Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende derå, torde jag blott behöfva erinra honom, att landshme icke direkte hafva någon befattning med ifrågavar. mål; att de således icke på den grund kunna anses vara obenägne för saken, så mycket mindre som många landssekreterare, hvilka fästa sig vid inkomsten, gerna skulle se att de fingo så mycket möjligt af detta slag af bestyr; och landshme böra naturligtvis anses vilja unna sina landssekreterare så stora inkomster som möjligt.
Men jag tror att man bör afse huru saken i det hela skulle taga sig ut.
Denne värde talare, likasom Hr von Rosen, har uttryckt den önskan att R.
St., i händelse af afslag å motionerna, måtte stadga ett förbud för promotorialmåls emottagande.
Palmstjerna har redan visat att till följe af motionernes beskaffenhet frågan derom icke kunnat af LagUtsk. upptagas.
Sedan har Gr.
Sparre fästat uppmärksamheten derpå, att Den 5 Februari. 335 en instruktion eller lag för en embetsmyndighet egentligen endast innehåller hvad denne bör göra, men icke talar om hvad han bör underlåta.
Jag upprepar ännu en gång, att jag anser det vara mindre rätt att K. mål, men de som bafva tid och lnst dertill kunna ju framdeles som hittills få dermed sig sysselsätta.
Jag tvekar verkligen att till vederläggning upptaga hvad Frih.
Raab här yttrat, emedan han tyckes se frågan så ljust och klart, alt allt hvad som säges emot honom tyckes honom vara sagdt till hans understöd.
Så synes han hafva fattat Utsk:s betänk., så Frih. Palmstjernas yttrande, och så äfven mitt.
Jag ber dock att i en enda punkt få svara honom.
Han säger att i dessa mål är icke landshm domare ; ty om målet är tvistigt, så går det till domstol.
Men jag torde få erinra honom derom, att det är i enkla och klara saker som väld förnämligast kommer i fråga; ty är saken tvistig, så ursäktas raan deraf att olika åsigter derom kunna finnas.
Frölich, Gust.
Till en början får jag anmäla, alt jag hör lill antalet af de landsh:r som emottager promotorialmäl.
Jag anser likväl en stor skilnad förefinnas emellan att godvilligt emottaga ett sådant bestyr för enskilda och att lagligen vara dertill förbunden.
Denna sak är redan så utförligt utvecklad af flere ledamöter, bland andra af Hr Akerman, att jag skulle kunna inskränka mig till att blott i allo förena mig med dem.
Men en omständighet synes man dock under hela diskussionen, att jag så må säga, öfverhalkat, och den är, den stora ansvarighet och förökade uppbörd, som derigenom skulle åläggas K. bef:de.
Landshm står nemligen i främsta rummet i ansvarighet för promotorialmålens lagenliga utförande med hvad mera dertill hörer, hvadan jag icke tror att detta bestyr billigtvis kan och bör honom i lag tillförbindas.
Annat blefve förhållandet om t. ex. uppbörden, som naturligtvis alltid går genom kronofogdens hand, af denne sednare direkte insattes i landtränteriet; men derigenom förorsakades också den sökande ytterligare kostnader; och om den ena embetsmannen efter den andra skulle betalas för sin åtgärd, tror jag icke att den sökande i längden skulle dermed vara särdeles betjent.
Jag får således bestämt förklara, att jag under intet villkor kan medgifva att berörde ansvar hvilar på K. bef:de.
Man har sagt att detta ifrågavar. bestyr kunde öfverlemnas åt särskilde utaf K. bef:de förordnade ombud.
Detta kan visserligen låta sig göra; men de Hrr, som trott detta uppdrag lätteligen kunna mottagas utaf länsnotarier, borde dock förut hafva gjort sig underrättade, huruvida sådane tjenstemän finnas uti alla län.
Detta är åtminstone icke förhållandet i Nyköpings län.
Jag vill icke vara vidlyftigare, utan inskränker mig lill alt, på de af LagUlsk. och flera talare härstädes anförde grunder, tillstyrka bifall till förevar, betänk.
Jag anmälte mig när Frih. Raab, till sin fördel, deployerade det förhållande, att 3 landslnr talat för hans åsigter af saken och endast 3 emot, hvadan de, 336 Den 5 Februari. såsom han uttryckte sig, kunde neutralisera hvarandra; och lian således qvarstanna ensam herrskare på stridsfältet.
Jag är ledsen att nödgas rubba den af honom önskade jemnvigten; men jag anser mig höra tillkännagifva, att jag hör till deras antal, som instämma uti Ulsk:s tillstyrkande.
