Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nu snart tre veckor som jag befinner mig – en ibland många hundratusen – på denna ofantliga skadeplats, af hvilken jag i flera riktningar sökt att få en slags öfversigt – sluteligen äfven från höjden af S.
Pauls kyrkotorn – och vill nu sätta mig på kammaren i lugnet af en aftonstund, för att försöka alt i minnet se det på afstånd, och fatta något sammanhang deri.
Jag begynner i medelpunkten.
Att egennyttan drifver verlden har mången djupsinnig man sagt före mig.
Det är en trivial sanning, om man blott känner den i sitt eget bröst eller i ett ödsligt, folkfattigt land blott sett den förklarad genom några få utmärkta exempel, hvilka man väl villefråga hvad de löpa efter.
För att finna den interessant, måste man se den i stort och likväl på ett enda ställe, der en högst drifven idoghet rör sig med stormande hastighet genom tusende kanaler: – här måste man vara, för att på nära håll och med egna ögon förnimma, eller åtminstone ana, hvilket stort och konstigt urverk drifves genom den ofantliga vigten af de menskliga behofven; och den, som af naturen ej fått en enda droppa köpmansblod i sina ådror, måste dock från London skrifva till sina vänner om handel, och den omätlighet den öppnar.
Ty på Londons Börs har man inom fyra väggar en utsigt öfver verlden: – resan till en annan verldsdel förefaller lätt såsom en fart i grannskapet.
Jag kunde ej underlåta att i ett ögonblicks anfall af lystnad fråga mig sjelf: skall jag fara till Amerika, eller åt Ostindien och China?
– Skall jag göra mig besvär för att vinna skatter?
– Nej! – och dermed slutades min plan att bli riker karl eller en annan verldsomseglare.
Börsen ligger ungefär midt i City eller sjelfva staden; – ty London består af tre stora städer – the City of London – Southwark och Westminster och dessutom en mängd smärre kringliggande byar, som det allt mera inkräktar.
Men jag vill isynnerhet fästa uppmärksamheten på trenne dess delar.
Af dessa är Wapping platsen för varor och seglaren som förer dem – City för köpmannen, som skaffar dem – och the West End (västra ändan) för Luxen, som förtär dem.
– Denna Börs är, såsom vanligen bygdnader här, ingen vacker byggnad – med en i midten öppen fyrkant, omgifven på alla sidor af en täckt pelargång.
På dessa pelare ser man namnen på skepp, som ligga färdiga att afgå till serskilda trakter af verlden; i gången omkring ha hvar nations handlande sin vissa plats, der de äro att träffa, och hela rymden är uppfyld af folk, man vid man.
Hvilken mängd af språk och af olika gestalter!
Här möter jag en ståtelig Turk, som gravitetiskt armbogar sig fram genom trängseln: der språka ett par Armenianer med en Jude: utanför bär Negern sin börda, och förbi mig vandrar den gula Indianen från Hindostans slätter, med sitt fromma, främmande ansigte, en flätad kolsvart hårpiska, som från hjessan räcker långt ned om hans bomullströja, och för öfrigt rakadt hufvud.
Med ett ord, här är ett sammandrag af en verld, som interesset förenat.
– Stiger man i öfra våningen till Lloyd’s Kaffehus – denna dunkla oansenliga medelpunkt för verldens handel – och ställer sig på en af balconerna, så har man hela taflan under sig, och det förvirrade, från byggnadens väggar återskallande sorlet af denna mängd röster och språk slår örat nästan som bullret af ett vattenfall.
Här har jag stått hela timmar – den enda betraktande lätting jag kunnat märka – drömmande öfver den sysselsatta skaran, som rör sig för min blick, och har lärt mig att ej undra öfver deras ifver, öfver den uppmärksamhet, som spänner alla deras muskler, öfver deras käcka, djupa, liksom efter vinst spejande blick, då jag betänkte, att ett ord, ett handtag, ett par rader skickar seglare öfver alla haf och kanske i ödemarkens djup lastar kamelen – öknens skepp, såsom Araben honom kallar.
För att fatta hvad Börsen är, bör man betrakta Themsen, säkerligen den rikaste af floder, och hvilken, om han tillslöt sin välsignade källa, snart skulle lemna London en hop af ruiner.
Mängden af skepp, vaggade på dess bölja, bildar så långt ögat kan följa dess krökningar, en tät skog af master.
Jag har farit den öfver en half Svensk mil utföre; och öfverallt är samma skådespel.
