium af jagmedvetande varit öfverskridet af enstaka individer, som nått äller närmat sig att nå centraljagmedvetandet d. v. s. uppfattandet af sig själf som ledande väsen för andra väsen och ansvarig för dessa äller t. o. m. tenderat åt relativ alljagmedvetenhet, d. v. s. uppfattandet af sig själf som ledande väsen för alla väsen inom en viss omfattande krets och ansvarig för dem.
Äfven hos mycket lägre stående raser än de nutida existerande hafva väl i undantagsfall uppstått individer, som icke blott öfverskridit genomsnittsnivån af sin egen ras, utan äfven genomsnittsnivån af mycket högre stående raser.
Herrskarenaturen, religionsstiftaren och reformatorn torde i alla tider mer äller mindre närmat sig centraljagtypen.
Nog hade Themistokles och Perikles mera af jagmedvetenhet än sina mera underlägsna atheniska samtida, ehuru den jagmedvetna typen säkert var oftare förekommande ibland
Athens och vissa andra helleniska staters invånare än biand öfriga samtida i grannskapet boende folk med undantag af romare och hebreer.
Themistokles och Perikles voro väl till och med personligheter som tenderade åt att vara centraljagmedvetna, d. v. s. de kände sig som ledande och relativt suveräna väsen.
Ännu mera måste en sådan personlighet som Julius Cæsar med ett helt världsherravälde under sin myndighet hafva känt sig centraljagmedveten och han har kanske med sin klara intelligens varit det ännu mera än Napoleon Bonaparte, hvars geni för öfrigt väl knappast var Cæsars underlägset, men hvars själfuppfattning möjligen var naivare och mindre förstående än Cæsars?
Gautama-Buddha och andra forntida religionsstiftare hafva möjligen haft en med dessa herrskares suveränitetskänsla besläktad uppfattning af sig själfva såsom centraljag, d. v. s. ledande och centrala personligheter, fastän syftet hos dessa religionsstiftare icke i första rummet varit maktutöfning, utan ordnande tillrättaställning för de varelser, som omgifvit dem.
Hvad särskildt den hebreiskt-kristna skiftningen af denna typ angår, så hafva dess representanter, Moses, Samuel, David, Elias och andra profeter samt Jesus visserligen betraktat sig som Guds redskap, men suveränitetskänslan hos dem torde ändå, fastän känd såsom bemyndigande från Gud och såsom ansvarighetskänsla inför Gud allena, hafva haft någon släktskap med den hos Julius Cæsar och Napoleon Bonaparte, hvilka möjligen också ansågo sig vara på något vis påvärkade af någon makt, de må ha kallat den öde äller stjärna — jag är för öfrigt icke tillräckligt historiskt underkunnig att veta, om icke värkligen äfven de ansett sig vara påvärkade af Gud äller gudom.
Jesu ord till sina lärjungar i stormen på hafvet:
“I klentrogne, hvarför ären
I rädde“, äro i släkt med Cæsars till hans fruktande följeslagare i den bräckliga farkost, hvari de tillsammans färdades öfver Adriatiska hafvet: “var icke rädd, du har Cæsar och hans lycka ombord“.
I bägge fallen är det stark förtröstan som talar, i ena fallet förtröstan till Fadern, i det andra till “Cæsars lycka“.
Och mällan det att anse sig vara Guds utvalda redskap och det att känna sig fylld af alla intelligensens och viljans krafter kan finnas en viss öfvergång — det att känna sig vara en heros och det att tro sig vara en Guds son kan vara besläktadt.
Luther torde ha haft både känslan af inneboende egen kraft och af att vara ett Guds redskap.
Det står visserligen i den berömda strids- och segerpsalmen, att “vår egen kraft ej hjälpa kan, vi vore snart förströdde“, men Luther tyckes ha behandlat själfva bibeln med en viss suveränitet och hafva haft en viss böjelse att besluta på egen hand.
