Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du talar, såsom fåfängliga qvinnor tala.
Men jag tackar Gud för hvad som skett, ty nu hafva vi ett nytt bevis på kraften af hexornas afgrundskonster.
Djefvulens brud, Ingrid på Tallmossen, har med sina besvärjelser dödat kon; derom kunna vi nu vittna inför tviflande menniskor.
De blinde skola se och de döfve höra.
Men jag skall fortsätta mitt verk och icke nedlägga svärdet, förrän de onda blifvit utrotade ur min hjord.
Fru Suenonia var ett rof för den vidskepligaste ångest, men lade dock band på sin tunga, ty hon visste, att dess bruk här skulle tjena till intet.
– Käre far, förlåt mig, men jag måste ut med sanningen.
Jag har likasom ingen trefnad här på gården, sedan käre far började rusta med trollpackorna.
Jag är visserligen stadd till Mickelsmässan, men om husbonden nu genast vill släppa mig ur tjensten, får det bli som det vill med årslönen.
– Olof, sade Suenonius, – det är en kristen ovärdigt att hysa en sådan fruktan.
Jag måste afslå din begäran.
– Men, sade Olof, – skall jag stanna qvar, så måste käre far laga om att jag får nattro.
Sista natten var det ett fasligt spektakel i drängkammaren ... sådant står jag icke ut med ...
– Berätta, hvad hände i natt? frågade pastorn häftigt.
– Jag törs knappt tala om det, sade Olof tvekande.
– Jag vill veta det.
– Vill inte husbonden låta mig tiga med det, till solen gått ned? frågade drängen, som, enligt en tro, hvilken ännu herrskar hos allmogen, fruktade att något ondt skulle hända honom, om han, innan en dag förflutit, yppade en sådan hemlighet.
– Jag befaller dig att genast omtala allt.
Följderna tar jag på mig.
– Nåja då! ...
Jag vill vara en hund, om icke Ingrid på Tallmossen och Karin på Moen voro i drängstugan i natt, fastän jag hade bommat dörren och satt en knif öfver dörrposten.
Huru de kommo in, det vet jag icke.
Men sopa, raka och smörjehorn hade de med sig, och mig ryckte de ur sängen, och stucko mig en qvast i händerna.
Jag ville kasta bort qvasten, men kunde det icke, och, ett tu tre, bar det af genom skorstenen med begge två och mig efter.
Men lyckligtvis stötte jag hufvudet så illa i skorstenspipan, att jag föll tillbaka ned i spiseln, och der låg jag, då jag vaknade.
I hufvudet svider det ännu.
– Ett nytt bevis! sade Suenonius.
– Jag skall uppsätta en skriftlig berättelse om tilldragelsen, och du skall teckna ditt bomärke derunder.
Jag säger ännu en gång, att de blinde skola se och de döfve höra.
– Får jag nattro då, käre far?
Du skall hädanefter ligga i samma rum som jag sjelf, och jag skall binda dig med rep i sängen.
Man gick nu in och satte sig till middagsbordet, vid hvilket husbondfolket delade samma kost med sina tjenare, och der Suenonius, oaktadt sina torftiga omständigheter, alltid hade en plats öppen för fattiga vandrare.
Efter måltiden läste pastorn det sist utkomna numret af ”Ordinarie Posttijdender”, som lagman Skytte tillsändt honom.
Den intressantaste underrättelsen, som meddelades deruti, var, att man i den fromma staden Dresden för några månader sedan på en dag brännt elfva hexor.
Då pastorn läste detta, suckade han för tusende gången öfver de svenska auktoriteternas försumlighet att anordna en allmän undersökning i trolleriväsendet.
Natten kom, och Olof fick flytta sitt nattläger från drängstugan till Suenonii kammare, der han mycket riktigt blef bunden med rep till händer och fötter.
Trygg i medvetandet af pastorns närvaro och repets styrka blef han denna natt icke oroad af sin inbillningskrafts skapelser.