Mot slutet af staden ligger den så kallade Londons Docka, en ofantlig Bassin, eller rättare tvenne, som få sitt vatten ur floden, färdiga sedan 1802, ämnade för in- och utlastande skepp, af hvilka tvåhundra i den största lätt kunna få rum, omgifna af ofantliga magaziner.
Det största är 160 fot bredt och 762 fot långt, och ensamt ämnadt till förvarande af Tobak.
En hel generation skulle der kunna stoppa sin pipa.
Det är en nyhet för Brodren Tr.
– Dockorna för Westindiska handeln ligga längre bort, och äro ändå större.
Dem har jag ännu ej sett.
– Så mycket – af en Idiot – om den stora rörelsen i London.
Rörelsen i smått, på gator och torg, af denna folkmängd, som enligt förmälan, årligen äter upp 1 ½ million slagtkreatur, och sköljer ned dem med porter och öl i förhållande (jag har nyss sett det största bryggeri i London) och sedan ej underlåter att taga sig motion – är ej mindre förvånande.
Det hvimlar, som i en myrstack.
Det är en egen konst att gå på Londons gator och göra sin väg i verlden.
Konsten är att följa med strömmen.
– Tvenne sådana gå oupphörligt i motsatt rigtning på de breda trottoirerna å båda sidor om gatan, under det midten är uppfyld af körande och åkande.
– Jag beklagar den, som råkar in i orätt strömfåra.
Knuffar man någon, är det rådligt att ej se sig om.
Det anses då ha skett med uppsåt.
– Bodar, nästan genomskinliga med sina stora glänsande fönster, i varors prydlighet och mängd, hvar och en, såsom främlingen tycker, utan like, och dock täflande med hvarandra, upptaga de förnämsta gatornas båda sidor – i sträckningar af en half Svensk mil och mer.
Upplysta om qvällarna ger detta den grannaste anblick.
För öfrigt inga hus i stor (ehuru väl några i tung) stil.
Få palatser – dessa ej vackra – inga monumenter, hvilkas ruiner i en kommande tid då London ej mera är, skola tala till kommande slägter.
Det är ett omätligt Babylon af tegel.
Husen likna hvarandra och äro snarare oansenliga; ty hvar Engelsman med famille vill ha sitt för sig.
Sina palatser bygga de på landet.
Här inrättar sig hvar och en så nätt han kan, för att ge rum åt den oräkneliga sysselsatta mängd, som måste ha plats jemte honom.
Krämaren i denna ypperliga bod har rummet uträknadt för sin pulpet och sin säng bakom sina varor.
Den största handelsrörelse föres ur små mörka contor.
Men ägaren har London och dess omgifning öppen för sina nöjen och verlden för sin industri.
Man träffar öfverallt de största inrättningar, den vidsträcktaste verksamhet, de mest betydande personer under en oansenlig yta.
Och det är genom ett raffinement af detta tänkesätt, som den eländiga kåken S.
James palats, – skådeplatsen för de största hofceremonier – lemnas som den är, och kungen i England, der han egentligen skall representera, blott har tak öfver hufvudet.
I vestra ändan bor allt det förnäma folket, som jag ej sett, och om hvilket jag ingenting vet.
Der råder ett helt annat utseende.
Tidigt på dagen, då allt redan är lif och rörelse i City, är här tomt och dödt.
Man ser blott här och der en gäspande betjent.
Först emellan kl. 1 och 2 på dagen eller senare hör man vagnar rulla.
För öfrigt har jag ej sett denna del af staden i sin glans.
Nu är ej årstiden derför.
London d. 19 Sept.
Engelsmännen äro visserligen ett af de förståndigaste folk på jorden.
Det är min fulla öfvertygelse: och att jag, efter ett så kort vistande ibland dem, kunnat finna det, skulle ej vara en ringa artighet åt mitt eget förstånd; i fall jag ej på ditt leende såge din mening, att jag möjligen upptäcker förståndet såsom vissa djur sina fienden – genom instincten.
Jag sätter i allmänhet kanske för mycket värde på första intrycket; ehuru här intrycket af Englands Historia verkar med.
Men med sjelfva saken har det utan tvifvel sin riktighet.
Du ser här en förundransvärd tafla af en lycklig och ihärdig idoghet, som bragt till sin höjd allt hvad till lifvets ordning och beqvämlighet hörer.
Du finner köpmän utan prål och rangsjuka, rika och mäktiga som förstar, och liberalare – öfverallt mer innehåll än yta: prakt endast i allmänna barmhertighets-anstalter.
Du finner i umgänge och lefnadssätt känslan af ömsesidiga rättigheter: och din dräng uppför sig, som om han hade fordringar på din höflighet.
Ändteligen märker du den högsta frihet och otvungenhet i seder, förenad med en nästan pedantisk vördnad för allt hvad som är lag och äfven häfd.
Detta folk har så länge varit fritt, att lagen ej behöfver låna anseende af yttre höghet och makt.
Den har sitt eget majestät för den äkta Engelsmannens känsla och förstånd.
Du ser att jag för min ringa person ej är nisk i låford, och ännu mer, de gå af hjertat.
Mer än på något annat ställe synes detta land erbjuda bilden af ett väl ordnadt samhälle.
Och jag vill ej lägga det till last, att det ej är för främlingen behageligt.
Så förhåller det sig öfverallt, der ursprunglighet i seder och författning fastare tillknutit samhällsbanden.
Samhället är ej gjordt för främlingens nöje.
Sedan jag nu idkat rättvisa, kan jag ock med godt samvete yppa min klagan.
– Detta folk, som i så hög grad äger och värderar hvad man kallar det reella, det solida i lifvet, förstår ej att pryda det.
– Ja – ut med det hårda ordet! – det är ett folk utan skönhetssinne – utan smak.
Denna öfvertygelse har öfverallt trängt sig på mig, och jag skulle kunna fullfölja den med bevis ifrån deras hufvudstads byggnader intill deras klädsel.
Allt ting är här så ordentligt, väl uträknadt och nyttigt, att det föraktar allt offer åt utseendet; och smaken, som duger till intet, utträngd af nyttan, vårdslösad af förståndet, har här ej en gång funnit fristad hos dårskapen.
Ej derföre, att den ej finnes, men den är här helt simpelt orimlig och går lika naken som klokheten och gagnet.
– Lemna mig undantagen!
Sådana förstås öfverallt af sig sjelfva.
– Jag har känt menniskor med ännu obildad smak: här synes den egna, finare organen derför i allmänhet saknas, och den herrskande råheten i detta afseende sticker strängt af mot en för öfrigt hög bildning.
Likväl värdera de den sköna konsten och uppväga den med guld, – det är en tradition ibland dem, att sådant och har värde eller får ett genom dyrheten – liksom de hysa en nästan afgudisk vördnad för sina gamla stora snillen.
De anse dem för det gamla Englands egendom.
Och all egendom är här helig.
Ett skönt och högt intryck ha endast tvenne föremål på mig gjort: S.
Pauls kyrka och Hospitalet i Greenwich.
Gå in i S.
Pauls kyrka, dit jag gjorde en af mina första vandringar, och du är i det djupa lugnet af denna majestätiska byggnad verkeligen i en annan verld.
Jag skulle kunna säga dig denna massas vidd och höjd, som äro förundransvärda.
Men det skulle ej säga dig den känsla man erfar under den djerfva resningen af dessa högtidliga hvalf. Midt i kyrkan öppnar sig en rund coupole.
Du ser den högt öfver dig och han tyckes höja sig med din blick, allt högre, högre.
Besynnerligt att det i stora och sköna proportioner begränsade rummet – liksom ett sammandrag af oändlighet – ställer denna på ett mer välgörande sätt för sinnet – än det blotta gränslösa!
– Med skäl har man på grafvården öfver denna kyrkas byggmästare – Christopher Wren, som här hvilar, skrifvit:
Söker du minnesvården: se omkring dig!
I skuggan af detta tempel stå monumenter helgade af Nationens tacksamhet.
Man ser der menniskovännen Howard’s, Doctor Johnson’s – Sir William Jones’s – flere krigares:
– Nelsons, sade man mig, skall ställas midt under hvalfvet.
Det är, åtminstone i afseende på platsen, något annat, än den så berömda poetvrån (Poets Corner), som väl förtjenar namnet – i Westminster Abbey.
Ibland de präktigaste Hospitaler i verlden är väl Greenwichs Hospital för sjömans-invalider.
Det ligger i staden af samma namn, nära en Svensk mil från London.
Af alla byggnader jag sett i England, är denna såsom palats den yppersta, fullkomligen värdig sitt ändamål, värdig ett mägtigt och ädelmodigt folk.
Det hela består af fyra särskilda byggnader, af hvilka tvenne utmärka sig med hvälfda pelaregångar.
Man har en skön utsigt öfver Themsen oah London.
Capell och salar äro präktiga.
Invaliderna bo förträffligt, de förnämsta och äldsta verkeligen praktfullt, i stora salar, der hvar och en har ett litet rum afstängdt för sin säng och sina saker.
Dessa afdelningar kallas Kajutor: allt är af ek, bonadt och glänsande, så att man kan spegla sig deri.
Det var högtidligt och rörande att se denna mängd ålderstegna, af krig och mödor märkta sjömän, vandra under hvalfven af dessa portiker, eller samtalande sitta vid stranden af den segelklädda floden, som visade dem deras fäderneslands rikedom och ära.
Det var Söndag: alle voro i sina helgdagskläder.
Många ben och armar voro borta.
Många ansigten krutsprängda, – alla bruna som mahogony och väderbitne innom alla luftstreck.
Förnöjsamhet och en trotsig ärlighet lyste i deras ögon.
Det land, som så lönar den tappre seglaren, förtjenar att vara den första sjömakt i verlden, och här skulle jag af hjertat instämt i den Engelska National-sången, med sin härliga melodi:
Britannia herrska öfver böljorna!
I Greenwichs Hospital uppehållas 24000 sjömän: 3000 andra dessutom få pensioner ur inrättningen.
London d. 10 Oct.
Vi ha gjort en utflygt från London till Brighton – derifrån utefter kusten till
Dover och hit tillbaka.
Jag skulle ha åtskilligt att orda derom, i fall den eljest så glada anblicken af brefven från Sverige ej nu betagit mig all lust att jollra.
– Den vigtiga nyheten med sin vackra benämning heter således fred – med sin andra benämning heter den:
Finlands förlust och Ålands; och vill man tala om det styckade Sveriges sjelfständighet, så kan man väl säga derom hvad en stor
Historieskrifvare säger om sitt land, som undergick ett lika öde: ”Vi äro herrar i huset, med undantag af dörrar och fenster.
– Här fordras ett nytt uppslag i sakerna.
Nu skulle jag vilja bjuda handen till en ny Calmare Union.
De svage med gemensamma interessen måste söka sin styrka i förening.
– Att Svenska hamnarna stängas för Engelsmännen kunde man vänta sig.
Våre Svenske köpmän här tro dock ej, att handeln med Sverige skall fullkomligt afbrytas, så länge hamnarne äro öppna för neutrala, för Americanare: och så länge Englands eget intresse är att bibehålla vänskapen, skall dess handel nog finna vägen till Sverige, liksom den, oaktadt vida strängare förbud, alltid funnit vägen till Ryssland.
Om bord på samma pakett, som vi från Götheborg, voro två Ryska köpmän från Riga – och deras skepp gingo med Engelsk convoy.
Stoke Newington d. 1 Nov.
Jag är på landet en half Svensk mil från London, och njuter der en litet renare, vackrare himmel.
– London är en töcknig, rökig håla: ett passande hemvist för Rikedomens Gud, för att skymd från dagen, vid lampans sken räkna sina skatter.
Men alla fattiga, allt sedan Diogenes dagar, ha älskat litet solsken; och så gör jag.
För ett par veckor sedan flyttade vi hit.
Stället är en nätt by, hvad man skulle kalla stad i Sverige.
Vi bo hos ett beskedligt prestfolk, som håller skola för 20 till 30 smärre gossar och äfven emottager fullvexta utlänningar för att anglisera dem.
Här äro för det närvarande, utom oss, fyra Spanjorer, som skola lära sig att tala Engelska, men merendels tiga på Spanska.
Presten – en så kallad Dissenting Minister – till sin trosbekännelse en Unitarian – och som här förestår ett litet kapell, ett Meeting house, underhållet af hans trosförvandter, är en trygg Engelsman, fåordig, utom i politik.
I detta ämne endast har jag hos honom förmärkt någon liflighet, med undantag af ett tillfälle, då hans hustru ej hade lagat fisken till hans nöje.
Frun är älskvärd, välmenande, mer bildad än sin man, och har en verkligt moderlig omsorg för alla, som äta hennes bröd, hvilka hon ofta kallar sina barn.
Dygnets tider delas här på beskedligt Svenskt vis.
Kl. 9 f. m. samlas hela familjen till frukost, det vill säga, kring thebordet.
Thé är, näst vattnet, Engelsmannens egentliga element.
Alla klasser njuta det, och är man tidigt ute på Londons gator, så ser man der små bord uppsatta under bar himmel, omkring hvilka kolköraren och bäraren tömma sin kopp af denna läckra dryck.
