Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mina vänner Aron och Abraham, för hvilka jag beklagade mig och omtalade hans nedrighet, erbjödo sig att slå honom både gul och blå, men jag bad dem skona honom, i hopp om att han med tiden sjelfvilligt skulle blifva fredligare stämd emot mig.
Jag gjorde också allt för att vinna hans bevågenhet.
Så skänkte jag honom flera utaf de utmärkta stålpennor, som min moder köpt åt mig vid ett besök i staden.
Med ett ord, jag krusade för honom, allt hvad jag förmådde.
Men han förblef lika afundsam och illvillig.
Trots sin illfundighet var han likväl dum och obetänksam, hvilket bäst bevisas af följande drag.
En gång, då jag hviskade åt Abraham, reste Sven sig upp och sade till läraren:
»Johannes hviskar!»
Jag blef alldeles slagen af blygsel och kände, huru blodet rusade upp i mitt anlete; och Abraham satte svaret, som jag hviskat till honom, formligen i halsen.
Hans Persson sade:
»Hviskar du, Johannes!
Kan du mer, än hvad du rår med att behålla inom dig, när du inte har frågan, så kan du gå ner till abcdariusarna på nedersta bänken och tala om det för dem.
Ner med dig och skäms!»
Jag kan ej beskrifva, hvad det kostade på att gå ner och sätta mig på skambänken.
Det var första och enda gången under hela min skoltid.
Jag såg Svens triumferande blickar och hans elaka grin, men jag såg ock de öfriga barnens ögon, med deltagande fästade på mig.
Att denna anmärkning på mig var en dumhet och obetänksamhet af Sven på Lyngen, det fick han till fullo erfara.
Ty både Abraham och Aron och en stor mängd gossar med dem passade genast på, då lektionen var slut, och kringklappade
Sven så grundligt, att han förvisso aldrig glömmer den agan.
Och dertill utlofvade de, att om han omtalade det för skolläraren, så skulle de slå honom alldeles i stycken.
Så klok var han dock, att han då ej utsatte sig för deras ytterligare vrede.
Men mig gaf han blickar, så fulla af hat, att jag ej mera kunde känna mig lugn i hans närhet.
Hans hämnd på mig, som dock aldrig gjort honom något förnär, blef också en grymhet och elakhet utan like.
Barnen i Persgård hade nemligen fått sig en liten kattunge, med hvilken jag gerna lekte, och dervid kom jag ofta att under rasterna bära det lilla djuret på min axel vida omkring.
Denna kattunge hittades en dag, med ett band och en sten om halsen, ömkeligen dränkt i källan nedom gården, der dricksvattnet hemtades.
Förtrytelsen öfver detta nidingsdåd var oerhörd i hela gården.
Hvem hade begått illgerningen? var den fråga, som trängde sig på alla.
Persgårds barn greto, och de gamla voro mycket vreda såväl öfver den lilla favoritens död som öfver förorenandet af dricksvattnet.
Anders Carlsson i Persgård påfordrade, att Hans Persson skulle hålla en sträng räfst och ransakning med skolbarnen, hvilket denne ock lofvade att göra.
Då han nu mycket allvarsamt frågade, om något af skolbarnen hade dränkt den lilla katten i källan, så tego alla.
Men då han vidare frågade, om någon kunde gifva någon upplysning om hvem, som föröfvat illdådet, då reste sig Sven på Lyngen och sade:
»Johannes på Krontorpet har alltid brukat släpa källingen med sig, och jag såg honom komma in genom porten under siste rasten, och då så hade han inte källingen med sig.»
Ja kände, huru allas ögon rigtades på mig.
Jag blef alldeles, som om jag varit slagen af åskan jag tyckte, att golfvet öppnade sig under mig och att jag höll på att sjunka ned i djupa afgrunden.
Men så kom tankeförmågan igen.
Skulle jag få skulden för att hafva grymt afdagatagit den lilla kattungen, som ju varit min älskling och på hvilken jag icke för något i verlden ens skulle velat kröka ett hår!
