Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då ända ifrån kristendomens aldra äldsta tider synnerlig vigt blifvit lagd på handhafvandet inom den kristna församlingen af en allvarsam kyrkotukt och densamma äfven mäste vara af största betydelse för det andliga lifvets väckande, underhållande och utveckling, anser för sin del Utskottet det vara mindre välbetänkt att tillgripa den förra utvägen; hvarföre Utskottet också uppgjort förslag till ny författning i ämnet, deri såsom föremål för kyrkotukten blifvit upptagna i allmänhet sådana gröfre brott, som utmärka en mera förderfvad sinnesbeskaffenhet, och företrädesvis så kallade religionsbrott eller sådana, som antyda bristande aktning för religionen och dess bruk.
Utskottet, som ansett nödigt att i författningens början utmärka, att densamma har afseende endast på bekännare af den rena evangeliska läran eller med andra ord medlemmar af den Svenska kyrkan, har jemväl funnit en förändring i sjelfva sättet för kyrkotuktens handhafvande nödig i så måtto, att i stället för den i 1855 års förordning anbefallda enskilda skriften, hvilken Utskottet befarar fortfarande komma att, i likhet med den af doinstolarne före detta ådömda dylik skrift, anses såsom ett bihang tili det för brottet lidna straffet och i följd deraf icke utöfva någon helsosam verkan på den straffades sinnesbeskaffenhet, Utskottet upptagit det i detta hänseende af Kyrkolags-komitéen afgifna, till formen mildare förslag, att den straffades själasörjare skulle enskildt samtala med honom om hans sjals bästa och, der han funné sig kunna Nattvardens bruk honom tillstädja, sådant i Kyrkorådet anmäla, ett sätt att gå till väga, hvarigenom den straffades förbättrade sinnesbeskaffenhet torde kunna säkrare utrönas, än genom den efter ett bestämdt formulär förrättade enskilda skriften, och lika väl komma till församlingens kännedom, som genom den i 1855 års förordning föreskrifna närvaron af tvä eller tre församlingsmedlemmar.
Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer mätte, i sammanhang med antagande af ny Strafflag, för sin del besluta en författning af detta innehåll Lag-Utskottets Betänkande JYf>' 57. 3 ”Med ändring af hvad i Kongl. Förordningen angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande ilen 4 Maj 1855 är stadgadt, förordnas som följer:
Har medlem af Svenska kyrkan gjort sig skyldig till straff, för det han hädat Gud eller lastat eller gäckat
Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för våld, svordom, oljud eller annan förargelse under gudstjenst, eller för mord, dräp eller rån, dä dödsstraff ej derå följer, eller för barnamord, mened, äktenskapsbrott, väld eller smädeord emot föräldrar, eller stöld, eller har han lör förfalskning, bedrägeri, falsk angifvelse, otukt eller mordbrand blifvit till straffarbete dömd; och kommer han efter utståndet straff äter, då skall Kyrkoherden i församlingen eller den, som dennes ställe företräder, med honom om hans själs bästa samtala och, der han finner sig kunna nattvardens bruk honom tillstädja, sådant hos Kyrkorådet anmäla; Skolande denna författning tillämpas i de deri upptagna fall, då straff blifvit efter den nya Strafflagen ådömdt.” Stockholm den 18 September 1863.
Reservationer: af Doktor Forssell: ”Mot det förslag, genom hvars framläggande Utskottets pluralitet trott sig hafva fullgjort det uppdrag, hvilket genom remissen af den förevarande motionen Utskottet ålegat, an märkes: 1.
Att förslaget år stridande mot Riksdagsordningens 37 § 2 morn.
Den remitterade motionen alser nemligen pä intet vis en så beskaffad förändring af Kongl, Förordningen d. 4 Maj 1855, som skulle medföra upphäfvandet af enskild skrift och aflösning inom vår församling.
Utskottet åter, som visserligen icke ansåg sig kunna bifalla ett derstädes gjort yrkande att öppet och bestämdt föreslå nämnda förordnings upphäfvande, har dock upphäft det förhållande, hvari den hitintills stått till 10 Ka]), i vår nu gällande Kyrkohandbok, gjort detta kapitel för framtiden oanvändbart, dermed fråntagit kyrkan den sak, hvarom detta kapitel handlar, eller enskild skrift och aflösning, och i dess ställe för brottslingars återupptagande i församlingen föreslagit ett, sätt, som icke kan sägas innebära hvad med enskild skrift, och aflösning åsyftas, sorn utgör en nyhet, främmande för hittills öflig ordning inom församlingen och som icke är af någon dertill berättigad föreslaget.
