Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Igenom sin goda vän fru Snabbeck hade hon noga reda på allt hvad bruden skulle få och låta göra sig.
— «Någon hemgift lär icke komma i fråga,» sade hon, «men allt skall vara så fint och «prentsiöst» kantänka, och de stackars köpmännen få väl sitta emellan!
Önskligt vore det att Hedda äfven snart fick sig man och en släng af slefven, medan något finnes i grytan.»
De på detta sätt entretenerade gästerne lemnade henne snart, och Ludvig beslöt att från Petersburg skriftligen för sin bror yppa de utsigter, som dottern hade; för hans fru nämnde de nu ej ett ord.
Efter ett besök i prestgården, ett annat vid den älskade modrens graf, lemnade Ottilia den ort, som sett hennes barndom.
Hvem vet när hon härnäst återser den?
Gumman Palmans afsked från de bortresande afgick ej utan många tårar, snyftande omfamnade hon dem alla; för major Ivanoff hade hon fattat en nästan moderlig känsla.
Vasilij hade minsann icke sparat att orda om sin herres förtjenster.
— Icke desto mindre pålade hon majoren att vara Ottilia trogen, — ty ehuru gummans fördom mot ryssarna börjat vackla ansenligt, hade hon ingen stor tanke om deras trohet i kärleken.
När alla voro borta, vandrade hon sorgsen i de tomma rummen och småstökade; allt emellanåt torkade hon de ännu flytande tårarna och utbrast slutligen halft skrattande, halft förtretad: «Jag tror minsann att jag till och med saknar hundarna, och gamla fula Vasilij!» — —
Pingstdagen skulle det lysas första gången för Petter Nordenskans.
Några dagar förut reste han till sitt blifvande hem, för att ställa det i ordning.
Uppdraget att i herr Smitts namn bjuda far, mor och syster till middagen den högtidliga dagen, skedde genom några skriftliga ord.
Nordenskans, mån om sina hästar, reste om fredagsafton till kyrkbyn, der de ville tillbringa natten, för att dagen derpå fortsätta resan.
Han fann
Petter mot förmodan ännu qvar der.
Under de sista fjorton dagarna hade omgifningarna storligen förändrat sig; i stället för ett vanligt, enformigt landtlif — om man undantager de tider när allmogen samlades vid årsmarknaden, eller en och annan lodja eller skuta intog last i granskapet — herrskade här nu den rörlighet och det buller, som tillhör ett läger, ehuru i miniatur.
Arbetet på planen var i full gång; här och der inöfvades rekryter, utmärkta från de andra soldaterna genom gråa kläder med gula uppslag.
Brädskjul voro uppslagna till förvaringsrum för deras tross och proviant.
Ett annat sådant, men af ståtligare utseende, gjorde tjenst som högvakt.
Parfymer af lök och jukt, något som vårt finska folk, dervid ovana, då ännu icke kunde lida, inverkade tryckande på de båda fruntimrens luktorganer.
Nyfikne att se sig litet omkring, företogo de en utvandring; Petter följde dem.
Han var till och med så artig, att han för första gången lade Leonnas arm i sin.
De mötte Schalinsky, som vände om och följde med.
Han underrättade dem att chefen, jemte en bataljon soldater och nya rekryter, vore att förvänta inom fjorton dagar; planen skulle då vara i godt skick.
Man hade således nu fullt upp att göra.
Petter tog på sitt sätt ett ganska vänskapligt afsked af Schalinsky, som följt sällskapet till deras port, försäkrade att «¯löjtnant
Schalinsky¯ alltid vore en välkommen gäst i det hus jag snart kommer att bebo.»
Den starka tonvigt, han lade på dessa ord, undgick hvarken Leonna eller Schalinsky, båda insågo dess dubbla mening och att motsatsen af yttrandet gällde en annan person, som likväl ej blifvit nämnd.
Den äldre Nordenskans hade, som vi veta, öfverlemnat hela huset åt sonen, med undantag af de båda vindsrummen.
Det vackraste, med utsigt åt planen och kyrkan, tillhörde hans fruntimmer, det åt gårdssidan honom sjelf; likväl så, att om sonen erhöll någon resande gäst, skulle han få begagna det sistnämnda.
Nu föll det
Petter in, att föreslå ett ombyte af rummen.
Under förevändning att fruntimren skulle störas genom bullret från soldaterna och arbetsfolket på planen, ville han ännu samma afton ömsa möblerna, men fadren upptog detta illa, och sade att allt skulle bli vid förra beslutet, eller också kunde sonen ännu höra sig om efter andra rum.
Han vore i tillfälle att hyra dessa åt den hitförväntade öfversten, men hade nekat honom, för att hålla det löfte han gjort sonen, hvilket dock ännu kunde ändras.
Petter såg att han gått för långt, och lät saken falla.
Man skildes något förstämda.
Uppkommen i det omtvistade rummet, satte sig Leonna vid ett fönster, under tankfull tystnad, medan modren med en för henne ovanlig ifver, yttrade sin förtrytelse öfver styfsonens egennytta, som ville «slå allt under sig.»
Leonna teg, hon såg djupare in i hans karakter; han ville blott hindra henne att se, och blifva sedd af Feodor.
Modren lade sig, men flickan satt ännu der och kastade tårfulla blickar till sin mormors grafvård, som skymtade fram bland de unga träd, som omgåfvo kyrkogården.
¯Hon¯ hade redan uppfattat
Petters sinnelag som gosse.
Hvad hjelper det att grubbla, tänkte hon sedan, och vände blicken åt en annan sida.
Det vidsträckta fältet var nu öde; endast en och annan ensam soldat skyndade, lik en skugga, deröfver; men i skogsbrynet på afstånd såg hon upptända eldar, omgifna af grå spöklika gestalter; manskapet kokade och förtärde der sin tarfliga qvällsvard — belöningen för dagens möda.
På några ställen lågo de mättade redan försänkta i djup sömn, under det en och annan kamrat i väntan ännu satt på någon sten, och knäppte på den tvåsträngade balalajkan, gnolade en enformig sång, som kanske i minnet försatte honom bland de sina, i den långt aflägsna hembygden.
Modren manade Leonna att lägga sig.
Leonna kunde icke sofva, det var så qvaft, tyckte hon; derföre steg hon sakta upp, svepte den lätta sängfilten omkring sig, och öppnade varsamt fönstret för att få inandas den uppfriskande nattluften.
Allt var nu tyst och den djupa skymningen tillät henne endast se de mest markerade föremålen.
Redan i beråd att sluta till fönstret och lägga sig, trodde hon sig höra fotsteg.
Hon lyssnar, och snart blir hon varse en karl, efter utseendet en soldat, som stadnar under hennes fönster.
Hon tordes icke luta sig framåt, af fruktan att bli sedd, men snart hör hon toner af ett instrument, — kanhända äfven af en balalajka, med flera strängar — äfven sång.
Smårädd lyssnade hon på den vackra rösten; orden voro ryska, men melodin hade hon förr hört, hvar och af hvem, kunde hon likväl icke nu påminna sig.
Med hvarje vers uttalades orden allt tydligare.
Det var liksom sångaren velat öfvertyga sig, att ingen obehörig lyssnade i granskapet; säker derpå bibehöll han tonen, men sjöng nu tydligt och klart:
«Komm fein Liebchen, komm an's Fenster, Alles still und stumm, Nur Verliebte und Gespenster Wandeln jetzt herum.
Midnattstimman, granskapet med begrafningsplatsen, mörkret, och hvem vet hvilka andra känslor, drefvo Leonna att hastigt, men likväl sakta tillsluta det på glänt hållna fönstret; med en liten feberrysning skyndade hon i säng, drog täcket öfver hufvudet och somnade snart.
Hon väcktes af modren, som småknotade öfver resan, dess ändamål och Petter, som väckt henne genom en bultning på dörren med anmaning åt dem att skynda sig.
När Leonna var klädd gick hon till fönstret, tvekande om nattens äfventyr var dröm eller verklighet.
Då såg hon Feodor och Schalinsky gå förbi; båda sågo upp och helsade.
Det var således Feodor, som gifvit serenaden.
Liksom jagad, skyndade hon ned, på det Petter ej måtte draga några slutsatser, om han hört något och sett dem helsa.
Eftermiddagen var långt framliden när de togo in på Rönnbacka, i tanke att endast låta hästarna hvila en stund och sedan fortsätta resan, men fru Palman öfvertalade dem lätt, att stadna qvar öfver natten.
Petter reste bort med skjutshäst.
Far och mor togo sig en liten lur på maten; Leonna var glad att få språka med gumman Palman.
Ännu hade de ingendera hört något från de bortresta vännerna, men kanske låg der bref på postkontoret i Lovisa.
Furuskogen vid vägen doftade, och nattdaggens perlor glänste ännu i morgonsolen på det späda björklöfvet; när vårt lilla sällskap redan var på väg.
De hade lofvat fru Palman att återkomma till natten.
Alla tre tyckte hvar för sig att luften blef tyngre, ju närmare man nalkades målet för resan.
Efter aftal steg man ur der Petter bodde; der besörjdes äfven toaletten.
Middagsgästerna utgjordes af magistratens herrar och deras fruar; några af husets närmaste bekanta, och några aflägsna slägtingar, som i anseende till sin ringhet, ej deremellan umgingos i deras hus, men hvilka man nu ansåg för en samvetssak att bjuda vid detta tillfälle.
De sutto der på sitt sätt utstyrda till det bästa, men oändligt förlägna.
Bland herr Smitts närmaste bekanta, saknades doktor Ström med fru.
Vid slutet af måltiden höll värden med glaset i handen parentation öfver denna förlust.
Några af herrarne vexlade blickar; och borgmästaren, som innehade hedersplatsen vid brudens sida, frågade om det var på kapten Nordenskans' ägor, som doktorn upptäckt «¯den undergörande källan¯.»
Skrattande svarade den tilltalade, att han aldrig hört någon sådan omtalas.
«Och likväl skall den, efter hvad jag hört sägas, icke ligga långt ifrån kyrkan,» anmärkte den förra.
Petter Nordenskans upplyste då, att det var på landtmätarboställets mark, som doktorn funnit en källa, den han ansåg vara minerel. «Hvem bebor bostället?» frågade någon. «Ingeniör A—» var svaret.
«Ha, ha, ha!» skrattade borgmästaren, «då faller ju allt inom slägten.»
I en liten trädgårdstäppa på gården, der ännu jorden behöll sin ursprungliga gråa färg, fastän här och der, en näsvis ärt stack upp sin gröna näsa, hade den omtänksamme herr Smitt placerat ett gungbräde.
Vi se det upptaget af fruntimmerspersonalens «grädde,» fru Snabbecks auditorium denna gång.
De hade vid middagsbordet, när frågan var om doktor Ström, sett henne se oändligt mystisk ut, och bådo henne nu enträget att säga hvad hon visste.
Som min penna är för trög att följa det snabba loppet af hennes tunga, vill jag endast ge ett utdrag, förutgånget af en och annan upplysning om personen.
Ström, som i flera år varit stadens enda läkare, hade i senare tider erhållit en medtäflare i professionen, som minskat hans praktik och inkomst.
Bekymmersamt nog för en husfader med åtta barn, der de äldsta döttrarna vuxit upp med de anspråk, förmodad skönhet och småaktig titelhögfärd alltid ge åt en försummad huslig uppfostran.
Så länge han ensam varit herre öfver de goda stadsboarnas helsa och lif, var han förbehållsam i sitt väsende; i de muntraste samqväm förföll han ofta i distraktioner; ty han ville bli ansedd för en mäkta lärd man.
Men sedan han sett sin antagonist omtyckt och sökt för sitt behagliga och muntra umgängessätt, utan att man derföre satte hans kunskaper i fråga, gjorde Ström en frontförändring i hela sitt väsende.
Han spelade muntergök, radoterade, berättade anekdoter — qvicka i hans egen tanke, plumpa och tvetydiga i andras.
Det oaktadt förlorade han den ena bättre kunden efter den andra.
Af harm öfver det tvång han, för att bibehålla krediten, ålade sig i umgänget med fremmande personer, tog han igen sin skada hemma, der han spelade hustyrann.
Aldrig kunde den stackars hustrun göra eller tala honom i lag, så mycket mera, som hon ej kunde finna sig vid hans nya sätt att vara.
Missaktad af mannen, blef hon det äfven snart af barnen, som gjorde nästan hvad de ville.
Nu inträdde en lofvande tidpunkt för vår eskulap.
Ryssarne togo landet i besittning, ett sjukhus inrättades och han erhöll läkarevården; patienternas antal ökades med hvarje dag; besynnerliga rykten gingo — dem lemna vi derhän — nog af, husets affärer antogo ett bättre utseende, åtminstone till det yttre.
Ström hade genom en för honom lycklig händelse blifvit chefens läkare, och man vet huru underordnade gerna följa sina förmäns exempel.
Alla dessa kunder var han nu i fara att förlora, till och med de damer, som bodde i hans hus; de skulle nemligen äfven passera den vackra årstiden i närheten af sommarlägret.
Vid första säkra notisen om denna för honom så menliga flyttning, reste doktorn till sin svåger ingeniör A., der han var så lycklig att upptäcka «den undergörande källan.»
Aldrig var den förut omtalad som minerel, ehuru förmodligen begagnad af boskapen och någon törstande arbetare under höbergningstiden, ty källan var belägen i ett dike, som skiljde ängen från småskogen.
Hans fiender — (och hvilken är den upptäckare före och efter Columbus, som ej haft eller har sådana?) — påstodo väl, att källans vatten icke var annorlunda beskaffadt än det som fanns i andra brunnar deromkring, men hvad påstår ej okunnigheten?
Ström satte sig öfver allt sådant «prat.»
Der gräfdes och arbetades: ty en väg anlades, ett hus af bräder öfverbyggdes den med brunnskar försedda källan.
Hans syster fru A. åtog sig mathållningen.
Granskapets nuvarande och blifvande ungdjur tingades o. s. v.; och alla hjul sattes i verksamhet att samla brunsgäster.
För att ingifva förtroende, skulle hela doktorns familj begagna helsovattnet.
Frun emot melankoli, härledande sig från svag mage; den äldsta dottern mot finnar, den andra för svagt bröst; en hade haft kikhostan, och «kläpparna» (med denna benämning hedrades den yngre upplagan) för åtskilliga barnkrämpor.
Doktorn sjelf, ofta ansatt af reumatism, beklagade oupphörligt att han i år ej hade tid att begagna detta herrliga remedium, men sökte dertill öfvertala alla andra.
Under tiden damerna språkade här, ventilerade herrarne samma ämne på sitt vis.
Mången, hvars yttre menniska syntes antyda helsa och välmåga, men som dock pustade vid hågkomsten af sin gikt och podager och andra krämpor, skulle visst haft lust att försöka denna universalkälla, men då Ström icke var deras läkare, och den andra gjorde åtlöje af alltsammans; utomdess den — den — fördömda dieten! — man ville således med tålamod afvakta utgången.
Den enda glädjen Leonna haft af resan, var ett bref från Ottilia, inneslutet inom Hertola herrns kuvert, lyckligtvis var han äfven hos Smitts.
Der hvarken kunde eller ville hon öppna sitt bref, och det var midnatt innan de uppnådde Rönnbacka.
Fru Palman hade ej heller blifvit lottlös.
Hon och Leonna stego upp i god tid, för att, medan de voro allena, läsa och meddela hvarandra sina nyheter.
Med den henne egna rörlighet, bröt fru Palman sitt omslag, det innehöll tvenne oförseglade skrifvelser, den ena från kapten Ludvig, den andra af okänd hand, och inneslutet i denna senare, ett papper, så fint, att hon ej sett dess make, med för henne besynnerliga stämplar och figurer.
«Herre Jemine!
Hvad kan detta betyda?» utbrast hon.
«Söta min goda fröken, kom hit och se,» sade hon ifrigt.
«Jag tror att den goda majoren skrifvit mig till, men hvad kan detta vara för ett papper?
Månne det är respass han sänder mig, och vill att jag på gamla dagar ska' komma till Ryssland?
Det felades ännu!
Söta fröken läs, sannerligen jag vet om det är ryska eller svenska, ty bokstäfverna hoppa för mina ögon.»
Gummans ifver föll visst i det löjliga, men Leonna nändes icke småle.
Det mysteriösa pappret var en 50 rubels sedel.
Gumman hade aldrig sett någon sådan förut.
Brefvet var på svenska och lydde så:
¯Goda Babuschka¯!
Jag skrifver nu för första gången svenska — ehuru efter förskrift, men egen diktamen — och tackar för den omvårdnad du gaf den sjuka «Ryssen,» som nu är fullkomligt frisk till sin arm, och outsägligt lycklig.
I morgon reser han med sin majorska — du vet väl hvem jag menar? — till södra Tyskland, och hoppas återkomma frisk och lika, kanske ännu lyckligare.
Tag med vänskap emot inneliggande, som ett ringa bevis af min erkänsla.
¯Konstantin
Ivanoff¯ major.
«Det är mycket penningar, jag har icke förtjent denna godhet.»
Likväl var hennes glädje vida mindre än förut.
Leonna återtog sitt eget kära bref.
Det var ett varmt älskande hjertas utgjutelse öfver sin lycka, sin sällhet att hafva funnit en rättskaffens man, hvars ädla hjerta, ensamt och uteslutande tillhörde henne.
Ottilias blygsamhet och ringa egenkärlek fann sig ej värd all den ömhet, den moderliga kärlek, hvarmed hon omfattades af sin svärmor.
«Du skall genom mig framdeles lära känna denna aktningsvärda fru, och alla de öden hon genomgått,» skref Ottilia, «då skall du äfven fatta och förstå min Konstantin.»
Brefven hade ej kommit postvägen, utan med en resande.
Under hemvägen sade Nordenskans sig äfven medföra ett bref till en rysk officer i kyrkbyn.
«Får nu se, om jag får reda på honom,» tillade han.
«Detta namn var obekant både för Petter och Hedda Smitt, som eljest har reda på deras namn, men härute skall han finnas.»
Detta var sagdt liksom i förbigående, utan väntan på något svar.
Nordenskans var ingen tvärvigg; men sedan svärmodren lemnat dem, började han aldrig något, som kunde få namn af samtalsämne hemma.
Det lönade icke mödan, tyckte han; men Leonna tog nu mod till sig: «Får jag se brefvet, söta far.»
«Deraf lär ¯du¯ visst bli klok, men se der,» svarade han skrattande.
Med af glädje rodnande kinder, läste hon den af majorens hand skrifna adressen.
Blygt höjde hon ögat till sin far: «Jag vet bättre besked än pappa tror.
Det är från major Ivanoff till löjtnant Karlowitsch, den samma, som Smitts benämna sin «tyska inqvartering.»»
«Prat!
Skulle icke då så väl Petter som flickorna vetat detta?»
«Ja visst är detta litet besynnerligt.
Han är icke alls känd af dem under sitt tyska familjenamn; utan efter ryssarnas plägsed, kallas han vid dop- och farsnamn.
Harlinghausen kunna de ej riktigt uttala.
Fadren såg på henne med bra förvånad uppsyn:
«Hur böfveln vet du då allt det der, flicka?»
Leonna berättade då, att hon träffat löjtnanten på Rönnbacka, och att han var en mycket god vän till major Ivanoff.
Han hade sjelf gifvit dem denna förklaring.
«Och det der har du ej talt om förut.
Huru kommer det till?»
«Förlåt söta far, men pappa har för mycket att tänka på, att jag skulle våga — — begynna ett för pappa likgiltigt ämne; utomdess är ju han och Petter ovänner.» — — Fadren svarade endast med ett:
Allt mera dristig vorden, fortfor hon: «Emedlertid var det icke rätt af mig, ty vet pappa, att löjtnanten är slägt med oss?»
«Yrar du, flicka?»
«Nej visst icke.
Det förundrar mig, att namnet Harlinghausen är pappa så fremmande.
Jag har hört det mycket ofta.
Löjtnanten är systerson till pappas egen svägerska, tant Elise.»
«Så, så, nog lär jag då äfven hört det någongång, men hvad angick mig hennes tyska slägtingar?
Om löjtnanten är en bra karl, skall det fägna mig att göra hans bekantskap, äfven för slägtskapens skull,» tillade han leende.
«Men Petter?» — —
«Hvad bryr jag mig om Petter!
Jag gör hvad mig behagar, och umgås med hvem jag vill.»
Leonna hade gerna fallit sin far om halsen för dessa ord, men hvad hade han då tänkt?
Färdiga för hemresan stodo mor och dotter morgonen derpå och sågo utåt planen.
På afstånd upptäckte Leonnas goda ögon Feodor, som utdelade befallningar bland de arbetande.
När fadren inträdde, gaf hon detta tillkänna, med förfrågan om brefvets aflemnande.
«På sådant der lappri har jag nu icke tid att tänka» svarade han tvärt, «brefvet skickade jag till deras högvakt.
Jag har fått en fördömdt ledsam nyhet.
Några rysskäringar ha pingstdagen genom sin oförsigtighet tändt eld på Greta Lisas stuga; det arma folket lär ha förlorat allt hvad både de fått och förvärfvat.»
Både mor och dotter frågade huru det gått till.
«Det vete —!
Kom nu, vagnen väntar.
Reda skall jag ha på saken!»
Greta Lisa, uppfödd på Grönskog, var en rask och arbetsam qvinna, gift sedan flera år med en, som från gossåren varit i tjenst hos kapten Nordenskans.
När de gifte sig, blef hon, på sitt vis, väl utstyrd af fru Igeldorf.
Kapten skänkte honom timmer till en rymlig stuga, som uppsattes på halfva vägen mellan Grönskog och kyrkbyn.
Mannen var skomakare om vintern; sommartiden for han till sjöss.
Pingstdagen tog Greta Lisa sin yngsta gosse med till kyrkan, ty hon fick åka med en bekant från herrgården.
Den andra lemnades hemma under en gammal inhysesgummas vård, som äfven förmanades att se efter ryssarna och elden.
Der bodde nemligen två soldathustrur, hvaraf en talade finska.
De bakade försäljningsbröd.
Innan värdinnan for till kyrkan, hade redan den ena vandrat af med sin korg på hufvudet; den andra väntade på det som ännu var qvar i ugnen.
De hade om helgdagarna god åtgång på sitt hvetebröd bland landtfolket på kyrkbacken.
En timme senare kom en officer ridande utåt vägen.
Han såg att tjock rök steg upp från detta enstaka hus och som han äfven kände att der bakades försäljningsbröd, red han dit för att varna qvinnorna; då varseblef han eldslåga uppstiga från taket.
Han band hästen vid ett träd, och skyndade dit; ingen menniska syntes till.
Han ryckte upp dörrn; rök och sedan lågor mötte honom.
Då erinrade han sig ett fönster på motsatt sida, derifrån såg han, att stugan nu, sedan dörren kom upp, blifvit temligen fri från rök.
Han trodde sig höra ett qvidande i rummet, och som ingen tid var att förlora, slog han in rutorna och bröt ut fönsterbågen; med svårighet trängde han sig in genom den trånga öppningen; qvidandet fortfor, han följde ljudet; i en brädsäng under taket fann han en qvinnsperson nästan sanslös, han drog henne ned, och sköt henne sedan ut genom öppningen; derefter kastade han ut allt hvad han öfverkom af kläder, husgeråd och verktyg.
Han sökte till sluts berga de sängkläder hvarpå qvinnan legat och fann ännu en mensklig varelse.
Sjelf nästan qväfd af rök och utmattad af ansträngning, bar han barnet uppåt skogen, medan gumman, som nu repat sig, bergade sakerna undan elden längre bort.
Nu kom kyrkfolket utmed vägen; med dem Greta Lisa.
Officern lade det ännu sanslösa barnet i hennes armar.
«Jag har gjort hvad jag kunnat» sade han.
Under deras samfälta bemödande kom gossen sig åter före, några minuter senare, hade han varit qväfd.
På någon släckning af elden var icke att tänka, vatten fanns väl tillräckligt, men inga kärl.
Lyckligtvis var det lugnt, och huset isoleradt.
Greta Lisa var nu med sina barn på Grönskog.
Herrskapet gaf henne tillåtelse att vara der jemte löfte att hjelpa henne med en ny stuga till vintern.
Hon tackade, men svarade:
«För husrum behöfver jag icke ligga herrskapet till last.
Långa Olle som blef enkling i våras, och sen reste ut med samma skeppare som min Gustaf, har en nätt backstuga nära kyrkan.
Till den gaf han mig nyckeln, och bad mig se efter den ibland; det har jag gjort par gånger.
Nu tänker jag bo der, och vill med Guds makt, vara mera aktsam om det fremmande, än om vårt eget,» tillade hon tyst gråtande.
Detta påminte Nordenskans om upphofvet till elden; med några kraftiga kötteder, lofvade han gifva an dessa qvinnor på högre ort; de skulle, sade han, icke allenast betala skadan, utan äfven lida straff, med flera hotelser, som ett uppretadt sinne så lätt låter undfalla sig, men hvilka ej äro så lätta att verkställa.
— Likväl var icke Nordenskans densamma som lät solen gå ned öfver sin vrede, så mycket mindre då Greta Lisa anmärkte: «Hvartill skulle det tjena hans nåd!
De förlorade ju sjelfva allt hvad de förtjenat.
Med vett och vilja skedde det icke, och olyckan ropar icke för sig.
Beskedliga menniskor voro de äfven.
Jag och barnen fingo mången god bit af dem.
Utomdess har jag en rysse att tacka för det att min gosse lefver, och att hvarjehanda blef bergadt:
Gifver Gud helsan och krafter att arbeta, och stora Gustaf kommer lyckligt och väl hem i höst, går det allt för sig.»
Dagen efter flyttade hon till sin nya bostad.
Veckan gick förbi utan att Leonna hörde ett ord om Feodor.
Om lördagen sade Nordenskans till sina fruntimmer: «Laga nu en god matsäck i ordning: vi resa till kyrkbyn i afton, och dröja der öfver morgondagen.
Jag har ännu en gång lust att vara herre i mitt eget hus, men jag vill ha heder af middagen.»
Dessa ord klingade som musik i Leonnas öron; ja de gåfvo återljud ända in i hjertat, ty att pappa skulle ha fremmande, det var säkert, och lika säkert blir han bjuden, hviskade hoppet.
Lätt som en fågel, hjelpte hon den trögtänkta modren med tillredelserna; man bakade fint bröd, «godrån» och «systerkaka,» hönsen måste släppa till af sin hoppgifvande ungdom, en ny rökt skinka uppskars och proberades.
Dessa och andra goda saker instufvades i vagnen, och klockan åtta var man framme.
«Har ni lust, så gå vi och se huru Greta Lisa finner sig i sitt nya hem,» sade kapten Nordenskans, sedan han tagit en liten «aftonrisp.»
Vid porten träffade vårt sällskap tillsammans med Feodor och Schalinsky; allt sedan vagnen körde in på gården, hade dessa gått som — ja just som katten kring het gröt.