Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller skulle något tvifvel äga rum, hvad som härmed betecknas?
Om en jordägare endast utarrenderar sin frälsejord, utan förbehåll till fördel för de derå befintliga landbönder; kan väl någon tvekan uppstå derom, att arrendatorn öfver dessa bönder utöfvar samma makt, som jordägaren sjelf öfver dem äger?
Eller skulle genom förpantning icke kunna upplåtas lika mycken rätt, som genom arrende?
Utan tvifvel måste landbo, der hans aftal med jordägaren innehåller rätt för honom att qvarsitta viss tid, eller på lifstid, eller rätt för enka eller barn att efterträda honom, också bibehållas vid dessa fördelar, när en arrendator eller panthafvare kommer i besittning af jordägares rätt öfver samma landbo; och om jordägaren åt honom genom sjelfva pantbref vet eller arrendekontraktet betingat ytterligare särskilda fördelar; så är det ostridigt, att dessa måste landbon till godo komma.
Men i brist af allt sådant förord och förbehåll synes det vara icke mindre ostridigt, att landbo' äfvenså väl på en utarrenderad eller förpantad egendom, som på en annan, måste nöja sig åt den behandling och de vilkor, som allmän lag omförmäler. — 45 — Om under närvarande förhållanden, då kronoåboar äga en sig och efterkommande tillförsäkrad åborätt, från hvilken de icke utan försummande af sina skyldigheter kunna lagligen skiljas, ett kronogods, försedt med sådana åboar, blefve till enskild man förpantadt; så måste det ske utan förfång af en så beskaffad åborätt; och åboskapet komme följaktligen att oförkränkt fortfara ej mindre under panthafvares eller arrendators besittning, än under jordägarens egen.
När deremot i fordna dagar, då Kronan ännu icke sjelf under dylika vilkor antagit åboar på sina hemman, utan kronobönderne ansågös och behandlades såsom landboar, utan vidsträcktare rätt, än sorn sådana efter allmän lag tillkommer, Kronan under panträtt öfverlät hemman, försedda med dylika landboar eller kronobönder; kunde ju omöjligen desse bönder genom pantsättningen vinna rätt till bättre vilkor, än de under Kronans egen besittning åtnjutit.
Och mot
Kronan hade de aldrig haft rätt att vägra förhöjd skatt eller yrka bibehållande vid förut brukliga vilkor, utan alltid varit underkastade uppsägning att efter åtnjuten laga fardag flytta, och deremot endast berättigade att likaledes sig från hemmanen uppsäga.
Genom förpantning. af Kronans rätt till hemmanen kunde dessa vilkor för kronobönderna hvarken försämras eller förbättras; och panthafvaren utöfvade, när annat förbehåll ej skett, just jemnt samma makt och rätt öfver dessa bönder, som de redan under Kronans husbondevälde voro underkastade.
De i senare tider utgångna författningar om åborätt till kronohemman hafva icke kunnat minska den panträtt, som Kronan förut hade på annan man öfverlåtit.
Nu var, under Drottning Christinas tid, då Tripp åtkom de i fråga varande hemmanen, ännu icke stadgad någon inskränkning i Kronans rätt att efter lag uppsäga sina bönder, och följaktligen, vid äfventyr af åboskapets förlust, förelägga dem att åtaga sig förhöjda utskylder.
Hade än så varit, att upplåtelsen till Tripp innebar, såsom Häradsrätten antager, endast förpantning, men med tillagd frälsemannarätt, i stället för allt förbehåll till kronoböndernas fördel; Tripp och hans rätts innehafvare skulle dock icke dess mindre,' så länge förpantningen räckte, hafva mot bönderna ägt all Kronans rätt att dem uppsäga, antaga och dem affordra sådana vilkor, för hvilka landbönder kunnat erhållas.
Och om äfven under förpantning ej kunnat betagas Tripp och hans arfvingar en så beskaffad husbonderätt öfver hemmanens åboar; så kunde den än mindre dem betagas, när det var genom verkligt köp, som hemmanen till dem upplätos.
1 dubbel mån misskändes således genom Häradsrättens utslag
Tripps arfvingars lagliga rätt: först äganderätten, som enligt köpebrefvets klara och bestämda ordalag dem tillhörde, och sedan rättigheten att uppsäga och antaga hemmanens åboar, under sådana vilkor, som med dem kunde genom begagnande af denna rätt och fritt uppgjorda aftal betingas.
