Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl skulle det vara mindre grannlaga att på detta rum utförligare detaljera några anmärkntr mot betänk., då jag, såsom ledamot af Ekon.Utsk., är i tillfälle att, vid besvarande af återremissen, derom R. o. Ad. förmodligen sig förenar, ytterligare söka göra gällande de åsigter, till hvilkas framställande jag nu inskränker mig att reservera mig rättigheten, med dessa ord, som torde blifva i prot. uppfattade.
Rörrde principerna anhåller jag dock att få tillägga några ord.
Frågan om brännvinsbränningen är icke ny.
Vi känna något hvar, att tvänne motsatta principer uppträdt mot hvarandra i strid om företrädet.
Jag menar liusbehofsbränningen och den fabriksmessiga brännvinsbränningen.
Jag har uti ett föregående yttrande bekant mig till den läran, som hyllar det sednare systemet; d. v. s. jag strider mot liusbehofsbränningen, sådan den nu bedrifves, af skäl, som jag uttryckt uti ett i officiel väg framlagdt tryckt anförande, hvilka för mig varit så öfvertygande, att jag icke bunnat rubbas i min åsigt af de uti delta betänk, anförda grunder, hvilket i min öfvertygelse är på så sätt arnphibiskt, att det hvarken biträder husbehofsbrännings-systemet eller fabriks-systemet.
Det äger begge dessa systemers fel, utan alt äga någon af dess fördelar; men svårligen kan man begära någon bättre produet af öfverlaggningar, sorn bedrifvas på sätt, som i sammansatta Ulskrn tillgått, der detta betänk, är resultatet af några dussin stridiga meningar och voteringar, som utfalla efter de för ögonblicket närvar, ledamöternes antal, eller de åsigter, som för tillfället lyckas göra sig gällande.
De principer, som uti betänk, äro uttalade, hafva visserligen en anstrykning af liberalitet, men äro i sjelfva verket i högsta grad illiberala; ty den frihet, som blifvit lemnad uti en §, försvinner helt och hållet genom de begränsningar, som blifvit utstakade i många påföljande §§, hvilka innehålla controller, modifieationer och reglementeringar, som i deras sammanfattning rent af äro detsamma som att etablera brännvinsförbud, hvilket varit mera öppet och ärligt, än att skryta af en tillåtelse, som i tillämpningen är overkställbar och således ingen.
Med dessa få ord har jag till prot. velat nedlägga min protest mot betänk., förhehål - Den 27 Juni f. m. 4o5 landes mig att i Utsk. närmare få utveckla skälen för densamma.
Frih. Boye, Ludvig, uppläste följande!
Icke utan mycken förundran har jag läst ifrågavar. betänk.
, som jag finner oantagligt, 1:0 derföre att det utgår ifrån en falsk princip, och af sådan orsak aldrig skulle kunna föra oss till det ändamål, som dermed åsyftas; och 2:0 derföre att jag anser dess antagande och verkställighet vådligt för allmänna lugnets vidmakthållande i landsorterna.
Det är, i min öfvertygelse, grundfalskt att tro, det man någonsin i Sverige förmår, genom inskränkning i brännvinsproduetionen, verka till inskränkning i consumtionen.
Man följde denna falska princip, då man år 1812 förbjöd brännvinsbränningen; men verkan deraf var ingalunda någon minskning i consumtionen, utan blott att all den fördel, som produetionen skolat gifva, fråntogs Svenska jordbrukaren och skänktes ulländningen.
Förbudet läckte till i8i5 års riksdag, då en värd ledamot af detta Hus begärde dess upphörande och här framlade bevis derpå, att under de föregående 3:ne åren hade icke mindre än 6 millioner riksdaler gått utur landet till betalning af det utländska brännvin, som i Sverige förtärts; under det att den Svenske medborgare, som brutit emot förbudet, straffades såsom grof brottsling.
Det är bedröfligt att denna erfarenhet kunnat så snart glömmas.
Lika med en af det sammansatta Utskrs reservanter, finner jag det vara utom allt tvifvel, att, i samma mån man, på sätt Utsk. föreslagit, orättvisligen tvingade den mindre och fattiga jordägaren att afstå frän brännvinsbränningen, i alldeles samma mån skulle den större, rikare och förmodligen derföre af det sammansatta liberala Utsk. särskildt gynnade possessionaten finna vinstgifvande, att anstränga all sin förmåga till brännvinsbränningens uppdrifvande till all möjlighet, och i det hela skulle produetionen sålunda snarare ökas än minskas; men om man också rimligen kunde antaga en motsatt slutföljd, så skulle i alla fall consumtionen icke sakna tillgång på brännvin; ty säker kan man vara, att så snart, i rak följd af lagstiftande maktens egna åtgärder, lurendrejeriet af utländskt brännvin blir en lönande speculalion, skall den icke heller uteblifva.
