Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pluraliteten inom Utsk. ansåg lämpligast att, förr än ett sådant förslag uppgjordes, först afvakta RiksSt:ns beslut om de nu framlagde hulvudgrunderne, som utgöra de viisendlligaste och på hela lagförslagets antaglighet mest inverkande; och jag har naturligtvis måst härutinnan foga mig efter pluraliteten.
Men denna skiljaktighet i meningarne inom Utsk. är emedlertid icke af någon särdeles vigt; ty om R. o. Ad. bifaller detta betänk., som då blifver 3 RiksSt:s beslut, kan Utsk. inom en ganska kort lid vara beredd att inkomma med sednare delen af sitt utlåt, och i sammanhang dermed föreslå ett svar på den K. propos., så långt nemi. som detta svar vid innevarande riksdag kan gå, d. v. s. omfattande principerna för den nya lagen.
200 Den 28 April.
Jag skall nu, efter att salunda hafva redogjort för motiverna till ärendets behandling inom ötsk. på sätt sorn skett, utbedja mig att få öfvergå till sjelfva saken och upptaga några af de hufvudskaligaste anmärku:r, som blifvit gjorda emot lagförslagets innehåll, och fö
I j a k t el igen i mer eller mindre vidsträckt män gå ut på afslag å Utsk:s betänk.
Den första och hufvudsakligasle, som gäller den nya lagen i sin helhet, är: alt denna icke skall vara byggd på gamla och i folkets opinion r.olfästadc grunder, att den skall införa för mycket nyheter, hvarom något allmänt tänkesätt icke ännu hunnit stadga sig.
Hvad nu den satsen i allmänhet angår, att lagen lill sina grunder bör vara rolfäslad i allmänna opinionen, så är den ganska riktig i fråga 0111 ali civillag; hvilken icke är egentligen ämnad att sjelf uppställa några nya rättsförhållanden, utan endast att ordna, upprätthålla oell göra verksamma de rättsbegrepp, sorn redan finnas inom samhället, så vidt nemi. fråga är om tränsactioner man och man emellan.
Men annorlunda är förhållandet med criminallngen, sorn just är ämnad att sjelf statuera de rättsförhållanden, som samhällets egna omedelbara behof och intressen kräfva.
Jag kan således icke linna, alt Slaten kan vägras rättigheten all antaga de för Statens ändmål mest lämpliga och verksamma straff, utan afseende derpå, alt dessa straff för den stora mängden af nationen äro förut kände eller okände, behaglige eller obehaglige.
Om icke denna sats gä
Ide, så frågar jag prohibitivsystemets anhängare, huru de, för befordrande af sina åsigler om det för staten nyttiga, kunnat tilltro sig att vid sä många tillfällen förorda ytterligt stränga lurendrejeriförfattningar och skråförbud, hvilka aldrig haft och sannolikt icke någonsin kunna få några sympathier bland den stora massan, el ler ingå i dess begrepp såsom rättsenliga.
Att tala derom, alt man icke kan stifta en lag, och en ny criminallag, i synnerhet förrän folket lärt känna den och derom fått en stadgad opinion, är dessutom ord utan mening; ty den stora massan hcmlar icke sin kunskap i delta hänseende hvarken ur lagboken eller andra böcker, ulan från erfarenheten ensamt, och får således ingen kännedom om hvilken lag som helst, förr än den blifver tillämpad.
Ingen ny lag skulle således någonsin kunna stiftas, om man dermed skulle vänta till dess den stora massan af nationen hunnit att derom få ett stadgadt omdöme; och detta bevisar, att det i sådane fall icke är massan, ulan de upplyste och sakkunnige, som böra rådfrågas.
Men äfven om man i allmänhet medgifver nyttan af att en ny lag har sin grund uti och hvilar på en gammal, i folkets opinion rolfäslad, så måste man väl i alla fall vid ny lags stiftande i främsta rummet tillse, huruvida den gamla lagen är så duglig och varaktig, ali pä denna grund kan byggas en ny, ändamålsenlig byggnad; och då blir frågan: hurudan är hos oss den gamla grunden, eller vår nuvarande criminallag?
Visserligen har det varit en allmän jargon, så väl bland jurister, som icke jurister, alt Den 28 April.