Då jag nu fått ordet, må det tillåtas mig att föredraga en omständighet, som hittills blott i förbigående blifvit af en och annan talare vidrörd, nemi. det ansvar, hvaruti K. bef:de skulle slå för de handlingar, som i promotorialväg till dem öfversändas.
Dessa handlingar äro ofta af ganska stor vigt, innehålla dokumenler af stort värde, för hvilka, enligt hvad mig synes, hvarken landshm eller någon annan inom länsstyrelsen bör åligga något embetsmanna-ansvar.
I min ringa mån har jag, utan att erkänna promolorialrällen, sökt gå de enskildes önskningar lill mötes, då jag, — såsom jag nämnde, första gången denna fråga förevar på detta rum, i början af riksdagen, — genom särskilda skrifvelser till öfrige landshir tillkännagifvit att länsnotarien å Westerås landscancelli emottoge promotorialmål.
I öfrigt är denna fråga så tillräckligen diskuterad, att jag ej vill förlänga debatten genom något ytterligare ordande derom; men då flere ledamöter yrkat återremiss, får jag blott, i händelse den meningen skulle göra sig gällande, framkasta den önskan, att Ulsk. ville egna närmare uppmärksamhet åt frågan om ansvarigheten, samt yttra sig huruvida den, som af K. bef:de utses att emottaga promotorialmål, bör derföre ställa någon borgen och till hvad belopp.
Krono-uppbördsmäns borgen går till 1500 r:dr b:co; men den synes vara för hög ifråga om länsnotarier.
Den reservation, som åtföljer Utsk:s betänk., synes mig lösa de svårigheter, som här blifvit emot sjelfva saken anmärkte.
Enligt den skulle visserligen den processuella delen af ärendet komma att blifva ett allmänt åliggande för K. bef:de, men deremot den finansiella delen, framdeles såsom hittills, af den enskilde sjelf ombesörjas.
Derigenom skulle K. bef:de vara befriade från all ansvarighet i saken; och således skulle den olägenhet vara undanröjd, som varit en af hufvudskälen för Utsk:s afstyrkande utaf motionerne.
Å andra sidan deremot skulle fordringsägaren erhålla en i lag grundad rättighet att få den processuella delen genom K. bef:des åtgärd ombesörjd.
På dessa grunder anser jag att antagandet af ett stadgande i den syftning, Hr Berg von Linde i sin reservation angifvit, skulle utgöra ett vigtigt steg framåt till kreditväsendets fromma i allmänhet.
I följd häraf, instämmer jag med dem som yrka återremiss af betänk.
Vid remissen af Hr Hammarbergs motion i ämnet, yttrade jag mina åsigter i frågan och ansåg då att det väckta förslaget vore både olämpligt och obehöfligt.
LagUtsk. har sedermera i sitt betänk, så fullständigt utredt ärendet, att för mig endast återstår, att tillstyrka bifall till detsamma.
Den 5 Februari. 337 Hr Ehrenborg:
Jag har mycket tvekat om att besvära R. o. Ad. med upptagande af ett anfall af den art, som Gr.
Sparares emot mig; men då tystnad i det afseendel skulle kunna anses såsom om jag böjde mig under haus spira eller funne mig tillrättavisad af hans suffisanta yttrande; så svarar jag endast med hemställan till Eder, mine Hrr! hvem af oss begge, som först angripit personligheten, då jag å min sida endast anfört det faktiska förhållande, ‘att Hr Grefven på förhand lillkänuagifvit alt Lag Ulsk. skulle komma alt afstyrka förslaget.
Ämnet är visserligen reden så nltömdt, att icke mycket återstår att derom vidare anföra.
Jag anhåller dock ali få yttra några ord.
Här har blifvit sagdt, all om man icke vill äliigga landshme, såsom en skyldighet, att vara enskildes ombud i s. k. promotorialmål, sä borde man deremot förbjuda dem all någonsin emottaga och utföra sådane mål.
Man bar visserligen redan å andra sidan framhållit skälen hvarföre ett sådant förbud icke bör komma i fråga.
Men jag anhåller alt dertill få lägga ännu ett, nemi. att ett så beskaffadt förbud vore fruktlöst, och att få styrka min mening med ett exempel, hemtadt från R.
Det torde vara bekant, att man förbjudit bankofullmäktige vara ombud för lånesökande i diskonten.
