Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla dela med hvarandra de förtjenster, som då ännu i Svenskan voro sällsynta: versens ledighet, jemte stilens renhet och behaglighet.
Man får ej glömma, huru föga språket i den tiden hunnit bildas för dialogen; hvars pligt här dessutom var, att med bevarad naturlighet återgifva en strängt förutbestämd musiktext.
I något annat, än detta, kunde så beskaffade arbeten ej bebåda, hvad hon framdeles skulle blifva.
Märkvärdigare, än samtliga dessa öfversättningar, är på visst sätt den, som afslutade det första tidskiftet af hennes författarskap: Ovidii Heroid ”Dido till Æneas”; gjord, väl icke (såsom nu äskas) med efterbildning af originalets form, men dock omedelbart ifrån originalet.
Det bifall, hvarmed den af samtida kännare belöntes, blef kanske i någon mån förhöjdt af det ovanliga i företeelsen, att hos ett ungt fruntimmer möta sådana insigter.
Mellertid instämde i samma bifall äfven den alla ”konsiderationer” föraktande Thorild.
I hans ”Nye Granskare” (Juni-nummern 1784) yttras: ”Läste ni någonsin den nya öfversättningen af Dido till Æneas?
Den är af Fru L–n, den fordna Mamsell M–dt.
Men hvilken renhet, smak, behaglighet, sanning af ett qvinno-snille!
Jag har sett hundrade små skönheter kastade af denna hand, alla tecknade med Liflighetens grace.
O, mine Herrar! då J så häftigt söken de flyktiga behagen af ett ansigte: hvad är ert värde, att J så litet kännen och beundren charmerna af en själ?”
– Väl var Thorild öfverhufvud en blidare domare mot Sveriges skaldinnor, än mot Sveriges skalder; han var Fru Nordenflychts riddare i en tid, då hon – fastän så nära efter sin bortgång! –syntes i allmänhet af sitt lands vittre glömd eller missaktad 161.
Af vigt är i alla fall detta omdöme; det visar, att åtminstone han redan då ansåg öfversättarinnan för en af landets vittra utmärktheter, och var misslynt, att hon för den större allmänheten ännu kunde vara så obekant?
– Enligt Rosensteins intyg162, hade hon gjort flera öfversättningar, både ur Ovidius och Horatius.
Det är troligt, att hon sjelf satte mesta värdet på denna Heroid, och derföre tillät den tryckas, – ehuru här utsättande blott begynnelsebokstäfverne af sitt namn 163.
Dess ton och stil kan af dessa dess första verser bedömmas:
”Som svanen klaga plär, då han vid stranden hvilar,
Och, under sorgsen sång, till sin förvandling ilar:
Så äfven nu mitt bröst det sista utbrott gör;
Jag yppa vill mitt qval; jag klagar och jag dör.
Du grymme, som dig djerft utaf ditt brott förnöjer!
Jag ej att röra Dig min ömma klagan höjer;
Men som jag redan sjelf förlorad är förut,
Jag äfven några ord förlora må till slut.
Du reser .... ingenting ditt uppsåt kan förstöra;
Didos qval förmår, att dig till ömkan röra;
Och under samma vind, som nu din kosa styr,
Ditt löfte på en gång med dina segel flyr.”
Omedelbart häröfver står en vignett, der den klagande och förtviflade
Dido sitter vid sitt skrifbord, med utsigt åt den flyende trojanska flottan.
– Sjelf ville hon, i en sednare tid, aldrig derom påminnas; hon sade sig då önska, att ej vara nödgad vidkännas hvad hon nu kallade sin ungdoms ”latinska utsväfning”.
Hon hade – menade hon – ej kunnat förlåta sig den, så framt dess anledning ej varit, att gifva ett bevis af dotterlig erkänsla för faderns ömma vård om hennes uppfostran.
Föröfrigt hörde vi af Thorilds nyss anförda ord, att hon, vid tidpunkten af hans beröm, alltredan hade upphört vara ”Mamsell Malmstedt”.
