Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Passeren lugnt förbi, sade han; – vägen är tillräckligt bred.
– Det är herr Gustaf Drake, hviskade den ena till den andra.
Drake ämnade rida förbi, men då han ej erhöll den vanliga helsningen Gudsfred, som vandrare brukade begagna inbördes och till mötande herremän, stannade han och frågade:
– Hvilka ären J?
– Vi äro från Signildsborg, svarade Johannas temligen gälla röst.
– Ha, sade Drake, idet han närmare mönstrade den ena qvinnans drägt, – om jag ej misstager mig, har jag det oväntade nöjet att möta en dam af stånd.
God afton, fröken Skytte!
Vädret är icke lockande till promenad.
– Och likväl finner jag er sjelf ute, herr Gustaf Drake, svarade fröken Maria, ty det var hon.
– En man som jag kan hafva förrättningar, som nödga honom trotsa storm och oväder.
Men för att säga sanningen: jag har i afton ridit ut för förströelses skull.
Jag älskar sådan väderlek som denna.
– Nåväl, svarade fröken Skytte, – skulle ni finna det besynnerligt, att jag har samma smak som ni?
– Ja, det må jag veta, som får slita ondt för det, tänkte Johanna.
– Fröken har blifvit en riktig ovädersmenniska, och jag måste följa henne på sådanahär utflykter.
– Det var i sanning öfverraskande att höra.
En ung dame plägar älska lugn, solsken, blommor ... hvad vet jag allt?
Men storm och regn och mörker, min fröken ...
Måhända harmoniera vi i mycket annat, om vi en gång få tillfälle att närmare utbyta våra känslor.
– Åtminstone afundas jag er nöjet att till häst göra er promenad.
Gif mig en gångare, och jag skall spränga i kapp med er framåt genom mörkret ...
– Ni är i afton heroiskt stämd, min fröken.
Men så mycket ni försäkrar er älska denna väderlek, är jag dock alltför belefvad kavaljer att vilja med samtalande upphålla eder under en på skurar så gifmild himmel.
Jag anbefaller mig åt er ynnest och säger er härmed god natt!
Drake bugade sig i sadeln och fortsatte sin ridt.
– Att jag ej är fri! tänkte han, och skakade sina axlar, som om han velat befria dem från ett tyngande ok; – mitt öde skulle annars förknippas med denna flickas, hvars bild nu länge stått i medelpunkten af den framtidstafla, kring hvilken storhet, makt och rikedom blott bilda ramen.
Hon är skön, stormande och beslutsam; hon skulle icke frukta att se en droppa blod, icke bäfva för en orkan; hon skulle följa den man, hon älskade, till thronen eller stupstocken; hon är lika egnad att vara en korsars som en konungs brud.
Och med henne till maka vore jag förvissad om att skörda frukterna af hennes fars politiska sträfvanden.
Underpanten på min förening med den qvinna, som är mitt lifs mest tryckande börda, är af Ödet återtagen.
Endast lagen sammankedjar oss, och skulle ej denna kedja kunna slitas?
Dessa och dylika tankar sysselsatte honom, under det han återvände till Sjövik.
Då han red in genom porthvalfvet, hörde han den gamle portvaktaren i sin lilla kammare med af ålder darrande röst sjunga:
Det var samma psalm, som Drake nyss hört.
Han spratt till och mumlade:
– Skulle detta vara ett olyckligt förebud?...
Vidskepelse!
Dagen efter Hedvigs död skref Vanloo till Sigurd och underrättade denne, att han en obestämd tid komme att uppehålla sig på sitt eremitage i grannskapet af Sjövik och befallde honom att infinna sig der, såsnart han hade att inrapportera någon underrättelse af vigt, som ej kunde meddelas skriftligen.
Vanloo ville ej lemna Agnes ensam i sin sorg; hon behöfde en tröstande vän vid sin sida.
Han infann sig dagligen hos henne, och deras umgänge stördes sällan af herr Gustafs närvaro.
