Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De, som redan på förhand äro ense med förf., fästa icke något synnerligt afseende dervid, mendet är ju icke för sådant folk som boken utgifvits, och de, som egentligen skulle läsa den, känna sig må hända sårade af uttryck, livilka endast » draga ned », såsom det heter, utan att i och för sig bidraga till bevisföringen.
Egentligen blott ur denna praktiska synpunkt sedt, kunde man finna det önskligt, att förf.
något mer lagt band på en viss omogen benägenhet att » fakta » med ord, der tankarna äro de kraftigaste och de egentliga vapnen.
Lyckligtvis finnas äfven dessa sistnämnda och förminska genom sin rikedom och sin klarhet betydelsen af den anmärkning, som här gjorts.
Man glömmer snart bisaken för det hufvudsakliga ämnet och dess intressanta behandling.
är genomträngd af den uppfattningen, att det framför allt är okunnigheten, som skapat och vidmakthåller våra olyckor, och att upplysningen delvis redan har förminskat dem, delvis kommer att blifva vår räddning derifrån.
Med denna grundtanke ständigt för ögonen utkämpar han sina förpostfäktningar mot de förnämsta af de okunnighetens frukter, som äro nedlagda i den kristna mytologien, sådan den ännu i dag utläres åt det uppväxande slägtet.
Han häller » en liten vidräkning med vantron och vidskepelsen » och påvisar, hur tron på det öfvematurliga i en mängd faktiska förhållanden inkräktat på insigten om det naturliga, derigenom förlamat menniskans verksamhet och afhållit henne från att förhindra många olyckor.
Han talar om » vetande och mytologi » och låter vetenskapen sprida sitt ljus öfver den förnuftsvidriga och naturstridiga.
uppfattning af verlden, som vår religionsundervisning framkallat och sträfvar att bibehålla.
Särskildt bemötes dervid på ett fängslande sätt den gamla läran om döden såsom först inkommen i verlden för syndens skull.
I de två kapitel, som handla om » det sunda förnuftet och underverken », äro de mest slående argumenten sammanförda till framställning af underverkens ohållbarhet inför en förnuftig, naturvetenskaplig granskning.
Några af dé mest omtalade underkastas en skarp och öfverbevisande belysning, såsom skapelsehistorien, syndafloden, solens och månens stillastående för Israels barns skull, Jonas i hvalfiskens buk, Israels barns tåg genom Röda hafvet, Bileams åsna, den öfvernatur-liga aflelsen (en hos hedningarne vanlig föreställning), naturföreteelserna vid Jesu död o. s. v.
Under rubriken » en dogm och dess anor » visas begagnande af de religionshistoriska och språkliga forskningarnas
2 1resultat, hur djefvulsläran och läran om eviga straff icke hafva sin grund i bibeln, utan i en dålig öfversättningskonst samt en från perser och babylonier lånad föreställning.
I kapitlet om » det diktade onda och det verkliga onda » kullkastas läran om arfsynden och betecknas som det verkliga onda den återstod af lägre djuriska drifter, hvilken under utvecklingen qvarlemnats och gynnas af okunnigheten och ofullkomliga samhällsformer.
Botemedlet heter: » mera ljus » och ljus i den vidsträcktaste omfattning.
I den derpå följande behandlingen af » skenet af friheten och friheten sjelf » framhålles såsom den verkliga frihetens föputsättning den intellektuelt och sedligt frigjorda personligheten, hvilken utgör motsatsen till vårt slafveri under konvenans och mode, dogmer och doktriner.
Arbetets sista (åttonde) kapitel handlar om » framtidens mensklighet ».
Der bemöter förf.
den pessimistiska föreställningen om verldens försämring och utlägger sin tro på en ständigt fortgående utveckling, hvarunder missförhållandena i lifvet mer och mer förminskas genom upplysningens humani-serande och praktiskt reformerande inverkan.
Detta är i största korthet det innehållsskelett, hvarpå förf.
utarbetat sin intressanta och ofta glänsande framställning.
Om de delar deraf, som antingen rent af falla inom fantasiens och framtidsgissningames område eller i förbigående antyda författarens egen positiva ståndpunkt i religiösa frågor, kunna efter olika läsares åskådningssätt de mest olika omdömen fallas.
Särskildt torde många af dem, som tillika tagit kännedom - om det af hr Strömer nyligen utgifha lilla häftet: » En naturforskares trosbekännelse, aforismer om otron i vår tid », känna sig främmande för de positiva konseqvenser, hvartill förf.
för sin del kommer.