År 1780, vid tjugusex års ålder, knöt hon äktenskapets band med Sekreteraren, sedermera Kommers-rådet och Riddaren Lenngren.
Det är af alla skäl troligt, att hon dervid följde sitt hjertas böjelse.
En själ, glödande, eller lätt antändlig af erotiska lidelser – sådan, som Fru Nordenflychts och de flesta andra skaldinnors – var icke hennes; åtminstone lemna hennes dikter inga bevis derpå.
Visst är, att hennes giftermål blef lyckligt.
Tryggad vid sidan af en redbar och aktningsvärd man, och oberoende af annat än en makas pligter, fann hon, alltigenom liksom nu, sin ställning angenäm; hvarvid ej böra förgätas de goda, genom omtänksam flit beredda yttre omständigheter, i hvilka hon såg sig försatt, och hvilka sedan, genom hennes sätt att sköta sitt hus, yttermera betydligt förkofrades.
Men detta giftermål innebar ej blott ett afgörande tidskifte för hela hennes enskilda lefnad.
Det medförde ock för hennes skaldekonst den vändpunkt, hvarifrån hon äfven för efterverlden blef ”Fru Lenngren”.
Hon kunde nu med större frihet stämma sin lyra efter eget behag; och dermed jemväl desto mera obehindradt fortfara, då hennes äktenskap ständigt förblef barnlöst.
Icke dessmindre tycktes det, som hade hon, i de första åren af sitt äktenskap, låtit lyran nästan alldeles hvila.
Fruktade hon, i djup känsla af sina nya pligters kraf, att genom dem förledas från sitt husliga kall?
Bekant är, att hon åt detta egnade sig med en sorgfällighet, som, vanligen oväntad hos ett vittert fruntimmer, ej kunde vara större hos ett enkom till hushållning uppfostradt.
Såsom husfru hade hon medfört ingen annan hemgift, än dygd, tarflighet och snällhet.
Att göra detta kapital i möjligaste måtto fruktbärande, upptog hennes förnämsta omsorg.
Måhända var hon, i begynnelsen, ej fullt säker på sin dertill erforderliga sjelfbeherrskningskraft.
Dock undföllo henne äfven under dessa år några sångstycken, som voro ärnade blott åt ett litet sällskap af glada vänner, och främst att roa hennes man; men som snart, ehuru icke af henne erkända, flögo ut omkring riket, och sålunda började den allmännare spridningen af hennes namn.
Sannolikt befunno sig bland dem åtskilliga af de ”hundrade små skönheter kastade af hennes hand”, om hvilka Thorild i ”Nye Granskaren” talar.
Den Fru Lenngren, som är efterverldens, framträdde dock ej heller i dem.
Först vid slutet af Gustaf III:s tidehvarf uppenbarade sig det snille, som enkannerligen utmärker henne såsom sådan.
Det var likväl länge genom flera gynnande omständigheter förberedt.
I det dåvarande Sverige fanns ej en anderikare sällskapskrets, än den, i hvilken Fru Lenngren lefde, och hvars själ Kellgren var.
Man såg, man hörde der tidens yppersta poetiska och musikaliska snillen; bland de sednare, i första rummet, Kellgrens förtrogne vän, den ända till grundlig kännedom af Sveriges språk och vitterhet försvenskade Kraus, hvars stora musikaliska bildning var förenad med en föga mindre litterär.
Huru gerna
Kellgren vistades hos henne; huru hon för (sannolikt ofta med) honom sjöng vid sitt klaver; huru lycklig han kände sig, då hans ”Nya Skapelse”, till hvilken han sjelf hade satt musik, blef af henne sjungen; hennes omedelbara sammanhang med sällskaperna Utile Dulci och Pro Sensu Communi, af hvilka det sednare plägade hålla sina sammankomster kring hennes thebord: allt detta, hvarom jag redan förr haft tillfälle att tala, åternämnes här, för att erinra om arten af de dagliga väckelser, som både fullkomnade hennes själsodling och befrämjade den rent sjelfständiga rigtning, i hvilken hon omsider inför allmänheten uppträdde.
