Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror mig verkligen, då jag hört hvad i den upplästa reservationen och af åtskilliga ledamöter här blifvit anfördt, hafva skäl för att afslå detta betänk.; men Sandra sidan, med afseende på hvad en StalsUtskrs ledamot framställt, synas mig goda skäL förekomma för en godhet emot omyndiga och värnlösa barn, hvilka, utan eget förvållande, råkat i en belägenhet, som bör behjertas.
Detta kati, såsom jag redan nämnt, icke ske utan ålerremiss, men för min del kan jag ej tillstyrka den på annat sätt, än att jag talar för afslag å betänk; dock må, ifall R. o. Ad. så finner skäligt, saken återgå till Utsk., för att Utsk. må sättas i tillfälle att föreslå en nådegåfva åt dem, sorn eljest oskyldigt och obilligt skulle blifva lidande.
Jag bekänner, att äfven jag under disscusionen fått åtskilliga betänkligheter emot antagande af detta betänk.
Jag finner, i öfverensstämmelse med hvad Hr Stuart yttrat, att det utan tvifvel varit en ganska väsendtlig försummelse att icke fullgöra skyldigheten 468 Den 3o Maj f. ra. att underhålla bron eller anmäla bristfälligheterna så tidigt, att reparationskostnaden ej kunnat uppgå till ett så betydligt belopp, som nu erfordras.
Jag föreställer mig likväl, att, ehuru denna anmärkn, emot arrendatorerna å domstolens sida måst föranleda till beslut, hvarigenom de blifvit skilj— de från liela arrenderättigheten, Sländerne dock å deras sida möjligen skulle kunna medgifva någon niodifieation till arrendatorernes fördel, på det sätt att de väl skiljdes från arrendet af bron, men icke-från arrendet af qvarnen, hvilka lägenheter icke med hvarandra hafva någon omedelbar gemenskap.
I detta fall skulle äfven det af arrendatorerna för arrendets bibehållande anförda skäl, alt den plats, på hvilken qvarnen är belägen, till hör deras skatleköpla hemman, komma att förfalla, och den rättegång undvikas, som utan tvifvel i afseende derpå torde uppstå emellan Kronan och Lemkeska arfvingarna.
Jag öfverlemna!' denna anmärkn. till SlalsUtskts begrundande, och anhåller för min del o-m ålerremiss af Utskts betänkande.
En värd ledamot har ansett StatsUtsk. hafva alltför mycket i detalj behandlat denna fråga, likasom åtskilliga andra dylika ärenden.
Jag heiden värde ledamoten besinna, att StatsUtsk. trott sig hafva en förbindelse att ingå i sträng undersökning om dessa förhållanden, enär StatsUtsk:s handläggning grundat sig på K.
M:s nåd. remisser, hvilka så ofta har blifvit omtalade och, enligt StatsCJfsk:s förmenande, medföra åliggande för Utsk. att reda förhållandena och att om möjligt understödja den mening, som tyckes vara tyst uttalad genom K. M:s remiss.
Hvad sjelfva frågan beträffar, så bör jag för min del erkänna, alt jag på afdelningen inom Utsk. tillstyrkte den åtgärd, att afstyrka ansökningen, men dock att framställa en berättelse till Ständerna i den form, alt de genom en återremiss kunde ålägga StatsUtsk. att eftergifva hvad afdelningen icke trodde kunna rältsenligt ske.
Men då under öfverläggningen i Utskls plenum så talande skäl anfördes för ett bifall, till den grad, som nu i betänk, finnes tillstyrkt, öfvergick äfven jag till denna åsigt, och förnämligast vid åhörandet af de motskäl, som af reservanten frainbragtes.
Denne reservant uppgaf sig sjelf hafva varit förmyndare inom ifrågavar. slägt, och med åberopande i öfrigt af den vinst och den nytta man kunde hafva af att denna egendom återgick till Staten, så tillstår jag, att jag, för min del, fann bevekande skäl att motsätta mig hvad reservanten för sin del ansåg vara rätt.
Det lärer vara bestämdt afgjordt, att denna egendom blifvit till Lemkeska arfvingarna öfverlemnad ulan egentlig rättsgrund, men den har under mer än ett sekel blifvit ansedd såsom deras rättmätiga egendom; den har gått i arf och delo emellan dem, och jag erkänririery att jag icke hyllar den rer ductions-princip, som så strängt vill förfara, att de oskyldiga Den 3o Maj f. ik. 469 blifva för mycket lidande.
Jag medger visserligen, att
Lemkeske arfvingarne icke hafva någon laglig rätt, och kan på denna grund icke tillstyrka att något dem gifvas; men jag ber R. o. Ad. äfven besinna, att sådana omständigheter kunna förekomma, i följd hvaraf det kan blifva ett rent åliggande för Slaten, att icke förfara sa strängt, som domaren enligt lag måste besluta.
