Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Del är önskan att få bibehålla delta bestämmande, som synes mig utgöra hela grunden för Frih:ns begäran om återremiss af betänk., och jag vidblifver alltså hvad jag yttrat, nemi. att jag anser de inqvarteringsskyldige, eller de, som skola lemna portionerna, tillräckligt belåtne med de priser, som fastställas af deras egna deputerade, samt att det är alldeles obehöfligt att underställa dem collegii pröfning; och då collegii President här förklarat sig synnerligen belåten med befrielse från denna pröfning, så förstår jag ej, hvarföre han yrkar återremiss af betänkandet.
Jag anser fullkomligt öfveiflödigt alt söka inverka på någons öfvertygelse, ty mig synes saken så klar, alt fråga endast är att dela sig emellan Frih.
Cederströms och mina åsigler, och dertill lärer ej behöfvas någon särdeles djupgående besinning, hvarken från den ena eller andra sidan; hvarföre jag, i likhet med hvad Frih.
Leijonhufvud yttrat, fortfar med mitt yrkande af bifall till detia betänkande.
Frih. von Kramer, Robert:
Äfven jag finner, att det är dei rätta, att R.
St:s deputerade för markegångssättningen
Den 11 Juli e. ni. höras öfver inqvarterings-persedlarnes priser , och alt de priser, sora de anse skäliga, få förblifva orubbade; men då uppstår den fråga , huruvida den anslagssumma, som är ifrågaställd att af StatsUlsk. föreslås, i förening med tredje hufvudliteln, räcker till eller om det ej bort vara en obestämd summa för detta behof.
På detta skäl anhåller jag om återremiss, ty det är obestämdt livad StatsUtsk. i detta afseende kan bevilja.
Att den sednast af Frih. von Kramer gjorda invändningen ej behöfver komma i fråga, synes mig redan deraf vara klart, att sjelfva anslagssumman i alla fall kommer att blifva föremål för ett nytt betänk, af StatsUtsk.
, samt att den ej utgör ett föremål för ett utlåt., som, efter min uppfattning, endast innehåller ett princip-betänk, i sjelfva frågan, då deremot anslagssumman sedan kommer att af StatsUtsk. föreslås och af R.
St. behandlas. Gr. Horn, Glaes Fredr.:
Den siste värde talaren har ganska riktigt insett, att frågan om anslag för närvar, ej bör äga rum, då denna fråga kommer att afhandlas uti ett betänk., som innan kort inkommer till R.
St. i sammanhang med regleringen af tredje hufvudliteln.
Jag tror således att, oansedt de anmärknrr, som liro gjorda mot detta betänk., och de grunder, som för detsamma äro antagna, kan betänk, ganska väl af R. o. Ad. godkännas, och jag anser för min del, att den und. skrifvelse, som åsyftas, mycket väl kan till K.
M. afgå, utan att den på något vis lägger hinder i vägen för de anordningar eller den K. M:s nåd. propos. , som kunde blifva en följd af det arbete Frih.
Gederström omtalat, hvilket lärer fullständigt omfatta hela frågan både om tågande trupper och om inqvarteringsskyldigheten.
Jag anser en återremiss vara nödvändig af det skälet, att en förslags-summa för detta ändamål borde anslås; ty det låter ej på förhand bestämma sig till hvad belopp sådana utgifter kunna uppgå, emedan de bero af truppernas marscher.
För öfrigt får jag anmärka, alt i sammansatta Stats- och Ekon.Utskm afgjordes summan i afseende på inqvarteringskostnaden för städerna; men så snart det blef fråga om denna förslags-summa, så hänsköts målet till StatsUtsk. att af detsamma ensamt af göras.
Jag anser Utsk:n hafva rätt i hufvudsaken, ty förhållandet är verkligen , att de pris, som sätlas jemte markegången, nästan aldrig förslå att betala hvad inqvarteringen kostar om våren , då hon vanligtvis kommer i fråga.
Då inträffar följaktligen, att antingen de, som äro skyldige att mottaga inqvartering, blifva lidande eller ock Kronan, emedan särskilda utvägar må - Den 22 Juli e. ra. ste för tillfället vidtagas för att anskaffa erforderlig proviant.
Sålunda är det visserligen riktigt att begära ett annat sätt för proviantens godtgörande och en anslags-summa för hans betalning.
Men mig synes, att Utskrn vid detta tillfälle, lika väl som vid frågan om anslag till folkskolorna, hade hort gemensamt uttrycka både önskan i sak oell uppgifva förslag lill medels erhållande, såsom Frih. von K i semer yrkat, nemi. genom beviljande af ett förslags-anslag.
Att nu antaga detta betänk., d. v. s. att afskaffa det gamla, utan att med detsamma åt K.
M. anvisa medel till förändringens genomförande, anser jag fruktlöst.
Om möjligtvis detta betänk, bifölles af alla Stånden, men en blifvande hemställan af StatsUtsk., att ett förslags-anslag måtte beviljas, deremot af de flesta afsloges; så hade R.
St. icke gjort annat äu hos K
M. upprepat samma anhållan, som förra gången; och emedan de ej anvisat medel till betalningen, så borde de icke vänta sig annat svar, än de då fingo.
Jag måste derföre instämma med Frih von Kramer uti hans begäran om återremiss af detta betänkande.
N:o 3 återremitterades. Ånyo föredrogs LagUtslts den i5 och 18 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 69, i anledn. af gjorda anmärkntr vid Ulsk:s betänk.
N:o 38 öfver väckt fråga om stockslraffets upphörande.
Frih Cederström, Anders:
Jag hemställer till R. o. Ad., om det ej vöre bättre att först afgöra betänk.
N;o 70,som på föredragningslistan kommer näst efter delta, emedan betänk.
N:o 69 bland annat innefattar förslag om stockstraffets upphörande för främmande trosförvandter i de fall, då de skola undergå detta straff i stället för uppenbar kyrkoplikt.
Nu kunde det möjligen hända, att kyrkoplikten ej blefve upphäfven, och då vore det inconseqvent, om detta betänk, blefve bifallet.
På denna grund anhåller jag, att betänk.
N:o 70 måtte föredragas framför N:o 69.
Båda betänkandena, så väl N:o 69 som N:o 70 angå en och samma sak, och jag förenar mig i allo med hvad Frih.
Cederström begärt, nemi. att N:o 70 måtte först föredragas och derefter N:o 6g förekomma.
Uppå derefter af Hr Frih. o- Landtm, framställd propos.
, beslöt R. o. Ad., på sätt Frih:ne Cederström och Boye yrkat, att icke till pröfning företaga LagUtskrs utlåt.
N:o 70, förrän Ståndet pröfvat utlåt.
I anledn. häraf föredrogs nu LagUtsk:s den i5 och 18 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 70, i anledn. af gjorda anmäfknTr vid Utsk:s betänk.
N:o 26, ang:de väckt fråga om den uppenbara kvrkopliktens afskaffande. 20*!
Den 22 Juli e. ni.
Dä Utsk. i detta utlåt, vidblifvit sitt i betänk.
N:o 26 afgifna förslag, blef detta förslag nu äfven uppläst.
Frill, boye, Ludv.:
Motionen oin den uppenbara kyrkopliktens ufskuffande är gjord af R.
Sils Just.ombudsman , och hvilar på det förslag derom, som är intaget i dtt nya lagförslaget.
Motivenia derför äro åtminstone i min tanke så öfvertygande sorn möjligt.
All bestraffning har för ändamål ej blott lagens billighet, utan äfven hufvudsakligen den brottsliges förbättring.
Detta lagens ändamål motverkas fullkomligt af den uppenbara kyrkoplikten; ty sedan den en gång är undergången, så har den nied sig ett sehavotterande, från hvilket den brottslige förgäfves söker att återkomma till begreppet om eget värde.
Detta är, mine herrar! af mycken vigt.
Skola vi någonsin öfvergå till ett bättre bestraffnings-systeme, än det som nu gäller, så kan man väl ej börja mindre farligt, än genom antagande af detta lagförslag, som i öfrigt ej medför någon verkan.
Genom ifrågavar. straff blir den brottslige för alltid så stämplad, att annat tjenstefolk ej ens vill tjena med honom.
Jag begär bifall till detta betänk., i så måtto, att den uppenbara kyrkopliklen måtte förvandlas till enskild skrift, på sätt Utsk. föreslagit, men deremot med den afvikelse från Utsk:s betänk.
, att kungörandet från predikstolen måtte uteblifva; ty skulle detta äga ruin, så är straffet nästan lika svårt med sjelfva kyrkoplikten.
Jag anhåller vördsamt om propos. till bifall å betänk., med den förändring, att kungörande från predikstolen ej må äga rum.
Jag anhåller att i alita få förena mig med Frih. Roye.
Kyrkoplikten har från början ej varit ansedd såsom ett skamstraff, utan blott såsom en försoning med kyrkan; men då nu kyrkoplikten erhållit karakleren af ett skumstraff p och då man allmänt kommer öfverens derom, att skamstraffen äro mera skadliga och motverka det ändamål, hvilket lagstiftaren dermed afsett, så torde det också vara en gifven följd, att man ej bör, såsom Utsk. föreslagit, på något sätt bibehålla det.
Della skulle likväl ske, om man från predikstolen kungjorde den brottsliges namn.
Det är visserligen sanni, att hail slapp slå och skämmas, men sjelfva scandalen vore ändock skedd, och det dr den, man skall söka förebygga.
På denna grund anhåller jag, att i allo få förena mig med Frih. Boye.
På begäran af II.
Ex. Ur Gr.
Posse, Arvid, blef Hr Giinlhers vid betänk.
Ar:o 26 fogade reservation nu uppläst, H.
Jag har anhållit 0111 uppläsning af Hr Giinlhers reservation, på det 11. o. Ad. må komma i tillfälle alt bedomina, huruvida ej, i händelse R. o. Ad. skulle Den 22 Juli e. nt. skulle för sin del besluta, att kyrkoplikten skall afsk a (las, det likväl vore skäl att bibehålla den för bestraffning af stöld, emedan i annat fall, på sätt Hr Gunther anmärkt, det icke vidare blefve urbota-straff för första resan stöld.
Jag förenar mig således med Hr Gunther, och hemställer till R. o. Ad., om icke den uppenbara kyrkoplikten må borttagas för alla brott utom stöld, och att R. o. Ad. tillika, på sätt Frih.
Boye yrkat, må förklara, att de vilja att den uppenbara kyrkoplikten bör förvandlas till enskild skrift, och att ej något kungörande från predikstolen må äga rum, emedan det vore nära nog detsamma, som att undergå kyrkoplikten.
Då jag var den af R. o. Ad:s ledamöter, som hade äran att väcka motion om den uppenbara kyrkopliktens upphörande, och jag dervid, i likhet med hvad Just.ombudsmannen föreslagit, yrkat att den uppenbara kyrkoplikten nu måtte helt och hållet borttagas, och att enskild skrift i dess ställe borde införas; så måste jag nu uppträda för att försvara denna sats; och får jag dervid vördsamt förklara, att jag ingalunda af Hr Giinthers reservation kan finna mig öfvertygad om nödvändigheten af bibehållandet utaf kyrkoplikten såsom straff för stöld.
Det är nemi., på sätt en värd talare, Frih, Boye, här har sagt, nogsamt kändt, att allt straff har tvänne ändamål, nemi. att förekomma och afskräcka från brott.
Att kyrkoplikten ej leder till någotdera af dessa ändamål är, efter mitt förmenande, utom allt tvifvel, utan tror jag, att kyrkoplikten, långt ifrån att afskräcka från brott, snarare bidrager till förökande af brottens antal.
I öfrigt anser jag det ovärdigt för vår tids upplysta tänkesätt, och icke öfverensstämmande med den christna religionens anda och mening, att begagna kyrkan till ett rum, der brottslingar offentligen afstraffas.
Jag hemställer till hvar och en ledamot af detta Hus, om han ej med fasa lm-r åsett, huru den brottslige, satt på piiklepaIlen för att försonas med församlingen och att åter upptagas i dess gemenskap, snarare är ett mål för allmän beskyinfelse.
Jag får vidare tillägga, att den uppenbara kyrkoplikten, enligt dess idee, icke utgör något straff, utan den försoning, sorn en om brottet lagvunnen och sakfälld förbrytare gör, för att i församlingens gemenskap åter upptagas; och denna försoning kan ej genom någon offentlig bespottelse ernås; den beror af hjertats förbättring, men åstadkommes ej derigenom, att den brottslige utsattes lill allmänt hån.
På dessa och flera andra redan förut anförda skäl, hvilka det vore onödigt att här nu åter upprepa, får jag, då den uppenbara kyrkoplikten, hvilken från deh canoniska lagen upptogs i 1786 års kyrkolag, numera ingalunda är tilllämplig, vördsamt förklara, att jag i allo instämmer med 1 o H. 27 310 Den aa Juli e. tu.
Boye, att R. o. Ad. måtte i hela dess vidd Bifalla Betänk.
; dock nied den uttryckliga förklaring, att intet kungörande från predikstolen af det Brott, hvarför den Brottslige Blifvit straffad, må äga runi; emedan jag i det fallet tycker, att del vore löga vunnet att den uppenbara kyi koplikten under sådana villkor afskaffades.
Af sådan anledning förnyar jag mitt yrkande om Bifall till Frih. Boyes framställning.
Hr Stråle, Nils Willi.: ! all diseussion torde det vara nödigt att Bestämma frågan, hvarom den handlar.
Är frågan den, huruvida kyrkoplikten är ett ändamålsenligt straff, så tror jag ej att någon röstar derför.
Det är ostridigt, alt densamma frånträdt sin ursprungliga Bestämmelse att vara en försoning med kyrkan, oell att den nu Blifvit ett skamstraff.
Det tror jag också vara ostridligl, att skamstraff i möjligaste målto böra undvikas, emedan de sällan uppfylla sitt ändamål och deremot ofta motverka den Brottsliges förbättring.
Då jag således för min del anser, alt denna fråga bör vara afgjord, så återstår dock den andra frågan, huruvida det är rådlig! och rätt att i detta ögonblick afskaffa kyrkoplikten; huruvida detta kan ske, utan att en annan lagstiftning inträder, sorn Bestämmer andra straff och andra förhållanden, hvilkn kunna medgifva alt kyrkoplikten Borttages.
Då man går att Bestämma denna fråga, så inkommer man på den egentliga grunden för brottmålslagstiftningen och de olika theorier, sorn der äro framställda af åtskilliga philosopher och tänkare uti rättslära!).
Det torde ej ^ara lämpligt alt här framdraga dessa olika theorier.
J.ig hänvisar i detta afseende till Lag-comite'ens motiver och till Professorerncs i Upsala ullatti) öfver det nya lagförslaget, i hvilka man finnér dessa olika theorier och grundsatser framställda.
Jag vågar likväl anföra en åsigt, som jag för min del tror att man Bör fästa sig vid, nemi. den: i Bvad måtto verkar straffet att återhålla från Brotts begående?
Det är visserligen sannt, att den, som begår ett brott, oftast föreställer sig, att lian ej skall blifva upptäckt och ej tänker på straffet; men förhållandet kan ock vara annorlunda, om den, som är i frestelse att begå ett Brott, ihågkomnier straffet och Beräknar att han möjligen kan nödsakas att undergå detsamma, men han likväl Begår Brottet, emedan han anser straffet ej vara så farligt; så. har det deraf synts mig vara klart, att ett sådant straff måste vara för ringa.
Du man nu för många fall velat afskaffa spöstraffet, som tillförene varit det sorn egentligen skulle afhålla från tjnfnadsbrotts Begående, och i stället använda vatten och Brödstraff; så har jag fattat deri öfvertygelse, alt folket i allmänhet ej Bryr sig mycket om detta straff, emedan man ej sett, att i allmänhet de, som undergå detsamma, lida mycket deraf.
Om det med full stränghet verkställes, så Blir det lätt våd - Den 23 Juli e. tn. 21 I ligt för Jen brottsliges helsa och lif.
Denna omständighet har förorsakat, att vatten- och bröd-straffet sällan riktigt verkställes, utan dervid föregår vanligen något litet underslef, hvarföre det numera ganska ringa aktas.
Borttager man nu kyrkopl i klen, utan att någon annan lagstiftning intrndt; så händer det, alt Brottslingen, sorn är i beråd att begå en stöld, tänker så här: jag får i värsta fall några dygns vatten och bröd, ty kyrkoplikten är borta, och det är ju ej så noga numera; lagstiftare och lagskipare anse ej stöld vara så svårt brott nu som förr.
Denna opinion breder sig med mycken fart; vi hafva sett huru stölderna hos oss ökat sig, och jag hemställer örn det ej är vådligt att borttaga ett straff, som nu Ur den egentliga straffbestämmelsen, som skiljer stöld från flera andra brott af lindrigare art.
Ett annat skäl för kyrkopliktens bibehållande är att, om den borttages, så upphör tjufnad första och andra resan att vara belagd med urbota straff.
Då gripes tjufven med tjufbördan på ryggen, men får ej arresteras utan släppes lös, och man har kanske icke en gång rätt att taga tjufbördan af honom.
Detta synes mig verkligen vara något vådligt för den allmänna säkerheten.
Jag tror visserligen, att man bör tänka på brottslingens förbättring; men delta anser jag likväl ej böra sättas i första rummet, utan samhällets säkerhet mäste främst afses, och kan man ej bereda den, så lärer det ej mycket båta, om tjufven förbättras.
Det man hufvudsakligen skall se på, är, att den obrottslige blir fredad, och alt hvar och en, som är i frestelse att begå ett brott, kan vara viss att detsamma blir med tillräcklig stränghet bestraffad.!.
Man säger ofta, att det ej är åtankan af straffet, som afhåller från brottets begående.
Det är visserligen sannt, att brottslingen icke tänker derpå; men aliade händelser, der tanken på straffet afhållit från brotts begående, äro obekanta, hafva aldrig kommit till något protocoll, och man känner dem ej.
Är man uppmärksam på menniskolynnet, så kan man likväl se, att lanken på straff mången gång afhåller från brotts begående, och jag tror, att man ej bör vara likgilltig derför, utan måste i första rummet tänka på samhällets säkerhet och de obrottsliges fredande.
Det är på sådan grund jag anser ganska betänkligt, alt annorlunda, än i sammanhang med en ny brottmålslagstiftning, afskaffa den uppenbara kyrkoplikten, ehuru jag i öfrigt anser den ej kunna ur rättsgrunder försvaras.
Den siste värde talaren har så utförligt uttryckt hvad jag velat anföra, att för mig föga annat återstår än att förena mig med honom.
Jag ansåg eljest för min pligt att, på grund af den kännedom jag tror mig äga om de mindre bildade folk-classerna,, uttrycka den öfvertygelse, att sedan numera spöstraffet snart till stor del torde komma alt utbytas emot vatten och bröd - Den 32 Juli e. m. straffet, vore det i högsta grad vådligt för äganderätten och allmänna säkerheten att borttaga äfven kyrkoplikten, hvilken qvarstår såsom det värsta skrämskottet mot tjufnad.
Den siste värde talaren har omnämnt, och jag får bevittna, det jag ofta förnummit huru litet folket aktar på vatten och bröd-straffet.
Det händer som oftast, att personer, hvilka äga tillgång att erlägga böter, anse för en fördel och verklig lycka, om de kunna så begå saken hos kronobetjeningen, att de, i stället att plikta, få, såsom det heter, afsitta brottet på vatten och bröd, och då för närvar, detta straff sjunkit till en sådan obetydlighet i opinionen, skulle jag anse högst skadligt att gifva så vika för sina philantropiska önskningar i detta afseende, att man, innan några andra straff bestämdes i stället, borttog det straff för tjufnad, hvilket folket mest fiuktat, nemi. kyrkoplikten.
Jag tillstyrker således hvad Gr.
Posse och Hr Stråle i detta hänseende yrkat, nemi. att antaga Utskts betänk, med de förändringar, Hr Gunther i sin reservation föreslagit.
Innan jag hade stadgat min mening i detta ämne, hade jag visserligen läst Hr Giinthers reservation, men jag bekänner att jag funnit och finner den brista i principens hållning; ty är det orätt, är det principsvidrigt, att kyrkoplikten qvarstår i ena fallet, måste principvidrigheten vara densamma i det andra fallet.
Men jag till— skrifver icke Hr Gunther denna brist i princip; jag tillräkna!’ den egentligen Utsk:s första betänk., der Ulsk., genom uppräknandet af de brott, för hvilka uppenbar kyrkoplikt skulle afskaffas, lemnat åt tanken och öfverläggningen, att andra återstodo, för hvilka den skulle qvarstå.
Jag förstår dock icke denna princip.
Jag kan icke finna, att straffsystemet på något vis i öfrigt rubbas derigenom, att mildring medgifves i ett fall; den mildring påkallas, såsom mig synes, afall moralisk känsla, den nemi. att icke stänga vägen till förbättring för den olycklige.
Jag har måhända icke rätt väl uppfattat
Hr Stråles anförande, men han synes mig hafva, likasom den siste talaren, framställt en mening, som icke är lätt att förstå.
De antaga för gifvet, att det öfriga straffet skulle förlora sin egenskap af urbota, derföre att kyrkoplikten horttoges.
Ännu äga vi ingen lag, som ovillkorligen tillåter domaren alt förvandla spöstraffet till vatten och bröd.
Jag vet, att han villkorligen äger denna rätt, men ovillkorligen har han den icke, och i alla fall hoppas jag, att de värde ledamöterne skola erinra sig, att det nya lagförslaget, till hvilket man så gerna vill komma, borttager spöstraffet och lika fullt nflyser kyrkoplikten.
Jag ville gerna bättre förstå Hr Stråles framställning.
Jag förslår icke rätt väl, huru lian kan veta hur många afhåflit sig från tjufnad af fruktan för kyrkoplikten.
Denna verkan vill jag väl tro, men icke äro Den aa Juli e. m. några bevis derpå framställda, och icke är det lätt att intyga att så är; men deremot tillåter Hr Stråle mig att framställa ett annat förhållande, sorn måhända fullkomligt uppväger det af honom omförmälda.
Det är nemi. en sanning att hos en domare, af känsla för den olycklige, en känsla som mycket väl kan förenas med känsla för rättvisan, det bänder att tjufven oftast skonas just derföre, att domaren ej kan underlåta att dömma honom till tjufpallen, och att tjufpallen brännmärker och gör honom olycklig för hela hans lifstid.
Detta har handt och kommer alltid alt hända, af det skäl att för stränga lagar alltid verka till sin motsats.
Jag skall icke vara envis. Jag har begärt en propos.; men om den afslås, skall jag ej begära votering.
Jag begärde ordet, i anledn. af en värd talare, Hr Stråles yttrande, men sedan jag anmälte mig, har jag till en del blifvit förekommen af Frih.
Boye, hvarföre jag endast skall upptaga hvad Frihm ej besvarat.
— Hr Stråle har sagt, att den fråga, som här borde bedömmas, vore den: i hvad måtto verkar straffet till förekommande af brottet?
Deri instämmer jag med den värda .talaren, att man vid all straffbestämmelse bör, jemte det man afser den brottsliges moraliska förbättring, se på huru straffet verkar till förekommande af brott.
Men af en så beskaffad fråga har jag ej funnit mig öfvertygad, att kyrkoplikten verkar till förekommande af brott.
Jag skulle tro det vara nästan allmänt bekant, alt kyrkoplikten, långt ifrån att förekomma något brott, tvertom gjort den brottslige så förderfvad, att, sedan han en gång undergått den, han tyckt sig vara så lågt sjunken, att han kunde begå hvad brott som helst, och jag betviflar högeligen att, då vi nu hafva kyrkoplikten och sett att tjufnadsbrotten år ifrån år förökats, man med skål kan säga alt kyrkoplikten verkat till förekommande af brott.
Jag tror, att de fleste underdomare skola antaga motsatsen.
Jag får vidare förklara, att icke allenast detta synes mig tala emot kyrkoplikten, utan äfven det förhållande, att ofta förargliga uppträden inträffa vid försöket att få den sakfällda att underkasta sig kyrkoplikten, och jag skulle tro, att det ej saknas många exempel på personer, som blifvit dömde till flera års fästning, derföre att de ej velat undergå den uppenbara kyrkoplikten.
I afseende på hvad den värde talaren vidare yttrat derom, att straffet skulle förändra sin urbota egenskap i följd af kyrkopliktens borttagande, är jag förekommen af Frih.
Boye, och får jag helt och hållet instämma med honom, äfven deri att jag ej kan finna, att denna fråga inverkar på spöstraffets utbytande emot fängelse-straff.
Men då den värde talaren sagt, att om spöstraffet skulle borttagas och i stället endast vatten och bröd lomme att ådötnmas, så borde kyrkoplikten bibehållas derföre, att vatten och bröd-stratfet, ehuru i och för sig sjelf ett strängt
Den 22 Juli e. ni. straff, icke så strängt handhafves, att den brottslige någonsin riktigt undergår detsamma; så vågar jag hemställa till hvars och ens rättskänsla, örn det kan vara billigt att på så löslig thepri vilja bibehålla ett mot nästan all rättsprincip stridande straff.
Jag skulle deremot tro, att om icke vatten och bröd-straffet riktigt tillämpas, så har Regeringen i sin hand tillräckliga correctiver för att tillhålla vederbör., som hafva uppsigten öfver häktena, att tillse det straffet kommer att ordentligen undergås, så att man icke under denna synpunkt behöfver bibehålla kyrkoplikten.
Jag har intet vidare alt tillägga, utan får blott förnya min anhållan om bifall till betänk., med den modification Frih.
Boye föreslagit.
Lika med Hr Stråle anser äfven jag, att man i framsta rummet bör afse samhällets säkerhet, men jag tror att man i nu förevar, fall bäst after denna säkerhet, då man borttager kyrkoplikten.