Jag vet rätt väl, att förfaktarne af de s. k. liberala handelsprinciperna, tagit alfär på den Svenska tullbevakningens ofelbarhet; men, med åberopande af, icke allenast alla tiders erfarenhet, utan äfven af sjelfva vårt geograpliiska läge, påstår jag, alt lurendrejeriets fullkomliga afvärjande på Sveriges öppna kuster är, och alltid förblifver, en absolut omöjlighet; och jag är för gammal att af de opinionsorkaner, som partisinnet förmår åstadkomma, låta påtruga mig grundsatser, sora milt sunda förnuft säger mig vara re<nt af fiendtliga emot mitt fädernesland. 4°4 D e 11 37 Juni t . rn.
I den öfvertygelse att lagstiftaren sviter sitt tall, da han bjuder lagar, de der, öppet eller advocatoriskt, strida emot folkets allmänna rättsbegrepp, vanor och behof, undfalla mig icke de politiska och moraliska faror, som ovillkorligen skulle uppstå, i följd af de beslut, med hvilkas genomdrifvahde vid denna riksdag
Svenska folket hotas.
Man bade måhända orätt, då man, efter fullbordandet af 180g års revolution, allmänt sade, att revolutionen icke kunnat företagas, derest icke kortsynte eller förrädiske rådgifvare hade förut förmått f. d. Konungen att utfärda det s. k. krigsgärdspåbudet, hvars innehåll var tillräckligt att hos Sveriges allmoge uppskaka en allmän farhåga, ett allmänt missnöje; men för mig synes det uppenbart, att om en politisk fraclion kunde förmodas, som, efter att hafva länge predikat revolutionära läror, kunde önska att "inom en mansålder” gifva åt Sverige ett annat statsskick, hvilket, om också åtföljdt af ”en kort tids anarchi”, dock innebar en förment större portion af frihet och lycksalighet, än Svenska folket nu anses äga; så skulle af förberedande anstalter till ett sådant ändamål inga kunnat upptänkas af mera säker verkan till passionernas uppskakande hos Sveriges allmoge, än antagande af förevarande brännvinsbetäbk., eller hos städernes fabriksidkare, än antagandet af Tul)-comite'ens betänk., som man säger oss också skall vara af vårt Bevilln.Utsk. tillstyrkt.
Då man så ofta upprepar den sanning, att det Hederv.
BondeSt. betalar nio tiondedelar af statsurngälderna, och derföre hör äga en motsvarande vigt i allmänna besluten; sä synes försigtigheten fordra, att icke lättsinnigt behandla den fråga, som Ståndet anser af yttersta vigt för sitt behof.
Med allmogens rättsbegrepp skall aldrig det tillkonstlide beskattningsrätt stå att förena, som förevar, betänk, föreslår, och hvaraf orättvisan är, på det mest öfverlygande sätt, bevisad i flera reservationer.
Men om man också tror, att antagandet icke skulle medföra någon politisk våda; så huru kan man förbise de moraliska farhågor, som ligga så uppenbara, eller, tror man väl, att då den fattige jordägaren, för hvilken detta beskattningssätt skall verka lika med ett bestämdt förbud, ser den näring, som honom fråntages, utöfvasafden rika, och göra denna rikare; tror man väl, alt den så behandlade fattige jordägaren skall deröfver känna intet missnöje, ingen harm?
Tror man väl, att den enighet, den samdrägt emellan alla folkclasser, sorn är för samhällets försvar så högst angelägen, skall deraf uti ingen mån rubbas, eller huru har man väl betänkt de allmänna följder, som åstadkommas af alla förbud, stridande emot allmänhetens begrepp om rätt och orätt?
Har man då alldeles glömt de moraliskt förderfliga påföljder, som Gustaf IH:s brännvinsförbud medförde, eller kan man betvifla att lönnbrännerier skola skyndsamt och till tusendetal uppkomma, med allt sitt tillbehör, sina förrädiska angifvelse!- af barn emot föräldrar* af tjen - Stcfolk emot husbönder, af grannar emot grannar, af fafska vittneseder och falska värjemå|seder?