Om finkänslighet och ett slags blyghet hitintills hämmat den obegränsade förtrolighet, det innerliga syskonförhållande ej blott inom känslans och aningens verld, utan ock i ord och handling, hvarefter begges hjertan längtade, så genombröts nu äfven denna sista damm; de bekände öppet sin fröjd öfver att hafva återfunnit hvarandra, och sutto hela timmar tillsammans, hand i hand, ömsevis förtäljande och lyssnande till hvarandras lefnadsöden, och ofta blandande sina tårar med hvarandra.
Agnes hvarken kunde eller ville dölja de grymma qval, föreningen med
Drake beredt och beredde henne.
Vanloo hade för öfrigt fullkomligt genomskådat detta förhållande.
Men de ord, i hvilka hon skildrade sina lidandens mysterier, vittnade alltid om mildhet och skonsamhet mot hennes ovärdige make.
Under dessa samtal inhemtade Vanloo icke utan djupt bekymmer för framtiden, att Agnes med religiös vördnad fasthöll den stränga åsigt, hon ärft, om äktenskapets oupplöslighet, att hon ansåg det juridiskt-kyrkliga bandet för heligt, äfven om det andliga längesedan brustit, och att hon ännu, i trots af sina lidanden, i djupet af sitt hjerta hyste tillgifvenhet för sitt aflidna barns fader.
Vi nämnde, att Vanloo med bekymmer inhemtade detta, ty han motsåg en med stora steg annalkande katastrof; Damoklessvärdet sväfvade öfver Gustaf Drakes hufvud, och det namn, han och hon med honom bar, skulle inom kort öfverhöljas med skymf och vanära.
Det dröjde ej länge efter Hedvigs död, innan Vanloo iakttog en märklig förändring hos Drake.
Denne sednare lät visserligen högst sällan någon natt gå förbi utan att hafva tillbringat en del af densamma i sitt laboratorium, men den brännande oro, som förut åtföljt hans lidelse för alkemien och skiftesvis drifvit honom till och ifrån ugnen, tills hans krafter voro uttömda, denna oro tycktes försvunnen; han studerade och experimenterade sällan öfver midnattstiden och begaf sig derefter till sin sängkammare.
Han hade dessutom börjat göra flitiga besök hos sin granne, lagman Johan på Signildsborg, der han annars var en temligen sällsynt gäst.
Såsom ett skäl till dessa besök antydde han på den olyckliga tilldragelse, som nyligen timat inom lagmannens familj och försatt denne i en sinnestämning, som väl behöfde förströelse genom besök af vänner och grannar.
Men den enda bevekelsegrunden för dessa besök var, såsom läsaren utan tvifvel gissar, hans vaknande passion för fröken Skytte.
Han tyckte sig läsa hoppet om framgång i den blick, hvarmed hon mötte hans, i det intresse, hon i sin hållning lät framlysa för hans person, och den ifver, hvarmed hon lyssnade till och sökte analysera de betänkliga satser i sedoläran och andra ämnen, hvilka han stundom vågade framkasta, då lagman Johan var frånvarande.
Det låg ett uttryck af förtviflan i den unga flickans hela väsende, hvilken Drake ej kunde förklara, men som var långt ifrån att misshaga honom.
Denna förtviflan fanns ock i hennes hjerta; den arbetade hos henne i djupet af tankarnes och känslornas schakter, det hemlighetsfulla rum, der stoffet till de menskliga handligarne brytes och formas, innan de utträda i den yttre verlden.
I detta tillstånd hejdade henne inga betänkligheter, inga tankar på följderna af en förhastad handling.
Hennes natur behöfde en förströelse af mäktig, genomskakande art.