Också var det Kellgrens träget upprepade anmaning, som ändtligen bevekte henne, att låta den af honom och hennes man utgifna Stockholms-Posten, gång efter annan framställa taflor, gjorda i hennes nu färdigvordna, egendomliga målnings-slag.
I början troddes de vara Kellgrens verk.
Så skedde t. ex. med ”Äreporten”, med ”Mannens fyra åldrar”, med ”Törstsläckningen” o. s. v.
Misstaget gjorde henne ett nöje, som likväl ej kunde fortfara länge.
Den särskilda hand och pensel, som i dem röjde sig, kunde af mera skarpsynta läsare ej misskännas; och namnet ”Fru Lenngren”, om än redan förut med aktning hördt, möttes nu med en beundran, lika allmän som högljudd, lika varaktig som skyndsam.
Dock upplefde Kellgren sjelf icke hennes äras höjd.
Men han förutsåg den; och det var en af hans sista dagars angenämaste föreställningar, att den outeblifligen skulle uppnås.
– Under första tiden efter hans död, blef ännu ett och annat af hennes stycken icke genast igenkändt såsom hennes.
Den mot Jakobinismen rigtade fabeln ”Katten och Papegojan” tycktes af mången, både genom ämnet och behandlingen, förråda Leopold.
Men detta sätt, att inkläda allvaret i ett flygtigt, med högsta naivetet framkastadt infall, och att endast sålunda deltaga i hvad hon kallade mannabragder”, var, i skrift som i umgänge, hennes egentligaste; och huru äfven den större allmänheten insåg omsider, huru mycket maneret deraf var hennes ensamt.
Alltifrån den stund, då Gyllenborg i en af Svenska Akademiens sammankomster uppläste ett qväde till hennes lof, gällde tillika såsom afgjordt, att hon bland Sveriges författare intog ett klassiskt rum.
I ett poem, kalladt ”Dröm”, som utgör Skaldinnans svar derpå, låter hon Fru Nordenflycht i Elysium klaga för Creutz att af Gyllenborg vara glömd för en annan, och säga i en jemförelse mellan sig och den yngre medtäflerskan:
”Mitt snille på ett vidsträckt fält
Gjort färder, som man vet, ej korta,
Och fört mig bort, långt öfver Bält;
Och hon – är nästan aldrig borta”.
Den ton af åtminstone skenbar ironi, hvarmed här och i hela stycket den ”Svenska Uranie” framställes, – och det i en tacksång just till Gyllenborg, – har aldrig förefallit mig rätt passande.
Om Gyllenborg sjelf gjorde denna anmärkning, så behöll han den dock för sig; och 1790-talets läsande allmänhet, som brydde sig föga om Fru Nordenflycht, beundrade det lilla qvicka, täcka qvädet fullkomligen ostördt.
Men träffande yttrar
Franzén om sista raden af nyss anförda vers, att den i tre (till utseendet) obetydliga ord, tecknar hennes personlighet både såsom qvinna och såsom skaldinna.
Så i ena, som i andra afseendet, var hon ”nästan aldrig borta”.
Ty äfven i det sistnämnda vistades hon helst inom sitt hem; hon såg vanligen blott från sina egna fönster den verld hon målade.
Den snilleblick, som uppfattade föremålen för hennes pensel, var likafullt så genomträngande, att detta afstånd aldrig hindrade dem öfverflyttas på hennes duk med en sanning, lika lefvande och oförlikneligt igenkännlig, antingen de uppenbarade den finare dårskap som yfdes bakom fransade förhängen, eller den gröfre som undansvann i grändernas mörker.
Hvarken trumpeten, eller kothurnen, ansåg hon tillhöra sig.
Husliga förhållanden och uppträden voro de, som af hennes sångmö korades med nästan uteslutande förkärlek; i allmänhet sådana ämnen, som närmast ligga eller kunna ligga inom qvinnans synvidd; hvarvid ock en stor gåfva för skämt, för (mer eller mindre) komisk uppfattning, gerna gaf sig luft.