Cederström har uppläst ett syne-instrument, som jag fruktar att någon af misstag kan anse utgöra grund för domen.
Detta syne-instiument har dock icke kunnat hafva inflytande på beslutet, ty det är uppr.ättadt efter domens meddelande, sedan arfvingarne redan måhända ansågo sin rätt försvunnen, och vid sådant Förhållande kan man finna troligt, att en husröta uppkommit, som i annat fall ej kommit att äga runi.
Mea i alla fall måste det ligga auctoritelerna betydligt lill last, alt de icke bättre eftersett, att Kronans lägenheter blifvit häfdade såsom sig bort.
Delta gäller isynnerhet bron, och mig förefaller det vidare mycket besynnerligt, ali man hufvudsakligen velat frånkänna Lemkeska slagten deras äganderätt på grund af en förseelse, som först efter 10 års förlopp anmärkes.
Det är isynnerhet denna förseelse, som varit ankdam till rättegången, och de sedermera uppkomna bristerna på brohallningen, hvilka också blifvit en af an!edn:na till domslutet, tillräkna!' jag mycket de auctoriteler, sorn haft sig ålagdt att ombesörja brolägenhetens vidmakthållande, emedan det icke ålegat Lemkeska arfvingarna alt bekosta några större reparationer, utan endast att anmäla behofvet deraf och verkställa några mindre förbättringar.
Det synes mig verkligen, som ett enskildt intresse inom Asunda härad varit orsaken, alt dessa bristfälligheter fått gå så långt.
Jag tillstyrker återremiss, på grund af de yttranden, som bär blifvit fällda.
Den sig så kallande allmänna opinionen fordrar en ny civil-lag; men hvartill tjenar lagar, då deras verkan helt och hållet tillintetgöres af det R.
St:s ädelmod, som Hr Lagerhjelm talat för?
Månne vi icke halva nog af det K. prserogativet att gifva nåd?
Jag fortfar att anhålla om afslag å så väl ålerremissen som utlåtandet.
Jag anhåller att få framställa frågan, sådan den för min rättskänsla visar sig.
På ena sidan har domai emakten — och dess beslut måste respecteras — förklarat contractet om arrende-rättigheten vara förverkadt.
A andra sidan är det medgifvet, att detta förverkande tillkommit genom tredje mans försummelse.
Nu frågar jag om det är gifvet, att, utan denna försummelse, Ständerne aldrig kunnat komma åt contractet; är det ädelt, höfves det, egnar det R. o.
Ad. att på omyndiges bekostnad begagna sig af ett felsteg, begånget af-, barnens förmyndare?
Är Sveriges 470 Den 3o Maj f. m.
Rike så fattigt, så uselt, att inkomster skola samlas på detta sätt, så är det högst heklagansvärdt.
Jag anhåller hos Hr Frih. o. Landtm, om propos. till bifall å detta betänkande.
Den synedom, som jag för R. o. Ad. uppläst, är af den 6
Maj 1840, och är således naturligtvis utfärdad efter den slutliga domen i fråga om arrenderättigheten; men ehvad arrendeskyldigheterna förut hade blifvit fullgjorda eller icke, och oberoende af de domar, som frånkänt Lemkeska arfvingarna arrendet, är detta arrende enligt synedomen förverkadt i allo, helst en sådan syn i alla fall ovillkorligen blifvit förordnad af Konungens Bef:h:de, som det åligger att minst hvart tionde år låta förrätta laga syn.
Nå väl! denna synedom bevisar, att qvarnhuset är så nedrutlet, att det ej kan repareras, utan måste oinbyggas.
Nu är det arrendatorn, såsom ett bestämdt villkor för arrendets bibehållande, ålagdt att inom vissa frihetsår, dem han åtnjutit, sätta qvarnen i fullgodt stånd, och sedan så städse vidmakthålla den.
De författningar, som ålägga Konungens Bef:h:de att hålla hand öfver iakttagande af villkoren för kronoarrenden, må af föreg:de Jandshöfdingar vara försummade.
Det hörer icke till denna fråga, och emot 90 §:n Reg.F:n kan någon fråga derom icke hos R.
St. lagligen uppstå.
Men ett afgörande factum ligger i handlingarna, som visa, att qvarnhuset är nedrutlet, rännorna förstörda o. s. v., så att husrötan befunnits uppgå till mer än 4000 r:dr.
Deraf har naturligtvis följt, att arrendatorerne förverkat arrendet, och Frih.
Boye kan ej vara okunnig derom, att den arrendator, som ej iakttager arrendevillkoren, gör sig förlustig af sitt contract.
Arrenderättigheten är således förverkad utan afseende på de skäl, som legat till grund för rättegången, innan qvarnens beskaffenhet var känd.
