Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att en sådan kommunikation icke utan alltför stora både enskilda och allmänna uppoffringar kan beredas genom en kanal-ledning, och att den samma ändock ej skulle blifva fullt ändamålsenlig, torde, i betraktande af provinsens samt dess vattendrags läge och beskaffenhet, kunna tagas för gifvet.
Deremot före - 30 Stals-Utskollets Utlåtande, JVt 274. faller, ur flera synpunkter, en jernvägs anläggande för sagde ändamål företrädesvis lämpligt.
Utskottet har alltså ansett de nu framställda förslagen om tillvägabringandet af ett sådant kommunikations-medel, dels i sydlig riktning till Mälaren och dels i östlig riktning till Östersjön, förtjenta af synnerlig uppmärksamhet.
Med hänsigt till verkställigheten och bekostandet af de sålunda föreslagna jernvägs-anläggningarne, har Utskottet naturligtvis icke bordt eller kunnat förbise den frågan, huruvida dessa jernvägar rätteligen äro att hänföra till stam-linier, eller sådana jernbanor, hvilka, i öfverensstämmelse med ofta omförmälda grundsats, böra genom Statens försorg och på dess bekostnad utföras, eller till bibanor, hvilkas anläggning och fullbordande, emot dertill erhållet större eller mindre Stats—bidrag, bör åt den enskilda företagsamheten öfverlemnas.
Beträffande denna fråga, har, vid öfverläggningen härom, Utskottet dock funnit sig destohellre böra biträda den af Yägoch Vattenbyggnads-styrelsen yttrade åsigt, som sjelfva begreppet och uttrycket stambana måste förutsätta, att hvarje dylik bana är afsedd att utgöra stammen för derifrån sig framgent utgrenande bibanor; hvadan en jernväg, som anlägges från någon viss punkt inom en provins, för att endast ledas till den för dess produkter och förnödenhets-artiklar mest lämpliga hamnplats, icke tyckes skäligen kunna räknas till förstnämnde slag af jernbanor.
Då således de jernvägar från Dalarne, hvarom nu är fråga, enligt Utskottets åsigt, oaktadt sin längd och anläggnings-kostnadernas betydliga belopp, icke äro att anse såsom stamlinier, och då dessa sednares sträckning, dimensioner och anläggnings-sätt m. m. icke komma att ega något väsendtligt inflytande på de förra, har Utskottet, med afseende derjemte å de förhållanden, som genom vederbörande embetsmäns och embetsmyndigheters anställda undersökningar och meddelade yttranden blifvit utredda, trott sig ega all anledning tillstyrka Rikets Ständer, att, redan vid denna Riksdag, bevilja och anvisa de medel, som kunna erfordras för anläggningen af en ändamålsenlig jernväg från Dalarne, helst, i betraktande af hvad härvid är utredt och upplyst, denna jernvägs fullbordande, så snart omständigheterna möjligen medgifva, synes företrädesvis angeläget och maktpåliggande, ej allenast för den ekonomiska ställningens förbättring och näringslifvets utveckling inom nämnde vidsträckta landskap, utan äfven för dess naturprodukters och slöjdvarors inverkan på rikets allmänna handelsrörelse och bergshandtering.
Betydligheten af de varu-qvantiteter, som, enligt här ofvan anförda beräkningar, redan under nuvarande besvärliga och tidsödande kommunikationssätt, fraktas till och från Dalarne, gifver visserligen anledning till den förmodan, alt vid den tillväxt i all rörelse, som af underlättade ändamålsenliga kommunikationer städse framkallas, trafiken, åtminstone efter någon lids förlopp, skall kunna sysselsätta 2:ne jernvägar, ledande till så skiljda slutpunkter och genomgående trakter med så skiljaktiga naturprodukter, som de jernvägs-anläggningar, hvilka nu föreslagits från Dalarne till dels Mälaren, dels Östersjön; men innan åtskilliga andra delar af riket ännu kunnat för - Siats-Utskottets Utlåtande, JW 274. ses med derstädes jemväl behöfliga förbättrade kommunikations-anstalter, anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka de för dessa företag afsedda tillgångars användande, till understöd för 2:ne större jernvägs-anläggningnr från en och samma provins.
