Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erinrar mig ännu ganska val, hurusom jag i Upsala måste till en examen inför fakulteten utantill inlära ett digert på latin förlättadt theologiskt compendium; men dessa tider äro nu lyckligtvis förbi.
Man har tillbakavisat ett dylikt barbari från universiterna till skolorna, och vi böra hoppas att äfven ifrån dessa det må innan kort förvisas.
- Kristendomen, M.
Hrr, är icke, kan icke, får icke vara någon minnesläxa; dess heliga sanningar mäste, likasom de från början på ett historiskt sätt förkunnades, så ock nu historiskt inläras, historiskt inlefvas.
Det går icke an att göra bekantskap med det heliga på samma sätt som man gör sig bekant med deklinätioner och konjugationer; det går ej an att komma till den eviga sauniiigen på en vanlig husbehofsväg, och för de intressen, som i djupet af vårt bröst rastlöst sträfva uppåt emot det himmelska, gifves det icke, såsom för vanlig intresseräkning, någon lathund.
Dylika hjelpredor kunna visserligen vara af nöden för sådana lärare, hvilka icke sjelfva gjort sig förtroliga med det heliga ord, de skola förkunna; men för barn äro vidlyftiga dogmatiska afbandlingar alltid olämpliga.
För barn måste för öfrigt i allmänhet 556
Den 18 Februari f. m. kunskapens väg icke besås med några onödiga törnen; de måste i främsta rummet lära sig älska vetandet; och detta åstadkommes icke med en method sådan som denna.
Minst af allt är kristendomens ljusa, fröjdefulla lära egnad att i dunkla, enstaka formella satser sålunda utminuteras och att derpå, oftast under tårar från de spädas ögon, inkilas i bokstafsminnet.
Det var icke på detta sätt som kristendomen först meddelades åt en fallen verld; det är ej på detta sätt som den bör fortfarande öfverlåtas åt ständigt upväxande nya slägten.
Att för de unga åskådliggöra Nya Testamentets historiska del, att för dem göra fattligt det innersta af Evangelium, det enda nödvändiga, att med lätt inlärda bibelspråk och psalmverser lifva deras upmärksamhet, och sålunda gifva dem en vägkost till begagnande för hela lifvet, och först sednare för dem sammanfatta lärorna i ett slags system, dock utan frågor och svar, utan minnesläxor — se der, M. Hrr, hvad erfarenheten redan i andra Protestantiska länder funnit lämpligast, hvad bland oss Grefve Rtidenschiöld och Biskop Agardh med värme förordat, hvad erfarna och ömsinte lärare påyrkat, hvad det upväxande slägtets behof oafvisligen fordrar.
Jag hade helst velat att man skulle ingå till K.
M:t med eu underd. anhållan, att all utanläsning utöfver Luthers lilla Katekes, så i folkskolan som vid elementarläroverken, måtte uphöra; men då sådant skulle omfatta mer än det, hvaröfver Utsk:t i detta Betänk, sig utlåtit, så måste jag inskränka mig till anhållan om en återremiss, på det Utsk:t måtte komma i tillfälle att taga kännedom om Frih. Creutz’ motion, hvilken åtminstone har den fördelen att vara affattad i enlighet med LäroverksKomittéeus förslag.
Ehuru hvar och en, som här up trader för att försvara Betänk, och de deruti uttalade åsigter, skulle enligt eu talares förmodan komma att utgöra föremål för allmänt åtlöje, kari jag dock icke underlåta att, min pligt likmätigt, här yttra min åsigt, och då den utgör majoritetens inom Utsk:t, äfven försöka att försvara den.
Det kan synas vådligt att upträda mot så många, så skickliga och så tätt sammanhållna motståndare, som jag nu fått; men det har icke varit Svenskens sed att räkna dem, utan den har varit att efter öfvertygelse och pligt fullgöra hvad man anser såsom sitt åliggande, obekymrad örn man slutligen måste ligga på platsen eller i yttersta fallet söka ett skydd.
Innan jag går till sjelfva saken, anser jag mig likväl skyldig att svara på de hårda framställningar, som en talare tillåtit sig, derföre att Frih.
Creutz’ motion icke blifvit behandlad i sammanhang med nu förevule.
Man har stämplat Utsk:s förfarande såsom ett förbiseende, ett undanskjutande, — jag minnes icke precist alla de uttryck, som blifvit begagnade.