Men dels äro dessa konseqvenser ännu icke direkt uttalade i » FramtidsVinkar », så att de här derför icke heller kräfva något bedömande, dels ligger det sistnämnda arbetets förnämsta betydelse otvifvelaktigt i de rent i kritiska delame, der förf.
rör sig med vetenskapens redan vimna resultat och genom dem påvisar ihåligheten hos dogmer och föreställningar, som under århundraden hållit vårt slägte i fångenskap.
Det är i detta afseende han med » Framtids-vinkar » i sin mån tagit del i tidens stora frigörelsearbete.
säger på ett ställe i sin bok om försöket att stämpla det som » en öfvervunnen ståndpunkt » att draga i häraad mot vissa » mystiska historier », emedan ingen vidare tror p&amp;dem: » Man kan aldrig bättre omhulda vidskepelsen än under skyddet af föreställningen, att den ej mera fins till ».
Och detta är ett sant ord, till och med längre, än förf.
för tillfället synes hafva syftat.
En hvar omhuldar gema sin egen.
vidskepelse såsom helig och ser blott, att han är fri från vissa andra, ännu gröfre.
Han är rädd for sanningen och besväret att söka henne, om dermed vissa föreställningar, vid hvilka han vant sig, måste bortfalla, och så kommer han äfven med de ärligaste afeigter till det resultatet, att vidskepelsen icke mera fins hos honom och de med honom liktänkande.
Detta sjelfbedäge ri är ett vida kraftigare hinder för upplysningens spridande än det jesuitiska resonnemanget hos dem, som förstå, att millioner af deras likar fortfarande famla i vantrons och vidskepelsens okunnighetsmörker, men för egna eller vissa samhällslagers intressen anse bäst, att detta förhållande icke ändras.
Desses motstånd mot sanningen är endast ett yttre och öfvervinnes lätt nog, der individen sjelf har frigjort sig från de inre betänkligheter, som äro starkare bojor.
Der en gång behofvet af klarhet och sanning gjort sig verkligt gällande, hålla inga yttre påverkningar eller maktmedel tillbaka.
Undersökningen blir helt enkelt en nödvändighet, en pligt mot det egna, ständigt frågande jaget, och fruktan att möta ett misstag eller nya villomeningar kan dä icke qväfva kunskapsbegäret.
Det är för dem, som hunnit denna punkt, som det nu omtalade arbetet genom sin populära framställning är af stort intresse.
Det skall för mången, som ansett sig fri från vidskepelse och fördomar, visa, att han djupast i hjertat gömt och omhuldat en god portion deraf.
Och han kan gerna läsa boken, ehuru den fria forskningens motståndare tillsammans med indifferentismens lättingar efter det första uppseende, som den fritänkande literaturen från de senare årtiondena väckte,, lyckats göra det till en modesak inom vissa kretsar att tala derom som om » en öfver-vunnen ståndpunkt ».
Af den stora allmänheten är den ståndpunkten.
ännu icke hunnen, men vi sträfva deråt med stora steg, och stunden är inne att icke krypa bakom neutralitetens likgiltighet, utan taga parti, undersöka sjelf och skaffa sig klarhet.
tStrindberg och qvinnofrågan.
Af Hjalmar Branting.
Sveriges f. n. icke blott i begåfning främste, utan äfven i radikalism längst framskridne författare har på senaste tiden råkat ut för det egendomliga ödet att uppträda som reaktionär emot en vaknande frihetsrörelse.
Under sina ströftåg härs och tvärs öfver samhällslifvets eller samhällsfördomames vidsträckta falt har han gång på gång stött på en rörelse, som i sina bullersammaste former framträdt bland samhällets öfre lager, och som sannolikt redan af denna grund väckt misstro hos den, hvilken med stolthet kan bära hedersnamnet » underklassens författare ».
Han fann denna qvinnoemaneipatwn ofta idkas som sport af öfverklassdamer utan sysselsättning, han fann den bemängd med allt annat än behagliga tillsatser af.
unken kristendom och konventionelt moraliskt pivderi; han såg den allt för ofta sträfva efter det lysande och snobbiga, i stället för det nyttiga; det syntes honom, som om meningen blott vore att bibringa de emanciperade qvinnorna samma fördomsfullhet och inbilska sjelfförtroende, som den officiella bildningen afser att ge öfverklassens män (åt underklassen ger samhället som bekant katekes i stället för upplysning).