Huru som hälst — det sista må vara sannt äller icke, jag äger ej tillräcklig kunskap om Luthers skrifter och historia, att kunna kontrollera det — hafva vid olika perioder personligheter uppträdt, hvilkas jagmedvetenhet synes utvecklad till något liknande centraljagmedvetenhet, antingen de betraktat sig som “den egna kraftens män“, för att bruka det isländska uttrycket för den jagförnimmelse äller jagmedvetenhet, som synes hafva varit så stark hos den hednisktkristna nordiska brytningstidens höfdingar på ömse sidor om dopgränsen, äller de betraktat sig som “Guds redskap“ — det ena behöfver för öfrigt kanske icke nödvändigt utesluta det andra, äftersom väl äfven den kraft, som gifvits någon från ett högre väsen, måhända i viss mån måste kännas som egen kraft, liksom ock“ för dem, som betrakta all kraft hos alla väsen såsom utgående från ett högre väsen, äfven “den egna kraftens mäns“ kraft är en Guds kraft och de, som kännt sig äga den, väl möjligen anat sig vara genomgjutna äller ingjutna med lif från en rikare källa än deras eget väsen, de må hafva kallat den för “lifvet“, “något i mig“, äller annat.
Hvad särskildt Jesus Kristus beträffar, så synes hans personlighet mer än andras närma sig att vara af den typ som har relativ centralalljagmedvetenhet, d. v. s. en jagmedvetenhet, som utvecklat sig öfver det stadium jag för att beteckna en utvecklingsgrad kallat centraljagmedvetenhet.
Hur lågt äller högt man bör uppskatta relativiteten af denna centralalljagmedvetenhet hos Jesus, är väl en svårlöst fråga.
Omfattar
Jesu centralalljagmedvetenhet endast jordens varelser, hela solsystemets äller solsystemets centralsols systems varelser o. s. v. ända upp till den absoluta centralstjärnans systems alla varelser?
Icke fullt det sista, men kanske något näst upp till det sista synes vara i enlighet med vissa utsagor i bibeln.
“I begynnelsen var Ordet, och Ordet var hos Gud och Ordet var Gud — Genom detta är allt gjordt, det förutan är intet gjordt, som är gjordt.
I det var lif och lifvet var människornas ljus — Och Ordet vardt kött, och han bodde ibland oss, full af nåd och sanning och vi skådade hans härlighet såsom den af Fadern enföddes härlighet“ — dessa citat ur inledningen till Johannes’ evangelium afse kanske likväl icke att “Ordet“ och människan Jesus fullständigt motsvara hvarandra utan hafva kanske bara den meningen, att Ordet (“Logos“, det grekiska originaluttrycket, har kanske en något djupare och rikare betydelse än den af “ord“, kanske “förnuft“, ur hvilket kanske äfven kunde extraheras äller i hvilket kanske kunde inläggas begreppen “lefvande väsen“, “personlighet“ och “jag“, äftersom det ju är antagligt att det innebär “lefvande förnuft“ och “personligt förnuft“) mera än hos andra varelser tagit gestalt hos Jesus, och det kanske bara i mening af mera än andra varelser här på jorden.
De svagheter Jesus kanske visar, t. ex. den att bedja om att undslippa korsfästelsen (ifall hans bön i Gethsemane gäller detta) ehuru han vet att han på tredje dagen skall uppstå igän, och för öfrigt synes hafva haft vetskap om en föregående tillvaro i härlighet hos “Fadern förr än denna världen var“, tala kanske för detta sista — om för öfrigt evangelisternas berättelser äro fullt trovärdiga och icke motsägande på så vis, att den ene evangelisten omtalar något som är värkligt, hvilket strider mot meningen i en annan evangelists utsago.
Hela Jesu personlighet och hela hans uppträdande kunna ju för öfrigt vara öfverväldigande storartade och omfattande nog, men huruvida de kunna räcka till för en allomfattning af ett helt universum, så långt och vida utbredt som våra yppersta synglas och längstutgående beräkningar kunna nå, torde väl vara värdt att underkastas mycken diskussion, innan man antager det.
Möjligen räcka icke hans personlighet och uppträdande till för en relativ allomfattning af vårt solsystems centralsolsystems äller ens af detta vårt solsystems äller till och med endast denna lilla planets alla varelser.
Kanske var han blott solcentralalljagets, äller något därutöfver stående relativt centralalljags närmast stående relativa centralalljag, närmare äller fjärmare det absoluta centralalljaget, hvars innersta boning vore den absoluta centralstjärnan?
