Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu, på grund af andra stadganden, landtmän i allmänhet ega att utan hinder afyttra deras tillverkningar, skulle i Rikets Ständers tanke, en förändrad lydelse af 5 § Handels-ordningen, som mera tydligt bestämde denna rättighet, göra de nu gällande undantagsbestämmelserna i 1822 års Kungörelse obehöfliga; hvartill kommer, att de öfverklagade missbruken, som nu, till följd af vana, ofta fått ostraffadt bedrifvas vid ulöfvandel af gårdfarihandel, lättare skulle kunna förekommas om ett allmänt stadgande i afseende på sådan handel blefve meddeladt.
Härvid torde anmärkas, alt genom upphäfvande af nämnde Kungörelse, en obehörig inskränkning skulle ske i den gårdfarihandlande borgare i Borås och Ulricehamn medgifna rättighet att, i likhet med allmogen, idka gårdfarihandel samt alt hålla öppen bod i andra städer för försäljning af ortens tillverkningar; men då, enligt 3 § Handels-ordningen 1 morn., idkare af fabrik eller handtverk, så i stad, som på landet, ega att mot erläggande af viss afgift i hvilken stad som helst, sjelfve eller genom andra, föryttra sina egna tillverkningar i öppna salubodar eller från andra upplagsställen, och, enligt 2 mom. i samma §, en hvar eger att å allmänna försäljningsplatser i städerna, vid eller utom marknader, sina alster och tillverkningar till salu hålla; samt tillverkning af väfnader, som utgör dessa orters förnämsta näringsfång, måste kunna hänföras till fabrikshandtering; så torde, med jemväl lastadt alseende på innehållet af sisla mom. i 5 § Handels-ordningen, någon skada genom borttagande af omförmälde undantagsbestämmelser ej kunna dessa släder tillskyndas; och hafva med stöd af hvad sålunda blifvit anlördt, Rikets Ständer ansett sig böra hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla: att den i 19 § af Handels-ordningen 190 Expeditions-Ftskottets Förslag till underd.
Skrifvelse iV:o 88. deri 22 December 1846 omförmälda särskilda handelsfrihet, som är medgifven allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn, må upphäfvas, och annan gårdfarihandel hädanefter icke vara tillåten, än den, som på grund af öfrige rörande handel och näringar gällande författningar må anses vara i allmänhet medgifven; samt att, i följd häraf, 1 och 2 mom. af 5 §:n Ilandels-ordningen måtte erhålla följande förändrade lydelse: ’’A!ia slags inhemska landtmanna-produkter och hus slöjda
Is ter må hvar och "en ega att på landet upphandla och, vid eller utom marknader, partivis föryttra.
”Landtmän ege äfven att sådana varor, med undanlag af bränvin, å landet i ”minut försälja.'1''
N:o §§.
Presle-Ståndet den 30 — — Borgare-Ståndet den 30 — — Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående rätt för lag stadd dräng, som till båtsman antages, att genast komma i åtnjutande aj lön och rättigheter såsom båtsman.
Besv. och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 96.) S. A. K.
Enär billigheten påkallade, att stadgandet, det lagstadd dräng, som loge lega lill båtsman under sitt tjensteår, i Iredlig tid skulle förblifva i tjensten till laga flyttningstid, men roten betala dess lön och rättigheter till Amiralitets-krigsmans-kassan, hvilket ännu i dag tillämpades på det sätt, att båtsmannens lön och rättigheter, under namn af ”förverkad båtsinanslön” infordrades till Amiralitets-krigsmans-kassan ifrån hvarje rust- pcb rotehållare, som till båtsman legt i årstjenst varande dräng, blefve i hvad Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 88.
191 det anginge båtsmannens mistning af lön oell rättigheter förändradt, så att han finge tillgodonjuta dessa förmåner ifrån och med månaden efter deri, under hvilken han blifvit till båtsman antagen, likasom hans vederlike vid indelta arméen, soldaten, och likasom hvarje tjensteman vid civil- och militie-staterne, naturligtvis med den inskränkning, som kunde uppkomma genom företrädarens eller dennes enkas innehafvande af torpet till laga fardag, har hos Rikets Ständer förslag blifvit väckt, att omförmälde förverkade båtsmanslöner icke vidare skulle från rotarne infordras, utan båtsmännen ega att tillträda lön och rättigheter med månaden efter den, under hvilken de blifvit inskrifne, samt att Amiralitets-krigsmans-kassan måtte erhålla ersättning för den inkomst, som genom den ifrågasatta förändringen skulle för kassan förloras.