Eller för att uttrycka samma sak mera i Strindbergs egen stil: qvinnorörelsen afsåge att skapa » kulturqvinnor », men den nuvarande kulturen är onatur och förkonstling, derför böra qvinnorna hållas ifrån den.
Sedd ur sådan synpunkt blir hans kamp mot qvinnoemancipationen blott en konse-qvens af hans Kousseauiska ovilja mot kulturen i allmänhet och tvifvelsutan ligger här sjelfva hufvudgrunden till det vid första påseendet sa egendomliga förhållandet, att Strindberg går i kompani med en Wirsén och dylika mot Ibsen och lians medkämpar för qvinnans frihet.
Han tyckte vidare, attde skrifvande qvinnorna, hvilka alla som en voro for emancipationen, voro parter och domare på en gång, och det blef icke partie égale, när många af de manlige forfattarne, bara af misslyckad artighet, som Strindberg ville inbilla sig, hjelpte qvinnoma att angripa männen.
Och så var qvinnoemancipationen på modet.
Den bars upp af en strömning, som ryckte med sig alla, hvilka ville anses följa med sin tid, både dem som förstått hvarom fråga var och voro redo att tillämpa sina fria åsigter i handling, och den stora skara, som trodde, att qvinnans frigörelse bestod i att männen gingo med sina hustrur och applåderade Dockhemmet och våra svenska originalpjeser i frågan, samt talade med beundran om Kiellands och Björnsons senaste arbeten, men som med fasa skulle ha ryggat tillbaka för det minsta brott mot gällande konvenans.
För rörelsens sunda utveckling var denna modeströmning allt annat än gynsam.
Qvinnoemancipationens sak fick rekryter i massa bland det slags folk, som Ibsen sedan presenterat den ärade publiken till benäget igenkännande i Vildanden, och det vann den icke mycket på.
Det var helt naturligt att Strindberg med sitt fina väderkorn på samhällshyckleri skulle dragas till detta tacksamma falt.
Här hade han för sig hvad han tyckte vara en öfver-klasshumbug på modet, och som ingen bland dem, hvilkas ord något betyda, uppträdde mot; tvärtom.
Då kom oppositionsmannen fram i honom, den obändiga sjelfständighets-känslan, som icke tål partiband och partihänsyn; han undersökte frågan i största hast, och kastade fram några allmänna synpunkter, från hvilka han tyckte sig finna att det var sken och humbug alltsammans.
Så bröt han löst i företalet till Giftas, och vräkte ut barnet med badvattnet, och sedan har han fortgått under alltjemt stigande förbittring, i alltjemt vildare paradoxer, genom » Likställighet och tyranni » i januari-häftet af denna tidskrift, ned till utfallen i » Qv arstad sresan », hvilka då lyckligtvis endast publicerats i » Budkaflen ».
Det är icke min afsigt att till bemötande upptaga allt likt och olikt, som Strindberg på senaste tiden i vredesmod låtit undfalla sig mot qvinnans frigijrelsesträfvanden.
Oafsedt att dessa hans påståenden ej så sällan upphäfva hvarandra, hvarpå jag längre fram skall anföra några exempel, skulle det bestämdt vara att göra honom orätt, om man toge för hans fulla och öfvervägda mening åtskilligt som sagts i hettan.En så genuint polemisk författare som Strindberg, hvilken oupphörligt uttrycker sig i paradoxala vändningar, måste mer än andra läsas i sammanhang.
Ingenting är lättare än att plocka ut ur hvad Strindberg skrifvit i denna fråga satser så befangdt absurda, att de omöjligen kunna, lösryckta ur sin omgifhing, göras till föremål ens för allvarlig behandling.
Vid hastig genpmbläddring af de ofvannämda uppsatserna, företalet till » Giftas » och » Likställighet och tyranni », — med » Qvarstadsresan » tar jag ingen befattning, då jag anser dess inledande allmänna reflexioner, der just qvinnofragan behandlas, för ett hafsverk, ovärdigt sin författare, — hittar jag uttryck sådana som dessa: » När qvinnan begär rättigheter, som mannen, är det endast rättigheten att få förstöra sig hon begär », eller » milliarder qvinnor hafva lefvat på sina mäns pengar, men ingen qvinna har ännu utan att knota låtit sin man lefva på hennes », eller » hans (mannens) kärlek till henne såsom maka och barnens mor har alltid varit en garanti för att hon icke blifvit behandlad som slafvinna », eller » hos bönderna är qvinnofrågan löst »!
