Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm eger ännu åtskilliga mindre teatrar; nir Anna Petterson uppträder (för tillfallet blott någon gång såsom gäst) då kommer det glans öfver operetten genom hennes skönhet och talang.
Obegripligt att icke Kasino dier Dagmarteatern i sina välmaktsdagar gjorde sig försäkrade om fröken Pettersons friska stämma och glada spel.
Men långt mera obegripligt är det dock, att vi icke snart kunna få ett skandinaviskt utbyte i gång mellan åt tre nordiska hufvudstäderna, så att ingen sommar ginge da icke antingen svenska eller norska trupper gästade Danmark och omvändt danska drogo till Kristiania eller Stockholm Det borde inrättas som en oupphörlig rundresa, och hufvud-teatrarne gratis stå öppna för de främmande gästerna.
Ny ligen uppträdde hr Björn Björnson i Köpenhamn som gäst då var det öfver 20 år sedan vår kungliga teater hade tilllåtit någon norsk inverka på dansk publik.
Men den ena främmande fågeln gör icke till fyllest, fastän det är orimlig!
att detta slags gästuppträdande icke oftare eger rum.
Hvarior engagerar icke Dagmarteatern t. ex. så framstående norska skådespelerskor som fröken Constance Bruun eller fru He berg till en rad föreställningar — denna scen saknar ju krafter till moderna qvinnoroller.
Och hvarför engageras icke en toumé, hvarvid Kristiania teaterpersonal besökte Köpenhamn med en rad norska skådespel?
Kungliga teatern skulfeutan Ivifvel stå de främmande öppen; alla skulle ju skörda nytta af ett sådant besök.
Och sak samma gäller svenska teatrarne.
För några år sedan gästade Operan oss under ledning af hr Nordqvist, som är en otroligt mäktig herre, samlande orkesterns ackom-pagnement, solisternas praktnummer och körens föredrag, alltsamman i sin taktpinnes små säkra rörelser.
Han sitter som en konung midt i sin orkester, vakande öfver scenen såväl som öfver sina musici, och man kan lära af honom, att kapellmästaren bör vara mer än orkesterdirigent.
När skal den svenska operan visa oss några mönsterföreställningar af sådana moderna operor, som vi icke kunna utföra?
Och vidare, hvarför rustar sig icke direktör Fredrikson till ett modernt härnadståg och presenterar för Köpenhamn en rad svenska skådespel, spelade på svenska.
En säsongs arbete borde samlas i ett halft tjog mönsterföreställningar, ty efter denna plan skulle hvart land blott gifva grannlanden det bästa och egendomligaste i sin främsta scens konst.
Fru Hennings har varit i Stockholm, hr Zangenberg i Bergen, hr Björnson i Köpenhamn — det var blott bud, som gingo från stad till stad.
Men om de tre.
nordiska hufvud-städerna i teaterförhållanden kunde verka med endrägt, så skulle ett sådant samarbete här liksom på andra områden befrukta sinnena och utvidga de trånga ideella förhållanden, som små lands inskränkta vyer helt naturligt medföra.
Genom sammanslutningen skulle alla känna sig större och starkare.Till munlåsens historia.
Ett uppdykande åpropos.
I en tid då tankefrihet och yttranderätt i vidsträcktaste omfång debatteras torde det icke sakna intresse att inhemta några hittills okända detaljer angående behandlingssättet af en bland banérförarne för de liberala idéernas främjande inom vårt land, politikern-skildraren af Karl Johans tide * hvarf, som i sådan saillant och målande färgton brukade tillhandahålla allmänheten sina iakttagelser.
Skärskåda dagens händelser, porträttera och mästra konseljens ledamoter, hålla skarp utkik på ställningar och förhållanden inom det offentliga lifvet i en periodisk tidskrift under samma rubrik: alla dessa särskilda intryck resumerade och affattade i en smula impertinent brefform hvarom man på samhällets böjder med skäl kunde hafva tyckt: det inga bref hade for dew varit goda bref.
Men korrespondenten var af motsatt tanke, han kunde icke underlåta, att på sitt något ironiska sitt göra anmärkning vid en utnämning, som i och för sig orättris såsom varande en prejudice *, ytterligare vore för konseljen graverande då denna mesure skedde på en söndag och kunde sålunda på köpet anses för ett sabbatsbrott.
Gaf en halft om halft oskyldig vink om det han genom skrifta hade sig bekant tillåtelsen, att ia på söndagen draga oxeo
* Förfördelandet bestod i en befordran, hvangenom kaptenen Tid Svea garde, majoren i armén, M.