201 alt i högsta måtto prisa och loforda 1734 ars lag ända från början till slut: och jag erkännner, att den förtjenar dessa stora loford i afseende pä civillägen , men jag bekänner tillika, alt, alltifrån den stund jag började studera juridiken, har jag funnit mig högst otillfredsställd med criuiinallagen såväl i dess genuina skick, sorn i synnerhet uti dess nuvarande söndersplittrade.
Och detsamma mäste nationen äfven hafva gjort; ty det finnes ingen del af lagstiftningen, som genom beständiga förändringar blifvit så sönderplockad, som Missg.b:n. Detta började redan 1737, eller året efter det lagen begynle att tjena till efterrättelse, och allt sedan hafva vi fått en otalig mängd författningar, som än gjort lagen strängare, än mildare, så att intet egentligt sammanhang numera deruti finnes.
St. sjelf ve vid 1840 års riksdag, och äfven i någon mån redan förut, till större delen borttagit spö- och skamstraffen, hvilka voro de i 1734 års lag verksammaste, saint fråga jemväl varit väckt redan llere gånger om dessa stralfs borttagande helt och hållet, återstår nu nästan ingenting annat, än å eria sidan dödsstraffet, som högst sällan tillämpas, och å andra sidan vallenoch brödstraffet, hvilket sednare ingen brottsling stort frågar efter.
Under sådane förhållanden mäste, efter hvad jag tror, meningarnc vara någorlunda ense derom, alt systemet sådant det nu befinnes, är odugligt och behöfver andras; och tvisten gäller då endast pä hvad sätt eller i hvilken riktning ändringen bör ske.
Härvid hörer flr von Hartmansdorff, och jag tror äfven Hr Tersmeden, till de fä, som vilja återgå till det gamla.
De hafva förordat kropps- och skamstraffen, och vilja således återföra oss lill dessa straff i deras ursprungliga stränga skick, under det att vi andre vilja söka botemedlet på annan väg, genom att införa nya efter tidens kraf mera afpassade straff.
Jag torde till en början i anledn. häraf få hemställa, huru mycken sannolikhet man i allmänhet kail tro det finnas för att nationen skulle vara böjd att återgå till straff, dem nationen sjelf genom sina representanter för kort tid sedan till större delen borttagit; eller hvad tack af nationen Regeringen skulle kunnat hoppas att förskylla, om den föreslagit något sådant.
Emedlertid bar Hr von Hartmansdorff varit af den tanka, att desse äro de bästa straffen, och påyrkat en återgång till dem; hvadan det torde vara nödigt att undersöka de skäl, han härför anfort.
Ilan har sagt, att skamslraffen äro de verksammaste, och alt det icke är några andra straff än kroppsstraffeu sorn äro fruktade, äfvensom Hr vou Hartmansdorff vidare tillagt den sats, att, då det är deu sinliga menniskau, som brutit, så är det äfven rätt, att kroppen och icke själen får lida straffet.
Jag bekänner, alt jag icke kunnat fatta meningen af denna sats.
Det mäste, enligt mili tanka, icke vare den band, som utöfvar brottet, som af lagen skall straffas, ulan det mäste vara den i brottet uppenbarade, för samhället farliga onda viljan, hvilken ligger 10 II. 36 202 Den 28 April. till grund fiir den begångna gerningen; och då kan jag icke se något skiil, hvarför det är kroppens ecb icke den inre menniskan, sorn skall försona brottet.
Hr von Harlmansdorffs påslående, alt det endast vore kroppsslraffen, som voro fruktade, så har Hr von Hartmausdoff till en del deruti rätt, men i den mening, som Hr von Hrtmansdorlf framställt satsen, likväl orätt.
Hr von Troil bar nemi. ganska riktigt i föregående plenum ådagalagt, att det ligger uti den råa menniskans natur att trotsa den kroppsliga smärtan; det är således icke sjelfva spöstraffet, eller tiel kroppsliga och snart öfverslåndna lidandet, som fruktas, ulan det är den skam, och outplånliga vanära, som dermed är förenad, som innebär det mest afskräekande.
Hr von Hartmansdorff har således sä till vida räll, som Hr von Hartmansdorff säger, alt ej mindre kroppsstralfen, än skamstraffen utgöra ganska verksamma straff.
Det är också utan all fråga, att det första ändamålet med allt straff är att afskräcka, att lända den brottslige till näpst och andra till varnagel; detta erkänner jag.
Men man har, under det man uteslutande sökt alt afskräcka brottslingen genom straff, som skulle utskämma honom, alltmer kommit lill inseende af den härmed förenade olägenheten, att i samma mån som straffet varit afskräekande frän att beträda brottets bana, i samma mån bar det också hindrat den, som en gång kommit iu på banan, att någonsin återgå derifrån.
Den brännmärkte och med vanära stämplade brottsliagen bar efter straffets undergående varit en från öfriga samhället utesluten medlem, som ingen velat emottaga, och lian har derföre nödgats, för alt lifnära sig, alt fortgå pä brotlels väg, äfven om han från början haft bättre föresatser; hvilket dock sällan inträffat, emedan lian, genom sjelfva arlen af det undergångna straffet, sett sig försatt i en fiendtlig ställning till det öfriga samhället.
Öfverallt börjar man erkänna, att denna omständighet utgör en öfvervägande olägenhet af de äldre straffsystemen; ty, hvad är det väl som gör, att man i nästan hela den civiliserade verlden nu är sysselsatt med utarbetande af nya criminallagar och inrättande af nya fängelseanstalter?
Ingenting annat, än just erkännandet af nämnde olägenhet och den insedda nödvändigheten af att med brottslingen förfara på helt annat sätt.
Men vilja vi nu äfven här i Sverige erkänna detsamma, (och jag tror att vi hafva så pass erfarenhet om de olyckliga följderne af våra nuvarande både straff och straffanstalter, att vi måste erkänna behofvet af förbättring i begge delar), så frågar jag eder, mine H:r, finnes väl någon annan utväg, än att antaga frihetsstraffen?
Jag bekänner, att jag åtminstone icke vet några andra straff att välja på, sedan man nödgats förkasta de äldre straffen; så göra ock andra folk, i den mån de frångå kropps- och skamstraffen.
Men dessa frihetsstraff, för att icke blifva lika ändamålslösa, sorn de, hvilka hittills blifvit begagnade i förening med andra straff, måste vara af en penilentiär beskaffenhet, d. v. s. de måste, med ändamålet att vara nog allvarsamma för alt afskräcka den ännu icke Den 28 April.
203 brottslige, förena den syftning att förbättra den redan fallne, eller åtminstone under strafftiden förhindra den ytterligare depravation, som erfarenheten visat vara en oundviklig följd af fångars inbördes gemenskap.
Oeh härtill syftar nu den nya criminallagen; men när man vill söka målet på denna väg, så har man vidare ingenting annat att välja emellan, än de 2:ne särskilda penitentiärsystemer, som hittills blifvit uppfunna, nemi. det Philadolphiska och det Auburnska.
Jag vill lemna åsido helt och hållet den strid, som ännu fortgår emellan criminalislcrne om det absoluta företrädet af ettdera af dessa systemer framför det andra — jag är öfvcrlygad att denna strid inom kort skall slutas till fördel för det Pbiladelphiska systemet —; men jag abstrahera!' derifrån oeh vill endast här taga i betraktande hurudana de båda systemen äro i deras praktiska tillämpning.
Jag finner då, att det Pbiladelphiska systemet är ganska enkelt och lätt ulförbarl efter sin idé, under det att del Auburnska deremot är högst inveckladt och utgör ett system, som, för att uppfylla sitt ändamål, till den grad fordrar sträng uppsigt, att vi sannerligen här i Sverige hafva ganska litet hopp att någonsin kunna tillvägabringa en sådan.
Ty hvarest hos oss finna den miingd nitiska och skickliga uppsyningsmän, som, erfordras, för alt. hindra en myckenhet gemensamt arbetande fångar alt hvarken genom ord eller åtbörder communiccra sig med hvarandra?
Om uppsigten äfven är aldrig så fullständig, blir det dock omöjligt att förekomma, det icke en mängd öfverträdelser af den mycket stränga disciplinen skola äga rum hvilka åter hafva till följd oupphörliga bestraffningar, som affångarne skola anses såsom någonting särdeles vederqvickande under ledsnaden, m. e. o. piskan måste gå ganska flitigt i de
Auburnska fängelserna och följaktligen en mängd uppträden framkallas, som icke blott störa ordningen på stället, utan i hög grad motverka penitentiärsystemels ändamål.
Ur denna synpunkt är det Auburnska systemet isynnerhet felaktigt i praktiskt hänseende, hvaremot det Pbiladelphiska är, såsom jag förut namndt, lätt utförbart.
I anseende till den enkla disciplinen och de få tillfällen lill ordningens störande, som der äro för handen, fordras det ett vida mindre antal uppsyningsmän, likasom det af dem, som behöfvas, ej kräfver andra egenskaper än noggrann efterlefnad af gifna och bestämda föreskrifter.
Skulle man emedlertid oaktadt detta praktiska företräde, i andra afseenden, och särdeles för längre tid användt, anse det
Pbiladelphiska systemet kunna i sin tillämpning medföra några skadliga följder för fångarnes helsa, eller dylikt,så finnesingentingsom hindrar, att, i samma mån som man erfar dessa olägenheter, modifiera systemet, utan alt derföre förändra det i sin grund.
I del nu framlagda förslaget är icke fråga om att lill en början använda det P h i ladel ph iska systemet för mera än de 2:ne lägsta straffgraderne, eller för en tid af högst 2:ne år, och för sådan tidslängd har man, så vidt jag vet, icke någonstädes funnit några vådor vid systemets tillämpning, tvertom har till och med Miltermaier, 204 Den 28 April. sora efter min tanka är (ien i dessa ämnen mest sakkunniga preson, som för närvarande finnes i Europa, men i allmänhet alldeles icke hyser någon förkärlek för det.
Philadelphiska systemet, ehuru lian i sina skrifter yttrat den förhoppning, att penitentiärstraffen inom kort skola öfver allt uttränga de äldre straffsystemen — äfven Mittermaier, säger jag, har recommenderat, att allt straff bör hörja med på sin höjd 2:ne års Philadelphiafängelse.
Då jag sålunda sökt visa, att, om man vill och nödgas förkasta kropps- och skamstraffen, man icke har någonting annat att. välja på, än frihetsstraffen i penitentiär syftning, hvilket just utgör hufvudgrunden i det nya lagförslagets straffsystem, så har jag i och med detsamma besvarat det andra hufvudsakliga inkast, som man gjort emot samma förslag; nemi. att det icke vore bygdt på nog säker grund, hvilken anmärkt)., blifvit framställd af Hr Lagerhjelm.
Ty det är mycket sant, alt allt, som är nytt och oförsökt, är till en viss grad osäkert; men då man är i behof af att införa någonting nytt och dervid väljer det bästa, som finnes att tillgå, sä kan man icke komma längre.
Hr Lagerhjelms anmärkn. synes mig sålunda vara vederlagd i samma stund, som man erkänner, att man är i behof af någonting nytt.
Viii har Hr von Hartmansdorff i sitt sisla anförande härförutan anmärkt emot penitenliärslraffen i allmänhet, än att de voro för stränga, än alt de voro för milda; jag hörde honom nemi. försl säga, att brollslingarne deraf endast skulle må alltför väl, och en stund derefter framställa såsom eli inkast emot desse straff, att de voro alltför stränga och för brottslingarne skulle medföra ett otilhärdeligt själslidande, så att lagen, genom deras antagande, klefve hårdare och grymmare än förut.
Meri jag bekänner, att såväl desse, som åtskilliga andra contradietioner, hvilka jag tror mig hafva funnit uti Hr von Hartmansdorff» sista anförande, jemte hela den deruti förekommande episoden om nödvändigheten att bibehålla husagan och prygel såsom disciplinärstraff, ehuru här alldeles ingen fråga är om dessa straffs borttagande, gifvit mig anledning till den förmodan, att Hr von Hartmansdorff icke ännu tagit tillräcklig kännedom om förslaget.
Jag framställer emedlertid icke delta såsom en förebråelse; det kan Iverlom icke förundra någon, att en person, som med det nit och allvar sysselsätter sig med en mängd andra offentliga angelägenheter, som Hr von Hartmansdorff, icke haft tid ali inhemta denna kännedom i ett för honom förut främmande ämne.
Men jag kan icke annat än beklaga detta förhållande; ty jagar öfvertygad, att det i afseende på det nya lagförslaget skulle, om Hr von Hartmansdorff haft tid och lust alt djupare intränga i detsamma, hafva galt honom på samma sätt, som det gick honom uti läroverksfrågan.
Hr von Hartmansdorff har nemi., från att vara en af de ifrigaste motståndare tili det nya skolsystemet, blifvit en varm anhängare deraf, och jag hade sannolikt derföre kunnat hoppas, att uti Hr von Hartmansdorff hafva funnit en mycket pålitlig och varm försvarare af det nya straffsystemet, i hän - Den 28 April. 205 delse de! hade varit för honom närmare kändt.
SS har åtminstone förhållandet varit med mig.
Jag inträdde i LagUlsk., utan att hafva någon annan kännedom af det nya lagförslaget och dithörande skrifter, än den man får, efter att hafva genomläst dem, såsom en intressant litteratur; och jag hyste under den tiden flere betänkligheter emot förslagets antaglighet.
Men i samma män, sorn jag i Utsk. blef satt i nödvändighet att närmare studera mig in i dessa ämnen, i samma mån har förslaget blifvit för mig tillfredsställande, icke blott i afseende på de grundsatser, sorn det innehåller, utan äfven i afseende på den verkligen omtänksamma försigtighet, hvarmed dessa grundsatser blifvit tillämpade och med hvilken man söker införa dem i landet.
Jag kommer nu till den 3:dje hufvudsakliga anmärkn. emot förslaget, som är, att det innefattar för få straffarler.
Hr von Hartmansdorff har velat återgå till skam- och kropps-straflen; och jag har redan sökt visa olämpligheten deraf.
Återstår således att till besvarande upplaga de anmärkrnr, hvilka gå derpå ut, alt, med uteslutande af dessa straff, dock bibehålla ett och annat i vår gamla lag befintligt straff, hvaribland man särskildt nämnt landsförvisning och fängelse vid valten och bröd.
Hvad landsförvisning betra Ifar, så torde jag hufvudsakligast få hänvisa till de skäl fiir dess uteslutande, seni af Lagberedningen blifvit andrague, och återfinnas uti LagUtskts betänk.; men anhåller dock att fä tillägga ännu några andra.
Det synes i allmänhet vara temligen olämpligt ali stadga ett straff, hvars verkställighet ligger utom den statsmakt, som ålägger straffet.
Hvad vill det väl säga, alt Sverige dömmer till landsförvisning, så länge icke Sverige är förvissadt derom, att den landsförvisa, som man alfor till gränsen eller sätter i en bilt på kusten, finner på andra sidan hafvet ett land, der han blir emottagen och får vistas?
Icke kan det vara Svenska Statens mening, alt den ifrågavar. personen skall fara i alla sina dagar fram och tillbaka pä Östersjön, utan meningen måtte väl vara, ali han skall kunna hamna någonstädes.
Men nu kan det lätt hända, att ingen angränsande
Stat vill emottaga en med sådant recommcndationshref, som en lamlsförvisningsdom, ankommande person; och skulle han än blifva mottagen, sä hvad hlifver följden, i fall han sjelf icke i det främmande landet kan underhålla sig, ulan råkar i nöd?
Jo, all den främmande
Staten gör med honom som med våra i nöd stadde sjömän, d. v. s. skickar honom till närmaste Svenska consul, för att draga försorg om honom, och consuln hlifver då tvungen ali sända honom tillhaka till Sverige.
Denna omständighet utgör således redan en olägenhet vid ifrågavarande straff i sin allmiinlighcl helrakladt, hvartill vidare kommer, att det i sin tillämpning drabbar mera ojemnt, än snart sagdt något annat straff.
Men detta är likväl icke allt.
Man har sagt, att landsförvisning egentligen skulle vara ett lämpligt straff för tvenne slags brott: politiska förbrytelser och religionsbrotl.
Minst af allt skulle jag dock anse 206 Den 28 A p r i I. landsförvisning vara passande för politiska förbrytelser; ty, hafva brottslingar af denna art haft något inflytande inom sitt land och förehaft några farliga stämpiingar, så att de verkligen förtjena ali med något hardt straff beläggas, så äfvcnlyrar Staten så mycket mera derigenom, alt hon blott visar deni ifrån sig och låter dem fortfara med deras elaka stämpiingar, äfven uldin landels gränser, och della till och med på det korta afståndet af möjligen cn half mil.
Deremot erkänner jag, att detta straff kunde vara lämpligt för religionsbrotl.
Men är det väl skäl, att för eli enda brott, som så sällan förekommer, som religionsbrott, stadga en helt egen straffart, då den i praktiskt hänseende har med sig den stora olägenhet, alt möjligheten af dess verkställande icke heror af den dönnnande Slaten allena, och dä dervid dessutom förekommer den omständighet, alt den icke kan fä någon plats i hela den nya strafflagen?
— Sä snart man stiftar en lag med latitudssystem — och jag anhåller att framdeles få komma lill denna puukt — nu på förhand vill jag hiöl t säga, att så snart man stiflar en lag med latitud för domaren vid straffmätningen, är det nödvändigt, att straffen beräknas efter en viss straffscala, sä att man i lagen ser hvilket straff, som är det strängare, och hvilket är det lindrigare, på det domaren må vela hvilken slraffart han skall tillämpa, allt efter som försvårande eller mildrande omständigheter förekomma.
Men när så är, vet jag sannerligen icke hvar det ifrågavar. straffet skulle slå i straffscalan.
Icke kan det stå' näst efter dödsstraff eller lifslidslängelse, ty det skulle dä anses vara strängare, än 10 års fängelse, hvilket jag ingalunda kan finna; icke eller kan det sättas under 0 månaders fängelse eller näst framför höter.
Jag vet icke hvar det skulle få sin plats, och jag bekänner, alt när sådane olägenheter förefinnas, men deremot ingen annan fördel, än alt använda straffet på ett brott, sorn så högst sällan förekommer, som religionsbrott, anser jag föga skäl vara att bibehålla det.
Hvad äler vatten- och bröd-straffet angår, så kunna meningarne derom vara vida mera delade, och om R. o. Ad. eller R.
St. i denna del skulle vilja besluta några modificationer af lagförslaget, skulle jag i sanning icke myckel förundra mig deröfver.
Jag vill blott upplysa om orsakerne, hvarför detta straff är borttaget.
Det ar af motslåndarne i sista plenum sagdt, att LagUtsk. anfört klena skäl för borttagande af valten- och brödstraffet, då Ulsk. nämnt, alt någon controll vid straffets verkställande icke vore möjlig; och jag medgifver gerna, att della skäl är klent, och att nämnde olägenhet lätt®kan undanrödjas.
Men det gifves äfven andra orsaker, hvarföre man handlat på sätt som skett, och deribland räknar jag samma svårighet, som i afseende på landsförvisning, eller alt icke någon plats finnes för straffet i hela systemet.
VJsserligen hade Lagcomitéen i sitt förslag gifvit det en plats; men Högsta
Domstolen fann denna plats olämplig, och då ingen annan fans, tillstyrkte den straffets borttagande.
Förhållandet är nemi., alt efter Lagcomiteens för - Den 28 April.
207 sing skulle valten- och bröd-straffet införas i st. f. sista graden af fängelse, eller användas i st. f. fängelse från 30 dagar lill ^ år.
Men häraf skulle den olägenheten hafva uppkommit, att högsta inåttet af fängelse vid vallen och bröd, som hittills varit 28 dygn och stålt så högt i straffscalan, alt det i nu gällande lag motsvarar högsta kroppsplikt och till och med stundom står alternativt med1 dödsstraffet, skulle hafva fått en sådan nedsättning i värde, att det skulle hafva blifvit tillämpadt endast på sådane små förbrytelser, som intaga lägsta classen af urbota brott.
Af denna anledning ansåg Högsta
Domstolen det vara olämpligare att, med helt olika grunder för dess tillämpning, bibehålla ett gammalt stral!', som redan i den allmänna opinionen fått ett visst värde, än att helt och hållet borttaga detsamma, hvarföre Högsta
Domstolen också beslöt att tillstyrka delta sednare.
Dessutom förekommer äfven, att genom det lama sätt, pä hvilket detta straff' blifvit hittills verk slä 11 d t, detsamma så sjunkit uti den allmänna opinionen, alt, man må verkställa det hädanefter så noggrant som möjligt, så skall det ändock fordras en temligen lång tid innan det i folkets begrepp kan höja sig lill någon verksamhet.
På dessa skäl, som synts mig öfvervägande, har jag biträdt deras mening, som tillstyrkt borttagande af vatten- och bröd-straffet, men skall, som sagdt är, icke särdeles motsätta mig, om man skulle finna, att en modification, åsyftande dess bibehållande, bör äga rum.
Jag vill till och med gå så långt i medgifvande, att jag tror det skulle vara nyttigt, om man kunde utfinna något lämpligt straff, som genom sin intensitet gjorde det möjligt att i någon mån inskränka tidsmåttet i den lägsta eller 7:de fängelsegraden.
— Man har vidare emot straffärterne anmärkt, alt de upplaga endast ett slag af fängelse; att alla frihetsstraffen äro af samma art med blott skillnad i afseende på tidslängden; och man har ansett, det indelningen i tukthus och fängelsestraff vore lämpligare.