Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Vid utlåning äger banken, då ränta ej är utfäst högre, än efter fem för hundrade om året, och utlåning ej ställd på längre tid än 6 månader, att afdraga ränta för liela lånetiden, och vare jemväl, derest låntagaren ej betalar å förfallodagen, berättigad alt ifrån nämnda dag beräkna 6 proc. ränta.” BondeSt. hade beslutat, att 1 1 §:n skulle erhålla följande förändrade lydelse: ”För de försträckningar enskild bank lemnar, må ej högre ränta beräknas, än i allmän lag tillåten är, ändå alt försträekningen ej vid förfalloliden återgäldes; dock äger banken, der försträckning är gifven på 6 månader eller kor tare lid och endast 5 proc. ränta beräknad, att räntan vid försträckningens utgifvande innehålla;” hvarjemte BondeSt. beslutat att 2 mom. skulle utgå.
Hr von Prosén:
Jag anhåller om propos. på Borgare St:s beslut, Skälet derför är, alt jag önskar alt priyalban - 55a Den 20 Februari e. m.
Iser icke må ålägga straffränta för uteblifven betalning för dagen.
Den, som liaft med lagsökningar att goia för privatbankernes räkning, ser beliofvet af att dessa banker äro litet mera nogräknade vid låns beviljande och mindre liknöjda vid deras indrifvande, för att under tiden åtkomma straffrä utan.
Hr Lefre'n: Jag instämmer alldeles i BorgareSt:s åsigt i frågan om ränteberäkningen och räntefoten, men jag önskade att R. o. Ad. skulle bibehålla ur i i §:n i Dlsktns förslag orden "under högst 6 månader,’’ emedan det är angeläget att banken icke bar någon profit af att fördröja lagsökningar; ty om bankerne icke få .tillgodonjuta denna straffränta af i proc. längre än för de första 6 månaderna, så blir det bankernes intresse att genast vidtaga lagsökning för alt inom 6 månader hafva den fulländad.
Skulle deremot straffräntan få gå ifrån förfaliodagen, som BorgareSt. föreslagit, till dess belalning sker, så blefve det bankernes, ehuru alltid illa insedda, intresse, att låta lånen stå outsökta i det längsta.
Jag tillstyrker således, att räntefoten må vara 6 proc. under högst 6 månader, på sätt Utsk:n föreslagit.
Jag förenar mig äfven om det beslut, som BorgareSt. fattat, att de 8 proctn mätte utbytas emot 6 procent.
Jag vill äfven medgifva förändring ifrån 8 till 6, men med det villkor, som Hr Lefren uppgaf, nemi. att man bibehåller de ord, som stå i Utsktns betänk., eller:
"under högst 6 månader sig till godo beräkna. ’ Frih.
Jag tror att Hr .Lefrens afsigt kan vara vunnen, och jemväl det som åsyftas blifva bättre, om man bifaller BorgareStts beslut, med tillägg af hvad sorn står i Utskms förslag, från och med orden:— "dock att banken, såvida den” etc. —•• — till och med §:ns slut, hvarigenom det åligger privatbank att genast efter en månad vidtaga lagsökning; och man slipper dymedelst en ny bestämmelse af 6 månader, som icke behöfves.
Äfven jag instämmer fullkomligen i det af BorgareSt. uppgjorda redactionsförslaget och anser, i följd deraf, att orden ”af högst 6 månader’’ böra försvinna.
Det är bestämdt i §:n, att lagsökning skall ske inom en månad, och om så sker, är det ett bevis på att låntagaren sökt undanflykter, och bör således plikta för det att han icke fullgjort sin skyldighet, ty lånereversalen äro tryckta och låntagarnes skyldigheter finnas der upptagna.
Jag anhåller att få läsa upp den si - Den 20 Februari e. m. 553 sista delen af Utsk:ns förslag, som skulle tilläggas efter BorgaieSt:s beslut, nemi. 6 proc. för lånen, så lydande: "dock att banken, såvida den af nämnda förmån sig begagna vill, ar skyldig att genast, efter det en månad ifrån förfallotiden förflutit, föranstalta, det lagsökning till lånets indrifvande varder anställd och i allt hvad på banken kan ankomma skyndsam mel igen utförd.”
Jag kan icke förstå att det behöfves några föreskrifter för cn bank alt utsöka sina fordringar inom en viss tid, då banken icke efter förfallotiden får mer lin laglig ränta.
Således böra icke Ständerne företaga sig att förbjuda en privatbank att taga laglig ränta, det må nu vara för huru lång tid som helst.
Li träd t den mening, att öfverränta ej måtte tagas, ty jag önskar att hvarken privatbanker eller enskilde må drifva något procenteri, men man bör väl ej heller stifta lagar, sorn i princip strida emot den gällande allm. lagen, och anser således det tillägg, man vill införa efter BorgareSt:s beslut, icke böra komma dit.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns förslag i i mom. af 11 §:n.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade instämma i det beslut, BorgareSt. i denna del fattat.
Jag har icke rätt fattat, huruvida BorgareSt. bibehållit de ordalag, hvarom Hr Lefren erinrat, och hvilkas införande jag understödt.
Om BorgareSt, det icke gjort, så önskar jag att R. o. Ad. måtte så göra.
BorgareSt:s beslut uti ifrågavar. punkt upplästes ånyo.
Jag hade endast ämnat anhålla om den uppläsning, som nu skett, och sedan jag ytterligare fått höra BorgareSt:s beslut, anhålller jag att detsamma måtte oförändradt antagas.
Hr Aminoff förenade sig med Hr Ribbing.
Uppå derefter framställd propos. beslöt R. o. Ad. att instämma i samma beslut, som BorgareSt. i denna del fattat. 2 mom. i it §: n. Delta mom. blef af R. o. Ad. bifallet. 12 §:n.
Jag anhåller att få veta huru de öfriga Stånden afgjort denna §, och alt jag derefter måtte få ordet. 20 H. 7° 554 Den ao Februari e. m.
Ridd.Secret. tillkännagaf, att PresteSt., med ogillande af lydelsen i t morn. af 12 §:n, beslutat att sagde mom. borde blifva af följande innehåll: ”Enskilda bankers adier eller lottbref må icke i någon sådan bank belånas.”
I öfrigt hade Ståndet gillat §:n. —■ BorgareSt. hade bifallit 12 §:n; och BondeSt. hade bifallit 1 morn., men beslutat att 2 mom. skulle komma att lyda sålunda: ”Äro varor i banken belånte
Och lösas de ej åter vid förfallotiden; galle hvad i allm. lagen om uppbud, värdering och försäljning af iösörepant stadgadt är.”
Jag tillstyrker att R. o. Ad. måtte antaga PresteSt:s beslut; ty om Utsk:ns redactiori godkännes, så kunde det gå an, att t. ex. banken i Småland belänte 100,000 r:dr på Östgöthabanks adier, och Östgöthabank en lika summa på Småländska bankens, hvilket blefve detsamma, som om hvardera banken belänte sina egna adier.
Jag instämmer i PresteSt:s beslut, och hade tänkt föreslå att adier eller lottbref icke må belånas i någon bank.
Jag instämmer i PresteSt:s beslut, på skäl som Hr von Hartmansdorff anfört.
Uppå derefter framställda proposrr, instämde R. o. Ad. i PresteSt:s beslut så väl i afseende på x som 2 momentet. 1 3 §: n. Bifölls. i 4 §:n.
Hr Lefre'n: Jag anhåller att få veta huru de öfriga Stånden beslutat, ty jag har anledn. att tro, det BorgareSt. gjort ett tillägg af ett nytt moment.
Ridd.Secret. upplyste, att PresteSt., med ogillande af x4 §:n sådan den af Uts"k:n blifvit föreslagen, för densamma antagit följande lydelse: ”Derest ej banken med Rikets metalliska mynt eller med sådana sedlar, som lika med mynt i Riket gälla, vid anfordran inlöser sina tryckta eller graverade creditsedlar, vare bankens sedelutgifning inställd, intilldess inlösningen af de förut utgifna sedlarna kan åter vidtaga.
Skulle bankens oförmåga att på föreskrifvet sätt inlösa sina utelöpande creditsedlar fortfara utöfver en månads tid, håfve bankbolaget förverkat rättigheten att dylika sedlar vidare utgifva, och kommer banken att i concurstillstånd föVsättas.
— Då banken blifvit försatt i concurstillstånd, äga innehafvarne af bankens inom här nedan bestämda praescriptionstid företedda creditsedlar samt å R.
Sl:s Bank utfärdade, men derstädes icke inlösta invisningar, förmånsrätt till betalnings erhållande utaf de afträd - Den ao Februari e. ra. 5a5 da tillgångarna framför bankens öfriga fordringsägare.” — BorgareSt. hade antagit i4 §:n, med följande förändringar, nemi.
1:0 alt ett nytt första mom. skulle införas, så lydande: ”Delägare i enskild bank svaren, en för alla och alla för en, för uppfyllandet af bankens alla förbindelser, på sätt och i den ordning bär nedan stadgas;” 2:0 att det af Utsk:n uppställda första, eller nu blifvande 2 mom. blifvit godkändt, med den der nämnda räntas nedsättning till 6 för hundrade om året; och 3:o att 2 mom. skulle blifva det 3, och det 3 i ordningen det fjerde.
— BondeSt. hade beslutat enahanda nya mom. i början af §:n som BorgareSt.
, hade bifallit 2 och 3 mom. samt beslutat att 1 mom. skulle erhålla följande lydelse: ”Derest ej banken — — åtnjute borgenären laga ränta å creditsedelns eller invisningens belopp från den dag betalning vägrad blifvit, intill — — vidtager.” Hr Le fr e'n:
Häraf behagade R. o. Ad. finna att 2:ne
Stånd satt ett nytt mom. främst, innehållande en ansvarighet af en för alla och alla för en.
Jag vågar tillstyrka bifall till detta tillägg, äfvensom till nummereringen af mom:n, på sätt BorgareSt. föreslagit, och sedan att 6 för 100 sättes i stället för 8 för 100.
Äfven anhåller jag att få föreslå ett 5 morn., taget ur 1824 års banklag, så lydande: ”Ingen enskild bank må någonsin kunna påräkna något understöd af allmänna medel, eller Staten under någon förevändning kunna blifva mera i privatbanks än i andra enskildes företag inblandad eller på något sätt komma att bidraga till deras upprätthållande eller utredning;” anhållandes jag om Hr Frih. o.
Landtnäs propos. härå.
Äfven jag instämmer i detafBorgare- och BondeSt:n föreslagna 1 mom. och emot nummereringen har jag icke heller någonting alt invända; deremot anser jag att PresteSt:s förslag till ett nytt 2 mom. i delta förslag är vida bättre än hvad de öfriga Stånden beslutat, och tillstyrker alltså, alt denna redaction måtte antagas, emedan hvad här står, rör:de privatbanks sättande i concurstillstånd, icke är lämpligt, icke i öfverensstämmelse med lag uppfättadt, och kommer att medföra den besynnerliga omständigheten, att, i händelse Konungens Bef:h:de, vid den undersökning som honom enl.
Utsk:ns förslag åligger alt anställa, skulle finna alt banken äger tillgångar att sina borgenärer förnöja och alltså ej försätter banken i concurstillstånd, men sedan ett annat förhållande skulle sig, i afseende på bankens ställning, förete; så skulle ovillkorligen inträffa ett af två, antingen alt landshöfdingen skall med bankens delägare inträda i solidarisk ansvarighet, för det att han icke i rättan lid ställde verket under concurs, eller ock skall han indragas i en rättegång, kanske långvarig nog, som kunde medföra hans ekonomiska obestånd och i öfrigt för ho - 556
Den 20 F e b r u arie. m. noin vara menlig såsom höfding i det lån honom blifvit anförtrodt.
Jag röstar således för antagande af PresteStis redaclion, såsom vida förmånligare oell vida riktigare än Utsk:ns. Beträffande åter det af Hr Lefre'n föreslagna morn., så måste jag säga, att jag finner det vara mer än orätt alt i en lagstiftning vilja sätta förbud för Ständer och Konungamakt att vidtaga nödvändiga åtgärder för att frälsa möjligen millioner medborgare för obestånd.
Inträffande olyckor skola så mycket möjligt är af lagstiftningen förebyggas, men der de det oaktadt tima, tjenar lagstiftningen till ingenting.
Nationen vet, att Ständer, gemensamt med Konung, kunna stifta lagar, att dessa lagar kunna af dessa båda makter ändras, för att komma nationen till bjelp när sådant behölves.
Jag afstyrker således allt afseende på Hr Lefre'ns tillägg, såsom alldeles öijen ligt.
Jag anhåller, för det första, att få instämma med Hr Lefren.
Cederströms bestridande af det nya mom:s tillägg får jag erinra, alt nästan samma ordalag, som Hr Lefren begagnat, linnas för det närvar, införda i 1824 års författning om enskilda banker.
Nu är det gifvet, alt när en ny banklag utfärdas, så kommer den af 1824 att till sin gällande kraft upphöra.
Skulle då allmänheten linna att den gamla lagen är upphäfven och ett dylikt stadgande icke införd t i den nya; så mäste deraf naturligtvis slutas, att det gamla stadgandet vore upphäfvet, följaktligen att
Statens afsägelse alt någonsin godtgöra dylika förluster äfven hade upphört, och alltså alt man af Staten kunde påräkna godigörelse, ifall privatbankerne ginge under.
Jag anser derför nödvändigt vara, både för att mota dylika anspråk och för att icke inleda någon i förvillelse, att i den nya lagen införa det stadgande, som står i den gamla.
Derjemte vill jag dock hemställa, att vid slutet af 2 mom. i denna i4 § mätte tilläggas några ord ur Hr Stuarts reservation, så lydande: ”Då banken blifvit försatt i concurstillstånd, äga innehafvarne af bankens inom viss bestämd prsescriptionstid företedda creditsedlar samt å B.
St:s Bank utfärdade, men derstädes icke inlösta, invisningar förmånsrätt till betalnings erhållande utaf de afträdda tillgångarna framför bankens öfriga fordringsägare.
Jag instämmer helt och hållet i den framställning, som Hr von Hartmansdorff gjort ang:de ett tillägg till det nuvar. 2 morn., och hvilket tillägg, om det antages, torde höra blifva det tredje, och anser öfverflödigt att besvara Frih.
Cederstöms anmärkn., sedan Hr von Hartmansdorff upptagit motskälen emot Friherren.
Jag vill alltså endast tillägga en omständighet, att då Frih:n säger att Konung och Ständer äga i alla fall att en sådan lagstiftning ändra genom en ny, så är det visserligen sannt, men Den 20 Februari e. m. 55y Ständer oell Konung äga icke rätt att göra lagar in casu, utan den en gång af Konung och Ständer fastställda lagen gäller intill dess den gamla blifvit upphäfven , och att, om det ifrågavar. stadgandet införes ifrån den gamla till den nya lagen, så blir detsamma gällande för alla de kriser, som kunna inträffa ända till dess att ny lag är stiftad.
Efter milt omdöme har Frih.
Cederström ovedersägligen rätt i sitt yttrande, hvarföre jag med honom till alla delar instämmer.
Jag kan ej förstå, huru det kan med en riktig lagstiftningsprincip vara förenligt alt utsträcka lagstiftningen till sådana förhållanden, från hvilkas möjliga inträffande Hrr Lefre'n och von Hartmansdorff utgått.
Vi känna alltför väl orsakerna hvarföre ifrågavar. stadgande inflöt i 1824 års banklag, nemi. som en följd af 1817 års disconttilldragelser och den varsamhet, man då ansåg sig böra iakttaga för att förekomma Statens inblandande i enskilda affärer; men omöjligen kan jag finna att ett sådant laghud kan sträcka sig längre, äfven om förrberoälde herrars påståenden skulle blifva gällande, iin att undanrödja alla anspråk hos privatbankerna att kunna påräkna Statens mellankomst, och elt sådant anspråk äga de ju ej i alla fall.
Att stifta lagar emot anspråk, synes mig oformligt, och att derigenom kunna binda händerna på kommande Ständer alt, vid möjligen inträffande olyckshändelser, träda emellan med hjelp, sådant kan icke något lagbud åstadkomma.
Jag är visserligen ibland dem, som icke vilja att Staten skall mellankomma vid sådana tillfällen, men att frånsäga mig möjligheten att lemna hjelp och understöd vid sådana tvingande förhållanden, då det blefve en absolut nödvändighet för lagstiftningen att sträcka en hjelpsam hand,-—• det vore, till det minsta sagdt, oförsigtigt att stadga; och om man ej kan stadga något för sådana händelser, så är ju också allt stadgande obehöfligt.
Jag instämmer, som sagdt är, med Frih.
Cederström och afstyrker det begärda tilläggét.
Jag förenar mig med den sista tala ren, tror att saken aldrig kan komma i fråga; och hvarföre då stadga något, då stadgandet icke kommer att tillämpas?
Man bör ej väcka den björn, som sofver; stadga vi nu en sådan lag, hvarom är fråga, så kan vid nästa riksdag lagen ändras möjligen, och derigenom väckes hvad ej väckas bör.
Min aktade vän, Hr von R.osen, har glömt att björnen icke sofver utan lefver och är vaken i den år 1824 utfärdade lag för privatbanker.
Således är det icke att väcka någon, som sofver, utan endast att inflytta från nu gällande lag ett stadgande i den lag, som man tror skall blifva gällande för kommande tider.
Beträffande obehöfligheten af ifrågavar. stadgandes intagande nu i lagen, emot hvad försigtigheten kräfde 1824 i afseende på 1817 års sid - 558 Den 20 Februari e. ni. conttilldragelser, så föreställer jag mig alt en sådan försigtighet ur riktig och på sitt ställe under alla tider, och helst med afseende på ett folk, sådant som det Svenska, som har en så förbålt stor benägenhet att vid alla möjliga tillfällen vilja anlita statscassan.
Det är bekant, att vid alla riksdagar motioner framläggas huruledes
Staten bör släppa till medel för att få en bro lagd öfver den eller den backen, eller för alt få den eller den vägen iordningssatt, m. m.; just denna benägenhet att begära hjelp och vanan alt alltid blifva hulpen har gjort, att
Svensken aldrig spar på sitt öfverflöd under den goda tiden till den onda, hvarföre jag också tror, att om ej det stadgande, som jag begärt måtte införas i den blifvande lagen, funnits i 1824 års banklag; så hade icke våra privatbanker måhända skött sig så väl, som erfarenheten visat, utan i det stället fallit till följd af den gemensamma benägenheten att extendera sina företag, i förlitande på det bidrag de kunde hafva att förvänta af det allmänna, på samma sätt som disconterne 1817.
Jag anser icke ett sådant förmynderskap vara för långt utsträckt, att säga det privatbankerne icke hafva att förvänta något understöd af Staten, och tillstyrker således införande här af hvad 1824 års författning stadgar.
Ilr Ribbing:
Jag mäste, lika med Gr. Anckarsvärd och Frih. Cederström, motsätta mig tillägget, icke derföre att jag anser det vara precist skadligt, men emedan det är oformligt och jag ej vet hvarföre man skall säga till en person, att han ingenting får, när han ej begärt något.
Om vi nu skulle lemna en sådan underrättelse, som innefattas i detta tillägg, så äro likväl icke kommande
Ständer skyldige att göra så med, utan annorlunda, örn deså vilja; — hvarföre jag afstyrker införandet af det föreslagna tillägget.
Ilr Le fre'!]:
Om Konung och Ständer gemensamt utfärda en lag, så är denna lag bindande för Konung och Ständer.
Det vore en lika sorglig som ny lära, om man ej vore pligtig att följa de lagar man utfärdat.
I den händelse ett sådant stadgande, sorn det nu befintliga, icke funnes i 1824 års banklag, så skulle jag icke yrka dess bibehållande i den blifvande författningen.
Men då det en gång finnes, så är det fruktansvärd!, att derest det icke införes i den nya, så anser man möjligtvis privatbankerne hafva på Rikets cassa, eller på Staten, anspråk, som de förut icke ägt.
Anckarsvärds anmärka., huruledes detta stadgande tillkom i 1824 års författning, är visserligen riktig; men derföre att vi icke sedan 1818 erfarit några olyckor i penningeväg, böra vi icke föreställa oss att de för alltid äro undanröjda.
Just ernedao privatbanker i sednare tider uppkommit till så stort antal, kan man frukta att sådana händelser möjligen inträffa, som föranledde det ifrågavar. stadgandets införande
Den 20 Ecliruari o. m. 55g i 1824 års banklag.
Då anser jag bättre vara att hafva ett stadgande emot anspråken, än att alldeles sakna det; ty man skalle kunna säga, att efter som Ständer och Konung icke borttagit den förut befintliga frånsägelsen att lemna biträde ut privatbankerna; så böra vi nu kunna hoppas att få understöd, det vi ock göra af alla krafter.
Hr Lefren har yttrat, att det vore sorgligt, om icke lagar, som Konung och Ständer gemensamt utfärdat, skulle vara bindande: deruti har han rätt; men än mera sorgligt vore det i sanning, om Ständerne förglömde deras rättighet att med Konungen stifta lagar, och att dessa aro gällande från den dag de äro saoctionerade af Konungen.
I samma stund en lag af Konung och Ständer upphäfven är, inträder också beslutande rätten om hvad som följa skall, och hela det begärda tillägget innefattar ingenting annat, än ungefär den hotelse, hvarmed en mor eller far tilltalar ett barn, att nemi., om du sliter sönder dina byxor, pojke! så får du sedan gå utan.
Barnet sliter ånyo sönder sina byxor, men får dock andra i stället.
Jag är förekommen af Frih. Cederström i hvad jag ville säga, och får blott svara Hr Lefre'n, som yttrat, att då Konung och Ständer stiftat lagar, så böra de följas, att Konung och Ständer äfven kunna upphäfva dessa lagar; och skulle den händelse inträffa, att hela landsorter, hela menigheter gingo utan byxor, derföre alt en bank vore fallid, hvad skulle då Konung och R.
St. göra?
Hr Aminoff: Jag anser mig skyldig lemna R. o.
Ad. en upplysning, att nemi. inom MedStånden väcktes fråga just om det tillägg, sorn Hr Lefre'n vill hafva infördt i lagen, men att dessa Stånd icke funno nämnda tillägg behöflig!, och resonerade man så, att när det icke är i lagen sagdt att Ständerne skola ansvara för privatbankerna, så följer af sig sjelft, att bolagen sjelfva få ansvara för sina tillgöranden, och att, om någon olycka inträffar, den barmhertighet måtte finnas hos Regeringen och R.