Hon förskräcktes derför ej, då hon hos Drake trodde sig upptäcka ett mer än vanligt deltagande för henne och anade, att hans besök på Signildsborg hufvudsakligen gällde henne; ja, hon kände en dragningskraft till den dystre mannen, hvars väsen förrådde en disharmoni, lik hennes, en mörk verldsåskådning och på samma gång en imponerande, för inga fysiska och andliga makter tillbakaskyggande beslutsamhet.
Drake öfvertygade sig snart, att Maria ej var likgiltig för honom.
Han ville under hvilket vilkor, genom hvilket medel som helst, befria sig från den qvinna, som stod emellan honom och den tjusande flickan.
Detta beslut fordrade icke lång tid för att mogna till handling.
Tiden mättes numera ej af Drake efter timglaset; medvetandet, att hans öde snart skulle afgöras, hans förhoppningar, hans oro och otålighet gåfvo den stundom örnens flygt, stundom sköldpaddans tunga gång.
En morgon inträdde han i Agnes’ kabinett, läste dörren och förde samtalet utan omsvep på det ämne, han ville framställa.
– Agnes, sade han, idet han satte sig midtemot henne, – du är icke lycklig i din förening med mig.
Jag vet det och kan ej rättfärdiga mig för de förebråelser, ditt hjerta tusen gånger måste riktat mot mig.
Min tillbakadragenhet, min köld och bitterhet hafva förorsakat dig djupa lidanden, af hvilka jag tydligt skådar spåren på ditt bleka ansigte.
Jag har varit din tyrann och i långa år förbittrat dag efter dag af ditt lif.
Arma qvinna, jag känner, huru stor den skuld är, som ödet påbördat mig i mitt förhållande till dig ...
– O, Gustaf! utbrast Agnes med tårar i ögonen ... ty hon greps djupt af denna plötsliga, oväntade sjelfanklagelse, som hon ansåg härleda sig från en ångrande sinnesstämning; – Gustaf! Låt det vara nog!
Du ångrar ... och det förflutna är glömdt!
Ja, jag har lidit mycket, men den glädje, som du i detta ögonblick bereder mig, har ersatt allt ...
– Vänta, afbröt henne Drake, som icke beräknat detta missförstånd af hans ord, – låt mig tala ut!
– Nej, nej, inföll Agnes, – det är nu min ordning att vända mig med en bön till dig.
Gustaf, förlåt, förlåt, att jag ej kunnat vara hvad jag velat för dig!
Förlåt, att jag ej kunnat bevara din kärlek!
Jag känner, att qvinnans förnämsta dygd är tålamodet, att hennes lynne ej får falla vid det första vindkast, att hon bör gjuta solsken i mannens själ, då den fördystras af motgångar i lifvets strid.
Men ack! min själ har varit svag, mitt svårmod har nedtyngt dig ... jag har varit dig en börda ... o, förlåt mig för detta!
Agnes fattade Drakes hand och förde den till sin panna, men då han hastigt drog den tillbaka, såg hon förvånad upp och mötte med rysning hans blick.
– Håll! sade Drake, – jag har ingenting att förlåta, men mycket att förebrå mig.
Men tror du väl, att jag först i dag pröfvat mig sjelf och funnit detta?
O, nej!
I långa år, under tusende sömnlösa nätter har jag anklagat mig, såsom jag anklagar mig nu.
Agnes, vi äro begge olyckliga, så olyckliga, att hvarje minut tär som en dag på vår lefnads trådar.
Vi måste skiljas, Agnes; det är nödvändigt för oss begge: för dig, emedan jag aldrig kan blifva annat än hvad jag är: din plågoande, och för mig, emedan samvetets lugn blott återvinnes genom hoppet, att du, aflägnad från mig, skall bli lycklig och befrias från lidanden, hvilkas åsyn är mig outhärdlig.
Drake tystnade och betraktade sin maka, på hvilken den illusion, som så hastigt väckts och så grymt blifvit gäckad, verkat nästan förlamande.
Men när hon slutligen lyfte sitt hufvud och fäste sina ögon på Drake, steg denne upp och började gå af och an på golfvet.
