Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då han derjemte framstälde sina tankar rörande den inre historiens frågor, särdeles om konunga-dömets, aristokratiens och folkets ömsesidiga ställning, kom han att mot sin vilja närma sig tidens brännande frågor, från hvilka han annars hållit sig fjerran genom att t. ex. bestämdt neka att blifva riksdagsman.
Må vi granska hvardera synpunkten särskildt
I den mån han gjort bekantskap med sina källor hade Fryxell kommit till den öfvertygelse, hvilken hos honom år for år vann i styrka, att den förgångna tidens händelser blifvit orätt framstälda, än till någon herskares, än till sjelfva folkets berömmelse.
Den s. k. Götiska skolan, annars för-tjenstfull, hade enligt hans tanke i detta afseende verkat skadligt genom att uppegga nationalstoltheten.
Man hade vant sig vid att beundra snillet och hjeltemodet, utan att undersöka huruvida de ländt folket till båtnad och framför allt, om de haft sant sedligt värde.
Detta sätt att bedöma är en qvarlefva af bedendomen, anmärker Fryxell med stort skäl; de sedliga pligterna äro ju enligt Kristi lära lika för alla menniskor, oberoende af stånd och yttre ställning.
Af sina föräldrar hade han redan i barndomen lärt sig att förakta eröfrarens sjelfviska planer och till system hade han såsom fullvuxen utbildat sin afsky emot det smidiga och böjliga rättsbegrepp, enligt hvilket det i politiska lifvet förträffligt går för sig hvad som afgjordt i det enskilda lifvet skulle vara lågt och klandervärdt Hvarken för jordens store eller ens för eget folk kunde Fryxell göra undantag från det han annars ansåg vara rätt, ehuru han nog insåg, att mången beundrad och för Sverige nyttig hjeltedat, mången afgudad hjelte sålunda komme att förlora något af sin glans.
» Skalderna må gerna försköna sitt lands historia, Tegnér i Svea, Geijer i Manhem, Beskow i Sveriges Anor » yttrar Fryxell i anledning häraf.
» Men häfdatecknaren skall skrifva sanning.
Hans fosterlandskärlek kan dock vara lika vc * m.
Den röjer sig omisskänneligt i den förtjusning, Ur Da ra Krönika.
6 — 7 5med h vil ken haii berättar sina landsmäns ädla och lysande bragder, men ock lika omisskänneligt i den klagande, af sorg halfqväfda röst, med hvilken han förtäljer upptraden, som kasta skugga på hans folk.
Dock måste han berätta dem, ty sanningen är hans högsta mål.
' » Och da Agardh klandrade Fryxell, för det han hade tio Guds bud såsom regel vid nedskrifvandet af svenska historiens dom, svarade denne: » Gud gifve jag alltid så gjorde. »
Beklagligtvis har denna upphöjda åsigt ännu icke fatt öfverhaud hos forskarne, än mindre hos allmänheten, hvarför den väckte missnöje särdeles i början.
Kommo sä dertill de i Sverige då brännande politiskt sociala stridsfrågorna.
Med stöd af sina egna iakttagelser hade Fryxell betydligt justerat de idéer om de olika folkklassernas värde, som han såsom ung mottagit.
Han kunde ej betrakta folket med denua kyliga medömkan, som enligt hvad vi sett då var rådande hos de lärde: ännu mindre kunde han, folk-skoletankens varme främjare, vilja döma sitt folk till ständig råhet.
Men så varm vän af folket han än var, kunde Fryxell dock ej förblifva vid den af Rousseau och encyklo-pedisterne grundlagda, af Kotzebue et Comp.
till det yttersta drifna läran, att aristokrater och högre embetsmän man-grant voro ett odugligt, uselt följe; — dertill var hans öga för klarsynt, hans karaktär alltför rättfram.
