Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En oveldig och kunnig domare måtte tillstå, att Tyskarne hafva ingenting att jemföra med Montesquieus Persiska Bref, Fontenelles Dialoger och Pluralité des Mondes, La Fontaines Fabler, Despréaux’ Poemer, Corneilles, Racines och Voltaires Comedier, Voltaires Berättelser och Piéces fugitives”. (Visserligen icke: men i stället – och just vid denna tidpunkt – Klopstock, Wieland, Lessing, Herder, Bürger, Goethe!) ”En idkare af Vitterhet, som vill söka sina mönster i Tyskland, går således ej rätta vägen.
Om häruti förut varit någon skiljaktighet i meningar, så bör den dock ej hädanefter äga rum; sedan en Monark, för hvilken inget slags ära är främmande, och som äfven förtjenar att vara lagstiftare på Parnassen, nu lärt oss hvad vi härom böra tänka” (1781, N:o 48).
Så tänker ock Journal Encyclopédique, som här är den åberopade auctoriteten, och hvarifrån utdragen ur boken äro tagna.
De bekräfta tillfyllest sanningen af några i en sednare nummer införda mot-anmärkningar, dem en anonym hade insändt ur ”Göttinger Anzeigen”.
Med tillägg, att man till och med i Berlin vågat sig fram med dylika, införas de dock egentligen till bevis på den Höge Författarens exemplariska fördragsamhet och aktning för yttrande-rätten.
Såsom prof att ändock ej alla Tyskar stodo i smak lika långt efter Fransmännen, meddelas år 1782 en i fransyskt maner författad rimfabel af Nicolai.
Ännu i några bland denna årgångs första numror se vi en sammanställning af omdömen öfver Pergoleses Stabat Mater, aftryckta efter vissa tyska författare (mestadels Vogler), vanprydas af de gröfsta både språkfel och tryckfel.
Desto angenämare öfverraskar oss, att inom samma års gräns, i en af dess sista numror (296) läsa denna, af Componisten Naumann föranledda, förklaring: ”Jag högaktar
Hr Naumanns landsmän Tyskarne; jag känner Klopstock, Göthe, Wieland för väl, för att ej sättas i förundran och förtjusning af dem; jag erkänner Tyska Nationens vida öfverlägsenhet i så väl Componisters mängd som skicklighet; jag medgifver, att Tyskarne gå rätt långt i de sköna konsterna; – men i öfverspänning, i extravagance äro de alldeles odräglige”.
– Medgifvandet är ej ett litet; om det bör anses för Redactionens, veta vi ej: men i allmänhet synes nu ett tidskifte börja nalkas, der någon rörelse till förändring småningom vidgar hennes åsigter.
Hon tillåter, under nyssnämnda års förlopp, en insändare yttra den längtan, att ”landets vittra snillen” snart ”ville åtaga sig att öfversätta den store Gessners dråpliga idyller, The Nights of Young, med flera sådana arbeten, på hvilka afsättning aldrig kan fela”; en annan, att meddela ”Sapphos Död, försök till en imitation efter Gessner”; en tredje – som tycks vara den längre fram så beryktade Enbom50 – till och med ett försök till en metrisk öfversättning från Propertius; – och allt detta – utan ringaste anlets-dragning till grin!
Sannt är, att mot Gessner och Young kunde den goda Smaken utan möda bibehålla en någorlunda vänlig uppsyn.
Den poetiska prosan hos den förre, så hof-messigt arkadisk, förtjuste ju sjelfva Fransmännen; och orimmet hos den sednare (eller den såkallade ”blankversen”), hvarmed en visserligen dyster och entonig, men ståtlig – och lätt till alexandriner omformelig51 – vältalighet var behäftad, kunde anses mera för en engelsk nyck (en whim), än för en i princip rotad förvillelse.
Vådligare voro sådana på samma gång genialiska och systematiska allt-omstörtare, som Klopstock och Goethe.