Mot sådant ha ju Strindbergs fiender lätt spel, och de ha heller icke försummat att hålla sig framme.
Som jag är hans vän, kan jag endast beklaga, att han ger sådana blottor på sig, men vill icke begagna mig af dem, utan i stället söka få fram den allvarliga mening, som ligger bakom hans paradoxer, och se till om ens den kan hålla profvet.
Det har sig emellertid icke så lätt att komma åt hvad Strindberg innerst menar i denna fråga.
Han tillämpar den rättighet och skyldighet en hvar har att söka vidga sina vyer och beriktiga sin uppfattning om saker och ting här i verlden i en nästan oroväckande utsträckning.
När andra smått skämmas för att erkänna, att de förut misstagit sig till den grad, att de nu måste berömma hvad de nyss häcklat eller tvärtom, så synes han rent af skryta med att förut ha haft helt andra åsigter.
Detta är nu visserligen mycket vackert så till vida, som det visar en högst berömvärd kärlek till den sanning, han för ögonblicket tror sig ha funnit, men ‘ det försvagar å andra sidan fruktansvärdt vigten af hans ord.
Då ingen säkerhet finnes för att icke nya öfverraskningar och omkastningar skola framkomma i följande arbeten, får publiken ovilkorligen litet svårt att taga hans satser så allvarligt, ' som det mesta i dem förtjenar.
Naturligtvis talar jag nu icke om sjelfva grundåskådningen hos Strindberg; sin uppgift som revolutionens, som underklassens kämpe gent emot det nuvarande samhället kommer han, derom är jag viss, aldrig att svika, men i detaljerna af sitt program har han hittills visat en omvexling, som icke varit gynsam för den stora saken.
För att blott taga ett exempel bland många: i » Likt och olikfc », våren 1884, fann han det i sin ordning, att bonden tog sig ett godt, billigt och hemmagjordt rus någon gång; i » Likställighet och tyranni », skrifvet i slutet af samma år, än han så fanatisk absolutist, att han vill förbjuda en hvar, som begagnar alkohol, att utöfva domaremakt, preste-kall eller andra ännu vigtigare embeten, och jag skulle mycket misstaga mig, om han ej sedan dess ännu en gang ändrat ståndpunkt i denna fråga.
Att man sålunda nästan nödgas bifoga datum, då man vill angifva Strindbergs åsigt i någon mera speciel punkt, kan icke alls vara egnadt att stärka intrycket af hans ord.
I nu föreliggande fall är det ej fullt så illa stäldt, men nog märkes en utveckling, i min tanke icke till det bättre, äfven pä de få månader, som ligga mellan företalet till » Giftas » och den många gånger nämda uppsatsen i denna tidskrift.
Det är nog icke blott en händelse, att hans program för qvinnans rättigheter, både för framtid och nutid, hvilket i hufvudsak innehåller just hvad hans förkättrade qvinnoemancipatörer vilja, fått sin plats i den till tiden första af dessa båda uppsatser.
Detta program står der, som han uttryckligen säger, » för att fria honom for misstanken om reaktionära meningar ».
I » Likställighet och tyranni » är icke längre fråga om något sådant friande.
Tonen mot hela qvinnorörelsen är långt skarpare; han söker der t. o. m. visa, att den nuvarande lagstiftningen är partisk för qvinnan (!
), så mycket mera dä hvad som begä-res, och han kommer med satser sådana som att han » icke funnit nägon af de nya qvinnoreformatörerna vara annat än ärelvstna, hersklvstna och reaktionära ».
För sådana utfall
% i v
kan han icke ens till sitt försvar anföra, att det skett i stridens hetta, ty så vidt jag vet hade då ingen af de angripna svarat honom, troligen derför att man från frisinnadt håll på inga vilkor ville uppträda mot Strindberg under den tid han stod som tankefrihetens martyr med straffarbete i utsigt, för att han sagt sanningen om en religionshumbug.
Icke heller senare har någon af våra författarinnor tagit till orda i denna sak, så vida icke möjligen en af dem döljer sig bakom signaturen » En qvinna », hvilken i ett synnerligen läsvärdt gen-inäle mot Strindberg, infördt i Tiden för den 31 januari innevarande år, tagit hans satser litet i skärskådande.