Då saken af arfvingarna eller deras ombud Jönsson fullföljdes hos Lagmansrätten; tyckes den i dessa af seenden föga hafva blifvit utredd, och endast de följder hafva egentligen kommit i betraktande, som
Häradsrätten från de antagna rättsgrunderna dragit, eller att äfven rättigheten till fullt åtnjutande af hemmanens räntor skulle inskränkas till det penningebelopp, som i salubrefvet. var beräknadt.
I denna del skedde ändring hos Lagmansrätten genom dom den 20 Sept. 1792, af det väsendtliga innehåll, att den af Häradsrätten Trippiska godset på det sätt tillegnade förpantningsnatur, att den skulle minska Trippiska arfvingarnes frälserättighet och disposition öfver bemälte gods, efter Lagmansrättens pröfning så mycket mer försvunne, som hvarken den del af 1653 års öfverlåtelsebref, som ställt dessa hemman under Kronans inlösen, eller Kongl. Maj:ts till Dess Kammarkollegium den 17 Januari 1782 i nåder aflåtna bref, och ej eller utslaget den 26 Juli 1786 härtill så föranledde, att Lagmansrätten, i brist af mera uttryckligt stadgande, ansåge sig utan öfverskridande af sin gräns kunna deri ingå; utan pröfvade Lagmansrätten rättvist att, med upphäfvande af alla Häradsrättens på denna grund i sin dom fästade beslut, i anledning af åtskilliga åberopade författningar förklara samtlige i fråga varande frälseskatte allmogen*) under Trippiska godset skyldige att till Trippiska arfvingarne, på sätt de slikt påstått, uppfylla skyldigheter och utgöra räntor, efter som hvarje hemman af *) Donna benämning motsvarar endast en del af hemmansåboarna, nemligen dem, sorn voro skatteman, såsom ägare af hemmanens jord; men samma benämning användes origtigt äfven på de öfriga.
— 46 — ålder funnes taxeradt enligt Kronans publike jordebok, och att penningentskybierne efter tre daler silfvermynt riksdalern betala, och persedclsräntan antingen in natura eller i penningar efter länets årligen fastställde markegång.
Emot denna dom fullföljdes talan endast å hemmansåboernes sida, med biträde af Kronans ombud;-och Hofrätten dömde dan 2 Juli 1793, med åberopande af ingen annan grund, än 1782 års Kongl. Bref och 1786 års nådiga Utslag, samt pröfvade med stöd deraf skäligt att, med ogillande och upphäfvande af Lagmansrättens dom, Tingsrättens utslag gilla och fastställa; hvaremot genom Kongl.
Maj:ts dom den 12 April 1796 Lagmansrättens dom i så måtto fastställdes, att bönderne, hvilka genom Hofrättens å deras sida laga kraft vunna dom blifvit ålagdt att penningeräntan efter tre daler silfvermynt på riksdalern räknad, ifrån och med 1777 betala, skulle de persedlar af jordeboksräntan, som med förvandling utgöras, antingen in natura lefverera eller efter hvarje års markegång i orten med penningar lösa och. i förra fallet, efter erhållen anvisning, föra persedelräntan inom lagsagan, på sätt författningarne derom stadgade.
I denna rättegång biet således ingen ting afgjordt orri äganderätten till de inom llimble härad belägna hemman, som i egenskap af krono voro både med jord och ränta till Tripp försålda.
Men genom den laga kraft, som emot Tripps arfvingar åkommit Lagmansrättens dom, hvari den af Häradsrätten arfvingarna fråhdömda rättigheten att uppsäga och antaga åboar icke blifvit återställd, lärer denna rättighet biira anses för arfvingarna förlorad, tillika med den dem afhända, och utan sådan uppsägnings- och antagningsrätf kraftlösa befogenheten att, i likhet med hvarje annan jordägare, genom fritt aftal med sina landbönder uppgöra vilkoren för dessas bruknings- och besittningsrätt.
De å Tripps arfvingars köpegods år 1791 befintlige landbönder erhöllo, genom utgången af denna tvist, framför sina företrädare och framför alla öfriga åboar på köpegods (af Kronan försålda kronohemman), enahanda besittningsrätt, som kronoåboar nu mera tillkommer, men som dem ingalunda tillkom vid den tid, då de omtvistade hemmanen af Drottning Christina till Adrian Tripp försåldes.
