Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han började applådera, kraftigt och ihållande, riktigt energiskt.
En och annan log ett satiriskt löje.
Somliga ryckte blaseradt på axlarne; men det fans en del som instämde.
De tyckte, att det kunde vara roligt att få se henne en gång till.
Flere kommo in.
Applåden växte som en storm.
Främst stod han, som hade framkallat den, och klappade så, att det värkte i händerna.
Det dröjde ett ögonblick.
Man hörde spring och lätt buller bakom scenen.
Så gick ridån upp.
Direktören trädde in och förkunnade, att fröken Hansen var af illamående hindrad att visa sig.
Man började släcka gasen.
Då vände han sig om och gick ut.
“Hon ligger afsvimmad bakom kulisserna“, hörde han en obekant röst bakom sig.
Om han vore läkare!
Och han finge erbjuda henne sin hjälp!
Där ligger hon i sin hvita dräkt — håret vårdslöst kastadt bakut — dödens blekhet öfver de älskliga dragen.
— Han löser klädningen, som sitter för hårdt kring hennes bröst, han baddar hennes tinningar med ättika; han blottar hennes vänstra arm — hvit och fyllig — där skymtas en åder, matt blå under det fina hullet — en liten tryckning af lancetter, och blodet sprutar varmt och ljusrödt — —
Han lade båda händerna mot sin panna.
Ah, så hett den brände!
I korridoren fick han rock och hatt; så kom han ut på trappan.
Luften där ute var kylig och frisk.
Som ett kallt omslag lade den sig kring hans tinningar — svalkande — svalkande — —.
Han stod kvar ett ögonblick och njöt.
Himlen var mörkblå och klar.
Stjärnorna glimmade med höstlig glans och Tegnérs-statyns konturer aftecknade sig skarpt där emot.
Bakom låg den dystra musei-bygnaden, och till höger reste sig domkyrkans båda torn imponerande i höjden.
Långsamt gick han utför trapporna, tätt förbi “Föreningens“ knut och vidare rakt framåt.
Sfinxerna på det nya universitetshuset voro skarpt belysta af den uppgående månen.
Under träden på Lundagård var mörkt som i en graf.
Aldrig se henne mer — —?
Men sällskapet hade gjort goda affärer, och kanske skulle det snart komma tillbaka.
Och i hvilket fall som hälst — — vid tåget i morgon!
Han tog med handen till hjärtat för att känna efter en femma, som låg i västfickan där utanför.
Den skulle användas till en afskedsbukett åt henne.
Och kanske skulle han få en vänlig blick i utbyte.
En sådan blick som han aldrig fått, men just därför längtade efter så feberaktigt.
Ett minne, som kunde räcka att lefva på under en årslång skilsmässa.
“Tjenis, Bobbe“, ljöd en röst vid hans sida.
“Du har väl inte händelsevis mynt på dig?“
“Jag?
— Han skrattade till.
“Hur kan du komma på en sådan idé?“
“Ah, jag tänkte — — du är ju på spex hvar afton nu för tiden.“
“Så mycket mera skäl för dig till den förmodan, att jag inga pängar skulle ha kvar!“
“Nå, det beror på hur man tar det!
Det var just inte häller med mycket hopp som jag framstälde frågan.
Men ser du — vi ha en liten tillställning för fröken Hansen.
Jag har inte lyckats få ihop mer än femton krisch.
Och kalaset går bestämdt till mer.“
“För henne?
— Det högg till i bröstet på honom. — — “Det blir ingenting af, kan jag tala om.
Hon är sjuk.“
“Asch, det är ingenting att tala om!
Hon svimmar nästan regelbundet hvar gång hon haft någon hufvudroll.
Men sedan gaskar hon opp sig.
— — Förbaskadt kilig unge! — Tjenis på dig!“
“Hör du, Affe!“ — Det dök upp en vanvettig plan inom honom.
“Vänta lite!
— — Tror du, jag skulle kunna få vara med, ifall jag skaffar mynt?“
“Nix, min gosse!