För mindre farliga höll man naturligtvis både Enbom och den ”förnäme” Anonym, af hvars hand man 1783 (N:o 132) mottog en orimmad öfversättning af Pindari första Olympiska Ode; med en complimenterande not, som dock endast gäller Öfversättarens personlighet52.
Men i alla fall kan ej nekas, att efter året 1782 slungas i Kellgrens blad ej vidare så oinskränkt bannstrålar öfver Tysklands vitterhet, som ditintills: ehuruväl en stark antipathi mot Orimmet och Tyskheten ännu länge fortfar att skönjas; och särdeles i striden mot Thorild, der (till en början) ånyo allt göres för att bringa den orimmade versen i vanrykte, under det tillika ”Passionerna” och ”Nye Granskaren” betecknas såsom utgångna från Tyska inflytelser.
Hvadan ock en med Stockholms-Posten närbefryndad parodisk flygskrift, kallad ”den Nyaste Granskaren, Augusti 1784”, stämplar Thorild såsom ”en yngling med all sin ålders råhet, öfverlastad med Tyska glosor, Tyska tournurer och Tyska tankar”.
I allmänhet kan mellertid sägas, att omkring midten af 1780-talet höjer sig Stockholms-Posten till en verklig förbättring af ton, innehåll och skrifsätt.
Stigandet är, under de följande åren af Kellgrens ledning, påtagligt.
Många omständigheter bidrogo dertill.
De sammanfattas alla inom en enda: hufvudmannens egen sjelf-uppfostran till växande innerlighet och manlighet.
Denna uppfostran befrämjades, af Thorilds hårda, men väckande, tillvitelser; af en utvidgad vitter läsning och småningom mångsidigare smak; af den från Konungen honom uppdragna befattningen med stora nationala skaldeverk; och dessutom af de flerfaldiga tids-företeelser, som, under åren närmast före Frankrikes stora revolution, mer och mer stämde djupare sinnen till allvarliga begrundningar.
Ganska liberalt tillåter han, vid den angifna tidpunkten (1784, N:o 280), att en insändare förafskedar hans och hans tidnings samfäldta förra period med denna, visst icke lenfärdiga, skrapa: ”Jag har läst detta Dagblad från dess första början.
Jag har sett det passera genom tvenne åldrar: roat mig åt dess barndoms qvickhet; beundrat dess ungdoms snille; men, sjelf redan hunnen till mognade år, är min största förnöjelse, att omsider röja i dess innehåll det vett och den stadga, som tyckas mig utvisa att dess mannaålder ingått.
– – Flygtiga Allmänhet!
Kitsliga, gamla barn!
När skolen J engång vämjas vid det qvicka jollret utan smak och sanning, som flödar i edra papper?
När skolen J engång blygas att finna en vällust i de stinkande försmädelser, som arghet och vanvett der utösa?
– – Nu, då samhället öppnar på alla sidor de djupaste sår, dödliga om ej en snar och kraftig hjelp mellankommer ..
.... vekliga Allmänhet! och du ömmar ännu blott för Arietten i en Opera?
Lättsinnige Skalder! och J sjungen ännu blott om Cynthia och Kärleken”?
– Slutbannorna låta nästan som ett genljud af den då nyss förut afbrutne ”Nye Granskaren”.
Synbarligen hade denne bestraffare i sigte äfven den allmänna gossaktigheten af den nya Vitterhets-domstolens kritiska beteenden; en olat, som icke ens med de angifna tvenne åldrarna fullt upphörde.
De öfver allt behof täta gisslingarne af dåliga versmakare, med hvilkas till åtlöje framdragna rimkram tidningens numror öfverfylldes, voro, i grunden, intet annat än utbrott af samma djekne-kynne, som i allmänhet skydde intet tillfälle att visa öfverlägsenhet och göra sig lustigt.
Kunde man finna förnuftigt, att för en 1778 utgifven bok ”om Christna Religionens sanning” afsnäsa dess författare (en Doct.
Wijkman) med dessa ord: ”är Du qvickare och vältaligare än Voltaire? lärdare och djupare än Bolingbroke?
Hvem är mäktig mot dessa grymma jättar, som våga bestorma himmelen?