Utskottet har således här upptagit annat ämne, än de från Plena remitterade och sjelf väckt fråga till afgörande i Ståndens Plena, och till sådant är detta Utskott icke berättigadt. 2.
Att förslaget icke eger det stöd, Utskottet vill påräkna och åberopa från 1846 års Kyrkolags-komiterades förslag.
Komiterade föreslå (Kap. 3 § 3): ”Ar någon ”till missgerning förvunnen och kommer, efter utståndet straff, till församling med ”prestbevis, att han visat botfärdighetstecken, då skall Kyrkoherden om hans själs ”bästa med honom enskildt samtala, och, der han finner sig kunna honom sakra”mentets bruk tillstädja, sådant i Kyrkorådet anmäla.”
Komiterade hafva således 4 Lag-Utskottets Betänkande J\fs 57. velat anvisa på ett förfarande, sorn, efter deras uppfattning, skulle vara lämpligt att vidtaga med alla, utan undantag, sorn blifvit tili missgerning förvunne.
Häraf torde kunna förklaras den nyhet i sättet, sorn Komiterade velat åstadkomma.
Utskottet äter vidblifver det gamla, att med uppräknande af vissa slags missgerningar anse endast dessa böra föranleda till särskild åtgärd å kyrkans vägnar, men omfattar, detta oaktadt, den nyhet i sättet, som Komiterade föreslagit.
Förutsättningarne äro således olika, och så väsendtligen olika, att om än den ena möjligen kunde innebära skäl för den tillämpning, hvartill man velat komma, så är ej förhållandet så beskaffndt med den andra.
Men hvilka förutsättningar än må ligga till grund för det frän Komiterade lånade förslaget om sättet för missgerningsmans återupptagande i församlingen, måste jag dock, med afseende pä sjelfva dess beskaffenhet, protestera mot dess antagande.
Jag anmärker nemligen vidare: 3.
Att förslaget strider emot vår församlings uppfattning af a/lösningen och magten att om densamma bestämma.
Det ligger mindre vigt, än som vederbör, pä församlingens rätt att deltaga i dessa angelägenheter.
Enligt vår bekännelse är det visserligen Guds befallning om prediko-cmbetet att det skall ”förlåta eller ”ock behålla synderna och utskifta sakramenterna”; men detta oaktadt innehåller samma bekännelse att ”nycklarna äro församlingens embete och magt, som
Klixtus häfver gifvit att binda och lösa synder”.
Hos oss eger således presten i intet fall att handla så, som vore aflösningen ställd till hans fria förfogande eller så, som kunde han annorlunda än gemensamt med församlingen densamma handhafva.
Denna grundsats förtjenar företrädesvis att påaktas, dä nödvändigheten tvingar till vägran af aflösning med påföljd af nattvardens förlust.
Vår Kyrkolag och alla våra hittills gällande Kyrkostadgar äro uppställda i full öfverensstämmelse med denna grundsats.
Presten hos oss, så vidt på honom ensam beror, har visserligen ett stort och ansvarsfullt åliggande i afseende på vägran af aflösning och nattvard; men detta åliggande innebär mera en skyldighet att varna och tillrättavisa, än en rättighet att afhålla från nattvarden.
Denna rättighet inträder först då, när den utöfvas i förening med församlingen eller med dem, hvilka, enligt lagens tydliga mening, tillkomma att ä församlingens vägnar föra dess talan.
Detta gäller om en menniskas hvarje förhållande, så beskaffadt, att det måste medföra nattvardens förlust.
Nu är här fråga särskildt om ett sådant förhållande för så vidt, som det uppenbarar sig såsom brott eller missgerning och frågorna äro: hvilka sådana gerningar böra anses medföra det slags uteslutande från kyrkans förmåner, som innebär nattvardens förlust? och: på hvad vilkor kan ett återupptagande till dessa förmåner sådne missgerningsman beviljas?
Hittills har från långliga tider tillbaka, enligt noga reglerad lag och ordning, vår församling utöfvat sin rätt att jemte ordets tjenare i båda dessa afseenden afgöra.