Hvar och en som närmare känner förhållandet vet likväl huru efterlefnaden tillgår, nemi. att ett sådant orabudsmannaskap i sjelfva verket och i trots af förbudet af somliga ulöfvas, ehuru det sker uti någon annan persons namn.
Så skulle det förmodligen gå äfven i detta hänseende.
Dessutom komme, i följd af förslagets godkännande, det olämpliga förhållandet att inträda, det landshin blefve ombud för ett annat läns innebyggare emot sina egna.
Vill man nödvändigt göra landshtne till ombud, så borde de väl hellre vara det för innevånarne i deras egna län, hvilkas fördel de i allmänhet böra bevaka, på sätt 2:ue af dem i dag gjort; men huru ginge det då med ovälden hos domaren?
Aldra rättast torde då kanske vara all K. bef:de blefve ombud för båda parlerne.
Men af ett så olämpligt förhållande torde R. o. Ad. finna ännu ett skäl vara lagdt till de af Utsk. mot motionen redan anförde.
För min del får jag alltså tillstyrka att R. o. Ad. måtte bifalla LagUtsk:s ifrågavar. betänk.
Äfven jag trodde att diskussionen om denna sak vore slutad; men då Hr von Hartmansdorff funnit för godt alt åter upptaga densamma, anser icke heller jag mig af grannlagenhet vidare hindrad, all med ett genmäle förlänga tiden.
Emot motionärens förslag har man, såsom mig synes, egentligen endast gjort 3:ne hufvudsakliga anmärkmr.
Den första hvilken utgör sjelfva grunden för de öfrige, är den, som Gr.
Sparre flere gånger upprepat, nemi. att ifrägakomne åliggande skulle för K. bef:de blifva ett enskildt bestyr, främmande för dess egentliga embetsbefattning.
Della är ett skäl, som redan anfördes vid remissen af motionen, och jag yttrade då, hvad jag 2 H. 22 338 Den 5 Februari. nu vidhåller: att jag icke inser huru nian kan använda detta påstående såsom ett argument mot förslaget.
Sparre hade visserligen då den artigheten alt säga, alt skulden dertill låg i min klena fattningsgåfva, men jag skall nu ej svara lika fint och belefvad!, jag vill blott hålla mig till saken.
Om man nemi. eflersinnar orsaken och ändamålet med länsstyrelsernas så väl som alla andra embetsmyndighelers inrättande, skall man finna ursprunget dertill vara att då det förr i verlden gick så till, att hvar och en sjelf tog ut sin rätt på egen hand, fann man slutligen alt detta icke har sig, utan man uppdrog i stället offentliga myndigheter att dermed taga befattning samt enligt ordning och lag hjelpa hvar man lill sitt.
Men hvad skedde då i sjelfva verket?
Jo, man förvandlade ett enskildt bestyr, som man ansåg icke böra fortfara, till ett embetsmannaåliggande.
Just detsamma är nu också här i fråga, eller att öfverflytta en omsorg som den enskilde nu, fastän med svårighet, sjelf måste besörja på en embetsmyndighet; och då detta påyrkas, dels derföre alt den enskilde omöjligen utan förlust sjelf kun verkställa densamma, dels ock för att befordra ordning och rätt, och derigenom äfven allmänna krediten, så kan jag icke begripa (Hr Grefven förläte milt oförstånd!) hvarföre man åtminstone af detta skäl motsätter sig den föreslagna åtgärden.
Att såsom regel yrka, att ett bestyr aldrig för framtiden kan göras till embetsåliggande, derföre alt samma bestyr nu besörjes af de enskilta sjelfva, vore att proklamera den mest stationära grundsats som kan tänkas, ty det vore helt enkelt att säga: hvad som är, får aldrig förändras.
Det andra inkastet emot motionen var det menliga förhållande som skulle uppkomma deraf, att K. bef:de genom befattning med promotorialmål blefve domare och part på samma gång.
Till vederläggning häraf, behöfves blott åberopa erfarenheten; den erfarenhet nemi., som utvisar att så hittills i långliga tider tillgått, ulan att någon klagan öfver detta förhållande från någondera parten afhörts.
Slutligen har man framkommit med det 3:dje skälet, alt det ifrågasatta bestyret skulle medföra ett alltför stort ansvar för K. bef:de.
Men denna olägenhet undvikes hell och hållet om man följer den medelväg, Hr Berg von Linde i sin reservation föreslagit och som sednast blifvit af Hr Lagerhjelm förordad.
Jag slutar mig till denna mening och yrkar följaktligen äterremiss af betänk.