Bäfva, svaga menniska! det är en Gud, som du djerfs försvara” (för de svaga menniskor, som anföllo, var ingen bäfvan nödig!); kunde man tillåta sig att begynna en nummer, att möta sina läsarinnors första ögonkast med ett infall sådant som ”Ninons öppenhjertighet” (1779, N:o 286), – endast deruti ärbarare än de förut antydda, att det meddelas på ren fransyska: hvad behöfde man då genera sig i afseende på sättet att behandla några för god fångst förklarade rimsmidare, en Flintberg, en Brunkman, en Bager, en Hanell?
Flera kunde uppräknas; bland dem må nämnas den inom kretsen af Bellmans komiska personer upptagne ”poeten Wetz”, som tycks ha dött omkring 1780 (se 1781, N:o 132).
Dylika figurer ansågos böra, ”på dragande kall och ämbetes vägnar”, gifvas
till spillo åt ett spelöje, som åtminstone deri liknade de Homeriska gudarnes skratt, att det var outsläckligt.
För allvarsammare betraktare (liksom Thorild) syntes detta oädelmodigt: ty de fleste af dessa sålunda näpsta, ja nästan alla, gjorde icke alls anspråk på någon vitter ära; näppeligen ens Flintberg, ehuru han hade sammanrimmat en opera-ballett ”Adonis” och från Fransyskan öfversatt ett par theaterstycken.
Brunkman lefde i all stillhet såsom en Östgöta-Comminister i Gammalkil, men hade tillförne utgifvit ett par enfaldiga tidningar, och hyste underliga begrepp om svenska språkets stafning; Bager var en beskedlig Grosshandlare i Malmö, som skref åtskilliga ekonomiska betänkanden (t. ex. om ”Fäpesten”) och bit-tals rimmade dem, i tro att dermed förhöja framställningens liflighet; Hanell, en Auditör, tillverkade en grafskrift (och kanske flera), men ådrog sig Stockholms-Postens uppmärksamhet egentligen derigenom, att han råkade vara Bagers systerson.
Hvilket fynd!
Med undantag nästan blott af ”Skaldebrefvet till Herr J. A.
Fl–g” (1781, N:o 54), hafva de otaliga utfallen mot alla dessa poetastrer numera förlorat sin rolighet.
Mest höll man sig till Haquin Bager, som äfven i Dagligt Allehanda då och då lät höra af sig.
Han begick den oklokhet, att låta sin tids publicister reta sig till svar, i hvilka han än mera utbildade sitt maner, till deras synnerliga gamman; såsom t. ex. i denna ”Replique till Götheborgska Veckobladen 1765”:
Tavtologi insmygs visst i Theologi;
Hvad då, att jag oeconomiskt derfrån ej fri?
Men som floden uti sitt lopp
Böre vi snällt muntra opp
Syndarena ur deras förtviflan,
Näringarne ur deras förilan.
Jag har som Svensk försvurit ränker,
Men det allmännas väl påtänker,
Och tadelmästaren ej skänker,
När han af missförstånd framblänker.
Utan tvifvel har man redan häraf ett tillräckligt begrepp om mannens både poesi och hjertelag.
Ännu enklare yttra sig bägge i följande lilla stycke:
Hyckleri,
Lismeri,
Sådant bort
Från allt vårt;
Skrifva redligt sannt,
Efter erfaret laggrannt;
Som en god Patriot, –
Ej något deremot;
Men alltid söka rikets väl,
Utaf godt uppsåt samt lif och själ!53
Hvad han sjelf tänkte om sitt skaldskap, framlyser bäst af detta hans yttrande: ”Min Läsare! jag beder, att Tu intet uttyder illa min enfaldiga och välmenande Oeconomiska Poesie; ty jag är ingen Studiosus, utan en Hans Kongl.
Maj:ts och Kronan Sveriges pålagde Skatt- och Inqvarterings-dragande, dock ringa förmögne Borgare och Handelsman uti then Handelskroppen i Stapel-staden Malmö”.