Efter denna grundsats är om uteslutandet sednast bestämdt genom Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, om återupptagandet genom det nu gällande 10 Kap. i Kyrkohandboken; det ena stadgandet betvingar det andra; båda gemensamt uttrycka det sätt, hvarpå församlingen, i förening med presta-embetet, hos oss uppfattat sin skyldighet och sin rätt i dessa afseenden; och hvarje församlingsmedlem, äfvensom, hvilket här icke är af ringa vigt, särskildt presten kan veta, att, då efter dessa stadganden förfares, sådant sker i öfverensstämmelse med en grundsats, hvilken på samma gång den har sin rot i Skriften, tillika utgör en lifs fråga för vår bekännelse.
Genom det nu föreslagna skulle grundsatsen omstörtas och församlingens rätt åsidosättas för så vidt, som återupptagandet gjordes beroende ensamt af hvarje särskild prest, dennes Lag-Utskottets Betänkande JVl> 57. 5 iij>prättning- af behöriga botfärdighetstecken, dennes förutfattade meningar och sätt att undersöka, och sålunda honom tillädes en magt, den han ej egt, ej bör ega, och jag tillägger, ej kan vilja ega.
Att församlingens rätt skulle vara behörigen tillgodosedd genom den föreslagna anmälan till Kyrkorådet, kan ej påstås, då ej ens afsedt är, att den fråga, som en sådan anmälan rörer, skall kunna utgöra föremål för Kyrkorådets pröfning och dessutom, äfven om så vore, den rätt, som församlingen i detta afseende tillkommer, icke kan anses vara fullt iakttagen blott dermed, att den bestämmande magten öfver en missgerningsinans behörighet tili nattvarden göres beroende af ett enskildt Kyrkoråds skön.
Församlingen måste här uppträda i gemensam enhällighet.
Detta äter kan icke ske annorlunda än genom en på hvarje särskildt fall lika tillämplig ordningsregel, som framstår såsom ett uttryck af de vilkor i afseende pä sinnesstämningen hos den brottslige, 0111 hvilka hela församlingen förenat sig såsom till fullgörande nödvändiga, så vida det upptagande må kunna ske, hvarom fråga är, och hvilka tillika, i och med det, att de befinnas fullgjorda, berättiga till återupptagandet.
Endast pä detta sätt gifven fullt och behörigt afseende å ena sidan åt Frälsarens bud:
Säg det försam lingen och å andra sidan åt den Apostoliska grundregeln:
Men häraf följer ock nödvändigt, att återupptagandet måste ega åtminstone den egenskap af offentlighet, som hos oss nu är betryggad derigenom, att minst två af församlingens medlemmar, utom presten, dervid närvara.
Desse äro ock derjemte alldeles oumbärliga i egenskap af vittnen; ty utan sådane skulle prestens ställning blifva ytterst svår.
Enligt hvad nu är föreslaget, skulle den brottsliges rätt till åtnjutande af nattvarden bero på ett samtal med presten, hållet i enrum.
Ehvad än utgången blefve, skulle ju pä sådant sätt presten blifva urståndsatt att rättfärdiga sig å ena sidan mot den brottslige, i fall denne blifvit befunnen sådan, att nattvarden måst honom förvägras, och ä andra sidan mot de många, tom, drifne af misstänksamhet och ett falskt nit, måhända skulle vilja påstå, att presten uraktlåtit sin pligt, i händelse af ineddeladt tillstånd till nattvardens begående. 4.
Att förslaget icke behörigen motsvarar hvad församlingen har rått att vänta af en lagstiftning för kyrkliga ändamål.
Hittills har vår församling obestridt fått anse ej mindre lönskaläge än ock öfverlastadt tillstånd vid nattvardens begående såsom förbrytelser, liv ilka medföra förlust af nattvardens bruk, och har härvid varit i sin fulla rätt pä grund af klara och tydliga bestämmelser i det heliga ord, hon bekänner och som för henne utgör osvikelig lag.
Nu är föreslaget att hon, tydligen till behag för en pågående borgerlig lagstiftning, som gjort sådana förbrytelser inför sitt forum antingen rent af strafflösa, eller ock, endast under vissa, tillfälliga och mera sällan förekommande biomständigheter straffbara, skulle i dessa afseenden ställa sina anordningar i strid med sin egen lifsgrund.
Det oantagliga i en sådan fordran lärer väl, utan att tydligare behöfva ådagaläggas, af hvar och en kunna inses.