Att den till båtsman antagne får tillgodonjuta sina löneförmåner från samma tid, som den, hvilken täger tjenst såsom soldat, har sjuts Rikets Ständer vara med billighet öfverensstämmande och troligen i många fall medförande förmånen, alt den nje båtsmannen derigenom sattes i tillfälle att vid tillträdet af torpet bättre förse sig med hvad för dess brukande erfordras.
Då dessutom endast årstjenst, hvari båtsmannen redan före sitt antagande inlrädt befriar frän tjenstgöring och förhållandet härmed således i hvarje särskildt fall kan före antagandet prölvas, och vid arméen enahanda stadgande i fråga om tiden för inträde i tjenstgöring, då den antagne har årstjenst, varit gällande, lärer något missbruk icke eller vara att helara af den föreslagna förändringen.
Deremot har frågan om Amiralitels-krigsmans-kassans rätt till ersättning förekommit Rikets Ständer mera tvifvelaktig, då den inkomst, som kassan af ”förverkade båtsmanslöner” kunnat hemta, rättast torde vara att hänföra till sådana tillfälliga inkomster, hvilka icke kunna anses hafva lemnat någon säker tillgång och derföre, i händelse de genom förändrade förhållanden upphöra, ej berättiga till ersättning.
Då emellertid kassans behof af ifrågavarande tillgång härvid äfven torde höra komma under öfvervägande, samt E. K.
Majit bäst är i tillfälle att afgöra huruvida, i händelse stadgandet förändras, ersättning lör den förlorade inkomsten kan af kassan undvaras eller icke, få Rikets Ständer hos E. K.
Majit anhålla att, med upphäfvande af stadgandet att, då lagstadd dräng tager lega till båtsman, hans lön och rättigheter lill fljttningstiden skola tillfalla Amiralitets-krigsmans-kassan, båtsman måtte berättigas att från och med månaden efter den, under hvilken han antages, tillgodonjuta ledig båtsmanson, äfvensom att E. K.
Majit täcktes tillse, huruvida någon ersättning till Amiralitetskrigsmans-kassan för härigenom förlorad inkomst bör ifrågakomma och i sådant fall vidtaga åtgärder för beredande åt nämnde kassa af ersättning.
Stockholm den 30 Juni 1860. 192 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse N:o 89. i\:o §9.
Presle-Slåndet den 30 — — Rorgare-Ståridet den 30 — — Ronde-Slåndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om upphäfvande af de stadgatiden, enligt hvilka båtsman, sedan han i tjenst inträdt, förverkar sin lön till Amiralitet s-krig srnans-kas san.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 97.) S. A. K.
Hos Rikets nu församlade
Ständer har framställning blifvit gjord om upphäfvande af stadgandet, att båtsman förverkade sin lön till Amiralitets-krigsmans-kassan : l:o när han bortrest eller ulan laga förfall blifvit längre borta än honom varit tillåtet; 2:o när han motvilligt uteblifvit från mötesplatsen och uppfordringen, änskönt han sedermera efter några veckors förlopp sig godvilligt inställde; 3:o när han rymt och antingen godvilligt återkomme eller ertappades ; och 4:o för den tid han för brott häktades och dömdes, men finge stå qvar i numret; och är till stöd för den föreslagna förändringen anlördt, hurusom i förstnämnde fall orden “när han bortrest” tycktes antyda alt lönen skulle gå i betalning för erhållen tjenstledighet, hvilket vore obilligt, enär tjenstledighet för bortresa vanligen icke beviljades, då karlen vore behöflig för tjenstgöring, samt han under resa till sjös erhölle hvad han ej finge hemma på roten, nemligen öfning i sitt yrke, och derigenom gagnade tjensten mern än om han icke hade tjenstledighet.
I alla öfrige ofvanupptagne fall utgjorde föreskriften om lönens mistning en utöfver krigslagarnes innehåll skärpt bestraffning, som icke borde komma i fråga för gemenskapen vid flottan, då gemenskapen vid arméen icke vore underkastad något dylikt.
Då Expeditions-Utskoltets Förslag lill anderd.