– Välan, sade slutligen Agnes i en ton af matt, men beslutsam klang, – må vi då skiljas ... eftersom din lycka fordrar det ... men huru?
– Begges vår lycka fordrar det, Agnes, inföll Drake lifligt.
– O, hvarför blef menniskan slaf af sitt eget hjerta!
Lidelser födas der af sig sjelfva, utan att vi veta huru, de tillvexa och rycka oss med sig, utan att vi kunna motstå dem, de slockna, när vi minst ana det, och lemna rum åt andra, hvilkas uppkomst är lika oberoende af vår vilja ...
Agnes, du samtycker således, du inser nödvändigheten ...
– Ja, afbröt honom Agnes – men besvara min fråga, huru det skall ske!
– Det finnes blott ett sätt ... jag återlemnar dig din hemgift och din lagliga andel af vår förmögenhet: den är tillräcklig att försäkra dig om ekonomiskt oberoende ... och du väljer ditt hem i ett annat land, till exempel i ett af dessa lyckliga länder, dem naturen utsmyckat med paradisisk skönhet och evig sommar för att göra dem till tillflyktsorter för hjertan, som vilja glömma det förflutna och lefva upp till ett nytt lif.
Eller kanske du föredrager dina fäders hemland, der din faders namn är väl kändt, och der du eger talrika mäktiga anförvandter, som med glädje skola upptaga dig i sin krets.
Det står dig fritt att välja ...
Agnes bleka kinder hade under detta tal öfvergjutits af en matt rodnad.
– Finnes intet annat medel att upplösa vår förening, än det du nu föreslagit? frågade hon.
– Nej, svarade Drake, – det gifves utom denna blott tvenne portar, som öppna en väg ur vårt fängelse: den ena är dödens, den andra vanärans.
Äktenskapet är heligt och en grundval för samhällsordningen.
Derför hafva våra lagstiftare varit måne, att dess yttre, dess form ej får rubbas, äfven om dess ande, det enda heliga i detsamma, föreningen mellan själ och själ, är borta.
De besinna icke, dessa män, som föreskrifva folken lagar, att menniskan bestämmes af sina böjelser, och att hennes böjelser vexla såsom månen; de glömma, att tvånget är kärlekens gift ...
– Du fordrar således, sade Agnes, idet hon steg upp – du fordrar, att jag skall lemna ditt hus ...
– Det är den enda utväg ...
– Att jag, fortfor Agnes med stigande kraft – såsom äktenskapsbryterska skall lemna min härd, såsom rymmerska det land, i hvars jord mitt barn hvilar!
Aldrig!
Det enda, som ännu är mig dyrbart, är min heder, mitt goda rykte.
Om du beröfvat mig allt, skall du dock ej kunna frånrycka mig detta.
– Besinna dig, sade Drake.
– Din heder skall icke lida af ett sådant steg.
Man vet, att du är olycklig i ditt äktenskap, och att skulden är min.
Man skall rättfärdiga dig och anklaga mig för hvad som skett ... och jag skall ej söka rentvå mig ...
– Tala icke mer derom, inföll Agnes, – det sker icke!
Haf tålamod!
Den skall snart öppnas för din olyckliga maka, och du skall vara fri.
– En af oss skall således släpa sin kedja till grafven ... det vill säga den, som först dukar under i denna tysta, men dödande strid, som utgör vår sammanlefnad?
Betänk dig väl!...
Och för öfrigt, fortfor Drake, – är det ju ingen svårighet att afväpna förtalet.
Din helsa kräfver en tids vistelse under ett annat luftstreck ... du reser ... och en tid derefter kommer ett budskap att du är död ...
Agnes, jag besvär dig vid din och min framtida lycka, öfverväg väl, hvad jag föreslår, och stäng ej den enda utväg, som återstår oss för vår räddning!
Med denna uppmaning lemnar jag dig nu, men jag skall återkomma och förnya den, tills du insett, hvad vår gemensamma frid tillhörer.