Men samma natt blefvo fru Suenonia och ladugårdspigan anfäktade af hjernspöken, och pastorn sjelf drömde så lifligt, att Ingrid på Tallmossen och Karin på Moen sökte bortföra honom på någon afgrundsridt, att han var osäker, huruvida det var dröm eller verklighet, då han, ångestfullt stönande och drypande af svett, vaknade framemot morgonen.
Stellas död, Olofs berättelse och hans egen dröm bidrogo ej att afkyla den ifver, med hvilken han nu beredde sig att fortsätta sin verksamhet såsom inqvisitor.
Han väntade otåligt på länsman Askelin, som slutligen infann sig, försedd med skrifmaterialier; och sedan de begge vännerna intagit en bastant frukost, begåfvo de sig åter ut på upptäcktsresor.
Besöket gällde denna gång Karin i Moen.
Framemot middagstiden anlände de till dennas ensliga, djupt inne i skogen belägna koja, med hvars eländiga skick kanske blott ett eller annat torps på nutidens bränvinsbrännande aristokraters egor kan uthärda jemförelse.
Den usla dörren var tillbommad, och kring kojan herrskade den djupaste tystnad.
Presten slog några slag på dörren, men intet tecken tillkännagaf, att någon lefvande varelse fanns derinne.
– Käringen är icke hemma, sade länsmannen med lättadt hjerta.
– Käre bror, vi få gå härifrån med oförrättadt ärende.
– Nej, sade Suenonius, – jag ser inga spår, som leda från stugan, men väl spår, som leda just hit till dörren.
Hexan är hemma.
– Anamma en sådan skarpsynthet! tänkte länsmannen och ansåg nu tiden inne att börja mumla sin bekanta besvärjelseformel:
”Jöns är mitt namn” &c.
Suenonius gick nu till kojans enda fönster, i hvilket de flesta hornskifvor 13 voro söndriga och hålen tillstoppade med trasor.
Han utryckte en dylik trasa och spejade in genom hålet.
– Hon är hemma, sade han i segerton.
– ”Mörkrets furste, flykten tag! mumlade länsmannen.
Men Karin tycktes icke hågad att emottaga besök.
Prestens slag genljöd i rummet innanför, men gumman förhöll sig tyst och stilla.
Han sparkade upp dörren och gick eller snarare kröp in i det låga kyffet.
Länsmannen följde honom, såsom ångren följer en förhastad gerning.
En usel säng, ett haltande bord, en sågkubb, som tjenade till pall, en vattenbalja och en spinnrock utgjorde kyffets möblering.
I spiseln satt en katt, som med gnistrande ögon betraktade de inträdande.
Deras uppmärksamhet riktades genast på kojans egarinna, som låg på golfvet med hufvudet lutadt mot spiselmuren.
Tunga andedrag vittnade, att gumman sof.
Uttrycket i hennes af ålderdom och svält förhärjade ansigte var spöklikt.
De grå hårtestarne lågo nedåt pannan, ögonen voro öppna, men vridna så i sina gropar, att endast hvitögat var synligt.
Men han repade hastigt mod och ropade:
– Se, se!
Se blott hvad som ligger bredvid henne!
– En ugnsopa!
Allt är klart som dagen! utbrast länsmannen.
– Hon är nyss hemkommen från Satans gästabud, fortfor Suenonius.
– Himlen gynnar oss på ett märkvärdigt sätt.
Vi göra stora, förvånande upptäckter.
Askelin, jag skall till domkapitlet i Strengnäs och theologiska fakulteten i Upsala insända en skriftlig berättelse om denna visitation, bestyrkt af dig och mig med ed och underskrift ...
Men hvad är det för afgrundstyg, hon har bredvid sig der i skålen?
... utan tvifvel den trollsmörja, medelst hvilken hexorna förmå att höja sig i luften och på obegripligt kort tid flyga långa sträckor ...
– För att vara smörja, tyckes den vara nog tunn, anmärkte länsmannen, i det han skyggt betraktade skålens innehåll.