Att skildra det moderna sällskapslifvet, sådant det framträdde inom kretsen af hennes åskådning; att afspegla det, stundom i dess förgängliga men småtäcka behag, oftare i dess sjelfparodiska förvändhet, med en tillsats, å ena sidan af idyllisk naturkänsla, å andra sidan af didaktisk betraktelse, öfver hvilken en lindrig flägt af humor spelar: – se der det anborna, det egendomliga området för hennes konstnärskap.
Härigenom sker, att hon kan äga beröringspunkter och frändskapsdrag i vissa afseenden med Kellgren, i vissa – och kanske flera – med Leopold, i vissa till och med äfven med Bellman, ja Hallman, utan att derföre mindre vara – sig sjelf.
Sålunda ständigt hemmavarande, eller helst befintlig i sin huslighets gifna omkrets, älskar denna sångmö ej att vara hvad fruntimren kalla ”klädd”; men ehvad hon må bära, måste man derom i samma mening säga, att det ”klär”.
Sin hvardags-slöja draperar hon med ett henne eget bebag; och smyckar hon sig stundom med ett band af perlor utan färg och glans, så förråder dock snart deras vällukt, att de äro gjorda af rosor.
Af något sökt, lånadt, siratligt, kostbart, röjes i sättet att framträda och uttrycka sig, ingenstädes det ringaste spår; men det omedelbart egentliga och träffande deri vet förena, med det enkla det tankrika, med det familjera det poetiska, – mången gång äfven i detta ords högre, någongång jemväl i dess högsta betydelse.
Till och med i templet behåller hon denna hemdrägt, eller åtminstone det mesta deraf.
Försöker hon någon gång att aflägga den (såsom der icke varande rätt på sitt ställe), så sker det – upprigtigt sagdt – icke till hennes fördel.
Hennes ”Hymn” har ingenting annat af Fru Lenngren, än stämningens sanning; detta qväde är eljest ett af hennes svagaste, och man måste erkänna, att såväl i dylika toner, som i de rent erotiska, är Fru Nordenflycht henne öfverIägsen164, – oaktadt sin allmänna större bristfällighet i språk och smak.
Deremot är den ”Blick på Grafven”, som med skäl blifvit upptagen bland vår kyrkas andaktssånger, en fullständig ingifvelses verk; likaså ”Adams och Evas Morgonsång”.
Ehuru äfven i dem helt andra ljud blifvit anslagna, än man vanligtvis tänker sig vid Fru Lenngrens namn, så likna de dock de öfriga fullkomligt i osöktheten, enkelheten, bortovaron af allt oratoriskt bemödande.
Å sin idyll-sida betraktad, är hon i alla fall mest igenkännelig i det sistnämnda stycket; emedan det är sjelft en liten idyll ur Eden.
Dervid finna vi med hennes vän Franzén betydningsfullt, att vid tanken på det Eden, dit vi andra vanligen se tillbaka med vemodsblick, diktade hon derom, icke en klagosång öfver det paradis vi förlorat, utan ett lofqväde öfver det, som ännu var våra icke fallna urföräldrars.
Detta är, i sanning, ett betecknande drag af hennes ickesentimentala poesi; hvilken ej vore så rent naiv till uttryck och form, om den ej vore det till hela sin anda.
Helst uppsöker man henne dock – det kan icke nekas – i den trefliga hemvåning, der hon inbjuder att med henne betrakta den omkring henne lefvande alldagliga menniskonaturen, i en ömsom idyllisk, ömsom komisk, ömsom af bäggedera blandad teckning.
Och i detta tjäll, der vi nyss sett henne inflygtad såsom en lycklig maka, må vi nu en stund närmare och utförligare skärskåda de skilderier, hvilkas målarinna vi derefter skola beledsaga till slutgränsen af hennes lefnadsöden.
Hvad hon inbjuder oss till, är – såsom sagdt – vanligast en alldaglighet: men en genom ett poetiskt löje förädlad, och detta, ehvart hon må roa sig att vägleda vår blick, – till kojan, till slottet, till sjelfva Olympens Gudasal.
Man känner, att hos den grekiske skaldefadern sjelf förefalla i Olympen komiska uppträden, och dess invånare utgjuta sin gamman med ett outsläckligt löje.
Hos vår skaldinna, då hon i sin berättelse om ”Kärleken och
Dårskapen” förflyttar oss inom dessa gudars krets, är skalkaktigheten tvifvelsutan (hvad den hos Homer icke var) en fullt medveten.
Men öfver den lilla, till uppfinning och färgläggning ytterst moderna – till och med fransysk-svenska – taflan, glänser dock ett småleende, som väl må kallas olympiskt, då det är af på engång det gladaste, det oskyldigaste, det finaste slag.
Derföre må man ock lika litet från denna travestering af Antikens guda-dynasti, som från en mängd andra hennes mera burleskt-komiska småtaflor, sluta till ett hos Fru Lenngren bristande sinne för det Ideala.
Hade för hennes komiska åskådning af alldagslifvet ingen idée om en fullkomligare harmoni legat till grund, huru kunde hon då varit i stånd, att af detta lif se, och emellanåt måla, äfven den vackra sidan?
Och det har hon ju dock gjort; med en känsla, ej mindre liflig, ren, ja (någongång) öm, än det spelöje var blixtrande, hvarmed hon eljest (och visserligen oftare) målade den fula eller osköna.
Att deraf liksom bortbränna vidrigheten genom behandlingens spelande flammor, så att det blott i egenskap af löjligt qvarstår, var tvifvelsutan hennes synnerliga lust.
Men hon har ju ingalunda blott skrattat åt det bisarra i ”Vauxhallen”, åt det groteska i ”Kalaset”; vi se henne derjemte kunna, med rikaste hjertlighet, deltaga i ”Den glada Festen”, betrakta de ystra ”Pojkarne”, leka med ”De små på Landet”, och binda ”Bouquetten” åt Nella.
Näppligen torde någon påstå, att dessa skildringar, som tillhöra rymden af det omedelbart framträdande Sköna, äro i sin art mindre lyckade, än de många i en annan, om hvilka man sagt, att hennes pensel i dem påminner om Hogarths.
Rent allvarsamma stycken har hon diktat få; utom Hymnen, der hon med mindre framgång försökt sig i den ståtliga odevältalighet, hvari Leopold är den störste svenske mästaren, har jag redan nämnt ett par andra, i hvilka hon varit sin genius trogen; af de hithörande äro föröfrigt utan tvifvel ”Källan” (der sista strophen skulle kunna umbäras), ”Kyrkogården” och ”Lycklig den” de bästa.
Rent komiska har hon visserligen diktat flera; – vi mena sådana, i hvilka skämtlusten gifver sig luft endast för sitt eget nöje, eller utan afsigtligt bihang af någon läro-betraktelse, någon sens moral.
Dit höra t. ex. de burleska karikaturerna ”Min salig Man” och ”Min salig Hustru”; visor, sådana som ”den Välvise” och ”Dialog på Källaren”; några berättelser, dels komiska utan egentlig satir, dels satiriska utan egentlig didaktik, såsom t. ex. ”Vadet”, – ”Kalaset”, – ”Äreporten”; epigrammer, sådana som ”Farbror
Staffan” och det ypperliga dramatiserade, som kallas ”Opera i tre akter”.
Ingenstädes frambär likväl denna sångmö skönare gåfvor, än inom den rymd, der hennes allvar och skämt blanda sig med hvarandra under idyllisk form.
En sådan är ”Den glada Festen”; öfver hvars hjertliga tafla leker ett leende, ej utan all ironi, men af den mildaste, den ljufvaste art.