Det där är ingenting för dig!
Dess utom är det bara ett inskränkt antal — ja, rid nu inte opp på ordet!
— Den förbaskade direktören ha vi måst bjuda med, för han är svartsjuk som en turk om lillan.
Men vi ska’ se, om jag inte drar honom vid näsan ändå!“
“Svartsjuk?
Är han kär i henne?“
“Ha ha ha!
Lilla oskuld — gud välsigne dig!
Det där känner annars hela världen.
Hon har varit hans protégée ända sedan hon kom in vid sällskapet!“
Bobbe förstod.
Men ens stod sanningen framför honom i hela sin cyniska nakenhet.
Märkvärdigt, att han inte stöp till marken som en slagen oxe!
“Ja, tjenis nu!
Jag har brådt!“
“Adjö!“
Han stod kvar och tänkte på tonfallet i sin egen stämma.
Var det inte en värld af smärta i den?
Den hade klingat som vanligt — lugn och sansad.
Den darrade visst icke ens.
Ah, han skulle velat skrika högt och kasta sig ner vid foten af ett träd — så mycket bättre, om där funnes en rot att hugga sina tänder i.
Det skulle ha varit något!
Ett imponerande, vanvettigt utbrott af smärta — — det hade varit stämning!
Men nu — — att ingenting ovanligt förnams, ingen fiber darrade och hjärtat slog sina regelbundna slag — — endast denna trötta slöhet!
— Det träffade honom nästan som en personlig förolämpning.
Han hade tänkt sig det så helt annorlunda.
“Gäckad“ — — besviken i kärlek — — de där båda egenskaperna hade alltid i hans fantasi bildat ramen om en intressant figur, som antingen rörde upp himmel och jord med sin förbannelse, eller åtminstone i nödfall gick omkring och hånskrattade åt mänskligheten på alla offentliga ställen.
Och nu — hvilken karrikatyr af denna idealbild han själf framstälde!
En beskedlig mes, som icke hade en enda förbannelse — en lumpen, förslöad schajas — —
Han vände sig om och gick vidare.
“Jaså.“
Nå, hvad anginge det egentligen honom!
Kär?
Han hade varit dum helt enkelt.
Gå och bli kär i en aktris — för det hon har sympatiska roller och tar sig bra ut på scenen.
Och utan att känna henne ens.
Det var nog sant det där, som han fått höra på sista nationsmötet.
Han var ett barn — öfverspänd och “idealfånig“.
Det skulle han vänja sig af med, hade man sagt.
Ja, det vore visst bäst!
Den ena bubblan hade ju brustit efter den andra och icke lämnat efter sig annat än en bottenlös tomhet.
Alla de granna färgerna, som speglade så vackert både himmel och jord — spårlöst borta.
Till slut blef det inte mycket öfver att tro på.
Han kom till torget.
Från stadshuset lyste det så vänligt och inbjudande.
Där fans mat, och i fickan hade han pängar.
Fan måtte hålla på styfvern!
När han kom ut från matsalen, stötte han på “Flunsen“, som kom uppför trapporna i sällskap med två andra herrar.
Peter Karlson, allmänt kallad Flunsen, var en person som alla kände.
Han umgicks med både äldre och yngre studenter, fattiga och rika.
Alltid utan pängar, bidrog han till trefnaden med sitt goda humör.
Ingen visste hvad han lefde på, men det var ingen skam att umgås med honom; det hade nu en gång för alla blifvit en dogm.
Han var således en själfskrifven gäst på alla större “urgaskar“.
För öfrigt var han oförarglig som få, och endast när han druckit mycket punsch, hände det honom att han blef smått satirisk.
Men oftast vände han skämtets udd endast mot sig, själf och med en viss galgenhumor plägade han då kalla sig för “den siste öfverliggaren“.
“Nej, se Bobbe på en krog“, skrek han entusiastiskt, i det han klappade dennes axlar med båda sina händer.
“Det var minsann mindre vanligt!
Kom och drick ett glas punsch med oss!
Du har väl ätit?“
“Ja.“
Denna vänlighet, som han så oförmodadt blef föremål för, gjorde Bobbe godt ända in i själen.
Han följde med.
Flunsen presenterade:
“Kandidat Linde, kandidat Segerpiil — herr Stenson!“
Herrarne skakade hand och följdes åt in på kaféet.
Linde var lika lång och parodiskt mager, som kamraten Segerpiil var kort och tjock.
De umgingos mycket och kallades allmänneligen för “ytterligheterna“.
De voro det för öfrigt i mer än ett afseende.
Inom Lindes magra kropp hade inrymts en imponerande, klangfull stämma, han excellerade i att deklamera och gjorde vanligen lycka på nations-zwyckarne genom improviserade tal på hexametrisk vers.
För öfrigt var han det s. k.
“nationsdjuret“ inom sin nation, och en fest kunde icke sägas ha varit lyckad, om den icke illustrerats af ropet:
“Nu är Linde full!“
Han studerade ästetik och hatade tidens realistiska riktning.
Han påstod, att sedan Viktor Rydberg skref “Dexippos“, hade svenska literaturen icke blifvit riktad med ett enda skaldestycke som kunde duga att deklamera.
Segerpiil var teolog.
Han var tystlåten därför, att han nästan alltid var hes.
När han skulle säga något med eftertryck, liknade hans röst ett hväsande.
Därför talade han alltid dämpadt och fick därigenom anseende för ödmjukhet.
Han hade en ovanlig förmåga att sätta sig in i dens tankegång, med hvilken han talade.
Detta gjorde, att han sågs med lika blida ögon hos professorn i symbolik, där han uppträdde som fanatisk läsare, som hos professorn i exegetik, där han visade sig som en lika fanatisk beundrare af Napoleon Bonaparte.
Bobbe hade ofta sett honom på terrassen utanför universitetshuset med sitt nya testamente under armen promenera af och an i sällskap med någon af de teologiska fäderna.
Han hade sett en slät guldring glänsa på hans vänstra hand.
Man slog sig ner kring ett bord och fick in kaffe och punsch.
Linde var värd för första buteljen.
“Du är blek“, sade Flunsen, i det han klappade Bobbe på knäna.
“Hvad går åt dig?
— Är du vid trist humör?
Det hjälper!“
Man klingade, och kandidat
Linde bad att få “göra undan titlarne så väl först som sist“.
Segerpiil instämde med dämpad, lidelsefri röst.
Bobbe tackade.
Flunsen förklarade sig villig att åtaga sig fadderskapets ansvar, men Bobbe skulle inte skolka. “Asch!
Botten opp!
Hvad är det där för ett sätt?“
Bobbe tömde glaset.
Han tyckte, att han blef så varm af det.
Och han mådde så väl nu.
Här var ungdom, intelligens och kamratskap.
Här måtte väl glädjen trifvas!
Han satt i feberaktig förväntan, längtande efter att den skulle komma.
Här voro ju alla förutsättningar.
Tiden led, man förtärde mycket punsch, man började berätta anekdoter och skabrösa historier ur dagens krönika.
Segerpiil visade båda raderna af sina grönaktiga tänder, till hvilka aldrig en borste tycktes ha hittat vägen.
Att glädjen icke infann sig!
Bobbe satt allt jämt i spänd förväntan.
Linde började deklamera.
Den magra gestalten sträckte sig och försökte intaga en majestätisk hållning, stämman ljöd i klangfullt tremulando och fylde hela rummet med sin patos.
Man fnissade vid borden i närheten, men det generade honom icke.
»Nyss på löddrig häst ett ilbud sprängde in i
Pallas’ stad»
Var detta glädje!
Kanske den icke fans sådan han tänkt sig den?
Men hvarför hade man då uppfostrat honom att tro på den, mättat hans ungdomliga fantasi med fraser, blåst upp för hans barnsliga inbillning dessa skimrande såpbubblor, som brusto vid minsta beröring af verklighetens hårda hand?
Den där världslögnen var det som skapade pessimismen!