1782 dog han: men äfven dermed undslapp han ej.
I April kom en grafsång ”vid första surprisen öfver Herr Haquin Bagers död” (sannolikt af Kellgren sjelf); och derefter följde, en lång tid framåt, ideliga begabbelse-rop; än i svenska, än i latinska epitaphier.
– Att en Kritik, som på den tiden var i Sverige den högsta, kunde befatta sig med slikt och bereda den stackars
Bager en genom ett halft århundrade fortlefvande namnkunnighet, intygar, huru föga hon ännu sjelf hade aflägsnat sig från sin linda.
Men till fullständigheten af ett Svenskt-Augustiskt tidehvarf hörde, att man skulle äga vittra motsvarigheter, ej blott till en Flaccus o. s. v., utan äfven till en Bavius, en Mævius.
Till en sådan symbol af det plattaste rimmeri fann man namnet Bager ypperligt, – jemväl för sjelfva rimmets skull och den deri sjelfgifvet inneburna contrasten; så att i årtionden genljudade sedermera rimparet Bager och lager (eller Bagrar och lagrar).
Längre fram blef Stockholms-Posten visserligen nog lycklig, att för sina sarkasmer erhålla föremål, med hvilka befattningen var mera både hedersam och interessant.
Osnillena
Flintberg och Brunkman efterträddes af halfsnillena Engzell och Enbom, samt i främsta rummet af helsnillet Thorild, hvars fana dessa tvenne genast svuro; vid deras sida, ehuru icke i egentligt sammanhang med dem, ställde sig det såkallade ”Exegetico- Philanthropiska” Swedenborgar-sällskapet; och Bagers plats i de kritiska muntringarna intogs af en vida märkvärdigare skriftställare, den förryckte, men i sin förryckthet till en viss grad genialiske Matthias Bjugg, Tullnär i Enköping.
Bager uppnådde, af ren naturell, det yttersta af platthet; Bjugg uppnådde, genom en blandning af naturell och åt det sublima rigtad sträfvan, det yttersta af svulst.
Om denne man, – föröfrigt en stilla och oförvitlig medborgare, – förtäljes i hans fordna hemort, att han, när han ville författa något skaldeqvad, plägade i brännhetaste sommar-middagsstunden utvandra ur staden och sätta sig på det i dess grannskap belägna Husberget, taga af sig mössan, låta solens lodrätt fallande strålar genombadda sin kala hufvudskål, och dikta under en slik omedelbar Phoebi inflytelse.
Också lät han sig förljudas i en motsvarande högre chor, såsom t. ex. i dessa stropher af hans (femhundra verser långa) ”Ode till Allmaktens lof:”
Ett starbrak; höstflod som utbrister;
Förskräcklig hafsgöl i sin bragd;
En ebb och flod; mullvads hemvister:
Dermed är Makt å daga lagd ...
En vigge slungar ner mot hajen,
Hän i guldkustens skygd förskymd.
Ett knall, ur molnet, till kölsvajen
I Östersjöens öppna rymd ...
Ack! alltför täck är hagtorns-rosen!
Af berglin – oförbrännlig väf!
Ljuft – stjernors sken!
Skön är turkosen!
Ett ädelmod – i detta säf!
Häri är dock en skymt af mening.
Väldigare sjuder hjernans kokning i den åtföljande, fastän i prosa affattade, Dedicationen till Kongl.
Vetenskaps-Akademien (der tillika en släng utdelas åt en Lundensisk Criticus):
”Denna ode underställes Kongl.
Akademien, då än i skrymslor kring aflägsne fjällhedar, ödslige från åldrarnes morgonstund; än kring skogsallmänningars hyddor, upplyste af torrveds tändning; än kringom törne-nästen hos söndersplittrad båt å Skånes flygsands-haf: en oförväntad domherre qvillrat olåt från det svalan, uppväckt ur fräken i Sommens vågor, våren bådat – intill dess höstens regnskur, som gaf fjäril sömn, löst spindels silfverknut, vid det hafs-svallens hvimmel lättades mot vintrens imm ur Venern – tills Enare-träsk bortsvimmat i snöfall och berg bottenfröso ofvan Torneå; innan is-skären utom Hvita Hafvet förkolnat skogstoppars prakt vidt kring Östersjön allt uppå Åmberget; när, ikring Saimens fjärdar i flägtande norrsken under morgonstjernans glimm, enteter stimmade i isade bergspetsars lundar med skimrande rimfrost i sittrande blickar från Orions lutande axel. – M. J. Bjugg”.
