Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. bifaller hvad jag ser att BancoUtsk. föreslagit, så komma nog Bancofullm. alt få en tillräcklig styrka att motstå päkänningar, utan att man behöfver vidtaga en iucon - 438 Den 16 April f. m. seqvens, som är overkställbar.
Den der principen skulle, på sätt Frill.
Palmstjerna anlydl, liårdnackadt utförd, åstadkomma variationer i Bancostyrelsen, som skulle verka högst ofördelaktigt på näringarne.
Om någon skulle säga, att det likväl är nödvändigt för Bankens bestånd, sä ber jag U. o. Ad.- lägga in sådana krafter i Baneostyrelsens band, att den kan bestå utan att strypa näringarne.
Ty onödigt bör man väl icke ingå på ett system, som minskar Sveriges producliva krafter, eller tvingar dem att arbeta på ett ofördelaktigt sätt, som gör kastningar i varuvärdet och nedtrycker spanmålspriserna, och som hastigt tlyttar förmögenheten från den ena personen till den andra.
På dessa grunder afstyrker jag bifall till BorgareStts beslut, men tillstyrker deremot Utskts betänk, i denna del.
Då efter min tanka bär icke är fråga vid denna § om att bestämma siffrorna för proportionen emellan metalliska valutan och sedelstocken, kan jag för min del icke annat finna, än alt man strider, som del beter, om Päfvens skägg, ty det är alldeles otvifvelaktigt och står klart för hvar och en, som behagar genomskåda hvad BancoUlsk. föreslagit i dessa §§, att BancoUtsk. lika väl nu som fordom har velat bestämma en proportion emellan metalliska cassan och sedelstocken.
Utsk. säger nemi., alt minimum för metalliska cassan skall vara 2,500,000 specie, hvilket är detsamma som 10 millioner r:dr r:gs, och vidare, alt maximum af sedelstocken, som icke motsvaras af metallisk valuta, icke får öfverstiga 20 millioner ndr b:co.
Sammanlägger man dessa med de sedlar, som motsvara silfvercassan, så gör del tillsammans 40 millioner r:dr rgs, hvilket åter förhåller sig till silfverfonden, som 4 till 1.
Huruvida denna proportion är den rikliga, derom skall jag för ögonblicket icke yttra mig, utan ber att få uppskjuta det tills de §§ förekomma, som bestämma siffrorna i denna proportion.
Jag kan likväl icke förneka, att jag anser det sätt alt bestämma proportionen, som BancoUtsk. här föreslagit, vara i liera afseenden bättre och fördelaktigare, än del gamla sättet alt I.
ex. tala um en proportion af 2 till 5.
Ett skäl för denna min åsigt är det, ali man derigenom en gång för alla får bestämt ett maximum af sedelstock, som icke motsvaras af metallisk valuta.
Man lärer vara ense derom, ali lika angeläget som det är att icke rörelsecapitalet alltför mycket minskas, lika angeläget är det ock, alt det icke tidtals öfver behofvel ökas.
En sådan ökning har man icke genom förra bancoreglem. kunnat förekomma, dä man endast hade att iakttaga proportionen 2 till 5 emellan silfver och sedlar.
Banken således hade 40 millioner r:dr rgs i silfver, så kunde den hafva sedlar för 100 millioner; men om den hade 10 millioner, så kunde den endast hafva 25 millioner i sedlar.
För att undvika denna fluctuation i sedelstocken, måste man således bestämma ett minimum af silfver och ett maximum af sedlar.
Det andra skälet är det, att man genom utsägande af en viss proportion, t. ex. som BorgareSt. föreslagit af 1 till 3, möjligen kunde väcka den föreställning hos utländningen, på hvars omdöme om v(tr Bank vår credit och vår lian - Den IG April f. m. 439 del sä väsendtligen bero, alt vi derigenom, då 1 lill 3 är en mindre proportion än 2 till 5, hade gjort en slags bankrutt eller en slags ny realisation.