Han såg på Segerpiil, som satt i soffan med ett slött uttryck i sitt feta, själlösa ansikte och ett småleende på sina grofva, sinliga läppar, hvad tänkte han, hvad kände han — — eller var icke tillvaron dräglig för honom just därför, att han ingenting tänkte, ingenting kände nu?
Slö och lycklig — — slö — och —
“Skål, Bobbe!
— Drick, säger jag dig!
Du ser ju ut, som om du hade ätit upp nådeåren för räfven“, hviskade Flunsen vid hans sida.
De klingade och drucko.
»O, hur sorg för morgondagen fostrar
lumpenhet och kif,
hur det fega allvar kastar dödens skugga
på vårt lif»,
deklamerade Linde med känsla och öfvertygelse.
Den strofen tycktes särskildt skrifven för honom.
Det var just hans specialitet att gifva sig hän i ögonblickets stämning och icke ägna ringaste tanke åt morgondagen.
Bobbe förstod det icke.
Hälre, tusen gånger hälre arbetets allvar än denna lumpna, futtiga glädje!
Linde slutade; men deklamationen och punschen hade gjort honom exalterad.
Han ledde samtalet in på sitt älsklingstema.
“Ah, kamrater“, sade han och höjde sitt glas.
“Det är poesi!
Och så säga de ändå, att lifvet inte är skönt!
De älta sig in i smutsen så, att de icke längre kunna se ljuset — aldrig rikta de blicken uppåt — endast nedåt i lastens dypölar!“
“Ja, du har rätt“, hviskade Segerpiil med ett försök att lyfta ögonen, som endast till hälften lyckades.
“Diktens uppgift är att framställa idéen genom ordens medium.“
“Förlåt, bror“, sade Bobbe, “men jag har inte läst någon filosofi.
Hvad menar du egentligen med idéen?“
“Idéen är den högsta logiska definitionen på det absoluta“, svarade Segerpiil tvärsäkert.
Flunsen hade kommit in i sitt satiriska stadium.
Det betecknade alltid hos honom rusets början.
Nästa stadium var det sentimentala.
“Det där är rama Hegel“, inföll han nu med ett försmädligt grin till Segerpiil.
Han var synbarligen inte för tillfället upplagd att skämta med sig själf.
Linde hade uppfattat Bobbes fråga nära nog som en personlig förolämpning och tog nu till orda med stor häftighet:
“Vet du då inte hvad det är som förbinder oss alla, som skänker studentlifvet denna berusande doft af poesi?
Som gör att vi alla, rika och fattiga, ädlingens son och ränstenens, äro bröder här?“
“Det var en förbannad lögn“, mumlade Flunsen, men Linde hörde det icke.
Han koncentrerade hela sin patos på slutklämmen:
“Vi äro framtidens hopp, vi äro ljusets riddare, som bevara den eviga elden på upplysningens altare!
Vi äro idéens fanbärare — förstår du mig nu?“
Han inlade ett alldeles förkrossande tonfall i de sista orden och riktade en ljungande blick mot Bobbe.
Denne fann för godt att låtsa som om han hade förstått.
Men i själfva verket var han lika klok som förut.
De sista orden slogo honom särskildt; det var ju de samma som hans far så ofta hade användt.
Alltid dessa blodlösa fraser, med hvilkas klang han så ofta berusat sig — aldrig något konkret!
Segerpiil satt hopsjunken i soffhörnet.
Han nickade bifallande till Lindes ord och markerade de bästa uttrycken med en liten stampning i golfvet.
Äfven på honom tycktes de sista orden särskildt ha slagit an.
“Idéens fanbärare“, upprepade han bifallande, men snubblade öfver de sista stafvelserna och hade svårt att få fram hela ordet.
“Idéens fan — —“ och liksom om han funnit något ovanligt genialiskt, utropade han, i det han reste sig något från sin hopsjunkna ställning: “Mina herrar!
— — Idéens fan!
Idéens fan!“
Och han skrattade själf åt sin kvickhet, slött och hest.