Hr Gripenstedls utveckling af saken är så märkvärdig, att jag icke kan afhålla mig från att upptaga bans yttrande till besvarande.
Han gick tillbaka ända till den tid, då några embetsmyndigheter ej fnnnos samt hvarje enskild sjelf log ut sin rätt, samt argumenterade derefter så, att likasom denna den enskildes rätt (den s. k. näfrätten) försvunnit och exekutionsväsendet blifvit öfverlemnadt åt K. befide, så borde man ock nu så småningom uppdraga åt bemälde myndigheter hvad enskilde hittills ålegat att fullgöra i afseende på prosessers utförande.
Della är en deduktion, som jag alldeles icke kan gilla; ville man kon - Den 5 Februari» 33!) seqvent utföra elen, skulle äfven alla domstolar oell andra auktoriteter aläggas alt utföra enskildes rättegångar och parterna blon behöfva stå och se på.
I anledn. af Hrr Gripenstedts och Lagerhjelms yrkande af-återremiss, på det LagUtsk. måtte komma i tillfälle alt begrunda innehållet af Hr Herg von Lindes reservation, ber jag all blott få fästa Ståndets uppmärksamhet derå, attén af de största olägenheterne utaf promotorialrättens medgifvande derigenom icke vore håfven, den nemi. alt K. bef:de derigenom skulle komma att verkställa sina egna kommunikationsresolulioner.
Jag begärde äfven ordet i anledn. af Hr Gripenstedts yttrande, som visserligen ljöd mycket förledande.
Jag skall likväl icke låta förleda mig af den artighet han visat landslnne, att tro att denna myndighet tillkommit i den stund då näfrätten upphörde, all vidare förlänga diskussionen.
Jag vill blott anföra min med hans skiljaktiga öfvertygelse i afseende på ändamålet med landsh.-embetets tillkomst.
Jag tror nemi. att det blifvit inrältadt för att bevaka det allmännas rätt emot enskildes inkräktningsförsök.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed -vara fulländad, frarnstälde llr Gr. o. Landtm, propos. först till bifall och sedermera till ålerremiss å förevar, betänk.; men begge dessa propos:r besvarades med blandade ja och nej; hvarefter Hr Landtm., med förklarande att han ej kunnat uppfatta huruvida dervid ja eller nej varit öfvervägande, förnyade sin propos. till bifall å Utsk:s betänk., samt, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja, blandade med många nej, tillkännagaf det han nu trott sig linna ja hafva varit öfvervägande.
Raab begärde votering.
Upplästes till justering oell godkändes följande voteringspropos,:
Den sorn bifaller LagUtsk:s betänk.
N:o 14, voterar
Ja; den det ej vill, voterar Nej; Vinner nej, kommer berörde betänk., på grund af de deremot gjorde anmärkn:r, att återremitteras.
Sedan voteringen försiggått, befunnos rösterne hafva utfallit, som följer:
Upplästes ett af Hr Hjerta, Lars, inlemnadt sålydande anförande:
Till fortsättning på de anmärkn:r, hvilka jag i plenum d. 22 dennes hade äran framställa, rörtde K.
M:s nåd. skrifvelse 22* 340 Den 5 Februari. med förslag till ändringar i tulltaxan, utber jag mig nu alt äfven följande erinringar må varda lill Bevilln.Utsk:s granskning öfverlemnande.
Det utgör en anledn. lill tillfredsställelse, alt af det nåd. förslaget finna, att K.
M. beslutat lill mesta delen upphäfva de förbud och fyrfaldiga andra binder, hvarmed såväl in- som utförseln af artiklarna tackjern och stångjern förut varit belagda, och hvilka bibehållits alltför länge under den, efter min och många andras öfvertygelse, falska föreställningen, att sådant utgjorde ett nödvändigt villkor för den Svenska jernhandteringens bestånd och förkofran.
Eli vigligt steg framåt är i della hänseende i synnerhet, att Regeringen förklarat sig för den grundsatsen, att vanligt såväl stång- som tackjern må kunna inkomma i riket.
På samma gång är det likväl, enligt min tanka, att beklaga, att denna grundsats blifvit vid de ifrågavar. artiklarna tillämpad på ett säll, alt den lärer tjena lill föga eller ingen nytta, då så höga införselsafgifter blifvit åsätta en vara, som redan i följd af sin tyngd fördyras betydligt i transportkostnaden i förhållande till handelsvärdet, att den föreslagna tullen nu för de flesta fall mäste utöfva samma verkan med förbud.
