Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller således vördsamt, att R. o. Ad., med afslag å Ulsk:s förslag, behagade besluta all påskriften å sedlarne sker i öfverensstämmelse med den grund, som nu är gällande, eller att 5 R:dr Riksmynt inlösas med 1] R:dr silfver-specie o. s. v. Frih.
Motivet för Utsk:s tillstyrkande förförslaget är det, att Utsk. hyste den öfvertygelse, att det låg stor säkerhet deruti, att å sedeln funnes uttryckt den vigt silfver, densamma motsvarade, samt emedan Utsk. ansåg, att åberopandet af 1830 års myntfot och silfvervalören, skulle utgöra en beständig påminnelse om den bankrutt, som då egde rum.
Jag medgifver dock, att Frih.
Palmstjerna har rätt derutinnan, att lydelsen å sedeln bör, enär den blott är ett myntrepresentativ, uttrycka huru mycket mynt den representerar.
Jag har således ingenting emot Frih.
Palmsljernas förslag, hvilket jag anser vara sä mycket riktigare, som, om här skulle, på sätt Utsk. föreslagit, stå, att sedeln inlöses ”med 00 ort 12-lödigt myntadt silfver,” hvarje sedelinnchafvare skulle, dä silfvermyntet, till följe af remedium, väger något mindre, än dessa ort, vid inlösen få silfver på köpet.
Detta är naturligtvis icke meningen.
Den 20 November. 135
Åf alla dessa skäl förenar jag mig uti det af Frih.
Afven jag anhåller att få instämma med de talare, som yrkat en förändring i Utskrs förslag uti ifrågavande hänseende, men ehuru jag i hufvndsaken gillar det af Frih.
Palmstjerna framställda förslag, skulle jag dock vilja hemställa, huruvida det icke vore bättre, att de af Utsk. föreslagna orden ”med OO ort I2-lödigt myntadt’ silfver” blefvo förändrade till ”med 00 R:dr silfver specie enl. 1830 års myntfot”.
Hr Gr. o. Landtm, framställt, att ingen yrkat bifall till mom.
Litt. b), utan Frih.
Tersmeden yrkat, att 11. o. Ad., med afslag å Ulsk:s förslag, måtte besluta, att sedlarnes beskaffenhet må blifva enl. nu gällande grunder, hvilket beslut Gr.
Lagerbjelke närmare utvecklat medelst förslag till följande redaktion: ”Sveriges Rikes Ständers Rank inlöser, vid anfordran, denna sedel å R:dr 00 Riksmynt med 00 R:dr silfver-specie enl.
1830 års myntfot”, yttrade Frih.
Som det af Gr.
Lagerbjelke framställda förslag helt och hållet öfverensstämmer med det jag afgifvit, anhåller jag att mitt måtte anses inbegripet uti hans.
Då nu propos. till bifall å Utsk:s förslag i mom.
Litt. b) utan förändring blef framsläld, ropades Nej, hvarefter samma förslag antogs med den af Gr.
I fråga om den oafgjorda delen af mom.
Litt. a), som nu till pröfning förekom, yttrade Frih.
Till följe af R. o. Adis beslut i afseende på förändring af Litt. b), Olifver det äfven nödvändigt att derefter rätta Litt. a).
Jag tager mig således friheten föreslå, att, i öfverensstämmelse med det sist fattade beslutet, Litt. a) måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”att, vid tillämpning af det nya räknesättet, R.
Sl:rs Dank skall utgifva sedlar, att med silfver inlösas, å nedanndmnde valörer, nemi.: å 5 R:dr Riksmynt , att inlösas med 11 R:dr silfver-specie efter 1830 års myntfot.
• - „ 50 „ 100 „ 500 „ 1000 Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. beslöts att, i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s redan fattade beslut, redakt:n af mom.
Litt. a) skulle blifva sålydande. ”att, vid tillämpningen af det nya räknesättet, Rikets Ständers Rank skall utgifva sedlar, att med silfver inlösas, ä nedannämnde valörer, nemi.: 99 9>9 d:o d:o 99 d:o 99 d:o d:o m 99 d:o d:o d:o 25 99 d:o d:o d:o 125 99 d:o 99 d:o d:o 250 99 d:o” 136 Den 20 November. å 5 R:dr Riksmynt, att inlösas med »i R:dr silfver 1830 -specie, enl. års myntfot. 10 5) d:o d:o n 55 d:o 7? 50 55 d:o d:o 124 55 d:o 75 100 77 d:o d:o 25 55 d:o 77 500 77 d:o d:o 125 55 d:o 77 1000 77 d:o d:o 250 55 d:o Häreftet
• förekom mo och biföll os momme Lillis c) och d) af den förevar:de 26:te punkten.
Palmstjerna: Då R. o. Ad. nyss beslutat att inbjuda de öfrige Stånden att instämma uti det af Ståndet fattade beslut, att 1 och 3 R:drs-sedlarne hädanefter skola borttagas, får jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. behagade låta inbjudning afgå till de andra Stånden att sig förena uti de af R. o. Ad. nu fattade besluten, i afseende på Litt:s a) och b) i 26:te punkten. R. o. Ad. beslöt, uppå Hr Gr. o. Landtm :s i anledn. häraf framstapla propos., att de öfrige RiksSt:n, genom utdrag af prot., skulle vänligen inbjudas att instämma i R. o. Ad:s nu i afseende på momme Lillis a) och b) af 26:te punkten fattade beslut.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 17 och 18 dennes på bordet lagda Betänk.
J\s 56, i anledn. af väckte motioner, ang:de förändring i lagstiftningen om preskription af fordringar.
Hr Carleson, E d v. Henr.:
Då jag anmält min reserva tion emot den 5:te §, anhåller jag äfven att få närmare utveckla skälen dertill.
Utsk. säger: ”äro flera gäidehärer, deder, en för alla och alla för en, betalningsskyldighet sig iklädt, och försummar borgenär alt sin fordran hos någondera bevaka elier lista §:n, vare denne frän sin ansvarighet fri och hvar och en af de öfriga förty ej skyldig att gälda mer, än sin del efter hufvudtalet”.
Denna af Utsk. begagnade ordställning synes mig otjenlig, ty otvifvelaktig! kommer det alt ifrågasättas, alt, sedan enl. denna § gäldenären blifvit från sin ansvarighet fri, fordringsegaren äfven förlorat sin cjvittuiugsrätt, som eljest, enl. öde §:n, honom tillkommer.
Såsom en följd af gäldenäreus ansvarsfrihet innehåller vidare det af mig uplästa mom. af 5: te §:n, att medgäldenärerne icke äro skyldige ”alt gälda mera-än sin del efter hufvudtalet”.
Denna bestämmelse tror jag icke har sin rätta plats i denna §.
Det bänder nemi., icke allenast genom underlåten bevakning inom 10 år, att en fordringsegare förlorar sin rätt hos en af flere solidariskt ansvarige gäldenärer, ulan det kan ske på många andra sätt.
Antingen är den bestämmelse att, vid det förhållande att en eller flera solidariskt ansvarige gäldenärer blifvit genom fordringsegarens försummelse fria från sin ansvarighet för skulden, hvar och en af de öfrige borgenärerna ej äro skyldige att gälda mer än sin del efter hufvudtalet, öfverensstämmande med gällande lag, i Den 20 November.
137 hvilket fall den är öfverflödig, eller också är dea i sirid med densamma, då den deremot är skadlig.
Det är farligt alt i lagsliftningen icke följa principer, ty ett principlöst tillvägagående åstadkommeten stor oreda i lagskipningen.
Jag för min del tror, att hvad som nu i allmänhet lägges lagskipningen till last, ganska ofta härleder sig från fel i lagstiftningen.
Under loppet af många är hafva nemi. lagar tillkommit, hvilka äro bygdå på fullkomligt olika grunder emot de gamla lagarne.
Det är naturligt att en fullkomlig oreda härigenom skall upkomma samt att man icke vet hvad som är rätt.
Dä enl. min tanka sådant bör undvikas, tillstyrker jag vördsamt, att första punkten af nu ifrågavande § må uteslutas, samt att §:n finge följande lydelse: ”Äro flere gäldenär er, de der, en för alta och alla för en, betalningsskyldighet sig iklädl, och har borgenär under tionde uret fäll sin fordran hos någondera ut; dä ege denne inom är och dag, sedan fordringen gulden blef, sin rätt bevaka hos de andra, af hvilka ersättning bör utgå för hvad han öfver egen del betalt”.
Jag anhåller vördsamt om propos. på detta mitt förslag.
I fråga om Hr Carlesons sista anmärkn., att det vore oriktigt att här inlaga stadgande derom, att om borgenär försummar att sin fordran hos en eller flera gäldenärer bevaka, vare gäldenären från sin ansvarighet fri och hvar och en af de öfrige ej skyldige att gälda mer, än sin del efter hnfvudtalet, så erkänner jag, att den sista delen, eller att de öfrige icke äro pligtige att gälda mer än sin del efter hufvudtalet, kunde ur författningen uteslutas, men det är icke orätt, alt det här finnes intaget, emedan stadgandet öfverensstämmer med lagskipningen i högsta instansen.
Om en eller två personer ikläda sig ansvarighet såsom för egen skuld, samt fordringsegaren låtit en af borgesmännen utstryka sitt namn eller försummar att hos någon af dem bevaka sin fordran, så dömer högsta instansen på det sätt, att fordringsegaren har förlorat, icke allenast sin rätt i afseende på den, hos hvilken han egde sin fordran, utan äfven att han af den återstående gäldenären icke har rättighet att utbekomma hela fordran, utan blott hälften.
Den af Utsk. föreslagna bestämmelsen innefattar icke någon ny lag, utan endast uttryck af en i lagskipningen antagen sats, som redan gjort sig gällande.
Hvad åter beträffar alt uttrycket ”vare denne från sin ansvarighet fri” skulle, såsom Hr Carleson förmenat, stå i strid med den qvillningsrätlighet, hvilken i (i:te §:n medgifves, så är jag derutinnan med honom af olika tanke.
Enär fide §:n innehåller: ”har gäldenär genfordran hos borgenär; ege rätt att sin skuld deremot qvitta, ändå att han den genfordran ej så bevakat, som i Usta §:n sägs”, synes det mig tydligt, att äfven om fordringsegaren genom bevakandet af sin fordran icke har bibehållit rättigheten att kära inför domstolen, eger hart likväl qvittningsrättigheten qvar, till följe hvaraf också, enl. min öfvertygelse, den fide §:n i jemförelse med den nu förevande är riktig.
Jag anhåller vördsamt om bifall. S3S Den 20 November.
Derest en fordringsegare, som har flere solidariska gäldenärer, åt den ene efterskänker sin fordran eller utplånar hans namn, tror jag att de öfrigas ansvarighet blifver uti Högsta Domstolen bestämd som Gr.
Sparre framställt, men det torde icke vara Gnn obekant att högsta doraaremakten förklarat, att fastän en fordringsegare försummat att i en konkurs bevaka sin fordran hos en af de solidariskt ansvarige gäldenärerne, och han till följe deraf förlorat sin talan, t|varstår likväl solidariteten för de öfrige.
Bestämdt erinrar jag mig att så varit händelsen, då personer åtagit sig gäldeu såsom för egen skuld.
Detta förhållande är af LagUtsk. åberopat i ett förut förehafdt Betänk., N:o 54, hvari Utsk., som ansåg den af domaremakten i detta hänseende följda grundsats riktig, äfven afslog en väckt motion, hvilket tillstyrkande af R. o. Ad. samt de öfriga Stånden hlef gilladt.
Den af Hr Carleson sist omtalade kasus angår endast den frågan, huruvida en fordringsegare, som icke bevakat sin fordran i gäldenärens konkurs, likväl kan söka löftesmannen, dä han ingått borgen såsom för egen skuld. R. o. Ad. torde finna att det utgör en helt annan fråga, än den hvarom 5:te §:n handlar, eller den ansvarighet, som drabbar flere gäldenärer, hvilka äro lika ansvarige.
Då det af Hr Carleson omnämnda fall endast afsåg den omständighet, huruvida proprie löftesmän äro, fastän borgenären icke hos hufvudgäldenären bevakat sin fodran, ansvarige för skulden, så är här endast fråga derom, huru—, när en eller flere af 3:ne för en skuld solidariskt ansvarige löftesmän på ett eller annat sätt antingen genom utplånandet af löftesmannens namn eller genom försummad bevakning blifva från sin ansvarighet frie •—, skulden skall på de öfriga löftesmännen fördelas, samt om fordringsegaren har rättighet att söka någon af dem för hela skulden eller endast en del af densamma; i hvilket fall jag icke tror Hr Carleson kan npgifva, att någon skiljaktighet förefunnits hos Högsta Domstolen.
Då således den tanke, som här är uttryckt, öfverensstämmer med den i högsta dommare-iustansen följda praxis, synes mig införandet af ett sådant stadgande, som det förevande, icke vara skadligt, utan tverlom nyttigt, såsom förekommande en olika tolkning af §:n.
Sparres yttrande, att det af mig anförda exemplet icke här vore lämpligt, får jag nämna att 7:de §:n i Utsk:s förslag stadgar: ”hvad om gäldenär nu stadgadt är, galle äfven om borgesman i allt hvad deraf till honom lämpas kan”.
I öfrigt har jag redan framställt min mening och gjort det till det afseende, som II. o. Ad. anser densamma förtjena.
Då en så fullständig lag om preskription af fordringar, som den förevande, blifvit föreslagen, väntar man äfven att fä allt hvad som lill denna fråga hörer uti densamma intaget.
En följd deraf är också, enligt mitt förmenande, att dä ingenting serskildt finnes föreskrifvet i afseende på t. ex. hypotheksförenings-obligationer och Privatbankernas kreditsedlar, skall med dem förfaras på sätt denna lag föreskrift
Den 20 November. 139 ver.
Sådant är dock alldeles omöjligt och torde icke heller hafva varit Utsk:s mening.
Då delta lagstadgande är fullkomligt allmänt, samt skall gälla för hvad slags skuld som helst, skulle, då intet serskildt undantag är stadgadt för Hypotheksförenings-obligationer och Privatbankernes kreditsedlar, dessa inom hvart 10:de år anmälas, på det att icke genom den föreskrifna preskriptionen den på dem sig' grundande fordran skall gå förlorad.
Sådant låter sig dock ej göra.
Om icke dessa af mig nu framställda betänkligheter kunna af någon af Utsk:s ledamöter bemötas, samt häfvas, nödgas jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. behagade återremittera §:n, på det att derigenom ett fullständigare stadgande måtte blifva i författn:n infördt.
Då ingressen till författnrn lyder på följande sätt: ”med uphäfvande af hvad 9 Kap. 12:de §:n Hande!sB:n, K. Förordn:n d. 13 Juni 1800 samt K. Kungörelsen d. 21 Mars 1835 stadga i afseende på preskription af fordringar emellan enskilde”, sä lärer icke hit kunna hänföras
Hypotheksföreningsobligationer och Privatbanks-kreditsedlar.
Jag anser mig icke behöfva nämna något vidare med anledn. af Gr.
Lagerbjelkes yttrande.
Lagerbjelke: l:sta §:n innehåller: ”hvar som häfver fordran hos annan i penningar, eller livad det är, skall den utsöka eller skriftligen eller muntligen af gäldenären kräfva” etc.
Nu kan väl ingen neka, att den, som har en Hypotheksförenings-obligation, haren fordran hos en annan, och således kan jag icke heller finna annat, än alt denna § gäller äfven för Hypotheksförenings-obligationer.
Jag mäste således fortsätta min vördsamma anmärkn.
Jag torde få erinra Gr.
Lagerbjelke om den grundsatsen, att en ändring uti allmänna lagen icke medförer en ändring uti en speciell lag.
Vid sådant förhållande och då genom Utsk:s förevande förslag framställning blifvit gjord rörande ändring i den allmänna lagen, men icke något serskildt förslag ang:de de speciella lagarne, så qvarstå ju dessa sednare i all sin gällande kraft.
Det försvar, som den siste värde talaren framställt, skulle visserligen vara tillfyllestgörande, om Hypotheks-föreningarnes reglementen vore speciella lagar, men det äro de icke, utan de utgöra ekonomiska Författn:r, hvilka K.
M. utfärdat och sorn icke kunna uphäfva en civil-lag.
- Hr Carleson:
Den allmänna preskriptions-lagen för Hypotheks-föreningarna innefattas, om jag minnes rätt, uti en allmän Förfatln. af år 1848.
Hr Carleson anfört, ber jag att få lägga den uplysning, att då den ekonomiska lagstiftningen är updragen åt K. M., och K. M. eger i fråga om Hypotheks-föreningarne utfärda speciella lagar, måste också dessa lagar i sin helhet
Den 20 November. blifva gällande, samt utgöra ett undantag från den lag, hvilken endast och allenast rörer enskilde, men icke sådane bolag, hvilka bildas af enskilda.
Då det i Irsta §:n framställda stadgande: ”hvar som häfver fordran hos-annan i penningar eller hvad del är, skall den utsöka eller, skriftligen eller mundtligen, af gäldenär kräfva”, onekligen är af allmän beskaffenhet, så är det tydligt att, då icke något serskildt undantagsstadgande förefinnes i förslaget, detsamma äfven afser Hypotheksförenings-obligalionerna.
Jag tror att Gr.
Sparre har orätt deruti, att, derföre att den ekonomiska lagstiftningen är updragen åt K. M., skulle K.
M. ega rättighet att göra ändringar i de lagar, som gemensamt af K. M. och R.
St:r stiftas.
Men det är naturligt, att om
Hypotheks-föreningarne medgifva en längre preskription, än som finnes i lagen, blifver den gällande, likasom om den enskilde medgifver det, och således icke vill begagna sig af den preskription, som i allmänna lagen finnes stadgad.
Skulle deremot icke något serskildt stadgande i afseende på Hypolheksförenings-obligationerne uti allmänna lagen förefinnas, har Gr.
Lagerbjelke rätt deruti, alt lagen äfven skall på dem tillämpas.
Hvad beträffar 5:te §:n, om hvilken tvist upstålt emellan Gr.
Sparre och Hr Carleson, tror jag att Gr:n begått eli misstag, då han yttrat att det vore fråga om flere löftesmäns förbindelser, ty här är endast talat om flera galdenärer, hvilka iklädt sig förbindelser, en för alla och alla för en.
För min del tror jag icke att den åsigten gjort sig gällande i lagskipningen, att, derföre att man icke bevakat sin rätt hos den ene, skall man icke ega att utbekomma hela fordran hos de öfrige.
Jag hoppas och önskar, att en så beskaffad princip icke må göra sig gällande i lagstiftningen, och jag tror, att dä en eller flere gäldenärer, en för alla och alla för en, iklädt sig förbindelsen, borgenären kan utkräfva hela sin fordran hos den ene af dem, äfven om han underlåtit att bevaka samma fordran hos den andra eller hos någon af dem, som ingått dylika förbindelser.
Då således genom denna § en ny princip i lagskipningen skulle göras gällande, kan jag icke annat än instämma med Hr Carleson tili hans begäran om afslag å denna del af §:n.
Med ordet gäldenär i 5:te punkten förstås icke allenast, om flere gäldenärer äro såsom sådane skrifne, utan äfven om flere löftesmän åtagit sig alt ansvara för en' gäld, i hvilket fall dessa löftesmän äro gäldenärer.
Ordet är således passande så väl för de ena som de andra.
— Hvad deremot angår, att man skall iakttaga sin rätt emot alla, är derom icke fråga nu, utan endast att, i fall fordran blir 10 år gammal, densamma måste, på det att den icke skall dö ut, anmälas hos dem alla.
Hvar och en bildad person torde äfven lätteligen inse, att om en eller flere ställa sig i borgen för en fordran, samt en 10:årig preskription eger rum, måste man anmäla sin fordran så väl hos den ene som den andre, i hvilket fall lagskipningen i högsta instansen också är fast, ty om jag antingen låtit en af löftes - Den 20 November. lil männen eller gäldenärerna, hvilket är detsamma, utstryka sitt namn eller försummat iakttaga preskription i afseende på dem, har jag äfven förlorat min rätt emot de andra, och jag får icke utkräfva mer än hvarje persons andel i beloppet.
Den åberopade Författn. af år 1848 rörer endast Privatbankerne.
De flesta af våra Hypotheks-föreningar hafva ulgifvit obligationer på Tyska språket, hvilka icke äro förfallne till betalning förr än efter 40 år.
Enl. detta förslag skall en skuld, sorn är förskrifven att betalas sednare än efter 10 år, påminnas, såvida den skall bibehålla sin exekutiva kraft, men det kan väl icke komma i fråga, att de Tyska innehafvarne skola fara till Sverige, för att påminna om betalningen af obligationerna.
Icke heller kan man säga att genom ränleliqviderna skulden blifvit ändrad, emedan de uti sina bänder icke hafva någonting annat, än de pengar, de emot räntekupongerne hafva erhållit.
I det ofullständiga skick, hvaruti förslaget sig befinner, anser jag att man genom antagandet af Utsk:s förslag skulle åstadkomma en ej så obetydlig, skada å krediten, till följe hvaraf jag äfven fortfarande anhåller om ålerremiss.
I all utländsk lagstiftning har man alltid antagit, såsom undantag, de bank-associationer eller Hypotheksföreningar, som der finnas, och lagen har icke handlat om annat än fordringar emellan enskilde.
Sä har den äfven hittills blifvit betraktad hos oss, och så lärer det äfven hädanefter komma att ega rum.
Det ifrågavande stadgandet utgör icke någonting annat, än en tillämpning af lagens nu gällande föreskrift, der det heter: ”har man fordran hos en, och söker den skriftligen eller muntligen, gifve det an hos K:s Befh:de eller domaren”.
Det är just dessa ord ”gifve det an”, som äro otydliga och som föranledt att man, utan att lagsöka, blott förevist dokumentet hos K:s Bef:de eller domaren.
Jag har icke hört att någon innehafvare af Hypotheks-föreningarnes obligationer besvärat sig med den åtgärden att gifva dem an hos K:s Befh:de, men det oaktadt hafva Hypotheks-föreningarne icke begagnat sig af lagens stadgande rörande preskription af fordringar emellan enskilde.
Lagbudet blir således icke något ytterligare band, ty äfven om denna lag, som endast rörer fordringar emellan enskilde, skulle anses gällande för Hypotheks-föreningarne, skulle dessa föreningar hafva det åliggande alt gifva det an hos K:s Befh:de, och förslaget innefattar således icke någon förändring i stadgandet rörande preskription, ulan endast en förklaring af de ifrågavande orden ”gifva det an”.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att då yrkanden förekommit, dels om bifall, dels om återremiss å Lagförslaget i dess helhet, och dels om förändring af 5:te §:n, propos:ne borde delvis framställas.
De sedermera först i fråga om de 4 första §§:ne till bifall 142 Den 20 November. och återremiss framställde propos-.ne besvarades med blandade Ja och Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla dessa 4 §§, och, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade att han nu funnit
Då härefter Hr Gr. o. Landtm., jemte framställning att Hr Carleson i fråga om 5:le §:n yrkat den förändring, alt orden ”försummar borgenär alt sin fordran hos någondera bevaka efter lista §:n; vare denne från sin ansvarighet fri och hvar och en af de öfrige förty ej skyldig alt gälda mer än sin del efter hufvudtalel” skulle uteslutas, hemställde om R. o. Ad. bifölle 5:te §:n utan förändring, ropades starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Uppå sedermera framställd propos. blefvo äfven de återstående 6:te och 7:de §§:ne af R. o. Ad. bifallne.
Föredrogs ånyo och bifölls LagUtskis d. 17 och 18 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 58, i anledn. af väckte motioner, angide dels förhöjning af det i 24 Kap. 8:de §:n Missg.Bm och K.
Förordmn d. 19 Augusti 1845 stadgade ansvar för begagnande af lifsfarligt vapen, dels förklaring af berörde K. Förordn., dels ock ändring af 20 Kap. 6:te §:n nämnde Balk.
Föredrogs ånyo Serskildta Utskrs d. 17 och 18 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 26, i anledn. af återremiss af Utsk:s Betänk.
N:o 24, om användande af en del utaf den för bränvins tillverkning inflytande skatt lill kontroll och tillsyn å efterlefnad af Författmne, ang:de vilkoren för bränvins tillverkning och försäljning m. m.
Vid det af Utsk. framställda förslag, att ^:dels proc. af den inflytande skatten för bränvins tillverkning ”må anslås och till K.
M:s disposition, att användas till vedergällning åt de Kronans embets- och tjenstemän, hvilka skola debitera och redovisa afgifterna för bränvins tillverkning”, har jag ingenting att erinra, men deremot synes mig de af Utsk. i sista ruderne begagnade orden ”dock så, att hvad som till detta ändamål årligen användes, icke öfverstiger del belopp, som derför hittills årligen högst utgått” vara mindre lämpliga.
Med orden ”årligen högst utgått” torde förmodligen menas det högsta, som något år utgått.
Om Utsk:s förslag antoges, skulle följden blifva, att man i förflutna årens handlingar — jag vet icke vid hvilket år man skulle stanna — skulle efterse det högsta belopp af provision, som blifvit till redogöraren anordnad!. 1819 års preskriptionstid gäller icke i detta fall, utan man får gå tillbaka till 1810, kanske ännu längre, emedan ingenting är bestämdt.
Man skulle, om förslaget antoges, blifva nödsakad alt för hvarje år från länen infordra upgift på den bevillning, som blifvit redovisad, och för hvarje år Den 20 November.
143 upgöra en ny reparation, på det att, då icke 5^ proc. bestämdt kan gifvas, repartitionen mätte blifva lika, kanske 4§:dels, 4jj:dels eller 4^§:dels proc., hvilket, enär det icke så noga kan bestämmas, dock alltid kommer att medföra besvär.
Då nu vid hvarje Riksdag tjenstemännens besvär ökas genom pålagda göromål, vore väl om man åtminstone förenklade hvad möjligtvis kan förenklas.
En förenkling i ifrågavar:de hänseende kan ske derigenom att il:dels proc. anslås af hvad som redovisas, beloppet må i öfrigt blifva huru stoit som helst.
Staten skulle äfven härpå förlora högst' obetydligt, ty för hvarje million R:dr, som i Statskassan inflyter, skulle utgå en ^:dels proc. eller 2000 R:dr.
Om Statsinkomslerne skulle, utöfver de 3 milla-, som åro beräknade, upgå till 4 milla-, vore en upoffring af 2000 Ralr icke för Staten serdeles kännbar.
Häradsskrifvarne och andra dithörande tjenstemän, hvilka härigenom skulle erhålla en förhöjning i inkomsterne, äro i sanning icke öfverflödigt aflönade.