Skrifvelse Nio 90. 193
Då det icke lärer kunna anses med billighet och rättvisa öfverensstämmande att båtsmännen, utöfver det straff, krigsarliklarne för vissa förseelser stadga, äro underkastade en i ekonomiskt afseende betungande påföljd, hvilken icke i dylika fall drabbar gemenskapen vid arméen, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K.
Majit läcktes i nåder förordna att ofvanberörde stadgande derom, alt i tjenst inträdd båtsmans lön i vissa fall förverkas till Amiralitels-krigsmans-kassan, måtte upphöra att vara gällande.
\:o 90.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den so Juni 1860, Preste-Slåndet den 30 — — Borgare-Ståndet den 30 — — Bonde-Ståndet den 30 — — Erkels Ständers underdåniga Skrifvelse om förändring i Kongl.
Förordningen angående handelsböcker och handelsräkningar, den å Maj 1855.
(Lag-Utsk:s Betänkande N:o 25.) S. A. K.
Hos Rikets nu församlade Ständer hafva framställningar skett, att med bibehållande af handelsboks vitsord i tvister inbördes emellan köpmän eller alla dem, som äro förpliglade att hålla bok öfver sin rörelse, bokens vitsord deremot bör helt och hållet försvinna emot alla andra eller icke-köpmän, samt att Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 angående handelsböcker och handelsräkningar mätte i öfverensstämmelse härmed varda förändrad.
Och har till stöd härför blifvit anlordt: alt lagstiftningen i nyssberörde hänseende verkade förderfligt, såsom uppmuntrande benägenheten alt lefva på kredit och föranledande en mängd utborgningar, som eljest skulle uteblifvit; — all Bih. till R.
Prot. 1859 f 1860. 10 Sami. 1 Afd. 25 194 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
N:0 90. denna lagstiftning jemväl vöre högst menlig för minulhandlarne och handtverkarne, enär de, i täflan att värfva kunder, mäste visa allt större lätthet i ulborgningarne och medgifva allt längre betalningsterminer, hvarigenom de sjelfve åter blefvo nödgade att köpa sina varulager på kredit: — att osäkerheten om tiden för boklordringarnes gäldande förhindrade minuthandlanden att, genom accept å vexel eiler löpande förskrifning utfästa bestämd tid för betalning af sin skuld till grosshandlande!) eller fabrikanten, och att hela handeln således kommit i olag genom förevarande lagstiftning.
Vid öfvervägande af detta ämne hafva Rikets Ständer icke kunnat undgå alt finna med verkliga förhållandet öfverensstämmande de framställningar, som blifvit gjorda angående olägenheterna af nu gällande bestämmelser ifråga om handelsboks vitsord.
Det låter sig nemligen icke förnekas, all just ifrågavarande lagstiftning i ganska väsendtlig inån bidragit till uppkomsten och utbredandet af eli skuldsättnings- och utborgnings-system, som, utan motstycke i något annat land, i Sverige gripit omkring sig bland alla samhällsklasser, och underhållit en yppighet i lefnadssätt, deri der icke står i något skäligt förhållande till nationens tillgångar samt verkar lika förderfligt i ekonomiskt som i moraliskt hänseende.
Krediten blifver icke betraktad såsom hufvudsakligen betingad af redbarhet och ett öppet ömsesidigt förtroende, utan vinnandet af densamma anses mera såsom en konst alt öfvertala eller blända genom skenfagra löften eller förespeglingar; och punktlighet i betalning, der den eger rum, anses mindre nödig i och för sig, än såsom medel alt befästa krediten för att kunna ytterligare lefva på densamma.
Men denna punktlighet måste, i följd af sakernas egen natur, blifva alltmer sällsynt, och omständigheternas tvång drager stundligen in allt flera i delta olycksbringande system, hvilket, icke minst vådligt för rörelse-idkarne sjelfva och för affärslifvet i allmänhet, gör hela handeln ytterst beroende af en slump, som ingalunda ligger i dess natur, nemligen af konsumenternas större eller mindre beredvillighet och förmåga att gälda hvad de redan längesedan förtärt eller förbrukat.
Ganska betydliga förluster hafva ofta uppkommit och en alltid säker följd är den, att handlanden icke kan med någon visshet beräkna tiden, då han erhåller betalningen för sina varor, hvarigenom en opålitlighet och en saknad af ordhållighet i mer eller mindre mån sprid t sig till alla rörelsens grenar.