Har man val besinnat beskaffenheten af det stöd man blir nödsakad att gifva St förbudet, hvilket, sedan det en gång öfvergått till lag, måste vidmak (hållas, så framt icke all laglydnad skall lemnäs åt liknöjdheten och fö i a k tet, eller tror man sig väl lin kunna, med samina lätthet, d. v. s. med lika säkerhet, som var fair let under Gustaf JII:s regering, men troligen oftare än då, kunna använda den beväpnade styrkan, dels till beskydd åt beslagarne, hvilkas äfventyr till lif och lemmar troligen icke blir mindre, än det var då, och dels till dampande af det motstånd, de våldsamma upplopp, hvaraf exemplen då gåfvos, och de der nu visserligen icke skulle vara mindre alt befara?
Har det sammansatta Utsk. väl till öfvervägande upptagit möjligheten af alla dessa följder, för hvilka de bittraste förebråelser ovillkorligen skulle drabba 1840 års riksdag, icke mindre derföre, att man, genom det konstlade i sältet, sökt att åt förbudet gifva ett utseende af frivillighet åt den fattige jordägarens val att ingå uti, eller afsäga sig brännvinsbränningen; ett utseende, som genast faller för hvarje ärlig tankeförmåga.
På dessa, med de flera skäl, sorn läsas i Frih.
Klin g— spors och Prosten Nibelii lika grundligt tänkta som förträffligt utvecklade reservationer, anhåller jag om propos., icke lill äterremiss af betänk., utan till afslag derå; men skulle, emot min förmodan, återremiss bifallas, så anhåller jag, att detta mitt anförande må få ål (öija remissen; hvarefter jag hoppas, att sammansatta Utsk. skall, såsom utvägar till sitt ändamål, inskränkning i brännvinsconsumtionen, ätnöjas med de moraliska medel, hvari vi — tack vare den allmänna afsky, hvari dryckeslasten redan fallit — äro på god väg alt kunna vinna hvad som aldrig genom materiella medel står att ernås.
Frih. Hamilton, Hugo!
DS jag uti en vid Utsk:s betänk, fogad reservation uttryckt min tanke i delta ämne, gjorde jag måhända rättast, om jag endast, under åberopande af de uti samma reservation utvecklade skäl, inskränkte mig till att helt enkelt anhålla örn återremiss af betänk., på det sammansatta Utsk. måtte erhålla tillfälle att med mera noggrannhet, än som nu har skett, öfverlägga och besluta 0111 de absolut riktigaste och för vårt land lämpligaste grunderna för denna högst vigtiga och maktpåliggande gren af den ekonomiska lagstiftningen.
Men då ämnets stora vigt påkallar detsamma?
noggranna behandling, och denna åter befrämjas i samma mån frågan mångsidigt betraktas, så torde det tillåtas 111ig att nu något utförligare, än hvad sorn är lämpligt i en reservation, uttala de skäl, hvarå jag stödjer min öfvertygelse i detta ämne.
Från att vara ett temmeligen obetydligt, för landet föga vigtigt, ämne, för längre 4o6
Den 37 Juni f. m. lid tillbaka, då brännvinsbränningen ännu icke var så allmänt i landet kringspridd, som den nu är, har denna handtering öfvergått till en af våra i statshushållningen djupt ingripande lifsfrågor.
■Genom en felaktig lagstiftning och under sednare riksdagarna ineddelta förklaringar, enligt hvilka brännvinsbränningen betraktats såsom ett privilegium för jordbruket, bär jordbrukaren vant sig alt omfatta denna fråga med den värme, hvarmed livar och en faster sig vid ett privilegium, hvarigenom frukterna deraf blifvit bedröfligare och skadligare, än de skulle blifvit, om ej dylika förklaringar gifvit anledn. till det stora intresse, hvarmed frågan blifvit omfattad.
Numera har det gått så långt, att
Representationen måste vidtaga fullt kraftiga mått och steg, om det onda skall botas, alt densamma måste gå till grunden af saken och söka att genom en bestämd, för alla gällande, lag i denna väg upphäfva detta tillstånd af missbelåtenhet, osäkerhet, lastbarhet och nedsättning af nationens moraliska värde, som varit föranledt af den hittills följda lagstiftningsprincipen i denna väg.