“Idéens fan“, upprepade Flunsen med osäker stämma; och i det han kastade en blick mot taket och gjorde en liten dragning på munnen för att markera witsen, tillade han: “Det var en fans idé!“
Man bröt upp.
Bobbe hade svårt att finna sin hatt.
Han blef efter.
Utanför porten hade de tre en liten öfverläggning under tiden.
När Bobbe kom utför trapporna, hörde han Segerpiils hesa, sluddrande stämma:
“Nej fan — låt oss focka af pojken — det är så förbannadt genant — hm — “
Jo, det var snygga kamrater.
“Ja, du går väl hem och lägger dig, bror Stenson“, deklamerade Linde. “Tjenis på dig!
Tack för i kväll!“
Både Linde och Segerpiil tryckte hans hand så hårdt och trofast, som hade det varit frågan om ett afsked för lifvet.
“Hör du, Bobbe, låna mig ett par krisch till i morgon“, bad Flunsen.
“Du får dem säkert igen då!“
Bobbe var ursinnig och skulle gärna velat neka, men tyckte, att det skulle se så futtigt ut.
Han tog upp en tvåkrona och lämnade.
“Tack skall du ha och godnatt med dig!“
“Godnatt! “
Han stod kvar och såg efter dem.
De gingo öfver torget och utför Storgatan.
Det hade kommit på honom en känsla af bitterhet och grämelse. “Framtidens hopp“, “ljusets riddare“, “idéens fanbärare“, som tågade åstad att skörda sina lagrar i gränderna!
Och med ens stod det för honom som en omätlig skam att ha tillbringat aftonen i detta sällskap.
Ungdom, intelligens, kamratskap — — bubblor, skimrande bubblor allt!
Han skulle velat kasta sig ner på marken och skratta så gält och hånfullt, att han väckte hela den förstockade staden till lif.
Och så skulle han skrika högt och öfverljudt, att det var lögn, lögn, lögn alltsammans.
“Sjungom studentens lyckliga dag“, ljöd det nedifrån gatan, två höga rusiga stämmor och en ansträngd och hes.
En härlig illustration!
Den sången från sådana läppar!
Månne han i morgon åter skulle få se den tjocke teologen på terrassen med nya testamentet under armen?
Eller — om han inte hade någon föreläsning — kanske han gick att helsa på fästmön för omväxlings skull!
Och Linde!
Säkert skulle han mot aftonen då själf-föraktet dunstat bort, vara lika redo att bryta en lans för idéen och ljuset.
Säkert skulle han med hela sin klingande svada kasta sig öfver dem, som aldrig riktade blicken uppåt — endast nedåt mot lastens dypölar.
Bobbe vände sig om och gick hem.
Fans det ingenting att tro på?
— Åhjo, lögnen — den var det sanna i lifvet.
Den paradoxen fann han själf genialisk.
Och på den inslumrade han.
När han om morgonen vaknade vid afgångssignalen från det tåg, som förde fröken Hansen och det öfriga sällskapet bort, var bitterheten spårlöst försvunnen.
Märkvärdigt nog kände han sig stark, stark, starkare än förut.
Hädanefter skulle han börja att se lifvet sådant det var.
Icke i lögnens förgyllning, icke i något romantiskt skimmer — nu hade han icke ett enda ideal.
Den tanken kom honom att känna sig modig och lefnadsglad.
Få se nu, om han icke skulle vara man att våga en dust med framtiden!
En lycka återstod honom ju alltid — — arbetets.
TEORIER.
Kandidat Stenson och e. o. biblioteksamanuensen Stolpe promenerade under lifligt meningsutbyte rundt omkring Lundagård.
Stolpe var en stor, groft bygd herre med ett voluminöst hufvud och ett par tjocka läppar, på hvilka det nästan alltid spelade ett själfkärt leende.
Född af bondesläkt, hade han sent kommit att studera, men slagit sig fram med okuflig energi.
Vid universitetet valde han de döda språken till hufvudämne, och tack vare sin flit hade han förvärfvat ett visst anseende för skicklighet.
