Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lyder: ”Då en dylik skattejemkning hufvudsakligen blifvit ifrågasatt för att bereda utväg lill någon lindring i de dryga bördor, som nu hvila på den skattskyldiga jorden, hvilken ock onekligen, i allmänhet, är deraf i behof; så böra emedlertid komiterade, vid detta tillfälle, icke dölja den öfvertygelse, att med afseende å de här ofvan anmärkta svårigheterna att med bestämd grundskatt å egendomar, hvilkas värden i tidernas längd betydligen omvexla, åstadkomma någon verklig fortfarande jemlikhel uti denna beskattning, de åtgärder, som för nyss omnämnda ändamåls vinnande vidtagas, snarare böra åsyfta att småningom, dä det utan märkbar olägenhet och rubbning i enskild rätt skulle kunna låta sig göra, bereda öfvergång till ett annat system, samt lill en början, på sätt redan vid serskilda tillfällen med flera skattetitlar egt rum, i den mån sådant utan ökad beskattning i öfrigt, kan försiggå, lindra en del af de serskilda skattebördor, som utom grundskatten nu trycka den skattskyldiga jorden.”
Hvad hetdsl för åsigt komiterade härutinnan hyst, synes den vara temligen likgiltig för behandlingen af nu under öfverläggning varande 3:dje punkten, som handlar om sättet att förenkla de hvarje hemman äsalte räntor, under det att det upplästa stycket ur komiterades betänk, angår frågan derom, huruvida genom en jemkning, emellan de olika egeudomarnes skatter, mera jemlikhel i grundskatternas utgörande skulle kunna beredas.
En så beskaffad åtgärds vidtagande har dessutom blifvit afstyrkt, och då synes det ännu mera öfverflödigt, ali orda om de åsigter, som komite7 H. 25 386
Den 31 Juli. rade derjemte hafva yttrat ang:de hvad framdeles, tilläfventyrs skulle kunna åtgöras.
Då sådant emedlertid skett, ber jag att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå att komiterade utredt och förklaradt, att den genom ifrågasatt skatiejemkning åsyftade jemlikheteu i bördorna, ingalunda skulle kunna på delta sätt tillvägabringas, och alt det äfven vore ändamålslöst att göra en dylik jemkning, enär den i tidernas längd skulle komma ått åter föranleda behof af enahanda åtgärd.
Vid detta förhållande och under det, efter min öfvertygelse, riktiga antagandet, att hvarje skatt borde utgå i visst förhållande till den afkastning hvarpå den grundades.
Hafva komiterade endast yttrat den allmänna reflexion, alt den åsyftade jemlikheten icke kan vinnas med mindre än sjelfva beskaltnings-grunden, förändras; men att om man vill på dylikt sätt bereda den tyngdbeskatlade jorden någon lindring, det då syntes lämpligare, alt småningom borttaga några af de bördor som ulan grundskatten, belasta dylik jordegendom.
Det har blifvit anmärkt, att en sådan åtgärd, hvars möjliga vidtagande i framtiden, komiterade ifrågasatt, skulle vara stridande emot alla rättsbegrepp, och all Slaten derigenom förnärmade andra medborgare, hvilkas bördor blifva ökade.
En sådan sals leder derhän, ali all skatt, som en gång blifvit införd, måste i evärdliga tider vara orubblig; ty det ligger i sakens natur alt om någon skall lindras från en skatt, som han anses bära för mycket, så mäste en rubbning åstadkommas.
Jag tror dock för min del, alt, man i sådant fall ej kan tillvägagå med mera moderation, eller mera söka att bevara allas rätt, än då man, som komilerade gjort, tillstyrker alt dylika åtgärder om de skida vidtagas ej böra sällas i verket annorlunda, än i den mån det '''utan märkbar olägenhet och utan rubbning i enskild rätt kan låta sig göra”.
Sådant innebär ju motsatsen af det hvarför man beskyllt komiterade.
Det innebär nemi. just bevarandet utaf lielgden af hvarje enskilds rätt.
Jag ber ock att härvid fä erinra, huruledes R.
St. vid föreg;de riksdagar flera gånger lindrat jordens bördor, t. ex. genom att borttaga mötespassevolancen, som var en afgift, hvaraf den roterade jorden drabbades.
Ora nu, pä sätt den siste värde talaren behagat yttra, detta förslag vore lättsinnigt derföre att en lindring i den enes skatt komme att drabba den andre; så hafva komiterade åtminstone den trösten att de få dela detta oblida omdöme, med föregtde Ständers beslut, hvilkas exempel de följt.
Man har äfven här yttrat att, då enl. komiterades förslag alla sådana hemman, som ej utgöra sina räntor, olan som derför äro underkastade vissa prestationer, ej skulle blifva delaktiga af de förmåner rånleförvandlingen ansetts medföra; sä innebure detta en orättvisa, och att detta vore ovärdigt eu Regering att visa en sådan likgiltighet för den ene medborgarens rättigheter, alt den ej skulle bry sig om att bereda äfven honom den fördel, som hon beredt andra, hvilket vore stridande mot den opartiskhet, som Staten är skyldig hvar och en af sine medborgare.
Jag kan icke rätt fatta meningen med denna anmärkn., ty alla skattskyldiga
Den 31 Juli. 387 liemmansräntor skulle ju förvandlas efter samma grund och för öfrigt mäste, antingen hemmansräntor komma att bestämmas i persedlar eller i peuningar för de hemman hvilka i st. f. räntor, utgöra vissa praestationer, det vara alldeles likgiltigt, huru deras i följd deraf, afkortade räntor i berörde afseende beräknas, emedan sådant ej inverkar pä deras skattskyldighet.
Jag kan således för min del ej linna någon orättvisa emot dessa sednare hemman ligga uti den förändring, som ränteförvaudlingen kan medföra för dem, hvilkas räntor verkligen utgå.
Må det för öfrigt tillåtas mig att yttra, det man åtminstone bör hålla komiterade räkning derför, att de tydligt uttalat sina åsigter, och icke sökt att föra någon bakom ljuset, i afseende å syftet af de åtgärder som komitterade ansett lämpliga att vidtaga, utan fullständigt framställt motiverne för sina förslag.
I afseende pä sjelfva hufvudfrågan ber jag att få uppläsa det yttrande, som komitterade derom afgifvit.
Det lyder: ”Vid fråga derefter om det ena eller andra af förutnämnda 2:ne allernativers" (nemi. att räntorna skulle för framliden antingen utsättas i penningar, eller ock utgå i färre persedlar,) ”företräde i öfrigt ; så har såsom skäl för hemmansränlornas bestämmande i persedlar, blifvit anfördi, att denna skatt derigenom alltid komme att jemkas i förhållande lill varuvärdenas omvexling.
Detta skäl är likväl endast riktigt under förutsättning, att de skattskyldiges inkomster af sina egendomar och följaktligen tillgångarne för skatternas utgörande, som alltid borde vara grunden för deras belopp, i samma mån omvexlade; men att så icke är händelsen, inses lätt vid öfvervägande deraf, att då priserna stiga, sådant vanligen är en följd af missvexter och dylika omständigheter, som vålla ringa tillgång på de produkter, hvilka äro i fråga, hvadan en i dylika produkter bestämd skatt då innefattar vida större andel af afkastningen, än under vanliga omständigheter, och således det orättvisa, och för jordägarne menliga förhållande uppkommer, att skattebördorna ökas i den mån, tillgångarne för deras utgörande förminskas, hvaremot när ymnig tillgäng uppstår och priserna falla, motsatt förhållande eger rum”.
(Detta är ett förhållande som jag anser stridande mot all riktig beskattningsgrund).
”Derjemte inträffar äfven, i följd af ett dylikt beskattningssätt, att i alla de, ej sällan förekommande fall, då skatterna äro utsatte i sådane effekter, hvilkas värde, vare sig i följd af ständigt tilltagande konsumtion eller småningom minskad tillgång, mer och mer stegras, såsom t. ex. skogsprodukter, beskattningens tyngd och ojemnhet förökas.
Den rättvisa i beskattningen, som man på nyssnämnda sätt vill tillvägabringa, vinnes således icke derigenom, men vida mera genom en penningeränta, som när penningen är rätta mätaren af varuvärden medför den fördel, ali skattens påräknade förhållande lill egendomarnes afkastuiug och värde icke af tillfälliga orsaker kan undergå någon väseudtligare rubbning, emedan mindre produktion vanligen godgöres genom förhöjda priser”. 25* 388 Den 31 Juli.
Det har likaså blifvit af komiterade anmärkt, att räntorna för närvarande uti flera provinser utgå i penningar, hvarigenom dessa provinser njuta den förmånen att, äfven om varu-värdena stiga, icke vara underkastade den olägenheten deraf, som drabbar dem, som fortfarande äro ålagda att utgöra sina räntor in natura.