G. Anckarsvärd (broder till Carl Uf » - rik Anckarsvärd) förbigåtts af en yngre kamrat, bofmarek&amp;lkeo hos kroo » prinsen, sedermera Oskar I, kaptenen vid samma regemente och majora i armén friherre I.
C. Flemming, som utnämndes Ull ma * or med » tjcft-stebref » .ur brunnen, men — tillägger med det honom aldrig bristande eleganta maneret — att han förestalde sig det befordringar och hofvets dignitärer tillhörde en helt annan kategori.
Det var just i denna punkt vår hjelte stakade sig, dock icke värre än hans vedersakare.
Att i ett fritt språk hafva klandrat de maktegandes åtgärder, deras missgrepp, deras orättvisor var under den förstes af huset Bernadotte regim himmelsskriande och synonymt med majestätsbrott.
Slik förbrytelse togs också till förevändning, att söka näpsa och oskadliggöra ofvan nämnde politiker, hvilken bar det inom publiciteten famösa namnet Crusenstolpe.
För sådant ändamål arrangerades också åtal mot utgifvaren till andra brefvet af skriften: » Ställningar och Förhållanden », deri influtit den menlösa oxdriften, detta gyckel åter användt såsom skylt för att i samma slag söka dräpa författaren till: » Skildringar ur det inre af dagens historia. » Under pågående ransakning förpassades den åtalade i stadshushäktet, der han under loppet af sex veckor hölls i fangsligt förvar, för att efter doms slutliga fallande afföras till Waxholms fästning den 20 juli 1838, då vederbörande hoppades genom allehanda tillmöteskommande förföljelser och en treårig besinningstid derstades sätta lås för skribentens oroväckande skildringar och brefskrifning.
Emottagandet å fastningsklippan var i alla afseenden lämpadt derefter, ty i samma stund statsfangen satte foten på densamma, anlände en generalstabs-officer, såsom kurir, med hemlig och muntlig befallning om ett behandlingssätt, beräknadt att i yttersta måtto försvåra och skymfa fangen; men icke endast fången, utan jemväl hans hustru, som frivilligt delade hans öde, och hvilken tillsades, att hon ej en sekund, ej en alnsbredd fick aflägsna sig från sin man, och att begge skulle oafbrutet beledsagas af en beväpnad soldat, på samma sätt som arbetsfångar ne och korrektion ister na.
I anledning af nämnde chikan förklarade enstämmigt stats-fangen och hans hustru, redan dagen efter deras ankomst, att de, utan användande af yttre våld, ej satte sin fot utom de dem anordnade rum, så länge den obehöriga, ovanliga och förödmjukande behandlingen fortfore.
Detta föranlät kommendanten, hvars personliga humana bemötande gjorde ett starkt af brott mot de hemliga, men muntliga instruktionerna att hos generaladjutanten för armén begära förändrade förhållningsorder.Liksom hafvet emellanåt i upprordt tillstånd uppkastar på strandbrädden koraller och snäckor, framhäfva onde-stund om tidens rastlöst arbetande undervågor minnen oeb hågkomster, dem man trott för alltid varit begrafha i dess omätliga djup.
Denna reflexion har runnit oss i sinnet i anledning af att redaktionen af » Dagens Krönika » erhållit till förfogande just det kungliga svaret på de här ofvan begärda förhållningsorderna.
Ett aktstycke af stor betydelse då detta icke blott suppleerar fångens eget utlåtande i saken, hvarom står att läsa i arbetet: » Vidräkning och reform, betraktelser i fängelset af en svensk statsfånge » 1839, ur hvilken skrift vi hemtat uppgifterna angående hans behandlingssätt, utan detta dokument jemväl efter mer än femtio ¿rs förlopp utgör ett jubileum öfver hurusom dylika abderidska åtgärder mot publicitetens stridsmän numera höra till de öfvervunna ståndpunkterna.
Dokumentet väl värdt att inrangeras bland kuriositeter i sitt slag har följande lydelse:
CARL JOHAN etc.
Vår synnerliga ynnest etc.
Vi hafva i Nåder låtit Oss föredragas Eder, denna dag aflåtna and.
Skrifvelse, hvaruti I förmälen att sedan Kommendanten ä Vaxholms föstniog, Öfver-sten och Riddaren af Vår Svärds-Orden J. Panchéen, erhållit Vär Nådiga befallning;, att AsseBSoren Crusenstolpe, under dea tid han å nämde ffestning komme att vistas, icke finge emottagi besök, eller på annat sätt kommunicera med främmande personer, hade Kommendanten ansett enda utvägen till appfyllandt af den honom sålunda gifna föreskrift vara, att ställa eo post vid ingången till de rum, bemälde Assessor bebodde, med io-struktion till posten att åtfölja Assessoren, dä hao begåfve sig ut på fästningen; tnen att cmedlertid, och då Assessoren Crnseii-stolpe gifvit Kommendanten sitt hedersord, att ej afaända eller emottaga något bref eller någon handling, utan att densamma förut blifvit Kommendanten kommunicerad, hade bemälde Kommendant af detta skäl, uti till Eder, såsom General Adjutant för Arméen, atiåten Embets-Skrifvelse af den 25 i denna månad hemställt, huruvida icke denna strängare åtgärd i och för be-vakningen finge upphöra, samt förenämnde post indragas; hrilkea hemställan Kommendanten trott sig s&amp; mycket hellre böra göra, som han af den anledning, att Assessoren Crusenstolpe sedaasin ankomst till fästningen, med undantag af första dagen, icke lemnat sitt mm, förmodade att Crasenstolpe, i händelse ingen lindring uti dess bevakning beviljades, föresatt sig att ioke gå ut, hvilket åter, enligt Kommendantens förmenande, förr eller sednare nödvändigt måste ådraga Crasenstolpe en allvarsam sjukdom; i anledning hvaraf I, som ansett denna fråga icke kunna i Kommandoväg afgöras, funnit Eder böra i underdånighet underställa densamma Vår Nådiga pröfning och afgörande.
Detta hafve Wij i Nådigt öfvervägande tagit; Och som ej mindre uti Instruktionen den 1 October 1803, Kongl.
Brefvet den 12 Februari 1808 och Kongl.
Instruktionen för Fång-Styrelsen den 7 Mars 1835, än äfven särskildt för Kommendanter, uti År-méens tjenstgörings reglemente 2 delen 1 art. 16 § stadganden äro gifna i afseende på bevakningen af fångar å Kronohäkten och fästningar; alltså och med hänsigt dertill, att lugnet inom Hufvudstaden numera blifvit återstäldt, så att några särskilda föreskrifter i förevaraode fall icke synas vara af nöden; hafve Wij velat i Nåder förklara, att, af nämde skäl, den af Kommendanten nu gjorda hemställan icke kan till något Vårt omedelbara beslut föranleda, utan eger Kommendanten att ställa sig ofvanberörde Instruktioner, Kongl.
Bref och Reglemente till efterrättelse; hvarom Wij härmedelst vele Eder till vederböran-des förständigande, underrätta; Och Wij befalla Eder Gud Alls-mäktig synnerligen Nådeligen.
Stockholms Slott den 27 Juli 1838.
CARL JOHAN.
C1 31, Scliönmeyr.
Till Hans Excellens Herr Grefven och General Adjutanten för Arméen, angående Assessoren Crusen-stolpes bevakning.
Likheten med Original Conceptet betygar
C. Ljungstedt *
Här erkännes således, kommenterar statsfången sjelf i sin » Vidräkning », att » särskilda föreskrifter » förut voro
* Ofvan stående egendomliga dokument har blifvit åt » Dagens Krönika » 1889 öfverlemnadt af en högre embetsman.gifna, stridande mot de åberopade författningarna, b vilka regeringen tillät, att sedermera åtlyda, och det blott af det skäl, att lugnet i hufvudstaden numera blifvit återstlldL Märk, att de sålunda misshandlade fångarne ej ens varit misstänkta, ännu mindre tilltalade eller dömda för råd och dåd till lugnets störande.
Märk, att det är genom Justitie-expeditionen, man erkänner, att innan verkställighet följde å denna resolution, de arma fångarna voro stälda utom lmgen och extrajudicielt behandlade: allt snörrätt stridarde mot 16 § regeringsformen, der det heter: » Konungen bor ratt och sanning styrka och befordra, vrångvisa och oratt hindn och förbjuda, ingen förderfva eller förderfva låta », m. m.
Märk tillika, att resolutionen, som medger åtnjatande diidan-efter af författningarnas stadganden, är daterad 27 Juli, men bl ef icke å fästningen känd och följaktligen icke verkstiid innan den 17 Augusti på aftonen.
Af Crusenstolpes här angifna förklaringar framgår det hvarken fangelseluft eller tvångsmedel förmått förslöa hans kännedom om såväl grundlagens som allmänna lagens paragrafer sedan den tid han sjelf utöfvat domarekallet.
Han begagnar också tillfallet att härutinnan gifva sina motståndare en väl behöflig lektion for bedrägligt förfarande, värdigt motstycke till den korrumperade rättskipningsdomstol, hvilken låtit muta deras ledamöter till att af en skämtsam beskyllning mot » konseljen » för ett » brott *, som Missgerningsbalken belägger med tre riksdaler sextoo skilling banko böter, vrida hela denna aflar till en förbrytelse mot majestätet.
Ett penningebelopp för den anklagade att anse för en bagatell, men för hans vedersakare af vida högre taxeringsvärde än som kunde belöpa sig på dera * lagkunskap.
Det var tvänne dagar efter det den kungl.
resolutionen trädt i verkställighet, således efter nära en månads tid, C. tilläts lemna sin kammararrest och utan att en betäckning följde houom i hälarna fä andas frisk luft samt taga fist ningsresidenset i betraktande.
Gentleman äfven i bojor glömmer han icke att denna dag som för honom har dubbel betydelse äfven är en högtid för en af hans förnämligare antagonister.
Crusenstolpe drifver artigheten ända derhän, att ■derom underrätta denne i det första bref han utsänder från fästningen, eljest det fjerde i ordningen af » Ställn.
och FörhilL », med den något ovanliga öfverskriften » Exeellentissime!
» b varunder förstås: Excell.
Gref ve Magnus Brahe.
Vi skola icke afhandla början af detta märkvärdiga bref, bvartill tid och utrymme nekas oss, endast anföra det, som särskildt står i sammanhang med här ofvan antydda dubbla högtids-minne.
&gt;Det är i dag den 19 Augusti — Er namnsdag och min — », skrifver författaren-fången, » också dricker jag Er skäl i det fängelse, der i kraft af Edra instruktioner, jag hålles afstängd från den yttre verlden på ett sätt, som ännu ingen fange i min belägenhet varit fore mig. »
Man kan icke precis tycka, att denna skrifvelse är synonym med ett kärleksbref, ehuru väl detsamma lågar af reminiscencer från den tid, när den nu förföljde, då en ung man med lysande carrière i perspektiv öppnadt af den mäktige gunstlingens allerhögste herrskare, i kraft af kapacitet, vyer och beherrskande situationer uträttade för begge vigtiga tjenster, dock med i främsta rummet vidmakthållande af fosterländska intressen.
Det är händelserna i osminkad form författaren häri uppdagar, det är små finter, » skälmstycken », krumsprång, konstmessiga grepp han framställer i ljuset.
Det skär i öronen på ett obehagligt sätt, men det är dock och förblir sanningens språk, ty allt hvad Crusen-stolpe här exponerar har han sjelf erfarit och skådat på mycket nära håll.
Derigenom uppstå intressanta interiörer hämtade från fangens egen gunstlingsperiod, ty lifvets Maj har ju en gång blommat for alla om också kort, så äfven här.
Det är af samma orsak man vidare far veta huru förtroligt den förre en gång suttit vid hjeltekonungens sida och af vältalighetens kaskader njutit läskedrycken som serverats honom i gyllene bägare.
Men hvad såg han väl i botten sedan berusningen gått öfver?
Ty Crusenstolpe var både sangviniker och entusiast, såg han väl der samma förebild hans lifliga fantasi skapat honom?
Nej, han såg en annan
— han säg lugnt och klart den utomordentlige mannen sådan denne borde betraktas, stor i förtjenster likasom proportionsvis i fel.
Det blef på sålunda kritiskt-psykologiskt analyserande studier författaren grundade sina skildringar, och vidare satte i ett bildergalleri, det han under fångenskapen hade god tid att ordna, och som under tidernas lopp utgått i bokmarkmaden, hvaraf ännu i den närvarande fortlöper en oafbruten serie i ny subskription.
Dessa teckningar af regenter och personer inom offentlighetens terräng dem författaren benämnde » tidsbilder » började med » Moria-nen », hvartill manuskriptet iosmuggladt i en liten hans husiro tillhörig resenecessaire undanhölls bevakningen samt befordrades vidare af henne till Stockholm.
Hon som var att förlikna vid hans goda genius, den slingrande murgronan.
den strålande ledstjernan i fangens dystra cell.
Vid afr komsten till hufvudstaden emottogs fångens maka derstäd« af båda deras oförliknelige vän den framstående publicisten Theodor Sandström, hvilken genast omhändertog mann&amp;krip-tet, ombesörjde korrekturläsning och tryckning, hvarefter första delen af verket utkom 1840 från L.
J. Hjertas officin Ofvan stående episoder från Crusenstolpes lif tillhöra visserligen en redan gammal historia och ändock ständigt dt
— ny för hvaije slägte, som pröfvar på huru Uicksatnht!
är en sällsynt ädelsten, men sällsyntast påträffas den bland kunglighetens pretiosa.
Cereus.Om trolldom och vidskepelse 1 modern form.
Om trolldom och vidskepelse handlade ett kapitel i 1734 års lag, missgerningsbalken, hvilket icke var att skämta med.
Deri stadgades bland annat, att om någon genom trolldom förgjorde annan, » då skall man steglas och kona halshuggas och i båle brännas ».
Men så kom upplysningstidehvarfvet.
Det är illa be-ryktadt i nutidens Sverige, såsom det der dref gäckeri med både stat och kyrka och dogmer samt derför att det saknade blick för utvecklingens nödvändiga kontinuitet.
I följd af detta lättsinne och denna beklagliga brist på historisk blick betraktade det icke heller trolldomen med den respekt, som borde tillkomma denna ärevördiga historiska institution.
Det insåg icke, att den borde noggrant och opartiskt undersökas och så småningom reformeras, i fall den i en eller annan punkt icke längre motsvarade tidens kraf.
I stället behandlades trolldomen med hån.
Utan hänsyn till andras religiösa känslor drefvo Voltairianerna ett så ursinnigt gäckeri med denna del af folkets tro och lära, att den stackars gamla trolldomen tog döden deraf.
Det fans inget troende hof, ingen väldig justitieminister till dess skydd och den begrofs i stillhet utan parentation för 110 år sedan.
Men man trotsar icke ostraffadt den lugna utvecklingens eviga lagar.
De som hånade äro döde och ställde i skamvrån men trolldomen har uppstått ifrån det döda.
Dess adepter kalla sig icke längre trollkarlar och hexor utan spi-ritister och teosofer och äfven teorien är något ändrad eftertidens kraf.
Men trots den nya kapprocken kaos dock den gamla syndaren lätt igen.
I äldre tider var det som bekant ingen mindre an BeJ-zebub, H.
Konungen i Helvetet, som var trollkarlarna huld och skydd och hvarje soldat i hela den här af mäktigt andar, hvaröfver de i hemliga konster invigde kunde förfoga, stod i närmare eller fjärmare beröring och lydnad * - förhållande till denne gudars och menniskors fiende.
Genom aftal med honom kunde man skaffa sig en öfvernaturiig makt, frigöra sig från naturlagarnes tvång och erna kunskap om många för vanliga dödliga förborgade ting.
Våra dagars teosofer sträfva efter och påstå sig vinn * just samma förmåga, som Lucifer i forna tider meddelade sina trogna, men då de frigöra sin från naturlagarna kanna de icke åberopa denne mäktige potentats hjelp.
De befinni sig i ungefar samma ställning som de monarkiska partierna i Frankrike: de hafva q var sina gamla principer, men de ega icke längre någon antaglig person att uppbara dem.
Hin onde hade visserligen sina stora förtjenster: han var på det hela taget ganska facil att ha med att göra, sörjde väl för sina tjenares nöjen och fordrade i betalning for all sin hjelpsarahet endast deras själ efter döden, hvilket i Bjeli™ verket i de flesta fall var en ganska anspråkslös ersättning för allt hvad han gaf i utbyte.
Men, ty värr, han9 prestige i våra dagar är betänkligt sjunken och, det kan ej nekas förbindelsen med honom hade alltid något komprometterande.
Man kan emellertid omöjligen göra några affarer i trolldom utan åberopande af mystiska förbindelser.
Spiritisterna utföra sina hocus pocus med tillhjelp afaflidnas andar; teo-foserna, hvilka söka utbilda de förres jemförelsevis tarflig * underverk till grundval för en ny religion, ega dessutom tillgång till nissar och troll af hvaijehanda slag.
Sin kännedom om och sin förmåga att befalla öfvw dessa mystiska makter hafva de fått af ett heligt brödraskap, lefvande hufvudsakligen i Tibet men » äfven annorstädes », hvilkets medlemmar ega kunskap om naturens dolda verksamhet och de orsaker, hvilka frambringa fenomenen inom den fysiska verlden.
Dessa herrar hafva åtskilliga företri-den framför hin onde.
De äro för menskligheten i ofritt ännu mera obekanta än han: ingenting hindrar således att tillskrifva dem hvilka mäktiga egenskaper som helst^ dm-bland äfven de goda egenskaper, på hvilka Mefistofeles aldrig gjort anspråk.
Sällskapet är således fullt honett och hvad angår tviflan på dess existens, så är det i alla fall ej sämre stäldt än med hin onde.
Genom mycket enkla medel kan man också göra förklarligt, hvarför endast de invigde få lära känna någon af desse halfgudar — det är nemligen den rang de i sjelfva verket intaga.
Det är emellertid, enligt hvad teosoferna sjelfva förklara, den grundväsentliga skillnad mellan deras trolldom och äldre tiders, att teosofernas icke grundas på öfverna-turliga förhållanden.
Naturen omfattar, säga de, allt som är, att tala om något öfvernaturligt är en orimlighet.
När man förr i verlden skaffade sig vin genom att borra hål i bordskant, var det öfvernaturligt, när en teosof gör samma konster, beror det på att han känner naturens dolda hemligheter: det är skilnaden.
Att förena dessa påståenden: att vara oberoende af naturens lagar och dock endast använda dessa lagar, det är onekligen ett trolleri, men det finner sin förklaring i en makt som är större och mäktigare än alla teosofernas heliga brödraskap: den menskliga dumheten.
Det är nu 42 år sedan spiritismen upptäcktes.
Det är i andarnas historia en tilldragelse af samma betydelse som Galvanis upptäckt i grodornas.
Förut hade de ostörda af spekulationer och experimenter njutit sin lugna tillvaro.
Dädanefter blef det deras lott att på order af kringresande seancegifvare eller klåfingriga troende städse stå tillreds med att knacka i väggar och bord, utföra musik, flytta stolar o. s. v. Det har sagts att, om grodorna hålla sig med någon morallära, är Galvani enligt denna dömd till ett evigt pinorum, och om andarna hålla sig med en sådan, kan man vara säker, att de icke mindre hård t döma systrarna Fox, de spekulativa amerikanskor, som först satte spiritistiska seancer i scen — så vida icke en förmildrande omständighet ligger deri, att de båda damerna vid mognare ålder förklarat, att den rörelse de satt i gång var bedrägeri och humbug från början till slut, hvarmed några andar aldrig haft det minsta att göra.Damerna Fox hafva som nämdt grundlagt spiritism® och hafva på den gjort goda afiarer och fått stort rykte — först såsom medier, på hvilkas kallelse andarna uppenbara-de sigt sedau såsom afslöjare af egna och andras konstef
— men de ha vida öfverträffats af sina efterföljare.
Des berömdaste af dem alla är Henry Siade.
En liteo historic om denne äfven för Sveriges spiritister personligen bekastz undergörares metod berättas af en bland hans äfven berömda lärjungar Truesdell och vi skola efter ett nyss utkommet arbete * meddela något deraf.
En dag, berättar Truesdell, dref mig min nyfikenhet att besöka det mest berömda spiritistiska mediet i JSewyort den bekante doktor Henry Siade.
Jag var i hög grad Uri?
att lära känna denna så utomordentligt begåfvade man, p * hvilkens kallelse andarne kommo från andra sidan grafveo för att skrifva sina namn eller några andra ord på han?
griffeltafla____
Doktor Siades betjent mottog mig.
Han frågade efte mitt namn och ändamålet med mitt besök.
Derefter bad has mig vänta ett ögonblick.
Strax derpå inträdde det berömda mediet och helsade mig vänligt.
Han förklarade sig genast beredd att sätta mig i förbindelse med den andra verldens innevånare.
Vi satt?
oss midt emot hvarandra vid ett gammaldags bord och bö-dade med händerna den vanliga magnetiska kedjan.
Knap-past hade vi gjort detta, så började en stol vid tredje sidat af bordet att röra på sig, synbarligen alldeles af sig sjell Doktor Siade såg ganska förskräckt ut.
Hans hand darrade i min.
» Ogynsamma andar äro i rörelse », sade haa sakta.
» Jag ber er — för all del, släpp mig icke ett eodi ögonblick!
De onda andarne skulle kunna göra oss illa! ’
Jag lydde och satt alldeles stilla.
Plötsligen kände jac hur det slet i min rock.
I nästa sekund rörde något vid mitt knä.
» Det är en materialiserad andehand », hviskadr doktor Siade.