Jag har dock icke sett någon paragraf i Grundlagen föreskrifva den ordning, inom hvilken motioner inom Utsk:n böra behandlas. Omdömet om det ena eller andra Betänkis företräde måste vara helt och hållet sub - Den 18 Februari f. id. 557 jectivt.
Om jag nu har dömt så, att Frih. Creutz’ motion, som är af mycket mera omfattande beskafifenhet (som talar om undervisningen i elementarläroverken, om hvad som i alla klasserna bör läsas) än att kunna sättas tillsammans med den, som omfattar formen för en ny katekes, så ber jag Hrr:ne om ursägt.
Jag kan icke för mina handlingar lägga något annat omdöme till grund än mitt eget.
Dessutom hafva några vigtiga förarbeten i större frågor förekommit, hvilka tvingar Utsk:t att upskjuta behandlingen af mindre frågor.
Det har icke alltid berott på mig, — de större frågorna hafva måst föregå de mindre, och de smärre hafva kommit på mellantider, för att icke låta tiden vara obegagnad.
Af sådan anledning har detta Betänk., som är af mindre omfattning än Frih. Creutz’ motion, blifvit förut behandladt.
Hvad undanskjutandet beträffar, så om Frih Creutz’ motion ligger på botten i motionsbundten, saknar detta icke sina skäl, emedan den blef afgifven den sista motionsdagen; och vidkommande de motioner, som hittills blifvit behandlade, så har jag följt den ordning, i hvilken de inkommit.
Motionerne nro nu ordnade efter deras innehåll, såsom:
Militär-ärenden, Organisations-ärenden, Akademiska och andra undervisningsämnen o. s. v„ och när dessa i allmänhet förekomma, så förekommer äfven Frih. Creutz’ motion, så vida K.
M:t gifver tillstånd till Riksdagens fortsättande.
Nu till sjelfva saken och första punkten om premiers utsättande.
Utsk. har i Betänk, derom yttrat sin tanke och utvecklat sina motiver, nemi. att det innebär en viss oformlighet att, då ett förslag till ny katekes icke blifvit pröfvadt och det således är aldeles omöjligt för den, som icke särskildt studerat detsamma, att afgöra huruvida det kan tillfredsställa billiga fordringar eller icke, att under en sådan period liksom i förväg hålla för säkert, det förslaget kommer att ogillas.
Men det finnes äfven ett annat skäl, som gjort sig gällande inom Utsk:t, om det än ock icke kommit in i Betänk:t, det är nemi. att religiösa läroböcker måste' anses vara af en annan natur än t. ex vetenskapliga afhandlingar.
Det fordras nemi. en inre drift, en inre känsla af behof eller pligt att arbeta för religionen, för sjelfva den eviga saligheten, för att tala i termer, sora äro temligen direkta; man måste känna ett sådant behof, för att kunna sätta sig ned och skrifva en dylik bok; man måste ega inom sig sjelf medvetande och känsla af de heliga ämnen, man behandlar, den stora vigten af religionens gudomliga sanningar, vara vis och försigtig; med ett ord, dertill fordras andra motiver än begäret efter den vinst, som ett premium kan framkalla.
Man har derföre föreställt sig att den man, vare sig prest eller lekman, som skulle inom sig känna förmågan att skrifva en katekes, vill icke i sitt eget samvete efterforska om begäret efter vinst ingår såsom driffjäder.
Detta motiv anfördes inom Utsk:t och jag fann det gediget, så att jag icke ansåg det vara skäl att motsätta mig det beslut, hvartill Utsk:t kommit.
Om, sedan ett antagligt katekesförslag blifvit utarbetadt, R.
St. då vilja gifva en gratifikation, så må de tilltaga den hur de behaga.
Det är helt annat att efteråt belöna ett af en inre känsla framkalladt arbete, 558 Dan 18 Februari f. m. än att söka locka fram såsom ett dagsverke ett arbete af så granlaga natur som detta.
Hvad beträffar vidare utanläsningen, så är det väl icke mången af oss. som betviflar, att utanläsningen stundom och ganska allmänt öfverdritv es; men deri ligger icke något skäl att förbjuda densamma, såsom åtskilliga hafva önskat, icke heller att inskränka dess omfång endast till lilla katekesen.
Man måste göra en bestämd skilnad på, då man talar om kristlig undervisning, de studier, i hvilka denna undervisning sönderfaller, nemi. den ena i folkskolan, skolan i hemmet, skolan för enskild undervisning för de mindre barnen, — den andra undervisningen hos presten för beredelse till H. H.