Men oak-tadt denna lätt förklarliga underlåtenhet att bemöta den nye motståndaren visste nog Strindberg fullkomligt att han i denna pimkt icke följdes af dem, som annars mer eller mindre äro hans meningsfränder.
Han kände sig nog af det tysta ogillandet lika obehagligt berörd, som om det mera offentligt gifvit sig luft, och häri får man efter mitt förmenande söka förklaringen till att han så hetsat upp sig i denna sin polemik på en man hand.
De hufvudsakliga anklagelser Strindberg riktat mot de moderna qvinnoemancipationssträfvandena synas mig vara följande:
De röra endast » kulturqvinnan », och det hela är sålunda en kotterifråga.
Påståendet att kulturqvinnan är förtryckt saknar grund.
Hon är det hvarken i samhällslifvet eller i äktenskapet.
Man vill emancipera sig från naturen och göra qvin-norna lika förderfvade som männen nu äro.
Tvifvelsutan skulle åtskilliga flera sådana punkter kunna uppställas, men dessa synas mig dock vara de egentliga.
De äro de grundtemata, som varieras ur olika synpunkter, men ständigt vända tillbaka.
Jag skall derför tillåta mig att så kortfattadt som möjligt pröfva deras halt.
Lyckas jag visa att de äro ohållbara, så torde det icke bli nödigt att mera i detalj undersöka alla de tillämpningar Strindberg gjort af dessa sina maximer.
Hvad vilja då den moderna qvinnofrigörelsens manliga och qvinliga förkämpar?
Det är något vi först måste ha klart för oss, innan vi kunna bilda oss en mening om huruvida angreppen träffa eller icke.
Kortast torde vi kunna svara med ordet: likställighet Fullkomlig jemlikhet mellan könen, så att ingen har företräde framför den andra der före, att han eller hon är man eller qvinna.
Likasom bördsföreträdena i det feodala samhället öfverallt i det civiliserade Europa redan fått ge vika för alla medborgares politiska jemlikhet, likasom kapitalbesittnin-gens privilegier i det moderna samhället en dag skola vandra samma väg, när den sociala jemlikheten blir förverkligad, så fordra förfäktame af qvinnans rättigheter, att alla privilegier, som männen hittills innehaft på grund af att de födts till män, skola försvinna och efterträdas af fullständig jemlikhet mellan mensklighetens båda hälfter.
Detta är grundtanken; att många qvinnoemancipationens kämpar ej våga tänka den helt ut, eller, om de göra det, ej vilja visa fram sina yttersta mål, för att icke skrämma bort &lt;le tveksamme, det kommer oss icke här vid.
Likställighet alltså.
Strindberg accepterar också sjelf detta ord som lösen för den nutida qvinnorörelsen, då han betitlar sina anmärkningar till Giftas » Likställighet och tyranni ».
Vi befinna oss sålunda på fast mark och behöfta icke befara den invändningen, att vår utgångspunkt blifvit falskt vald.
Underklassens, eller böndernas, som han något oegentligt skrifver, qvinnor hafva nu, menar Strindberg, redan likställighet.
Qvinnofrågan rör bara ett kotteri, 10 proc.
af befolkningen.
Det har redan någonstädes anmärkts, att detta » kotteri » på 10 proc.
af befolkningen .verkligen är ett rätt försvarligt kotteri.
Bara för Sveriges räkning går det upp till en » klick » på 450,000 menniskor, s hvilkas intressen väl icke borde af-fardas sä lättvindigt.
Hur många hemmansegare tror Strindberg att det lins i Sverige?
200,000!
Och ändå beherska de majoriteten i andra kammaren, och den dag de på allvar vilja skall äfven första kammaren vara i deras händer.
De äro nu vår svenska demokratis förtrupper, och som sådana stå de som målsmän för långt flere än sig sjelfva.
Men hvad skall sägas om att ett par tusen prester ha en särskild representation, som kan säga nej mot både regering och riksdag?
I ett land, der det står så till, skulle det bestämdt vara bättre att spara talet om kotterier för fall, då det med mera fog kunde användas, än mot en half million af landets invånare.
Men det är för öfrigt icke sant att underklassens qvinnor ha likställighet med männen.
Strindberg ritar upp, för att bevisa sin sats, sin ideala bondstuga, hvilken vi så väl känna från föregående arbeten.
Hustrun är herre i huset, liksom mannen utom hnset.
