Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berättelserna afbrötos af skrattsalfvor, skrattsalfvorne åter af glasens behagliga klang.
Beträffande skrattsalfvorna, så kan det vara af något intresse att veta, det doktorn skrattade mest då han sjelf talat; häradshöfdingen åter, som gerna ville anses qvick, bjöd till att låta bli att skratta, när han förde ordet; men handlanden skrattade lika mycket, om det var han eller någon annan som kommit fram med någonting roligt.
Man skall fördenskull icke vilja draga någon slutsatts om olikheten i deras karaktärer; nog voro de sådana, som folket är mest.
Häradshöfdingen hade nyss slutat en liten men rätt skandalös och intressant historiett ifrån sina fänriksår.
Sedan doktorn skrattat ut och tömt sitt glas, sade han:
– Jo ni lagkarlar ären roliga ni.
Det måste vara en skön sak att tolka missgerningsbalken, blott man slipper att tolka den för sig sjelf.
Till exempel dess ljufvare punkter.
Paragraferna vet jag icke.
Häradshöfdingen afhörde detta med ett småflatt, men triumferande skratt.
Med en snusförnuftig min inföll han:
– Än herrar läkare då.
Predika måttlighet för andra och sjelfva spotta de, ta mig fan, inte i glaset.
– Hvad skall vi tala om andra – menade handlanden – hållom oss blott till prester.
Se de kunna då predika och varna, men sjelfve tro de inte derpå, åtminstone lefva de inte derefter.
Herr handlanden hade fått en särdeles afsmak för allt hvad prester hette, alltsedan, litet efter hans andra cession, en prest, hvilken kände litet till mysterierna, icke kunde försaka det nöjet att i sin predikan använda vissa förmaningar, som undransvärdt passade in på cessionsfall.
Emellertid blef handlanden liksom litet haj, när omedelbart efter hans deklamation emot prester, en prest trädde in.
Doktor Chinin var väl i allmänhet litet dryg af sig; men detta fel märktes icke, då han druckit, ty då var han så familiär som trotts någon.
Kanske skulle äfven i nyktert mod doktorn varit temligen «nedlåtande» emot en simpel landtprest, men nu så kunde såsom sagdt ingen förmärka något sådant.
Tvertom, han omfamnade honom, kysste honom och affekterade en bekantskap från ett fordom, hvilken visst icke hade ägt rum i en så intim grad, som doktorn nu lät påskina.
Emellertid skall ingen tro, att vår doktor var öfver sig trakterad ... vinet hade blott gjort honom upplifvad och förtrolig.
Han var nu i sitt angenämaste esse.
Erik framförde sitt ärende, och doktorn sade sig vara beredvillig att följa med genast, sedan middagen blefve slut och sedan det blefve hemtadt ifrån apotheket, till hvilket han genast satte sig ned att skrifva recepter.
Dessa recepter skref han med en skyndsamhet, hvilken tycktes bevisa, att han redan var en ganska van praktikus.
Erik skulle dock tyckt om, att han funderat litet mera.
– Och se så, min hedersbror, inga omständigheter, utan sätt dig här jemte oss.
Ännu ha vi qvar en fogelstek, som tyckes dofta rätt bra och litet vin ha vi också, Gudilof.
Man skall väl icke klandra kapellanen Ortman, för det han, oaktadt den sorg som qvalde honom, ändå icke fann för godt att afslå doktorns tillbud.
Kroppens och själens funktioner äro dock två skilda saker.
Snart var man inne i resonnemanger om ett och annat.
Erik deltog i dem, dels för att han icke kunde undvika att deltaga, dels emedan själens sorger och själens tankar äro två skilda saker.
Svagare naturer kunna icke tala i andra ämnen än hvaraf hjertat är fullt, men Erik hörde icke till dem.
Bland annat hände äfven, att häradshöfdingen kom att tala om det sista tinget, der han satt såsom domare.
Man skall förlåta honom att han rörde sig i detta ämne så der con amore.