Jag hemställer då, huruvida det är förenligt med den rättvisa i beskattningen och den billighet mot alla medborgare, som man i anmärknme emot komiterades förslag åberopat, och som jag anser framför allt böra iakttagas, att låta ett sådant beskattningssätt, fortfara, som för vissa delar af riket kan leda derhän att egendomarne derstädes kunna få sina räntor till värdet förhöjda, under det att egendomarne i andra provinser, genom sina räntors utgörande i penningar, äro försäkrade att aldrig blifva underkastade en sådan förhöjning?
Sålunda hafva de så kallade conquetterade provinserna, genom räntornas bestämmande i penningar, blifvit bibehållna vid ständigt samma belopp, under att i andra orter räntorna betydligt stigit; och olikheten härutinnan är så stor, att då t. ex, ett hemman i Malmöhus län med en ränta efter kronovärdi af 19 r:dr 45 sk. 6 r:st., ännu utgör densamma oförändrad, så har den till 18 r:dr 33 sk. 7 r:st. bestämda räntan af ett hemman i Stockholms län ökats ända till 183 r:dr 44 sk. 3 r:st.
Ar sådant rättvist?
Sådane bevis pä den stora olikhet som uppkommer af persedelskallen, må äfven anmärkas, att dä räntan af eli hemman i Upsala län. år 1844 utgjorde 96 ridr 4 sk., steg densamma år 1845 till 131 r:dr 45 sk. 3 r:st., eller nära 38 proc. och sådant just dä innehafvaren i följd af missväxt egde de minsta tillgängarne alt betala en dryg skall.
Sammalunda har händt, att ett hemman i Stockholms län, som 1834 betalde 158 r:dr 5 sk. 1 rist. nödgades 1845 betala en ränta af 221 r:dr 15 sk. 1 rist. eller en förhöjning af 40 proc. allt under det att hemman i de delar af riket, som ej äro underkastade denna föränderlighet af räntan, bibehållit sin gamla skatt oförhöjd.
Detta är i min lanke ej rättvist!
Beredandet af en förändring utaf det vidlyftiga ränteväsendet i Sverige, bar under en läng följd af är utgjort föremål för Svenska folkets iifliga önskningar och för styrelsens bemödanden.
Vid serskilda tillfällen hafva ock R.
St. beslutat vidtagande af åtgärder i och för detta ändamål.
Del är således redan för läng tid tillbaka erkändt, att en förenkling af värt skatteväsende är af behofvet påkallad.
Derom bör således ej mera behöfva alt tvistas, ty den tvisten är redan afgjord; hvarföre här endast kan blifva fråga om burti denna förenkling skall tillgå.
Och i afseende derå tror jag komiterade hafva, vid behandlingen af delta ärende, nogsamt ådagalagt, att del svårligen låter sig göra, att förvandla de nuvande persedelräntorna till färre persedlar, utan alt det skulle föranleda till de aldra ytterligaste strider om förvandlingsgrundeu.
Man talar om, att man ej bör ingå på en förvandling i penningar, emedan följden deraf kan blifva, att genom varuvärdets fall, räntan kommer att understiga det belopp den i annan händelse skulle utgjort, och att Staten sålunda blefve lidande.
Men om 1) e n 31 Juli. 380 man till en del medgifver möjligheten häraf, så mäste man väl äfven medgifva att i samma ögonblick som man vill försöka alt utbyta den gamla skatten, som utgår i en mängd räntepersedel-, sä att ensamt jordeboksränta!! består af ej mindre än 295 serskilda titlar och manlalsränlan beräknas efter 155 serskilda grunder, skall den farhåga uppstå, att dessa nya persedlars värde möjligen kan komma att förvandlas i belt annan proportion, än de gamla persedlarnes.
Att utbyta dessa persedlar innebär ju möjligheten af en olikhet, och — på hvilkendera sidan olägenheten deraf skulle falla, tror jag svårligen att någon kan föruisäga.
Manne det då ej är bäst, för att slita den långvariga tvisten, alt bestämma de nu ifrågavande, liksom alla andra skatter, i den allmänt antagna varumälaren eller mynt, och således för alla delar af riket på samma sätt, som jag nyss nämnt att förhållandet är i de couquetterade provinserna?