Kanske var han, trots allt hvad i Nya testamentet skrifvits om honom och äljest spekulativt om honom tänkts, ursprungligen en som det öfriga jordiska människosläktets människor, möjligen genom reinkarnationer, men möjligen också endast under en enda lefnad, uppkommen och sig utvecklande människa — han har kanske genom studier i hebreernas heliga skrifter fått den uppfattningen, att han själf vore den profeterade Messias, judarnes och successive alla jordiska folks frälsare från förfallet och äfter den kroppsliga döden deras andliga öfverhufvud, försökt och lyckats uppfylla allt, som enligt profetiorna och de konsekvenser han själf kunde draga ur dessa, borde kräfvas af Messias under hans lif och däräfter, om man tänker sig honom och alla människor såsom varande till äfven äfter döden, att han värkligen blifvit äller kanske snarare alltmer utvecklar sig att blifva deras andliga öfverhufvud och ledare?
Hvilken af dessa möjligheter är den sannolikaste och såsom sanning på yttre och inre bevis mäst grundade?
För egen del har jag ingen bestämd mening och kan nästan icke alls säga, att jag vet hvad Jesus Kristus är eller var.
Andra torde anse sig hafva en bestämd öfvertygelse härom, men jag känner mig tills vidare tvifvelsam om hvari denna öfvertygelse består och hvilka säkra grunder de hafva för den öfvertygelse de säga sig hafva.
Jag vill emällertid för tillfället lämna detta åsido och äfven lämna åsido, om solen i vårt och andra solsystem är det världsklot inom de respektive solsystemen, som är för mänskliga och öfvermänskliga varelser till vistelseort lämpligast, äller det är något annat mer tempereradt världsklot inom respektive solsystem.
För att fortsätta den inslagna tankegången vill jag tänka mig, att ju längre in mot den absoluta centralstjärnan man komme bland det vimmel af världar, som genomskäres af den radie som tänktes utgå från centralstjärnans medelpunkt, dess mer skulle man på alla äller några af de närmare solsystemens världar, centralsolar äller icke, finna det högsta, rikaste och mäst utvecklade lif, som lefver på vår planet, öfverträffadt af ännu högre, rikare och mera utveckladt, samt de här på jorden förekommande antydningarne till jagmedvetande, centraljagmedvetande och centralalljagmedvetande allt starkare, allt mer tydliga och allt mer utvecklade — på så vis att allt fler personligheter kände sig icke blott som väsen för sig, utan äfven såsom ledande personligheter hvar i sin större äller mindre krets, och att ju längre in på radien man komme, desto starkare utvecklade skulle man finna en äller några personligheter, som tenderade åt centralalljagmedvetenhet, d. v. s. kände sig och uppträdde såsom allomfattande om en större krets.
Jag känner mig dock här tvifvelaktig med afsende på många dylika personligheters tillvaro inom samma krets, alldenstund alltför stor trängsel af mycket omfattande centralpersonligheter inom samma krets icke synes ändamålsenlig.
Dock kunde man tänka sig att de personligheter, hvilka inom en lägre, mindre och mindre utvecklad krets skulle te sig som centralpersonligheter och t. o. m. relativt som centralallpersonligheter, inom den högre, större och mer utvecklade kretsen tedde sig i förhållande till ännu högre väsen något så när som blott jagmedvetna varelser te sig i förhållande till de öfver dem stående relativa centralpersonligheterna och centralalljagpersonligheterna — äller kanske snarare att den högre kretsen tillika vore större och därför tillräckligt omfattande att gifva centralpersonligheter hvar sin egen mindre krets af underordnade personligheter att råda öfver.
Min hypothes må emällertid vara rimlig äller icke, så vill jag i alla fall fortsätta den för att se hvart den bär.
Man kunde tänka sig, att jämsides med allt starkare jagmedvetande, centraljagmedvetande och centralalljagmedvetande utvecklade sig allt större inre och yttre vetande inom allt vidare och vidare vetandekretsar ända upp till allvetande, d. v. s. vetande om allt som är och sker i universum.
Anordningen af förhållandet mällan relativa centralalljag, centraljag och “jag“ kunde man kanske tänka sig så, att ju större utveckling ett väsen nått, dess större krets omfattade det såsom relativt centraljag och centralalljag.
Jag vill äfven här begagna den förut brukade bilden af en hierarki äller ett feodalsystem och långt ned tänka mig vår jord med relativa centraljag inom mindre kretsar, ofvan dessa ett jordiskt centralalljag, om ett sådant funnes (jag rider på hypotesen antingen den är riktig äller ej) — ofvan detta (och motsvarande andra planetcentralalljag med underlydande centraljag inom mindre kretsar) solalljaget, som inför öfversolens centralalljag inom det solsystem, solen själf kunde tillhöra, måste te sig som ett underlydande centralalljag — öfver detta högre solsystems relativa centralalljag ett ännu högre sådant o. s. v.