Aftonen till samma dag, då detta samtal egt rum, gjorde Vanloo ett besök på Sjövik.
Han fann Agnes ensam; Drake hade rest till Stockholm, för att träffa riksrådet Skytte och några andra politiska vänner, och återväntades ej förr än till den följande dagen.
Vanloo, som fann Agnes ovanligt upprörd, föreslog, för att förströ henne, en promenad.
Hon samtyckte dertill, och man öfverenskom att besöka Hedvigs graf på den vid insjöns strand belägna kyrkogården.
Stödd på Vanloos arm lemnade hon för en stund de dystra murar, inom hvilka hon bortsuckat den bästa delen af sitt lif, och erfor en underbar vederqvickelse, då hon, utkommen i den fria naturen, inandades vårflägternas svalka och betraktade den lugna nejd, som utbredde sig för hennes blickar.
Insjöns spegel och de vågformigt stigande och sjunkande markerna, hvilkas gulgröna, om den förflutna årstidens härjningar påminnande färgskiftning här och der afbröts utaf mörka grupper af björkoch al-dungar, öfvergötos af aftonsolens rosensken, och deröfver spände sig en hög, blå himmel, beströdd af orörliga småskyar, hvilkas silfverfärg mer och mer öfvergick i en blek purpur, allteftersom solen sjönk mot synranden.
Vid denna anblick rörde sig i Agnes bröst en längtan efter frihet, en trånad efter ett obekant, lyckligare fjerran.
Hon hade länge erfarit en sådan längtan, men dess mål hade varit himmelen; i detta ögonblick, vid Vanloos arm och uppfriskad af vårvinden, fann hon, att äfven jorden var skön, och anade, att äfven den kunde bereda henne fröjder.
Ankomne till kyrkogården uppsökte Agnes och Vanloo Hedvigs graf, och sedan de under tystnad dröjt en stund vid denna, satte de sig på en grafkulle i dess grannskap, och Agnes anförtrodde sin barndomsvän hvad som om morgonen tilldragit sig mellan henne och Drake.
Vanloos panna rodnade af harm och vrede, medan Agnes skänkte honom detta förtroende.
Men på samma gång var denna vändning af saken honom välkommen.
Genom att skilja sig från Agnes, beröfvade sig Drake, utan att veta det, sitt sista värn, och Agnes kunde aflägsnas så långt från skådeplatsen för hans fall och förnedring, att ryktet derom ej behöfde nå henne oberedd och hon undveke att dela den skymf, som måste drabba hans namn.
Vanloo fruktade äfven, att Agnes, genom ett fortsatt motstånd mot sin makes fordran, skulle löpa fara till lifvet, ty han kände, att Drake var en man, som ej skydde något medel, när passionen eller beräkningen var med i spelet.
Agnes blef derför förvånad, då Vanloo, likväl utan att antyda sina farhågor, uppmanade henne att gifva sitt bifall till Drakes fordran, enär detta, såsom denne sjelf visat, kunde ske, utan att hennes ära behöfde lida.
Agnes tvekade, helst hennes egen stämning för ögonblicket var emottaglig för intrycket af Vanloos vältaliga och öfvertygande ord.
– Agnes, sade han slutligen och fattade hennes hand, – då du lemnar denna dystra boning, blir det ej såsom en värnlös qvinna, som måste öfvergifva sin härd, för att bland främmande, obekanta och likgiltiga menniskor gå lifvets stormar till mötes.
Så länge jag lefver, har du ett fast stöd, en trogen vän.
Kom ihåg, att det var minnet af dig, som bevingade min återkomst till fosterjorden, och du skall då inse, att jag ej kan lemna den, så länge du suckar under ditt grymma öde.
Jag skall föra dig en lyckligare framtid till mötes och bjuda dig ett skönare hem derborta i det purpurstrålande fjerran.
Der skall mod och lefnadslust åter vakna i ditt hjerta.