Då, enligt hvad i mitt förra anförande blifvit åberopadt och i Statsråds-prot. igenfinnes, Hr chefen för finans-deparhlet yttrat vid frågan om artikeln garn, den ulan tvifvel rikliga grundsatsen, att en införsel till 25 procent af rätta värdet icke skäligen lärer böra tillämpas å en vara, som, ehuru i icke ringa man förädlad, likväl utgör ett råämne för en inom landet bade såsom fabriksnäring och husslöjd vidt utsträckt tillverkning, ett förhållande, som i afseende på ämnels användande i näringarna i lika hög grad äfven inträffar på artiklarna tackjern och stångjern, så har likväl samme föredragande föreslagit och Statsrådets öfrige
Hrr ledamöter tillstyrkt en införseltull af 2 r:dr b:co för tackjern och 4 r:dr till 5 r:dr för olika slag af stångjern å SkS1 slapelstads-vigt, såsom i
Hr föredragandens tanka emolsvarande ungefärligen 25 procent af varuvärdena.
Utom del, att dessa tullsatser, beräknade A ett Skf? stapelstadsvigt, lära i sjelfva verket motsvara vida mer än 25, och i allmänhet uppgå fullt ut lill 33| procent af inköpsvärdet å vanligt Engelskt tack- och stångjern, så ligger redan i antagandet af 25 procents tull å denna vara en afvikelse från den förut uttalade allmänna grundsatsen, och en motsägelse deraf, så mycket mera anmärkmsvärd, som prot. visar, att inga grunder eller skäl dertill blifvit anförda ; ehuru det synes vara af sakens natur påkalladt, att icke utan skäl frångå en grundsats, den man sjelf framställt och i stället behandla det förevar, ämnet efter ett blott tycke.
Tvertom synes just då, när man frånträder en förut uppställd allmän princip, den största anledmn vara förhanden alt så tydligt som möjligt lägga i dagen alla de upplysningar, af hvilka en sådan afvikelse kan föranledas.
Denna önskan alt förslaget lill tnllbestämmelser måtte hafva blifvit grundad på några skäl och på upplysningar i sak, samt anmärknm deröfver ali så ej skedt, vinner Den 5 Februari.
341 än mer styrka med afseende särskildt på den nu ifrågavar. arlikeln, om man besinnar att jern utgör en af de oundgäugligaste nödvändighetsvaror såväl för alla slags näringar, som i enskilda hushållningen; hos landlmannen för åker- och körredskap; hos handtverkaren och fabrikanten för åtskilliga verktyg och macliinerier; det enskilda hushållet för bostad och husgeråd — alla hafva ständigt behof af jern.
Att erhålla en sådan vara till möjligast billiga pris för den inhemska förbrukningen, måste då vara en vinst såväl för de enskilde, sorn för det allmänna.
Delta lärer väl ock hafva varit del egentliga syftemålet med förslaget, att låta utländskt jern kunna inkomma i landet, och blir åtminstone alltid det nyttigaste; ty det är allmänt kändt, alt det Svenska jernet, genom sitt företräde i qualitet, till vissa behof, står dyrare än de flesta utländska jernsorter på verldsmarknaden; ehuru det billigare Engelska jernet är lika eller mera användbart (ill en stor mängd föremål.
Utbytet genom en fri bandel kunde derföre ock blifva af en så mycket större ömsesidig fördel, om vi sjelfva kunde, till en stor del för egna behof, begagna utländska jernsorter och i stället till högre pris försälja elt motsvarande ökadt qvantum af det Svenska jern, som nu åtgår lill dessa behof, men derigenom blefve umbärligt.
Emellertid synes, såsom redan blifvit anmärkt, hela den fördel, som kan hemtas af ett sådant förhållande, tillintetgjord genom förslaget all belägga utländskt jern med en införseltull af 4 r.dr Skf?.
Jag skall söka att visa detta ännu närmare genom en enkel beräkning.
Ty för det första är det gifvet, att om det utländska jernet genom denna lullafgift, med tillägg af andra omkostnader, blifver dyrare än det Svenska, så kommer rättigheten att begagna detsamma, med högst få undantag, endast att figurera på papperet, men alt blifva utan någon nylla i verkligheten.
Man måste således antaga, att den ifrågavar. tullbestämmelsen är grundad på den förutsättningen, att skilnaden i pris mellan en del utländskt jern och det Svenska är åtminstone så stor, som nyssnämnda föreslagna tullafgift, eller 4 r:dr på SkZ?.