Härtill kommer att, ehuru qvinnor, sorn i lönskaläge framfödt barn icke, om förslaget antages, hädanefter ega att undergå enskild skrift och aflösning, hvilken kyrkliga akt hittills gjort den i Kyrkolagens 5 Kap. för alla barnaföderskor föreskrifna kyrkotagningen för dem öfverflödig, likväl ingen anvisning nu är lemnad eller ens påtänkt i afseende på sättet, huru med sådana qvinnor må förhållas, pä det något motsvarande hvad sorn med kyrkotagning är åsyftadt, med dem må kunna försiggå.
Dä icke meningen lärer kunna vara, att någoldera af de i Kyrkohandbokens 8 Kap. uppställda formulär på dem må kunna tillämpas, hade fullt skäl 6 Lag-Utskottets Betänkande JVs> 51. varit att, i sammanhang med den nu tillärnade lagstiftningen, vänta ett förslag i detta hänseende.
Dä jag af sådana anledningar måste anse Utskottets nu gjorda hemställan oantaglig, och då det ligger i öppen dag, att, om nya Strafflagsförslaget blifver gällande lag, 1855 års Kongl. Förordning måste i öfverensstämmelse dermed ändras, så vida icke. kyrkan, i afseende pä en vigtig del af sitt kall, skall bringas i förlägenhet eller tvång, tager jag mig friheten till de Höglofliga Ståndens pröfning och godkännande vördsamt framlägga följande, redan inom Utskottet väckta och af en icke obetydlig minoritet omfattade förslag:
Med ändring af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande förordnas, som följer: , Medlem af Svenska kyrkan, som gjort sig skyldig till straff för det han hädat.
Gud, eller lastat eller gäckat Guds heliga ord eller sakramenten, eller för gäckeri af gudstjensten, eller för väld, hordom, oljud eller annan förargelse i kyrka under gudstjenst eller annorstädes, der gudstjenst hålles, eller för mord, dråp eller rån, dä dödsstraff derå ej följer, för barnamord, stöld, äktenskapsbrott, blodskam eller lägersmål i förbjudna leder eller för våld mot föräldrar; så ock den, som begått lönskaläge eller gått drucken eller oskriftad till natt varden, eller sedan han af presten, enligt kyrkoordningen blifvit varnad att derifrån sig afhålla, må ej af den heliga nattvarden komma i åtnjutande innan han eller hon af sin själasörjare, i närvaro af två. eller tre bland församlingens medlemmar, dem själasörjaren tillkallar, låtit sig enskildt, skriftas och aflösas, på sätt särskildt föreskrifvet är.
Såsom synes är vid detta förslag den grundsats följd att, med strängt vidhållande af den nu gällande förordningens anda och syftning, endast, åstadkomma de ändringar deri, som äro alldeles nödvändiga för att göra den, med sina nuvarande bestämmelser, vid sidan af nya Strafflagen, tillämplig.
Visserligen kan anmärkas att tillfället, bort begagnas för att, vinna några väl bchöfliga förbättringar i denna del af vår kyrkliga lagstiftning; men i en tid, som ej är väl stämd och måhända ej heller väl qvalificerad för anordningar till kyrkans bästa, är det rådligare att verka för vidmagthällande af det gamla goda, om ock i någon män bristfälliga, än att, genom yrkande pä förbättringar, äfventyra motsatsen.
De ibland oss, som älska vår kyrka, skola, säkerligen billiga denna åsigt, och låta. hoppet, om förbättringar hvila till bättre tider och förhållanden.
Slutligen bör jag vördsamt anmäla, att, då förevarande fråga i Utskottet behandlades och afgjordes voro Utskottets alla fyra ordinarie ledamöter från Preste-Ståndet närvarande och vid beslutets fattande ense om det redaktionsförslag, som då af majoriteten underkändes och nu är genom denna min reservation de Höglofliga Riks-Ståndens pröfning understäldt.
Då denna enstämmighet måste anses innefatta ett ogillande af det genom Utskottets majoritet framlagda förslag, bör jag anmäla, såsom jag ock dertill är bemyndigad, att, Herrar Biskop Bring, Domprosten Björling och Doktor Schram, hvilka alla nu äro frånvarande, jemte mig äro reservanter emot. detta förslag.