Otvifvelaktigt var han ett godt hufvud; men på de klassiska studiernas ofruktbara mark hade han icke ringaste tillfälle att göra sin begåfning gällande.
Däremot ästetiserade han något litet och skref små poem — beskedliga och sansade, som det anstod en man, hvilken skulle skapa sin framtid vid Lunds universitet.
Det var dock egentligen genom sina fästkväden som han gjort sig bemärkt inom studentkåren.
Och tack vare dem hade han efter hand avancerat först till förman för sociala utskottet och sedan till studentkårens ordförande.
Stenson hade gjort goda framsteg på sista tiden.
Det var nu nära fyra år sedan han kom till akademien med alla sina ideal.
Nu var han filosofie kandidat och ansågs som en af universitetets förnämste ästetici, men äfven som en af dess allra störste rabulister, ty han höll sig icke med ett enda ideal.
Och hade visst inga principer häller — annat än den att strängt nagelfara allt.
Det var kanske just detta som gjort honom själf till en auktoritet.
Hans alltid kalla och tviflande, någon gång satiriska småleende, förfelade sällan att göra intryck.
Detta visste han mycket väl af, och därför hade det må hända på sista tiden urartat och blifvit en smula stereotypt och jargonmässigt.
Men det var aldrig själfkärt som Stolpes.
Stenson var tviflare af öfvertygelse.
Världen hade lärt honom det.
Hans uppfostran hade varit strängt religiös.
Man hade bundit hans ande med dogmer, men lifvet hade sprängt dem alla.
Man hade aldrig låtit honom ana, att världen var ond.
I stället hade man diktat honom en idealvärld, som för hans fantasi snart antog omätliga dimensioner.
Och så hade han kommit till akademien som ett aderton års barn med höga förväntningar.
Men det dröjde icke länge, innan reaktionen inträdde.
Alla bubblor, som man blåst upp för hans inbillning, brusto vid beröringen med verkligheten — den ena efter den andra.
Ett par år famlade han då oroligt efter en fast hållpunkt för tanken och slutligen fann han en sådan i tviflet. —
“Romantik?
— Stenson ryckte på axlarne.
“Så pjunkig hade jag inte trott dig om att vara.
Du är visserligen idealistisk skald, men — — “
Stolpe tog till häftigt:
“Hvad är det för prat?
Du jobbar i allmänhet alldeles för mycket om det där — idealism, realism — allting vill du hänföra under någon af de där kategorierna.
— — Men låt oss inte komma ifrån ämnet!
Jag påstår, att det fins en objektiv romantik — som ligger i själfva lifvet; Jag har sett många yttringar af den.“
“Må vara!
Men då menar du med din objektiva romantik en viss sjuklighet i inbillningen, ett abnormt själstillstånd.
Den är ett gift, som skalder och diktare ha inympat på släktet.
Ja, då fins den, förstås.
Men om man tränger något djupare med blicken, ser man bakom dess yttringar den egentliga driffjädern.
Och denna är antingen något rent fysiskt eller också den gamle skrymtaren egoismen förklädd i romantikens dräkt — en ulf i fårakläder.
Det fins människor hvilka äro så andligen förslappade, att de söka sin lycka i en inbillning, som gör dem intressanta i deras egna ögon.
Det är bland dem du funnit din ’objektiva romantik’.
Jag skulle vilja kalla den med ett annat namn: själsförslappning!“
“Du anser således, att det inte fins någon olycklig kärlek till?“ sade Stolpe slutligen.
“Ja, hos en frisk, ofördärfvad natur är den en ren orimlighet.“
“Men jag känner människor, som hela sitt lif igenom ha gått och burit på sorgen öfver en sviken ungdomskärlek.“
“Hvad är det för människor?
Mjäkiga, romanförgiftade gamla mamseller, som sylta in sig i ett osundt känslorus.
Olycklig kärlek!
Bah, om du visste, hur lyckliga de äro med sin inbillning — tusen gånger mera, än om de hade fått gifta sig med idealet.
