Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man kan t. ex. läsa det i hr Halléns recensioner, som mot svenskan Nordgren äro långt blidare än mot norskan-italienskan Oselio.
Rätt så, patriotisk bör man vara!
N: s röstmedel äro särdeles ymniga, kunna dock kultiveras till större vidd och kraftigare färg i höjden, förefaller det mig.
Rösten är hela vägen skönklingande, stark men utan den skärpa, som ibland gjorde t. ex. frk.
Almati obehaglig.
Egaliseringen torde ock vara bättre än dennas, i allmänhet tilltalar oss frk.
N: s metod.
Men än mer den dramatiska uttrycksfullhet, som sväfvar öfver såväl stämma som sång.
Bland lyckade ställen anteckna vi den falskt lismande förställningen i början af duetten med Aida, den illusoriskt återgifna misstanken och oron vid frågorna om Radamés ’ kärlek, explosionen som gafs med mycken verve, ehuru rostfargen här med fördel kunnat vara mörkare, hvilket dock är ej lätt, så högt som partiet här ligger.
I duon med Kadamés utförde frk.
N. sin uppfattning med mycken förträfflighet.
Yi påpeka derför blott att den andra uppfatt-
• Konservativ officer — ah!
jag ber om tillgift for denna gränslösa pleooasm.ningen kanske är att föredraga ur musikalisk synpunkt, främst på det att den magnifika dess-durfrasen må komma till full rätt, hvilket den musikaliskt sedt ej gör i frk.
N: s nervöst andlösa framstötande, för öfrigt som sagdt utfordt med god konst och dramatiskt verkningsfullt äfven.
Trebelli företrädde den tolkning, vi luta åt, och gaf denna fras med ett ypperligt legato, ett intensivt tryck på hvarje ton, så att man formligen tvingades beundra denna ohejdadt sydlänskt frambrytande stora passion.
Trebelli lär väl vara Ämnens ’ hittills främsta representant å svensk scen.
Hon spelade den också med mycken nerv, var kunglig att skåda i sin stolta hållning, i sina gnistrande juveler.
Nordgren redde sig äfven vid en sådan jemförelse ganska verseradt och klokt, förstod hvad som tar sig ut på tiljan, råkade visserligen aldrig i denna lågande inspiration, som numera är bortlagd af de flesta, men visade prof pa säker reflexionsförmåga, ett ej obetydligt forravälde.
Hon är derjemte om ej vacker så dock begåfvad med ett ansigte som gör sig bra från scenen, i profil helst, och ett för denna jol ganska passande utseende för öfrigt.
Hennes praktiga blåsvarta hår borde lånas ut åt frk.
Klemmings Julia Capulet jag menar naturligtvis under förutsättning att — ---
Fru Östberg sjöng sin Aida med mer finess denna afton än senast jag hörde henne i rolen.
Skada blott att hon lika litet som frk.
Ek blir inspirerad till poetiskt svärmeri i den hänförande månscenen, som var Grabows bäst lyckåde ställe i denna opera.
Något mer storslagenhet inlägger dock fru Ostberg än frk.
Ek, hvars eftergifter åt » det söta » ofta skadat hennes annars så redbart gjorda karaktersteckning.
Fru Ostbergs sång var i denna opera utmärkt, af god in-tonation, men hon ackompagnerades i sin stora soloscen ieke blott olydaktigt utan musiken misslyckades för ett par in-strument, som klämde till med små rysbara toner, dem Verdi väl aldrig drömt om.
Fru 0: 8 attackering af hojd-tonerna har stundom något trivialt duktigt och burdus, som väl kunde undvikas af en sångerska, som emellanåt bjuder på konstsång af prima rang.
Påfallande är hur lika hennes lägre toner äro fru Ch.
Strandbergs förr, som man ansåg hon skulle remplacera.
Först Boccaccio och sedan — Aida !Vi hade våra skäl att ej infinna oss på Operan förrän vi antogo att Radames ’ kärlekssång var öfverstånden, hvadan vi omöjligt kunna säga hur hr Brun sjöng den.
Men det kunna vi tala om, att hr B. denna afton bjöd på en vacker ton, näst sista f: et i slut-duetten.
Annars skrälde det som vanligt.
Spelet hade i 3: dje aktens slut en verkligen präktig point, det hesa vrålandet var der t. o. m. på sin plats och frasen » O ve, vanärad är jag », framsjöngs med gripande smärta, hur mindre vackra än tonerna i sig sjelfva som vanligt voro.
I det yttre var hr B. ypperlig, särdeles som triumfator i sitt regnbågsharnesk, men mot gestikulationen måste anmärkas att hr B. mer än andra operasångare äflas att oupphörligt visa publiken att han har fem finger på hvar hand.
Hvar ha vi i denna opera hr Nygren?
Jo se der, som Ofverstepresten.
Förra gången jag såg ' honom var han rofvare.
Mycket bra som prest, hvilket hedrar hr Nygrens moral, konst och allt möjligt.
Af de öfriga medverkande nämner jag hr Malmsjö, som tog sig utmärkt bra ut i egyptisk kostym.
Denne unge roan skulle vara en utmärkt jeune premier i barytonfacket, om han egde någon — baryton.
Mindre bra tyckte jag om de tvenne lindrigt blankade stöflar med åtföljande byxben, som höllo till i första kulissen.
Då är det nästan trefligare se en ung rask brandsoldat, som man ibland får se der.
Särdeles i operorna Mignon, Profeten och andra der elden är lös är denne unge man ganska välkommen för ögat, men stöflarne och benen, civila som de ärof kunna gerna gå sin väg.
En kormästarpinne, som stundom spökar på samma ställe, vore obehöflig om kapell-mästarne satte högre upp i vädret, ty sitta skola de nu och i all evighet På tal om orkestern måste det anmärkas att den — spelade för sakta marschen.
Kan ej större styrka åstadkommas, så bör starkt diminuendo arrangeras straxt fore ass-durmotivets vexling i h-dur, ty annat än i fortissimo gor ej denna djerfva vändning beräknad verkan.
Denna marsch hör till operans praktsaker.
Utförd af stora militärorkestrar verkar den formligt elektriserande.
Äjen ett präktigt nummer är också Ess-durfinalen.
Verdi har der, som han ofta giort, tagit Meyerbeer till förebild, och sämre mönster för finalgruppering kan man taga.
Vr Dagm » Krönika IX.
12Grand Opéra var verkan af denna final nästan ett motstycke till det intryck man der får af stora finalen i Don Juan, sammansvärjningsfinalen i Tell eller Meyerbeers praktstycken i denna väg.
Här behöfvas också dessa massor på begge sidor om rampen, kör och orkester, som där finnas, underbart väl disciplinerade till samarbete.
Madame Krauss var en mycket rutinerad och intresserad Aida, men rösten var, utom messa voce, ej odeladt behaglig att höra.
Madame Block var än mer utsjungen och gick ej upp mot madame Waldman, som 1876 på Opéra italien introducerade Amneris i Paris.
Mr Maurel, en den kokettaste och mest slickade konsertsångare man kan få se, är alltid på scenen artist, spelade och sjöng Amonaros oförlikneligt.
Mr Sellier har en lyrisk tenor af stort behag, som excellerade i arian men drunknade i madame Krauss höga rop vid kärleksduon.
Månscenen är vackrare — hos oss, men triumfscenen unik i Paris, der en bländande lyx etablerades bl.
a. i aethio-piska pr et i osa, ett helt litet museum.
Också sluttablån åstadkom i Paris en merveljös kontrastverkan mellan det här af guld glimmande templet och de begge älskandes dystra fangelsegraf.
Slutet tål också vid yttre hjelp, ty ipan kan ej annat än tillstå olyckan, Yerdi mattas mot slutet, moti-verna i slutduon ega ej den himmelska frid och fröjd som de borde, men Amneris ’ korta bön med kör lyser på ett högtidligt vackert sätt frid öfver den döende.
På tal om denna opera relatera vi till sist en hederlig borgarfrus ord bakom oss: » Hå, hå, ja, ja.
Det var då för besatt.
Alltid när jag är här på Opera-nöje, så ska det vara två qvinnfolk som kifvas och träta om en karlstackare.
Sist var det i Mignon, en gång förut i Afrikanskan och en gång i Carmen — ja men si der var det också två karlar om ett qvinnfolk, nå det tycker jag då är mindre så att säga ekivåkt, eller hvad tycker du, Petter Niklas? » Petter Niklas, mannen förmodligen, hade under fruns statistik smitit till Opris — och frun satt i tablå!
Vasateatem.
» Nye Mikado » var en operett, som mer hedrade dess direktions smak äu diverse andra skrap-ope-retter och strunt-farser, som smyckat teaterns program.Libretton var visserligen tråkig nog, men bjöd dock på flera roliga stallen och var fullkomligt smutsfri.
Musiken, som var samlad från flera håll, var libretton i det hela öfverlägsen och framstälde flera rätt täcka musikaliska miniatyrer.
Utförandet kan berömmas.
Hufvudpartiet spelades med mindre vanlig grace af frk.
Pettersson, som sjöng sitt parti mycket tillfredsställande i allmänhet, riktigt bra på sina stallen, såsom den med förtjusande oskuld föredragna dockvisan och flera stallen derjemte.
Tilläggas må att frk.
P: s yttre väl sällan tagit sig så fint och nobelt ut, men — ja vi komma dertill längre ned.
En nätt moitié hade frk.
P. i fru Carlbeck, hvars lilla röst bär spår af små sångstudier, hr Kloed sjöng äfven talangfullt, de öfriga voro också i stort sedt lyckade, så äfven-ledes operettens inöfning.
Uppsättningen var till den grad lyxuös att man får i utlandet leta efter dylikt på så små teatrar som denna.
Men — der äro vi nu igen!
— underlöjtnanterna strej-kade.
Vroro icke teaterns sköna damer i sina dyrbara japanska tunikor sköna nog?
Pettersson ej spelade riktig karl, ha vi ock hört uppgifvas som skäl.
Hon spelade en ung flicka, klädd till karl, och gjorde det charmant, men underlöjtnanterna tycka mer om henne som karl, spelande flicka, har det sagts mig.
Jag kan ej begripa detta och bryr mig ej heller om att fundera på saken, konstaterande endast faktum, som varit tråkigt nog för den lilla teatern.
Ty mellan Vasateatern och konungariket Sverge existerar den likheten att om underlöjtnanterna strejka, äro begge — förlorade.
Må Vasateatern emellertid ej fälla modet utan försöka uppfostra sina favoritkunder till goda musikaliska medborgare som verka förädlande på vårt musiklif och utveckla ett storartadt musikaliskt rmecenatskap, alltid välbehöfligt i vår fattiga nord, mojengerna må nu komma ur svärfaderliga silltunnor eller snusburkar.
» Den nye Mikadons » échec gjorde att underlöjtnauts-pobliken sig till straff och androm till varnagel fick till straff åskåda hur det tager en ända med förskräckelse nären ung fru midtunder en bal går in i sin fostersons rum och när röster nalkas i stället for att möta dessa smyger sig in i gossens alkov.
Dock — stampubliken brydde sig visst ej om » Hela verlden », den har nog med den halfva
— måhända.
För resten hade gamla operettvänner nöjet se den fagra frk.
Rus tan, som nu af hr Lindberg dresserats till komisk verldsdam med en liten pikant bismak, ett fack, der hon excellerar och slår an lika mycket om ej mer än i de glada operett tiderna.
Hr Svennberg var ock en bekantskap från operetten, hr Eliasson likaså.
Den förre var vacker men tråkig, den senare såg bra ut och var rolig — våra Stockholmsdamers sympatier lära ha tillfallit den senare.
Hr Lindberg ha vi ej sett i någon operett, men vi ha hört honom sjunga operettsaker i » En handske ».
Timbren i rösten påminde något om hr Bruns, men var — tror jag
— mer smekande.
Ett oerhördt månsken illustrerade sista akten.
Afven i ett par operetter ha vi emellanåt med intresse iakttagit månens manöver på Vasateatern.
Vi ha tänkt tala med professor Gyldén om saken, här vore bestämdt något för vår utmärkte astronom att lära.
En splitter ny evolutionsteori t. ex.
Hvad du är lycklig, du måne klara, som får så fort i kulissen fara och blott se på!
En gammal teaterdirektör som recensent-älskare!
Hvad syn för gudar!
Underverket har skett i vår goda Mälarstad och recensenternas » wohlthäter » nämner sig C.
J. Lindmark.
Hr Lindmark hade, han som andra förnummit de recensenters klagorop öfver uteblifven Almlöfs-muntration vid hr Hansons så enarägteliga ihjeltigna afskedsbenefice, klagorop som i en viss ungdomlig pennas foster togo form af en generalafbasning af den gamla aktörn, ehuru annars som man vet recensenterna vid dylika tillfallen bruka låta udda vara jemt och i bryderi om större motiv till rosande taga till privatlifvets hemligheter, » god familjeförsörjare », » snäll pappa och trogen make », » vän som få och witzare som ingen » eller hur det plär låta.Hr Lindmark lät sig röras af denna stumma eller dumma jemmer, talade vid sin gamle vän Knut, och som denne, enligt hvad han för ej så länge sedan yttrade, känner sig » kry och lifvad som en 19 års pojke » (förmodligen 19 års pojke förr i verlden) t så blef det hvarken tal om gikt eller vapörer, utan det blef Matiné och Sparlakanslexor och fullt hus och åskande applåder.
» Så blefvo alla nöjda » heter en gammal pjes.
Det lilla mästerverket Rudolf Mörk sekunderades godt af en ganska rolig ehuru allt för snörd fru Dorothea Ählan-der, en tack handelsmansfru — Rundberg, samt af handlanden sjelf, representerad af hr Hedin eller hr Personnc, jag mins just ej så noga hvilken.
Dessutom i ett hörn herskapet Hamrins.
Åtskillig sång vankades och hr Nygren föredrog med hemskt rynkade ögonbryn aria ur salig » Neaga », kom, snart derpå, litet gladare i synen, in med den nätta frk.
Karlsohn, som på Vasateatern debuterade s. s. Mignon i svalduetten, litet okänsligt sjungen, hvilket emellertid om man tänker efter här var en merit, dertill med charmant röst och koloratur (i de små slutkrumbugterna), i god ordning sekunde-rad af fader Lothario.
Ett dundrande bis!
Bröllopp8matiné var det ej, dertill hade väl hr Lindmark ingen anledning, en brölloppsaria spenderades dock och det var fru Grunder, som bjöd på den.
Fru G. är temligen malplacerad på en i musikaliskt hänseende så lågt stående teater som Vasa, hon hör snarare hemma i Stora teaterns opéra-comique, der hon säkerligen bättre än trage-diennen Selma Ek skulle kunna reprisera » Hvita frun », » Kronjuvelerna », » Martha », » Stradella ».
Ur sistnämnda opera var det nu hon sjöng.
Häpnad att ej säga skräck vållade oss hr Hagmans apparition.
Är ej frk.
Pettersson fortfarande Vasa-drottning och hur i Herrans namn vågar sig hr H. då in -- —?
Den lilla vackra strejkande Paris såg dock allt annat än hjertskrämd ut » Det är ej sant », bedyrade hr H. i starka klangfulla toner, (ja alltför klangfulla).
Nå, då så ---.
» Til mit hjertes dronning » kom sedan, icke riktigt passande for rösten, men liksom föregående med stor förtjusning mottagen, och bereddes hr H. en stor hyllning pådenna Vasateater, hvilken som bekant regeras af frk.
Pettersson, hr Kloed, hr Grunder.
Så kom ett sällskapsspektakel, ganska underhållande.
Man tyckte sig förflyttad till en liten småstad, hvars ömma hjerta bjuder dess mera bildade innevånare att idka scenisk konst till förmån för brandskadade, eller pauvres hontenx eller — Carlsborgs befastande, que sais-je?
Alltnog sjelfva borgmästarens dotter, gift med stadens enda löjtnant, den ståtliga löjnant Lundberg staller sig i spetsen och öfvertar benäget hufvudrolen.
Hon tar några lektioner af tant Skrumpenhjelm, som sett Selma Lindqvist i verlden, sjelf har hon sett fru Hartraan, hvilken hon aldrig kan glömma, och på så sätt blir hon en mycket söt liten » Ros i skogen », söt, men framför allt — väl kladd.
Tant Skrumpenhjelm vill visserligen minnas, att Selma Lindqvist bar en enkel hvit klädning, men min Gud!
när man är stadens enda unga och vackra fru och Gustafs kamrater kanske komma in till spektaklet (det blir ju dans efteråt på stadshuset) — inte går det an, snälla tant Agneta!
Fort till mamsellerna Modelin, stor rådplägning, många prof och ändtligen är hon fardig, kostymen, sjögrönt atlas med un-derklädning af hvita spetsar, monterade med eller garnerade med eller outsirade med o. s. v. o. s. v. Charmant, tycka alla och de bästa utsigter öppnas för dc brandskadade eller Carlsborgs murar.
Det måtte efter en sådan succés de robe bli flera representationer och stadens lilla musiksällskap, som nu filat sin ena bataljhäst, figaro ouverturen, far omvexla med Martha, sin andra.
Naturligt är att löjtnanten vid rolernas utdelande yrkat på älskarrolen.
När man är nygift och har en så förtjusande liten hustru, så låter man minsann ingen rödkindad kryddbodbetjent -- — Men ve!
det upptäcktes att löjtnanten måste offra mustascher och pipskägg på konstens altare.
Dessa mustascher, som först ådrogo honom Annas uppmärksamhet, detta pipskägg som i förening med galo-nerna hade ett visst inflytande på fru borgmästarinnans moderliga råd — offra dem, se ut i synen som pastorsadjunkten Johannes Bönander — aldrig, aldrig, aldrig i tiden, aldrig i verlden!
Nu börjar det se hemskt ut för de skadade elier Carlsborg.
Fruktlösa försök göras att få någon af häradshöf * dingens fem långa fröknar att spela den oskuldsfulle älska-reD.
De ville nog alla fem, om det blott ej gälde » visa benen » — fy — nej — Gud!
Borgmästarinnan Ohlson, som är ett klokt fruntimmer och tycker synd ej mindre om de skadade än det gröna atlastyget, gör nu slag i saken: » Kors, Olle kan ju vara Reinhold, vet jag. » Men Olle ärj Annas bror, går i 7: 2, och vill inte.
Inte Anna heller, hvilket föranleder en liten diskussion, den första, mellan löjtnanten ¡och hans fru.
Dock — de försonas, de skola ändå omfamnas på scenen, ty nu uppoffrar sig löjtnanten för ena pappans rol, tar på sig ett lösskägg och ser för resten lika bra ut som vanligt.
» Han kan ha gift sig mycket ung. » #
Men lilla Olle vill anlägga mustascher, det är hans vilkor.
Annars vill han visst inte göra sig till ett spektakel och » kurtisera syster min » — » äsch — om det vore t. ex. Lundströms lilla pi — » » I Jesse namn, hvad säger nu lilla Olle? » En bekymrad mamma afbrytes af den fiffige svågern, som lofvar Olle att » pubach skall flyta » mellan kulisserna och 6yster Anna lofvar att — inte pussa honom.
» För det ser så fånigt ut, när det ändå bara ä ’ syster min, och kamraterna sir på och grinar — så mycket du vet, Annicka, försök inte sta och pussas, för då tar jag och lägger dig
på käftament -- » » Fy, lilla Olle, tyst, lilla Olle », och lilla
Olle blidkas med heligt bedyrande och tillåtelse att med en kolbit få göra några små, små utkast, der naturen hittills visat en sårande nonchalance.
Gamle spirituele postmästar Lindmark är sjelfskrifven för den seriöse pappans rol.
Postmästarn har nu varit med i 40 år i alla societetsspektakel i den lilla staden, spelat hjelte och bof, prest och röfvare, Hedin och Almlöf och Dablqvist och Seveliu om hvarandra, alltid lika excellent, alltid lika beundrad.
Hans lifs dröm var att spela Hamlet, men då det på 50-talet var å bane, visade sig att alla stadens mamseller och dess fröken ville bli Ophelia men att ingen — hvarken karl eller qvinna, gift eller ogift, ung eller gammal — ville bli drottningen.
Icke ens gamla sekter Finlund, som ansågs så passande, tack vare diverse stora käringtriumfer, såsom fru Griponia, fru Hammerström o. 8. v.
Stadens första altsångerska, stödjepelaren för » Sångsällskapet » både i körer och soli, tullförvalterskan Paulsson hade åtagit sig Hedvigs rol, men sannt konstnärlig som honvar harmades hon på konstens vägnar öfver den lilla löjtr nantskans gröna atlas och skulle visa att hon satte konsten öfver kjolen, hvadan hon — lånat af sin husa.
Denna finess vann åtskillig beundran af några äldre verkliga konstälskare, dock voro de beklagligen i minoriteten.
Mamsellerna Modelins talang och lilla löjtnantskans sötma togo allt för sig och — inbragte en artig summa, som af postmästaren, såsom skattmästare, omhändertogs och förvaltades.
Januari 21.Från parkett.
Bet torde nästan vara ursäktligt, om man kommit p&amp; det antagandet, att det varit julhvilan och den goda julkosten i ädelt förbund, som i fråga om Dramatiska teaterns repris-nyhet under fbrra årets sista dagar, » En teaterpjes » på ett par, tre vissa håll i en ingalunda föraktlig grad ökade upp den vanliga tidningsrecensent-förmågan att spinna ut en lång ända; ty det var minsann inte nfigot mindre antal centimeter spalthöjd, som dä presterades.
Veder-börandes estetiska och literaturhistoriska visdom röjde en oroväckande tendensv att fika snart sagdt epalt upp och spalt ned, en uppmärksamhet hvaraf både vida nyare oeh värdefullare och intressantare pjeser ej alltid haft att smickra sig.
Eljest torde numera en sådan pjes kunna ganska lätt och bekvämligen aifördas.
Den innehåller åtskilliga kvioka oeh roliga repliker och lifliga situationer samt diverse tacksamma teaterfigurer, men inga verkliga och fullständiga karaktärstyper och — hvad som är värst för densamma såsom repris betraktad — öfver det hela bar tiden bredt ut ett ingalunda tunt lager af mögel och ålderdomlighet.
Under åseendet kan man derftr vissa stunder skratta rätt godt, andra stunden åter blir det långt och mindre roligt, och totalintrycket blir tanken, att den pjesen går man ändå inte precis och ser om.
Hvad utförandet beträffar, ställas dervidlag Btörsta fordringarna på en virtuositet, hvari somliga af teaterns artister af gammalt ega en stor rutin, nämligen ledig replikbehandling och ett spel £om går raskt undan.
Anspråken på en karakteristik, som icke stannar på ytan, torde deremot vara lättare att elu-dera.
Hrr Fredrikson och Personne innehade tvä af hufvudrol-lerna, och de gjorde ifrån sig dem med den virtuositet, som aedvanligen står till deras förfogande vid slika uppgifter.
Må-hända vill den subjektiva smaken ha sitt ord med i laget i fråga om hvem af de b&amp;da som lyokades bäst.
Hr Personne var verkligen icke sällan ganska rolig, men för min ringa del synes dook vara mindre rätt att likställa honom och hr Fr., hvilken senare, alltid ryelfständigare än den förre, hade en mera individuel prägel öfver sin roll och vida mer verklig humor.
Fliokans roll i » En teaterpjes » var den första af nämnvärd beskaffenhet, som förunnats fru Bäckström, sedan hon mot detta namn utbytt det för vänner af en intelligent, själfull och flärdfri konst s&amp; sympatisk » och aktade namnet Sandell.
Under detta associationens första år har man vid rollutdelningar tagit hennes talang vida mindre i anspråk än hvad teatern sjelf skulle haft nytta af och hvad som bort kunnat väntas i följd af hennes talang, om.
n. b. en sådan synpunkt i regelo vore den mest afgörande, samt hennes mans » diplomatiska » förmåga.
Denna roll tyckes emellertid ha öfverlemnats mera för att hon någon gäng borde ha n&amp;got att göra än för att den strängt taget passade henne.
Det kan visserligen icke förnekas, att hennes artistnaturell behöfver en förstärkning af friskhet, uppsluppenhet och blodfullhet, men det fins fö, om ens någon af teaterns nuvarande kvinliga artister, som i sitt spel ega samma naturligt verkande varma känsla och själfullhet, och derför borde hon ock, kotteriuträkningarna till skam, oftare fö komma fram i passande uppgifter.
Hr Skånbergs organ och anlag synas ej heller peka &amp; t samma håll hvaråt hans roll gick, men i följd af hans uppenbara behof af mycken rutin bör han ha gagn af att försöka sig pi olika områden.
Men hvad han under alla förh&amp;llanden har att med ängslig noggrannhet undvika är att som här ibland falla för frestelsen att i sin diktion imitera — hr Palme.
Är all imitation i och för sig strängt förkastlig, faller en imitation af hr P: s sätt att tala närmast under det meningslösas kategori, om ock imiterandet af hans plastik vore ännu besynnerligare.
Sedan den långa perioden af repriser varit öfverstånden för teatern, ha händelserna så fogat, att — åtminstone innan
• Oaktadt eller kanske just derför att hon före sin fraperiod har ett konstnäreskap af värde att hänvisa till, har hon, i likhet med en » nn * n framstående kvinlig artist, om hvars snara återbördande teatern tyckes ha förhoppning, försmått att efterfölja det af en och annan obetydlig eller mer än obetydlig aktris eller literatris med förkärlek hyllade braket att, med sublim ringaktning för välljud eller det naturliga representant-skapet för fatni \ jen, oka ihop både det gamla och nya namnet.Pépa — det varit hr Hillbergs talang, som kommit att fungera såsom ett slags hörnsten för associationens skyldigheter i konstnärligt hänseende.
Vid sidan af hans jägmästare i » Stål och flinta », Mannel i » Galeotto » och Petruchio i » En argbigga », fins ?il knappast hvarken &amp; mans- eller kvinnosidan något att anföra, som höjer sig öfver det aktningsvärda eller virtuosmessiga.
Och den blamage teatern nyligen ådrog sig genom den hafsiga och vårdslösa iscensättningen af en Shakespearepjes, har han med framgång sökt ntplåna genom den omsorgsfulla och goda uppsättningen af en annan Shakespearepjes.
Hr H: s talang är säkerligen ingen d&amp;lig hörnsten att bygga på, och vore det icke ens för teatrar med gedignare och upphöjdare sträfvanden än de som väl i sjelfva verket äro utmärkande för någon af härvarande skådebanor.
Bland Dramatiska teaterns för närvarande maktegande torde han ock vara den som är mest utrustad med en något mångsidigare och djupare literär håg samt förmåga att studera sig in och intressera sig för uppgifter af högre art än det för dagen moderna.