I fråga om hvilkendera utaf dessa begge jernvägs-anläggningar, såsom för landet och allmänna rörelsen mest nyttig och nödvändig, bör, genom beviljandet af det dertill begärda statsbidrag, företrädesvis befordras till verkställighet, får Utskottet förklara, att då bestämmandet häraf måste, såvida möjligheten af misstag dervid skall kunna undvikas, grunda sig på föregången noggrann och fullständig jemförelse mellan de särskilda jernvägs-liniernas relativa behöflighet och fördelaktighet för de orter, från och genom hvilka desamma skulle komma att anläggas, samt allmänna gagn för landets vigtigare näringsgrenar, finnér Utskottet sig hvarken böra eller kunna ingå i något yttrande härom, helst en sådan jemförelse förutsätter ytterligare undersökningar äfvensom närmare kännedom om lokala förhållanden.
Utskottet anser derföre Rikets Ständer, för den händelse alt bolag bilda sig för att, under derför stadgade vilkor och förbehåll, utföra jernvägs-anläggningar mellan så väl
Dalarne och Mälaren, som mellan denna provins och Östersjön, böra lill Kongl. Maj:t öfverlemna, att, sedan nu omförmälda utredning och jemförelse föregått, bestämma i hvilkendera riktningen och till hvilken ändpunkt den med här nedan tillstyrkta statsbidrag understödda jernbanan från Dalarne bör anläggas.
Såsom en följd af Utskottets nu yttrade åsigt, och på det att den bana, hvars anläggning Kongl. Maj:t pröfvar böra af Staten företrädesvis befordras, äfven må kunna utföras, oaktadt dermed förenade stora kostnader, har Utskottet trott beloppet af det statsbidrag, som för sådant ändamål varder af Rikets Ständer bevil— jadt, böra lämpas efter den högre kostnadssumma, som, enligt det uppgjorda förslaget, erfordras för den längre och kostsammare jernvägs-anläggningens verkställande.
Hvad beträffar den egenskap af antingen lån eller anslag utan återbetalningsskyldighet, hvarunder detta statsbidrag bör beviljas, har Utskottet, enär det utaf allmänna medel ifrågasatta understöd för anläggningen af jernvägen mellan Fahlun och Gefle endast blifvit föreslaget såsom lån med bestämd återbetalnings—skyldighet, deraf hemtat anledning till sin här nedan förekommande framställning, att de medel, som för ifrågavarande ändamål varda af Rikets Ständer anvisade, måtte till hela sitt belopp utgå under egenskapen af låneunderstöd, för hvilket, efter företagets fullbordande, ränta bör erläggas.
Vidkommande derefter nyssnämnde räntas belopp, har Utskottet åter ansett lämpligare samt för uppbörd och redovisning enklare, att räntan bestämmes till ett lägre, men ovilkorligen utgående belopp, än att, på sätt för det begärda statsbidraget till sistberörde jernvägs-anläggning föreslagits, en högre räntefot väl fastställes, men dervid förklaras, att räntan skall utgå af den behållning jernvägen lemnar, och således i sjelfva verket göras deraf beroende. 32 Stats-Utskottets Utlåtande, M 274.