Jag hade ju gjort allt för att trösta de små Persgårdsbarnen och gråtit med dem öfver vår gemensamme väns sorgliga slut.
Hans Persson stod tyst en stund och såg på mig.
»Det är la inte sant,» sade han slutligen.
»Du har ju alltid vatt en snäll påg här i skolen.
– Men har du gjort det, så bekänn genast!»
Då brast jag ut i en häftig gråt.
Jag kunde ej få fram så mycket som ett »nej», så upprörd var jag.
Hans Persson fortfor:
»Tuta inte!
Hvad tutar du för, om du inte har gjort det?
Men har du gjort det, så säg genast ifrån!»
»Nej,» svarade jag, i det jag samlade hela min kraft, »jag har inte gjort det.»
Hans Persson vände sig nu till de andra barnen:
»Är det någon annan här, som har gjort det, så ska han bekänna genast, så inte Johannes får bära misstanken, om han är oskyldig.»
Det var så tyst i rummet, icke ett ljud hördes utom mina snyftningar.
»Jaså,» sade Hans Persson, »det är ingen annan, som vill ta sig på det.
– Ja, jag vill inte piska dig till att bekänna nu i dag, Johannes, utan du ska’ få tänka på saken till i morn tidiga.
Men bekänner du inte då, ifall du är skyldig, för det kommer alltid fram med tiden, det kan du lita på, så ska’ jag slå dig, så länge jag orkar, så nog ska jag kunna ta reda på, om du har gjort det.
Och sen så får du inte sätta din fot i denna skolan mer, och jag ska’ tala om ditt dåliga spravatt för er prest med.»
Derpå började han med undervisningen.
Men jag fick ingen fråga mer på den dagen.
Och äfven om jag fått en fråga, så tror jag förvisso, att jag ej skulle kunnat besvara henne, så upprifven och olycklig kände jag mig.
O, Hans Persson, hvad var du för en pedagog!
Dock, det var ej att begära någon insigt i pedagogiken hos den, som endast användt sex veckor på hela sin utbildning till folkets lärare.
Då arbetet för dagen var slutadt och Hans Persson gått in i stugan, skockade sig alla barnen omkring mig.
Och det var så långt ifrån, att något af dem misstänkte mig för den skamliga gerningen, att de alla på det innerligaste beklagade mig.
Hur kunde Sven på Lyngen vara så stygg och utan rigtigt skäl vilja låta påskina, att jag skulle vara den skyldige!
– Hvar var han, Sven?
Nu skulle han svara för sin lömska anklagelse.
Men han var ingenstädes att se.
Han hade smugit sig undan med sitt dåliga samvete.
Aron och Abraham sprungo bort åt det hållet, han brukade gå, när han skulle hem; men de kommo tillbaka utan att ens hafva sett en skymt af honom.
»Ja, så träffa vi la honom i morn,» tyckte de och knöto händerna.
Nu gingo vi först ner för att se på den dränkta kattungen, som låg der på marken med sitt band om halsen och stenen fästad vid bandet.
Det var ett dåligt strumpeband, som tydligen hade tillhört ett barn, det var ej större.
Aron löste bandet af kattens hals och tog det i förvar.
Jag visade, att jag hade båda mina strumpeband i behåll; dessa voro ganska fina, ty min moder hade sjelf väft dem, hon ville ju så gerna, att allt, hvad jag hade på mig, skulle vara snyggt och vackert.
»Ja, du behöfver inte visa dina håseband,» tyckte både Aron och Abraham.
»Vi veta godt, att detta aldrig har varit i din hand.
Men vi ska’ nog ta reda på, hvem som har rått om det.
Lita på det!
När du kommer hit i morn tidiga, så ska’ nog rackaren vara fast.»
»Jag kommer visst aldrig hit mer.
Jag törs inte för Sven på Lyngen,» sade jag och började gråta.
»Du,» tyckte de alla, »jo, du ska’ visst komma hit.»