Då skulle de snart ha vaknat — — men troligen skulle de snart ha funnit något annat att lamentera öfver, ty det fins folk som måste känna sig olyckliga för att kunna lefva.
Eller — om man vill göra en paradox — som måste känna sig olyckliga för att vara lyckliga.“
Stolpe skrattade till, torrt och smått försmädligt.
“Ja, med dig kommer man ändå aldrig någon väg“, sade han.
“Du pratar och tar munnen full — och kastar så till sist fram en paradox.
Och när du med den stält till en förbannad oreda, drar du dig tillbaka.“
“Drar jag mig tillbaka?
Visst inte“, försäkrade Stenson ifrigt.
“Tvärtom, jag skall — —“
Men Stolpe tycktes icke hågad att höra på den vidare utvecklingen.
Han afbröt otåligt:
“Ja, ja — låt oss lämna ämnet!
Vi komma ändå inte öfverens.“
“I så fall får jag säga, att det icke är i brist på bevis från min sida.
Jag har framlagt klara och tydliga skäl för min åsikt.“
Stolpe skrattade åter.
“Skäl?
Nej, kära Bobbe — sådant har aldrig varit din starka sida.
Du har kläckt ur dig en paradox som vanligt — voilà tout!
Går du med och får en bit mat?“
“Kör för det!“
De gingo tysta öfver Tegnérsplatsen.
Trots alla olikheter i lynnet, trifdes Stolpe och Stenson väl tillsammans.
Det fans hos den förre, när han icke uppträdde ex officio som studentkårens ordförande, en viss lat godmodighet, som inverkade lugnande på den senares blaserade bitterhet.
Dessutom beundrade Stolpe vännen Stenson, och denne tyckte om att sola sig i hans beundran.
Herrarne kommo in i matsalen, slogo sig ner vid ett bord och rekvirerade.
Därefter grepo de hvar sin tandpetare och började operera med den, allt under det de betraktade hvarandra med stridslystna blickar.
Stenson bröt först tystnaden.
“Jag sade dig“, började han, “att den där ’objektiva romantiken’ — — “
Det kom ett komiskt uttryck af förtviflan i Stolpes groft tillyxade ansikte.
“Snälla Bobbe“, afbröt han i bedjande ton, “låt mig nu äta i fred.
Dina föreläsningar ha en förbannadt dålig inverkan på matsmältningen.“
Stenson skrattade.
Det låg något för honom smickrande i den andres ton.
Han visste, att Stolpe icke tyckte om att anstränga sin hjärna under måltiderna.
Kyparen kom seglande med gudsgåfvorna och man började arbeta med knif och gaffel.
Blodet sipprade rödt och blandade sig med såsen på tallrikarne.
Bobbe var förtjust.
Han blef det nu mera icke för någonting i världen så lätt som för en god biffstek.
“Hör du Fritz“, sade han, i det han skar öfver köttstycket i långa, nästan vällustiga drag, “vore jag poet som du, så skulle jag sjunga om biffstekar — jag skulle bli de hittills misskände biffarnes skald.
Där ligger ett stort ouppodladt fält för din sångmö — — för resten är allting utslitet.“
“Tack du!
Det där ligger annars mera för dig med dina materialistiska tendenser“, skrattade Stolpe.
“Ja, skämta du inte med det“, fortsatte Stenson med komiskt allvar.
“Du måste väl medge, att detta är ett skönt stycke kött — — och du är ju af den åsikten, att det är företrädesvis det sköna, som bör göras till föremål för politisk behandling.
Här fins ju dess utom realitet, blodig realitet — — “
Stolpe brast i så våldsamt skratt, att han måste hålla servietten för munnen.
“Blo-dig re-a-li-tet“, eftersade han, i det han gjorde förtviflade ansträngningar att stäfja sin munterhet.
“Hvaba?
Går inte uttrycket an?“ tog Bobbe till i barsk ton, fast han i själfva verket kände sig särdeles belåten öfver att ha funnit en originel ordsammanställning.