Huru denna rätt sedermera blifvit af dom och deras efterkommande begagnad, har jag mig icke annorlunda bekant, än att efter lång tids förlopp, då ett ombud för Tripps arfvingar antagit åbo på ett af de i Himble härad belägna, i Trippiska köpet inbeg'ripna s. k. frälse städjehemman eller sådana, som med jordäganderätt voro försålda, nemligen 1, mtl Blixtorp Nio 6, en till förra åboen å delta hemman närskyld person till Häradsrätten instämt Trippiska ombudet jemte den af honom antagna åboen, med påstående att framför denne blifva förklarad berättigad till åboskapet; hvaraf således visar sig, att Tripps arfvingar, icke afstått från begagnandé af deras fordna rätt tilt åboars antagande, och man äfven skulle kunna sluta, att sådant antagande vanligen blifvit af åboarne lemnadt oklandradt, eller tilläfventyrs väckt klander endast i de fall, då afgångna åboars afkomlingar och skyldemän blifvit förbigångne.
Himble
Häradsrätt hade sjelf nu mera förgätit deh åborätt, som år 1791 blifvit af samma domstol fastställd, och hvari någon ändring af öfriga domstolar icke var gjord; och nu dömdes hos Häradsrätten don 26 Juni 1840, att då de af Drottning Christina den 26 April 1653 till Handlanden Adrian Tripp upplåtna hemman och lägenheter, enligt öfverlåtelsebrefvets innehåll, blifvit, med Kongl. Maj:t oell Kronan förbehållen rätt till återlösen, under full frälsemannarätt tillegnade bernälte Tripp och hans arfvingar, i följd hvaraf de i senare tider utkomna författningar om kronohemman icke vore i afseende på de sålunda upplåtna hemman tillämpliga, samt Tripps arfvingar ostridigt borde anses lika berättigade som öfriga ägare af frälsehemman i allmänhet, att efter eget godtfinnande antaga åboar å sina hemman; funne Häradsrätten käranden hafva saknat skäl för sitt stämningspåstående, hvilket derföre ogillades.
Detta domslut fastställdes af Lagmansrätt och Hofrätt.
När saken hos Kongl. Majit fullföljdes; var det. icke bristande erinran orri förra rättegångens förlopp, som vållade åsidosättande af hvad då blifvit dörndt; ty Nedre Revisionen omrörde i sitt betänkande ej mindre 1782 års Kongl. Bref, än Häradsrättens den 10 Dec. 179! gifna utslag, hvilket, i den delen icke ändradt, stadgade, att åboarne ej allenast borde njuta i besittningen för sig och barn lika säkerhet emot skyldigheternes fullgörande och vidkännas ett lika äfventyr vid deras uraktlåtenhet, som andre kronoåboer, utan ofck vid ombyten bibehållas vid utgift af endast sadan städja, sorn andre kronoåboar lagligen erlade.
Men saken upptogs icke destomindre till ny pröfning (utan afstyrkande af Revisionen) oell Kongl. Maj:ts
Dom den 15 Dec. 1843 erhöll sådan lydelse, att sorn det af Drottning Christina den 26 April 1653 till Adrian Tripp lemnade upplåtelsebref uppå åtskilliga i Halland belägna hemman utmärkte, hvad jemväl med 43 § i Kongl. Resolutionen på allmogens besvär den 17 Sept. 1723, Kongl. Brefvet till Kammarkollegium den 17 Januari 1782 samt 29 § af Riksdagsbeslutet den 2 Maj 1810 öfvererisstämde, att samma upplåtelse innefattade kronoförpantning med tillagd frälserättighet, hvaraf följde, att åboerne på de i denna förpantning varande kronohemman borde njuta i besittningen för sig och barn lika säkerhet, emot skyldigheternes fullgörande, och lika äfventyr vid uraktlåtande deraf, som andre kronoåboar; alltså och då omtvistade hemmanet, hvilket i ofvannämnde upplåtelsebref benämndes klosterhernman, enligt ett från Kainmarkollegii Archivikontor meddeladt bevis, jemväl såsom klosterhemman vore antecknadt i 1646, 1654 och 1717 årens jordehöcker; men derefter i 1718 och 1724 årens jordcböcker upptaget såsom kronohemman och äfven såsom sådant måste vara att anses, oaktadt uti 1654, 1717 och 1718 års jordeböcker vore antecknadt, att Tripp köpt hemmanet, samt 1725 års jordebok upptoge detsamma såsom Utsockne frälse; pröfvade Kongl. Maj:t rättvist, med upphäfvande af Hofrättens och Underrätternes sammanstämmande domar, förklara käranden, som vore dotter till en förutgående åbo på hemmanet och syster till sista åbon derå, vara, jemlikt 3 mom. i Kammarkollegii kungörelse den 29 Februari 1808, framför den med förra åboar icke veterligen beslägtade svaranden, berättigad till åboskapet — — emot det bon till Trippiska arfvingarna erlade vanlig städja samt fullgjorde öfriga benne såsom åbo åliggande skyldigheter.
Två Ledamöter pröfvade skäligt att fastställa Hofrättens och Underrätternes sammanstämmande dornar.
I Riksdagsbeslutet den 2 Maj 1810, innehåller den åberopade 29 §, det hemmansåboarne bade anhållit att sjelfve, mot vissa vilkor, få dessa gods inlösa, hvartill Rikets Ständer tillstyrkt nådigt bifall, jemte beviljande af särskilda friheter, enär förpantningens återinlösande blifvit verkställd.
Men allt hvad som i förevarande fråga kunnat hämtas från det anförda stället, lärer väl vara, att ordet förpantning der nyttjas om den i fråga varande af Drottning Christina gjorda öfverlåtelsen; och så vida rätta beska Renheten af den så kallade förpantningen härvid icke varit föremål för pröfning; kan säkerligen ej heller blotta benämningen såsom bevisande åberopas.
Underrätter och Hofrätt hade orätt förfarit deruti, att de åter till pröfning upptagit en sak, uti hvilken dom var, som vunnit laga kraft.
Samma fel begicks genom frågans upptagande hos Kongl Maj:t.
Men bade den kunnat rätteligen upptagas; bade annat beslut bordt falla, än ett enkelt kasserande af domstolarnes förfaringssätt; så hade väl domen bordt annorlunda utfalla, än som skedde.
Allt hvad sålunda i rättegångsväg förelupit rörande Trippiska förpantnings- eller rätteligen köpegodsen, sträcker sig endast till dem, som ligga inom Himble härad Till alla de öfriga hafva Adrian Tripps arfvingar ännu icke, mig veterligen, förlorat något af den rätt, som genom 1653 års köpebref dem tillerkändes.
De hafva deremot vunnit en förbättring i denna rätt, genom befrielse från återlösningsvilkoret.
Större delen af de i fråga varande köpegodsen tillhörer dock icke nu mera Tripps arfvingar, enligt hvad jag skall med bevis styrka; utan det är till största delen helt andra personer, .sorn det hädanefter kommer att angå, antingen egenskapen af köp eller af förpantning skall tilläggas den omtvistade föryttringen.
Redan före 1828 års Riksdag hade Tripps arfvingar hos Regeringen anmält sig vara benägna att afstå hemmanen till Kronan emot den lösen och de vilkor, som i köpebrefvet vore bestämda; men Rikets Ständer hafva vid nämnde Riksdag, i anledning af Kongl.
Maj:ts derom gjorda nådiga Proposition, förklarat sig hafva funnit statens tillgångar icke medgifva en så betydlig uppoffring, som med hemmanens återinlösen till Kronan vore förenad; hvarföre och då några särskilda skäl icke förekomme att nu verkställa denna inlösen, Rikets Ständer funnit frågan derom tills vidare böra hvila; och sedan Tripps arfvingar derefter till Kongl. Maj:t inkommit med en skrift, uti hvilken de på anförde skäl förment något hinder för sig icke möta att om sina frälsegods och räntor så föranstalta och afhandla, som med Sveriges lag och för - — 48 — fattningar vore öfverensstämmande, samt alltså trott sig böra i underdånighet anmäla, hurusom slägten, hvilken icke kunde låta bero vid det undvikande besked, Rikets Ständer gifvit, eller längre se aflägsnadt ett önskadt slut på dess lika långvariga som ofördelaktiga öde att, såsom hittills, innehafva och begagna egendomarna, beslutit att sina frälseräntor och sin frälsejord i Hallands län till åboarna å samma frälsegods eller andra inländska svenska medborgare försälja; i anledning af hvilken underdåniga anmälan Kongl. Majit genom nådig Skrifvelse den 27 April 1833 förklarat
Sig hafva funnit något utlåtande icke erfordras; så har den af Arfyingarna härmed yttrade föresats att hemmanen och räntorna försälja till betydlig del gått i fullbordan, hvarigenom de flesta hemmanen och frälseräntorne nu mera befinna sig i förra åboars och skattemäns händer.
Jag har öfver de af Tripps arfvingar ännu icke föryttrade hemman och räntor erhållit en förteckning, som visar, att intill deri 12 sistlidne September de sålunda ännu i arfvingarnes ägo varande hemmanen ej voro flera än 27(1 j mantal.