»Nej,» sade jag, »det gör jag aldrig mer, för det blir endast värre och värre för mig, och till sist så blir jag rent olyckelig för Sven på Lyngen.
Han frågar ju inte efter någonting.»
Jag satte mig i rörelse för att gå hem.
Hela barnaskaran följde mig.
Och Abraham var uppe i det stora körsbärsträdet på Lyngen och plockade fickorna fulla af körsbär till mig för att trösta mig med.
Men då han skulle ned utur trädet, kom drängen på stället fram med en stor käpp och gaf Abraham ett rapp, som säkert kändes både den och följande dagen.
Abraham flydde visserligen undan ytterligare bastonad, men han linkade sedermera hela vägen.
Och jag fick de surt förvärfvade bären.
Då min moder genom fönstret såg mig hemkomma med ett så stort sällskap, kom hon genast ut emot mig för att höra, hvad detta ovanliga följet hade att betyda.
Jag omtalade nu för henne under tårar, hvad som hade inträffat i skolan.
Vid mitt omnämnande af Hans Perssons hotelse om stryk, till dess jag ville bekänna, tog hon mig i famnen likasom för att beskydda mig och utropade:
»Det skall aldrig ske, så länge jag lefver.
Du har ju inte dränkt källingen?»
»Nej, mamma, visst icke,» sade jag.
Och de öfriga barnen voro också redo att förklara mig oskyldig.
»Men jag vill aldrig gå i den skolan mer,» sade jag.
»Nej, det skall du visst slippa,» sade min ömma moder.
»Men jag skall gå dit.
Och du skall också bli fri från all misstanke, om jag så skall vända upp och ner på hela verlden.
Min snälle Johannes!» sade hon och smekte mig ömt.
Jag såg tydligt, huru barnen beundrade min moders gränslösa kärlek till mig.
Hon stod här, modig som en Numidisk lejoninna, färdig att försvara sin afkomma emot hvilken fiende som helst.
»Har inte Johannes alltid varit snäll i skolan? frågade hon barnen.
»Jo,» svarade alla barnen i chorus.
Och så togo barnen afsked af mig och min moder.
Aron och Abraham hviskade till mig, att jag gerna kunde komma till skolan igen följande morgon; de bedyrade med en ed, att de skulle fri mig, om det så vore mot tio sådana bofvar som Sven på Lyngen.
Han skulle nog få sin belöning om morgonen, det lofvade de med hand och mun.
För det skulle snart bli utrönt, hvem som varit kattungens baneman, menade Aron och visade fram strumpebandet.
Det första morgonen grydde, klädde min moder sig i sina bästa högtidskläder, kysste mig ömt till afsked och begaf sig bort till Persgård.
Då hon kom fram, var skolläran Hans Persson ännu icke uppstigen.
Men min moder hade ej ro att invänta hans uppstigande, utan gick rakt in till honom i kammaren, der han låg.
Hon frågade honom, huru han kunnat vara så grym och hota mig med stryk, till dess jag bekände mig hafva gjort något, som jag allsicke gjort.
Hvad hade han för bevis på, att jag skulle hafva gjort det grymma dådet med kattungen, frågade hon.
Hans Persson blef ond öfver hennes häftiga tal och frågade, hvad hon hade för bevis på, att jag inte hade dränkt kattungen.
Det utspann sig nu till en träta dem emellan, och de blefvo allt hetsigare, båda två.
Hans Persson tog numera alls ingen reson, utan påstod slutligen i hetsigheten, att jag ovilkorligen var gerningsmannen.
Han bad, att hon skulle gå och hemta mig in, medan han klädde på sig.
Sedan skulle jag sjelf stå till svars för mitt brott.
Då han nu fick höra, att jag ej var med, blef han mycket vred, sprang upp ur sängen och slog i bordet med den enda hand, som han egde.
»Se der!» ropade han.
»Pågen har dåligt samvete, derför torde han inte följa med hit.»
Min moder blef ännu häftigare uppretad öfver denna Hans Perssons oresonliga beskyllning.
Hon hade ju sjelf lofvat mig att stanna hemma.
Och så läste hon lagen för Hans Persson hela tiden, alltmedan han klädde sig, och det gjorde hon så grundligt, att han ej längre fick ett ord för sig.
Hon afbröts emellertid af ett högt stojande ute på gården.
Då min moder och Hans Persson öppnat dörren för att efterforska anledningen till bullret, fingo de se Abraham och Aron komma framledandes med Sven på Lyngen.
Den sistnämnde såg mycket skamsen och olycklig ut.
Han hade tydligen fått dugtigt med stryk.
Hans ena byxa var uppknippad högt öfver knät, så att man kunde se strumpan och strumpebandet.
»Här är den, som har dränkt källingen!» ropade barnen, då de fingo se min moders och Hans Perssons ansigten i dörröppningen.
Aron visade fram strumpebandet, som varit bundet om kattens hals, och mycket rigtigt – detta var maken till det, som Sven på Lyngen hade om benet.
Nu knippade de upp den andra byxan på olycksfågeln, och då hade han endast ett gammalt säckband omkring det benet.
Min moder triumferade öfver Hans Persson, som nu måste blygas öfver sin häftighet emot henne och sin alltför löst grundade misstanke emot mig.
Han frågade nu Sven på Lyngen, om han tog sig på att han dränkt kattungen.
Och denne, som såg sig bunden af klara bevis, vågade icke säga nej.
Abrahams och Arons kraftiga grepp i hans armar manade honom också att hålla sig till sanningen.
Nu tror man väl, att Hans Persson skulle tagit till käppen och grundligt afskaffat den dubble brottslingen.
Han bad honom visserligen skämmas både öfver att hafva dränkt det arma djuret och öfver att hafva sökt kasta skulden på en oskyldig skolkamrat.
Men det blef också allt.
Sedan befallde han Abraham och Aron att släppa honom lös.
– Naturligtvis relegerade han på stående fot brottslingen, ty han tillsade honom att genast gå hem och aldrig mera visa sig uti Kröplinge skola.
Men tänk, om det ej varit en förmögen och mäktig mans son, utan en gosse af fattiga föräldrar, då hade han förvisso fått sig ett annat respass!
Hans Persson bad sedan min moder om ursäkt för sin ogrundade misstanke på mig.
Han hade aldrig kunnat tro ett barn om så mycken elakhet, som hvad han här sett prof på: att det gjorde en illgerning endast för att vältra skulden på ett annat, oskyldigt barn.
»Men hvarför gaf inte mäster honom ett bra kok stryk?» frågade min moder.
»Å,» sade Hans Persson, »det är bättre, att hans far agar honom».
»Ja, det tycker jag med: antingen det så är fattiga föräldrar eller rika, så är det allt bäst, om de få aga sina barn sjelf,» sade min ömma moder, med en fin anspelning på den myckna stryk, som jag hade fått lof om af Hans Persson.
Denne uppmanade nu min moder att låta mig komma tillbaka till skolan.
Han hade alltid ansett mig som en snäll och dugtig pojke, som han hade heder af.
Allting skulle nu vara glömdt.
Min moder tog emellertid upp sin sedelbok och lemnade honom tio riksdaler för det besvär, han haft af mig, men bedyrade på samma gång, att jag aldrig mer skulle komma under hans ferla.
Hans Persson bugade sig för den frikostiga betalningen, men kom sig ej för med att ytterligare påyrka mitt återinträde i skolan.
Dermed var också min skolgång slut för den närmaste tiden.
Jag satt numera hemma vid mitt sköna bord och läste flitigt i mina böcker, ja kanske flitigare, än om jag haft en lärare öfver mig.
Och min moder gladde sig i sitt hjerta öfver min håg och sträfvan efter kunskaper.
(Inom parentes vill jag här nämna, att Aron och Abraham gjorde sig serskildt ärende bort till mig för att omtala, hur grundligt de genompryglat Sven på Lyngen, då de om morgonen ifrån ett bakhåll vid en stengärdesgård grepo honom på väg till skolan.)
Tiden gick nu sin jemna gång.
Ingenting anmärkningsvärdt inträffade under veckor och månader.
I vårt afskilda hem rådde stilla frid.
Drängen, som min moder numera hade, var af en lugn och något trög natur; han arbetade, åt och sof, utan att göra sig några vidare, onödiga bekymmer, och var derföre alltid nöjd och belåten, hvartill han ock hade sina goda skäl, ty min moder var en god hus- och matmor.
Emellertid uppvaknade i min själ tankar, som egentligen skolläraren Hans Persson lockat till lif, ehuru de ej tagit sig bestämd form förr än nu, då jag satt här i min stilla frid och studerade.
Hvarför hade icke han blifvit prost eller biskop?
Emedan han icke fått tillfälle dertill!
Det var ju hans egen åsigt om saken.
Hvarför skulle icke äfven jag kunna bli prost eller biskop?
Jag hade tiden för mig, ty jag var ju blott på mitt trettonde år.
Således kunde ingenting dervidlag hindra, att jag vid mogen ålder blef i besittning af de kunskaper, som fordrades för dessa höga kall.
Och min moder var ju efter ortens förhållanden ganska välbergad, så att hon väl hade tillfälle och råd att kosta på mig undervisning.
(Jag tänkte ju väl, men barnsligt, emedan jag ej kunde hafva reda på, hvilka oerhörda studier, som fordrades för att blifva biskop, något som Hans
Persson förvisso ej heller han reflekterat öfver, derom är jag fullt öfvertygad.)
Jag omtalade mina tankar och förmenanden för min kära moder, som blef mycket rörd häröfver.
Hon slöt mig under tårar i sin famn samt sade i sin fromma hängifvenhet, att hon gerna ville kosta på mig, så att jag blef biskop, om hon så skulle offra allt, hvad hon egde.
Och hon gladde sig redan i sitt sinne öfver att få se sin dröm gå i fullbordan genom att få skåda mig såsom biskop i full skrud inviga prester och kyrkor.
Hon omtalade, att hon sjelf varit med, när Glimminge nya kyrka invigdes, och att hon då sett biskopen, huru grant han var klädd i guld och sammet.
Det var det herrligaste, hon hade sett i all sin tid.
Tänk, om hennes ögon en gång skulle få skåda hennes egen son så grann och så hedrad och upphöjd!
Hon hade nu ingen lefvande ro, innan hon varit hos kyrkoherden Stålbom och talat med honom i detta vigtiga ärende.
Hon lät derföre drängen hugga hufvudet af tvenne gamla hönor, som hon ville förära kyrkoherden, för att göra honom gynnsamt stämd för saken.
Och så bad hon mig påtaga mina bästa kläder och iförde sig sjelf sin söndagsklädning, hvarpå hon och jag, med hönsen inknutna uti ett kläde, skyndsamt begåfvo oss på väg till prestgården.
Vi blefvo mycket väl emottagna af kyrkoherdefrun i köket, såväl för hönsens skull som för gammal bekantskap.
Och då min moder framställde vår önskan att få tala med kyrkoherden i ett vigtigt ärende, gick frun sjelf in i hans studerkammare för att tillsäga honom derom.
Hon kom snart tillbaka med hans tillåtelse, hvarpå vi, min moder och jag, genom sängkammaren fingo gå raka vägen in i kyrkoherdens studerkammare.
Jag glömmer aldrig, huru mitt hjerta klappade i bröstet, då jag nu nalkades den, som skulle afgöra, om jag borde taga detta vigtiga steg, nemligen att studera, såsom jag tänkte, till en af kyrkans högsta värdigheter.
Och då jag trädde in i studerkammaren och fick se dessa hundratal af böcker, som på sina hyllor klädde alla rummets väggar, så tyckte jag, att de, på samma gång de vänligt vinkade mot mig, så tryckte de mig ned till jorden med sin väldiga tyngd.
Men min moder hade ej tanke på något annat än på sitt vigtiga ärende.
Då vi helsat på kyrkoherden, och denne i sin tur tackat för skänken, som väl frun omtalat för honom, sporde han efter vårt ärende.
»Jo,» sade min moder, »vi ha kommit hit till kyrkoherden för att fråga, om han tror, att jag skall låta min Johannes studera till biskop.»
Jag tycker mig ännu se det skalkaktiga leende, som började spela på kyrkoherdens läppar, då han hörde denna min moders fråga.
»Mamma!» ropade han på frun.
– »Här får du hjelpa till att råda,» sade han, då denna öppnade dörren för att efterhöra, hvad han önskade.
»Lena på Krontorpet frågar efter min mening, om jag tror, att hon skall låta sin Johannes studera till biskop.»
Kyrkoherdefrun brast ut i ett klingande skratt, hvari äfven kyrkoherden instämde.
Min moder blef nästan stött öfver skrattet, och jag kände mig mycket orolig öfver att kanske hafva tillställt en dumhet.
Men min moder förlorade ej fattningen.
»Ja,» sade hon.
»jag vet väl, att det är en fråga, som kan tåla att tänka på, och derför så har jag också velat ställa henne till kyrkoherden, för han är den ende, som kan ge oss ett rigtigt svar.
Det är kanske mycket begärdt.
Men jag har hört sägas, att sjelfve erkebiskop Wallin var bara en stackars vaktepojke, innan han kom i skola och fick studera, och då så tycker jag, att min Johannes kunde också få försöka sig, för jag vill gerna hjelpa honom fram, så länge jag någonsin orkar.
Jag skall säga kyrkoherden, att det är någonting märkeligt med denne pojken, för han är god för att lära sig hvad som helst.
Han läser och skrifver och räknar dag ut och dag in, så att en kan rent förgrufva sig öfver det.
Och det märkeligaste af allt är, att det gick varsel före honom, innan han var född.»
Nu talade hon om sin dröm och hvad hon slutit sig till af densamma.
Kyrkoherden och hans fru, som härunder kommit helt och hållet in i rummet, åhörde min mo- ders tal ömsom med ett leende, som någon gång växte till ett kväfdt skratt, ömsom med en nick af beundran och tillfredsställelse öfver hennes fromma och starka tro på min kallelse till något stort.
Då hon slutat tala, frågade kyrkoherden helt lugnt och vänligt:
»Går gossen kvar i Kröplinge skola ännu?»
»Nej,» sade min moder, »det är längesen jag tog honom derifrån.»
Hvarpå hon omtalade de vidrigheter, jag der haft att utstå, och serskildt framhöll Sven på Lyngens skamliga beteende mot mig samt skolläraren Hans Perssons partiskhet.
Kyrkoherden rynkade härunder flera gånger sina ögonbryn och blef helt allvarlig.
»Stackars gossel» sade han, hvarpå han lofvade att hafva Sven på Lyngen i godt minne, hvilket kändes mycket ljuft för mig.
»Mor Lenas tankar att få se sin Johannes som biskop, gå väl aldrig i fullbordan, trots drömmen och all den ömma kärlek och omsorg, mor Lena hyser för sitt enda barn.
Jag vill ej ens tillråda, att han kastas in på den lärda banan, med alla de försakelser och frestelser, som der skulle möta honom.
Väl tror jag, att han eger en begåfning, som kunde göra det möjligt för honom att komma fram; men för att blifva i tillfälle att studera fordras äfven medel, och för en lång och kostbar studiekurs förslå mor Lenas tillgångar ej mer än en droppe i hafvet.
Mitt råd är derföre, att vi ställa allt förståndigt för honom, så att vi äro förvissade om, att både hans gåfvor och medel räcka väl fram till målet.
Han kan ju bli folkskollärare.»
»Jaså, han skulle bli en sådan sjane, som Hans Persson, kanske!» utropade min moder, som tydligen ej gerna ville låta biskopstankarna fara, sedan hon nu en gång fått dem i sitt hufvud.
»Det var inte snällt sagdt af mor Lena,» tillrättavisade kyrkoherden henne.
»Hans Persson är en både flitig och ärlig arbetare i sitt kall, fast hans begåfning och ringa utbildning kunde lemna mycket öfrigt att önska.
Han har förvisso redligen sträfvat efter att bibringa Johannes allt, hvad han sjelf kan.
Men det var ej min mening, att Johannes skulle blifva en andligen förkrympt, halfbildad skolmästare, såsom så många af den gamla stammen äro, tvärtom ville jag gerna se honom såsom en väl rustad och fullt bildad folkets lärare komma sin kärleksfulla moders dröm att gå i fullbordan, i det han blifver ett andeligt ljus ej blott för det lilla hemmet, utan för byn, ja, för hela hans födelsesocken.
Dithän skola vi söka leda honom.
Och då lofvar jag, att han skall få komma hit till mig två dagar i veckan för att under min ledning först utbildas till småskollärare.
Sedan får han, då han hunnit föreskrifven ålder, begifva sig till Göteborgs seminarium för att der genomgå en fullständig skollärarekurs.»
»Ja, jag, stackare, förstår la inte hvilket, som är bäst.
Du får välja sjelf,» sade min ömma moder, ännu kämpande med sina tankar på min biskopsvärdighet.
Jag var ju egentligen alltför barnslig för att kunna bestämma någonting, som rörde min framtid.
Men jag hade ett stort förtroende och beundran för kyrkoherden Stålbom alltifrån den stunden, då han framför alla hedrade och uppmuntrade mig på husförhöret i Jutagård.
Och derföre sade jag, att jag ville likasom kyrkoherden, hvarpå både min moder och jag hjerteligen tackade för hans löfte att gifva mig undervisning.
Så blef det beslutadt, att jag skulle egna mig åt folkskollärarens vigtiga kall.
Biskopstankarna fingo fara.
Men jag kan dock ej förneka, att de sedan mer än en gång inställt sig.
Och det är ej godt att veta, huruvida jag gjorde rätt, då jag på kyrkoherdens inrådan öfvergaf den ingifvelse, jag fått; ty jag har sett många fattiga ynglingar, mindre begåfvade än jag, sträfva sig fram till ganska höga, presterliga embeten.
Men bäst det som sker, dermed får äfven jag trösta mig.
Och jag har ju på det hela taget intet att beklaga mig öfver.
Då jag kom tillbaka till prestgården för att fråga kyrkoherden, hvilka läroböcker jag skulle köpa, sade han:
»Du skall slippa att köpa många dyra böcker, ty det vigtigaste, du har att studera för att rätt bereda dig till ditt blifvande kall som småskollärare, det är Böckernas Bok, den Heliga Skrift, all visdoms källa.
Men dessutom får du skaffa dig Schartaus mindre katekes, till att börja med.
Vår vanliga katekes och bibliska historien har du väl lärt dig i skolan,» sade han.
»Och bibeln har du läst i ditt hem eller hur?»
Jag hade läst igenom bibeln tvenne gånger tillsammans med min moder, upplyste jag.
»Godt,» sade han, »kom då hit nästa måndag, vid tiotiden på dagen, så skall jag efterhöra, om du känner till de heliga böckerna.
Och då skall du äfven hafva med dig en skrifbok, i hvilken du får uppteckna, hvad jag önskar, att du särskildt bör lägga på minnet.»
På måndagsmorgonen infann jag mig i mycket god tid, redan klockan 9 f. m., i prestgården och klockan precis 10 steg jag in till kyrkoherden och fick taga plats vid yttre ändan på bordet i hans studerkammare.
Jag medförde min faders gamla bibel samt Schartaus lilla katekes, som min moder sjelf köpt i Falkenberg, äfvensom en väl inbunden skrifbok.