Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Statens Öfwer-Förmyndare-ward är i den förra anförtrodd Lagskipande Magten, ar, lika som alla denna myndighets ätgärder utöfwas/ icke efter Styrelsemagtens kpca-el-r förordnanden för särskilda personer, Utan efter Lagens allmänna grundsatser-
Och de afwi - Den 29 Mars.
1159 keiser härifrän, som i sednare tider ägt rum, hafwa stedt cle l-iÄo) icke sine.
Ej kan häremot aberopas den i wista ägrenstapsmäl
Konungen tiCrtanda äizpense-rättighet; ty da i afseende pä fädane ärender, der ansetts nödigt hanwisa til Konungen, har Lagstiftaren dermed nog tydeligen rilkännagiftvit, ac
Han icke ansett denna rättighet allmänneligen tilhöra Styrelse-Magren. vi-!p6N8er i Agrenstapsmäl härleda sig ifrån Canomsta Lagen, enligt hwilken Päfwestolen, säsom Domare i samwets-saker, agde ar i speciells fall tillåta hwad samma
Lag i allmänhet förböd.
Och emedan fportlarne häraf more Löland Romerska Cancelliet betydligare inkomster, blefwo dels förbuden efter hand mwivgade,dels ock, emedan Päfwens egen upmärkfamhet war för mycket delad pä andra äfwen werdsliga ärender, Apenes-rättigheten utöfwad, mer såsom en ljusne?
Operation, an enligt desi föregifna ändamäl til sedliga tänkesätts befrämjande.
Detta blef, sedan, i följd af lieloimsriorien, Konungen förklarades för Kyrkans Afwerhufwud, i sä mätto ändradt, at ehuru Dispenser i sädane
Arender troddes kunna äga rum, magten at dem meddela förbehölls Konungen, som dels omedelbarligen, dels genom Dom-C-,pirlen densamma utöfwade.
Pa sadan grund äro cltpi n er i dessa mäl äfwen i i?
Z4 Ars Lagbok bil ehällne; men da grunden häctil är den, at desse Arender ansetts lyda under Kyrkans äunEtiun, hwilket pä egentligen Civila mäl icke intraffbr; sa kan i de sistnämnda 6i-.pe»8e-rättighet ej presumera», utan at Lagen densamma mcryckeligen etablerat.
Och hwad i synnerhet frägvr om myndighets- eller omyn - n5o Dm 29 Mars. omyndighets-tilftand beträffar, sä hafwa de altid hört lil wexlbslia Rätt: och dä i Z8 Momentet af 1669 Ars Förmyndare ^Ordning fradgas: att ther nägon omyndig wilie trakta ester att slippa förmynöersfapet, fadant hemftäiles alt til Rättens skälig» rättelse; sä ar deraf nog tydeligt, at man annu pä den tiden icke fallit pä den tanke, ar desse mål wore ibland dem, som pä Konungslig cliLpLnss kunde ankomma.
Konung c/lkl.
XI, som genom sin StatsReg!srin§ nogsamt wisat, det Han insäg nödwändigheten deraf, ar Hans Embetsman mätte äga sin goda utkomst, förklarade dock genom siere cmer de af enstilda personer gjorda försök, ar i (livija mål omedelbarligen Lollicitera Kongl. Majit, för mitz ruk, hwarigenom Konungen för mycket vfwerhopades och Allmänheten mera stada än fördel rilstyndades.
"Det af Kongl, försorg harflytande arbete," heter det i Kongl.
Förordningen den z Augusti 1680, "kunde icke tilräcka, när som ''ingen ordning hölls, utan Domstoiarne gingosjordbi, genom hwilkas inrättande åtminstone sä mycket "bekymmer borde Konungen afbördas, ar Kongl. "Mast til Rikets största angelägenheter finge den "tiden obehindrad anlägga, som för Kongl. Maj:t ''altför kostelig fölle, uti private personers sollicita"tion^rs anhörande ar förnöta;" och i Kongl. Förordningen den 16
April 1682 förklaras ytterligare, "ar Kongl. Majtt af förutnämnde Förordning hade förmodat ben werkan, at Thefi trogne undersätare icke yttermera skulle löpa med cheras stridter til Kongl. Maj:t förr än the hos
Domstolarne hade sig angifchit och sökt hjelp och bested pä be - Den 29 Mars. n6r hörige ställen, hwarest silke mäl," som orden lyda, kunna och bora bättre än hos GH rättas och afgöras."
Men som dylike missbruk icke uphörr, fann Kongl. Mahl nödigt, at med närmare bestämmelser förnya förbuder: och i Kongl, ktosolmioa pä Allmogens bsswär den Z Junii i68z §. 4, förklarar Kongl Mahr dessa förbud wara til Allmogens och andre undersacares lindring och nytra ansedde, ar rh ' icke matte förgafwes göra kostsamme resor til Hofwer, nar thoras sak wid Dnget och Ratra mäste först siiras in- m.
Enar nu sädane förbud sedermera icke blifwik uphäfna, och di:t w:V i?
Z4 Ars
Lags författande icke eller ansetts böra lemnäs omyndige öpet, at om försättande i myndighets tilstand Konungen Lollicitel-L; sa ar wal häraf tydeligt, ac Lagstiftaren da som förut ansett samma förbud för undersatarZe gagnelige, samt ac de egemelige Regerings-Arenderne icke uphörr wara sa mängfaldige och wigtige, at Konungen da, mera än förr, borde beswaras med sädane enstilde solliLimrioners anhörande.
Och som ett bland nuwarande Regeringsforms wäsendteligaste syftemål är, ar ^uztirigsArender mage til, behandlings-sätter wara fran öfrige Regerings-Arender fliljde, någon rättighet i de saker, som til werklig .juri5cijttion af fordne» hördt, ej eller blifwit Konungen tilerkänd, utom den urgamla at bryta
Dom aker, som wunnir laga kraft, och återställa försutten tid; sä kan ej eller af Regerings-Formen anledning tagas derth, at der nu wore enffilde tillatir, härom omedelbar - ri6s
Den 29 Mars. barligen beswära Konungen.
Och som all fräga OM ny Lags stiftande för clispenser i sädane mål, som i alla tider hört til werldslig
Domstol, äsyfrar jemte sammanblandning af ^justiun. och andre Styrelse- Ärenders behandlings - satt, äfwen en ändring i Konungens magt; synes häraf följa, at den nu ifrägawarande motion icke kan blifwa amne för detta Utstötts utlåtande förr an, efter inhämtadr yttrande af Högloft. Lomtitmions-Utstotter, Riksens Högloft.
Stander i behörig ordning öfwerenskommit och Kongl. Maj:t bifallit, at en sadan Lag kunde med Regerings-Formens pnnciper förenas, och der derefter blifwit Lag-Utskottet updragit, at gransta detz sammanhang med Allmänna Lag-ms esprit.
Hwarföre ock dä fädant nu icke förurgätt, Ucstottet tror sig hafwa rätteligen förfarit, dä det, uran at yttra sig om nägon Konungslig clispenseräcc, blott undersökt, om vet pä Domarens pröfning kunde fä ankomma, at efter witz älder för. förklara Mö för myndig.
Och innom sädan fräga ar det, som Ucstottet ock nu bör inskränka sin förklaring.
At ogifta Qwinnor i Lagen ansetts böra sta under Förmynderskap, äfwen efter den älder, da manspersoner sjelfwe fä rada om deras
Arf, bör och kan ej förklaras af den förutsättning, ar de förres själsförmögenhecer icke lika tidigt urweckla sig; ty erfarenheten wisar, at denna ucweckling stundom hos förstnämnde
Kön ster tidigare.
Egenreliga grunden til detta stadgande ligger i följande wigkiga lvlomemer, nemligen: i:o. At Den 29 Mars. n6z i:o- At Qwinnokönet upfostras och bör, enligt dest bestämmelse, upfostras mera för at styra en Familles husliga angelägenheter, an ar deltaga i de tl-3N83ttioner och stridigheter med kända och okända, hwilka förefalla wid rättigheters bewakande och egendoms yttra förwaltning.
Genom hwilken upfostran de ocksä i dessa yttre ärender och deras behandlingssätt mäste äga mindre tilräckelig kännedom. 2:0.
At werkeligr deltagande i sadane ärender ofelbart har ett mindre förmänligt inflytande pä det blygsamt eftergifwande i deras wasende, hwars behag merendels i större mohn än något annat bi. drager til deras lycka och lefnadslugn.
I afseende pa dessa l^omenter, hwarigenom Q-winnokönets anlag och upfostran sä märkeligen ffiljer sig frän Mankönets, kan den Lag, som, oaktadt möjligheten för Man at äfwen wid mogen älder kunna genom list öfwerraffas, medgifwer at de wid en witz älder mäge i allmänhet wara myndige, icke beskyllas för motsägelse, dä den likwal bjuder gt Qwinnor efter samma alder böra stä under lagligen förordnad Förmyndare.
At äfwen en sädan Förmyndare kan genom andras list öfwerraffas, bestrides icke.
Men dä han i alla fall bör för egendom swara, och Domaren äfwen tilse,-at han är wederhäftig, da denne ater är derföre inför en Öfwer-Domare och Högste Domstol answarig, synes Lagen härigenom hafwa för immens säkerhet dragit tilracke? lig omsorg.
Pä H64 Den 29 Mars»
Pa grund af hwad nu anfördt ar, ssulle Utffoktet, om det rrott sig behörigt at afgifwa yttrande om den wackia b/iorion, angående ciisp^nZe, häldre rilstyrkr Lagens bibehållande i desi förra stick, i enlighet hvarmed ogifta Qwinnor pa intet wil» kor kunna blifwa myndiga, an at en Lag stuile utfärdas, som, ucan inskränkning til wista Ar, medgäfwe ciispen8er i detta ärende, och hvarigenom det ännu oftare borde inträffa, at ansökningar härom tilstäldes dels af Förmyndare, som af kuhllen sjelf snarast kunna hoppas -lscbarZe för en oredig förwaltning, dels, såsom Herr vliberZ yccrar sig, af ^eculLtivs anförwandter, hwilka ock sjelfwe komma ar öfwer ansökningen höras, dels ock af andre, som, kännare af flägtingarnes liknöjdhet, kunde i ett ungt Fruntimmers oerfarenhet eller swaghet förutse ett säkert medel at ätkomma penningar.
Men da Utskottet ansag för sin pligt, at pä den i Herr Ltrohrcbi, och Herr lillbergs k-lsmoriLler yttrade önskan göra alt det afseende, som med Lagens syftemål, Ärendets natur och Utskottets behörighet kunde förenas, trodde det sig icke böra åsidosätta, at, nar ett Fruntimmer upnätt en högre alder, det kan möjligen hafwa förwarfwac en kännedom af flerehanda ärender, hwilka i planen af dess upfostran ej ingått: at deh L3rEsr dackan hafwa wunnit den stadga, hvarigenom större
Arenders bestridande torde äga mindre naturligt inflytande pa hennes yttre wasende, och de wid sadane Ärender ofta förekommande stridigheter och mindre artiga bemötanden kunna uthärdas, utan at leda til en för hennes fördelar stadelig estergiftvenhet, samt at wid wal af Syhomän i de Ärender de Den 29 Mars.
1165 de ej ffulle tiltro sig at sjelf bestrida, flere kunna finnas som ivid sadan älver torde mindre lärt förwillas af enskilda xrevemioner för persvnerne.
Och i afseende pä sädane undantag trodde Utskottet en wist älder kunna fastställas, efter hwilken Ver för en eller annan ogift Q.winna kunde lil» latas, ar, om hon der aftundäde, blifwa myndig»
Men som Utskottet härwid icke uraktlät eftersinna hwad Herr lagersten» anmärkt, ar det mera är omtanka och rådighet, än älderdom eller tiden, som bör bestämma en människas rättighet at förwalra sin egendom, bestämde icke Utskotter den föreflagne äldern af go är, såsom owilkorligen medförande myndighet, utan rilstyrkte, at först efter denna älder det ffulle wara Domaren rillätit at pröfwa, om personen kunde fä blifwa myndig eller ej.
At sädan pröfning tilerkändes
Domaren, ar icke allenast öfwerensstämmande med äldre Lagar, enligt ofwan anförde l^omeiu af Förmyndare-Ordningen, utan ock med nuwarande Lags auuloAie.
At en mansperson ester 21 ärs älder blir förklarad omyndig är nemligen et undantag ifrån regeln , och om et Fruntimmer ester zo ars alder blir försatt i myndighers-tilstand, bör äfwen sädanr höra til undantagen: ty oftare torde en sadan ansökning böra afffäs än bewiljas.
Dä nu pröfningen af de förra funnits kunna bast ffe af Domarm, sä är icke något skäl, hwarföre ej äfwen i afseende pä de sednare
Domaren en lika pröfnings-rätrmä up dragas. n66 Den 29 Mars. dragas.
Och ak härigenom denna rättighet skulle falla alt för lågt, såsom Herr sk klintebsrZ yttrar sig, kan destomindre komma i betraktande, som samma rättighet af fordno tilhör!
Domaren, men efter nu gällande Lag ingen.
At såsom Herr Strokick, anmärker, der någon gang kunde hända, at sadan ansökning ej blefwe pä mindre tid än 2:ne ar afgjord, ar wäl tänkbart; men deraf följer ej annan olägenhet, an at Möns omyndighet warade något längre, hwaraf skadan icke synes kunna blifwa stor.
D) äger hon den styrka, at efter defla ar kunna sjelf förestä sitt gods, sä bör ock förut aga den, at kunna tilhälla sin Förmyndare, at detsamma til hennes bästa förwalra, en talan, hwilken henne afwen såsom 0- myndig tilkommer: och det synes ej kunna wara mera för en stadgad Qwinna at fa bli myndig, an för en flösares anförwandter, ar fä denne under Förmyndare stäld.
At Slagtingar och Förmyndare, dä de hos Domaren stola yttra sig öfwer myndighets ansökningar , lika sä wäl som eljest kunna följa egennyttigt afsigter, bör icke bestridas.
Men detta blir et skäl mera, at läta pröfningen ankomma pä
Domaren i orten, hwilken, uran at behöfwa blindwis sölja sädanes wägran eller lillkyrkan, äger höra Prästerskapet, Nämnden och andre, samt göra afseende pä flere inclivi-kuellg, i orten kände förhällanden, som ofta torde wara af den beskaffenhet, ac de i et förklaringswis afgifwet underdänigr utlärande icke kunna nämnas.
Den Den 29 Mars. 1167 Den af Herr ak Klinteberg befarade olägenhet, at genom lättheten för ogifta Q.winnor, at blifwa myndige, de mera förmögne skulle dragas frän Arbets-.Llusien, synes desto mindre kunna komma i betraktande, da efter Urstottets Förslag ansökning härom ej ffulle fa göras före zo ars alber, och ej eller dä nödwändigt behöfwer bewiljas; hwarföruran det af omyndighets-rilstand icke är nägon följd, at VM 1'upilien äger tilräckeliga medel at lefwa af, hon derföre kan blifwa satt i nödwändighec, ar genom arbete egenteligen lifnära sig.
Wid öfwerwägande af hwad salunda ar anfördt, finner Utffottet, at om någon wäg för 0- gifta Fruntimmer stall öpnas, at blifwa myndige förklarade, mäste det ste med de inskränkningar, i den ordning och pa de wilkor, som Urstotters förra Betänkande innehaller, hwilket Utskottet således icke ägt anledning frångå.
Stockholm den 20 Martil iZio.
Pa Högwördige Praoch Adelns Ledamöters ste-Standers Ledamö wägnar ters wägnar Oarl 6.
Lr^ernsteclt.
K. Almgvist.
D e n 14 O c t o b e r f. nu 3ot mansdorff ur reservationerna uppläst de skäl hvarpå en reservant grundat sitt afslyrkande till förslaget, så torde mig åter tillåtas ur betänk. uppläsa de skäl, hvarpå Utsk:s förslag sig stödjer, och hvilka äro följande: ”att det i a11 — ”manhet måste medgifvas, att den mindre bemedlade, li”kasom den förmögnare, kan vara i behof af ifrågavar. cre”ditmedel; att om än, i handelns och i näringarnes yttersta ”ulgreningar, omförmälde behof mindre ofta kan uppstå för ’’den enskilde, det likväl derstädes mångfaldigas genom per”sonernes större antal; samt att, då fördelarne af en friare ”assigneringsrätt, såsom befrämjande lättnad och liflighet uti ”den allmänna rörelsen, afvägas emot de olägenheter, sorn ”någon gång kunna uppstå af en sådan frihets missbruk, äro ”skälen öfvervägande för den mening, att den uti berörde ”förordn. stadgade inskränkning uti rättigheten att utgifva "bandskrifne invisningar bör försvinna."
På grund häraf och hvad jag här ofvan anfört, får jag begära propos. å bifall till Utsk:s betänkande.
Äfven jag anhåller om bifall till TJtsk:s betänkande.
Jag behöfver icke reproducera de skäl, som Hr Stuart uppläst, och som föranledt Utsk. att nu ånyo inkomma med delta förslag.
Jag får blott tillägga, att jag icke kan inse någon rättsgrund för ett stadgande, sotn är nyttigt endast för de mera bemedlade, men hvaraf de mindre bemedlade icke kunna begagna sig, och att jag anser det lika farligt, i händelse någon fara dermed är förenad, att utgifva assignalioner på ioo rtdr, som på mindre belopp.
Cederström, Jacob.:
Med de ledamöter, som talat mot betänk., instämmer äfven jag.
Sveriges erfarenhet af de olägenheter och de förluster, som allmänheten fått vidkännas utaf valutor på små summor, måtte icke vara så förgäten bland mängden af It. o. Ad:s ledamöter, att man nu ånyo vill kasta sig in på ett dylikt system.
Enligt nu gällande ordning är det endast banken, som får utgifva sedlar, hvilka såsom mynt i Riket skola anses. örn hvarje enskild person erhåller rättighet att utgifva assignalioner till hvad belopp som helst, så får man skillings-assignationer i landsorterna och allmogen blir nödsakad att emottaga dessa skillingsvalutor uti licjvider med de handlande, hos hvilka den köper sina förnödenheter.
Vid sedermera inträffande concurser blir bevakningen af dessa skillingssedlar svår, och, der de dock bevakas, concurserna deraf mera invecklade.
Men i allmänhet skall största delen af deras innehafvare nödgas försitta sin rätt, för alt undgå omgången af en rättegång.
Sådant oskick inom soeiella förhållanden har jag hört jemföras med rättigheten att utgifva inrikes vexlar; men vexlar utfärdas icke och kunna icke emoltagas på skil 1 ingstaI.
Inrikes vexelrörelsens utbildning är af verklig nytta för lan - Den 14 0 c t o b e r f. m. det, emedan den lättar communicationen man och man ernellan; enär man kan begagna vexlar i stället för bankens papper.
Annat är förhållandet med valutorna, hvilka stanna i orten, der de utgifvas, och åstadkomma oordning i stället för ordning.
Om deafUtsk. till stöd för förslaget anförde skäl verkligen voro gällande, så voro äfven alla de inskränkningar, som hvarje klok lagstiftning, den Svenska icke undantagen, ansett sig böra vidtaga till vårdande af det ömtåliga creditväsendet, olämpliga.
Det linnes ingenting ömtåligare än creditförhållandet inom landet.
Derpå grundar sig inskränkningen i den naturliga rätten , som en hvar borde äga, alt få utgifva sedlar å hvad valör som helst, likaväl som banken eller privilegierade creditanstalter; ty det har varit nödvändigt att vårda rättigheten för den större allmänheten, sorn äger mindre förmåga att pröfva de förhållanden, hvilka föranledt inskränkningarne.
Af sådan anleda. har man ansett summan, hvarå dylika invisningar få utgifvas, icke böra understiga ioo r:dr, emedan den som får i sin hand en assignation på ioo r:dr lättare kan bedömma utgifvarens säkerhet och det förtroende han äger, än den som erhåller en assignation på två eller 4 skillingar, eller något dylikt, hvilken den enfaldigare skulle betrakta såsom en annan sedel, emedan han icke kan göra sig reda hvarken för de juridiska förhållanden, hvaruti en sådan sedel kan inveckla honom, eller för valutans beskaffenhet; — oell då uppstår sådana olyckliga förhållanden, hvaraf vi tillförene haft ganska betydliga känningar, såsom t. ex. när en viss bekant innehafvare af Wedevågs bruk på i7qo-talet gjorde den stora bankrutlen.
Jag förnyar min anhållan om afslag på betänkandet.
Jag påminner mig ganska väl ursprunget till den författning, hvars afskaffande nu är i fråga.
Den härleder sig nemi. från 1817 och 181S arens slrypsysteme.
Det var ej nog att man stängde filialdisconternn och med ett enda penndrag ur rörelsen indrog fem millioner r:dr; man skulle artificiell förbättra myntet, äfven derigenom att man lade tvångsband på den enskilda crediten.
Sådana åtgärder bestridde jag dä, och jag har sedermera icke förändrat min tanke härom.
Jag kan icke tillerkänna Staten någon moralisk rättighet alt lägga sig emellan den ena medborgarens förtroende för den andia.
En värd talare har ganska skickligt, om jag så får yttra mig, bortblandat frågan, då han velat sätta dessa assignationer i cathegori med valutorna på 1760-talet, hvilka blott voro utgifna skuldförbindelser att betalas lill innehafvare!!.
Nu är endast fråga örn assignationer, som ingen är skyldig alt antaga; men som, då jag vill antaga dem, då jag hur förtroende för den person på hvilken assignationen är dragen, ingen Den 14 O c to 1) c r f. m. 3o3 malt äger moralisk rättighet aLt hindra mig derifrån.
Jag förenar mig i allo uti den siste värde talarens yttrande, och får tillägga såsom skäl hvarföre jag anhåller om bifall på betänkandet, alt ingen ina inbilla sig, att de författningar, som i förevar, hänseende varit tillförene vidtagna, då nationen kunnat i mer eller mindre grad anses i behof af förmyndare, nu kunna anses nödvändiga, hvarföre de äfven måste försvinna.
Ömtålighet för creditväsendet är något helt annat, än alt beröfva nationen fördelarne af crediten.
Således och då uppenbart är, att de som yrka motsatsen, synas vilja göra anspeglingar på den privatbankerna genom särskildt K. tillstånd, ehuru utom lagen, lemnade tillåtelse att få utgifva sedlar, hvilka en värd talare vid förra riksdagen äfven behagade kalla valutor, — men på det alt denna anspegling på privatbankerne, för att göra deras ställning i allmänna opinionen mindre gilltig, icke må göra sig gällande inom detta hus, anhåller jag om bifall till betänkandet.
En värd talare, som yttrat sig i motsatt mening med mig, har omförmält, huruledes man skulle vilja beröfva Svenska folket, eller egentligen capitalisterne, creditens fördelar.
Men det är just för att upprätthålla crediten, som jag önskar att LagUlsk:s betänk, måtte afslås; ty om sådan tillåtelse skulle medgifvas, som Utsk. här yrkat, så befarar jag att crediten lomme att missbrukas och derigenom att förderfvas äfven för ärlige män.
Den, som äger någon behållning, kan ju insätta henne i banken och utfärda assignationer på det låga beloppet af 20 r:dr, och således på mindre summor än de 100 r:dr, hvarunder ifrågavar. invisningar icke finge utgifvas.