St. att taga nationen under armarna, och ansågo derföre något förbud icke vara lämpligt.
Jag hörde någon yttra, att man ej bör väcka den björn, som sofvel-: ehuru jag vill hafva de strängaste controller, så kan jag likväl icke neka, att jag ser svårighet uti att införa ett stadgande, som möjligtvis kan komma att brytas, och när icke i lag står att privatbanker hafva lätt till understöd, så hafva de icke heller någon rättighet dertill.
Cederströms yttrande bör gifva Ståndet ett nytt skäl att bifalla Hr Lefre'ns önskan.
Just för att hindra och förekomma de byxlöses välde, är det som jag tror att §:n i 1824 års författning bör inflyta i detta förslag.
Det förundrar mig, att den, som el - 56o D c i) ao Februari e. in. jest plägar bestrida de byxlöses välde, nu uppträder såsom deras förespråkare.
Jag bade icke trott att delägare i privatbanker, folk, som sätta säkerhet för sina actier, skulle räknas till de byxlöse.
Det var icke bland sådana jag tog exemplet huru obetänksamme föräldrar tala med sitt barn, genom att framställa en hotelse, som icke kan hållas.
Det var modrens eller fadrens hot, som var obetänksamt.
Stän dernes hot i det föreslagna tillägget vore lika obetänksamt.
Den här frågan, som är före, lärer val ligga litet djupare, än som Frih.
Cederström densamma behagat betrakta.
Det är en financiel lagstiftning, som är i fråga, och icke något barmhertighetsverk.
Privatbanker äro ibland de nyttigaste inrättningar, som i ett land kunna stiftas, såvida man stiftar dem enligt sunda principer och aldrig inrymmer den tanken att understödja den bank eller de banker, som försatt sig i obestånd; ty om man en enda gång understödjer en sådan bank, som kommit på obestånd, så har man utkastat ett frö till hela privatbankside'ens utrotande för flera decennier, kanske för ett helt sekel, ty i den fullkomliga vissheten en bank bar, att den aldrig kan vänta sig någon hjelp, något handtag i händelse af obestånd, just deri ligger säkerheten att banken ej går öfver ända.
Staten följer den grundsats, att en enda gång komma till hjelp och icke har mod nog att låta den stupa, som Stupa bör, så gör
Staten ett stort misstag i (inancielt hänseende och qväfver för all framtid möjligheten för privatbankerna att komma upp, derföre att de icke kunna stå upp, sedan detta frö är nedlagdt till deras tillinletgörelse genom den klemiga åsigten att hjelpa upp den som fallit.
Säker heten i all finance och hvad dessa banker beträffar, är alt veta sig stå, och att man måste stå på egen grund för att göra sig sjelf gagn genom den vinst, som uppkommer, och det allmänna gagn, som åstadkommes genom lättad penningerörelse.
Privatbanker äro att betrakta som mäklare emellan den rike och den som behöfver understöd, och detta mäklarekall är deras hufvudsakliga ändamål, och bör dem aldrig förespeglas möjligheten att kunna påräkna annat understöd, än som kan hemtas af egen klokhet och soliditet.
Jag tror detta tillägg vara så mycket riktigare här, som det fiunes i nu gällande lag.
Om här vore fråga alt blott understödja privatbanker och hjelpa actieägare, så skulle jag förena mig med Hr Lefre'n; men fråga kan uppstå att hjelpa dem, som äro offer för dessa banker, utan att i dem äga actier, d. v. s. sådane personer, som icke äga annat än privatbanksmynt, hvaraf de skola lefva för dagen.
Om Staten tillåter privatbankers uppstående och inrättande, så tyckes också D c n ao Februari e. m. 5l>< också rättvisan fordra alt ruan ej binder händerna på sig för att afhjelpa de olyckor, som genom privatbanker kunna uppstå.