Hvad äter det öfriga af denna min reservation angår, eger jag icke rätt att an - Lag-Utskottets Utlåtande J\@ 57. 7 mäla någon af deni ined mig instämmande i större mån, än för sä vidt hvad jag haft äran anföra med deras åsigter sammanträffar.” af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län: ”Jag har ej kunnat godkänna den princip, sorn ligger till-grund för förevarande Betänkande, emedan jag ej anser den öfverensstämma med det Evangelisk-lutherska lärobegreppet om församling eller menighet, enligt hvilket prestön icke är, såsom i Romersk-katolska kyrkan, ställd utom eller öfver församlingen utan utgör sjelf en del deraf.
1 följd af denna åsigt anser jag den omtalade bekännelsen böra ske inför icke blott prosten, utan äfven minst två representanter af församlingen.” Herr Lemchen och Riksdagsfullmägtigen, Paul Andersson hafva anmält det de uti ifrågavarande ärendes afgörande ej deltagit.
JVs' 58.
Ank. till Exp.-Utsk. den 18 Sept. 1863, kl. 8 e. in.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om upphörande af den ännu gällande undanta:^-lagstiftning t afseende å brott, begångna af de vid Univers it eterna studerand e..
Sedan Rikets åren 1850 och 1851 församlade Ständer hos Kongl.
Majit i underdånighet anhållit, att den akademiska jurisdiktionen med undantag af disciplinarmyndigheten måtte, sä snart sig göra läte, upphäfvas och förhållandet med universiteterna i omförmälda hänseende i öfrigt bringas till öfverensstämmelse med allmän Lag; sä har genom en den 2 April 1852 utfärdad Kongl. Förordning väl förklarats, att den dittills enligt gällande föreskrifter universiteterna tillkommande domsrätt skulle upphöra, men derifrån blifvit gjordt det undantag, att universiteternas disciplinarmyndighet öfver de studerande skulle i afseende på omfång och föremål bibehållas sådan den genom Kongl. Brefvet den 1 Mars 1750 till Äk u/emikanslererne och samtliga flof-rätterna funnes bestämd, samt dessutom lemnats den föreskrift, att studerande ej finge för brott, begånget i universitets-staden eller inom en mil deromkring, tilltalas vid domstol, innan saken blifvit dit utaf veder - 8 Lag-Utsleottets Utlåtande ,JV±‘ 58. börande Konsistorium öfverlemnad; hvarjemte i 3 8 af den äfvenledes den 2 April 1852 utfärdade Kongl. Förordningen angående den universiteterna tillkommande disciplinära myndighet öfver de studerande är vordet stadgadt, att alla förbrytelser, större eller mindre, som af studerande begingos inom omförmälda område, skulle hos Rektor anmälas; att, då sådan anmälan blifvit gjord eller förbrytelsen annorledes kommit till Rektors kunskap, han egde kalla den studerande inför sig samt sakens beskaffenhet utforska och pröfva eller ärendet till vederbörande Konsistorium, som, enligt förordningens 2 §, är Konsistorium minus, hänvisa; att, om mälsegande och tilltalad,åtnöjdes med det ansvar, hvartill
Rektor pröfvade den tilltalade hafva gjort sig skyldig, Rektors beslut skulle tagas till protokoll och finge sedan ej öfverklagas: att, om målsegande och tilltalad ej nöjdes deråt eller tilltalad ville sig genom bevisning ursaka eller
Rektor funne sakens beskaffenhet ej tillfyllest utredd, saken skulle till vederbörande Konsistorium hänvisas; samt att, då hänvisning skedde, Konsistorium hade att först pröfva, om det angifna förfarandet kunde med disciplinärt straff försonas, samt i sadant fall fortfara med saken, inen eljest densamma utan uppehåll till allmän domstol öfverlemna.
Om härmed jemföres åberopade Kongl. Bref af den 1 Mars 1750, hvarigenom blifvit förordnadt, att, med undantag af tjufnad, äktenskapsbrott, lönskaläge och sådana grofva brott, som uppräknades i 25 Kaj). 5 § Rättegångs-Balken, förbrytelser, begångna af studerande vid akademierna inom de privilegierade distrikten, skulle af Konsistorium summario processu afgöras, visar sig, att, äfven efter det Kongl.
Förordningen angående upphörande af universiteternas domsrätt den 2 April 1852 blifvit gällande, den akademiska jurisdiktionen ännu i flera delar qvarstår och att i öfrigt, dä studerande inom det bestämda området begått något brott, hvarom det icke tillkommer Rektor eller Konsistorium att döma, det alltid är för målseganden förenadt med mera omgång och besvär att fä den brottslige tilltalad vid domstol, än sorn annars i sådana fall erfordras, synnerligen om tillåtelse till åtalets anställande icke kan vinnas annorledes än genom klagan öfver Konsistor» beslut först hos Kansleren och sedan hos Kongl. Majd.