Skålen innehöll i sjelfva verket ett extrakt af Bella Donna, Hyoscyamus, frön af Datura och giftiga svampar.
Gumman hade berusat sig med denna narkotiska dryck, hvars tillredningssätt var en hemlighet, uteslutande tillhörig de s. k. kloka qvinnorna, och hvars verkningar äro i hög grad besynnerliga 14.
Angripen af den andliga farsot, som vi ofvanför skildrat, hade den gamla qvinnan, som länge älskat och i hemlighet begagnat denna dryck, emedan den för någon tid befriade henne från verkligheten med dess elände och försänkte hennes sinnen i en verld af det skönaste färgspel, hade hon, säga vi, på de sednaste tiderna med stegrad lidelse berusat sig af densamma och under ruset i ökad liflighet återfunnit de bilder, som i det vakna tillståndet uppfyllde hennes inbillningskraft.
Hon drömde om mystiska fäster, firade under mörka nätter på herrligt belysta berg; hon drömde sig ung och skön sväfva i vilda hvirflande dansar än med vackra ynglingar, än med rysliga demoner; hon drömde sig sitta vid bord, dignande under smakliga rätter och vällusttändande drycker, dem hon tömde under tonerna af förtrollande musik; hon drömde slutligen, huru hon i ljuf halfslummer vid samma musik sväfvade genom rymden än på en lätt silfversky, än på resedon af vidunderligaste slag, en ugnsraka, en bock o. s. v.
Och drömmarne voro till den grad lifliga, att den sjuka fantasien efter uppvaknandet antog dem för den renaste verklighet.
Efter sin första dröm af detta slag trodde gamla Karin, fasande för sig sjelf, för himmelska och jordiska straff, att hon verkligen varit i Blåkulla och ingått förbund med det ondas furste: icke blott hennes fantasi, utan äfven hennes samvete blef sjukt, och i denna hemska belägenhet tog hon med ett slags raseri sin tillflykt undan fasan och eländet till nya rus af denna mystiska saft 15.
I sådant tillstånd har hon nu blifvit påträffad af Suenonius och länsmannen.
Sedan de en stund betraktat den sofvande qvinnan, fattade presten henne i armarne och började skaka henne af alla krafter.
Länsmannen tog mod till sig, för att hjelpa pastorn i hans försök att väcka gumman.
Men i detta ögonblick uppsteg katten, som låg i spiseln, sköt rygg och lät höra ett hväsande ljud, som ej tydde på vänliga afsigter.
Länsmannen drog sig derför tillbaka och uppmanade sin vän pastorn att akta sig för det uppretade djuret.
– En katt!
Ha! ropade Suenonius, som nu öfverallt såg tecken och under.
– Fånga katten, bror Askelin!
Den skall blifva oss ett nytt bevis ...
– Käre bror, huru är det möjligt, att man kan bevisa något med ...
– Fånga honom, säger jag!
Det är ingen vanlig katt, dender.
Gervasius
Tilberiensis omtalar, att hexor, som vid en luftridt nedföllo i Rhonefloden, förvandlade sig till kattor och på det sättet undkommo sina förföljare 16.
Fånga honom ...
Men länsmannen kände efter denna upplysning ännu mindre lust än förut att befatta sig med kattjagt.
Suenonius fattade hans käpp och måttade ett slag mot den misstänkta skepnaden, men Karins trogna husdjur, den enda varelse, som delade hennes ensamhet, gjorde ett hastigt sidosprång och flydde under sängen, hvarifrån det allt emellanåt lät höra sitt ilskna hväsande, tills det, utjagadt från denna tillflyktsort af länsmannens käpp, gjorde ett nytt språng tvärs öfver rummet och kilade ut genom den på glänt stående dörren.
Efter detta lilla mellanspel ruskade och skakade man gumman med förnyad våldsamhet, men utan annan verkan, än att hon började tala oredigt i sömnen.
Nu hittade länsmannen på det fiffiga knepet att ösa vattnet i baljan öfver henne; han dristade dock icke göra det, utan att dervid mumla sitt
”Jöns är mitt namn” &c.,
men denna åtgärd medförde sin åsyftade verkan.