Örn man vill komma till reda i saken, så får man icke tänka på än den ena än den andra, utan man måste hålla sig till endera.
Jag tager mig då friheten börja med de mindre barnens undervisning.
Som vi alla veta, sker den hufvudsakligen i våra folkskolor.
Man klandrar undervisningen der, och säger, att man vill hafva en katekes, som innehåller resonerande framställningar.
Men jag frågar Eder, mine Hrr! huru det skulle i verkligheten se ut, om man säger en skollärare, sorn har för sig kanske femtio barn, att han skall icke gifva dem utanläxor, utan genom framställningar söka få saken i deras minne och deras förstånd på samma gång.
Det gränsar nästan till det omöjliga.
Det vore dessutom, efter mitt begrepp, oriktigt, att icke begagna minnet, som vi veta är lifligare hos barnet än hos den äldre mera försigkomne.
Låt vara, att det endast är en bokstafskunskap, men det är dock en sådan kunskap, att när en sednare period inträffar, så kan derpå byggas den verkliga religionsundervisningen.
Man påstår att förståndet förslöas genom att läsa utanläxor, som man icke begriper.
Ja, det är möjligt, och i sådant läll måste jag beklaga förhållandet; ty mitt förstånd måtte då varn temligen slätt efter.
Jag har läst åtskilliga saker utantill, och ännn i denna stund, om det är något, som jag vill hafva noga reda på, så läser jag det utantill.
Om nödvändigheten af den större katekesens utanläsning, såsom underlag för undervisning i kristendomskunskapen, hafva de flesta af presterskapets ledamöter, som deltogo i Utskits förhandlingar, yttrat sig vara öfvertygade.
Jag medger, att om kristendomsundervisningen skulle sluta med den första perioden och icke sträcka sig längre, sä vore den förfelad, ehuru det äfven då vore möjligt att ett och annat kunde blifva föremål för utveckling under en framskriden ålder, så att jag anser det icke alldeles sagdt att det vore förspild möda.
Men nu måtte det tillgå på olika sätt i olika provinser.
Sedan jag nu hört en fyra, fem talare, som påstått. att presten sjelf endast frågar efter böker., och icke är nöjd, om det icke svaras efter denna, så är deremot min erfarenhet, att vid husförhör och vid beredning till H. H.
Nattvard, samt under sommaren en half timma före Gudstjenstens början alla Söndagar, presten då håller en katekes-förklaring och uptager på de särskilda Söndagarna ett stycke i sender, så långt han medhinner, samt gör en och annan fråga, som besvaras efter den stora eller lilla katekesen.
Olver dessa ord samt dermed sammanhang egaude frågor Den 18 Februari f. m. 559 gör han sedermera en förklaring och på det sättet bibringar lian barnen kristendomskunskapen.
Jag vet icke, om i de provinser, der de värde talarne hafva sina hem, så tillgår, eller om Hrrme möjligen haft angelägnare göromål på Söndagsförmiddagarne, som hindrat
Eder att vara tillstädes.
Min erfarenhet nr dock positiv; jag har inhemtat den på flera ställen: i Elfsborgs län, i Jönköpings län och i Carlskrona.
Hvad vidkommer frågan om att skrifva katekesen så, att den icke innehåller frågor och svar, så är det temligen klart, att, om en sådan katekes skrifves och anbefalles till begagnande, följden blir den, att man afskär möjligheten för föräldrarne att sjelfva undervisa sina barn.
Det är icke att antaga, det. hos flertalet af Svenska allmogen så kan ske; derföre blifva barnen beröfvade den undervisning, de f. n. erhålla i familjen.
Vidare uppkommer genom ett sådant sätt att behandla saken i folkskolan nödvändighet för folkskoleläraren att förklara katekesen.
Jag har icke det förtroende för folkskolelärarnes ståndpunkt, hvarken i vetenskapligt eller religiöst hänseeude, att jag skulle vilja obetingadt åt dem öfverlemna dessa förklaringar.
Derföre anser jag som en fördel att de icke komma längre, än att presten sedermera har en grund att bygga på.
Dessutom lärer ändamålet svårligen vinnas, man må skrifva en bok huru som helst; ty sätter man densamma i händerna på en lättsinnig eller enfaldig lärare, så gör han med utanläsningen huru han behagar.