Fullständigast har man honom i hans vidtberyktade ”Skaldedikt öfver Sverige”, ett det vidunderligaste och mångbrokigaste chaos, i hvars virrvarr man dock kan inse så pass mycket, att det var ämnadt till ett lofqväde öfver Sveriges natur, sago-vishet och fornhäfd, samt att författaren var en ifrig beundrare af Eddorna och Rudbecks Atlantica.
I noterna citeras, bredvid dessa, Dalins Svea Rikes Historia, Ovidii underrättelser i Libri Tristium om Geterne o. s. v.
Ett af textens (jemnförelsevis) begripligaste ställen är en paraphras af begynnelsen till Völuspá.
Föröfrigt kan till det hela någorlunda slutas från denna början:
Kom, Snillebragd, som herrskar söderåt,
Och hän i öster – – der som byggs en båt54!
Bestrid fixstjernor till att hvälfvas på sin stråt,
Hvars stråle hit fördröjt i himlar.
Hvad försåt!
Nu följer ett klarnande mellanstånd:
Lös Atlands dystra gåtor.
Bryt det tvång vi äge,
Vid verldens norra gräns i Sveriges hårda läge,
Der grufsam vinter fängslar haf och ström,
Och der norrstjernan tilldrar skär och öm.
Men omedelbart derpå en ny och desto rikligare solbaddseffect:
Hvar flygsand, flygrönn rasa;
Snödrifvor ytterst vasa;
Sprid kryddön Javas ånga; Siams fasa,
För nässla, som till enens tagg;
Isbryggas flärd; och ufvens agg;
Och sagors glam ej ikring kanelbrasa.
Förundransvärdast är, att, framför ett sådant poem, träffa så nyktra och lättfattliga rader, som dessa:
”I djupaste underdånighet, för E. K.
M:ts fötter, nedlägges, och
E. K.
M:ts höga hägn tillegnas detta ringa arbete.
Med allerdjupaste undersåtliga vördnad och nit framhärdar intill dödsstunden” m. m.
Man ser, att denna dedication ej blifvit författad på Husberget.
En tid var, då man ville göra Thorild till like af Bjugg, hvilken man påstod honom beundra och försvara.
Det förhållande har dock Thorild med de nyss omtalta halfsnillen och vansnillen gemensamt, att de alla formerade mot den mäktiga Post-spiran en afsigtlig opposition, der enhvar offentligen uppsade henne all tro och lydnad, samt, enligt sin bästa förmåga, behjertadt satte sig till motvärn.
Dervid må erkännas, att hon nu började föras med en värdigare hållning; och det utan afbrott för en qvickhet, som tvärtom förökades eller växte.
Men ännu mångengång läto billigheten och det mogna besinnandet vänta sig fåfängt.
Vissa strängare läsare anmärkte dessutom, såsom en osed från uppförandet under det första stadiet, en böjelse att slå sig ned på småförfattare och småverk, parad med en obenägenhet att vidröra de vigtigare inhemska; öfver hvilka vanligen iakttogs en tystnad, som, i fall den bröts, lät framslippa blott något i förbigående kastadt loford eller stickord.
Ett undantag från denna plägsed gjorde väl redan i första årgången det sätt, hvarpå Kellgren der (1778, N:o 11) använde en full nummer af sitt tidningsblad till granskning af dåvarande Upsala-Studenten Leopolds nyss utkomna Ode öfver Kronprinsens Födelse, och sedan, i en lång kedja af numror, förfäktade sin kritik mot en från motparten insänd anti-kritik.