Efter frukosten går hvar och en till sitt rum.
Vi sysselsätta oss då gemenligen med att skrifva Engelska, hvilken presten sedan nödtorfteligen förbättrar.
Kl. 1–2 ätes middag – mest idel kött.
En rykande väldig oxstek höjer sitt majestät på bordet.
Den är en nationalrätt, som af ett Engelskt öga ej blott betraktas med välbehag, utan med en slags vördnad.
En Engelsman är patriot i hela kroppen – ej blott i hjertat!
– Magen tycks här äfven känna för fosterlandet, och jag har sett Engelsmän sysselsatta med sin Rostbeef, i en så stilla och stor lycksalighet, som om de känt hela värdet af sin välsignade ö på tungan.
Allt hvad man med ett ord kallar Com– fort – för hvilket fasta landets språk ej har något ord, om ej det Svenska: trefnad, treflighet – är här något heligt.
Näst politik utgör detta det rikaste ämnet för samtal.
Den noggrannhet, hvarmed allt dertill hörande afhandlas, är interessant.
Godt lynne och anspråkslöst förstånd råder i dessa små undersökningar, men tillika alfvare.
Det är en andakt, om jag så får säga, i betraktandet af allt menskligt välstånd intill dess minsta delar.
Med hvilken välmenande vigt gör sig ej värdinnan underrättad hvad stycke af steken hvar och en behagar!
Att störa någon i sin matro är den största synd mot Engelsk sed och en verklig samvetssak.
Eldbrasan (the fireside)
omkring hvilken man om aftnarna samlas, är också ibland högt respecterade saker.
Man bjuder sorgfälligt en plats dervid.
Att ställa sig framför och skymma den, är den största ohöflighet.
Blott värden eller värdinnan må städa eldbrasan, och ett Engelskt ordspråk säger: att man skall ha varit sju år i ett hus innan man har rättighet att röra vid elden.
– Nu dricker man åter sitt Thé, och denna är den egentliga tiden för samtal.
Slutligen intages en tarflig aftonmåltid.
Man skakar hvarandras hand – ty man kysser här i landet ingen annan hand, än kungens och sin flickas, och bäggedera är nåd – bjuder sedan godnatt, och kl. 11 går hvar och en på sitt rum.
Stoke Newington d. 20 Nov.
Jag har i dag lust att säga dig några ord om Engelsk höflighet.
Det finnes en naturlig och en förvärfvad höflighet.
Den förra är hjertats höflighet, kommer af välvilja, behöfver ej läras och är rätt och god, om den också ej stämmer öfverens med antagna former.
Den förbinder menniskor och har först gjort sällskapslefnaden möjlig.
Men då denna sällskapslefnad sjelf allt mer invecklar sig, uppstår också ett nödvändigt behof att väl komma ifrån folk, utan att stöta, och man gör af höfligheten en konst.
Det är ett slags skiljemynt i allmänna sammanlefnaden, som man för med sig, för att slippa ge intet eller förmycket.
I England är den allmänna höfligheten i hög grad defensiv.
Engelsk sed slår omkring hvar och en liksom en ring, innom hvilken han är fredlyst.
Min plats i ett sällskap, mitt tal och svar, min tystnad, med ett ord: mitt behag, så vida det ej förnärmar andra, är här så respecteradt, som all annan rätt, och ingen menniska undrar om jag brukar det i att tiga eller tala.
Derföre är det Engelska uttrycket för att ha roligt: att njuta sig sjelf (to enjoy one’s self), ehuru tråkig denna njutning må förefalla den, för hvilken sällskapslifvet är lif i sällskap.
Det allmänna vaktropet vid den ömsesidiga beröringen af dessa Engelska cirklar är:
Hur mår ni? och det är ungefär allt hvad jag behöfver säga, för att här i landet gälla för en försvarligt artig karl.
Hos fruntimmer har jag ej märkt någon annan skillnad, än att de tycka frågan vara nästan för kort, och derföre upprepa den sex, sju gånger efter hvartannat i ett andedrag.
Vill man vara utförligare, så påminner man sig blott, hvad tid på dygnet det är.
Man säger: hur mår ni denna morgon? hur mår ni i afton? hur mår ni i natt?
(Ty natt säger man så snart det mörknar: man säger: jag skall gå på spektaklet i natt – soupera der och der i natt).
Sådana frågor ljuda här så snart man träffas; stundom med det enda tillägg: jag är glad att se er.
De kroppsliga höflighets-betygelserna äro lika enkle.
Man bugar sig och tar af sig hatten för ingen, utom för ett fruntimmer.
Männer hälsa hvarann med en nick, eller en rörelse på handen, eller ett handtag.
Handtaget hålles här eljest mer i helgd än på andra ställen.
Att skaka hand på en ovän, är ett tecken till försoning hvarpå man ger akt.
Sjelfva orden i den nämnda eviga frågan, har sin märklighet:
How do you do? betyder egenteligen: hur gå edra affairer?
Så frågar en handlande nation, den samma, hvars charakteristik på en person är:
Ho much is he worth?
Hur mycket är han värd? nemligen hvad är hans inkomst?
– Fransyskan, som är, eller var, ett hofspråk säger: comment vous portez vous? d. v. s. huru bär ni er? huru för ni er? lyckas det ännu för er att le välmåga då ni mår illa? att synas rik då ni är fattig? förnöjd då ni är dödligt ledsen? – eller artig emot mig då ni önskade mig för tusan?
För öfrigt har denna förbehållsamma
Engelska höflighet sin vackra sida.
Vid närmare bekantskap bortlägger den sin stelhet.
Den är i många afseenden förenad med en verklig grannlagenhet och äfven mildhet.
Good-nature, välmening, trohjertenhet är hvad i en menniskas charakter en sann Engelsman alltid mest värderar.
Och då här verkligen finnes mindre tillgjordhet och mer sjelfständighet än på många andra ställen, så är denna beskedlighet här mer sällan blott svaghet.
I allmänhet råder en mensklighet i medelkassens seder, som lär att akta all charakter och skona alla lofvärda menskliga känslor.
Den yttrar sig på ett rent menskligt sätt, utan afseende på olikhet i stånd.
Med hvilken ömhet talar ej min värdinna om sin piga, som af sorg blifvit mjältsjuk!
Hon fruktar att hon fått ett brutet hjerta – (a broken heart) ett af de många betydelsefulla uttryck för känslor och lidelser, hvarpå Engelskan är så rik.
Det är ett språk fullt af känsla.
Derföre nyttjas der också ordet Kindness – välvilja, huldhet i högre mening för höflighet (politeness).
– Derföre hör ock, hvad man kallar Malice, ej till Engelsk ton, – lika litet, som den af malice och coquetteri sammansatta jargon, som hos oss kallas Kurtis emellan könen, och som är grundad på qvinnoförakt.
Jag talar alltid om hvad jag anser för medelklassens ton.
Men huru ofta har jag ej, under mina smärre utflykter hittills, haft tillfälle att se den aktning, som Engelsmannen, äfven den obildade, i allmänhet visar könet!
Den yttrar sig alldeles ej i språksamhet eller complimenter, utan i bevisande af allehanda små tjenster, som fast obetydliga, dock äro verkliga, såsom att sorgfälligt bjuda fruntimmer närmaste platsen vid elden, att ge dem rum in i vagnen om vädret är elakt, ehuru en persons tillökning för de medåkande förorsakar obeqvämlighet o. s. v.
Och denna uppmärksamhet bevisas blott deras kön, utan bekantskap och med föga afseende på stånd.
– Den minsta personliga våldsamhet för att afvärja oförskämdheter af den lägsta bland de varelser, som svärma ikring Londons gator och gränder, är farlig, äfven derföre, alt hvarje mansperson anser sig skyldig att taga en misshandlad qvinnas parti.
Gentleman är det ord, som innefattar alla egenskaperna af Engelsk bildning och är svårt att öfversätta.
Det är en charakter och den högsta.
Derpå har man kungsord.
I det Parlament, som föregick det så kallade Långa Parlamentet, lofvade Carl
I Underhuset, ”ej blott på en Förstes utan på en Gentlemans ord”, att fritt få fortsätta öfverläggningarna om det blott ville votera subsidier.
– Johnson förklarar Gentleman med en man af börd, ehuru ej af hög adel (a man of birth though not noble), en man upphöjd öfver mängden genom sin charakter eller sin ställning (raised above the vulgar by his character or post).
Redan åtskilligt i denna definition är Engelskt och fordrar förklaring, såsom att Noble, Nobleman endast brukas om den högre adeln.
Dessutom har character här en egen bemärkelse.
Det betyder ej blott det inre värdet, utan dess aftryck i det yttre – i omgifning, opinion, anseende – allt detta är en mans character.
En Gentleman är en person ej blott med en förmögenhet och samhällsställning, som skänker honom oberoende och ett visst öfverflöd i lefnadssätt.