Han har hand om kassan, — tänk så lycklig ställning han hari jemförelse med den stackars kulturmannen, hvilken alltid lär hos sin hustru begära pengar till cigarrer och punsch!
—, men hans gumma har visthusnyckeln.
Han kan skrifva, men hon kan räkna.
De äro i ett » temligen » rätt andligt äktenskap.
Men — tyvärr — i denna verklighetens verld äro vår store realists ideala bondstugor ganska tunnsådda.
Äktenskapen äro inom denna samhällsklass minst lika ofta som inom några andra kretsar penningeaflarer, och kärleken mellan makame blir derefter.
Bra mänga af vår allmoges hem skulle * kunna sqvallra om hur mannen super sig full ibland och » regerar värre » med hustrun, utan att hon har något medel till sitt försvar.
Att det motsatta förhållandet skulle vara vanligt liar jag deremot aldrig hört omtalas.
Kanske finnes en och annan bondhustru, med duktiga muskler i ar-marne, som tufsar till sin äkta hälft ibland, men jag tror Strindberg skall ge mig rätt i af t brorslotten af det stryk, som utdelas vid dessa äktenskapliga.
bataljer, ändå kommer på hustruns del.
» Den starkare rär alltid », säger Strindberg härom, och tycks anse allt godt och väl dermed.
Ja väl, men derför skola vi sträfva att göra slut på dessa nappatag mellan svaga och starka, och.
det kan endast ske genom bildning och upplysning, med ett ord genom den förhatade kulturens bistånd.
Jag tror att den torparehustru i Småland, hvilken, efter hvad tidningarne i somras berättade, spänd vid sidan af familjens ko, * liade lyckan att fä draga plogen, när marken var hård, skulle ha kommit på underliga tankar, om man sagt henne att hon vore sin mans jemiike.
Om en illustrerad upplaga af » Giftas » en gång skall utgifvas, ville jag föreslå att företalets böljan pryddes med en teckning, föreställande denna hustru i spann med kon, och mannen efter med piskan.
Under borde lämpligen stå: » hos bönderna är qvinno-frågan löst. »
Hvad som ofvan är sagdt om de gifta underklassqvinnorna på landet gäller kanske i än högre grad om deras systrar i städerna.
Den nöd och det elände, med deraf följande dryckenskap och förstördt hemlif, som under nuvarande produktionssystem periodiskt hemsöker den industriidkande arbetarebefolkningen, gär pa detta sätt direkt ut öfver arbe-tarnes hustrur.
Hur vanligt är icke t. ex. här i Stockholm, att en förtvitlad arbetarehustru maste hos polisen anhalla omskydd mot sin mans misshandlingar!
Men hvad kan polisen göra till det?
Mannen får en varning, eller blir i ytterst svåra fall, om han lyckats halft slå ihjel sin hustru och ej frågat efter föregående varningar, dömd till fängelse.
Hur länge bär icke en sådan qvinna i tysthet sitt lidande, innan hon kan besluta sig för att vädja till domstolen!
Det bär emot i det längsta att uppträda mot sin man inför rätta, att ropa ut sitt hemlifs alla olyckor inför en nyfiken, sqvaller-sjuk åhörareskara.
Men .till sist kommer en dag, då hon ej kan uthärda längre, då det påkostande steget tages.
Om hon så lyckas bli qvitt sin plagoande för en tid, ¿å blir det ekonomiska resultatet, att hon, ofta med en talrik barnskara, är hänvisad att uteslutande leñ a pä sitt alltid uselt betalade arbete, eller blir kastad till fattigvårdens hjelpsamhet.
Och med sådana fakta dagligen för våra ögon vill Strindberg söka inbilla oss, att sträfvan för qvinnans frigörelse är » en aristokratisk rörelse, en politisk öfverklassrörelse »!
Att qvinnofrågan endast rör kulturqvinnan!
Nej, och tusen gånger nej.
- Just de råaste fonnerna af mannens tyranni i äktenskapet förekomma ju, som man kan förstå, inom de lager, hvilka samhället ej brytt sig om att rädda från råheten.
Lagstiftningen behöfver lika väl ingripa för att värna arbetarehustrun mot alla slags öfvergrepp, som för att gifva » kultur-•qvinnan » en oberoende ställning.
Jag vill här endast antydningsvis beröra den allra värsta formen af underklassqvinnans rättslöshetstillstånd i det Nuvarande samhället: prostitutionen.