Ett motstycke till denna, der idyllens ingifvelse ofverväger satirens, är ”Grefvinnans Besök i Prestgården”, der satirens ingifvelse öfverväger idyllens, – men så, att det hela ändock utgör också ett slags idyll; ty ett landtlif, som skulle kunna likna det förra prestfolkets, framstår här i samma friskhet af färgor, men såsom förvrängdt genom hufvudpersonernas fatta kruserlighet inför det nådiga herrskap, som till tack persifflerar dem och till straff sjelft persiffleras af skaldinnan.
Sådana diktningar har man med en ur Målarkonsten lånad term kallat Bambocciader; och det är i sådana, som Fru Lenngrens snille visar sig både mest lysande och mest älskvärdt.
Karakteren är der, liksom på vissa nederländska mästares tatlor, en idyllisk komik, hvars kraft destomer verkar och intager, ju mera figurerna äro behandlade med godmodigt sinne och stilla välbehag; hvarvid ock sjelfva det groteska förmildras, sjelfva det låga (till en viss grad) höjes genom dagern af mild glädtighet, omgifningen af vacker natur m. m.
Bellman har i detta slag lemnat mästarstycken; Fru Lenngren likaså.
Önskligt vore blott, att hon i det slaget hade lemnat flera: ty der står hon såsom skaldinna högst.
Större bland hennes arbeten är dock antalet af Karikaturer: hvilka ock mestadels äro didaktiskt-satiriska karakters-teckningar.
Det qvicka i uppfinningen, det mimiskt rörliga och träffande i utförandet, möta oss öfverallt äfven här: att det låga någongång grimacerar nog starkt, eller med drag väl mycket bjerta och skärande, hör till slagets natur, och kan väl knappt undvikas.
Man har, säger hennes företalare Rosenstein, ”i vissa af hennes stycken liknat hennes penna vid Hogarths pensel”; och han menar då tvifvelsutan dessa.
När vi läsa ”Biographien”, eller ”Ålderdomströsten”, eller ”det Högtförnäma Äkta Paret”, eller ”Fröken Lise”, eller ”Kontrasten”, eller ”Hans Nåds Morgonsömn”, med flera dylika, så skåda vi verkligen taflor, som kunna med rätta sägas påminna om Hogarths; ja, somliga framställa, liksom hans, hela biographiska sviter, eller utvecklingsgrader som fortgå i oafbruten följd.
Härvid bör dock till Fru Lenngrens fördel anmärkas det stora fel, som vidlåder flertalet af Hogarths arbeten: att frånstöta, att snart trötta genom en alltför afsigtlig och derför äfven alltför slaviskt härmad natursanning; att den fria konstnärs-ingifvelsens rum dervid ofta fylles af en tungsinnad reflexion; och att åskådaren derigenom stämmes till en dysterhet, hvars beklämmande egenskap, om än moralisk, likväl ingalunda är poetisk.
Vanligtvis förstår
Fru Lenngren bättre, att bevara både sin och sina läsares glädtighet.
Undantag gifvas: bland exemplen derpå kan nämnas det Högtförnäma Äkta Paret; ty det qvarlemnar, i grunden, ett mera pinsamt än roligt intryck.
Oftast skyddas hon dock härifrån just genom den redan antydda omständighet, att hennes komiska teckningskonst innerst är lika naiv och godlynt, som qvick och slående.
Det är detta, som, då hon väljer osköna ämnen till föremål ömsom för skratt, ömsom för en blandning af skratt och varning, plägar åt sättet af hennes teckning meddela en treflighet, hvaraf deras bjerthet mildras och deras åminnelse förvandlas till angenäm.
I allmänhet är hennes poesi till den grad målande, att den – ehuru med ord – i sjelfva verket ännu mer målar, än sjunger.
Andan af hennes målningssätt är fördenskull ock mindre pittoresk (i egentligaste mening) än plastisk.
Med denna egenskap sammanhänger omedelbart förtjensten af den sällsynta konst, att städse i möjligaste korthet säga jemntupp just det, som ämne och plan kräfva; aldrig ett grand mer; aldrig ett grand mindre.
Häri, och i benägenheten för en öfverhufvud gerna epigraminatisk diktion, är hon närbefryndad med Leopold; under det tillika – hvad man kunde finna mer oväntadt – sådana stycken, som t. ex. ”Den Välvise” och ”Dialog på Källaren”, röja att hennes snille i vissa ögonblick ägde ingifvelser, som erinra om Bellman.
Vid dessa visor skulle behöfvas blott en något starkare tillsats af musikalisk lyrik, för att göra dem fullkomligt till Fredmans-qväden.
Det är frånvaron af slik tillsats, som ock gör, att det slag af humor, hvarmed denna ovanliga qvinna var begåfvad, oftare (såsom i ”Min Salig Man” och ”Min Salig Hustru”) liknar Hallmans än Bellmans.
Det är den epigrammatiska uddigheten af hennes stil, i samband med den allmänna naiveteten af hennes uttryckssätt, som ock ger ett ännu outplånadt behag åt den fordom så allberömda lärodikten: ”Några
Ord till min kära Dotter, i fall jag hade någon”.
Betraktadt såsom poem, kan den visst icke nu med lika hänryckning berömmas: den är egentligen blott en versificerad uppradning af välsagda maximer, der hon mer än någorstädes har skattat åt den vitterhetslära, hvars hyperdidaktiska rigtning fullständigt utbildade sig efter Kellgrens bortgång.
Betraktad såsom ett system, är den ett ganska prisvärdt sammandrag af qvinligt lefnadsvett; och skulle vara ännu prisvärdare, om qvinnans känsla vore der lika mycket tagen i anspråk, som qvinnans förstånd.
Att så icke skett, kom dels af tidens vishet, dels af författarinnans eget lynne.
Så t. ex. finna vi med förundran, att ett hufvudthema för qvinnans lif, Kärleken och Äktenskapet, blifvit med yttersta knapphändighet vidrördt.
Det affärdas – genom ett epigramm.
Orsaken är, att för denna skaldinna var all egentlig erotik främmande.
I förhållandet mellan könen var för henne all den kärlek, som är annat än vänskap, antingen sinnlighet eller svärmeri.
Visserligen låter hon oss i ”Medelåldren” höra en öm suck öfver Kärlekens försvunna dagar, – till och med en klagan, att mot dess låga är sjelfva Vänskapens blott en ofullkomlig ersättning; äfvenså är ”Det första Ordet” en oändligen täck berättelse om ett ungt älskande pars första ömsesidiga förklaring.
Men båda två angifva sig vara – öfversättningar; och utom dessa tvenne kan, i samlingen af hennes skrifter, ej ett enda kärleks-qväde uppletas.
– Mot maximerna i den lilla lärodikten är eljest intet att invända; om ej, att det sätt, hvarpå de befinnas yttrade, stundom gynnar den möjlighet af alltför bokstaflig uppfattning, hvarigenom detta stycke, i sitt inflytande på de svenska fruntimrens själsodling, länge verkade föga mindre menligt än nyttigt.
När här inskärpes:
”Med läsning öd ej tiden bort,
Vårt kön så föga det behöfver;
Och skall du läsa, gör det kort,
Att såsen ej må fräsa öfver”;
eller:
– ”vitterheten hos vårt kön
Bör höra blott till våra nipper”;
Vårt hushåll är vår republik,
Vår politik är toiletten;
Blif vid din bågsöm, dina band,
Stick af ditt mönster emot rutan,
Och tro, mitt barn! att folk och land
Med Guds hjelp styras oss förutan:
så kan ej nekas, att dessa satser och råd innehålla sanningar, dem i våra dagar mången vederbörande kanske för litet behjertar.
Men det kan ej heller nekas, att man esomoftast har fattat dem i en mening, som befrämjat afvägen till den motsatta ytterlighet, der ”såsen, nipperna och toiletten” utgöra den äkta qvinnobildningens nästan uteslutande interessen, och der äfven den minsta skymt af sinne för ädel läsning, för poesi och skön konst, för mensklighet och fosterland, gör nog att framkalla tillvitelsen ”lärd i stubb” eller (med en modernare term) ”blåstrumpa”.