Sådant undviker man genom det sätt Utsk^ föreslagit för proportionens bestämmande.
Det tredje skälet är, att man genom eli så beskaffadt bestämmande gör saken mycket redigare och lättare att fatta för dem, som skola tillämpa den.
Bestämmer man proportionen såsom 2 till 5, så fordras regula de tri för att uträkna densamma, men enligt Utsk:s förslag behöfver man endast qvatuor species, och såsom Bancofullm. för närvar, äro sammansatta, fruktar jag, att en del af dera äro mera bekanta med qvatuor species än med regula de tri.
Jag hade verkligen icke förväntat, att Ur von Hartmansdorff skulle önskat bibehållande af den 120 § såsom den lyder i nuvar. bancoreglem., då jag påminner mig de strider inom Fullmäktige, som uppkommit till följd af denna §.
Der slår nemi., all dä förhållandet icke är som 2 lill 5, får sedelstocken icke genom någon af Bancofullm. beroende åtgärd ökas.
Det är godt och väl att den icke får ökas, men om den får förblifva sådan den är, så kan Banken äfven med denna § vara bankrutt, eller, som är detsamma, slå igen sin utvexlingslucka.
Detta bar, om jag minnes rätt, jemväl Hr von Hartmansdorff på ett för mig tydligt sätt utvecklat under Bancofullnus öfverläggningar; men pluralileten bar funnit, alt § icke borde förstås såsom lian ville, eller alt man skulle låta bli att släppa ut de sedlar som kommo in.
Bör man nu behålla en fj, som innefattar elt sådant tvistefrö; och der samma resultat genom en votering hos Bancofullm. kan ännu en gång åstadkommas, som det hvilket förr en gång ägt rum?
Jag tror ivertom, alt Hr von Hartmansdorff skulle funnit sig väl belåten med de tillägg och klara bestämmelser, som BancoUtsk. sökt gifva och som innefattas i en längre fram förekommande §, der Disk. i hestämda ordalag tillstyrker, att dä metalliska cassan hotar att understiga 2^ millioner silfver, sä skola Bancofullm. icke allenast vidtaga åtgärder för att öka denna cassa, utan äfven genom direct inverkan på lånerörelsen, minska sedelstocken.
— Tvenne af Hrr Bancofullm., som här äro närvarande, hafva nu i dag fortsatt en strid, som så ofta, efter hvad jag funnit i protocollen, ägt rum inom Bancoslyrelsen.
Jag betviflar icke, att Hr von Hartmansdorff skall hafva elt svar pä den framställning, som Hr Rosenblad gjort, då Hr von Hartmansdorff får ordet; men jag kan dock icke underlåta alt nämna, hvad jag trott mig finna vid läsningen af Fullmäktiges protocoll, eller alt då Hr von Hartmansdorff velat släppa ut sedlar, har han dertill haft goda skäl.
Jag skulle deremot icke instämt i den utsläppning, hvarom Hr Rosenblad har varit med.
Hr Rosenblad säger, att man bör lemna länen dä de behöfvas.
Faran deraf har redan Hr Lefrén tillräckligen visat.
Jag vill endast påminna om ett yttrande under gårdagens öfverläggning i fråga om inrikes vexlar, deruti äfven Hr Rosenblad medgaf att vissa lån kunna hafva några faror med sig.
Han talade om några handelshus, som sysselsatt sig med att sälja mössor, käppar och Niirnbergerkram m. m. och beklagade, att han i följd af elt föreslaget stadgande möjligen 440 Den 10 April f. m. skulle vara tvungen att lemna ut lån åt sådana lius, som derför togo ut silfver och köpte dylika varor.
— På grund af hvad jag 4hu haft äran nämna, får jag tillstyrka, att R. o. Ad. hehagade bifalla det sätt för bestämmande af proportionen, som Ulsk. föreslagit, nemi. att utsätta ett minimum för metalliska cassan och ett maximum för sedelstocken.
Jag erkänner fullkomligt, att de värda ledamöter, som yttrat sig emot Utsk:s förslag och som yrka en proportions bibehållande emellan den metalliska valutan och den utelöpande sedelstocken, icke hafva småaktigt velat bestämma detta förhållande på riksdalern, utan såsom Hr von Hartmansdorff yttrat, velat göra det till en förståndsregel, eller såsom Hr von Hohenhausen till ett allmänt stadgande, eller såsom Hr Lefrén för att icke öka sedelstocken.
Men ehuru jag medgifver detta, tror jag likväl icke, att stadgandet, äfven i en mera vidsträckt mening, vore lämpligt.
Jag tror, att Utsk. i detta fall gått så långt som man bör gå.
Ulsk. har i 54 § bestämt minimum för silfverfonden till 2,500,000 specie.
Utsk. har i 9 § bestämt maximum för hvarje lånerörelse, hvarigenom således uppkommer ett maximum för hela sedelstocken.
Utsk. har ytterligare i 1 § föreslagit, att grundfonden, eller öfverskottet emellan fordringar och skulder, skall vara 10 millioner.
Utsk. har slutligen i 51 § föreslagit, att maximum för den del af sedel- och deposilionsskulden, som icke molsvaras af reella fonden, skall vara 20 millioner.
Genom dessa sladganden tror jag att Utsk. tillräckligen har gifvit en allmän regel för Fullmäktiges åtgärder.
När man säger, alt en dimension icke skall vara kortare, icke längre, icke vidare, icke smalare än så, vill jag fråga om den icke är bestämd nog.
Alt gä längre torde icke vara rädligt, emedan Bancofullm. böra hafva rättighet att afväga de små nuancer, som kunna uppkomma emellan dessa förhållanden.
Men jag går längre.
Jag påstår, att bestämmande af denna proportion såsom 2 lill 5 slår i fullkomlig motsägelse med det af samme ledamöter, som yrkat denna propos., gillade bestämmandet af ett minimum för silfvercassan till 2,500,000 r:dr.
För alt visa detta, torde jag få underställa en liten calcul till bepröfvande af Hr Lefren, som är djup calculatör och som äfven nyligen i ett anförande gifvit bevis derpå.
När t. ex. Bankens lånefond har gått ned ända till 2|- millioner i silfver, eller 10 millioner r:gs, så måste, om proportionen af 2 till 5 skall bibehållas, Bankens sedelstock utgöra 25 millioner.
Men Bankens sedelstock kan nedgå under detta belopp.
Om ett krigsrykte eller en panisk skräck skulle komma i landet, så skulle något hvar rusa åstad och vexla sig till silfver i Banken.
Om då sedelstocken minskas till 20 millioner ifrån 25, så borde, efter det föreskrifna förhållandet af 2 till 5, metalliska cassan endast vara 8 millioner, men en annan § föreskrifver att den skall vara 10.
Hälften af Bancofullm. kunde då hålla sig tillden ena föreskriften och hälften till den andra.
Enahanda inkast är att Den 16 April f. m. 441 att göra emot BorgareSt:s förslag, och utom dess skulle det äfven i allmänna opinionen minska det förtroende man har till Banken, emedan förhållandet af 1 till 3 är sämre än det af 2 till 5. —i I allmänhet talar man om att fastställandet af en proportion skulle gifva credit åt Banken, men Bankens credit i allmänna opinionen är grundad på dess redogörelser, som tryckas hvarje år, deraf man ser Bankens ställning.
En på någonting annat grundad fiktiv opinion kan, efter hvad jag tror mig hafva bevisat, icke upprätthållas.
Mina värda och liberala motståndare hafva, den ene och den andre, förklarat, att den mening jag förfäktade, vore dels oförnuftig dels tillhörande de rädda m. m. dylikt.
Jag skulle derå fästa föga afseende, blott
Banken kunde af mina modiga och kloka motståndare få sig beviljad den proportion mellan silfver och sedlar, för hvilken jag strider.
Hr Lefren har redan ådagalagt, att Utsk. jemväl bestämt en sådan.
Skillnaden mellan Utsk:s och mitt förslag är således endast den, som finnes emellan proportionen af 2 till 5 och den af 2 till 8, hvilken är detsamma som 1 till o4.
I detta hänseende får jag hembära min tacksamhet till Hr Akerman, hvilken i bancoärenden icke blott hyllar åsigter, hvilkas riktighet jag erkänner, utan äfven haft den öppenheten att omtala hvad Utsk. tänker.
Han har nemi. erkänt, alt Utsk. icke velat annat än i förblommerade talesätt framställa en proportion, på det att utländningen, som naturligtvis gifver akt på vårt förfarande, icke skulle så lätt förmärka, att vi äro inne på vägen att göra bankrutt.
Efter denna förklaring, inser jag alltför väl, hvarföre Utsk. begagnat denna omväg, men jag kan icke underlåta att för R. o. Ad. uttala min farhåga, att derest R.
St., på sätt Hr Lefren omtalat, gå från 62 proc. till 40 vid den ena riksdagen och vid den andra från 40 till 25, så hindrar ingenting, alt man vid nästa riksdag går frän 25 till 12 och så vidare till intet.
Hr Åkerman har sagt, att jag icke borde yrka bibehållande af den gamla §:s ordalydelse i anseende till hans obestämda föreskrifter och de strider, som i anledn. deraf uppkommit och kunna fortfara bland Fullmäktige.
Jag erkänner, att Hr Åkerman i detta fall kan hafva rätt; men jag har velat förena mig med BorgareSt., på det att, om R. o. Ad. skulle gilla detta Stånds mening, så blefve det åtminstone två Stånds beslut emot två.
Ville jag här försöka att föreslå något annat och det blefve af R. o. Ad. antaget, så vore två Stånd om en mening, men de andra två sig emellan delade, hvilket, efter min tanka, vore sämre.
Hellre än att förlora allt, vill jag derföre lämpa mig efter ett annat Stånd, äfven om dess mening icke uttrycker allt hvad önskligt vore.
Hr Lefre'n har, genom sitt, efter min tanka, väl utförda försvar af den sats vi gemensamt hylla, gjort för mig öfverflödigt att svara på vissa invändningar, som några ledamöter framkastat; men i några andra hänseenden behöfver jag ytterligare begära R. o. Ad:s uppmärksamhet. 9 H. 56 442 jDen 16 April f. m.
Man säger, att proportionen at 2 till 5 mellan silfver och sedlar redan är vunnen, oell att således ingen farhåga borde finnas hos dem, som frukta lånens och sedelsockens öfverdrifna storlek; äfvensom man åter omtalat, att 2 till 5 icke vore något magiskt tal.
Men om denna proportion icke får bestå, sedan lion vannits, så är uppnåendet utan gagn, och hvad beträffar den nya proportionen af 1 till 4, som BancoUtsk. föreslagit, så kan jag icke eller finna henne innebära någon magisk kraft.
En ledamot har yttrat, att Bankens bestämmelse vore rörelsecapitalets vidmakthållande.
Jag är af annan mening och tror vår Banks förnämsta bestämmelse vara, att upprätthålla sedel värdet.
Men . vid alla våra strider om Banken, och dervid anhåller jag att Ståndets ledamöter måtte fästa sin uppmärksamhet, är grundfrågan: skall Banken förvaltas så, att han gör innehafvarne af Bankens sedlar rätt, eller så att deras rätt äfventyras, på det att gäldenärerne måtte få så stora lån de önska ?
Striden är derom, huruvida man skall taga ifrån den, som äger något, och gifva åt den, som intet äger, eller vill något förvärfva.
Tänkom oss, mine Hrr, att vi uti Sverige ej hade några sedlar, ulan klingande mynt, liksom i Frankrike, och att Banken likasom der, förnämligast disconterade vexlar och annat dylikt.
Då blefve förhållandet, att när någon sålt socker, caffe eller vin och betalningen vore förfallen, så mottoge han derföre klingande mynt, som i rörelsen finnes och skickade ut det i betalning, i händelse han ej hade några utrikes fordringar, på hvilka vexlar kunde dragas till qvittning.
Skulle man då vända sig till Banken och säga: vi hafva utfört vårt silfver och guld, vill icke Banken vara så god och skaffa oss det tillbaka, emedan det är stor penningebrist i landet?
Det är ingenting annat man nu begär.
Skillnaden är endast den, alt grosshandlanden, som nu icke får silfver utan sedlar af kryddkrämarne, tager i stället ut silfver af Banken för de sedlar han erhållit.
Emedlertid har man genom sedlarne blifvit alldeles förvillad om hvad som en Banks åligganden egentligen äro.
Det är genom näringarne sjelfva, som penningeslocken skall upprätthållas, och Banken kan icke göra det, om han än ville det aldrig så gerna.
Den talare, som påstod Bankens bestämmelse vara att vidmakthålla rörelsecapitalet, nämnde något, som troligen hade afseende på ett yttrande af mig, då han omtalade, att Bankens heder skulle bestå i låns upptagande.
Jag har endast sagt, att till Bankens heder hörde att icke göra bankrutt.
Min värda granne och medfullmäktige har omtalat, huruledes jag deltagit i den största sedelutsläppning i Banken sedan sista riksdag.
Det kan väl vara möjligt; men skillnaden emellan hans och mina åtgärder var den, jag säger det blott till mitt eget rättfärdigande, att jag var med om sådana åtgärder 1841, då Banken hade 3,718,000 r:dr öfver den bestämda proportionen, men deremot motsatte jag mig rörelsecapitalets ökande vid slutet af år 1843, då det fans en brist af mera än 2 millioner i det förhållande, som borde vara emellan silfvercassan och de utelöpande sedlarne.
Det sades, att jag till - Den 16 April f. m. 443 styrkte sedelutsläppningen jast då när den var mest skadlig och när man svindlade i Skåne.
Jag ville önska, alt svindeln holle sig inom landskapet och icke flyttade med Skåningarne äfvenledes till andra delar af Riket.
Man säger, alt det finnes motsägelser i bancoreglem.
Jag har nämnt det förut, men de kunna af BancolJlsk. rättas utan större svårighet, om den af mig föreslagna och hittills gällande proportionen fastställes.
Ordalagen komma i sådant fall endast att rättas efter proportionen af 2 till 5 i st. f. den af 1 lill 4.
Jag begärde ordet när Hr Rosenblad yttrade, att man skulle minska lånerörelsen, då det var för mycket sedlar, och öka den då det faus för litet.
Jag bekänner, att jag delar denna åsigt, men jag trodde, att jag skulle kunna vända den satsen emot honom sjelf, såsom den der hade försummat att följa den. lir Rosenblad har sedan ingått i ett rättfärdigande, grundadt på förhållanden, hvilkas riktighet jag icke är i tillfälle att bedömma, men om det så förhåller sig, så mäste jag erkänna, att Hr Rosenblad haft rätt, ty det är tydligt, att när man släppt ut för mycket sedlar, så att rörelsen icke kan väl upptaga dem, så måste man söka förekomma att icke den för stora sedelstocken vänder tillbaka och känner på bancoluckan för alt låta silfret gå ut.
Man bör således söka förekomma, hellre än att söka afhjelpa, sedan skadan redan är skedd.
Om en annan Bancofullm. var med om den ålgärden 1841 att öka sedelstocken till det belopp, som den icke bort komma till förrän nu, så tror jag, att skulden faller på den, som så har förhållit sig; ty efter den uträkning, som vid förra riksdagen gjordes inom Banken, i afseende på den förmodade sedelförminskning, som skulle kunna uppstå derigenom alt Bankens räntevinster gingo in till Banken m. m. och då man gjorde upp hurudan sedeltillökningen skulle kunna blifva för alt motsvara den sedelförminskning, som skulle komma alt ske intill nästa riksdag, så ansåg man sig kunna hafva tillfälle att köpa upp omkring 700,000 r:dr i obligationer och att möjligen öka disconten och de andra fonderna under tiden.
Men detta var något som på 4 eller 5 år skulle inträffa, och borde följaktligen icke hafva anordnats 1841, ulan först 1843 eller 1844 kommit i fråga.
Jag har också ingått i just en sådan beräkning och funnit, att först nu motsvarar den indragna sedelstocken denna utsläppning.
Ett tydligt tecken på att sedelstocken var för stor vid förra riksdagen, voro de högt uppdrifna priserna på alla producter och de stora summor, sorn stodo på depositionsräkning i Banken, emedan de allmänna cassorna icke hade kunnat använda dem.
Det var på en gång en stor sedeltillgång och en stor capitaltillgång.
Då hade det varit skäl att minska och låta Banken hålla inne en del af sina räntevinster.
Hade Bancofullm. icke då beviljat några tillökningar på lånefonden, så är jag öfvertygad, att en så stark silfveruttagning icke sedermera hade skett, och att det var fara å färde, det bevisa de starka silfveruttagningar, som hade skett under åren 1835 — 1841.
Jag tror derföre 444 Den 16 April f. ra. icke att man kan bestämdt säga, att man skall draga in på sedlarne under den dåliga tiden, d. v. s. när den metalliska cassan redan är förminskad och sedelstocken äfven till följd deraf förminskad, men jag erkänner, att sådant äfven kan få lof alt ske, om nödvändigheten fordrar det för Bankens egen säkerhet; men rättast är likväl att draga in på förhand.
Då jag utgår från dessa åsigter, kan jag icke instämma i det bindande förslag, som Hr von Hartmansdorff hår förordat och som BorgareSt. lärer hafva antagit, ty jag tror, att stadgandet i den gamla §, eller ännu hellre det sorn Hr von Hohenhausen föreslagit, är det rätta, nemi. att man skall fästa Bancofullm:s omtanka derpå, att de skola söka bibehålla den metalliska cassan i förhållande af 2 till 5 emot sedelstocken; men huruvida det skall komma att ske derigenom, alt man indrager lånerörelsen, alt man minskar sedelstocken, eller derigenom att man köper mera silfver, det måste bero på Bancostyrelsens uppfattning af befintliga förhållanden; ty vid det ena tillfället kan man möjligen böra förhålla sig helt annorlunda än vid det andra.
Men deremot tror jag det vara nödvändigt att fästa Bancostyrelsens uppmärksamhet derpå, alt förhållandet alltid, så vidt möjligt är, bör vara såsom 2 lill 5.
Man må icke säga, att det är nog, alt, såsom Utsk. föreslagit, fastställa ett minimum för metalliska cassan, ty ett minimum är det yttersta, hvartill man skall komma; men man bör icke alltid hålla sig vid minimum, utan man mäste äfven bestämma ett normalförhållande, till hvilket man skall sträfva, och detta bör man sälta lemligen mycket högre än det aldraminsta, der de mest kraftiga åtgärder måste vidtagas och då man är förpligtad att köpa silfver ehvad det än må kosta.
Derföre tror jag, i likhet med Hr von Hohenhausen, att man gör rättast om man uppmanar Bancofullm. alt, med de åtgärder, som stå till buds, söka upprätthålla metalliska cassan vid förhållandet af 2 till 5 emot sedelstocken, och jag får på denna grund tillstyrka bifall till Hr von Hohenhausens förslag, oaktadt jag tror, att ett och annat uttryck deruti kunnat bättre återgifva den grundtanke, som det innehåller.
Då så många talare hafva yttrat sig emot de åsigter, som Hrr von Hartmansdorff och Lefre'n uttalat och sjelfva Hr von Hohenhausen till en viss del motsatt sig deras yrkande, så skulle det väl synas öfverflödigt att längre upptaga tiden med denna fråga.
Men den är af vigt; den är icke, såsom en talare nyss yttrade sig, om Påfvens skägg, utan den kan verkligen gälla en högst betydlig indragning i vårt rörelsecapital.
BorgareSt:s beslut innehåller, att om metalliska cassan icke uppgår till proportionen af 2 till 5, så får sedelstocken icke ökas, hvarken genom lån eller beviljande af creditiver.
Om nu R. o. Ad. skulle fatta ett dylikt beslut, och detsamma genom förstärkta BancoUtsk. tilläfventyrs blefve R.
St:s beslut, så får jag fästa uppmärksamheten på hvilken betydlig skillnad i indragning det skulle kunna åstadkomma emot hvad som BancoUtsk. i allmänhet har förordat.
Det skulle nemi. kunna göra den skilladen, att när fonden sjönk under Den 16 April f. m. 445 förhållandet af 2 lill 5, så skulle 2| gånger summan sedlar behöfva indragas, i st. f. att BancoUtsk:s förslag innebär en indragning af en silfret motsvarande summa sedlar; och som 2| gånger äro mera än en gäng, så betyder det ganska mycket.
Till stöd för denna åsigt hafva emedlertid åtskilliga satser blifvit yttrade, som väl tåla att närmare granskas.
Hr von Hartmansdorff yttrat, att lian visserligen icke så mycket ifrar för att neka lån, som icke mera hans afsigt gick derpå ut, att kunna behålla en varumätare, som icke den ena gången mätte en aln och den andra en half eller ett qvarter.
Satsen är så långt riktig, men den är icke mera än half.
Hr von Hartmansdorff borde hafva tillagt, att denna aln icke mera borde tillerkännas förmågan att mäta 1^ aln <jller 2 alnar.
Detta skulle likväl blifva följden af en alltför stor sedelindragning.
Då, lika väl som genom en stor sedelutsläppning, kan penningen förändra sitt värde, fast det i förra fallet ökas och i det sednare minskas.
Vi hafva sett hvad alla varor förlorat i penningevärde under de sednaste åren, och jag skulle tro, att hvarje individ i samhället äger lika anspråk på skydd för sin förmögenhet, ehvad den består i penningar eller andra varor, och det kan väl icke bestridas, att förmögenhet kan beslå af andra varor än silfver, vare sig af nyttiga producter eller af näringar, som lemna sådana.
Men jag ber att äfven få framdraga ett exempel, efter Hr von Hartmansdorff så ofta plägar göra det i frågor om Bankens förvaltning.
Huru gör den enskilde, som kan äga en ganska betydlig förmögenhet ulan att äga penningar, om hans rörelse tilläfventyrs ett är icke lyckas?
Om han såsom jordbrukare t. ex. får missväxt, eller såsom näringsidkare icke får afsättning?
Han måste naturligtvis för de varor, som han äger, skaffa sig penningar, om han skall kunna motstå denna olycka.
Om nu Staten, som i 72 § Keg.F. ensam förbehållit sig rättigheten att gifva ut mynt i Riket, äger en ganska stor förmögenhet, fastän den för tillfället icke har tillräckligt silfver, icke må Staten derföre neka näringarne det understöd, som de ovillkorligen behöfva för alt icke afstanna.
Slaten måste, efter min tanka, i det fallet göra såsom den enskilde, den måste skaffa silfver och icke neka rörelsen medel till frambringande af nya varor.
Eljest förfar Staten på samma sätt, som en enskild skulle göra, om han, fastän han ägde förmögenhet, upphörde att köra sin åker och så den, derföre alt han icke hade tillräckligt penningar.