Då man betraktar saken från en mera upphöjd synpunkt och reducerar den lill sina enkla grunder, finner man snart, att det ej finnes mera än 2Jne rent rationella utgångspunkter, ifrån hvilka den måste bedömmas.
Den ena är förbud, den andra frihet.
Endast på dessa a:ne grunder kan man bygga ett säkert och rättvist lagbud för denna handtering.
Förbud önskar den, som blott ser på det moraliska och tror att, när pligten bjuder, ej något afseende på följderna får göras, utan att man, blind för desamma, bör framgå sin väg lugn i den öfvertygelscn, att målet är godt.
Men jag tror icke, ali det är statsmannen tillåtet att uti det, tyvärr mindre moraliska skick, hvaruti frågan nu är, endast se densamma ur den rent moraliska synpunkten.
Han måste se på sättet huru en öfvergång möjligen sig göra låter, utan att för mycket såra de stridiga intressena.
När detta antages, tror jag ej att annat sätt gifvcs att tilivägagå, än alt förklara denna rörelse för hvad den verkligen är, en näring af stor vigt för landel, hvilken således bör åtnjuta samma frihet, som hvarje annan af lagen tillåten näring.
Skulle denna princip antagas, hvilken äfven är uttalad uti ingressen till K.
M:s nådiga proposition, så kan, efter mitt förmenande, ingen klaga öfver att han blifvit för nära trädd, då alla erhålla samma frihet alt, efter godtfinnande och efter sin ställning, idka denna näring och ställa den efter sina ekonomiska förhållanden.
Om denna frihet antages, skall denna näring ovillkorligen småningom concentrera sig på färre händer, emedan det blir omöjligt för den mindre näringsidkaren att täfla med den större.
Detta afser dock endast handeln med brännvin, och ingalunda det behof, som erfordras för hushållet, hvilket hvarje hemmansbrukare gerna sjelf kan tillverka, enär tillverkningskostnaden, särdeles nied afseende på D c n Ju ni f. ra. den ringa qvantitet, sora behöfves af denna dryck för eget och tjenslefolkets behof, under den kalla årstiden är så godt sorn ingen.
Den fria bränningen, sora sätter ägaren af den mindre pannan ur stånd att i handeln täfla med den större pannan, ingriper på intet sätt uti denna rättighet att tillverka hvad sorn behöfves för hushållet.
Att åter den mindre pannan icke kan täfla med den större, då fråga är om brännvinsbränning till afsalu, är visserligen ledsamt, trien för denna näring gemensamt med alla andra, och dessutom något som lagstiftaren icke bör afse, då fråga är om landets fördel; ty det kan väl ingalunda antagas för en rimlig grundsats i lagstiftningen för denna näring, att hindra alla från att med fördel tillverka varan, på det några må kunna efter oriktiga hushållsprinciper tillverka densamma; och att allmogen med de små pannorna bränner med förlust, så snart den tillverkar brännvin till afsalu, är lätt att bevisa.
Då den fria bränningen således icke är orättvis, enär den icke ingriper uti någons rätt att efter behof och omständigheter tillverka på hvad sätt och huru mycket eller litet lian behagar, så återstår alt undersöka, huruvida den fiia bränningen är nyttig för landet.
Beviset härföre kan bernias så väl från theorien som från erfarenheten.
Them ien säger nemi., att om tillverkningen sker efter vetenskapliga grunder, hvilka endast äro tillämpliga på de större redskapen, gifver råämnet nära dubbelt så stor afkastning, som då tillverkningen sker med små, i följd af sin construction, olämpliga pannor.
Den enskilda vinst, som uppstår genom en väl skött fabrikation af denna vara, är naturligtvis åter en statsekonomisk vinst för hela landet, för hvilket det belopp af råämne, som sålunda bespares, blir att tillgå för andra nyttigare behof.
Den andra statsekonomiska vinsten består uti beskattningen å denna tillverkning.
Ettoridt,som ej kan helt och hållet utrotas, bör man, efter min förmening, medelst beskattning draga den fördel af som är möjlig, och sålunda tvinga det att ändå göra något godt; men denna beskattning låter icke verkställa sig med små verk, emedan controllen är omöjlig att tillförlitligen åstadkomma.
Med större fabriker är deremot förhållandet annorlunda, ty der är controllen ganska möjlig.