Alla dessa missförhållanden hafva väl ej uppkallats af ifrågavarande lagstiftning allena, men den har dock i högst väsendtlig män medverkat till desamma och utgör fortfarande ett af de förnämsta hindren för eli bättre sakernas skick.
Den kunde i viss mån försvaras under förflutna tider, dä penuingetillgången var ringare än nu och då bristfälligare kommunikationer försvårade varu-omsättningen, synnerligast för landtmannen, hvilken då nödgades vissa tider af året anlita krediten hos minuthandlande!), för att sedan betala med produkterna af sitt jordbruk, ehuru detta förhållande onekligen i viss mån nedtryckte priset på landlmannens varor och gjorde honom beroende af handlanden, men numera äro alltför obetydliga för att kunna komma i jemförelse med de olägenheter, som deraf uppstå.
Förslaget hvilar ock på en rationell riktig princip, nemligen skilnaden emellan handelsrätt och civilrätt.
Denna skilnad, hvilken skarpt begränsad, genomgår de utländska lagsliftuingarne, har hos oss blifvit lemnod nästan ulan afseende, och den sammanblandning af dessa begge vidt skilda lagsliftningsämnen, som ännu eger ruin i 1734 års lag, har verkat högst menligt såväl för affärsverksamheten, som lör öfrige medborgare vid ordnandet af deras angelägenheter och lefnadssätt.
Affärslifvet bar nemligen behof af en enkelhet i former och en raskhet i lagtillämpning, sorn ej ulan våda kunna utsträckas till alla öfriga rättsförhållanden emellan ett samhälles medlemmar och som derföre i väsendtlig mån blifvit i vår lagstiftning åsidosatta.
Det har vidare behof af Expeditions-Utskottets Forsing till willérd.
Skrifvelse N:o 90.
195 krediten, såsom varande det forsla vilkoret för dess lifskraft och utveckling, hvaremot för öfrige medborgare en utsträckt kredit i allmänhet icke kan anses nödig eller ens nyttig.
Skulder öro derföre ock för rörelse-idkare en nödvändighet, för icke-rörelse-idkare ett positivt ondt.
Men då man nu hos oss insett vigten alt äfven genom lagstiftningen underlätta krediten för handeln och näringarne, har man begått det misstag att göra kredit-lagsliltningen gällande för nila medborgare, och derigenom på sätt och vis lockat icke-köpmannen att kasta sig in på denna för honom så vådliga väg, och det är detta förhållande, hvars Ibrtvaro och ytterligare utveckling Rikets Ständer funnit af yttersta vigt att hämma, så vidt sådant genom lagstiftningen kan ske.
Af hvad nu blifvit anfördi följer, alt Rikets Ständer i allo gilla såväl den uti 1855 års ifrågakomne författning antagna grundsats att skilja på tvister emellan affärsmän inbördes och tvister mellan affärsmän och andra, som stadgandena om den bevisningskralt hvilken i förra hänseendet blifvit handelsbok tillerkänd.
Dervid eger ock full jemlikhet i förmåner och olägenheter rum; ty svarandens böcker, om de äro ordentligen förda och några särskilda omständigheter eljest icke förekomma, bevisa dä lika mvckel som kärandens.
Helt annorlunda är förhållandet i tvister emellan köpmän och icke-köpmän.
Att dervid lill förmån för käranden tillägga kraften af halft bevis åt en af honom sjelf gjord anteckning, hvars trovärdighet svaranden icke eger alt med en likartad anteckning tillintetgöra, strider i öfrigt emot andan af hela vårt bevisnings* syslem, och Rikets Ständer hafva derföre ansett ifrågavarande utborgningstvister böra bedömas efter allmänna bevisningsregtor, samt Domaren således blifva oförhindrad att, enligt dem, i hvart särskildt läll pröfva om och i hvad tnån en ordentligen förd handelsbok något vitsord tillerkännas må.
Att med uttryckliga ord inrymma ett dylikt stadgande i ifrågakomne författning hafva Rikets Ständer dock ansett olämpligt; ty att pröfva om en åberopad handling innefattar någon bevisning eller ej, dertill är Domaren redan genom 17 Kap. 1 § Rättegångs-Balken förpligtad, och i hvad mån åter den medför bevisningskraft, måste i allt läll bedömas efter de allmänna i Rättegångs-Balken lagda grunder.