Jag kan derpå anföra ett exempel: jag var närvarande vid examen i en allmän skola, der det icke var föreskrifvet att bibliska historien skulle läsas utantill; men läraren hade under loppet af terminen ställt sina frågor så till gossarne, att de icke kunde besvara dem, utan att hafva läst boken utantill, och svarade de icke ordagrant, så var han icke nöjd.
Som denna historia icke är ämnad för utanläsning, blef det säkert mycket större tunga för barnen att lära sig den, än om de haft en bok, upstäld i den formen att gifva svar på bestämda frågor.
Att utanläsningen och minnets användande dertill skulle hindra begreppsutvecklingen, har jag efter min erfarenhet icke kunnat förmärka.
Jag har visserligen icke varit lärare, men husfader och är detta ännu, men jag har aldrig funnit att så hr förlndet.
Vi hafva ada läst tabula multiplicationis utantill, men jag har icke kunnat finna att vi deraf haft någon olägenhet, icke heller finner jag att de reglor, jag lärt af latinska gramatikan, ehuru de voro så abstrakta, att när jag läste dem, jag icke förstod ett ord, förhindra förståndets utveckling samtidigt, så att der tror jag är en farhåga, som är, minst sagdt, obefogad.
Hvad en anhållan om ett bestämdt förbud för utanläsning vidkommer, så bekänner jag att jag är ofantligt rädd att bidraga till utgifvande af någon befallning, för hvars uraktlåtande icke kari bestämmas något straff och hvars utförande icke kan kontrolleras.
Det är icke svårt för den, som tänkt sig in i saken, att finna att just denna fråga är af dylik natur.
Derföre anser jag att den allmänna meningen, som i sin utveckling har en mycket stark fart, skall inom kort göra sig gällande, och då kommer saken att gå af sig sjelf på ett ändamålsenligt sätt.
Jag kan säl. icke finna något 560 Den 18 Februari f. m. bestämdt behof af föreskrift härom.
Man har visserligen sagt att utanläsiiingen skulle i framtiden leda till lamhet och kyla i religionsåsigterne.
Jag kan icke heller här jäfva någon annans erfarenhet, men jag hemställer till de af Eder, Mine Hrr, som haft närmare beröring med allmogen, om man kan säga att hos dem finnes brist på religiös känsla eller religiöst begrepp, och de hafva likväl läst katekesen utantill under mycket strängare och tyngre former än vår nuvarande ungdom.
Detta är för mig ett bevis att det ligger icke något så farligt uti att läsa utantill, ty man kan lika fullt hafva en sannt religiös bildning.
Jag slutar med att yrka bifall till Betänktdet.
H. Exc Hr Gr. och Landtm, anmälde och lät upläsaett från Hederv.
BondeStåndet ankommet prot.utdr.
Nio 218, hvaraf inhämtades, att nämnde KiksStånd, vid föredragning af det nu under öfverläggning varande Betänk:det, dels förkastadt hvad Utsk:t föreslagit i afs. på katekesutanläsning samt för sin del fattat det beslut, att B.
M:t i underdånighet anhålla, att vid första kristendomsundervisningen, så inom församlingen som vid Folk- och Elementarskolorna, endast må användas Luthers lilla katekes jemte nödig bibelförklaring och följaktligen utanläsning af den Lindblomska katekesförklaringen eller den, som i dess ställe må varda antagen, uphöra och denna i stället blott till ledning för läraren och såsom läsebok för barnen begagnas; och dels inbjudit MedStånden att i detta beslut sig förena.
Härefter tiprepades och yttrade Hr Lefrén, Joli.
Många tal. hafva yttrat sig och yttrat sig länge, jag skall deremot vara helt kort.
Jag instämmer uti begäran om återremiss.
Ingen lärer kunna förmoda att jag skulle obetingadt gilla det sätt, hvarpå katekesläsningen hittills understundom blifvit bedrifven, ehuru jag börjar mitt yttrande med den förklaring, att, om jag hade lått ordet något tidigare och sål. icke egt anledning ändra planen för mitt anförande, hade jag varit beredd att med Hr Nordenfelt lägga mig på slagfältet.
Jag hade nemi. ansett det vara skäl att bifalla Utsk:ts Utlåt., emedan jag vid närmare granskning af detsamma funnit, att Utsk:t ej gerna f. n. kunnat komma till något annat resultat, än det gjort med anledning af de motioner, som blifvit väckta.
Den första innehåller nemligen, »att K
M:t täcktes genom utfästade belöningar i nåder upmuutra till författande af läroböcker i kristendomen, tjenliga för den första undervisningen och så affattade att utanläsning kunde, såvidt möjligt är, undvikas.»