Man kunde tänka sig systemets högsta centralalljag, som omfattade alla systemets öfver- och underordningar, vore detsamma som den absoluta centralstjärnans centralalljag, hvilket desslikes vore alljagmedvetet och allmedvetet samlefvande med och innelefvande i alla universi varelsers lif.
Man kunde vidare möjligen tänka sig, att jämsides utvecklingen af vetande ginge utvecklingen af medvetande om andra varelsers lif och samlefvande i deras lif, hvilket sista kanske likväl snarare borde tänkas såsom ett ursprungligt ehuru omedvetet samlefvande, hvilket genom utveckling blefve alltmer medvetet och utbredde sitt medvetandes omfattningsområde alltvidare ända upp till allmedvetande.
Och om allt lefvande vore från början allsammanlefvande, skulle det absoluta centralalljaget vara centralt och allmedvetet allsamlefvande — ett väsen hvilket, liksom det mänskliga jaget i människan kan vara mer äller mindre medvetet men i alla händelser centralt samlefvande med och innelefvande i hvarje minsta cell af sin varelse, skulle vara allmedvetet samlefvande med och innelefvande i alla universi varelsers lif och uttryckande sitt väsen äfven i betydelse af “jag“ i hvarje universi varelse, för de lägsta varelserna så godt som omedvetet och själfomedvetet, sedan allt medvetnare och jagmedvetnare genom allt högre stadier af individualitetsförnimmelse, jagförnimmelse, jagmedvetande, centraljagmedvetande, relativt centralalljagmedvetande ända upp till absolut centralalljagmedvetande, hvilket vore detsamma som jagets fullständiga medvetande om att vara ett med det absoluta centralalljaget.
De aldra lägsta varelserna, allt från början samlefvande med alla lefvande varelser, borde i enlighet härmed kunna tänkas ända från början bära inom sig det absoluta centralalljagets lif och icke bara det utan äfven i någon mån det absoluta centralalljagets jagiska lif, svagt uttryckt i individualitetsförnimmelse, jagförnimmelse etc., sedan allt tydligare uttryckt och mera medvetet jämsides med allmedvetandets och alljagmedvetandets utveckling ända upp till de högstutvecklade varelsernas fullständiga medvetenhet af sammangjutning med centralalljaget och alltlifvet, hvilken sammangjutning redan förut förefunnits, ehuru allt omedvetnare ju längre ned på varelseskalan.
Identifierar jag nu begreppet Gud med begreppet det absoluta centralalljaget kunde jag kanske genom här ofvan försökta utredning få någon föreställning om en immanent Gud, hvilken tillika är en personlig Gud — om Gud lefvande i alla och alla lefvande i Gud, d. v. s. enligt min terminologi: det absoluta centralalljaget mer äller mindre medvetet äller omedvetet inneboende i hvarje jag såsom jag och hvarje jag, mer äller mindre svagt äller starkt, mer äller mindre medvetet äller omedvetet lefvande det absoluta centralalljagets jagiska lif.
Förmodligen sammanhänga med här berörda spörsmål många andra och mitt spekulativa försök är alltför hastigt ihopkommet att göra anspråk på någon tillförlitlighet.
Särskildt är kanske centralstjärnesystemets tillvaro, hvilket väl är en gammal gissning, i astronomers ögon rätt tvifvelaktig, kanske ännu mer den af mig supponerade öfverensstämmelsen mällan varelsernas utveckling till allt högre väsen och stjärnevärldens belägenhet allt närmare den absoluta centralstjärnan — deras kunskaper ge dem möjligen ingen grund till ett dylikt antagande.
Möjligen kunna centralstjärnesystem finnas vid sidan af hvarandra och äfven centralstjärnesystems öfvercentralstjärnesystem, utan att de höra som vasaller under en absolut centralstjärna.
FÖRSTA BOKEN.
Comedie i det Hallska palatset.
Det hände tid efter annan, att fru Christina Hall, född Gothén, var vid ondt och elakt humör.
Stundom vaknade det med henne om morgnarne, ibland kom det flygande i luften utan orsak, ibland var det herr Hall själf, som framkallade det.
Så hade det varit i dag, måndagen den 18 december 1775, och tvisteäpplet var efter vanliga coutumen master John, husets fyraåriga son.
Fru Hall hade vaknat vid yppersta humör och begifvit sig till frukostrummet, där John hade sin plats mellan föräldrarne på en hög, engelsk barnstol.
Han hade kysst kära mor på hand, och fru Hall, som ej tyckte om »klifs», hade kysst honom på pannan.
Herr Hall hade suttit och språkat med pysen, när fru Hall kommit in, men hade genast rest sig upp och hälsat henne med en aptitkyss på munnen.
Allt hade, som sagdt, börjat förträffligt på denna märkliga dag.
Men så räckte barnkammarpigan, som stod bakom Johns stol, fram till honom den förgyllda koppen med den fradgande chokoladen, och John drog otåligt undan hufvudet och stötte bort koppen.
– Hvad är det för manerer och façoner? frågade fru Hall skarpt.
John svarade henne ej.
Han såg i det stället upp på herr Hall och sade:
– John vill tala om de små ponierna.
John vill inte dricka.
– Vill du inte dricka, får du låta vara, min son, sir du.
Herr Hall talade med skotsk brytning och mycket långsamt och afmätt.
Barnkammarpigan gjorde ännu ett försök och förde åter koppen till Johns mun.
John spottade i den.
Då vände sig fru Hall häftigt om och gaf sin son en örfil.
John gaf full hals.
– Bär bort honom, befallde fru Hall sköterskan.
– Låt honom kvarstanna, men gå själf ut, ändrade herr Hall befallningen.
Barnkammarpigan gick.
Först då dörren stängdes bakom henne, vände sig herr Hall till sin fru.
– Om John behöfver tillrättavisning eller aga, tillrättavisar och agar jag honom själf, mrs Hall.
John höll plötsligen inne med sin gråt.
Han insåg, att så länge han vrålade, kunde han ej höra hvad föräldrarne sade, och detta intresserade honom storligen.
Men ännu mer intresserade det honom att hälla den fradgan de chokoladen ur koppen på tefatet och att, när detta flödade öfver, låta den rinna vidare ut öfver damastduken.
Så doppade han sin lille slickepott i den största chokoladpölen och ritade figurer på duken, medan fru Hall med låg stämma svarade sin man.
Det var att märka, att ingen någonsin höjde rösten mot herr Hall, ej ens den annars ganska orädda fru Christina.
– Jag borde väl till det minsta pretendera att få råda öfver mina barn och mitt tjänstefolk som andra fruar, sade fru
Hall med en ganska hotande blixt i de ljusblå ögonen.
– Jo, sir du, min vän, du får råda öfver husfolket och öfver Baby, men master John sköter jag själf, sir du, sir du!
Fru Hall höjde på axlarne och gick utan att svara in i det närbelägna hörnkabinettet.
Herr Hall lyfte varligt sin son och arfvinge upp i sina armar.
I sin stora faiblesse för sonen märkte han ej, att de små nersmorda fingrarne satte fläckar på spetskråset, medan de trefvade efter sin sedvanliga plats under hårpungen med den stora, svarta sidenrosetten.
De små fingrarne foro så ovärdigt fram, att det hvita pudret skakades ut öfver sammetskragen på den fina, blå rocken och fördunklade glansen på de stora, förgyllda knapparne.
Den sirlige John Hall fäste vid detta intet afseende.
Han tänkte blott på sin son, som han bar in i den stora barnkammaren och öfverantvardade i barnkammarpigans händer.
– När master John återvänder från promenaden, skall han taga vägen genom contoiret, sade han, i det han sakta lossade gossens armar från sin hals och kysste den lilla knubbiga handen.
Då hvarken herr Hall eller hans son någonsin tog notis om fru Christinas elaka humör, och det något utlopp måste ha, gick det ut öfver de oskyldiga, nämligen husfolket.
Olyckligt var det för dessa stackars människor, att lynnet var ondt just denna dag, då stor fête skulle gifvas, så att de nästan samtliga hade något att afhandla med frun.
De måste, den ena efter den andra, gå upp för trappan och in i fruns rum för att hämta sin skrapa eller sin snäsning.
Fru Hall besvärade sig ej från sin plats, utan gaf audiens vid sin sybåge inne i det halfrunda kabinettet.