Bland annat nämnde han, att han haft det nöjet att förhöra en italiensk lindansare och döma honom såsom öfverbevisad om ett mord och hvarjehanda andra streck.
Mannens namn var Jeromio.
– Jeromio?... menade Erik.
Häradshöfdingen fann af det intresse Erik tycktes fästa vid detta namn, att han hade en tacksam åhörare, och började derföre utlägga hela saken.
Jeromio blef anklagad af sina egna kamrater, som således voro lindansare till profession.
De hade uti truppen haft en ung flicka, vid namn Stella, hvilken var förlofvad med en ung man vid namn Guilielmo.
Denna Stella hade på ett hemlighetsfullt sätt försvunnit en natt, då hon åkte med Jeromio.
Detta var den första anklagelsen.
Härtill svarade Jeromio, att hon blifvit honom med våldsam hand frånröfvad af förklädda ryttare, hvilket truppens öfriga sujetter icke kunde veta, emedan han farit sist i sällskapet.
Vittnena, hvilka samtligen förstodo svenska språket mer eller mindre ... några voro tillochmed enligt sina pass infödda svenskar ... svarade på en klyftig fråga af domaren, om han ofta plägade åka efter alla andra, att det aldrig förut inträffat ... han hade hittills alltid velat åka till först, emedan han var truppens direktör, och ansåg sig bättre än alla andra.
De förmodade, att han gjort det denna gång för att kunna tvinga henne till att bekänna sanningen, om hon med sin fästman skulle stadna qvar vid truppen eller ej.
Allt detta var nu nog, tyckte domaren, att göra Jeromio med misstänkliga omständigheter besvärad.
Men den andra punkten var än värre.
Sedan truppens sujetter ankommit till gästgifvargården och väntat en god stund, ankom slutligen Jeromio, såsom sagdt, ensam.
Han förklarade då Stellas uteblifvande på samma sätt som nu inför domaren.
Men ingen af dem ville riktigt tro på hvad han sade; Guilielmo isynnerhet, som mer än alla andra var intagen af flickan, kallade Jeromio midt i synen för en bof och en mördare, hvilket hade till följd, att Jeromio rusade på honom med en dolk, men blef förekommen och afväpnad.
Lindansarpersonalen begrep nu väl, att det nog behöfdes att hålla godt öga på Jeromio, ty hans karaktär var en sammansättning af hämdgirighet, feghet och list.
Truppen var delad i tvenne kotterier; det ena hyllade Jeromio; det andra slöt sig till Guilielmo.
Denne hade verkeligen öfvertalat sitt parti att lemna Jeromio och med honom, såsom hufvudman, söka bilda en ny trupp.
Men innan detta hann verkställas, roade det Guilielmo att tillochmed med egen fara utforska, huruvida Jeromio traktade efter hans lif allt ännu.
En af sina ifrigaste, men hemligaste vänner lockade han derföre att söka på allt sätt ställa sig in hos Jeromio, liksom han varit hans tillgifnaste kreatur.
För att bättre lyckas, så svärtade denne vän Guilielmo på allt sätt och låtsade för Jeromio hata Guilielmo på det bittraste.
Denne tredje man, hvars namn var Rinaldo, gick så långt i finhet, att han för Jeromio låtsade sig låtsa vänskap med Guilielmo, i afsigt kantänka att sålunda för Jeromio helt och hållet uppdaga Guilielmos planer.
Han undangömde således sanningen bakom en skenbar lögn.
Hvad han verkligen var för Guilielmo ... en spion ... det låtsade han vara för Jeromio.
Han var således ärlig och oärlig på en gång.
Rinaldo vann genom denna fint så tillvida, att han kunde när som helst och utan att väcka Jeromios misstankar, samtala med Guilielmo.
Jeromio föll i snaran; han kunde inte annat än tro Rinaldo vara hans verkliga vän.
Han föreslog Rinaldo, att de gemensamt skulle mörda Guilielmo vid första tjenliga tillfälle.