Han såg ju redan af Sveriges dåvarande förhållanden, att mången afuudad man, som kommit sig högt upp, en Ankarsvärd, en De la Gardie, Franzéu, Hartmansdorff, Wallin m. fl.
till karaktär och förmåga voro mycket bättre än de, hvilka smädade dem, såsom det hetté i jemlikhetens intresse och namn.
Något liknande tyckte sig Fryxell se äfven i historien.
På en tid, då Geijer med stort eftertryck lärde, att » Sveriges historia var dess konungars » — ett påstående, • hvilket förståndigt, uppfattadt och begränsadt, nog eger sin riktighet, men som af eftersägarnes idislande skara blifvit omtuggadt till ett alldeles saft- och kraftlöst:, — på en tid då Geijer till de liberales förtjusning sände ut i offentligheten sina bekanta Tre föreläsningar, hvilkas djerfva vetenskapliga påståenden skulle blifva ett afgörande inlägg i den strid, som då utkämpades om representationsförändringen, vågade Fryxell emot sin förre älskade lärare framställa sin afvikande öfvertygelse.
Såsom resultat af sina forskningar framstälde han hurusom aristokraterna såda som ErikSparre, Axel Oxenstjerna, Arvid Horn, tn.
fl., fastän smädade såsom småkonungar, förtryckare, i sjelfva verket ofta hade mera samvetsgrant arbetat i folkets intresse än her-skarne, åt hvilka den stora hopen vanligen är färdig att utan tvekan, utan farhåga skänka sitt förtroende; han påstod, att detta historiens förfalskande blifvit under några tidsrymder helt systematiskt utöfvadt, dem som då rådde till nöjes, o. s. v. Genom broschyrer och uti sina Berättelser sökte han aflägsna villfarelserna, väl vetande, att han på samma gång komme att stöta för hufvudet sega fördomar och framför allt svenskarnes djupt rotade konungskhet.
Då frågan var af rent vetenskaplig art, hindrade dessa åsigter honom naturligtvis icke att äfven framgent förblifva vid sin förra öfvertygelse att adeln och prästeståndets ställning vid riksdagen borde fa vika för en mera demokratisk representation o. s. v. För den skull kunde han icke heller påräkna de konservatives fullständiga gillande
Så föddes de specielt mot Geijer skrifna flygskrifterna » Om aristokratfördömandet i svenska historien », hvilka genast blefvo mycket ryktbara.
Uti Berättelserna visade sig samma ståndpunkt Om drottning Kristina, som Geijer så varmt sökte försvara, hade Fryxell berättat mycket nytt, obestridligt sant, hvilket ej länder den skildrade personen till heder.
Karl X: s öfverdrifvet djerfva äfventyrarepolitik, hans svekfulla beteende mot Danmark och hertigen af Kurland och andra sådana omständigheter voro ej till prydnad för en bild, som man af gammalt vant sig att hålla för felfri.
Farligast var emellertid försöket att störta Karl XH, svenskarnes halfgud, från den plats, dit nationalstoltheten, den poetiska hänförelsen och beundran för krigsäran hade upphöjt honom.
Detta visste Fryxell ganska väl, så mycket mer som han redan på förhand hade fatt många varningar af sina vänner.
Men just i detta afseende tycktes honom ett stort värf finnas att fylla.
Historien är ju folkens och furstarnes läromästarinna.
En skef hjstorisk ståndpunkt lärde de senare att fortfarande eflersträfva yttre glans och att förakta herskarens högsta pligter, lärde folket att beundra ytan, men glömma de verkliga dygderna.
Så länge häfdatecknaren idkade sådant afguderi, komme verl-dep att såsom dittills vara uppfyld af krig och elände.
På detta sätt, i korthet återgifvet, framställer den åldrige forskaren uti sina 1854 nedskrifna anteckningar sin ståndpunkt,tilläggande: » detta kommer jag äfven att framställa * med afseende å Karl XII: s historia, säkert med samma följd, nämligen att ådraga mig beskyllningar för en låg, ytlig, prosaisk ståndpunkt m. m.
Jag bär hellre denna förebråelse än medvetandet af att emot bättre vetande och öfvertygelse hafva berömt orättvisan eller förnekat sanningen.
Rätt och sanning vare äfven häfdatecknareus valspråk. »
Förutsägelsen gick i fullt mått i fullbordan.
Med öppna ögon offrade Anders Fryxell sin vunna popularitet för att kullstörta ultraroyalismen, ultrapatriotismen, ultraheroismen och den till deras försvar uppfunna historiska kasuistiken.
Dessutom hade han vid samma tid klandrat de liberale för deras beteende mot den gamle Karl Johan; vid samma tid hade Geijer gjort sitt affall.
Ännu kort förut hade Sveriges mest betydande organer, såsom Fryxell i sin historias historia berättar, » företagit sig att dels ignorera, dels nedsätta Geijers förtjenster och att deremot uppsätta mina så högt som möjligt.
På så sätt blef jag ett tu tre upplyft till stort, alltför stort historiskt anseende.
— Men nu började de liberale att så mycket som möjligt upphöja Geijer och nedsätta mina arbeten, för att på samma gång nedsätta mina mot dåtidens liberalism riktade ord.
Geijers och min belägenhet i anseende till den fria pressen vexlade sålunda helt och hållet om^.
Naturligtvis var emellertid vigtigaste orsaken till den svåra storm, som plötsligen uppstod emot Fryxell, den principiella olikheten i ståndpunkt mellan honom och allmänheten; denna olikhet var såsom redan blifvit sagdt, månggrenig och djupt gående.
Klander, satir och t. o. m. förolämpande hån begynte nu ymnigt flöda emot Fryxell, och snart var han störtad från popularitetens höjd.
Geijers svar var bittert och, sanningen att säga, det är icke någon prydnad för hans samlade arbeten.
Lärjungarne följde mästarnes exempel, skrif-vande hvad de förmådde, men jemförelsevis sällan bringande
i dagen något i sak, som hade värde.
Förr hade man i de lärdas krets klandrat, att Fryxell i sina tidigare delar lemnat vetenskapens vigtigaste innehåll å sido; han hade endast, hette det, utplockat russinen ur svenska historien för att deraf göra en smaklig anrättning.
Nu beklagade man, att han ej forblifvit vid sin ursprungliga plan att endast skrifva roande berättelser » till ungdomens tjenst »; Atter-.bom försäkrade, att han nästan blifvit sjuk af att läsa om den stora reduktionen.
När nya delar utkommo, blef deras värde ännu mindre erkändt än förr; der man ej kunde klandra, var man stum.
Men då Carlson i sitt stora arbete sökte försvara äfven betänkligare sidor i Karl X: s politik, när Beskow publicerade sina okritiska, fantastiska hugskott om Karl XII, och Niklas Tengberg nedsatte frihetstiden,
— då hade tidningarna endast honung i munnen.
Den mest betydande opinionsyttringen emot Fryxell var den på 1850-talet.
väckta och på 1860-talet fullbordade planen att uppresa en staty åt Karl XII.
Utan tvifvel var detta företag i tusendens tanke ett slags upprättelse åt hjeltekonun-gen gent emot Fryxells klander.
Men denne fortsatte allt framgent sitt stora arbete och lade sällan på sinnet utbrotten af förtrytelse och hat.
Den ovanligt långa lefnad, som blef honom förunnad, och sin åtnjutna frihet från presterlig tjenstgöriug begagnade han pä det mest samvetsgranna sätt.
65-årig började han med frihetstiden, om hvilken det var sjunget, att under densamma » ingen ära var », och i 17 delar framstälde han dess händel-sei, förtäljande många ryktbara om också oblodiga hjelte-bragder från denna så föraktade tid samt rödjande äfven häru-tinnan vägen för en riktigare uppfattning.
Men icke heller från denna tid kunde han komma utan att råka ut för ett nytt utbrott af fanatism, sådant man knappast tidigare hade sett eller hört.
Sin från fosforisternes och Atterboms äsigter afvi-kandc tanke om 1800 — 1840 årens literära företeelser hade han redan tidigare framstäit i arbetet: Bidrag till Sveriges literaturhistoria, men derpå fick han ej på länge någon verklik kritik ehuru det denna gång varit lättare än vanligt att gifva svar.
Annorlunda, då han i Berättelsernas småningom allt mera omfattande biografiska afdelning fick framställa Sve-denborg och Bellman, dessa snillrika, egendomliga och från det regelbundna afvikande personer,^af hvilka den förre grundat en ny kyrklig riktning, den senare åter iätt gälla för en nationalskald, hvars minne det allt ännu är skäl att årligen fira med rundliga dryckeslag.
Fryxell bedömde dessa män från förståndets, prosans och moralens ståndpunkt och kom till ett annat slutresultat Beträffande Bellman blef det larm i lägret.
* Hvad angår den ärade förf: s uppfattning af Fryxells dom öfver Bellman vill red.
icke anses som dermed solidarisk, men har icke hellerVi hafva medgifvit, att en principiel ensidighet otvif-velaktigt råder i Fryxells karaktär och verk.
Man inser utan att detta särskildt utsäges, att påståenden, baserade på en sådan ståndpunkt — såsom ensidighet betrakta vi naturligtvis icke hans orubbliga sedliga stränghet — icke kan blifva historiens slutdom.
Vi må tillägga, att det äfven uti detaljer kan göras vigtiga erinringar vid hans forskningssatt Anekdoter, hemtade från otilliörlitliga strids- och partiskrifter hafva fått rum i Berättelserna, åtminstone såsom till äfventyrs riktiga underrättelser; sålunda framstår t ex. mången af den stora reduktionens förkämpar i mycket mörk dager, ehuru han skulle förtjent bättre.
Geijers djuptänkta antaganden träffa i några delar sakens kärna bättre än Fryxells på oräkneliga småsaker baserade slutsatser.
Del efter del af Berättelserna skjntes åt sidan genom nyare forskares omsorgsfulla arbeten, på hvilka mycket mera tid och möda nedlagts än Fryxell kunde egna samma tid, ehuru han offrade hela sin långa lefnad åt sitt arbete.
Odhners Kristinas förmyndares historia, Carlsons Pfaltzkonungarnas historia, — hvars snara fullbordande man torde hafva hopp om — och Malmströms frihetstid tyckas sålunda göra motsvarande delar af Fryxell föråldrade.
Blir det då slutligen qvar många spår af en mans verksamhet, hvilken hela lifvet igenom uti så hög grad som Fryxell varit föremål för vetenskapsmännens och allmänhetens ogillande?
Skulle Fryxells lefnad varit på samma sätt förlorad, förspild som Karl XILs, hvilken i sin envishet just främjade det som han, om vi få tro på hans ifrigaste försvarare, ville hindra och motverka?
Läsaren ser, att vi fasta ganska mycken vigt vid de anmärkningar, som gjorts emot Fryxell, större vigt måhända än för 4 år sedan, då vi behandlade detta samma ämne.
Men på andra sidan ådagalägger en närmare granskning så mycket stort, snillrikt och ^estående uti Fryxells verksamhet, att vi äro ännu mera öfvertvgade än då, att hans namn och rykte i kommande tider skall förblifva en af detta sekels klaraste stjernor i Sveriges historia, medan ännu ofödda
trott sig böra vägra plats åt densamma.
Det m&amp; dessutom nämnas att &gt;Valvoja&gt; innehöll redan 1881 ett af dr V. Vasenius författadt, Fryxells åsigter godkännande uttalande i samma hos oss mycket omtvistade ämne.
Kr.slägten med undran spörja efter hans belackares namn och förtjenster.
Först och främst måste man märka, huru kraftigt de anspråkslösa Berättelserna verkat äfven då, när man allra minst velat fasta vigt vid dem.
Karl XILs historia må härvid tagas till exempel, eftersom detta parti af berättelserna framfor allt klandrats for ensidighet Säkerligen finner Fryxell icke någonsin nåd inför den generation, som orubbligt är öfvertygad om, att den unge hjeltekonungen, som » stod i rök dam », varit Sveriges störste son, vid hvars grift Svea borde i sorgedok böja knä.
Ogerna torde denna generation hafva afstått från Narvas ryktbara och natio-nalstoltheten smickrande » en emot 10 stäldes », åtminstone litar den på, att » dvergalåten tystnar emot resen efter hand ».
Denna generation går i grafven med orubbad öfvertygelse, att Fryxells ståndpunkt är kälkborgerlighetens och den kortsynta krämarandans ståndpunkt Då han på det mest träffande sätt skildrat konung Karls ädla sidor och förädlande verkan på hans folk, kan teckningen i alla fall icke tillfredsställa sådana läsare: bilden anses sakna kon-seqvens, emedan den ej öfverensstämmer med Tegnér; på grund af källorna berättas äfven sådana omständigheter, hvilka fläcka äfven en strålande ryktbarhet At kommande
- forskare torde denna generation i ängslan, förgrymmad ropa såsom Talis Qvalis åt Fryxell:
» Och aldrig går den kungen ur V&amp;rt sinnelag alltse ’ n Han grott ihop med vår natur Halft annat sekel ren.
Den kämpen utan svek och harm På en gång stark och mild;
Tag hjertat ur vår egen barm,
Men rö * ej vid hans bild. »
Men en snillrik skald kan icke med sina af .hänförelse glödande verser skrifva gränser för forskningen En såp-bubbla är konung Karl, sådan han möter oss i poesien; om man rör vid bilden, brister den.
De mörka partierna uti konung Karls regering, hvilka nationalstoltheten, hjeltedyr-kan och svenskarnes konungslighet icke ville veta af hafva allt för djupt aftecknat sig uti hans och det olyckliga Sveriges häfder.
Det uppväxande slägtet, som är fritt från fördomar, torde icke heller skylla på tecknaren att denskildrade personlighetens karaktär är full af motsägelser.
Också se vi för våra ögon, huru den gamla uppfattningen nu redan far vika både uti poesiens och vetenskapens verld.
Af folkets lidande och icke af herskarens Rolandlika hjelte-bragder har den störste af Sveriges nuvarande skalder skapat sin beundransvärda dikt » Vernamo marknad », som i skönhet tager priset ifrån alla de präktiga sångerna, huru Karl, den unge hjeltekonungen, drog sitt svärd ur bälte och bröt i striden fram.
Och då för närvarande den åldrige forskaren Carlson framställer nämnde konungs historia, så kunna vi ännu i de två första delarne icke påträffa ett enda ord derom, huru » den kämpen utan svek och harm, på en gång stark och mild * skulle för två styfver brytt sig om sitt folks oerhörda lidanden, till hvilka han sjelf var skulden, — en omständighet, som en recensent redan med häpnad anmärkt, ödmjukt tilläggande, att antagligen icke något spår finnes i handlingarna af en sådan känsla.
Hvad Carlsen må säga, med sådant stormande missnöje skall han ej bemötas som Fryxell; vägen är banad.
Och på samma sätt kunna vi taga för gifvet, att äfven Odhner, Malmström och andra forskare hafva haft eller komma att hafva stor förmån deraf att den mera avancerade Fryxell gått förut.
Lättare är det för de följande att eröfra borgen, då den förste af de stormande, om också uti sitt fall, brutit bresch i muren.
Och förvisso har Fryxell mer än någon annan historiker någonsin gjort gifvit bidrag till Sveriges häfdateckning: börjande från Erik XIV och ända till Gustaf IH: s revolution, fins det ej en period, knappast en vigtig fråga eller person, till hvars teckning han icke gifvit outplånliga drag.
Hans andel i forskniugens framsteg kan vara föga bemärkt, men den existerar.
Men samme man tillkommer äfven en annan förtjenst, hvilken åtminstone är lika stor och lika sällsynt Fryxell har uppstält såsom sitt mål att skrifva en sådan historia, som kunde tränga till kojan lika väl som till palatset, för att öfverallt utbreda noggrannare kännedom om Sveriges lands och folks öden.
Folkupplysningens varme förkämpe från 1820-talet har tänkt på en tid, » hvilken måhända snart nog skall komma, då hela Sveriges allmoge kan obehindradt läsa hvilken svensk bok som helst Bland de första föremålen för dess vetgirighet framstår då kunskapen om Sveriges och svenska folkets öden.
Äfven till den tidens läsarehar jag sökt frambära de lärdomar och varningar och hos dem tända den fosterlandskärlek, som kännedomen om vår forntid i så rikt mått gifver. » Och denna storartade, till den aflägsnaste framtid sig sträckande uppgift har han äfven förmått sätta i verket; den underbart klara, enkla och äfven till språket rent nationella framställning, som hans mästarehand kunnat dana, gör Frvxells berättelser till ett nationalverk, som ej lätt föråldras.
Ännu efter århundraden kan det vara ungdomens första läsning i hvaije hem, hvarest de stora minnena från Sveriges och Finlands gemensamma tider älskas.
Få nationer hafva fatt den lyckan att se sin forntid så berättad.
Också är det vår lifliga förhoppning, att åtminstone en del af detta jätteverk snart må i öfver-sättning vinna spridning äfven i finska folkets djupa leder.
Vi nämnde verkets yttre förtjenster, dess anslående och populära form.
Men ojämförligt mycket mera väger naturligtvis i vågskålen dess genomgående upphöjda och ädla åskådningssätt Må det tillåtas oss att här anföra de ord, hvilka den berömde Viktor Rydberg derom skrifvit till Fryxell, då han 4 dagar före den ädle numera bortgångnes död sade honom sitt sista farväl, liksom uti hela det yngre slägtets namn.
» Sverige skall vara Eder tacksamt för att Ni såsom forskare riktat våra häfder med en mängd förut obeaktade sakförhållanden och visat vigtiga skeden af vår historia i ett renare ljus.
Men som Er högsta ära må räknas att det är nr de eviga idéernas synpunkter: ur frihetens, rättfardig-hetens, kärlekens, som Ni sett och tolkat tidstilldragelserna och mätt de historiska personligheternas inre värde.
Ur de häfder Ni skrifvit strömmar till Edert folk förfriskuing ur det eviga lifvels källor.
Tyvärr: de häfdatecknare, om hvilka detta i våra dagar kan sägas, äro icke många.
Också skola många bland dem förgätas, medan Edert namn skall med tack och kärlek nämnas af Sveriges folk. »
Må här slutligen ännu en synpunkt blifva påpekad, ehuru den ej kommer upp emot den föregående.
Med hjelp af större offentlighet växer den allmänna bildningen oafbrutet och den allmänna meningens makt är för närvarande större än kanske någonsin förr.
Men ofelbar är denna herskare icke mera än någon annan; äfven då den synes vara mycket mäktig och säker, kan den vara ihålig och haltande.
Icke förty framstår densamma ofta ganska ofördragsam, om också förföljelsen ej mera förvandlar sig i bål.
Desto vigtigare är detatt den enskilde orubbligt star fast vid det kan efter basta förstånd betraktar såsom ratt, komme bvad som komma vill.
» En emot tio » var förr hjeltars pris, men i dessa nutidens strider kan det inträffa, att » en emot tusen » ställes — och segrar.
Anders Frvxell har i detta hänseende gifvit ett det ädlaste föredöme; det är också derför vi bär så utförligt framstalt karaktärsfastheten och mannadygden hos denne, det fredliga arbetets hjelté.1886 års landtbruksmöte.
* Inledande öfversigt af de allmänna svenska landtbruksmötena
G. Fredholm.
En hastig återblick på de förutvarande landtbruksmö-tena torde kunna få anses hafva ett särskildt intresse för stunden just nu, då man står i begrepp att i deras ordningsföljd inordna det sextonde.
Otvifvelaktigt hafva de allmänna landtbruksmötena i en ej alldeles ringa mån bidragit till det svenska landtbrukets utveckling.
Naturligtvis hafva många andra orsaker dertill varit bidragande i mycket högre grad, men genom landtbruksmötena har den landtbruksidkande befolkningen kommit till en lefvande insigt icke allenast i många af vilkoren för bedrifvandet af ett rationelt jordbruk, utan äfven i det-sammas ekonomiska företräden, — företräden, hvilka på sin tid voro ganska mycket bestridda.
På visst sätt kunna de allmänna svenska landtbruksmötena hvar för sig betraktas såsom en exponent för landtbrukets samtidiga ståndpunkt inom landet och de tryckta berättelserna om förhandlingarna vid de hittills hållna mötena, af hvilka endast berättelsen för det sista saknas, innehålla vigtiga bidrag till vårt lands kulturhistoria, bidrag, hvilka svårligen kunna på annat håll ersättas.
Tanken på att genom landtbruksmöten befrämja landtbrukets utveckling väcktes till lif 1844 af dåvarande lands-höfdingen R. von Krsemer, hvilken vid en af landtbruks-
* Då Red.
haft tillfredsställelsen att redan samtidigt med landt-bruksmötet erhålla ett par uppsatser i ämnet, må ock nämnas att fortsättning kommer att följa i nästa häfte, i det flere fackmän benäget lofvat bidrag.
Kr.akademiens sammankomster framställde4 förslag: » att akademien skulle för att befrämja det utbyte af kunskaper och erfarenhet, som genom sammankomster af skilda orters landtbrukare bor vinnas, söka tillvägabringa ett allmänt svenskt landtbruksmöte på något passande ställe t. ex. akademiens experimentalfält ».
Detta förslag förordades af akademiens förvaltningskomité, hvarefler akademien ingick till kongl.
maj: t med en anmälan om de gagnande verkningar, som i andra land visat sig af der öfliga stora landt-bruksförsamlingar och hemställde, att tillfälle måtte beredas Sveriges landtmän, att, till vinnande af personlig bekantskap med idkare af deras gemensamma yrke, samt för utbytande af kunskaper och erfarenhet, få samlas till allmänt svenskt landtbruksmöte under loppet af år 1846.
Till bestridande af dermed förenade kostnader begärdes ett statsanslag, förslagsvis upptaget till 1000 r: dr b: co. På denna hemställan följde den 11 juni 1845 kongl.
maj: ts svar, hvari det begärda anslaget beviljades, hvarjemte åt landtbruksakademien lemnades i uppdrag att företaga nödiga åtgärder i och för mötet.
Sedan stadgar för de framtida mötena blifvit den 7 jan.
1846 af kongl.
maj: t fastställda, öppnades det första allmänna svenska landtbruksmötet i juli 1846 i Stockholm.
Till diskussion vid detta allmänna möte, som besöktes af 676 mötesdeltagare, hade fram stalts 56 frågor och den med mötet förenade utställningen omfattade 46 djur och 54 andra föremål.
Mötesomkostnaderna belöpte sig till 3,600 kronor.
Sedan böljan sålunda var gjord, höllos under de fyra nästföljande åren möten hvarje år.