Och hvad är det, som fänglar din känsla vid denna nejd?
Ack, endast en graf!
Den tröst, du hemför från den, uppväger icke, hvad du här skall lida.
Och hvem vet?
Kanske skall du en gång i en icke aflägsen framtid kunna återvända, med frid i hjertat, till denna graf, och, bestrålad af en lika skön aftonsol, nedlägga dina blommor på dess torfvor.
Ja, Agnes, jag känner, att så skall ske ...
Agnes lyssnade, och ju längre hon hörde honom, desto friskare klappade hennes hjerta; hon började lifvas af samma förhoppningar som han, och hennes blick sväfvade drömmande öfver insjön, hvilken i bakgrunden af den framför henne utbredda nejden sköt en af sina vikar så långt mot horisonten, som ögat kunde nå, och mellan de skogbekransade uddarne bildade en öppen, skinande stråt, i hvilken aftonrodnadens guldkantade skyar speglade sig.
Det förekom henne som om detta perspektiv öppnade sig till
det sköna land, som Vanloo så lifligt skildrade, och hon drömde sig vid hans sida sväfva öfver vattnet mot dess lyckliga stränder ...
Slutligen segrade Vanloo; Agnes gaf sitt samtycke.
När Drake följande dagen med mörk, nästan hotande uppsyn inträdde i Agnes’ kabinett och upprepade sin fordran, förklarade Agnes lugnt, att hon öfvervägt densamma och funnit det bäst för sig och honom att bifalla den.
Adolf Skytte i Stockholm.
Det första, Adelf Skytte gjorde, då han efter en snabb resa anlände till Stockholm, var att begifva sig till det kungliga slottet, som inom sina vidsträckta murar härbergerade icke blott det högsta, landet egde, utan äfven det lägsta och mest föraktade, dess fallna och brottsliga medlemmar.
Märkvärdigt nog befann sig kronohäktet just under de rum, som den kungliga familjen begagnade.
Men väldiga murar och tjocka trossbottnar skiljde dock makten, högheten och glansen från brottet, mörkret och förtviflan; de derofvan stördes ej af fångarnes suckar och kedjornas skrammel; och de dernedan i sina underjordiska kyffen, hvilkas gallrade gluggar lågo tätt öfver slottsgrafvens vattenyta, afbrötos ej heller i sina dystra betraktelser af festernas sorl och musikens toner.
Adolf skyndade till den ena af det vidlyftiga palatsets borggårdar, der han visste, att fängelset var beläget, i hopp att få se Ellen och Ingrid, hvilka kort före honom måste anländt till sin sorgliga bestämmelseort.
Men detta hopp blef icke uppfyldt; de tunga jerndörrarne voro redan tillbommade bakom dem.
Adolf frågade den gamle fångvaktaren, som med nyckelknippan vid sitt bälte spatserade af och an på sitt område af gården, om tvenne för hexeri anklagade qvinnor nyligen anländt.
Fångvaktaren betraktade den unge kavaljeren med förundran, ty Adolfs fråga hade gjorts med en viss häftighet, men svarade, att två qvinnor, en gammal och en ung, i sjelfva verket helt nyss blifvit anförtrodda åt hans vaksamhet, och att han af den medföljande eskorten hört, att de voro hexor, som gjort mycket ondt i sin hembygd.
Adolf frågade vidare, hvar deras fängelserum var beläget.
Fångvaktaren, som ansåg, att den unge herrn måste vara bekajad med en alldeles ovanlig portion nyfikenhet, pekade in i en af de mörka korridorerna och svarade:
– Der längst inne till venster.
– Vid hvilken tid af dagen släppas de ut att hemta frisk luft? blef Adolfs tredje fråga.
– Hm, svarade fångvaktaren – icke är just någon bestämd tid utsatt, då de begge fångar, som den ädle herrn efterfrågar, få gå ut och vädra sig; det blir naturligtvis, då de andre fångarne få gå ut: det vill säga under förmiddagarne, då några i sender släppas i dender inhägnaden.
Han beslöt emellertid att följande förmiddag återvända till borggården, i hopp att då hafva bättre lycka.
Sedan den unge Skytte derefter förskaffat sig en bostad – tvenne små anspråkslösa rum i ett vid Göthgatan beläget hus, hos hvars egare han vid sina tillfälliga besök i Stockholm plägade taga härberge – begaf han sig till sin farbroder, riksrådet Bengt.
Adolf stod till denne i ett vida förtroligare förhållande än till sin far.
Herr Bengt hade alltid afundats herr Johan, att denne egde en son; herr Bengt skulle så gerna sjelf velat ega en sådan, icke så mycket, för att se sin ättlinea fortsatt, som ej mer för ett visst annat ändamål.
Herr Bengt var nämligen, såsom vi veta, ett spekulativt vidtsväfvande geni, som på sina från politiska göromål lediga stunder lät sitt ljus lysa i de mörkaste vinklar af forskningens område och hvälfde de djerfvaste planer till hela mensklighetens pånyttfödelse.
Må ingen tro, att hans studier och upptäckter inskränkt sig till Biologien och dylika torftiga vetenskaper! O, nej!
Lösningen af teologiens, filosofiens och politikans svåraste problemer hade han på sina fem fingrar; det fanns ingenting mellan himmel och jord, som ej hans filosofi icke blott drömt om, utan uppfattat, genomskådat och systematiserat.
Det må således icke förundra oss, att han äfven uppgjort ett ganska fullständigt uppfostringssystem, tillbörligen indeladt i paragrafer och sträckande sig från den tidpunkt, då gossen (flickorna voro ej upptagna i systemet) plägar få sin första tand, till den, då han skall ingå i det medborgerliga lifvet.
Detta system, som han af goda skäl ej vågade offentliggöra till mensklighetens bästa, skulle han dock gerna i hemlighet velat tillämpa på en egen planta, förvissad, att denna, vattnad af sådan visdom, måste uppvexa till ett hela jorden beskuggande träd.
Såsom filosof och naturforskare hade det dessutom varit af stort intresse för honom att med egna ögon få följa den genetiska utvecklingen af själsförmögenheterna och derigenom komma på spåren, huruvida det verkligen hos menniskan gifves medfödda idéer, till exempel Guds-idéen, såsom filosofen Cartesius påstår, men hvilket filosofen Bengt Skytte var böjd att bestrida.
Vi veta nu, hvarför herr Bengt så lifligt önskat att ega en son; vi veta äfven, att det outransakliga Ödet vägrat honom denna gåfva, utan tvifvel till stort men för menniskoslägtet.
Med desto varmare intresse hade han derför omfattat sin brorson, men då han insåg, att brodren Johans religiösa åsigter lade ett oöfvervinnerligt hinder i vägen för honom att försöka sitt uppfostringssystem på Adolf, måste han inskränka sig till att i hemlighet inverka på dennes andliga utveckling.
Det var herr Bengt, som satt de första kätterska skrifterna i den unge studentens hand och väckt hans håg för forskning och undersökning.
Härigenom uppkom dem emellan en förtrolighet, som ännu mer befordrades af riksrådet Bengts ungdomliga lynne och sprittande väsen, så himmelsvidt skildt från lagman Johans sträfva och kärfva natur.
Att Adolfs natur för öfrigt var föga beslägtad med herr Bengts, torde redan för läsaren vara klart.
Utom det nära blodsbandet, var det blott det gemensamma i deras studier, som förenade dem; men äfven i dessas syften voro de ganska olika.
Målet för Adolfs forskningar var att genom förnuftet få en bekräftelse på de satser, som hans religiösa känsla uppfordrade honom att antaga såsom sanna; han sörjde, då han blott kom till negativa resultater och kände sig olycklig i sina tvifvel.