Yid föreslåendet af de vilkor och åligganden samt öfriga iakttagelser* som, enligt Utskottets åsigt, böra af Rikets Ständer föreskrifvas för nu ifrågavarande jern vägs-anläggning och det derför af Utskottet tillstyrkta lån, har Utskottet dels godkänt de af vederbörande sjelfva i sådant hänseende gjorda framställningar, dels bibehållit hvad Rikets Ständer vid dylika understöds beviljande förut stadgat, dels följt och tillämpat de bestämmelser, som finnas intagna i det för Köping-Hultjernvägsbolaget, under den 13 November 18S2, utfärdade privilegium och dels tilllagt åtskilliga nya stadganden, hvilka Utskottet ansett komma att befrämja Statens äfvensom den allmänna rörelsens fördelar och säkerhet.
Ehuru Utskottet icke torde behöfva närmare redogöra för innehållet af bär nedan förekommande och Rikets Ständers pröfning underställda förslag, har dock Utskottet funnit sig föranlåtet särskildt uppgifva anledningen till och syftemålet med det föreslagna stadgandet, att aktie-egarne skola teckna sig för en större summa, än det af dem påräknade tillskott för jernvägs-aniäggningens fullbordande utgör.
Bland vilkoren för utbekommande af de lån, som i sednare tider af Rikets Ständer beviljats och från Riksgälds-kontoret utbetalts för utförandet af allmänna arbets-företag, har städse föreskrifvits, alt, utom låntagarnes skuldförbindelse för lånesumman, borde till Riksgälds-kontoret aflemnas särskilda säkerhets-handlingar elier borgensförbindelser för uppfyllandet af ej mindre lånevilkoren, än de för arbetsföretagens utförande afslutade kontrakter.
Dessa borgensförbindelser, hvilka dels af Kongl. Maj:t, dels af Fullmäktige i Riksgälds-kontoret bordt godkännas, hafva i allmänhet innefattat så kallad solidarisk belalnings-ansvarighet för alla dem, som undertecknat en och samma förbindelse.
Dessutom har, vid många tillfällen, i sjelfva skuldsedeln en dylik ansvarighet varit för dess utgifvare föreskrifven.
I anseende till det, jemförelsevis med kostnads- och lånesummorna för nu ifrågavarande jernvägs-anläggning, mindre betydliga belopp, hvar och en dylik förbindelse vanligen afsett, har, så vidt Utskottet varit i tillfälle erfara, yrkandet af solidarisk ansvarighet för dessa företag och dertill beviljade lån merändels utan svårighet kunnat fullgöras.
Ett hell annat förhållande komme åter, efter all sannolikhet, att inträffa, derest dylik ansvarighet skulle fordras antingen för utförandet af det arbete, hvarom nu är fråga och hvars kostnader måhända komma att öfverstiga 4,000,000 R:dr, eller för återbetalningen af det dertill beviljade lån å mer än 2,800,000 R:dr.
Utskottet har fördenskull, med hänsigt till della lån och det dermed understödda företag, icke trott sig kunna tillämpa den solidariska ansvarighets-principen, emedan sådant säkerligen komme att utgöra ett bestämdt hinder mot möjligheten af samma låns erhållande, och sagde företags deraf beroende verkställighet.
Men på det att
Statsverket ändå skall ega en fullt betryggande säkerhet ej allenast för berörde jernvägs-arbetes fullbordande, utan äfven för de dertill anvisade lånemedlens återbekommande, har Utskottet ansett lämpligt, att aktie-egarne, vid sjelfva aktie-teckningen, åtaga sig att, utöfver Stats-Ulskotlels Ullålande, Jls 274.
Sitt påräknade tillskott till arbetets utförande, om så fordras, utgöra enahanda belopp för samma ändamål, och såsom kapital- och ränte-inbetalning å bola gets skuld till statsverket.
Under åberopande af hvad här ofvan är vordet anfördt och upplyst, får, i öfverensstämmelse med Utskottets redan yttrade åsigter, Utskottet alltså tillstyrka, att Rikets Ständer måtte, för anläggningen af en till begagnande med lokomotiver afsedd jernväg från Dalarne till lämplig hamnplats vid Mälaren eller Östersjön, bevilja och till utbetalning från Riksgäldskontoret anvisa ett särskildt statsbidrag å nedannämnde belopp, samt för detta statsbidrags åtnjutande, och i afseende på sagde företags verkställande, äfvensom framtida underhållande och begagnande m. m., dels stadga de vilkor och åligganden, dels medgifva de förmåner, samt, för sin del, besluta eller hos Kongl.