Om man nu antager att förbrukningen af jern här hemma i landel uppgår lill sammanlagdt 200,000 Sk& årligen, och all till f:delar af denna konsumtion, såsom till förfärdigande af gröfre redskaper, åkerbruksinstrumenler, vagnar, häslskor, byggnadsjern och en mängd husgeråd, skulle kunna användas stångjern, som kostade 4 r:dr b:co mindre än det Svenska, samt ett motsvarande belopp mera af det sednare i stället genom ett sådant användande kunde exporteras, så skulle genom detta utbyte en besparing för landet af mer än ^ million r-.dr b:co årligen uppstå ora tullfrihet ägde rum, men hvilken besparing hindras af tullafgiften.
Likväl är det icke min mening att yrka tullfri införsel; men på grund af det nu anförda, synes åtminstone icke mer än 2 r:dr b.co böra läggas på stångjern, om någon fördel deraf skall dragas ; hvilket belopp jag således föreslår för denna artikel. 342 Den 5 Februari.
Hvad artikeln tackjern beträffar, så är det bekant, att tillgången på denna vara inom landet för närvar, icke är större, än hvad stångjerntillverkningen konsumerar.
Ang:de utförselförbudets bibehållande, anser jag öfverflödigt att här yttra något, då Statsrådsprot. visar, att denna fråga varit föremål för en utförlig och motiverad öfverläggning inför Konungen, och H. Utsk. har tillfälle alt taga kännedom af och bestämma sitt omdöme om de olika meningar, som dervid blifvit yttrade.
Dessutom kan valet mellan de dervid uppstälda alternativer vara temligen likgiltigt; ty med en utförseltull af 2 r:dr b:co kan i alla fall, enligt min öfvertygelse, någon export icke gerna komma i fråga.
Men i afseende pä införseltullen kan anmärkas, att de Svenska gjuterierna, som ännu kunna sägas vara i sin linda, sannolikt skulle erhålla en vida större utveckling och deras tillverkningar blifva långt mera efterfrågade och använda, om rudimaterien kunde, genom införande af Engelskt tackjern, erhållas till billigare pris; men detta kan svårligen blifva fallet, med en införseltull af 2 r:dr b:co per Sk:it.
Emot rättigheten till denna införsel öfver hufvud har man hört invändas farhågan, att Engelskt tackjern kunde komma ett begagnas för vår inhemska stängjernstillverkning, och försämra densamma till ämnets godhet.
Jag tilltror mig icke att fälla något omdöme i denna fråga; men då Regeringen sannolikt pröfvat, att en sådan våda icke är för handen, så synes också tullafgiften höra förminskas, om någon nytta skall kunna dragas af den medgifna rättigheten; jag hemställer derföre om denna tull icke må nedsättas till 1 r:dr för Sk 2?
En annan klass af artiklar, hvilka äro af största inflytelse, utgöres af de lifsmedel och andra omedelbara förbrukningsartiklar af jordbrukets alster, som ingå i den arbetande klassens dagliga behofver.
Det skulle blifva för vidlyftigt, att här fullständigt framlägga alla de skäl, hvarmed det kan bevisas, att undanrödjande af hinder mot en fri handel med dessa artiklar icke blott är en akt af rättvisa, som staten är skyldig den stora mängden af folket, så vidt det står tillsammans med nödvändigheten af inkomster till den offentliga förvaltningens bestridande, utan äfven i statsekonomiskt afseende bjudes af dess omedelbara intresse, såsom väsendtligt inverkande på alla industriella näringars uppkomst, bestånd och utveckling.
Men II. R. o. Ad. känner nogsamt den stora och långvariga strid, som i delta hänseende förts i England, under namn af striden mot spanmålslagarna.
Denna strid har slutats med seger åt den fria handelns grundsatser, i afseende på införseln af spanmäl; en seger vunnen, icke blott genom majoritetens beslut i parlamentet, utan genom förnuftsskälens öfvertvgande makt ibland allmänheten.
Afven större delen af landtmännen sjelfve i England inse numera, dels att de icke hafva mera rätt, än andra, att hindra den förbrukande att köpa sin vara så billigt sorn möjligt, dels ock, att den befarade förlusten genom en nedsättning i priserna blir vida mindre än de hade befarat och snart kommer att mot vägas genom en ökad förbrukning; och den större lättheten att kunna införa utländsk spanmål till England har dessutom gifvit en så kraftig väckelse till förbättringar i jordbruket, att man nu anser England inom få år Den 5 Februari.