Men de, som voro Kellgren afvoge, hyste derom sina egna föreställningar.
De misstänkte då, att han ville qväsa eller stäfja en uppstigande möjlig rival; och efteråt, att hela denna kritiska bragd säkerligen hade blifvit ogjord, om han kunnat förutse den jemnhöjd, som den näpste Studenten ändock skulle, snart nog, intaga vid hans sida.
Den senare misstanken var kanske ej så alldeles ogrundad; den förra var det tvifvelsutan.
Kellgren drefs visst icke af annan bevekelsegrund, än nit för smakens renhet, blandadt med en stark dosis ungdoms-öfvermod.
Den häcklade odens egentliga titel är: ”Ode öfver den 1 November år 1778, då den af Kongl.
Akademien i Upsala den 9 i samma månad firades”.
Den diktades alltså i följd af ett hedrande offentligt uppdrag; hvilket förutsätter, att, åtminstone inom Upsala murar, Leopold redan ägde någon skaldefrejd.
Denna ynglings-ode blef sedermera, för sina flerfaldiga omogenheter, förkastad af sin egen författare och utesluten från samlingen af hans skrifter.
Så till vida tyckes Kellgrens omdöme blifvit i fullkomligaste måtto stadfästadt.
Det oaktadt har den verkliga snilledrag, och i sitt hela af ton, språk, versbyggnad så mycken höghet och ståt, att den ganska naturligt vann talrika läsares beundran; hvaraf uppkom den nya naturliga följd, att hos dem väckte den Kellgrenska recensionen och dess långa bihang en stor förtrytelse.
En af de mest harmsne var den då i Lund studerande Thorild.
Man har alltredan sett, hvad han derom skref till Heurlin.
Ännu 1784, i en not vid den mot Kellgren rigtade ”Straffsången”, bedömde han denna granskning sålunda: ”jag läste aldrig en kritik så blottad af smak och vett – – så pojkaktig, utan snille, impertinent och platt, som K–ns på Leopold”.
Ja: ännu 1792 (och just i en stridskrift mot Leopold) sade han bemälta ode vara, ”i bildnings-styrka, kanske det bästa stycke af all Svensk Poesi”.
Hvad nu oss beträffar, såsom medlemmar af den efterverld, för hvilken det ingen konst är att uppfatta denna strid opartiskt: så kan det icke undfalla oss, att Kellgrens kritik är åtminstone till hälften orättvis; och således ej heller förundra oss, att Leopold upptog den illa.
Ingen, som känner Svenska Vitterhetens dåvarande tillstånd och särskildt den högre Svenska Lyrikens, kan nu förtycka, om öfvertygelsen att hafva gjort någonting vackert, och dermed någonting uppmuntransvärdt, lifligt uppfyllde en ynglings själ, hvars första åt en större allmänhet framgifna skaldeverk började och slutade med de stropher vi här anföra:
Uti det djupa lugn, som Vishet helgadt är,
Hvad gällt förtjusnings-skri till våra öron tränger?
Och hvilka blixtars sken sig bland de skuggor mänger,
Som lagrens löf kring
Pinden bär?
Olympen rörs, och Norden skallar
Af folkens sammanljud och krigets åskas knallar.
Tyst, yra, djerfva hop! J Snillen, vaknen opp!
Ur edra grafvar gån vid glansen af ert hopp!
Den gud, som dag åt verlden skänker,
Den gud, hvars anda lifvar er,
På ljusets vingar stiger ner,
Och himlen sig mot jorden sänker.
Den unge skalden vänder sig nu till årets månader med en helsning, som sedan rigtas till November särskildt (den månad, i hvilken den nykomne Prinsen var född):
Re’n Ödet öfver oss sin bana öppnat har.
J, Tidens lätta barn, som, i det lopp J tagen,
Än, våra sorgers här i edra fotspår dragen,
Och än, ur Gudarnes förvar,
De blida nöjen hämten neder,
Som le i edert sköt och flygta bort med eder:
Ho är det af er flock, som nalkas oss i dag,
Af tusen åldrar följd, som dyrka dess behag?
I glömskans djup sig qvalen välta,
Vid blicken af dess majestät;
Och molnen, under hennes fjät,
I perlor öfver fälten smälta.
Af de tvenne slut-stropherna är den ena rigtad till den store Gustaf Adolf, den andra till hans späda namne:
Du, Kungars eftersyn, som Sverige dyrkat har!
O Du, för hvilkens fot Europa föll och skälfde;
Som, stor utaf de värf ditt gudasnille hvälfde,
Dock större af ditt hjerta var!
Från hjeltars boning skåda neder;
Se ner ibland det folk, som än ditt stoft tillbeder;
Se, vid din fordna thron, uti dess ömma famn,
En telning af Din ätt, en Prins utaf Ditt namn!
O, måtte han oss återgifva
Ditt hjeltemod, Ditt hjertelag!
O, måtte hvar hans lefnads dag
En afbild af Din himmel blifva!
Prins, hela Atlands hopp, och Vasars rena blod!
Försmå ej denna röst, som sanning styrka gifver:
Din rätt är Svears thron; men vet, det snillets blifver,
Att resa upp din ärestod.
Du synts: men verlden väntar mera:
Dö i din födslostund, om Du ej lär regera!
Ack! fly för smickrets röst; sky blod och vapenljud;
Du blir, af segrar, stor; men, genom mildhet, Gud.
Prins, se det klot i rymden sväfva,
Som gjuter dagens rikedom:
Det skådar Dig, det bär Din dom;
Prins! blif Dig värdig, eller bäfva!
Ännu i dag skall man finna dessa bägge stropher sköna.
Icke dess mindre hopar
Kellgren jemväl öfver både dem och de tvenne förra en mängd förebråelser; af hvilka en förnuftig nutids-recensent näppligen skulle göra någon annan än den, att en oegentlighet ligger i orden: ”re’n Ödet öfver oss sin bana öppnat har”.
Men ej skulle han, som Kellgren, uttrycka sitt ogillande med blotta spörsmålet:
”huru går detta till?” utan begripa, hvad skalden dermed velat säga; som är, att uppöfver oss, der Ödet fortgår på sin oändliga och eljest dunkla bana, låter det denna öppna sig för våra blickar, till en ljusnande utsigt af vår framtid.
Ej heller hade han beledsagat verserna
med dessa Kellgrens frågor: ”Hvilken är den yra djerfva hopen? huru kan man mana snillen att vakna opp i en tid, då de lyckligen arbeta? huru kan man säga att de äro begrafne, då de dageligen vaka vid Gustaf den Tredjes thron? huru kan man tala om deras nu först upptända hopp, se’n de så länge njutit sällhet och belöning”?
Lika litet skulle han stämpla orden:
”och himlen sig mot jorden sänker” såsom ”en sådan omening, att den förtjente stå i en Tysk Opera”; eller förkasta uttrycket ”molnen i perlor öfver fälten smälta”, emedan ”det vill så mycket säga, att det regnar”; eller finna en otydlighet i den önskan, att enhvar af den unge Prinsens dagar ”må blifva en afbild af Gustaf Adolfs himmel”; eller vid tillropet: ”dö i din födslostund, om du ej lär regera”, göra den platta anmärkning: ”dessa ord hade passat i Dygdens eller någon dylik Gudinnas mun, men af Herr Leopold är det ett nog starkt uttryck”; eller vid de af Thorild rättmätigt prisade slutraderna:
Prins! se det klot i rymden sväfva,
göra den ännu plattare (som fåfängt vill upphjelpa sin qvickhet genom en liten grimace åt Bibeln): ”man finner ej hvad en Prins, som äfven blefve sin spira ovärdig, kan hafva att frukta för solen, mer än andra.
Den skiner ju både öfver onda och goda.
Man vet väl ändtligen att solen, så väl som stjernorna, skola med tiden falla ned på jorden, men det sker blott att bebåda oss Domen, och Auctors mening lär ej vara, att en elak
Regent kan vålla verldens ändalykt”.