Af den föreg:de delen af motionen inhemtas, att motionären härmed verkligen afsett att få en annan katekes, och då, på sätt Betänk:det innehåller, en sådan redan är färdig och för närvarande underkastad PresteStåndets pröfning, Den 18 Februari f. m. 561 liing, ligger deri ef t skäl för att icke nu söka framkalla nya försök i samma riktning.
Dessutom synes det. mig vara något oförenligt att It.
M:t begärt att belöning skall gifvas för ett visst ändamål, utan att de dertill anslå medel.
Hade åter lt.
St:rs mening varit att för detta ändamål anslå eti summa, borde en sådan motion hafva remitterats till 8tatsUtsk:t eller åtminstone till Stats- och Ekon.Utsk.-n gemensamt.
Det är utom all fråga att på besparingarne medel möjligen kunna finnas; och skulie det blifva Jf.
Stms beslut hvad som motionären föreslagit, så får man väl söka förverkliga det så godt sig göra låter, men, beträffande Ekon.Utsk:t, tror jag icke man kan tordia att det skolat gå längre än det gjort.
I afs. på den andra motionen af riksdagsmannen Lundahl, så synes mig icke heller deri, uti den af motionären upställda form, kunna bifallas, emedan deri ligger något så obestämdt, att man svårligen kan göra sig reda för hvad motionären menar.
Der anhålles nemi., att 31, St:r skola hos K.
Vitt i underdånighet begära att vid den första undervisningen i kristendomen icke någon utanläsning utöfver den s. k Lill-katekesen må för barn ifrågakomma.
Jag frågar då, hvad menar motionären med den första undervisningen?
Huru långt sträcker den sig?
Om Ekon Utskrt icke har annat att göra än att pröfva dit remitterade motioner, så tror jag också att
Utskrt med skäl kunnat komma till det slut, vid hvilket det stannat.
Jag har verkligen ytterligare ett skäl, hvarför jag, under sådane omständigheter, anser att frågan icke bör uprifvas, nemi. att inom det religiösa gebielet så mycken rörelse för närvide eger rum, att man för någon tid gerna kan lemna denna fråga i fred.
Det är fara värd t att åtminstone hos de mindre uplvste af allmogen, då de höra talas om ny handbok, nya predikolexter och en utsträckt religionsfrihet i allmänhet, någon förvillelse kan upkomma om hvad sorn verkligen är å färde. -— Det är, som sagdt är, ett ytterligare skäl för mig att nu icke yrka något annat resultat, än det, hvartill Utskit kommit.
Då likväl, genom den omfattning, diskussionen tagit, fråga verkligen upstått om utarbetande af en ny undervisningsbok i kristendomen uti annan riktning, är här blifvit föreslaget, så anhåller jag att, lör den händelse R. o.
Ad. skulle vilja återremittera Betänkrt, och säl. de olika meningarne skola komma till Utsk:ts kännedom, jag i detta hänseende får säga några ord.
Det. synes mig som om hela den ovilja, hvilken nu upstått mot katekesutauläsningen, egentligen måste hafva sin grund mindre deri, att barnen få lära sig katekesen utantill, än i det förvända, att vid undervisningen läraren ansett denna utanlexa såsom det väseudtiiga och upfattningen såsom något oväsendtligt, samt att sål. lärarne för de äldre barnen, som kunnat svara annat än utantill, hafva fordrat ett noggrannt uprepande af katekessvaren, äfven om de tillfrågade annars kunde visa att de ega ett riktigt begrepp om det, hvarom frågan gäller.
Här har en tal. framkastat den frågan, huruvida det finnes någon af K. o. Ad., som, oaktadt han har kunnat sin katekes, nu skulle vilja underkasta sig att vid ett husförhör besvara frågor efter den stora katekesen.
Det skulle jag göra utan all farH.
III. 36 S62 Den 18 Februari f. m. håga, icke derföre att jag är säker på att hafva katekesens alla ord i minnet, men emedan jag tror mig kuuna i öfverensstämmelse med vår lära besvara dess frågor.
Om det då icke ar sjelfva utanläsningen, som är det onda, utan sättet, hvarpå den blifvit bedrifven, så kan det icke vara rätt att rigta anfallet mot den förra, utan det måste rigtas mot methoden, och deri ligger, efter mitt förmenande, ett stort fel, att utanläsningen börjat förr än något begrepp kunde vara med sjelfva minneslexan förenad.