Den gamlas ögon började vridas, pupillen visade sig under ögonlocket, och nu stirrade hon på de begge männen med en medvetslös, spöklik blick.
– Är jag hemma nu? mumlade hon och förde handen till sitt gråsprängda hufvud.
– Du har redan länge varit hemma efter din afgrundsresa, fördömda hexa, röt Suenonius med en röst, som väckte gumman till full besinning och kom hennes skrumpna lemmar att skälfva.
– Har ni sett mig komma?
Ah, jag är förlorad! utbrast hon med hjertslitande stämma.
– Vi ha sett dig på denna ugnsopa komma nedfarande genom skorstenen, sade Suenonius, som för det goda ändamålets skull tillät sig denna lögn.
– Det tjenar till intet att neka.
Du kommer direkte från Blåkulla, du Belzebubs utkorade.
– Hvem är ni? sade Karin, i det hon satte sig upp och med förvirrad blick betraktade männerna; – det är presten ... länsmannen ... aj, jag är förlorad, säger jag!
Nåd, käre herrar!
De skulle döda mig, de skulle bränna mig lefvande ...
Om J hafven ett barmhertigt hjerta för en gammal, olycklig, eländig ...
– Du erkänner således, att du varit i Blåkulla?
Men om J hysen förbarmande med den gamla, olyckliga Karin, så skall Gud ...
– Gud!
Vågar du nämna Hans namn, du utskott? röt presten.
– Angif mig icke!
Gör mig icke olycklig! bad den gamla med skallrande tänder och kröp bönfallande till prestens fötter.
– Förbannelse öfver dig, du hedning, du prestinna hos de Ephesiers Diana!
Du skall först stekas i jordisk eld och sedan i de eviga svafvelsjöarne.
Släpp mina fötter, eländiga, eller jag sparkar dig undan!
– Käre bror, hafva vi icke nu hört och sett nog för full bevisning? vågade länsmannen nu hemställa.
– Vi hafva erfarit nog.
Låtom oss lemna detta ställe, för att slippa höra hennes tandagnislan och fruktlöst spillda böner!
Ur vägen, hexa!
Den gamla Karin ville emellertid icke släppa prestens ben; hon grep om dem med samma krampaktiga styrka som den drunknande om sin räddares hand.
Hon vred sig som en plågad mask och fortfor i hjertslitande ton att bedja om förskoning.
– Hon vill icke släppa mig, skrek Suenonius.
– Länsman, befria mig från hennes tag!
Bryt i nödfall fingrarne af henne!
Men då länsmannen tvekande närmade sig Karin, släppte denna frivilligt presten, riktade sin blick på den förre, förde ett finger till tinningen, likasom om hon hastigt erinrat sig något, och utbrast:
– Du?...
Ha, nu minnes jag ...
Skall icke du hysa medlidande med mig, du som också var med på fästen?
Jag såg dig i dina stora stöflor dansa med qvinnorna på berget, och vid bordet satt du bredvid mig.
Minnes du det?
– Jag!
Är du galen, qvinna?
ropade länsmannen likblek och tog ett steg tillbaka, hvarvid han föll baklänges öfver sågkubben.
– Jo, du! fortfor Karin och uppgaf ett ohyggligt skratt.
– Nu har jag dig.
Angif mig, om du vågar, och du skall få göra mig sällskap till afrättsplatsen!
– O, hvilken lömsk, förfärlig lögn! klagade Askelin, i det han steg upp.
– Bror Suenonius, skyndom härifrån!
Blodet i mina ådror isas.
– Var lugn, broder, sade Suenonius.
– Jag inser alltför väl, att detta är en lögn, ämnad att förslöa rättvisans svärd.
Der är din käpp, min vän; låtom oss gå!
– Ja, låtom oss gå!
Då gumman insåg, att hennes böner vore fruktlösa, slog hon i vansinnets förtviflan öfver i en annan ton.
Hon steg upp från golfvet, rätade sin hopsjunkna gestalt och stod nu framför dem med sitt oordnade grå hår, sina rullande ögon och bleka skälfvande läppar, lik en af underjordens giftiga ångor berusad Pythia, färdig att utgjuta sitt raseri i gräsliga spådomar och hotelser.
Men länsmannen, som anade hvad som förestod, tog till en så skyndsam flykt, som hans tjenstemannavärdighet tillät.
Suenonius deremot aflägsnade sig med säkra, långsamma steg och hörde med stålsatt mod de förbannelser, som genljödo efter honom bland skogens stammar.
Sedan de begge inqvisitorerna besökt ännu tvenne andra kojor och äfven der gjort åtskilliga mer eller mindre vigtiga iakttagelser, återvände de mot aftonen till prestgården, der de efter intagen förfriskning genast satte sig ned att skrifva en promemoria öfver saken.
Under detta arbete stördes de af fru Suenonia, som med andan i halsen ilat dit från visthuset, för att underrätta dem, att Ingrid på Tallmossen och hennes dotter nyss öppnat gårdsgrinden och närmade sig huset.
Suenonius skyndade ut.
Länsmannen åtnöjde sig med att från ett fönster betrakta uppträdet.
Ingrid hade kommit, för att tala förtroligt med sin själasörjare och för honom berätta sin lefnads historia.
Hon ville med skäl tala till hans förstånd, med böner till hans hjerta, för att skingra de misstankar, han hyste mot henne, och beveka honom att afstå från de förföljelser, hvilka hon blott alltför riktigt anade såsom förestående.
Hon hade medfört sin Ellen, emedan hon visste, att en sörjande mor ej kan framställa en mer hjertgripande bön, än att visa på sitt barn.
Med ena handen stödd på sin staf, med den andra hvilande i dotterns, närmade hon sig, lik en sörjande drottning, med ödmjuk, men värdig och ädel hållning.
Och vid hennes sida gick Ellen, blek och bedjande som marmorengeln på en sarkofag.
Ladugårdspigan, som just var sysselsatt på gårdsplanen med att mjölka Stjerna, tog vid åsynen af de kommande till flykten.
Olof, som äfven befann sig på gården, lunkade till drängstugan, genom hvars dörr man sedan alltemellanåt såg hans hvita hufvud nyfiket sticka ut.
Men Ingrid och Ellen hade ännu ej hunnit fram till trappan, förrän Suenonius upphäfde sin stämma och utöste öfver deras hufvuden vredens och fanatismens glödande skålar.
Vi vilja, för att ej på läsaren göra ett vidrigt intryck, förbigå detta ursinniga tal, i hvilket den döda kon figurerade midtibland sublima bibelspråk, som troligen aldrig blifvit värre missbrukade, och fruktansvärda hotelser, som alltför tydligt läto Ingrid förstå, hvilket öde presten ämnade bereda henne, om hon hitintills sväfvat i tvifvel derom.
Ingrid ville tala, men Suenonius öfverröstade henne.
Hon var färdig att digna under dennes förbannelser och den fasa, hon kände i sin själ; men då hon höjde blicken mot himmelen och såg dess herrliga blå hvalf, en symbol af Guds allestädesnärvaro, utbreda sig öfver henne och hela jordens rund, andades hon åter lättare.
Och, sedan hon höjt blicken mot höjden, lät hon den ej sjunka, sålänge presten ännu fortfor med sina anathemer.
Den i detta ögonblick nedgående solen göt ett förklaradt sken öfver hennes panna.
Men Ellen hade sjunkit ned på snön och dolde sitt hufvud i vecken af sin mors klädning.
Och på denna scen föllo solens sista rosenfärgade strålar, spridande nu såsom oräkneliga gånger ett paradisiskt skimmer öfver en tafla af mensklig förvändhet och menskliga lidanden.
– Vik hädan, du Endors hexa med din dotter! röt Suenonius.
– Gå, gå!
Vi träffas inför domaren, som med lagens svärd skall utrota dig och din säd från jorden!
