Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu slog klockan i tornet nio, och tvenne trädgårdsdrängar, som pratade högt och muntert med hvarandra, kommo åtföljda af en stor raggig hund gången framåt.
Hundens skall och åsynen af karlarne jagade ändtligen min romantik på flygten, jag steg upp, lugn och prosaisk, och visades af dem återigen till mrs Banks, som tycktes vara herrskarinna på stället.
Ledsagad af en liten fräknig jungfru med mjölkhvit hy och kanelbruna ögon, inkom jag en stund derefter i en korridor i husets venstra flygel och anmodades att stanna der i halfdunklet, medan flickan underrättade hushållerskan om mitt besök och min anhållan.
Genom dörren, som hon lemnat öppen, såg jag tvenne personer framför ett frukostbord, som gjorde heder åt mrs Banks’ gastronomiska smak.
En stor rödblommig karl i peruk och urkedja med en hel knippa berlocker, förmodligen hofmästaren, aftog i detsamma sin servet, som varit fästad under hakan, och steg upp, hopknäppande sina feta händer för att andäktigt läsa sin bordsbön, under det hans granne, en liten klotrund gumma, med en stor hvit mössa på hufvudet, slog i ett glas vin åt sig ur en slipad karaff, hvars topasfärgade innehåll gnistrade i solskenet och syntes stå i full harmoni med den försvarliga anrättningen på bordet.
Först sedan hon helt långsamt tömt sitt glas, smackat med läpparne och torkat sig om munnen, steg äfven hon upp och lyssnade till tjenstflickans ärende.
— Jag förmodar, att det är mrs Banks, jag har nöjet att se, — sade jag, med den mest artiga bugning och det mest inställsamma leende, jag förmådde frambringa, för att genast söka vinna den mäktiga dam, på hvars välvilliga pratsamhet och öppenhjertighet jag långt förut hade räknat.
Den lilla gumman, som fullkomligt tycktes känna sin egen vigt och betydenhet, mönstrade mig först med ganska kritiska blickar och gjorde sedan en nedlåtande och välvillig böjning på sin korta och tjocka hals.
— Åh ja, det kan visst icke vara så mycket att se, hvad rummen beträffar — sade hon, till svar på min begäran, under det hon nedtog en stor nyckelknippa, som hängde på väggen, bland en rad dylika med numererade och påskrifna små trälappar, — ty våningen, som lord
Percy iordningstälde och möblerade, tills han kom hit med sin unga fru från Italien, är ännu alldeles likadan ... hon dog så ung, och mylord ville aldrig sedan ändra eller förbättra något, så att det är naturligtvis nu gammalmodigt.
Men taflegalleriet i öfre våningen är kanske det, som mest kan förtjena att ses.
Jag försäkrade henne, att det skulle mycket roa mig att se familjens forna hvardagsrum först, och mrs Banks gillade genast min smak, rätt belåten, som det syntes, att slippa det mödosamma uppstigandet till öfra våningen omedelbart efter sin bastanta frukost.
Skramlande med den stora nyckelknippan, stultade hon af framåt korridoren, uppmanande mig med en inbjudande geste att följa sig.
— Jaså, lord Percy var enkling? — sade jag, i förhoppning att få ett samtal i gång om alla de personer, som så lifligt interesserade mig.
— Ja, i tjugo år, innan han dog.
Jag var icke här i huset, då mylady lefde, men jag är född på godset, och jag såg henne flera gånger.
— Hon skulle varit mycket vacker har jag hört?
— Ack ja, både vacker och god och fasligt rik sedan; mylord fick alla de Darneyska egendomarne med henne; de voro litet slägt, hon var af samma familj som hans farmor, fast af den äldre grenen, den yngre deremot hade ingenting.
Hon var bara barnet, stackars liten, endast tjugo år, när hon dog.
Mylord sörjde också alldeles fasligt; jag var på den tiden nyss gift med min sista man, salig Banks, och fast jag då var bosatt långt härifrån, så hörde jag likväl talas om hans sorg.
— Gifte lord
Percy aldrig om sig sedan?
— Nej, han reste utomlands strax efter myladys död och var borta i flera år, och då han sedan kom hem, så lefde han tyst och ensligt här på Aukwoodhouse och sysselsatte sig endast med sin sons, den lille Astleys, uppfostran, vår nuvarande husbonde.
Ack ett sådant trögt lås; jag är säker, att Jemina glömt att smörja det, ehuru jag sagt till derom, — fortfor hon, pustande, under bemödandet att kringvrida den stora nyckeln i dörren vid öfra ändan af den höga förstuga, dit vi uppkommit ifrån domestikvåningen.
— Kanske jag får hjelpa er, mrs Banks, edra händer äro alltför klena?
Så ja, det är så, ser ni, att då man sällan begagnar dem, så blifva låsen rostiga.
Detta är stora matsalen eller försalen, som den kallas, den begagnades sällan.
— Ni nämde lord Astley, mrs Banks, var han lord Percys enda barn?
— Ja, mylady hade endast en son; han var blott två år, då modern dog, och så klen och späd, att man trodde honom icke skola länge öfverlefva henne, fast han sedan växte till och blef en riktig vildbasare, som skaffade sin far många oroliga stunder genom sina vilda upptåg.
— Men nu är han väl en stadgad man, förmodar jag?
— Åh ja, — sade gumman småleende.
— Det förstås, att nu så är han tjugofyra år och klättrar icke i trädtopparne efter skatbon, försöker icke att springa på takåsen, att rida på den stora Durhamstjuren eller åka på väderqvarnsvingarne, men en glad och oförvägen herre är han allt ännu, som icke räds för hin onde sjelf en gång, efter hvad jag hört sägas.
— Ni känner honom då icke, mrs Banks?
— Jo, Gudbevars, han var här i tre dagar vid lord Percys begrafning, och en ståtlig och vacker herre är han, det är visst och sannt, man kan icke se en präktigare och hurtigare ungdom.
— Gud vet, jag skall icke kunna säga det, jag tycker för min del, att han liknar ingendera.
Se här, detta är salonen, eller lilla matsalen, här brukade lord
Percy äta; men bevare mig, så kallt och fuktigt här kännes.
Mrs Banks hade slagit upp dörrarne till ett stort rum, alldeles skumt genom de förstängla luckorna; hon skyndade nu att öppna ett af fönstren, och den varma sommarluften, som strömmade in, skingrade något den källarlika atmosferen i det dystra rummet.
Upprörd och vemodig, vandrade jag genom alla dessa stora rum, hvilkas tomhet och tystnad syntes mig vältalig, ty i alla dessa småsaker, som mötte mitt öga, i anordningen af möblerna och sjelfva väggarnes färg tyckte jag mig läsa dunkla uppenbarelser om de personers hemlif, tankar och känslor, som fordom lefvat här.
— Detta rum kallades för myladys kabinett, ty här skulle hon hafva helst vistats, medan hon lefde, och der sitta hennes och mylords porträtter, — sade mrs Banks slutligen, då vi inträdde i ett litet hörnrum, tapetseradt med blå damast och hvita lister.
Jag stannade framför dessa båda porträtter, hvilkas blickar tycktes möta mina, och i hvilkas milda och melankoliska ögon jag tyckte mig läsa en ömhet och ett igenkännande, som fylde mina egna ögon med tårar.
Hushållerskan hade gått tillbaka till rummet utanför, för att ställa i ordning ett tilltrassladt gardinsnöre, och omedvetet sträckte jag armarne emot dessa båda bilder, som återspeglade dragen af de föräldrar, hvilka jag aldrig känt, men som jag i detta ögonblick tyckte mig älska och sakna med en häftighet, hvarom jag icke haft begrepp.
Dessa båda ansigten, så unga och vackra, skulle kanske väckt beundran hos hvem som helst, men för mig syntes de nästan i ett öfverjordiskt skimmer, och då slutligen mina blickar vändes derifrån och händelsevis föllo i den stora spegeln nedanför, ryckte jag till och vände mig om, öfvertygad vid första åsynen af mitt eget ansigte deri, att ännu ett porträtt af lord
Percy hängde på väggen midt emot.
Voro väl mina ögon bländade eller var denna likhet verklig?
Jag hade icke tänkt derpå, den framträdde helt plötsligt och träffade mig som en uppenbarelse.
En onämnbar glädje, en slags berusande stolthet fylde min själ, var icke detta en bekräftelse på mitt eget hjertas djupa rörelse, och om jag nu stod som en främling i mina fäders hem, okänd och förskjuten, så var det likväl mitt.
Om verlden aldrig skulle erkänna mina rättigheter dertill, nåväl! så var jag sjelf i detta ögonblick fullt öfvertygad derom, och i denna stund af glädje och hänförelse syntes mig denna öfvertygelse tillräcklig för min lycka; alla verldens advokater skulle icke kunna fråntaga mig den, och om den för mr Gibson var af noll och intet värde, så var den för mig omätlig, ty den borttog den pinsamma tanken, den förödmjukande fruktan, att jag i sjelfva verket icke var annat än en stackars äfventyrare, som, narrad at en grym och listig qvinna, att tjena hennes hämd, sökte vinna hvad som icke tillkom mig.
Jag begagnade hushållerskans frånvaro att undersöka hela det lilla rummet, som syntes mig nästan heligt.
Här i denna länstol hade min mor suttit, på denna bordstudsare, hvars urverk längesedan stannat, hade hennes blickar räknat de försvunna timmarne, denna spegel hade återgifvit hennes bild, här stod en liten sekretär af valnöt, inlagd med messingssirater, som troligen gömde hennes bref och minnen af hennes korta ungdom, här vid detta lilla sybord hade hon suttit och arbetat och låtit sina milda ögon hvila på blomstergruppen utanför.
Jag utdrog den lilla lådan i bordet; der lågo ännu hennes sysaker, en liten fingerborg af guld, en något rostad sax med en emaljerad öm devis, ett gulnadt halffärdigt broderi, några silkesnystan, hvilkas färg och glans voro oförändrade, allt var sådant, som om hennes hand nyss vidrört det; dessa värdelösa, bräckliga småsaker lågo qvar, men handen var stoft, denna varelse, som varit så älskad, som burit lifvets hela lycka och fullhet inom sig, fanns icke mer, men hennes minne fylde, som ett rosendoft, hela detta rum, och hennes ande, återkallad af hennes sons ömhet och saknad, tycktes mig i detta ögonblick sväfva omkring mig och beröra min panna och mitt hår med sina kyssar.
Hade jag orätt, var jag väl offer för en ljuf inbillning, voro dessa sällsamma rörelser, som fylde mitt hjerta endast en bedräglig följd af min egen föreställning?
Denna vackra, unga mor, som ifrån duken tycktes småle emot mig, hon hade ju aldrig mistat, aldrig begråtit sitt barn, hennes ömhet, hennes smekningar hade ju tillhört denna Astley, hvarom man berättat mig, och som jag sjelf sett under så obehagliga förhållanden, som jag ansåg som en förrädare, en främling, hvilken stulit mitt namn, mina föräldrars kärlek och hela min tillvaro.
Och hvem var han i sjelfva verket, hvarifrån hade han kommit?
Hade väl den demon, som ständigt styrt den olyckliga Agnes Mertons handlingar, framkallat en skugga, en mystisk och trollsk afbild af det barn hon bortfört, för att äfven häri gäcka hennes hämdfulla afsigter?
— Jag försäkrar, att jag låter Jemina gå in och damma flera gånger i veckan här i rummen, men sannerligen man det kan se.
Här ser alltför ostädadt ut, — sade mrs Banks, i det hon kom in i kabinettet och i förbigående strök med sin feta hand, som liknade en väl stoppad nåldyna, öfver bordskifvan och såg på mig, tydligen förundrad öfver min långsamhet.
— Ja, nu har herrn sett hela vestra sidan af denna våningen; der uppe äro sällskapsrummen, biljardsalen och taflegalleriet, och der äro flera taflor af högt värde, har man sagt.
Men hur står det till, ni ser så blek ut?
— Ja, jag mår verkligen icke väl; jag känner nästan en svindel, och jag skall derför icke i dag besvära mrs Banks längre, — sade jag, som i sjelfva verket kände en nervös otålighet att åter komma ut i fria luften.
— Ja, det är af den instängda och tryckande luften här inne.
Det händer också ofta mig, när jag går in här ibland, i synnerhet strax efter maten; det är bara nervsvaghet, säger doktorn.
Vi skola nu gå ut i korridoren, så går det strax öfver, men om ni skulle vilja återkomma en annan gång, så skall jag gerna visa er det öfriga.
— Jag tackar er, mrs Bank, jag bor för närvarande i byn och tänker uppehålla mig någon tid här vid kusten.
Jag skall med nöje begagna mig af er artighet — men hvart för ni mig nu?
Vi kommo icke in denna vägen.
— Nej, vi gå nu genom den gamla våningen, den äldsta, som lord Percys farmor bebodde.
Den begagnades aldrig och är nu likadan som då den gamla ladyn lefde.
Den gamla frun dog ett par år, tror jag, före lord Percys giftermål.
Se här är hennes sängkammare; det är alltför ödsligt och spöklikt, jag ville verkligen icke sofva här en natt för hela Aukwoodhouse.
Man påstod, att den gamla frun en lång tid efter sin död synts i slottets trappor och gångar, men kanske kom det sig deraf, att man så länge sett och fruktat hennes stränga ansigte, att man ännu efter hennes död tyckte det skymta fram ur mörkret.
Under hushållerskans prat hade jag verkligen med en känsla af obehag och rysning granskat det stora och dystra rum, hvari hon infört mig.
Det påminde mig lifligt om mrs Mertons bekännelse, om hennes afskyvärda brott och hennes sällsamma känslolöshet vid åsynen af den döda, hvars stela och vanstälda ansigte jag nästan tyckte mig se skymta fram mellan de gamla dammiga och tunga gardinerna framför den stora sängen i alkoven.
Allt i detta rum var ännu fullkomligt sådant, som hon sett och beskrifvit det; och om jag i detta ögonblick sett henne sjelf och den gamla miss Spencer stående vid sängen i halfskymningen, så skulle jag säkert hafva funnit det helt naturligt, så bjert och gripande var det intryck jag rönte, och först en lång stund, sedan jag tagit afsked af mrs Banks och kommit ut i solskenet, flydde dessa skuggor ifrån grafven ur min inbillning.
— — — — — — — — — — — —
(Fortsättning några dagar senare.)
Om lasten ständigt såg ut som en Medusa och dygden som en engel, så skulle vår sinliga uppfattning af allt annat i verlden äfven bättre motsvara sanningen, vi skulle icke ega förevändningen af en låtsad okunnighet om våra felsteg och troligen en gång vid en sista återblick på vår lefnad finna mera harmoni imellan våra föresatser och våra handlingar; eller om de båda stridande makterna åtminstone oftare utsade sitt ultimatum och icke möttes i oändliga concessioner, om de båda hade en prononcerad färg för våra ögon och icke ständigt i verldslifvet öfverginge i så mångfaldiga och fina nyanser, att hin onde sjelf icke är säker för att, ehuru han ifrån början af sitt spel står på en svart ruta, han icke så småningom kan föras derhän, att han slutligen stannar på en hvit, och för oss arma menniskobarn blifver förhållandet oftast motsatt: våra första steg ledas af de bästa afsigter, men vi stanna en gång — Gud vet hvar.
Med ett ord, det fordras ofta en oändlig skarpsynthet eller kanske rättare en oändlig blindhet, för att utan svindel hålla sig på den ”smala vägen”, och för att se, hvar den rena hvita färgen börjar grumlas och öfvergå i andra, måste det inom oss finnas ett oföränderligt ljus, vid hvars sken verldens alla tvetydiga förhållanden kunna skärskådas för att bedömas rätt.
Föreställer du dig väl, att det är med anledning af ett bref ifrån en vacker qvinna, som jag helt oförtänkt kom att uttala dessa tankar, ett bref ifrån den förtjusande Désirée, denna lilla täcka varelse, som jag tror, att vår herre sjelf en dag skall få svårt att klassificera?
Det ligger så mycken hängifvenhet och ömhet i detta bref, så mycken barnslig uppriktighet, qvickhet och grace, hoprörd med den mest naiva egoism och mest förvirrade uppfattning af de enklaste sedlighetsbegrepp, att hon gör äfven mig förvirrad.
Man kunde säga, att hon är den oskyldigaste synderska i verlden och gör svart till hvitt med en godmodighet eller dumhet, som vore afskyvärd, i fall den icke föreföll så förtjusande.
Tusen glödheta känslor i mitt sinne tala för och lika många röster i mitt hjerta mot henne.
Dylika uppenbarelser kunna icke förlikas med det moraliska skönhetsbegreppet, men äro likväl alltför behagliga för att kunna förkastas och glömmas; hvad skall man göra?
Hvarför är icke
Désirée ren och oskuldsfull som en engel eller ful som en hexa?
Se der, är jag nu inne på den obestämda färgen, den mångskiftande nyans, som kanske till slut helt oförmärkt skall ställa mig ”matt” på den svarta rutan.
Men det är allt en smula genant att komma till Merton Hall som ett par poliskonstaplar, — sade jag en morgon åt mr Wehler, under det vi frukosterade.
— Bah, dumheter.
Det är i stället interessant, vi kunna anse oss såsom vetenskapsmän, fornforskare, som önska återfinna salig mr Mertons lemningar, och i sanning juridiken är väl en vetenskap så god som någon annan, — svarade Wehler skrattande och slog i sitt glas, som han grimaserande genast satte ifrån sig igen, mumlande något om eländiga viner och dåliga byvärdshus.
— En vacker vetenskap, som icke har annat syfte än att uppspåra brott och nedrigheter.
— Ja, för att skaffa de svaga rätt.
— Se så, lemna de der föråldrade talesätten, inte är ni rik, och det ju för ert interesse.
— Nej, men ni hoppas, att jag skall bli, blif icke stött, mr Wehler, men om juridiken är en vetenskap, så är konsten att göra styfkjolar eller peruker det äfven.
— Nu genast, vagnen är redan här.
— Nå väl, men på hvad sätt skola vi inleda vår efterforskning?
Dessutom vill jag säga er, att Merton Hall för närvarande eges och bebos af en gammal ungkarl, den forne egarens kusin, ett original, som lefver alldeles afsöndrad från verlden.
Han var en temligen inskränkt bydoktor någonstädes, som plåstrade lika oskyldigt med kemi och fysik och dylikt som med sina patienter, då helt plötsligt hans kusins oväntade död gjorde honom rik.
— Der finnes således ingen annan än denne gubbe att presentera sig för, — sade Wehler muntert, under det vi satte oss upp i den gamla hyrda kabrioletten, hvars hjulskenor voro lösa och öfverdragna med rost och hvars styfva, bruna lädersufflett flaxade fram och åter öfver våra hufvuden, utan förmåga att stanna hvarken liggande eller uppslagen, till stor skada för våra hattkullar.
Ett par timmar derefter stannade vi vid Merton Hall, der allt vittnade om egarens likgiltighet eller ålderdom.
Gräset växte långt mellan trappstenarne, grindstolparne stodo lutande åt hvar sitt håll, staketet bredvid var bristfälligt, och på den ovårdade gårdsplanen gingo ankor och höns kacklande under en mängd gamla kläder, som, hängande på spikar, hvilka man inslagit i en af de stora almarne der inne, fläktade för vinden bredvid en slarfvig piga, som med en rotting i handen syntes vara sysselsatt att vädra dem.
Häckarne omkring gården voro utgångna der och hvar, gräset var långt och tofvigt mellan ruskor af nässlor och malört, och ödslighet och vanvård hvilade öfver det hela med denna bedröfliga otrefnad, som ännu icke kunnat inträda i det stadium af melankoliskt förfall, som blifver romantiskt.
En gammal enögd raggig bandhund klef makligt ur sin koja och uppgaf ett ljud, som mera liknade grymtningen af en gris än skallet af en hund, och satte sig sedan, stum af förvåning, att med sitt ena öga beskåda den ovanliga företeelsen af ett åkdon vid trappan.
Från ett fönster i flygelbyggningen tittade en gammal qvinna ut med en vresig och förundrad uppsyn och drog sig genast tillbaka igen, och först efter flera minuters väntan utkom en trumpen betjent, hvars dammiga rock och sömniga min gåfvo honom utseende af att nyss hafva uppvaknat.
Han förde oss helt motvilligt in i squire Emanuel Mertons salon, och sedan vi väntat ännu ytterligare en stund i ett stort otrefligt rum med namn af förmak, der man tyckte sig få kramp vid betraktande af möblerna, som alla stodo på tå, hållande kulor mellan de utskurna klorna af sina konvulsiviskt krökta fötter och ben, återkom ändtligen den surmulne betjenten och bad oss stiga in, ty hans herres helsa var mycket klen och han hade icke på flera år lemnat sina enskilda rum.
Vi inträdde således helt tvekande och solblinda i ett rum, der de tjocka fördragna gardinerna gjorde det i början svårt att urskilja någonting, och hvars heta och tunga atmosfer, uppfyld af besynnerliga medikamentsångor, gjorde det nästan lika svårt att andas.
Wehler, som imellertid var skickligare än jag att genast sätta sig in i alla möjliga förhållanden, hade redan börjat en artig ursäkt och förklaring för vårt besök, innan jag ännu lyckats urskilja det föremål, som han harangerade, för att veta åt hvad håll jag borde vända min helsning.
Slutligen upptäckte jag en liten varelse, hopkrupen i en länstol och insvept i en brokig nattrock, hvarur ett stort och brungult ansigte framtittade, hvars otaliga och besynnerliga rynkor bildade en hisklig konstant grimas, hvilken kunnat skrämma en nervös person på flykten och som förmodligen härledde sig ifrån den vedervärdiga lukt af svafvelbunden vätgas, hvaraf den arme gubben var omgifven och hvilken troligen kom ifrån några glasapparater med besynnerliga rör, som stodo framför honom på bordet och med hvilka han tycktes hafva laborerat, då vi kommo in.
— Will, du kan lyfta litet på gardinen, — sade squire Emanuel, med en röst så hemsk och grof, som om han talat i en tom tunna, och i detsamma reste han sig upp till en längd, som stod i full överensstämmelse med hans stora hufvud och som var så oväntad, då man nyss sett honom liten och hopviken som en papperskråka i länstolen, att det liknade en taskspelarkonst och påminde om anden, som släpptes ut ur flaskan i arabiska sagan.
— Af förekommen anledning önska ni således göra forskningar efter aflidne mr Harry Mertons lemningar, — fortfor han, upprepade Wehlers ord med långsam och högtidlig röst.
— Nå ja, hvarför skulle jag icke lemna er tillstånd dertill?
Men det är icke troligt ... icke mycket troligt ... icke det ringaste troligt, att ni här finna någonting ... någonting ... något det allra minsta, som, som ... kan tjena ... kan leda, leda till förutsättning, förmodan eller misstanke om sättet för ... för hans besynnerliga, högst märkvärdiga och underbara slut.
Den gamle mannen hade redan i början talat med en förvånande långsamhet, men allt som han fortsatte, stegrades detta till den grad, att jag trodde honom insomnad mellan hvar gång han utsagt det sista ordet och jag förlorade helt och hållet sammanhanget af hans djupsinniga mening.
Som jag dock lyckligtvis endast var en biperson vid detta möte, så närmade jag mig under tiden det obetäckta fönstret och roade mig att beskåda några otäcka ödlor och ormar förvarade i burkar med sprit, som stodo uppradade i fönsterposten.
Wehler uttalade sin tacksamhet och tillade, att det egentligen var en gammal paviljong i parken, som han först ämnade undersöka.
— Jaså ... jaså ... jag minns den ganska väl ... en förfallen, nästan förstörd ... alldeles nedrasad ... helt och hållet grusad gammal ruin ... af ett tempel ... eller kapell ... grafchor eller möjligen ... ja ganska troligt ... jag kan nästan tillägga säkert, en kyrklig bygnad ... der jag besynnerligt nog ... högst eget ... och tillika nästan otroligt och förundransvärdt ... för flera år sedan ... ja en tio eller tolf ... jag tror väl tretton eller till och med fjorton år sedan ... en gång fann ... händelsevis påträffade ... helt oförberedt upptäckte ... under en liten botanisk exkursion ... jag kan nästan säga en vanlig promenad ... då jag var helt ensam ... eller så godt som ensam ... ty ... ty ... ty jag var endast åtföljd af Kedd ...
Kedd ... den gamle bandhunden ... som då ... vid den tiden af sin lefnad var ... var .. var endast och allenast en ... en ... en valp ... och det var egentligen ... för att tala fullt korrekt ... just han och ingen annan ... jag menar hunden ... som på detta sumpiga och vattensjuka ... man kunde säga kärraktiga och ganska gyttjiga ställe ... hittade någonting.
— Hvad?
Hvad min bästa squire? — utropade Wehler, som med ett beundransvärdt tålamod släpat sig fram med gubbens uttänjda och nästan obegripliga tal och nu med sin ifver och sitt lifliga interesse sökte påskynda hans tröga tankegång.
Det var imellertid en fullkomligt misslyckad beräkning, ty genom hans häftiga afbrott blef den gamla squiren alldeles bragt ur fattningen, och med öppen mun och uppspärrade ögon betraktade han juristen, som om han nu först fått riktig syn på hans person.
— Ursäkta, att jag afbröt er, min bäste squire Merton!
Men hvarje den obetydligaste omständighet, som står i förbindelse med den gamla paviljongen, kan vara af interesse,... hvad var det således, som ni hittade der?
— Hm, hm, — hostade squire Emanuel, som det tycktes alldeles förvirrad och glömsk af det ämne, som nyss sysselsatt honom.
— Det var under en promenad, ni fann någonting, ni ansåg det kanske icke af något värde?
— Jaha, jaha.