Betänk, utvisar att komiterade, då de framställt della förslag, väl icke underlåtit att, för den händelse att detsamma icke skulle finnas lämpligt, framställa ett annat alternativ; men då komiterade gjort detta, så hafva de äfven, pä samma gäng, utvecklat de svårigheter, som, enligt hvad jag nu haft äran ytterligare anmärka, skulle möta verkställigheten deraf.
Då nu det första alternativet blifvit af SlatsUlsk. tillstyrkt och af 2:ne RiksStånd redan antaget; sä anser jag mig äfven böra tillstyrka R. o. Ad. alt genom bifall till detta förslag, göra ett slut på de mänga och länga striderna om denna sak.
I den ganska trogna öfversättning, som jag tasrit mig friheten verkställa utaf ett par strofer i komiterades betänk.
, har Hr Sandströmer trott sig finna ett bemödande å min sida att stämma R. o. Ad;s opinion för de åsigter, som af mig blifvit uttalade.
Man finner häruti ett förnyande af det försök, som vid ett föreg:de plenum af denne talare blifvit gjordt, att tillägga sina motståndare hemliga motiver för sitt handlingssätt.
Jag hade likväl bordt kunna hoppas pä motsatsen, eller att man skulle fästa sig endast vid de yttranden jag afgifvit.
Det har varit min rättighet att uppläsa de stycken i komiterades betänk., som jag ansett företrädesvis förtjena uppmärksamhet, och dä jag derefter med andra tydligare ordalag, troget ålergifvit deras verkliga mening och innehåll, skall man uti denna min åtgärd förgäfves söka upptäcka annat syftemål än att jag sanningsenligt velat lägga i dagen beskaffenheten af de läror och grundsatser, som hos komiterade gjort sig gällande.
Att jag ej heller misslyckats häri utan tverlom ganska riktigt uppfattat komiterades åsigter, sådane de äro i verkligheten, fastän de icke blifvit uttalade med så tydliga ord, att de genast falla en hvar i ögonen, derföre ligger beviset uti den fullkomliga tystnad hvarmed Hr Sandströmer gått förbi sjelfva saken, sådan som jag framställt densamma.
Ty icke med ett ord har han sökt vederlägga hvad jag anfört, så vida man ej vill såsom vederläggning betrakta den anmärkn. han sjelf gjort, att de af mig upplästa stycken i komiterades betänk, rörde sådana ämnen som nu ej skulle vara föremål för Ståndets pröfning.
Jag ber likväl att 390 Den 31 Juli. häremot få erinra det komilerades betänk, i sin helhet, legat till grund för StatsUtsk:s behandling af del ärende, hvars föredragning nu är börjad.
Att grauska de motiver, som komiterade i mer eller mindre tydliga ordalag uttalat till stöd för deras meningar och åsigter i alla de serskilda frågor, som betänk, omfattar, är då en lika obestridlig rättighet som skyldighet för en hvar, som önskar att göra sig ett klart begrepp om den inre halten af komilerades arbete för att derigenom erhålla en säker utgångspunkt för dess bedömande.
Hr Sandströmer har sagdt, att i fall han anser den af komiterade föreslagna ränteförvandling ej vara antaglig, så skulle aldrig grundskatt kunna rubbas.
Neji visserligen icke på det sätt, som komiterade åsyftat, ty denna rubbning öppnar vägen för grundskatternes fullkomliga upphäfvande ensamt lill fördel för dem af hvilkas hemman de utgöras.
Men hvar ligger rättvisan för en sådan åtgärd?
Kan det, med denna rättvisa vara förenligt, att vidtaga sådana anstalter, hvarigenom del är alldeles uppenbart, att den ene medborgareklassen skall lid efter annan tillskyndas fördelar på den andras bekostnad?
Öfverflytta!' man icke derigenom i sjelfva verket ett betydligt skattebelopp icke endast på andra innehafvarne af all den privilegierade jorden utan jemväl på andre skattdragande medborgare; ty det ligger ju klart i sakens natur, att i samma mån som myntet af en eller annan orsak faller i värde, i oell hvarmed grundskatten, då den endast består af kontanta penningar, också lill sitt värde förminskas, i samma mån uppstår äfven genom denna skalteförminskniug i Statens inkomster en brist, som oundvikligen måste ersättas.
Och hvilka drabbas väl dä af denna ersättning?
Jo, just de medborgara-klasser, hvilka icke förut varit pligtiga att med hemmansegaren deltaga i erläggandet af hans skatter.
Såsom stöd för riktigheten af de åsigter komiterade hyllat i della hänseende, har Hr Sandströmer anfört, huruledes R.
St. skulle vid föregtde riksdagar hafva npphäfl åtskilliga onera som ålegat den skattskyldiga jorden, och den värde talaren har dervid bestämdt åberopat 1840 års riksdagsbeslut om mötes-passevolancens upphörande.
Ja, mine Hrr, jag minnes beklagligtvis alltför väl de många förunderliga saker, som inträffade vid delta riksmöte, och bland dem äro visserligen icke den tilldragelsen en af de minst märkliga, att R.
St. tilläto sig, att på alla andra skattdragandes bekostnad, från ett onus befria sådane medborgare, som voro lagligen förbundne att vidkännas detsamma.
Men för det att R.
St. någon gång tillförene begått en uppenbar orättvisa, att icke rent af säga våld, emot en stor del af Sveriges befolkning, så bör man väl icke derifrån hämta skäl att oafbrutet fortgå på samma förderfliga bana.
Tvärtom synes mig exempel af dylik art böra innefatta en kraftig väckelse att för framliden skipa rättvisa emot alla och alt sålunda icke till den ena medborgareklassen utdela förmåner, som till sina följder komma att för de andre blifva i hög grad betungade.
Jemväl har Hr Sandströmer, velat tillmäta komiterade såsom en förtjenst att de öppet uttalat sina åsigter.
Jag måste dock Den 31 Juli. 391 högtidligen förklara, det jag anser häruti alls icke ligga någon förtjenst.
Komiterade hafva i detta fall endast fullgjort en oeftergiflig pligt, som åtföljde det uppdrag de erhållit af sin Konung.
De egde ej rättighet att förtiga de cåsigler som hos dem gjort sig gällande.
Men jag beklagar endast, att dessa åsigter, just varit sådana, som uppenbarligen innebära ett försök att kränka eganderätten, i st. f. att komiterade bordt efter yttersta förmåga söka att hälla den i helgd.
Till försvar för ränteförvandlingen till kontant har Hr Sandströmer tillika uppläst en lång strof ur komiterades betänk., hvaraf äfven jag tagit kännedom; och deruti har den värde talaren hufvudsakligen fästat sig vid hvad komiterade yttrat ang:de den stora orättvisa, som skulle drabba räntegifvaren derigenom att han, då högre priser inträffa, i följd af missväxter eller andra förhållanden, måste dyrare än eljest lösa sina räntepersedlar.
Men hvaruti består väl då denna orättvisa?
Är det icke en känd sak, att under mindre goda år, med i följd deraf stigande priser å all slags säd, landlegendomarne vanligen lemna större inkomst, än under ymniga skördar, då spannmålen snart sagdt faller i vanvärde?
Är det då icke billigt, alt Staten som ä sin sida, mäste till högre pris betala den spannmål som upphandlas till altmänt behof, jemväl af den skattdragande erhåller högre lösen för hans hemmansräntor?
För mig är det ej möjligt alt häruti kunna upptäcka någon orättvisa, men väl ligger en sådan klar för mina ögon uti ett förslag, som går ut derpå, att Staten skall dyrt köpa sin spannmål, men det oaktadt åtnöja sig med en låg lösen för densamma af räntegifvaren.
Jag kommer härvid tillbaka på kapitlet om rättvisa i beskattningen och frågar hvem som skall betala skilnaden, eller bristen?
Jo det kommer att ske af dem, som dertill ej förut haft någon förbindelse.
Hr Sandströmer har vidare frågat R. o. Ad., huruvida det är rättvist att fortfara med en beskattning som ökar räntorna i vissa provinser, men ej uti andra, och till bevis pä motsatsen bar Hr Sandströmer anfört åtskilliga exempel, af lika beskaffenhet med dem som i komiterades betänk, finnes upptagne.
De skola nemi. visa den skilnad, som uppstått i tidernas längd imellan de räntor som utgå i de conqueterade provinserna, och dem som utgöras af Sveriges öfriga provinser.
Jag ber dock att få erinra Hr Sandströmer, det de räntor som erläggas inom förstnämnde provinser förblifver oförändrade, ej på grund af Svenska Regeringens beslut, utan i följd af fredsfördrag, de der innefattat det uttryckliga vilkor, att dessa provinser ej skulle under något vilkor eller för någon tid betalas med utgörandet af de dem åliggande räntor, på annat satt, ån som vid provinsernes afträdande till Svenska kronan var förordnad!.
Detta och ingenting annat har föranledt den anmärkta olikheten, hvilken ökat sig i samma mån, som myntets värde allt mer och mer blifvit försämradt; men om en fredstraktat befriat vissa provinser från deras räntors förvandling till natura-persedlar, kan väl derifrån hämtas något lagligt skäl eller ligger deruti någon giltig orsak att i öfverensstämmelse härmed 392 De q 31 J uli. förändra de grundskatter som för hela del öfriga landet, snart sagdl från urminnes tider varit gällande?
Visserligen skulle, på sätt jag i det föreg:de redan anmärkt, delta bereda en icke ringa fördel ål de skattlagde hemmanens ägare, då, efter hvad till och med af Hr Sandströmer är vordet erkändt, skatterna derigenom kunna i tidernas längd förminskas.
Men på hvilken rättsgrund kan väl en sådan fördel försvaras, då den icke låter sig hämta från det förhållande som äger rum med de conqueterde provinserne?
Ar det väl möjligt, att Hr Sandströmer vill påstå att skattehemmansägaren lider orätt, om han i framtiden får lösa sina räntor med större penningebelopp än nu?
Jag ber då Hr Sandströmer ihågkomma, att, i samina män som, genom myntets minskning i värde, det nominela priset å persedelskatterne stiger, i samma mån blir äfven hemmanens nominela penningevärde förökadt, så att räntans förhållande till hemmanets försäljningsvärde alltid kommer att blifva oförändradt, på det sätt att om räntan varder genom myntförsämring t. ex. fyrdubblad emot nu, så kommer också sjelfva hemmanets försäljningsvärde att uppgå till fyrdubbelt belopp.
Och just denna omständighet ligger för öppen dag, i liela orättvisan af den åtgärd, som komiterade, i afseende på skatteförenklingen, företrädesvis hafva föreslagit.
Flr Sandströmer har äfven sagt, att sådana förändrade omständigheter i framtiden skulle kunna inträffa, hvilka gjorde det lika möjligt för den enskilde, som för Staten, att förlora på förvandlingen.
Men icke äro vi här församlade, såsom Svenska folkets representanter, i ändamål att vårda Statens angelägenheter genom ett slags terningspel, hvilket blefve händelsen, i fall man skulle så behandla denna sak, att det sedermera berodde af en slump om den ene eller andre derpå komme att vinna eller förlora.
Det är vår oeftergifliga pligt, att härvid gå tillväga med den varsamhet, att, så långt menskligt förutseende sig sträcker, så väl Statens som alla dess medborgares rättigheter lika kraftigt betryggas, emedan deruti ligger det främsta vilkoret för hvarje lagbundet samhälles trefnad och bestånd.
Vidare har Hr Sandströmer sagt, det han trotsar hvem som heldst, alt kunna utfinna några persedlar, som ej i värde kunna förändras; så att genom en persedelförenkling, alltid samma olägenheter skulle komma att uppstå, som genom persedlarnes förvandling ensamt till penningar.
Jag har ej heller någonsin påstått, att en skatteförenkling kan, under iakttagande af full rättvisa mot alla, låta sig verkställa.
Det är blott komiterade som trott sig utrustade med en sådan fullkomlighet, att de ej tvekat antaga, det den af dem föreslagne förändring skulle leda till ett så lyckligt förhållande; och jag får för min del förklara, att, eftersom det sanningsenligt ligger utom möjlighetens gräns, att någonsin kunna utfinna några persedlar, som man med full visshet kan säga bättre skola uppfylla ändamålet än de nuvaride, jag anser det hafva varit vida bättre, om komiterade rent af erkänt sin oförmåga i delta fall, än att de, såsom nu, inträdt på en bana som uppenbarligen ådagalägger, att man vill gynna den ene med - Den 31 Juli. 393 borgaren gå den andres bekostnad.
Det är sanni, som Hr Sandströmer yttrat, att denna fråga förevarit, och blifvit af R.
St. så väl som af Konungen behandlad i mera än 100 år; men just i della förhållande ligger det klarasle bevis på omöjligheten att, med bibehållande af allas rätt, komma till det mål man åsyftar.
Nar man läser den med särdeles skicklighet och förtjenst sammanfattade berättelse, som komiterade låtit inflyta i början af deras betänk., ang:de allt hvad som för ränteförenklingens tillvägabriugande blifvit tillgjordt, så finner man de öfvervinnerliga svårigheter som dervid beständigt lågo i vägen; ty då t. ex. R.