Gå ... och besvärj din furste och herre att hemsöka mig och de mina med alla olyckor, som han kan gjuta i menskliga käril!
Jag bäfvar icke.
Ingrid upplyfte sin dotter, fattade hennes arm och aflägsnade sig, utan att säga ett ord.
På en bänk bredvid grinden lade hon den bibel, som Suenonius under besöket i hennes stuga qvarglömt.
I detta ögonblick utträdde Olof ur drängstugan med en gammal muskedunder i handen.
Han förde den till ögat och lade an på den bortgående Ingrid.
– Håll! ropade Suenonius, – Hvad gör du, menniska?
– Jag vill bara se, om hexan är hård mot varghagel, svarade Olof tryggt.
– Låt bli det försöket!
Hör du!
– Men, sade Olof, – hvad gör det, om jag försöker?
Hon går nog fri; det är icke farligt.
Och i alla fall vore det väl bäst att hon finge en knäpp, innan hon hinner förderfva oss allesamman?
Och den envise drängen lade för andra gången an och skulle sannolikt i sin dumhet gjort sig skyldig till ett mord, om ej en i detta ögonblick tillstädeskommande person gjort, hvad Suenonius ej skulle hunnit göra: ryckt vapnet ur hans händer.
Den nykomne var Adolf Skytte, som från en annan sida anländt till prestgården.
Han behöfde blott kasta en blick omkring sig, för att ana hvad som passerat.
Tvekande ett ögonblick, om han skulle skynda efter Ingrid och Ellen eller vända sig till pastorn, på hvars ansigte han läste den vildaste förbittring, beslöt han sig för det sednare, ehuru han insåg, att tillfället nu mindre än annars gynnade en förbön för hans skyddlingar.
Ödet kunde ej fört honom dit i en olyckligare stund än denna.
Fru Suenonia, som vid länsmannens sida åskådat uppträdet med Ingrid, skyndade deremot ut, neg djupt för den förnäme gästen och bad honom under många onödiga ursäkter att stiga in.
Då Adolf befann sig ensam med länsmannen och pastorn, frågade den sistnämnde i afmätt ton:
– Hvarmed kan jag vara nådig herrn till tjenst?
– Jag kommer, sade Adolf, i det han slog sig ned i prestens soffa, – jag kommer för att äska en förklaring af er öfver de afsigter, ni hyser mot de begge qvinnor, som ni nyss visat från er tröskel.
Jag misstänker, att dessa afsigter icke äro de bästa.
– Nådig herre, er far känner mina afsigter mycket väl.
Vänd er till honom, och han skall nog gifva er tillräckliga upplysningar i ämnet.
Det enda, han icke känner, men hvarom jag sinom tid skall underrätta honom, är den besynnerliga vänskap, ni hyser för hexan och hennes dotter.
Jag vet, att ni föraktar er gamle lärares råd, nådig herre; annars skulle jag säga: akta er själ för Djefvulen!
Han försticker sig stundom äfven bakom ett vackert ansigte.
Ni är på väg att fångas i den ondes garn.
– Om ni kommit till den erfarenhet, att jag föraktar edra råd, så torde det kanske komma sig deraf, att jag ej alltid kunnat förblifva barn och ej alltid åtnjuta er undervisning.
Bespara mig derför edra goda råd, herr pastor, och gif mig i stället den förklaring, jag önskar!
Ni inser väl, att jag ej med samma eftertryck kan tala till min far som till er i ett ämne, hvaruti vi äro af så olika meningar.
Och för öfrigt torde ni och ingen annan vara den närmaste personen att förklara er öfver edra egna uppsåt.
– Nåväl, mina uppsåt och handlingar äro icke mörkrets; de kunna väl skåda dagens ljus.
Jag vill derför uppfylla er begäran.
Jag är af Herren satt till herde öfver en ringa del af hans stora hjord, jag har ett heligt kall, hvars tunga ansvar skulle komma mig att bäfva, om jag ej samvetsgrannt egnade det alla mina tankar och hela min ringa kraft.