Maj:t i underdånighet föreslå de bestämmelser, som här efteråt finnas uppgifna: l:o.
Ifrågavarande jernväg bör anläggas från den utgångspunkt inom provinsen Dalarne, som Kongl. Maj:t i nåder bestämmer, och ledas till lämplig hamnplats vid Mälaren eller Östersjön. 2:o.
Jernvägs-anläggningen bör, emot erhållande af det härtill beviljade statsbidrag, utföras genom ett för detta ändamål bildadt särskildt bolag och på dess bekostnad; börande detta bolag åtaga och förbinda sig, att, ej allenast i öfverensstämmelse med fastställd arbetsplan och under iakttagande af de för arbetets utförande för öfrigt meddelade föreskrifter, fullborda, utan ock derefter för allmänna trafiken öppna och underhålla jernvägen i hela dess längd. 3:o. Rilda sig, inom derför af Kongl. Maj:t utsatt och kungjord tid, bolag för anläggning af jernvägar från Dalarne både till Mälaren och Östersjön, ankommer på Kongl. Maj:t, att, efter föregången utredning af och jemförelse mellan hvardera jernvägs-liniens relativa behöflighet och fördelaktighet för de orter, från och genom hvilka densamma skulle komma att anläggas, jemte allmänna gagn för landets rörelse och vigtiga re näringsgrenar, i nåder bestämma, hvilketdera bolaget får komma i åtnjulande af omförmälda statsbidrag, äfvensom öfriga för denna jernvägs-anläggning bestämda förmåner.
Skulle åter blott ett bolag för sagde förelags utförande varda bildadt, tillerkänBih. lill R.
Expeditions-Uthol tels Förslag till underd.
Skrifvelse N:n i05. 119 § 11.
När egendomsafträde å någondera sidan sker, skall boets samfälda egendom till borgenärerna öfverlemnas, utom i de fall, som i 6 och 10 §§ omförmälas.
Hvad i Kongl.
Förordningen angående boskilnad stadgadt finnes om förfarande med egendom, som endera sidan undanskifta vill, om lyftning af egendom och om vederlag eller ersättning derför, gälle äfven i de fall, nu sagda äro. § !*•
Afträdes egendom för gäld, sorn efter bouppteckningen sig yppat, eller söker sterbhusdelegare att fä egendom undanskifta för sådan gäld; då skall hvar, som det egendomsafträde eller undanskiftande tillgodonjuta vill, med ed fästa, att den gäld honom ej känd var en månad löre den dag, anmälan om egendomsallrädet eller ansökningen om undanskiftandet gjordes.
Den, som egendom sålunda afträd t, eller undanskilia sökt, skall den ed å inställelsedagen aflägga: stånde honom dock fritt att förut inför den Hält, hvarunder den döda lyd t, eller vid annan domstol, edgången fullgöra: annan sterbhusdelegare åligge, der någon borgenär det äskar, att eden aflägga och det styrka inom den tid och i den ordning, som honom af Rätten eller Domaren förelägges: gör han det ej; njute ej af egendomsallrädet den förmån, hvarom i 16 och 17 §§ förmäles. § 13.
Varder egendom, som skiftad är, afträdd förthy att nv gäld sig yppat; bäre hvarje sterbhusdelegare åter hvad han i skifte fick eller, der det ej finnes i behåll, dess värde, så ock laga ränta eller afkomst, som under tiden fallit; och fäste uppgiften derom med ed, om så fordras: har han gjort nödig eller nyttig kostnad å egendomen eller för dess skull; varde den kostnad honom ersatt. ' § !*•
Är gäld, som efter skifte yppas, ej större än alt den af boets tillgångar gäldas kan; bäre hvar af slerbhusdelegarne åter, i det förhållande, han mera njutit, än på hans lott lalla hort, om den gäld vid skiftet i beräkning gått.