Man vet att fördelen af denna assigneringsrätt på banken består deri, att man uthändigar flera assignationer i rörelsen, än för hvilka man har valuta i banken, emedan man beräknar att de utgifna sedlarna icke skola så snart uppvisas till inlösen, och emedlertid får man räntefritt begagna eli capital, som man icke äger.
När lagstiftningen blundar för ett sådant förhållande, så borde vederbör, dermed vara nöjde.
Dessutom har privat ba n kern e i sednare tider tillkommit, till lättnad för rörelsen i landsorterna.
Man har således icke heller i detta hänseende något skäl till klagan.
Hvad som kunnat hända med småsedlar, som utgifvas af enskilda personer, hafva vi haft tillfälle att se både här och annorstädes.
— Hr Rosenblad har åberopat exempel inom Sverige.
Det torde tillåtas mig alt få åberopa ett från Norrige.
Under mitt vistande derstädes — jag minnes icke hvilket år — inträffade att ett käpmanshus i Christiania betalt timmer och andra allmogens varor roed s. k. timmersedlar eller små obligationer, 3o4 Den 14 O c t o b e r f. ra» ställde alt inlösas vid Christiania vintermarknad uti Februari månad.
Men då allmogen kom dit med sedlarna, för hvilka de ämnade inköpa sina förnödenheter eller få penningar, så hade handelshuset gjort concurs och sedlarne kunde icke inlösas.
Allmogen i den trakten, hvarest sedelutgifningen skett, det var Österdalen , befann sig således utan medel både till lifsförnödenheter och kronoutskylder.
Norrska Regeringen nödgades derföre träda emellan och afhjelpa nöden för ögonblicket.
Huruvida någon ersättning derför sedermera erhölls känner jag icke; men sådan oreda åstadkommo emedlertid dessa enskilda småassignalioner.
Det står icke i allmogens förmåga att bedomina sådana assignationers tillförlitlighet, och man skall således icke utsätta honom för frestelsen alt mottaga dem.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. måtte just för deras skull, hvilka icke aro representerade på detta rum, afslå betänkandet.
Spens, Carl Guslaf: Lika med Frih.
Boye påminner jag mig ganska väl debatten inom detta hus, när denna fråga vid 1818 års riksdag här förevar.
Jag delade då åsigt med Frih.
Boye uti ämnet, och som jag ännu gör det, ber jag att fä förena mig med honom.
Man har, för att uppskrämma opitiionen mot LagUtskis förevar, betänk., förespeglat möjligheten af den öfverdrift, som en sådan rättighet att utgifva assignatiolier skulle kunna föranleda, nemi. ulgifvandet af anvisningar på ett belopp af endast några skillingar.
Fhuru jag, för min del, är öfverlygad alt sådant icke kommer att insräffa, anser jag mig likväl böra erinra derom, att hvarje nyttigt förslag kan missbrukas, ifall det begagnas till öfverdrift, och sålunda äfven medföra olägenheter samt i viss mån ofördelaktiga följder; äfvensom att emellan assignationer på tvåskillingar, som en talare omnämnde och emellan sådana på 100 r:dr, hvilka äro de minsta, som nu få utgifvas, finnas så mångå valörer, som kunna begagnas till fördel för allmänna rörelsen, att jag tror, det förmånerna af en allmän invisningsrättighet vida öfverväga de möjligtvis deraf vid något tillfälle uppkommande olägenheterna.
En annan värd talare har åberopat assigneringsrättigheten på banken såsom skäl, hvarföre enskilda assignationer kunde umbäras.
Jag är åter af den tanke, att denna assigneringsrättighet på banken, i sin öfverdrift, är af vida vådligare följder för penningerörelsen, än den enskilda assigneringsrätten, emedan den stora mängden, då den erhåller dylika assignationer, ställda på banken, icke förmår göra någon skilnad emellan dessa assignationer oeh de sedlar, som af banken skola ovillkorligen inlösas; hvarföre också de flesta icke flista något afseende fl de personer, som utfärdat de till dem aflemnade assignationerna.
Man har anfört exempel på missbruk af en sådan rättighet alt utgifva assignationer, som nu är ifrågasatt.