Ja, Jeromio var icke ens så nogräknad om tjenligheten af detta tillfälle, ty, blefve Guilielmo dödad och han hade Rinaldo på sin sida ... dessa voro de skickligaste i truppen, så var han öfvertygad om, att den öfriga personalen på sin höjd skulle stadna vid blotta misstankar och aldrig våga skrida till en anklagelse emot dem, på hvilka hela deras existens berodde.
Tillfället erbjöd sig snart.
Som truppen icke haft någon särdeles framgång i staden, beslöto de att försöka med de större kyrkbyarne, som komme att ligga i deras väg.
De gjorde då försök i den första och se de lyckades slå an ganska bra; finska allmogen tycker icke illa om sådant, som de med gemensamt namn kalla komedier.
De dröjde der således några dagar och blefvo der rätt hemmastadda.
Nu kom Guilielmo öfverens med Rinaldo, att denne skulle inbilla Jeromio, att Guilielmo redan hunnit glömma bort
Stella och att han nu gjorde sina slag hos en vacker bondflicka på något afstånd ifrån kyrkbyn.
De ställde sig således på lur på en skogsbacke vid vägen med laddade pistoler.
Men under det de väntade, passade Rinaldo på (då Jeromio var bortvänd) att byta om platsen för bössorna, som voro snarlika, åtminstone så tillvida, att Jeromio, som var förvirrad af starka varor, ingenting kunde märka, helst det var temligen mörkt.
Rinaldos pistol var nemligen icke försedd med kula.
Några af Guilielmos vänner hade Rinaldo äfven inbjudit att lura på Jeromios företag.
Jeromio skulle skjuta först och, derest han ej träffade, skulle Rinaldo skjuta sedan.
Ena pistolen skulle sedan läggas i Guilielmos hand, liksom han skjutit sig sjelf.
Guilielmo ansåg sig icke spela något högt spel, då han sakta kom gåendes förbi skogsbacken.
Men både han och Rinaldo hade icke tänkt sig ett fall, som också verkligen inträffade.
Jeromio åtnöjde sig icke med att ifrån platsen vid sitt träd lugnt sigta på sin ovän, utan betagen af raseri sprang han, innan Rinaldo hunnit förekomma honom, rakt på Guilielmo och lossade sin pistol.
Blotta stoppningen, som träffade tinningen, hade den verkan, att den stackars Guilielmo stupade knall och fall.
Sålunda blef han ändå ett offer för sin nyfikenhet och djerfhet.
Det förstås, att Rinaldo och hans vänner skulle bemäktiga sig Jeromio, hvilken nog hade haft god lust att fly, sedan han insåg, att han fallit i snaran.
Inför domstolen bekände han, med en röfvares lugna fräckhet, icke allenast denna andra punkt, utan äfven, troligen af ett hastigt påkommet infall, äfven den första, till hvilken han till en början nekat.
Vittnenas förmodan beträffande flickan bekräftade han och tillade ännu, att han på henne haft smutsiga afsigter.
Men då hon icke ville gå in på sådant, hade han ämnat med våld tillfredsställa sina lustar, då han ... dumt nog, mente han ... lätt skrämma sig af en annalkande kärra och inte visste bättre råd än att slänga henne i ett kärr, der hon förmodligen blef.
– Men var ni då inte hennes far – hade domaren frågat.
Då hade den anklagade betänkt sig och sett på vittnena, af hvilka nu en bleknade.
Jeromio tänkte, att det kunde vara bra att ha någon annan med sig i olyckan; om denne andre också ej kunde få så svårt straff som han, så blefve det väl ändå ett straff, stort nog.
Han berättade derföre att han för fjorton eller femton år sedan, jemte ett af vittnena gått in i ett torp för att dricka.
Detta torps belägenhet angaf han på det nogaste; han kom ihåg gästgifvargårdarna, mellan hvilka det låg och många andra små omständigheter beskref han ganska omständligt.
Han sade bland annat, att det låg nära till samma stora kärr, der han lemnat flickan .....
Alltnog han och det namngifna vittnet gingo dit för att dricka; dörren stod på vid gafvel.
I torpet funno de endast ett sofvande barn.
De beslöto att röfva detta barn, emedan de i anseende till dess skönhet och vissa andra kännetecken hoppades att genom henne framdeles i verlden komma att vinna många pengar.
Sagdt och gjordt; de bemäktigade sig barnet och lärde det småningom sitt handtverk.
– Lyckades han äfven bevisa sin sak – frågade Erik.
– Å ja, ganska nöjaktigt.
Hela fyra vittnen, af hvilka en var fransman, två svenskar och en italienare lyckades han uppbåda.
De voro alla af den äldre kullen, ungefär fyrtio år gamla.
Och den nya anklagade medgaf allt, men bad om nåd, som han äfven erhöll, så när som på litet penningeböter, ty man kan anse, att han af Jeromio bevektes dertill genom förförelse eller injagad fruktan.
Han skall enligt sina kamraters intyg i allmänhet varit en stilla och hygglig karl.
Men Jeromio fick naturligtvis af straff det högsta möjliga ... herrarne förstå mig nog.
– Det måste ha varit eget att inför sig ha sådana anklagare och sådana vittnen – inföll doktorn och skrattade rätt godt.
– Man måste nöja sig med sådana vittnen man kan åstadkomma – svarade häradshöfdingen – åtminstone i lifssaker.
Dessutom voro de försedda med ordentliga pass och christna voro de jemväl.
– Och således kan man verkeligen anse för fullkomligen bevisadt, att den unga flickan, som af Jeromio kastades i kärret var ett barn röfvadt ifrån ett torp vid vägen nära intill.
– Ja protokollerna utvisa det tydligen och enligt dem kan man äfven få reda på torpet.
Men herr pastorn tycks intressera sig för denna sak, alldeles såsom en jurist.
– Ja saken har verkligen för mig ett stort intresse.
Erik skulle sagt mer, men han vågade icke, ty han minndes Ristilä baronen.
I skymningen inträffade han jemte doktorn i sitt sorgliga hem.
Doktorn skakade på hufvudet och yttrade, att föga hopp vore om den unga mamsells tillfrisknande.
Han ville dock dröja ända tills följande morgon, för att antingen återtaga eller sanna sina ord.
Aftonen tillbragtes så gladt, som under sådana omständigheter var möjligt.
Visserligen var Haralds och Eriks sällskap icke så särdeles lifvande, men doktorn höll sig rätt glad ändå till följe af egna inre tillgångar.
Morgonen kom och doktorn sannade sina ord.
Han sade, att här icke mera var det allraringaste hopp.
Han utsatte tillochmed tiden för Stellas skiljsmessa.
Sedan for han bort och beklagade på det högsta, att Erik icke kommit efter honom några timmar förut.
Erik öfverlemnade sig icke åt förtviflan, men han var blefven stum, stel och känslolös.
Med hvilken andlös uppmärksamhet lyssnade han icke till Stellas andedrägt, om den hördes ännu.
Med hvilken hemsk förfärelse såg han icke hennes små händer liksom plocka täcket.
Man anser detta för ett dödstecken; Erik mindes, att hans mor äfven gjort så några timmar innan sin hädanfärd, och han blef än mera öfvertygad, att Stella snart skulle dö.
Hvad han dock hoppades och tillochmed bad till Gud om, var att Stella måtte öfverges af yrseln helst några timmar innan det sista ögonblicket; det vore så ljuft att än en gång se sansningen i hennes ögon, att än en gång få tala med henne och uppfånga ord ifrån hennes mun, i hvilka feberyrselns fantomer icke inlade sin förvirrade mening.
Erik ville nu så gerna vara vittne till en vacker död.
Men sansningen ville dröja att infinna sig och döden likaså.
Det var redan på fjerde dygnet efter doktorns bortresa och på andra dygnet efter den tid han utsatt såsom Stellas sista.
Erik fattade dock häraf ingen förhoppning, ty han visste af gammalt att läkare, då de bestämma dödsstunden, hellre bestämma den något förr än sednare.
Irene var nu äfven hos Stella.
Hon kände hela orsaken till Stellas sjukdom ... dock icke genom Harald ... och hon hade fasat.
Nu blott gret hon vid Stellas säng.
Hon tänkte, att Stella bordt få bli qvar, Irene hade kunnat få gå bort.
Hastigt slog
Stella upp ögonen och de voro nu icke förvirrade såsom en yrandes ögon, utan klara och milda, ehuru matta.
Med sakta röst talte hon:
– Goda Irene, du är här hos Stella.
Men hvarföre gråter du?
Irene qväfde sina tårar och bemödade sig, att se glad ut, då hon såg på Stella.
– Hvarföre gråter Irene?
– Jo, när jag ser dig så blek och så mager, lilla Stella, du som förr var annorlunda, så gråter jag.
– Fy dig, Irene, som narras för din vän.
Du gråter, emedan du tror, att Stella snart skall dö.
Då Irene härtill ingenting svarade, utan blott fästade sin ur djupet af själen gående blick på Stella, smålog Stella så vackert och återtog:
– Du tror så, men vet du hvad Stella tror.
Jag tror, att jag skall lefva.
Irenes ömma och djupa blick på Stella hade någonting tviflande, någonting frågande.
– Ja, jag tror att jag skall lefva – sade Stella efter denna paus – du skulle ju inte låta mig dö, och Harald skulle nog sörja han också .. åja.
Men Erik allramest.
Säg åt Regina, att hon går efter Erik.
Erik inne och hans ögon häftade vid Stellas, liksom han velat inprägla hennes bild så lifligt i sin själ, att minnet måtte bli för honom en vältalig tröstare för hela lifvet.
Eller det var liksom han i ett enda tag velat dricka sällhetsbägaren, för att sedan sakna all sällhet för lifvet.
– Min vän Erik tror liksom min vän Irene, att Stella skall dö?
– Ja, min Stella, så är det jag tror – svarade Erik, för hvilken öfvertygelsens sanning nu, om nånsin, var mer än falska tröstegrunder, som ingenting trösta.
Det var dock inom honom en helig glädje, att Stellas ögon bevittnade sansning.
Han tyckte sig i hast känna hos sig en öfverjordisk kraft ... den att kunna bereda Stella till döden, om hon så önskade.
Men med en min, gom icke ens saknade jordisk skälmskhet, sade Stella:
– Och Stella, som nu tror olika med Erik!
Irene vet hvad jag sade.
– Och hvarföre tror Stella så – sade Erik, på hvilken Stellas ord icke verkat behagligt, emedan de innästlade ett skenbart hopp i hans hjerta och sålunda begynte nedrifva den sorgligt sköna försakelsens byggnad, vid hvilken han redan var van.
– Emedan jag hade en dröm.
Jag såg tre ... du vet hvilka de voro ... som hade beslutat, att jag skulle lyda dem.
Ja de beslöto, att jag skulle lyda dem.
Och hvad ville de?
Att jag skulle lefva.
Och jag tyckte att det var omöjligt att vara olydig emot dem, då de så fast beslöto.
Och deras makt var stor, så att de äfven kunde utföra hvad de beslöto.
Och för deras beslut fick jag buga ... jag måste lyda och lefva.
Ännu mera insmög sig det vanskliga hoppet i Eriks bröst, men han hade ondt deraf och han böjde sitt hufvud emot handen.
Äfven till Irenes bröst hade hoppet hittat väg, men som qvinnans bröst är hoppets hem, så verkade hoppet hos Irene blott behag.
Det varade en tystnad, icke just kort.
Slutligen sade
Stella med en mindre svag röst än hittills:
– Ja ja, tron mig!
Dock nej ... på drömmar tror jag inte ... men Irene, gå du till Regina och säg henne, att Stella gerna ville ha mat.
Jordiska ord, som stundom klinga himmelskt!
Irene skyndade ut, men gret bittert eller ljuft.
Inom Eriks själ var försakelsens byggnad nästan nedrifven redan och hoppets timrades, då han gråtande sade:
– Nej Stella, du kan inte börja lefva.
Jorden vore dig för trång, för fattig.
Dö min Stella!
Man finner, att Erik icke visste hvad han sade, då han gjorde sig skyldig till sådana uttryck.
Men Stella fattade dem icke så, som de voro sagda.
Hennes ögon fingo ett varmt lif, då hon svarade:
– Ja, ja; jag vill lefva.
Huru skön jorden ändå är, när man är älskad.
Märkvärdiga motsägelser i menniskonaturen.
Efter dessa Stellas ord blef det åter så kallt och stelt inom Erik.
Så stelt och så tomt, ty hoppets korthus blåstes ned, men efterträddes icke af någon annan byggnad.
De smärtsamt ljufva tårarna blefvo allt mera bittra, tills att deras källa torkade bort.
– Jag förstår dig nog – sade Stella – men tror du, att den lefnadslust, som jag nu känner, kan kännas i dödens grannskap.
Nej annorlunda kännes den då.
Gud skulle icke låta mig känna det så, om han nu ville taga mig till sig ...
Och ser du Erik, att Stella gråter; kan en döende gråta; har du nånsin sett en döende gråta?
Och hon smålog i tårarna, alldeles såsom någongång förr.
Det kändes Erik åter, såsom om hon haft rätt i hvad hon sade.
Stella bad
Erik känna på hennes puls.
Den slog icke ovanligt högt icke heller ovanligt sakta; icke ojemnt, icke för långsamt, icke för fort.
Det var såsom en frisk menniskas puls.
Och när Irene inhämtade njuponsoppa med hvetebröd, åt Stella deraf med begärlighet, begärte tillochmed mera, hvilket beviljades, men då hon än en gång ville ha mera, fanns för godt att afslå hennes bön.
Stella skakade då liksom förtrytsamt på det lilla bleka hufvudet, men smålog sedan och sade:
– Förstår ni nu då, att jag skall lefva?
Inte må man vilja äta, åtminstone inte såmycket som jag, om man skall dö.
Nej jag är helt frisk blott litet matt.
Det till hälften lättsinniga i dessa ord öfvertygade Erik mera än allt annat, att Stella icke mera var i fara.
Ja, hon hade kommit sig genom en af naturens oförklarliga, mäktiga kriser.
Hon kom sig oaktadt läkarens uppgifvande af allt hopp, ja, om han suttit vid hennes säng hela tiden, så hade hon säkert kommit sig midtför hans näsa.
Man ser ofta i romaner begagnas det talesättet, att den eller den individen genom sin ungdom och styrka segrar öfver sin sjukdom.
Detta är verkligen ett stående slentrianuttryck, men för dess sanning är icke värdt att gå i borgen.
Just ungdomen och styrkan kan vara en orsak till döden; man har ju tusende bevis uppå, att febern angriper de unga och starka oproportionerligt häftigare, än äldre och svagare.
Hade Stellas natur nu varit af det starka slaget, så hade vi kunnat säga, att hon kom sig, oaktadt sin ungdom och styrka.
Men af den föregående sjukdomen hade hennes organism blifvit nedstämd och försvagad.
Man kan säga, att det var denna svaghet, som räddade hennes lif, emedan den icke gaf febern tillräcklig näring för att segra på de om än svaga lifskrafterna.
En fanns, som fröjdade sig åt Stellas återfående lika mycket, som Erik.
Det var drengen Heikki, han, som på dubbelt sätt varit en orsak till Stellas sjukdom, första gången genom sin brottslighet, andra gången genom sitt oförstånd och obetänksamhet.
Han hade den föreställningen att om Stella dött, så hade hans synd icke kunnat bli honom förlåten.
Derföre fröjdade han sig nu och gret af glädje.
SEDNARE AFDELNINGEN:
IRENE.
Kap. XIII.
Ränker, som hopdraga knuten.
Dagarna på Ristilä hade emellertid förflutit sig temligen lika för Harald.
Ingenting nytt eller ovanligt hade han sett eller hört, alltsedan den natt Stella var der.
Ständigt var han dock i spänning och väntan att få bevittna någonting, som blefve honom ett giltigt vapen i händerna och som kunde berättiga honom att gå anfallsvis tillväga emot den orättrådighet, som thronade i denna borg.
Att Harald fått af Erik veta allt rörande Stella det vi redan veta, samt att han tillbaka berättat det lilla han visste, måste anses påkalladt af nödvändigheten ej mindre än af vänskapen.
Haralds spänning ökades derigenom i hög grad och han gjorde nästan inom sig det barnsliga löfte, att derest han icke komme under fund med någonting, som för honom redde den trassliga härfvan, tydde det mörka försåtets gåta, så ville han stadna qvar på Ristilä i egenskap af informator så länge baronen blott ville bibehålla honom.
På baronens förslag hade han redan förlängt terminen ifrån ett halft till ett år och troligt var, att baronen ville behålla honom ännu längre, helst han funnit, att hans gossar förkofrat sig ganska ansenligt uti sin läsning, för att icke tala om Irene uti sången.
Mera än denna nyfikenhet och spänning, fängslade honom dock Irene qvar på Ristilä.
Hennes grannskap, medvetandet att hon ständigt var honom så nära förkortade för honom timmar, som eljest blifvit långa.
Blott för hennes skull hade han gerna blifvit på Ristilä hela sin lefnad; dessutom hyste han en dunkel föreställning, att äfven hon kunde komma i fara och behöfva hans skydd.
Hvad det var för en ljuf tanke att få försvara Irene!
Musiktimmarne voro nu, liksom förut, de ljufvaste.
De hade icke talat om kärlek ännu, men när de sjöngo tillsammans, smälte deras själar i en harmoni ännu fullkomligare, än deras toners.
Den som sett dem, då de ensamma för sig på toners och kärlekens vingar sväfvade till sälla oanade rymder, hade bedt ödet fara varligt med deras ungdom och skönhet, och icke förgäta den skönhet, som helt säkert bodde i deras själar.
Harald och Irene hade icke talat om kärlek ännu.
Man säger, att kärleken är skönast, innan hon talar; om så är, så var deras kärlek nu i sin skönaste period.
Ensamma med hvarandra tycktes knappt någondera veta af sin kärlek, och ändå var sjelfva luften, som fläktade omkring dem, smittad af deras kärlek, och förvandlad till idel kärlek.
Deras ljufva böjelse hade tillvuxit liktidigt och likformigt.
Den ena hade icke försprång, icke det ringaste, framför den andra ... detta beträffande tiden.
Hvad åter likformigheten angår, så tillvexte styrkan af deras kärlek icke allenast likformigt sinsemellan, utan äfven likformigt med sig sjelf.
Det fanns inga sådana moment, som hos älskande äro så vanliga, att kärleken ibland tyckes bli svagare, för att sedan tilltaga desto mer; det gafs för dem inga vågor, inga ryckningar.
Utan liksom en vinkel, ju längre man utdrager dess ben, småningom inkräktar allt större rymd ... jemnt och efter en viss proportion, så likformigt tilltog deras kärlek.
Ensligheten på Ristilä hade blott sällan blifvit störd af fremmande.
Baronen var känd för att vara högfärdig och snål; dock var detta icke en orsak till att hans hus så sällan besöktes af närboende herrskap, ty efter en visit på Ristilä kunde man lätt falla på den tanke, att han var högst nedlåtande, tillochmed liberal.