Utanläsningen bar sål. börjat vid för tidig ålder och någon gång t. o. m. bar man begagnat denna katekes såsom en bok, i hvilken barnet lärde sig att läsa innantill.
Det är deraf som en leda och ovilja för katekesen upstått och svårigheten att lära sig densamma utantill.
Om deremot med denna utanläsning sjelfva begrepps bildningen förenas, har vanligtvis, då barnets katekesutanläsning börjas, svårigheten att läsa utantill varit öfvervunnen.
Utgår man från denna synpunkt, så blir frågan: hvad skall barnet läsa ?
Jag vill gerna medgifva att i detta hänseende är en lucka att fylla.
Creutz har anfört att i sådant läll behöfves alldeles icke någon ny bok, ty vi hafva bibeln och den är alldeles tillräcklig, — det är den bästa af böcker att sätta i barnens liand.
Om jag icke kan medge riktigheten deraf, att bibeln är den första bok, som bör sättas i barnets hand, så vill jag dock medgifva att i Frih, Creutz’s yttrande ligger en viss sanning, nemi. i sådant afs. att bibeln är den bästa vägledningen för huru den bok bör vara beskaffad, som skall sättas i barnets hand, för att förbereda katekesläsningen.
Denna lärobok borde vara en sammanfattning, särdeles af nya testamentets läror, och man kunde deri mycket väl begagna de ord, som i bibeln förekomma.
Om man för sådant ändamål vill bevilja anslag eller hemställa att K.
M:t ville utfästa premier, tror jag att ett stort steg vore taget framåt; och härvid önskar jag också att Utsk:t vid denna Riksdag måtte stanna.
Den stora farhågan för katekesutanläsningen är åtminstone icke grundad derpå att skollärare eller presterskap äro tvungne att lära skolbarnen katekesen utantill.
Säl. skiljer jag mig från åtskillige tal. derutinnan, att jag icke tror någon så oerhörd skada uppstå genom detta plus af utanläsning, som någon gång förekommer.
I allmänhet veta vi att man i barndomen har större lätthet att lära sig utantill, än vid mera framskriden ålder, och man kan åtminstone icke förneka att hvad sorn i de yngre åren blifvit inpregladt i minnet, det qvarstår med en helt annan fasthet, än hvad man i äldre åren lärer, det blir en sorts stödjepunkt för allt det vetande, man sedermera på ett eller annat sätt kan tillegna sig.
Det är säl., efter min mening, att hoppas, att i den mån man genom andra ändamålsenliga åtgijrder kan befordra en större bildning hos lärarekallets utöfvare, desto mindre skall man hafva att befara, det utanläsningen af katekesen skall medföra något menligt inflytande, och att sål. åtminstone, då man får en katekes, något bättre sammanställd än den vi för närvarande begagna, utanläsningen öfverhufvud icke kan vara för religionsundervisningen skadlig.
Mig synes äfven att en del af det raan anfört om katekesläsningen innebär den alldeles oriktiga tan - Den 18 Februari f, m.
Ä63 ken, att undervisning i kristendom i allmänhet vore slutad med katekesens inlärande oell att man sedermera icke kunde någonting i den vägen göra.
I sådant fall önskade jäg att hvarken stora eller lilla katekesen funnes till; men är det sannt att religionsundervisningen icke är slutad med katekesläsningen, icke heller med vår första nattvardsgång, då kan jag omöjligen finna någon fara deri, att en grund vore lagd genom inhemtande af den hel. skrift och att genom utanläsninsen vissa hufvudpunkter klefve fästade i barnets minne, hvilka sedermera aldrig gå förlorade; — jag kan icke (leri se någon fara; tvärtom ser jag deri ett vilkor för den törsta underisningeh, hvilken icke kan bibringas på annat sätt än genom eget arbete, äfven om skickliga lärare dertill finnas.
Dessutom har man sagt att katekesläsningen väl talar till barnets minne, men icke till dess förstånd.
Jag vill medgifva att förståndet icke tages mycket i anspråk; men barnet har ännu ett tredje och det är känsla eller hjerta, och religionsundervisningens inverkan derpå ifrån de spädaste åreu mäste vara långt ifrån skadlig, tvertom i högsta måtto nödig.
Jag skall icke längre uppehålla K. o. Ad., jag har nu uttalat min åsigt.
Hr v. Qvanten, Emil: