Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Två år därefter hade hon gjort ett af de förnämsta partien i landet, och genom hennes protektion hoppas jag, att vår Marianne i sinom tid skall bli utnämnd till hoffröken hos Hennes Majestät drottningen, tillade baron Koskull och hällde några droppar luktvatten på sin näsduk af finaste kammarduk och gned pekfingret, som fått en elak färgfläck.
– Ja, det förstår jag, men sedan, sedan?
Det är det, jag så gärna vill veta.
Hvilket stort parti skall Marianne göra?
– Hvem vet, hvilket öde jag går till mötes.
Kanske går jag och förälskar mig i en fattig fänrik i Stockholm och gifter mig med honom.
– Det gör du visst inte, och det får du heller inte.
Får hon det, pappa?
Och hon vill det heller inte, hvem vill bli fattig, när man kan bli rik?
Inte jag åtminstone.
Jag nöjer mig med ingen mindre än den rikaste mannen i Sverige.
– Då får du ta John Hall, han är åtminstone den rikaste karlen i Götheborg.
Constance slog handen i bordet.
– Ja, det har du rätt i.
Jag skall reflektera på honom, han ser bra ut, fastän han går illa åt sig – men kopiöst bortskämd är han.
Man finge ta sig till att uppfostra honom.
Men, mon Dieu, inte får hvarken du eller jag tänka på en ofrälse.
Få vi väl, pappa?
Skulle du tillåta det?
Baron Koskull gned fortfarande på fläcken.
När han gnidit tillräckligt, höll han upp sin hvita hand mot dagern och synade den noga.
– En rik ofrälse – det vill säga – så rik som unge John Hall – måste man anse som en jämnbörding.
Gamle Hallens dotter har en Wachtmeister – Nåja, det är långt hädan och dit, du får först trampa ut barnskorna, innan jag behöfver skaffa mig grå hår för att placera dig, lilla envisan.
Nu har jag först och främst
Marianne att sörja för, fortsatte den ömme fadern, i det han återtog palett och penslar.
Och håll dig stilla, Constance, eller jag kör ut dig!
– Hvad är nu på färde?
– Det är en kungörelse, jag hör trumhvirflarna, ropade Constance och rusade upp i fönstret med den dubbla reflexionsspegeln.
De ha väl knipit farbror Björnberg.
Trumhvirflarna hördes allt tydligare och allt närmare.
De slutade med en bedöfvande hvirfvel alldeles utanför huset.
Constance hade öppnat fönstret på glänt för att bättre höra hvad som utropades.
– Jag förstår inte hvad han säger.
Säg, hvad meningen är, käre far?
– Man kungör magistratens förbud mot sammanskockningar och varnar husbondfolk att icke tillåta barn eller tjänare att vistas ute efter mörkrets inbrott samt förkunnar, att brännvinsbränningen tills vidare blifvit inställd.
Det gäller dig, Constance, visserligen inte brännvinsförbudet, men desto mer, att du måste hålla dig inomhus efter mörkrets inbrott – du hörde ju »barn efter mörkrets inbrott».
Constance låtsade som om hon ej hört den faderliga sottisen.
Hon satt alltjämt uppkrupen i fönstret och tittade genom reflexionsspegeln.
Plötsligen slog hon ihop händerna och ropade:
– Tala om björnen, så krafsar han på dörren!
Baron Koskull mumlade några hastiga ord och skyndade fram till Constance.
– Är det Björnberg?
Det undanber jag mig.
Jag släpper inte in honom på några villkor.
– Lugna sig, käre pappa, det är min björn och inte hans.
Det är min tillkommande man, John Hall.
Uff, hur han styr ut sig!
Hvarför klär han sig inte som annat folk?
– Jag förmodar af den orsak, att han i intet vill vara lik andra.
Allt bättre folk i staden soignerar sin person, därför gör John Hall det inte.
– Han skulle taga efter sin far, sade Marianne torrt.
– Det skulle alla barn göra, min kära Marianne, svarade baronen.
– Han ser för resten alls inte oäfven ut, sade Constance och lade hufvudet på sned som fadern nyss.
Han har talande, blå ögon och vackert krusigt hår.
Men det är evinnerlig skada, att han går så framåtböjd och platt inte förstår att föra sina armar och ben.
– Det får du lära honom, Constance, när ni väl äro gifta.
– Jag har ännu inte deciderat mig, kära syster.
Han är alltför besynnerlig.
Men jag har hört, att han skall hafva det ömmaste hjärta i världen, det är också att sätta värde på.
Och så är han så mäkta rik.
– Det är väl egentligen det, som är mest att sätta värde på hos John Hall.
– Tyst, han är inne i huset nu!
Han ringer på klockan.
Severin går och öppnar.
Hvad han stöflar långsamt upp för trappan!
Nu stannar han.
Hvad tror cher père, att han företager sig, eftersom han inte kommer in?
– Han har måhända fallit i filosofiska meditationer.
Kanske han alldeles icke ämnat sig hit utan gått in i distraktion.
Sådant kan hända honom.
Det tycktes, som hade baron Koskull haft rätt i sin förmodan, ty John Hall såg sig förundrad omkring i rummet, som visste han ej rätt, hvar han befann sig.
Ändtligen vaknade han upp och bugade sig för baron Koskull och de två fröknarna.
– Jag stör väl inte, sade han och satte sig ner utan att afvakta svaret.
– En sådan idé!
Du kommer särdeles opportunt, min käre John.
Nu kan jag få höra din mening om detta porträtt af min dotter Marianne.
Du är skicklig målare och stor kännare.
Hvad tycks?
Unge John reste sig upp och stod en lång stund och jämförde kopian med originalet.
– Nu kan herr Hall snart själf måla mig, sade hon.
– Är halsen färdig? frågade
John utan att gifva akt på Mariannes ord.
Det förefaller mig som om – John hviskade några ord i baron Koskulls öra.
– Mycket rätt anmärkt.
Tack och heder!
Det där har du lärt af Inga Åberg.
– Hvem är Inga Åberg? frågade
Constance, som hittills suttit tyst och observerat John.
– Det är John Halls lärarinna, svarade hennes far allvarligt.
John Hall såg högst missnöjd ut.
– Det får inte farbror säga.
Jag tycker inte om, när man säger så.
Mademoiselle Inga Åberg är en skådespelerska, fröken Constance.
– Och ofantligt vacker och celeber och mycket beskedlig och medgörlig.
Så mindre kompetent och älskansvärd lärarinna kunde gamle John Hall ha skaffat sin son.
– Lärde hon herr Hall språket? frågade Constance.
Marianne lutade sig rodnande öfver fågelburen.
– Alldeles rätt gissadt, lilla stumpan.
Det var det hon gjorde.
John blef mörkröd och knäppte med fingrarna, som han brukade göra, när han blef otålig.
– Om inte farbror håller inne med sådant tal, så går jag bums.
– Nå, nå, nå!
Var inte så eldfängd!
Man skall väl förstå litet skämt och inte taga allt så förbåldt allvarligt.
Stanna mans kvar och säg hvari jag felat.
– Jag tycker, att farbror bra illa väljer sin publik – Den försynthet, som unga flickors närvaro – – –
– Därom vill jag inte veta besked.
Det där badinaget har jag förgätit för länge sedan.
Jag menar, säg mig, hvari jag felat i målningen.
Jag böjer mig, som billigt är, fullständigt för en discipel af den store Desprez.
John Hall tog komplimangen för god och ställde sig åter framför staffliet och betraktade skiftesvis Marianne och taflan.
– Fröken
Marianne har hvitare hull, sade han plötsligt.
– Alldeles min mening.
Du har ett sällsynt juste omdöme.
Jag skall söka bättra på hyn.
Nå, hvad nytt i staden?
– I staden?
– John Hall funderade ett ögonblick.
I staden?
Jo, man vill prompt få reda på hvar Björnberg ligger dold.
Somliga påstå, att han rest bort ur staden, andra, att han är kvar i kommendantshuset, under det att åter andra hålla före, att han för sin egen säkerhets skull är uppå Elfsborgs fästning i skydd.
Koskull smålog.
– Du vet, hvar han är.
John Hall rodnade.
– Om jag det visste, skulle man snarare få slita mig i stycken, än att jag sade det.
Farbror har väl hört kungörelsen?
Man har också uppsatt den på alla broar och på flera husknutar.
Ändtligen äro vi frälsade från denna brännvinssyndaflod!
– Nå, hur gick det med din kusk?
– Jag har låst in honom.
Han har intet att göra ute i dag, och i natt skola beväpnade borgare patrullera öfverallt i staden.
– Jag trodde, att din kusk blef fast för sitt gårdagsgöra.
– Nära var det.
Jag har haft en hård dust med amiralen, som partout ville låta arrestera honom i morse.
Nej, ett sådant dråpligt skåp, farbror har här!
– Inte sant, det är ett vackert skåp, helst inuti.
Nå, aimable elev af vår store Desprez, är det bättre så här?
– Mycket bra.
Tillåter farbror, att jag ser på det här skåpet inuti?
Om fröken Constance ville hjälpa mig!
Jag vrider visst nyckeln åt tokigt håll.
– Visst gör herr Hall det.
Alldeles tokigt, alldeles tokigt!
Så här skall man bära sig åt.
– Jag tackar ödmjukast, fröken Constance.
Sannerligen, är det inte syperbt!
Det är ett önskeskåp.
Det är ackurat ett sådant skåp, som jag vill ha för min myntsamling.
Det här får farbror sälja mig!
Det är visst något gammalt arfvegods?
Baron Koskull svarade inte.
John blef allt ifrigare och ifrigare.
– Jag talade ju om för farbror, att jag stod i begrepp att förskrifva mig ett skåp från England, och jag beskref för farbror, hur det skulle te sig.
Och så har farbror ackurat ett sådant skåp och visar mig det inte.
– Jag hade det inte då.
Jag har helt nyligen fått det.
John Hall talade med hufvudet långt inne i skåpet.
– Sir man på, just så skall det vara, platta med kläden belagda lådor!
Vore inte snickarne här i staden så obegripligt enfaldiga, kunde man ju hoppas att få detta skåp kopieradt.
Men något sådant är otänkbart, fullständigt ogörligt!
Således får farbror lof att afstå skåpet åt mig!
– Visst har du rätt i att Götheborgssnickarne äro oskickliga.
Men låt nu skåpet vara och kom i stället hit, min käre konnässör, ej blott i skåp utan än mer i målning, och se om den här ändringen vinner ditt gillande.
– Pardon, farbror Koskull, det är mig omöjligt att nu tänka på något annat än det här skåpet.
Goda fröken Constance, lägg ett ord för mig och säg sin far, att jag måste ha det här skåpet.
Baron Koskull målade immerfort.
Constance gick med långsamma och afmätta steg, à la tragedienne, förbi Marianne och föll på knä framför faderns fötter.
Hon knäppte ihop händerna, höjde dem mot honom och sade:
– Herr John Hall den yngre ber och bönfaller genom mig att få köpa det märkliga och oskattbara skåpet för sin myntsamling.
Värdes bifalla hans anhållan!
Baron Koskull slog ut med handen.
– Hvad tänker du på?
John Hall såg ju ögonblickligen, att detta är ett gammalt arf, och som sådant har det alltför stort affektionsvärde för mig för att jag skulle vilja tänka på att sälja det.
Constance reste sig långsamt upp och vände lika högtidligt tillbaka till John Hall och skåpet.
Armarna hade hon lagt i kors öfver bröstet, hon bugade sig djupt.
– Ambassaden har misslyckats, sade hon.
Nej, nej, nu vrider herr Hall låset igen åt galet håll.
Så där skall det vara!
Var nu inte dum nästa gång!
John Hall stod alltjämt kvar, han förmådde ej slita sig från skåpet.
Baron Koskull målade stadigt.
– Jo, farbror, jag måste ha det!
Jag blir sjuk, om jag inte får det.
Låt mig få det till hvad pris som helst!
Jag betalar villigt två hundrade riksdaler.
Det är en veritabel väntjänst, farbror gör mig.
– Under tre hundrade riksdaler kan jag inte tänka på det.
– Det ger jag med nöje.
Om snickarne i Götheborg blott förstode sitt handtverk, skulle jag ingalunda vilja beröfva farbror detta makalösa skåp.
Baronen smålog.
– Du har som alltid rätt, käre John Hall, det är snickarne i Götheborg, som äro dummerjönsar.
Det är ogörligt för dem att kopiera, än mindre att efter beskrifning förfärdiga ett sådant skåp.
– Platt omöjligt.
Det är därför jag måste ha det här!
– Kan du tro mig vara kapabel att sälja ett familjestycke, som har affektionsvärde, för trehundra riksdaler?
– Vill farbror sälja det för fyra hundrade?
John stod och stampade med foten i golfvet, som han brukade göra, när han inte strax fick sin vilja fram.
– Hade jag den faiblessen att göra det, min käre John Hall, kunde du lätt få den föreställningen, att allt här i huset vore till salu, till exempel det gamla konsturet, på hvilket du förut spekulerat, eller Sèvrevasen, som jag hört, att du också gärna vill komma åt.
Nej, rör den inte från sin plats, den är mycket bräcklig.
– Jag skulle inga sådana föreställningar få.
Sälj mig bara skåpet, så blir jag nöjd.
För hvilket pris som helst!
– Käre John – om jag nu ville pungslå dig – men det vill jag inte.
Låt gå då för fyra hundrade, eftersom finanserna äro mindre briljanta för ögonblicket.
Lofva mig blott en sak, att ej för någon omtala, att jag gjort mig af med en sådan klenodie – helst till detta pris.
– Det svär jag att inte göra.
När får jag låta afhämta skåpet?
– Det är väl bäst att vänta därmed tills i morgon för villervallans skull ute i staden.
Går du redan, John Hall?
Är du rädd, att jag skall ångra mig och taga tillbaka mitt löfte?
John rodnade.
Han kände sig genomskådad.
Med stor brådska tog han upp ett smutsigt visitkort ur fickan och tecknade några ord därpå, hvarefter han räckte det till baron Koskull.
– Var god och tag det här!
Det är en anvisning på fyra hundrade riksdaler, som farbror torde lyfta hos Herpel på contoiret.
Jag är obeskrifligt glad och tacksam.
– Se hit ett ögonblick!
Hvad sägs om handen?
Här i staden finnes ingen att rådfråga sig med, undantagandes den, som varit Desprez’ discipel.
– Jo, handen är förträfflig.
Adieu, fröken Marianne!
Tack, fröken Constance, för det fröken hjälpte mig att få min åstundan.
Och tack än en gång för farbrors välvilja!
John Hall skyndade hufvudstupa ut.
Knappt var dörren stängd bakom honom, förrän baron Koskull vände sig till Marianne med ett hjärtligt skratt.
– Om alla millionärer vore så lättrogna, så vore det lättare att lefva för oss andra.
Ett dylikt, skåp skulle inte en Götheborgssnickare gå i land med!
Sir man på!
Nå, det beror på, hvem som beställer det.
– Tala sakta!
Han är ännu inte ur huset.
Var det det skåpet, som snickar
Mattson förfärdigade åt dig förliden månad? sade Marianne, som gått fram till staffliet och beskådade sitt konterfej, lutad mot faderns axel.
– Rätt gissadt.
Jag beskref, hur jag ville ha skåpet efter unge Hallens beskrifning.
Jag visste, att han skulle bli utom sig, om han finge se det hos mig.
Nu kan jag ge dig den vackra spensen och sobelmuffen till din Stockholmsresa.
Sitt nu igen!
Efter en stund sade baron Koskull:
Hvar är Constance?
– Här, svarade Constance.
– Hvar har du varit?
– Jag hörde, hvad pappa sade, och så tyckte jag det var synd om den stackars enfaldige karlen.
Och så följde jag efter honom i förstugan och gaf honom en kyss i mellangift för skåpet.
Nej, nej, jag sade inte att det var därför, han har ej den allra bittersta soupçon.
Jag frågade honom bara, om han ville ha en kyss, och han svarade, att det ville han gärna, ifall jag ville ge honom den.
Och så pussade jag honom.
Men när han väl fått den, gjorde han sig styf och kavat och sade i sin allra högtidligaste ton: »Fröken Constance bjuder väl inte ut sina kyssar till hvem som helst?
Nej, inte till hvem som helst, svarade jag.
»Det har väl något att betyda, när fröken Constance kysser någon?»
Ja, något betyder det, svarade jag.
Och när jag sagt det, såg han lika belåten ut, som när han fick köpa skåpet.
Men först då sade han: »Jag är synnerligen förtjust öfver att ha fått kyssa fröken Constance, det var en mycket god kyss.»
– Detsamma sade väl du?
– Nej!
Constance rynkade på näsan och gned läpparna med handen.
Det gjorde jag visst inte.
Den smakade piptobak.
Det gör jag inte om igen utan i yttersta knipa.
Baron Koskull skrattade.
– Nå, hvarför skulle du sticka sta’ i onödan?
Spar du mans dina kyssar, tills du blir äldre och herrarne tigga dig om att få dem!
Någon inne hos herr Hall.
Det var Götheborgsväder, mulet med snökåfver och nedmörkt, fast klockan redan var åtta på morgonen.
På det Hallska contoiret brann ljus.
Herr Herpel kom stöflande uppför trappan, hängde rocken på den gemensamma klädhängaren och ordnade sin peruk.
Så öppnade han sin pulpet, tog fram några papper och stod i begrepp att gå in till sin principal, då David Carnegie såg upp från sina böcker och med sin torra, kärfva röst sade:
– Gå inte in, herr Herpel, han vill inte bli störd.
Det är någon därinne.
– Hvem är därinne?
Är det unge John?
Han skall ju i dag anträda sin resa till utlandet, eller har det blifvit uppskof?
– Nej, det har det inte.
Det är inte unge John.
Han har sagt mig till, att han inte vill bli störd.
Herpel satte sig på sin plats och väntade.
I det inre contoirsrummet gick herr Hall med händerna på ryggen, långsamt fram och åter, förbi den herre med förnämt utseende, som satt i den långa tagelsoffan.
Den främmande tog sig allt emellanåt en pris ur sin juvelprydda dosa för att ge sig en kontenans, medan han väntade.
Hvarje gång, herr Hall passerade förbi den främmande, skakade han på hufvudet; det skulle betyda ett så prompt nej som väl möjligt, men han yttrade ej ett ord.
Slutligen blef den långvariga tystnaden den främmande för penibel.
Han steg upp och ställde sig rakt framför herr Hall.
– Jag upprepar ännu en gång, att om endast tillräckligt pengar funnes att tillgå, råder intet tvifvel om att svenska flottans deltagande i kriget mellan England och Danmark vore särdeles opportunt.
Vill herr grosshandlare
Hall verkligen ej bidraga härtill?
Herr Hall stannade tvärt framför den främmande.
Han talade långsammare än vanligt och med mycket stark brytning.
– Jag gifver, sir ni, sir ni, ej ett halft öre till krigsutförandet mot England, ehuru, sir ni, sir ni, jag kunde gifva hela den äskade summan, sir ni, sir ni, men jag skall gärna gifva honom 500,000 riksdaler specie, sir ni, om han kan skaffa oss snar fred, sir ni.
– Är detta herr grosshandlare Halls sista ord?
– En ärlig köpmans ord är alltid hans sista, om därmed vill säga, att han står för det, sir ni, sir ni.
– Då återstår för mig intet annat än att taga afsked, sade den främmande med ett mycket onådigt tonfall i rösten, och på högre ort frambära min herres svar.
– Jag skall ej uppehålla.
Min tid är strängt upptagen, synnerligast i dag, då min son John skall anträda sin stora, utländska resa.
Han ämnar besöka Paris, London, S:t Petersburg och andra utländska orter, och jag har att ordna hans papper.
Som unge Johns utrikes resa ej det minsta intresserade den främmande, bugade sig denne till afsked och gick.
– Man skall inte alltid säga ja, ja, man skall också kunna syrprenera med att säga nej, nej, när man så finner för godt, mumlade herr Hall, då dörren slöts efter den höge herrn.
Så satte han sig till rätta vid pulpeten och tog fram de anbefallningsbref, han skrifvit till sina affärsvänner på skilda orter, och ordnade dem i tur och ordning, allt eftersom de skulle aflämnas.
Ofvanpå denna packe lades Johns pass, hvilket herr Hall noga granskade.
»Svenske undersåten John Hall junior, tjugonio år, regelbundna anletsdrag, blek hy, blå ögon, mörkbrunt hår, medelstorlek.» – Hå, hå, ja, ja!
Hall fann det mycket påkostande att skiljas från sin son på så lång tid, men han tyckte själf, att John behöfde se sig om i världen och vara på egen hand.
– När jag är stoft och ej mera kan sörja för honom, hvem skall då göra det?
Åt hvem skall jag våga anförtro honom?
Hvem skall jag bedja sörja för honom?
Herr Halls hvita hufvud sjönk ett ögonblick ner på de darrande händerna.
I detsamma knackade det på contoirsdörren.
Herr Hall lyfte hastigt upp hufvudet.
– Nej, kom inte in ännu, Herpel.
Jag har ännu någon att tala vid, sir han, sir han.
Herr Hall lyssnade efter, och när Herpel aflägsnat sig från dörren, trefvade han med handen under skjutklaffen på pulpeten.
Han tryckte på en fjäder därinne, och en lönlåda sprang fram.
Ur lönlådan framtog herr Hall en gammal bok, hvars nötta, hvita skinnband sammanhölls af ett par stora silfverknäppen.
Herr Hall slog upp boken och började läsa.
Det var hans fars gamla engelska familjebibel.
Unge John på resa.
Bondbarnen sprungo andfådda efter vagnarne och tiggde slantar af den resande herrn i första vagnen, som drogs af fyra hästar och var den vackraste resvagn, som någonsin blifvit skådad i Finland.
Vagnen, som följde efter på makligt afstånd för dammets skull, var en pack- och köksvagn.
Kocken och betjänterna, som åkte i denna vagn, svuro och hötte åt barnen, men deras husbonde i första vagnen kastade kopparslantar till höger och vänster åt den jublande skaran, som bildade vagnarnes eskort ända fram till Åbo stadsport.
Somliga voro med ända till värdshuset, där nyfikna skaror samlade sig för att se, hvem den förnäme ägaren till de stora och granna vagnarne månde vara.
Värden stod djupt bugande i porten och bad mobben att ej vara påträngande.
Men skaran var alltför nyfiken för att lystra till uppmaningen.
Man trängdes och knuffades och kikade in genom vagnsfönstret.
– Det är en ryss, ropade en.
– En smutsig ryss, skrek en annan, då en man med långt skägg visade sig på vagnssteget, som betjänterna nerfällde.
Men den främmande sade på svenska:
– God dag, herr värd!
Haf godheten att se till, att vagnarne genast föras öfver på postfartyget, som går till Sverige!
Värden bugade sig alltjämt.
– Nådig herre, detta låter sig tyvärr ej göra, fartyget har ej ännu anländt, vidriga vindar i Bottenhafvet ha fördröjt dess ankomst.
– För hur lång tid?
– Det är omöjligt att säga.
Men troligtvis kan min herre ej påräkna att få afsegla förrän om tvenne dagar.
– Då är det väl, att jag har godt om tid.
Men förhör sig, ifall intet annat fartyg står att hyra!
Fast vänta!
Jag måste bese staden.
Hör på, herr värd, uppehåller sig ej möjligen i värdshuset någon student eller annan kunnig person, som kunde tjäna mig till vägvisare vid beseendet af de akademiska samlingarna och domkyrkan?
– En svensk student finns verkligen här i huset, nådig herre.
Han är fattig och har därför ej rest hem öfver sommaren som de andra.
Skall jag tillsäga honom?
– Ja, var så god och gör det och bed honom infinna sig här om en timme, ifall hans tid så tillåter.
När den resande gått upp i värdshuset, trängde sig folkmassan kring de båda vagnarne, som voro så ansenliga, att ingen af dem rymdes i vagnslidret.
Man kikade in i resvagnen och beskärmade sig öfver dess praktfulla inredning, man kröp inunder den för att beskåda de märkvärdiga fjädrarna, och man fingrade på packlårarna, som buros upp i värdshuset.
– Hvem far med slik ståt genom landet, när det ej är kungen själf? frågade man.
Och betjänterna svarade:
– Det gör John Hall från Götheborg.
Klockan i domkyrkan slog tolf, då den efterskickade studenten knackade på dörren till värdshusets ansenligaste rum, som den resande bebodde.
En vänlig röst ropade:
Studenten gjorde så, men blef förbluffad stående på tröskeln.
Härinne rådde sannerligen Jerusalems förstörelse.
Men studenten såg blott, att allt var villervalla, utan att i förstone få klarhet öfver, hvari denna bestod.
Hans blickar sökte den rike herrn, som låtit kalla honom.
Längst framme vid ena fönstret såg studenten en skogsman med långt skägg, iklädd en ganska sliten blå fris-syrtut med nerfälld skjortkrage men utan halsduk.
Det var ett besynnerligt utseende och en besynnerlig påklädsel för en rik man.
Men ju mer studenten såg, desto mera behagade honom uttrycket i främlingens ansikte.
Studenten väntade alltjämt, men då den resande totalt tycktes ha förgätit, att han tillkallat någon, eller att han tillropat denne någon att stiga in, blef studenten otålig och gjorde sig redo till att gå.
Men dörrlåset knarrade, och den främmande herrn vände sig om.
– Nej se, när kom min herre?
Välkommen, min herre!
Var god och stig fram!
Studenten svarade:
– Det har sig just ej så lättvindigt att stiga fram i det här rummet, men jag skall försöka.
Vid hvarje steg han tog, snubblade han öfver jaktredskap och metspön, som stodo lutade mot Stolarne, eller ref ned något af den mångfald af föremål, som öfverallt skräpade.
Där lågo stenar och stoffer, där herbarier med pressade växter, där uppstoppade fåglar, ormar och ödlor i burkar med sprit och tusentals andra besynnerliga resedon.
Den resande herrn drog själf ner ett jaktgevär, som föll till golfvet med ett hiskligt brak, då han gick sin gäst till mötes.
– Förlåt, att jag besvärat min herre hit, sade han.
Jag är John Hall från Götheborg.
– Mitt namn är Alm.
Jag är prästson från Småland.
John Hall fixerade sin gäst uppmärksamt.
– Jag tycker om min herre, sade han.
Var god och sitt ner, så få vi språkas vid.
Förstår herr
Alm sig på stenar?
– Åja, tämligen.
Men af alla naturvetenskaper sysselsätter jag mig helst med kemien.
– Det gläder mig.
Jag skall visa herrn anteckningar öfver några kemiska experiment, som jag förehaft.
Men dessförinnan vill jag gärna förevisa de stenar, jag dels samlat, dels inköpt under min resa.
Jag har dem förvarade i dessa byxor, tills jag hemfört dem, och de hunnit bli uppställda i mitt naturaliekabinett.
Det är ett bra påfund, inte sant?
John Hall höll upp ett par hvita kaschmirsbyxor, hvilkas vida ben, nedtill ombundna med snören, voro alldeles fyllda med stenar och petrifikat.