I de till sina köpare utgifna salubref hafva Tripps arfvingar iakttagit den försigtigheten, att åberopa Tripps åtkomstbref och sälja endast med den rätt, som enligt samma åtkomstbref ägde rum (eller ordalag, som med dessa äro liktydiga).
Huru vidsträckt köparnes rättighet härigenom blifvit, derom har tvifvelsmål uppstått, i anledning af de här omförmälta rättegångarna.
Vanligen hafva köparne sökt och erhållit lagfart; och äfven inteckningar för köpares gäld hafva jdifvit beviljade.
Men icke alle domare hafva tilltrott sig att antaga, det hemmanen med verklig äganderätt tillhört Adrian Tripp eller kunnat af hans arfvingar med sådan rätt öfverlåtas; och äfven besvär af Kronans ombud i orten hafva blifvit anförda i sådana fall, der lagfart erhållits, utan att utgången af dessa besvär är mig bekant.
Den osäkerhet i äganderätten, som från detta förhållande uppstår, vore från Kronans sida afhulpen genom en förklaring att äfven om öfverlåtelsen till Tripp innefattat endast förpantning, Kronan likväl nu mera icke vill begagna rättigheten till förpantningens inlösande.
Men härvid möter den svårigheten, att i fall samma öfverlåtelse rätteligen kan betraktas endast såsom förpantning; Öfversten Tolls arfvingar skulle kunna väcka fråga om begaghande af den återlösningsrätt, som genom 1782 års Kongl. Bref varit bemälte Öfverste upplåten; hvaremot det är, uppenbart, att när Tripps fång betraktas såsom köp till full ägo, någon återlösningsrätt åtminstone icke för Tolls arfvingar, och svårligen ens för Kronan kan äga rum emot den genom Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849 gifna föreskrift, att om någon vid köp eller skifte om jord och fastighet, förr än Kongl. Förordningen den 1 Maj 1810 blef till efterrättelse kungjord, gjort förbehåll för sig eller andra att emot bestämd penningesumma eller andra vilkor få framdeles vinna egendomen åter, den eller de, som förmente sig berättigade att ett sådant förbehåll till godo njuta, skulle vara skyldige att inom 1850 års slut vid vederbörlig domstol söka inteckning uti den försålda eller bortskiftade egendomen, men att om sådant försummades, förbehållet skulle vara utan kraft och verkan.
Ty någon fråga om inteckning af återlösningsrätt till Trippiska hemman lärer icke hafva förekommit.
Efter hvad jag liar ofvan sökt visa, är nu lyckligtvis intet domslut gifvet, hvarigenom äganderätten Tripps arfvingar eller dessas rätts innehafvare frångått, utan endast domskäl hafva blifvit sökta uti räsonnementerna om förpantningsrätt.
Det blir således ingen motsägelse med förut gifven dom, i fall det händer, att efter käromål af Öfverstens, sedermera en af Rikets Herrar Grefve J. C.
Tolls arfvingar, om inlösande af förpantningsrätt till Trippiska godsen, dessa gods genom dom förklaras icke hafva varit till Adrian Tripp förpantade, utan med äganderätt honom tillhört, på grund af H. M. Drottning Christinas salubref.
Tryggheten om denna utgång af ött möjligen förväntadt så beskaffadt anspråk från Tollska arf\ingar är också ett nödvändigt vilkor för säkerheten i de nu mera talrika ägarnes jordäganderätt till de omtvistade godsen.
Men ehuru ingen försäkran emot möjligheten af Tollska arfvingars anspråk och af en äfventyrlig utgång på en tvist härom kan jordägarna i förväg gifvas; tror jag dock icke derföre böra lemnäs ogjordt, hvad som kan göras till ställningens betryggande.
Och hvad jag anser kunna, till verklig fördel, göras består deruti, att af Konung och Ständer gemensamt beslutas — 49 — beslutas en författning, hvarigenom
Kronan förklarar
Sig nu mera icke äga någon rätt till de i fråga varande Trippiska köpegodsen eller deras inlösande.
En embetsresa har under innevarande år blifvit verkställd genom Stockholms, Södermanlands, Nerikes, Skaraborgs, Elfsborgs, Göteborgs och Bohus, Hallands, Kronobergs och Jönköpings län; hvaröfver särskild dagbok på vanligt sätt är författad och bland handlingarna förvarad.