Ett sådan speciell stadgande kunde äfven blifva förvillande och leda till den föreställning alt
Domaren skulle ega tillägga boken jemväl i dessa fall samma vitsord, som den eger i tvister emellan affärsmän inbördes och således nära nog kraften af full bevisning.
All genom ifrågavarande förändring all utborgning ändock icke förhindras, utan fortfarande kommer att ega rum emot köparens skuldebref eller annat af honom utgifvet skriftligt bevis är sannt, och att förbjuda detta, vore ett obehörigt band på aftalets sedliga frihet.
Men äfven om ulborgningarne, emot hvad antagligt är, i allt läll skulle fortfara i samma utsträckning som hiLlills, så vore dock redan genom de af köparen utfärdade betalningsbevis ganska vigtiga fördelar vunna; ty dels blefvo handlandens fordringar derigenom rörliga och kunde måhända icke sällan af honom sjelf användas såsom betalningsmedel, dels ock inskränktes derigenom i betydlig mån de nu nästan dagligen förefallande rättegångar derom, huruvida bokförda varor verkligen bekommits af de derför debiterade personer, — om rätta beloppet af varorna, — om de derför uppförda priser m. m.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, hafva Rikets
Ständer för sin del beslutat en författning af denna lydelse: 196 Expeditions-Vtskotlets Förslag till underd.
N:o 91 ■ ”Med upphäfvande af 20, 25 och 27 §§ i Kongl. Förordningen angående handelsböcker och handelsräkningar den 4 Maj 1855, samt ined ändring af 12 och 23 §§ i samma Förordning, lörordnas alt sistnämnda t vänne §§: r erhålla följande förändrade lydelse: 12 §.
Handelsböcker, som vederbörligen förde äro, kunna i handelstvister emellan köpmän inbördes såsom bevisningsmedel tjena, efter hvad derom här nedan sägs. 23 §.
Räkning å varor, utborgade till köpman, utan aftal om öppen kredit, skall, vid den påföljd 25 § utsätter, gäldenären bevisligen tillställas sednast inom (re månader eller utgången af det år, hvarunder det utborgade i handelsboken inskrefs, der ej annorlunda uttryckligen aftaladt är.
Hvad genom denna Förordning stadgadt är, skall ej blifva gällande i mål, som göras anhängiga före den l Januari 1862.” Hvilket Rikets Ständer skolat underdånigst anmäla; framhärdande etc.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den so Juni 1860.
Preste-Ståndet den 30 — ■— Borgare-Ståndet den 30 — — - Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om uppliåfvande af förbudet för gemenskapen att gifta sig utan vederbörande befäls samtycke.
(Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 101.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har förslag blifvit väckt, att stadgandet om officerares giflomannarätt öfver ryttare, soldater och båtsmän, som, härledt från Kongl.
Reglementet Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 92. 197 den I Mars 1819, återfinnes uti Eders Kongl.
Maj:ts nådiga Tjenstgörings-reglemente för arméen, 1 Del. 5 kap. 47 §, måtte, såsom vid äktenskaps ingående icke medförande något gagn, varda upphäfdt; oell då ifrågavarande föreskrift synts Rikets Ständer mindre ändamålsenlig, helst det icke lärer vara möjligt för befälet, att, när soldaten begär tillåtelse, att ingå äktenskap, kunna förutsäga eller veta om detta äktenskap skall blifva lyckosamt eller icke, och stadgandet således endast föranleder till besvär och kostnader samt till underkännande af de fri- och rättigheter, hvilka soldaten, såsom myndig samhällsmedlem, böra tillkomma, så, och orri än medgifvas må att soldaten bör för viss ordnings skull hafva sig ålagdt att för befälet anmäla, när han ämnar träda i äktenskap, hafva Rikets Ständer, enär detta åliggande likväl icke, efter Rikets Ständers tanke, bör utsträckas derhän, att det skulle vara en skyldighet för honom alt af befälet dertill utverka sig tillstånd och det icke kan vara öfverensstämmande hvarken med billighetens eller rättvisans fordringar alt vilja i krigslagstiftningen bibehålla ett stadgande, hvarigenom soldaten beröfvas den åt alla andra svenska medborgare förunnade rättigheten att efter eget val och bestämmande träda i gifte, få Rikets Ständer hos E. K. Maj:t anhålla om upphäfvande af förbudet för gemenskapen att gifta sig utan vederbörande befäls samtycke.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adela den 30 Juni t«60.
Preste-Ståndet den 30 — — Borgare-Ståndet den so — — Bonde-Ståndet den 30 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, om befrielse för rotehållarne vid kavalleriet i Jemtland från skyldigheten att bidraga till sadelmunderingens anskaffande och underhåll, m. m.
(Stats- och Ekon.-Utsk:s Bet. N:o 6.) S. A. K.
Af den anledning att vid sistförflutna riksdag rusthållarne blifvit befriade från den dittills dem åliggande skyldighet alt bekosta hästarnes furagering ej allenast un - 198 Expeditions-Utskottets Förstäf) till underd.
Skrifvelse !S:o 92. der möten och mönstringar utan ock under marscherna mellan mötes- och mönstringsstäilena samt sqvadronernas samlingsplatser, men att dessa lindringar ej tillgodokommit rotehållarne vid den endast 200 man starka Hästjägare-korpsen i Jemtland, som numera voro de enda inom riket, för hvilka en sådan skyldighet qvarstode, har hos Rikets
Ständer förslag blifvit väckt alt nämnde skyldighet måtte upphöra, i sammanhang hvarmed framställts yrkande, att nämnde kavalleri-rotehållare måtte befrias från det för dem qvarstående men eljest för alla rusthållare i riket afskaffade åliggande att bidraga till sadelmunderingens underhåll; och hafva Rikets Ständer vid öfvervägande af detta ärende samt efter lagen kännedom af de till detsamma hörande handlingar funnit roleringskostnaden vara för Jemtland mera betungande än för rikets öfriga provinser, enär densamma i Jemtland utgår i ett förhållande af 1 till 47 å fastighetsvärdet, medan i öfriga delar af riket det minst gynnade förhållandet utgör 1 på 54 och det mest gynnade 1 på 236 af berörde värde.
Med hänsyn till folkmängden förekommer enahanda missförhållande.
Jemtland uppsätter nemligen en indelt soldat på 74 innebyggare, under det i rikets öfriga delar en soldat uppsattes på hvarje 100 af befolkningen.
Såsom, bland annat, inverkande på förevarande ämne förekommer äfven att Jemtland, oaktadt de åtgärder, sorn till beredande af lättnad i länets roleringsbesvär, tid efter annan blifvit vidtagne, fortfarande drager ett ingalunda ringare roleringsbesvär än öfriga landskap, utan fasthellre, i förhållande till hemmanens uppskatlningsvärde, är tyngre roteradt än flera andra; att hufvudsakligen derigenom, att Jemtland redan förr än den af E. K.
Majit vid sistförflutna riksdag aflåtna nådiga Proposition om Statens öfvertagande af kostnaden för nummerhäslarnes underhåll vid mölen kom Rikets Ständer tillhanda, var i åtnjutande af den sålunda föreslagna befrielsen, berörde län gått förlusligt af den ytterligare lindring, som genom Rikets Ständers då fattade beslut alt utsträcka befrielsen jemväl till furageringskostnaden för marscher emellan sqvadronssamlingsplatserna och mötesplatsen tillgodokom jordegarne i alla andra landskap, der kavalleri af dem underhålles; samt att, för bedömande af hvad billigheten och rättvisan i förevarande fall kräfva, del ej får ur sigte lemnäs att Jemtlands kavalleri under hålles, icke af rusthållare utan af rotehållare, bland hvilka ett antal blifvit förpligtadt att i stället för soldat underhålla nummerhäst.
Dessa sednare rotehållares uppdrag att bekosta häst i stället för soldat har nu för dem medfört den förlust att, medan alla andra rotehållare, genom Statsverkets fullständiga öfvertagande af kostnaden för soldatbeklädnaden, rönt en betydlig lättnad i sin roteringsbörda, så qvarstår deremot för dem, som underhålla nummerhäst, bördan oförminskad.
Statens öfvertagande såväl af furageringskostnaden för marscher emellan sqvadrons-sarnlingsplalserne samt mötesplatsen, som af den del i kostnaden för sadeimunderingen sorn för närvarande af rotehållarne utgöres, innefattar således blott ett närmande lill en rättvisare fördelning af roleringsbördan emellan Jemtland och öfriga delar af riket, genom att jemväl för Jemtland sätta i verket den af Rikets Ständer förut godkända, men, vid tillämpningen i nu omförmälda hänseenden förbisedda åsigt om billigheten och nyttan af dessa lättnader.