Har någon sin lott förskingrat; fylle de öfriga bristen med hvad de ur boet njutit. § 15- Testamentstagare vare skyldig alt till gälds betalning återbära hvad han mera njutit än, der gälden förut beräknad varit, honom tillfalla bort.
Har annan, som i boel del fält, den del förskingrat; fylle ock testamentstagare!! bristen efter hvad i 14 § skils. § 16.
Arfvinge, som sig rätteligen urarfva gjort, vare fri från betalning af den dödas gäld. 120 Expeditions-Ut skottets Forsing ti/l anderd.
Skrifvelse IS: o 193 § 17.
Efterlefvande make, som egendom rätteligen afträdt, vare fri från ali gäld, hvarför andra maken ensam svara bort.
Har enka afträdt sin lott och enskild egendom, så långt de förslå, till betalning af den del i gälden, som på henne belupit, eller hvad i II Kap. Gill ermåls-Balken skils; njule hon lör framliden befrielse från all gäld, som under äktenskapet tillkommit, ändå alt hon och mannen, en för bägge och hägge för en, sig till gäldens betalning lörskrifvit hafva, eller hon för den gäld i borgen gått: har hon sjelf gälden gjort i handel eller annan rörelse, som hon med mannens bifall idkat, eller utgöres gälden af böter eller skadestånd för gerning, hvarför hon svara bör; då vare hon ej från framtida ansvar lör den gäld fri.
Hvad om enka nu är sagdt, gälle äfven för hustru, som från mannen i äktenskapet blifvit lagligen skild, i afseende å egendom, hvilken kan henne tillfalla, sedan äktenskapsskilnad vunnen är. § 18- Har sterbhusdelegare sökt att fä egendom undanskifta, men pröfvas, för större eller mindre del, dertill oberättigad vara; njute ändå sådan befrielse från gäld, som i 16 eller 17 § sägs: gifve dock sedan till borgenärerna ut den egendom, som ej undanskiflas borde. § 19.
Varder den dödas egendom (ill konkurs afträdd, efter urarfvagörelse af någon bland arfvingarne eller efterlefvande makes afsägelse af sin egendom eller giftorätt; det gälle till förmån för annan sterbhusdelegare, som ej dessförinnan tid lill egendoinsafträiie försulit. § 20.
Arfvingar, som ej i laga tid sig urarfva gjort, och ej heller sökt att få den dödas egendom undanskifta, svare, en för alla och alla för en, för den dödas gäld, ulan så är, att de äro från all delaktighet i boet uteslutna, eller att de ej vid bouppteckning tillstädes varit, och ej heller, förut eller sedan, tagit befattning med boet eller af arfvet förmån njutit: i dessa fall vare sådan arfvinge från ansvarighet för gälden fri.
Har efterlefvande make försummat alt sin egendom afträda, och ej heller ansökning om dess uudauskiflande gjort; stånde han eller hon med arfvingarne i lika ansvar. § 21.
Försummas laga tid lill boupptecknings förrättande, och pröfvas den försummelse ligga efterlefvande make eller arfvinge till last, eller döljer någon af dem egendom från bouppteckningen uppsåtligen undan; svare för ali boets gäld. § 22.
Försummar förmyndare eller god man att omyndigs eller frånvarandes rätt till befrielse (rån gäld i död mans bo bevaka: svare sjelf för den gäld, som ej ulga kan af hvad den omyndiga eller frånvarande i boet eger. § 23.
Expeditions-Utskottets Förslag lill uiulerd.
Skrifvelse N:o 493. 121 § 23.
Hafva sterbhusdelegare, innan tid till egendomsafträde efter 5 eller 7 § ute är, med boets egendom betalt förfallen gäld efter den döda, utan att borgen eller säkerhet ställd blifvit, såsom i 2 § stadgas ; eller med lemnad säkerhet af lös pant gynnat någon borgenär, eller betalt fordran, som ej förfallen varit; eller förskingrat eller till borgenärers skada försålt eller annorledes användt egendom i boet; då skola de sterbhusdelegare ansss, som hade liden till egendomsafträde för dem utgått, när de så förforo. § 24.
Nu ligger sterbhusdelegare till last. något sådant förfarande, som i 23 § sägs; pröfvas det hafva tillkommit al obetänksamhet eller bristande kännedom om boets ställning, och ej för egen vinning eller för att gynna någon borgenär på annans bekostnad; dä må till skadestånd dömas, utan den påföljd, som i sagda § stadgad är. § 25.
Ej skall såsom förskingring anses, alt qvarlåtenskap till den dödas tarfliga begrafning, till efterlefvande makes, barns eller annat busfolks nödiga underhåll, eller till boets uppteckning eller egendomens vård använd blifvit. § 26.
Skiftar man den dödas qvarlåtenskap förr, än all veterlig gäld gulden är; vare för sterbhusdelegare lag, som i 23 § sägs. § 27.
Finnes, vid utredning af det afträdda boet, öfverskott sedan bevakad gäld betald är; det höre arfvinge, make eller testamentstagare till. § 28.
Sterbhusdelegare, som afträdd egendom tillträdt efter hvad i 6 och 10 §§ sägs, vare ej pligtig att för den egendom göra reda för andra sterbhusdelegare än dem, som voro omyndiga den lid, då egendomen tillträddes, eller af laga förfall hindrade att före nämnda tid sin rätt bevaka: testamentstagare, som fått sig tillagd viss egendom eller visst belopp i penningar, så ock efterlefvande make, som till undansluftande af egendom berättigad är, håfve dock emot den, som tillträdde, samma rätt, som de emot sterbhuset egt, om boet ej afträdt blifvit.
Yppas, efter sådant egendomstilllräde, någon förut okänd tillgång; deri njute alla sterbhusdelegare laga rätt.
Prot. 1859 & 1800. 10 Sami. 1 A/d. 2 Band.
Suppl. 16 122 Expeditions- (J tuko t tets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o i 93. § 29.
Fråga huruvida efterlefvande make eller arfvinge må tillgodonjuta sådan befrielse från gäld, hvarom i 16 och 17 §§ förmäles, varde pröfvad, då påslående om gäldens betalning emot dem väckes. § 30.
Utan hinder af urarfvagörelse, må, der någon sterbhusdelegare det äskar, årsstämning, såsom särskildt är stadgadt, ä boets borgenärer utfärdas.
Denna Förordning skall icke blifva gällande i de mål, som göras anhängiga före utgången af December månad nästkommande är.
(Året efter det, hvarunder Förordningen utfärdas.)
Slockholm den 26 Oktober 1860. i\:o 194.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 25 Okt. t860.
Presle-Ståndet den 26 — — Borgare-Ståndet den 26 — — Bonde-Ståndet den 26 — — Rikets Stärtders underdåniga Skrifvelse, angående revision af och ändring uti gällande lag och författningar rörande utsökning sväsendet.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 68.) S. A. K.
Vigtiga delar af kreditlagstiftningen hafva vid detta riksmöte utgjort föremål för representationens uppmärksamhet, och genomgripande förändringar deruti hafva ock blifvit af Rikets Ständer föreslagna eller beslutade.
Så hafva, för realkreditens stadga Eccpeditions-l]Iskottets Forsing lill underd.
S/eri/velse N:o 194.
123 och utveckling, Rikets Ständer dels hos E. K.
Maj:t gjort underdånig framställning om införande af grund- och hypotheksböcker, dels antagit en ny förmåns-rätlsordning, dels ock beslutat en författning om rätt till underpant i lös egendom.
1 afseende åter å personal- eller handelskrediten, hafva Rikets Ständer, för dess ordnande på säkrare grunder samt bortskärande af vådliga utvexter på densamma, dels beslutat upphörande af handelsboks vitsord såsom bevisningsmedel emot icke köpmän, dels upphält bvsättningstvånget emot icke tredskande gäldenärer, dels ock antagit en ny lag angående proskription för fordringar, hvarjemte Rikets Ständer för sin del beslutat en ny konkurslag, byggd på den Europeiska handelsrättens allmänt erkända grundsatser.
Dessa, i långliga tider af behofvet påkallade förbättringar utgöra ämnen, som på det närmaste sammanhänga med exsecutions- eller utsökningsväsendet, hvilket är en af hörnstenarna för kreditlagstiftningen och det yttersta vilkoret för trygghet vid transaktioner samt i följd deraf äfven för hela affärsrörelsens lif.
Att detta exsekutionslagarnes ändamål icke uppnäs genom vår Utsöknings-Balk och de mångfaldiga dithörande särskilda författningar, i hvilka man förgäfves söker ett system, en ledande grundsats, är sedan länge allmänt erkändl.
Allt efter som lagstiftningen befunnits för slapp, eller för sträng, hafva en mängd spridda stadganden meddelats, dervid man sett än på borgenärens rätt, än på gäldenärens hästa, men icke på begge tillsammans, icke på allmänna rörelsens kraf, icke på verkan af lagstiftningen i dess helhet.
Såsom i väsentlig mån motverkande den skyndsamhet, som vid utsökningsärender är framför allt önskvärd, måste jemväl anmärkas den nu gällande utsökningsprocessen med tre instanser, hvilken, om den än i den första löper med tillbörlig skyndsamhet, likväl redan i den andra går trögare, tills den, vid full följden till och behandling uti den tredje och sista instansen, följer nästan alla reglor och former för en vanlig civilprocess, hvaraf följer att i denna instans en handelsfordran pröfvas-lika långsamt som en jordatvist.
Sedan en handelsfordran på detta sätt genomgått de tre exsekutionsinslanserna, så kan den lätteligen, i följd af invändningar, likasom hvarje annan fordran, förvisas såsom tvistig till domstol, då åter tre instanser, med en fullkomligt vanlig civilprocess, äro att genomlöpa, — hvilket allt kan dröja och vanligen också dröjer i flera år.
Äfven för verkställigheten af ett gifvet utslag, för sjelfva utmätningen, synes tillräcklig skyndsamhet icke vara aabefalld, och ofta gifver utmätningsförrättningen anledning till tvister, hvilka jemväl hafva tre instanser att genomgå, innan utmätningen kan bringas till slut.
De tunga formerna för dessa förrättningar vålla äfven obehörigt lidande för gäldenären samt medtaga icke sällan de enda tillgångar, som kunde finnas för borgenärens betäckande.
På samma gång således hela denna lagstiftning visat sig förderflig för borgenären, såsom kränkande hans eganderätt i afseende å så väl tiden för utfäst betalning, sorn sjelfva betalningen, samt för gäldenären, såsom ofta obehörigt utarmande honom, hafva följderna deraf för den allmänna rörelsen visat sig i en alltmer kännbar brist på punktlighet och ordhållighet i affärer, i skrinlagda kapitaler samt i saknaden af en ordnad inrikes vexelrörelse.
Då nemligen vexlar hafva en strängare exsekutiv kraft än andra fordringsbevis, har en föga hedrande farhåga att utgifva dessa, affärsrörelsen så underlättande, förbindelser, blifvit alltmer allmän.
Rikets Ständer anse således en fullständig revision af hela utsökningsväsendet vara högt af behofvet påkallad.