Bestämmes då skatten till blott 4 sk. för hvarje kanna brännvin, som redskapen, efter antagna grunder, kan afverka, och lillverkningsbeloppet i Sverige, som, efter en approximativ statistisk uträkning, antages till minst 3o millioner kannor om året, beskattas derefter, så gifver denna skatt en statsinkomst, vida öfverstigande hvad man hittills kunnat tänka sig; och jag är öfvertygad, att Svenska allmogen skulle vara belåten, om genom denna statsinkomst andra tryckande onera kunde förminskas, oberäknadt den moraliska vinsten alt slippa tillverkningen af denna förföriska drycken i sitt liera, då de ej så hushålla dermed, som då de måste köpa densamma.
— Jag har 4oS Den a7 Juni f. m. således ur theoretiska grunder sökt visa att det vore riktigt alt antaga frihetsprincipen i denna näring; att det icke inverkar på någons lagliga rätt, och att frukterna derafäro välgörande för så väl den enskilda sona för det allmänna.
Det återstår att ådagalägga hvad erfarenheten i delta fall bevisar, Man klandrar i allmänhet alt hemta exempel från främmande länder; men då exemplet från början till slut inträffar på alldeles enahanda förhållanden, som hos oss, torde det icke vara orätt att åberopa ett sådant exempel till stöd för sin öfvertygelse.
Må vi dåga till den stat, som till sin natur närmast liknar vårt land, och som för få år Sedan var vida sämre lottad än Sverige 1111 är.
Jag menar Preussen, hvilken stat, efter de stora continental-krigen befann sig i fullkomligt lägervall med ett förstördt jordbruk, handel, fabriker och andra näringar lågt nedtryckta och landet till utseendet bloltadt på alla tillgångar att åter kunna höja sig.
Den nu nyligen aflidne store Konungen och dess fosterländske rådgifvare använde då alla de medel, sorn, efter deras åsigter, kunde verka på landets uppblomstring.
Till en början proclumerades näringsfriheten 1810.
De välsignelserika frukterna deraf känner en hvar, som tagit någon närmare kännedom om detta lands sednare öden.
Denna frihet tillämpades dock icke på brännvinsbränningen, om hvilken de icke genast komtno lill några bestämda åsigter.
Samma mäktiga intresse, som här stridt deremot, talade äfven der för husbehofsbränningen, som bedrefs med mera än 200,000 pannor.
.Styrelsen, ehuru kraftig lion var, tvekade likväl att i denna väg taga det steg, som sedan skulle så hufvudsakligen gagna fäderneslandet.
Saken gick då alldeles samma väg som hos oss.
Den ena ekonomiska författningen utkom efter den andra.
Brännvinspannornas antal tilllog, hvilka alla drefvos med förlust.
Det onda blef allt värre och värre.
Folkets armod tilltog dagligen, och moraliteten aftog.
Jag har detta från säkra personer inom landet, på hvilkas uppgifter jag kan lita.
Jag har flera gånger varit i Preussen och haft tillfälle att tala i detta ämne med de mest tänkande och upplysta personer i landet, en Thaer m. fl., och har af dem erhållit de upplysningar jag nu tager mig friheten meddela.
Dessa personer hafva sagt mig, att under de förhållanden jag omnämnt, var det, om jag rätt minnes, tBig, som den minister, hvilken hade denna fråga om händer, gaf Konungen det rådet, all, som det visat sig att denna vigtiga national-angelägenhet gick baklänges i stället för framåt, gaf föga eller ingen statsinkomst, och det moraliska onda dagligen ökade sig åt alla håll, en gång äfven i denna sak försöka det theoretiskt riktiga.
Konungen tvekade ej längre, utan anbefallde frihetens tillämpning på denna rörelse, och bestämde dervid skatten efter mäskekarets kubik-innehåll, jemfördt med pannans afverk nings - D e n i-j J u lii f. ra. 4°9 nfngsförmåga.
Följden har blifvit, att der uppstått stora fabriker, och all de små pannorna upphört, ej i följd af förhud, men i följd afägarnes eget intresse.
Om de farhågor, man framställt för denna närings borttagande från hvarje koja, vore grundade , så skulle val landets välstånd aftagit.
Hvar och en känner likväl, alt just från den tiden började Preussen uppblomstra till en grad, hvarå exempel saknas i hvarje annai land.
Det diar nu en sedan den liden med 3 millioner förökad foIk(- mängd; det äger en mäktig handel, rika fabriker och elt i hög grad förbättradt jordbruk, som, genom en ändamålsenlig skötsel, lemnat en så stor afkastning af säd och andra födoämnen, ali ej endast den tillökade folkmängden haft siri rikliga bergning, ulan derutöfver tillgång funnits lill att uppdrifva boskaps- och furskötseln lill en förut oupphunnen grad, det bästa beviset, att ej denna del af landlhushållningen behöfver gå under, för det alt brännvin ej mera b: annes vid hvarje gård.
Må det förlåtas mig, 0111 jag srr för ljust, då jag tror, att mycket af delta välstånd hvital' pä den författning jag nyss omtalat.
Dess effect på sjelfva brännvinsbränningsrörelsen har åtminstone varit den, att, oaktadt de små pannorna från början skyddades, ty de erböllo nedsättning i skatten till -|:del under den, som ei lädes af de större, och sluppo äfven att beräkna afgiften efter mäskekarens innehåll, de små pannornas antal till den grad minskats, att Konungen för 3 år sedan kunde utgifva en författning af innehåll, att som då mera ingen i Preus sen ägde nog litet begrepp om brännvinstillverkningen för alt vilja drifva den med mindre än 100 kannors panna, så, på det ingen måtte i framtiden inledas på den skadliga banan att tillverka brännvin med mindre pannor, ville Konungen förbjuda användandet af redskap om mindre än nyssnämnda kannerymd.
Att moraliteten förbättrats kan ingen bestrida, sorn känner Preussiska folket, dertill likväl det förträffliga uppfostringssystemét naturligtvis också i betydlig mån bidragit.
Jag skulle önska, att jag kunnat utveckla mina skäl så sorn sakens vigt fordrar.
Jag hoppas dock, att R. o. Ad. finner vigten och nödvändigheten deraf, alt i denna fråga taga elt kraftigt steg framåt, och i det fallet hoppas jag, att de fleste ledamöterne af R. o. Ad. skola med mig förena sig uti den anhållan, alt det sammansatta Utsk., vid besvarandet af återremissen, måtte taga de af mig uti min reservation uttryckta principer till grund för det riya betänk.
Utsk. kommer att utarbeta.
Hrr Mannerskantz, Carl Axel, Tersmeden, Carl Reinh., samt Råfelt, Anlon, förenade sig med Frih. Hamilton.
Hr von Qvanten, Carl; Om närvar, betänk, skulle antagas, så hade jag visserligen ingenting att yttra deröfver; 1 8 H. • 5a Deni; Juni I. ra. men »om jag förmodar alt det blir återremitterad!, anhåller jag att tili en början få göra några anmärkntr vid det reglementarisko, och alt derefter få yLtra mig i afseende å hufvudgrunderna för det betänk., som ur att förvänta i följd af den förmodligen blifvande återremissen.
1 förbigående får jag tillkännagifva, att jag är hufvudsakligen förekommen af Frih.
Hamilton, Jag anser nemi. frihet i näringarna vara enda sättet alt uppnå allmän belåtenhet.
Andra länder hafva i detta fall föregått oss med exempel, som vi icke böra försumma att följa; och jag tycker, utt man ej bör envist vidhålla den gamla läran, att hvad man har är rätt, då man, i jemförelse roed hvad andra lander visa, så länge handlat orätt.
Som jag förmodar, att husbehofsbränningen denna gången ej kommer att upphöra, så tillåter jag ir.ig några anmärkntr i detta hänseende.
Ulsk. har visserligen, lika med hvad Frih.
Leijonhufvud yttrat, insett huru ofantligt stora summor, som genom bristande uppmärksamhet å författningens redactiou, gått ifrån den mindre producenten i böter och executionsutgifter, och (ill undvikande deraf har XJtsk. i §:n stadgat, att under den lid, innehafvare af brännvinsbränningsredskap ej är till brännvinsbränning berättigad, skall redskapen antingen genom innehafvarens försorg inlemnas a allmänna förvaringsrum, hvilket bör ske å första söcknedag efter den då rättigheten att redskapen begagna upphör, eller, örn redskapen af inriehafvaren behålles i enskildt förvar, förseglas genom deras försorg, som försegling skola verkställa, utan att i sednare fallet panne-ägaren sig derom anmäler.
Om detta stadgande antages, blir förhållandet enahanda som det hittills har varit.
Jag anser derföre vid slutet af §:n böra tilläggas orden: