Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot kan det väl icke anses som någon fördel för löntagarne att af räntegifvarne få sjelf uppbära den lön, som blifvit bestämd i persedlar.
Med ett sådant uppbördssätt äro stora olägenheter förenade och det är upphörandet af dessa olägenheter som Frih.
Palmstjerna med sitt förslag velat åstadkomma.
Det är nemi. gifvit att då missvextär inträffar, är det synnerligen kinkigt för en löntagare att utfå sina räntor.
Det blir åtminstone ganska svårt för en löntagande embetsman, eller en korps att då låta utmäta och pä offentlig auktion försälja sina räntegifvares hemman.
Man har ju äfven sett, på sätt Hr v. Hartmansdorff sjelf uppgifvit att löntagarne fått vänta på sin lön i hela 2 år.
Det är väl då mycket bättre alt dessa löntagare få ut sin lön genom de allmänna uppbördsmännens försorg, då en sådan väntan icke kan komma i fråga.
Säkerheten att räntorna komma vederbönde tillgodo är, äfven om Staten skulle råka i trångmål, på detta sätt lika stor som förut ty kronofogdarne äro att anse endast såsom ombudsmän, som upptaga lönen åt indelningshafvaren.
Hvad räntegifvarne äter angår så skulle förändringen medföra stora fördelar för honom, alldenstund, efter nuvande sätt, forslingsskyldiglieten kan blifva högst tryckande, hvarförutan chikaner kunna äga rum på båda sidor så länge som uppsägningsrätten är bibehållen.
Dessutom om äfven icke fördelen för de indelte räntegifvarne alt få sina utskylder upptagne lika med kronans af de allmänna uppbördsmännen skulle vara så stor, så har erfarenheten dock visat att afundsjuka och missnöje uppstått deraf att räntan å det ena hemmanet är kronan förbehållen och att ägaren således får lemna den (ill kronan hvilken afsagt sig optionsrätt äfvensom forsellön, hvaremot grannhemmanets ränta är indelt och måste lemnäs till en indelningshafvare, hvilken fortfarande kan begagna sig af optionsrätten, äfvensom till honom skall erläggas forsellön.
Ursprungligen har det icke varit någon skillnad emellan ett hemman
Den 9 September f. m. 205 hvars ränta 5r Staten behållen och ett sorn är indelt, men sedan II.
St. 1830 efterskänkte Kronans uppsägningsrätt och jemväl afstodo ifrån forsellön för den kronan behållna spannemål, måste det väcka missnöje att den indelta räntegifvaren är sämre lottad än hans granne, då det blott är en händelse att den enes ränta är kronan förbehållen, den andres åter indelt.
För att nu försätta båda dessa grannar i lika god ställning är det efter min öfvertygelse nödvändigt att skatten af båda hemmanen upptagas på samma sätt, hvilket äter skulle ske genom Frih.
Palmstjernas förslag, hvarföre jag äfven anhåller om Hr Gr. o.
Landtims propos. till bifall derå.
Jag begärde ordet när Gr.
Sparre förklarade att vi äro Svenska folkets representanter och att det är räntegifvarnes fördel som bör afses.
Jag instämmer med honom deruti att vi äro
Svenska folkets representanter och det till följd af Sveriges grundlagar, hvarest stadgas hvilka funktioner oss i sådan egenskap åligga.
Men der finnes icke någon enda § som säger att vi skola afse räntegitvärens fördel framför ränletagarens och öfriga medborgares bästa.
Desse sistnämnde äro till antalet 5 å 6 gånger sä mänga, som de hemmansägare hvilkas intresse man vili gynna.
Man måste väl också tillse att dessa sednare icke befrias från onera, som de äro skyldige att utgöra.
Jag tillhör icke den klass af representanter som vilja taga ur den ena fickan för att lägga i den andra.
På det sättet tror jag mig icke kunna uppfylla mitt representantkall.
Jag tror att man bör afse att skydda allas fördel, och att det är ett väsendtligt vilkor för ett samhälles bestånd och för hel gden af dess institutioner, att bestående rättigheter endast pä ett rättsenligt sätt förändras.
Utaf den på Gr.
Lagerbjelkes begäran upplästa underd. skrifvelsen till K.
M. finna vi visserligen, att R.
St. uttryckt den önskan, att de indelta räntorne måtte indragas till Kronan, dock under vilkor att sådant kunde ske, utan alt någon derigenom blefve i sin lagliga rätt förnärmad.
Jäg är af samma tanke nu som vid förra riksdagen, eller att hvad som kan åtgöras utan att det sker pä någons bekostnad bör vidtagas, men hvad som endast kan ske på bekostnad af många och till vinst för några fä, det bör icke äga rum.
Denna åsigt kommer jag alltid att vidhålla, man bar trott att det skulle innefatta en fördel för ränletagaren att hans ränteinkomster uppbures af kronan och att han sedan finge dem kontant ur Kronans kassa.
Man har här förbisett den för icke länge sedan inträffade händelsen, då Statskassan befanns vara i det betryck att man måste tillgripa alla publika kassors medel, och då regeringen måste utgifva nödmynt, samt förvandla rikets gäld till ett mynt för att kunna reda sig.
Då detta icke förslog, utgaf man s. k. långrockar och Fahnehjeimare, som öfrige löntagare nödgades hålla till godo, i st. f. riksmynt.
Indelta arméen deremot utfick sina löner i Sveriges mynt.
Andra krig i vår historia visa enhanda förhållande dock icke sä våldsamt som under 1789 års krig.
Afven under 1808 års krig inträffade så beskaffade oordningar.
Gr:ne Sparre och Lagerbjelke hafva förordat Frih.
Palmstjernas förslag; Gr.
Lagerbjelke af det skäl att då R. 206
Sl. vid förra riksdagen voro öfverens derom, alt en förändring borde ske, så skulle det nu förefalla besynnerligt, om man nu komme fram med farhågor deremot.
Den värde talaren har dervid förutsett att R.
St. uti deras skrifvelse på sätt jag förut nämndt begärde, att det skulle ske så framt icke någon i sin lagliga rätt derigenom förnärmades.
Nu är denna någon icke hörd öfver saken, man har icke velat skaffa sig underrättelse om huruvida någon vore belåten med förändringen, och således kan man väl icke säga att så verkligen är förhållandet.
Pä denna grund förklarar jag mig förhindrad att besluta i saken, jag vill veta hvad vederbönde kunna härom hafva att säga; och så tror jag att hvar och en representant bör betrakta saken.
Jag anser mig således förhindrad att lemna mitt bifall vare sig till komiterades, Frih.
Palmsljernas, eller till hvilket annat förslag, som nu här kan framställas.
Jag hemställer derföre tillika att vi måtte få komma till den enkla framställning
Hr von Hartmansdorff gjort och att vi mätte undvika att gifva oss in i diskussion öfver de olika förslag, som här blifvit väckte, samt att ingen annan propos. måtte framställas än derpå, huruvida Ståndet anser att någon förändring i förevande afseende nu bör beslutas, på det att vi må säga nej dertill, hvarigenom alla dessa förslager, de må vara af hvad slag som helst, skulle komma alt förfalla.
Man måste väl erkänna att den tid går fruktlöst bort som användes på diskussion öfver förslagcr, som mäste anses komma att förfalla om R. o.
Ad. förklarar alt någon förändring icke bör ske.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde om icke R. o. Ad. nu, då tiden redan var långt framskriden och ytterligare 8 talare anmält sig till erhållande af ordet, behagade uppskjuta öfverläggningen om den förevande 20:de punkten till eftermiddagens plenum; hvilket bifölls.
Anmäldes och lades på bordet ett från StatsUtsk. inkommit mern.
N:o 315, med förslag till votenspropos., i anledning afRiksSt:ns skiljaktiga beslut, ronde eftergift i arrendet för Mörrums kronolaxfiske i Blekinge län. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. | till 3 e. m.
Den 9 September e. m. 207 Lördagfen den 9 September 1848.
Justerades ett prot.-utdr. för denna dag f. m.
N:o 312, i anledn. af erhäilne återremisser å betänk.
N:o 242, ang:de dels K. M:s Nåd. propos. om beskaltningsväsendets samt uppbörds- och redogörelseverkets förenkling, dels enskilda, i samma ämnen väckte motioner.
Under fortsatt öfverläggning om 20:de punkten yttrade sig:
Hr Å kerman, Fredr.:
Konservativ i den åsigt, som jag vid förra riksdagen, då detta ämne förevar, yttrade, och som då bifölls af det H.
Ståndet, samt under en tiderymd af 20 är städse af så väl Regering som Stånden ansetts nyttig, får jag förklara, att jag äfven nu hyllar den.
Det är likväl både vid denna och förra riksdagen äfvensom i dag så mycket ordadt i ämnet, att jag kan vara ganska kort.
Det är 3:ne frågor, som vid bedömandet häraf böra bemärkas nemi. huruvida saken öfverensstämmer med det allmännas fördel, huruvida det instämmer med räntegifvarnes intresse och huruvida det stämmer öfverens med räntetagarnes fördelar.
Jag tror mig icke behöfva fästa uppmärksamhet derpå, hvilka fördelar skulle uppstå för Staten genom förenkling i redogörelse och uppbördsverket, om den föreslagne förändringen blefve vidtagen.
Att det är en fördel för räntegifvarne att slippa klander och uppsägning på de lefvererande persedlarne, torde icke eller vidare behöfva omordas.
De folkombud, som äro närvande vid riksdagen, och sorn pläga yttra sig, hafva, om jag icke misstagit mig, varit enstämmiga om denna punkt.
Hvad åter angår räntetagarnes fördel, så hafva väl föreg:de talare sökt ådagalägga, att äfven den, genom den nu föreslagna förändringen skulle befrämjas.
Jag vill endast till hvad de sagt, tillägga, alt det inverkar menligt åtminstone på de civila embets- och tjenstemännen att vara i beröring med folket, då mitt och ditt kommer i fråga, såsom händelsen är emellan räntegifvare och räntetagare.
Detta för dessutom deras verksamhet ifrån den sfer der de egentligen böra sysselsätta sig.
Det tvingar tjenstemännen att understundom blifva handlande, understundom advocat, der han icke frivilligt får ut sina räntor, utan nödgas anlita publik auctoritet.
Det är mycket taladt om den fara, som skulle uppstå, att utfå sin aflöning till samma belopp, som för närvarande.
En sådan fruktan, jag medgifver det, kunde i någon mån ega rum i afseende på det förslag, som StatsUtsk. gjort, och der en liten mellanmening är inlagd, som kan innebära, såsom man brukar säga, en begraf - 208 Den 9 September e. ni. ven hund; men en sådan fruktan behöfver man icke hafva, ifall R. o. Ad. skulle gilla det förslag, som Frih.
Palmstjerna på f. m. framställt.
Derigenom bibehållas lönerna vid samma belopp för framtiden som nu.
De persedlar, som till hvar och en löntagare äro anslagna, förvandlas efter markegång, den må då bestämmas för äret eller för 5 å 10 år på en gång, det är detsamma och skillnaden utgöres endast deraf, att för närvande uppbäras dessa räntor, hvad militären angår, af regementsskrifvaren, hvaremot de hädanefter skulle komma att uppbäras af kronofogdar.
Man har befarat, att det icke skulle innefatta samma säkerhet, men jag kan icke finna annat än att räntornas uppbärande af kronofogdar och redovisande i sammanhang med kronans öfriga uppbörder skulle gifva en ökad säkerhet, ty man har Gudnäs mångengång erfarit att kronofogdar i de särskilda länen hafva kommit på balance, men alldrig har man hört, alt det utgjort något hinder för räntorna som orten betalar till kontanta löner, att utgå fullt af dem som desamma utgöra skola.
Föröfrigt tviflar jag mycket på att, om någon regementsskrifvare skulle komma på balance, respective Iöningsdirektionerna taga penningarne utur sina fickor, utan förlusten lärer väl komma alt drabba löntagarne.
Det måste således i min tanka vara en stor fördel om uppbörden sker genom kronofogdarna i samma ordning, som kronans öfriga uppbörd.
Man har talat om den nedsättning i lönerna, som skulle kunna ske till följd af en myntförsämring.
Jag nekar icke att en myntförsämring kan vara lika stor nu och framdeles, som den förut har varit; men om vi uti allmänna rörelsen få s. k.
Fahnehjelmare eller hvad som liebst, så lära väl de Hrr.-ne i alla fall komma att göra sin rund i landet, och regementsskrifvarne lära väl icke kunna tvinga de räntegifvande, när de liqvidera sina räntor, att göra det i bättre sedlar än dem, som i allmänhet äro gängse.
Det är för öfrigt gifvit att om myntet blir sämre, så blir markegången relatift högre, och löntagaren får så mycket flera sedlar till ersättning för att de äro sämre.
Jag förstår derföre icke att någon förlust härigenom skulle komma att uppstå för indelta löntagare, hvilkas antal jag sjelf tillhör.
En talare på f. m. har sagt, att vi voro nog stockhufvade för att icke begripa detta, men jag kan icke hänföra mig till deras antal, som icke begriper, att stora fördelar af det ifrågavar:de förslaget skulle uppstå.
Här har äfven uttalat sig i går och äfven i dag en stor ömhet för rättvisans fordringar i detta fall.
Jag mäste bekänna att jag icke förstår att rättvisan genom förevande förändring kunde blifva för nära trädd.
Flere talare hafva sökt bevisa, att den juridiska rätten icke lider alls.
En af dem en utmärkt jurist, hvars omdöme för några dagar sedan var tillräckligt att utan discussion grunda Ståndets beslut i en högst vigtig fråga, var af samma tanka som jag.
Skulle man gå så långt i ömhet, som de värde talarne vilja, sä ser jag verkligen icke många frågor i hvilka R.
St. skulle kunna besluta.
Om jag till exemp. tagit emot en egendom med mindre beskattning men sedan får höjd bevillning, så vore det ju ock - Den 9 September e. m. 209 också ett bedrägeri.
Jag kunde uppgifva 100 exempel der II.
St. laugt ifrån all vara sä ömma om rättigheter fattat beslut i frå gor der rättvisa och ömhet verkligen kunde och borde ifrågakomma.
Vid förra riksdagen beslöts, att om Staten behöfde jord, sä måste den enskilde lemna den emot ersättning.
Om något kan kallas våld pä eganderätten, sä vore det väl detta.
På samma sätt kunde beslutet om en ny smidesstadga, sägas vara våldförande för mångens rättigheter.
Ville man gå så långt, så skulle man vara förhindrad att fatta beslut i hvilken fråga som helst.
En värd talare på f. m. yttrade alt man brukar icke såsom representant, taga ur den ena fickan och lägga i den andra.
Jag har varit representant i flere riksdagar, och det är ingen dag som roan icke lager ur den ena fickan och lägger i den andra; ty när man beviljar löner på ett håll och lägger skatter på ett annat, så är det ju detsamma, som att taga ur den ena fickan och lägga i den andra.
Man har äfven yttrat farhågor, att om penningarne skulle komma lill länsränterierne sä skulle medlen genom något våldsamt beslut kunna ryckas bort till andra ändamål.
Jag hoppas aldrig upplefva den lid då något sådant våld skulle kunna komma i fråga, och om en sä olycklig tid skulle inträffa, så mätte det icke vara militären som skulle komma att lida derpå.
Det vore då åtminstone deras eget fel.
Jag yrkar bifall till Frih.
En af de första talarne som yttrat sig i denna fråga, har gjort anmärkmr vid Utsk:s förslag, eller rättare mot dess syftning och i sammanhang dermed framställt ett eget förslag till beslut för R. o. Ad.
Jag anhåller först att få besvara några af de anmärkmr som den aktade ledamoten har framställt.
De voro egentligen 3:ne.
Den första framställningen var den att Utsk. vid detta förslag har ifrågasatt möjligheten af en blifvande lönereglering, och den värde talaren sade, att när man bestämde lönerna så som här är föreslaget, så borde man icke på samma gäng sätta i fråga att en lönereglering skulle kunna ega rum.
Jag tager mig likväl här friheten, att fästa uppmärksamheten derpå, att här icke är fråga om en ny lönereglering, utan blott om ett annat uppbördssätt af de befintliga lönerna än som nu är föreskrifvet.
Orsaken hvarföre Utsk. har i en mellanmening i början af sitt tillstyrkande ifrågasatt en ny lönereglering, var den, att Utsk. ansåg, alt genom de uttryck som bär äro begagnade för att skydda indelningshafvare ifrån att blifva rubbade i sina indelningar, dessa hade, äfven om räntorne skulle ingå till Statsverket, samma säkerhet som förut, att få uppbära sina löner, och att det vore nödvändigt alt göra förbehåll, att icke genom denna åtgärd något hinder lades i vägen för en möjligen i framtiden skeende lönereglering inom en och annan corps.
Jag medgifver visserligen, att det förbehållet icke här är hufvudsakligt, och att det således kan förändras.
Den andra anmärkn:n af den värde talaren var den att Utsk. hade i slutet af sitt tillstyrkande här yttrat: ”Ankommande dock på 9 H. 14 210 Den 0 September e. m. K.
M. att lata ifrågavar:de löneanslag och ersättning under det ;1r, för hvilket densamma beräknas, på lika sätt, som kontanta löner, qvartalsvis utbetalas”.
Dervid har nämnde ledamot yttrat att det vore i det hela ett skämt som lag deruti.
Jag tror icke att detta är förhållandet.
Det är af komiterades betänk, upplyst, att de räntor, som gä till löner uppgå till en summa af 858,000 r:dr.
Komilerade sä väl som Utsk. hafva här föreslagit att uppbördstiderna skulle förändras pä sådant sätt, att den ena uppbörden skulle ske om hösten, nemi. uppbörden af bevillningen.
Dä afgifterna för öfrigt äro desamma som förut, så uppkommer naturligtvis derigenom en penniilgelillgång, som kan användas till att förskottera de indelta lönerne, oell på detta sätt skulle efter min öfvertygelse, dä denna uppbörd går till ungefär en million, detta fullt räcka till alt utbetala de första qvarlalen pä del löpande årets löner, hvartill eljest ingen tillgäng funnes; och när det föröfrigt beror på K. M., att bestämma uppbördstiderne, så skulle jag tro att derigenom vinnes tillgångar, att aflöna qvartalsvis; och det var just för att icke binda händerna på K. M. i afseende pä tiden då denna förändring skulle inträda, som Utsk. har trott det vara lämpligast att tillstyrka hvad som Utsk. tillstyrkt.
Den tredje anmärkmn som af samma värde talare blifvit gjord, är den, att del icke finnes uttryckt i Utskrs betänk, att löntagare, när de fä uppbära sina löner genom Statens uppbördsman, skola vara förvissade att icke något af deras löner skall komma att gå p;'« restantier, eller med ett ord, att de icke äro förvissade om, alt fä tillfälle uppbära sina löner, oberoende af huruvida räntegifvarne hafva kunnat lemna fullt ut de räntor, hvilka dem ålegat.
I afseende derpå tager jag mig friheten fästa Hrrmes uppmärksamhet på hvad Utsk. föreslagit.
Orden lyda som följer: ”Men i den mån dylik dispositionsrätt upphör skola alla ofvan omförmälde indelta räntor och liondeanslag af de skatlskyldige utgöras efter enahanda grunder, som för de kronan behållne äro gällande, samt uppbäras och redovisas i sammanhang med krononppbörden, med rättighet för vederbörrde corpser och tjenstemän, att ifrån ränterierna utbekomma hvad sålunda för deras räkning skall uppbäras.
Uti det ordet skall uppbäras, skulle jag tro ligger fullkomlig säkerhet för alt beslutet icke kan så tolkas att restantierna skola drabba löntagaren.
Hade det stätt hvad som för deras räkning uppbäres, dä bade naturligtvis förhållandet varit, alt hvad som blef på rest, skulle blifva löntagarens förlust, men när det står, att hvad som skall uppbäras äfven skall utgå, sä tror jag icke att något missförstånd kan uppslå, huruvida löntagarne skola få ut sina löner till fullo, eller de skola få vänta på restantiernes indrifvande.
Sedan jag nu efter min förmåga besvarat de anmärkmr, som emot Utsk:s förslag blifvit af den värde talaren framställda, så får jag för min del förklara att sedan jag har hört och tagit kännedom om Frih.
Palmstjernas förslag till beslut i denna punkt, så anser jag det visserligen fullt ut lika betryggande och ledande till samma mål, som Utsk. bär har åsyftat.
Den luifvudsakligaste skilnaden ligger deruti, alt enligt Utskrs förslag, skulle löntagarne kunna få sina lö - Den 9 September e. m. 211 ner qvartalsvis, hvaremot enl.
Palmstjernas förslag de skulle få dem lialfårsvis.
Jag är öfvertygad om att i den frågan är Frih.
Palmstjerna närmare att bedöma hvad löulagarnes rätt, deras hästa och önskan kan vara.
Det kan således icke vara något hinder för mig att deruti förena mig med Frih. Palmstjerna.
Jag går således öfver ifrån Utsk:s förslag i denna del, och förenar mig med den ädle Frih:n.
Ilar har under denna discussion af flere föregtde talare redan blifvit så tydligen ådagalagd fördelen af den föreslagna förändringen i allmänhet, sä väl för räntegifvare som räntetagare, att jag skulle tro att deremot icke borde kunna mycket anmärkas.
Hr von Hartmansdorff har här i förmiddagens plenum yttrat att han förundrade sig öfver det man kunde påstå, att delta förslag ledt till räntetagares fördel, dä man sett, att ränletagarne sjelfva icke voro af den lankan.
Hr von Hartmansdorff har dervid åberopat krigsbefälets yttrande.
Hvad beträffar krigsbefälets yttrande sä rörde det ett väsendtligen olika förslag emot hvad som här är framstäldt.
Hr Rosenblad har redan redogjort för skillnaden dem emellan i förmiddagens plenum.
Dessutom förundrar det mig, att under loppet af diskussionen öfver 3:dje punkten finna honom icke vilja antaga såsom bevis på räntegifvarnes belåtenhet med att få betala räntorna i penningar, BondeStis godkännande af den punkten.
BondeSt. måtte likväl erkännas vara lika mycket representanter för räntegifvarne som krigsbefälet kan anses vara det för räntetagarne.
Den ena saken kan fullt ut motsvara den andra.
Hr von Hartmansdorff har önskat, att denna punkt skall delas i tvänne, med ett ord att öfver sjelfva grundsatsen skulle serskildt beslutas, och sedermera serskildt öfver tillämpningen.
Jag tager mig friheten fästa R. o. Adis uppmärksamhet på olämpligheten af en sådan delning.
Dessa båda frågor höra ovilkorligen tillhopa.
Det är ju ganska tänkbart, att man skulle vilja godkänna grundsatsen med den tillämpning, som Frih.
Hvad som jag nu egentligen anser vara föremål för öfverläggning är nämnde grundsats jemte dess tillämpning, emedan de äro i en och samma punkt af Utsk. framställde
Det är visserligen sannt att här hafva, under loppet af denna öfverläggning skett delningar af sammanhängande punkter, men jag har för min del icke biträd!, någon sådan delning förut, och finner den äfven i denna punkt vara i högsta grad olämplig, hvarföre jag Också för min del får anhålla att propos. må framställas på Frih.
Palmstjernas förslag i sin helhet.
Min granne klagade, då han sist hade ordet, öfver mitt korta minne, emedan jag icke. skulle hafva iakttagit hvad han sagt.
Om någon har anledn. till en sådan klagan, mot sina värde motståndare så är det jag.
Sparre har t. ex. förklarat det jag icke iakttagit räntegifvarnes rätt utan blott läntelagarnes tält.
Men just hvad Hr Rosenblad emot mig anförde ang:de räntegifvarne, bevisar nogsamt, alt jag talade jemväl för dem.
Skillnaden emellan mitt sista yttrande lill fördel för räntegifvarne och Gr.
Sparres, är den, att jag, lika med R.
St., vid förra riksda 14* - 212 Den 9 September e. m. gen, önskar att räntegifvarne sjelfva mätte få säga hvad de önska; hvaremot Gr.
Sparre åtager sig att utan deras hörande, säga R. o. Ad. hvad räntegifvarne tänka.
Denna talare har klagat deröfver, att en räntegifvare mäste åt olika håll föra sina räntor, om det af räntetagaren äskas.
Della är ett misstag, ty en räntetagare får icke skicka sina räntor af samma räntegifvare åt olika håll.
Utgör deremot samme räntegifvare sina räntor till flere serskilda personer, så är detta ett fel i indelningen, som kan rättas, om deröfver klagas.
Sparre har ansett de missbruk, som ega rum å räntetagarnes sida vara så skadliga att blott ett sådant på ett ställe eger rum, så bör derföre hela ränteindelningen afskaffas.
Hans mening är synbarligen att för missbruket skall borttagas bruket.
Man har påstått, det jag förklarat Frih.
Palmstjernas förslag vara obetänkt.
Ett sådant uttryck har icke undfallit mig.
Jag har sagt att det vore för tidigt, derföre att ingendera af dem hvilkas rätt är i fråga, blifvit hörd, hvarken räntegifvare eller räntetagare.
Det är förgäfves alt man här vill göra sig till målsman hvarken för den ena eller andra, annorlunda än att mati håller deras rätt öppen, att sjelfve fä förklara sig, ty detta lärer väl icke tillkomma någon objuden att göra.
Här kan endast blifva fråga om, alt säga hvad man vet hafva händt och hvad man deraf drager för slutsatser.
Man har sagt, det vara bättre att genast fä ut af Staten den lön, som någon tillkommer, utan att vidare hafva med löningsdireklionerna att skaffa.
Man får väl höra om man frågar vederbönde indelningshafvare huruvida de anse såsom en fördel, att icke längre hafva med iöningsdirectionen utan i stället med kronans verk att göra.
Det är sannt, all om en fogde gör bankrutt så får löntagaren i alla fall ut sin lön.
Men efter vi nu tala icke blott om räntetagare och räntegifvare utan äfven om hvad som kan vara Statens fördel, så måste man väl afse den förlust som Staten äfvenlyrar derigenom att fogden får en större uppbörd än förut, sålunda kan göra större balancer än förut, genom den ena uppbördens betäckande med den andra, till försnillande af kronans medel.