Hos några domstolar har dervid blifvit anmärkt ovanlig långsamhet i utförda måls afgörande; och deraf, så väl som af en och annan i öfrigt yppad försummelse äro föranledda åtal, hvilkas utgång kommer att i framtida berättelser visa sig.
I allmänhet har förhållandet funnits vara klanderfritt och af enahanda beskaffenhet med det, som förut i samma och andra orter blifvit iakttaget.
På denna resa har jag besökt tre cellfängelser; och deras tillstånd har icke lemnat bekräftelse åt den ogynnsamma tanka, som påstås hafva börjat gripa omkring sig, rörande fördelarna af detta slags fängelser.
Det är fåfängt att förneka, hvad de uträtta, ej allenast till lättnad i brottmålsransakningar och afböjande af den eljest oundgängliga vexelundervisningen imellan fångar i konsten att dölja sanningen, utan ock till brottslingars verkliga förbättrande och minskning i antalet af de mindre brottsligas återfall.
, Erfarenheten strider emot den förnedrande föreställningen, om menniskonaturen, att brottslingar, som dock ingen ting annat äro än menniskor, icke skulle kunna förbättras.
Man säge, hvad man vill; från de ensliga fängelserna utgå ganska många förbättrade; med brottet missnöjde och intagne af full föresatts att öfvergifva det.
Om endast få af dem kunna hålla denna föresats; så är orsaken dertill helt annan, än att de icke vilja det.
Orsaken är, att verldens skick, att tänkesätten hos deras ostraffade likar och beskaffenheten af samhällets inrättningar ej tillåta dem att fullborda den goda föresatsen.
Man slösar barmhertighet på uslingar, hvilkas armod härrörer från lättja och vanart; och man glömmer, att den näring, man dermed lånar åt dessa egenskaper, är just den, som bereder uslingens öfvergång till brottet.
Om all denna frikostighet mot lättjan, skrymteriet, lögnaktigheten, liderligheten, således mot upplösningen af all sedekänsla, sparades, och någon betydlig del deraf blefve använd på sådana förvillades räddning, som i fängelsets ensamhet fått erfara förderfvets frukt och blifvit bragte till besinning; så skulle det utan tvifvel visa sig, att denna uppoffring vore bättre använd.
Det bör redan vara uppenbart för hvem som tänker, att dock ingen annan utväg till den äreförgätne tiggarens eller den försoffade lättingens återförande från deras förtappelse gifves, än att de lemnäs åt sig sjelfva och åt straffet, i händelse de icke gripa sig an att i sitt anletes svett utan brott förvärfva sitt uppehälle.
Och det bör icke blifva svårare, det måste tvertom blifva lättare, att efter utståndet straff besörja om möjlighet till räddning för den del af lättingar, som icke dessförutan gör bättring, än att eljest, såsom nu, försörja dem alla utan åtskilnad och utan all förhoppning om deras bättring.
Hvad som först och främst göres behof, är således att upphöra med all utdelning af allmosor och all fattigförsörjning för arbetsföra personer.
Det fordras hårdhet härtill, samma helsosamma hårdhet, som fordras att aga det okynniga barnet eller att utbryta den förskämda och odugliga, värkande tanden.
Men med blödighet allena, och saknad af allt mod att rätta och bestraffa, bibehålies ingen samhällsordning, än mindre återstälies eller förbättras den, när den förfaller eller hotas med upplösning.
Och den bästa trösten för det blödiga hjertat, som såras af hårdhetpn, är att om denna uraktlåtes och förderfvet får obehindradt fortgå, dess afhjelpande också allt framgent blir svårare, ju längre det fortgår, så att rättelsen, i fall den sedan skall försökas, kommer att kräfva ännu hårdare botemedel, Tiggeri är förbudet för tiggaren; men hvem säger mig, hvarföre förbudet icke sträcker sig till almosan, icke till gifvaren, så väl som emottagaren?
Är det lagbrott att begära en almosa; skulle det då icke vara lagbrott att efterkomma denna begäran och, uppmuntra den?
Är det icke denna sjelfstridighet i lagen, som förlamar och gör den alldeles overksam?
Den R.
Emb.-Berättelse för år 1853, 7 — 50 — ene deltagaren i handlingen skall straffas, under (let den andre gör sig en dygd af sitt deltagande deri.
Att ådraga uslingen straff, kan icke vara frikostighetens syftemål.
Således är ju klart, att man icke vill hafva lagen efterlefvad; och den blir det också icke förr, än den innehåller ansvar så väl å almosors gifvande till tiggare, som å sjelfva tiggeriet.