Med framhållande, hurusom den undantagslagstiftning, som sålunda i afseende ä de studerande ännu eger rum, vore olämplig, har uti en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (JV2 118) Herr Sundvallson dels yrkat upphäfvande af Kongl. Brefvet d. 1 Mars 1750, dels ock framställt förslag till förändrad lydelse i vissa delar af ofvanberörda, den 2 April 1852 utfärdade Kongl. Förordningar, gående förslaget i fråga om Kongl. Förordningen angående upjdiörande af universiteternas domsrätt derpå ut, att hänvisningen i afseende på disciplinarmyndigheten till 1750 års bref inåtte borttagas och i stället sådan hänvisning lemnäs allenast till Kongl Förordningen angående den universiteterna tillkommande disciplinarmyndighet öfver de studerande samt att stadgandet, att studerande ej finge för brott, begånget inom omförmälda område, tilltalas vid domstol, innan saken blifvit dit af vederbörande Konsistorium öfverlemnad, måtte upphäfvas och ersättas af den bestämmelse, att studerande i nyssnämnda fall ej vore skyldig att svara vid domstol, innan saken blifvit genom domaren eller Rättens ordförande anmäld för universitetets Rektor; och afser det framställda förslaget till ändring i sistberörda.
Förordning hufvudsakligen att bringa densamma i öfverensstämmelse med Kongl. Förordningen om upphörande af universiteternas domsrätt, men innehåller derjemte den bestämmelse, att Lag-Utskottets Utlåtande JVs' 5tf. 9 att Rektor, när förbrytelser af ifrågavarande slag hos honom anmäldes vara af domstol till åtal upptagna, skulle genast förordna Universitets-fullmägtig, hvilken kunde bevista saken och göra de påminnelser, hvilka ä universitetets vägnar kunde pröfvas nödiga samt sedan underrätta Rektor om den brottsliges förhållande.
Utskottet, till hvilket denna motion jemte deröfver inom Borgare-Ståndet afgifna yttranden blifvit öfverlemnade, delar den af Rikets åren 1850 och 1851 församlade
Ständer uttalade åsigt, att den akademiska jurisdiktionen är mindre lämplig, enär de förhållanden, hvarunder denna särskilda institution uppkommit, sedermera blifvit helt och hållet förändrade och den således icke verkar välgörande.
Utskottet anser följaktligen den återstod deraf, som ännu finnes qvar jemväl böra undanrödjas, hvilket mål synes kunna uppnås genom upphäfvamle, pä sätt motionären (öreslagit, af det stadgande, som förbjuder åtals anställande vid domstol emot studerande för brott, begångna inom det, på sätt nämndt. är, bestämda området, innan saken blifvit till domstolen af Konsistorium öfverlemnad.
Deremot och dä i sådant fall 1750 års Kongl.
Bref endast har någon tillämplighet i afseende pä universiteternas disciplinära myndighet, samt Kongl. Majit icke lärer underlåta att i de rörande denna myndighet utfärdade föreskrifter göra den ändring, som kan vara af nämnda stadgandes upphäfvande påkallad, finner Utskottet, för sin del, hvad motionären i öfrigt föreslagit icke förtjena afseende.
Utskottet får alltså, i anledning af ifrågavarande motion, hemställa, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit i underdånig skrifvelse anhålla, att det i Kongl.
Förordningen angående upphörande af universiteternas domsrätt den 2 April 1852 förekommande stadgande, att studerande ej må för brott, begånget i uni versitets-staden eller inom en mil deromkring, tilltalas vid dom stol, innan saken blifvit dit utaf vederbörande Konsistorium öfverlemnad, måtte upphäfvas.
Stockholm den 24 Juli 1863. heservationcr: af Grefve Sparre, E.: »Den genom lista och Hulje §§ i Kongl. Förordningen angående upphörande af Universiteternas domsrätt, Rektor och Konsistorium förbehållna myndighet synes mig, om den med behörig urskiljning användes, vara gagnelig.
Konsistorii disciplinära magt öfver de studerande är afsedd att ersätta den för dem behöfliga tillsyn af föräldrar elier målsmän, som, till följd af dessas frånvaro, ej kan af dem utöfvas.