Fordom önskade jag mången gång att predika hedningarne evangelium, för att med offret af mitt lif kunna förvissa mig sjelf, att jag ej vore en ovärdig Herrans stridsman.
Men tiderna hafva nu förändrats, och jag inser, att min verksamhet lika väl behöfves här, som i de aflägsna öarnes hedniska mörker, sedan Satan med exempellös djerfhet börjat uppträda bland oss till att förföra Guds församling.
Vi hotas af den rysligaste syndaflod, ithy att den Onde genom magiska konsters förlänande rycker till sig otaliga själar.
I Tyskland och andra kristna länder hafva gudfruktiga furstar, lärda theologer och samtliga presterskapet insett nödvändigheten att med jordiska medel sätta en damm för floden, enär de andliga till intet hjelpa.
Mitt samvete bjuder mig att inom min trånga krets göra detsamma.
Jag vill utrota Baals prester och prestinnor ur min hjord, innan de hinna sprida smittan längre, än de hitintills gjort.
Lagen bjuder mig dertill sin arm, och jag skall ej tillbakaskjuta den.
Våra fäder, som voro bättre och frommare än vi, hafva stadgat, att trolldom är lifssak: man skall steglas och kona brännas ... se sjette kapitlet i Höghmälisbalken och Westerås Stadga 1527.
Ni känner nu mina uppsåt, och jag skall ej afstå från dem, fastän jag vet, att jag har den farligaste sak för händerna, långt farligare än den att predika bland hedningarne, ty de kunna blott taga mitt eget blod, men de, som jag nu med Gud förföljer, kunna äfven bringa förderf öfver allt hvad jag mest älskar på jorden.
Suenonius hade talat med ovanligt lugn, men Adolf kände ej större fasa öfver hans ord, än öfver den dystra glöd, som brann i hans blick och vittnade, att ingenting, hvarken förnuftsskäl, böner eller hotelser, skulle kunna rubba hans öfvertygelse och uppsåt.
– Anser ni er vara förvissad, att Ingrid på Tallmossen är en af dessa farliga menniskor? frågade han med en fruktan, som han ej förmådde betvinga.
– Hon? utbrast Suenonius häftigt.
– Hon är öfversta prestinnan i ondskans tempel ... hon är Leviathans älsklingsbrud.
– Hvilka bevis har ni härför?
– Bevis?
Ni Cartesianare!
Gå i min ladugård, och ni finner der ett af dessa bevis, som ni i allt, ja äfven i det himmelska, med sådan ifver efterletar!
Bevis!
Jo, ser ni, dylika har Herren gifvit mig i handen, slående bevis, oemotsägliga bevis, bevis, som kunna gripas med händerna, och icke sådane, som de ogudaktige metaphysici utspinna ur sina fördömda hjernor!
Och Suenonius började en med fördömelser öfver Cartesius och andra filosofer späckad berättelse om sin nyss slutade inqvisitionsvandring och alla de besynnerliga upptäckter, han härunder gjort, samt glömde ej heller det märkvärdiga faktum, att den ena af hans kor utan synbar sjukdom störtat, medan han var borta att anställa förhör med Ingrid.
Den unge Skytte förvånades och skulle trott, att presten drömt allt detta, om ej denne haft en Per Sannare närvarande i länsmannen, som, för hvarje gång det vädjades till honom, steg upp från sin stol och under en bugning för nådig herrn bekräftade Suenonii utsago.
Adolf kunde det icke, aldraminst nu, då hans hjerta sammanpressades af fruktan för Ellens och hennes mors öde.
Men att af dessa företeelser draga samma slutsatser som Suenonius och de fleste med honom, det stridde såväl mot hela hans genom studier förvärfvade åskådningssätt, som mot hans känslors och hjertas intressen.
En man, som studerat Sextus Empiricus och Des Cartes, tror icke obetingadt sina egna yttre sinnens vittnesbörd, ännu mindre utsagor af fanatiska och vidskepliga personer.