Det var ett bland de allra täckaste rummen i det ståtliga palatset vid Sillegatan i Götheborg.
Möblerna voro af rosenträ, inlagda med fina pärlstafvar af occideradt silfver.
Öfverdraget var i ljusgrått siden, inväfdt med silfver.
Öfver dörrarna och omkring panneauerna hade italienaren Frulli anbragt vackra basreliefer, föreställande blomsterguirlander och fåglar.
Allt var ordnadt med yppersta smak och största omtanke, och inga kostnader voro skydda.
Bildhuggeriet på väggarna och öfver dörrarna var ganska ovanligt och täckt.
Soffor och stolar, liksom allt annat, som fanns i rummet, var af utsökt fägring.
Dock prunkade ej rummet med granna förgyllningar och prålande färger, man tänkte ej på möblernas dyrbara klädsel, på marmor- eller mosaikskifvans sällsynthet, endast på den goda smaken i möblernas former och det utsökta bildhuggeri, som prydde dem.
Den gäst, som beträdde detta rums tröskel, måste ovillkorligen först utropa: hur vackert! och först sedermera: hur dyrbart!
Detta var herr Halls merit.
Hade fru Christina fått råda, hade alltsammans nog blifvit mera grant och prålande.
Fru Christina hade smak för det, som lyste och glänste.
Det syntes på hennes egen dräkt.
Fast det var tidig morgon, bar hon en circassienne af tjockt siden.
Sammetsbandet i det högt friserade och pudrade håret var fästadt med en juvelagraff, juveler blänkte i de små, snäckformade öronen och lyste mellan spetsarne på det korslagda bröststycket.
Fru Hall var ej någon fulländad skönhet, men hade en smärt och hög gestalt och en charmant tournure.
Fruntimmer påstodo, att hennes stora blå ögon voro kalla, men herrarne pretenderade motsatsen, och det var om fru Christina Hall och till en af hennes kvinnliga belackare, som den kvicke Hummerhjelm sagt:
»Hon har vackra ögon och en vacker hy och en kysstäck mun, och det är tre hufvuddrag i ett fruntimmers karaktär.»
Sådan var den charmanta fru Hall, där hon satt vid sin tambursöm framme vid fönstret, som vette åt Hamngatan.
På en sidenkudde vid hennes fötter lekte hennes tvååriga dotter Christine med silkespudeln Azor.
Flickan rullade en röd saffiansboll utåt golfvet, hvilken den lille hunden apporterade och lät falla i hennes sköte med ett muntert gläfsande.
Ibland hoppade hunden upp emot fru Hall för att karesseras af henne, ty lynnet var aldrig så elakt, att favoriten Azor hade att lida däraf.
Men lilla Christine vågade icke sta’.
Hon var belåten med att kära mor tillät henne att vara inne och smårasa med Azor.
Lilla Christine var ett mycket beskedligt barn.
Fru Hall satt och harmade sig öfver att hon kände sig »mjältsjuk».
Hon visste annars intet förnöjligare än att ge stora fêter, och åt denna hade hon alldeles synnerligt gladt sig hela vintern.
Den gafs för att högtidligen inviga den nya teatern, som herr Hall låtit uppföra på den stora gårdstomten och som med en täckt gång stod i förbindelse med palatsets galavåning.
Hela förflutna vintern hade man spelat sällskapsspektakel hos Alströmers och Halls.
Hofvet hade satt detta nöje en vogue, och den götheborgska societeten hade varit snabb att följa detta så höga föredöme.
Nu gingo emellertid herr och fru Hall i têten genom sin luminösa idé att bygga en särskild teater, så att man ej vidare behöfde inkommodera sig med att belamra den största salen i huset med en för hvart särskildt tillfälle uppsatt provisorisk teater.
Mon Dieu, hvad man hade pratat i staden om denna teater och om fêten, som skulle gifvas efter invigningen, och om pjeserna:
L’Honnête Criminel och Celinde och om de personer, som skulle bestrida rollerna, främst de unga fröknarna Alströmer, hvilka alla spelade som fulländade aktriser, allra synnerligast lilla fröken Anna Margaretha.
Det förvånade ej stort, att när kung Gustaf hade sin teater på Drottningholm, John Hall skulle ha sin i Götheborg, men nyfiken var man att se hur en enskild teater skulle taga sig ut.