Nu, sedan förhållandet dermed är fullständigt ulredt, är icke fråga om förmyndarens försummelse att i behörig tid betala arrendet; ty ehvad det blifvit inbetaldt eller icke, hafva likväl Leinkeske arfvingarne, genom qvarnens skick, förverkat arrendet derå.
Jag yrkar således afslag å StatsUtsk:s betänkande.
Gången af denna öfverläggning visar nogsamt, huru illa beskaffenheten af dessa mål artar sig för behandling af R.
Stis Utsk. eller af deras plena.
I stället att StatsUtsk. och Ståndet skulle vara försvarare af statsverket, uppträda StatsUtsk. och en mängd ledamöter af detta
Hus för att vara enskilde personers sakförare mot Staten.
Jag kan icke annat än erinra om Gr.
Wrangels ganska riktiga anmärkn., att då det är fråga om statsutgifter, hindrar StatsUtsk., såvidt det kan, det allmänna att få sina behof, just för att bereda statsverket besparingar.
Men när fråga är alt åt enskilda personer efter - D cn 3o Ma j f. m. 471 skänka statsverkets tillhörigheter, då ar StatsTJtsk. färdigt att säga ja; och på hvilkas bekostnad?
Jo, på de allmänna inrältningarnes, på Rikets allmänna bekostnad är det, sorn man visar delta ädelmod.
Alan talar högst bevekligt om de oskyldiga barnen, sorn blefvo lidande på förmyndarens försummelse.
För deras skull bör nu Sveriges Rike blifva lidande.
Jag skulle tro, att den sednare parten vore likaså god som den förra.
Jag frågar eder, mine herrar! om vi på något sätt äro skyldige dertill, att våra förfäder begingo den obelänksamheten att gifva ett beständigt arrende åt Bagaren Lemke och hans arfvingar?
Slå vi då icke till förfäderna i samma oskyldighetslillstånd, som Lernkes arfvingar till deras förmyndare?
När nu desse förverkat deras rätt, är det då vår skyldighet att, af ädelmod, vara lika oförståndige, som föregående Ständer, och ånyo bortskänka Statens rätt för 3o års lid?
Utan tvifvel går detta för långt, åtminstone längre än jag tror att man borde utsträcka sina eftergifter, då man liar kraf att fullgöra, som äro både angelägnare och rättvisare.
När man nu kommer ihåg, att arfvingarne varit skyldige att betala 200 r;dr, men att arrendet nu inbringar 2000 r:dr årligen ; så finner man!, att desse oskyldige arfvingar och deras förfäder blott betalt T'^ af hvad de rätteligen bort betala.
Hafva de då icke fått njuta tillräckligt af vårt goda?
Och detta skulle man ytterligare fortsätta !
Jag vågar säga, att jag svårligen, under någon af de många riksdagar jag bevistat, sett något betänk, från StalsUtsk, sorn varit bygdt på så lösa grunder som detta.
Aldrig hade jag kunnat föreställa mig, att det inom detta Hus skulle vinna försvar af andra än dem, som olyckligtvis deltagit i beslutet inom StalsUtsk.
; men då nu så är, synes icke annat återstå, än alt genom votering utröna på hvilken sida pluraliteten ligger, ty ämnet synes vara uttömdt.
Som jag icke hört någon af de värde talarne upptaga frågan, såsom jag anser den hufvudsakligast böra betraktas, vågar jag vördsamt derpå fästa Ståndets uppmärksamhet och göra den anmärkn., att ifrågavar. arrende slutats på ett helt annat sätt, än vanliga arrenden slutas.
Om man arrenderar en lägenhet på 3o år, så känner både arrendatorn och hans arfvingar, att om 3o år är arrendetiden slut, och de vänta sig icke annat, än att genom nytt arrende söka återfå den lägenhet, som de under 3o år varit beredde på att få afträda.
Deremot har här arrendet blifvit frånträdt genom en öfverraskning, och på denna öfverraskning tror jag alt man bör göra afseende.
Arrendet har visserligen i laglig form och juridisk ordning blifvit arrendatorerna fråndömdt — det erkännes; men då de sålunda blifvit öfverraskade i denna fråga och StatsUtsk. afgifvit sitt betänk., i följd af en K. remiss, som afser att Den 3o Maj f. ra. få veta, huru Ständerne tänka i ämnet, huruvida de medgifva någon fortsättning af föregående arrende, något upphäfvande af den lagliga maktens beslut, någon lindring eller fortsättning af arrendet emot högre villkor, hvilket sednare StatsUlsk. tillstyrkt; så vågar jag vördsamt tillstyrka, att Utskrs betänk, i denna fråga måtte antagas.
Det är en undantagslag, men denna undantagslag är af behofvet påkallad, emedan arrendet upphört genom en öfverraskning, som icke inträffat, om de, som hort bevaka arfvingarnes rätt, gjort sin skyldighet, i hvilket fall hvarken den K. remissen ägt ruin eller Ständerne varit i tillfälle alt antingen höja eller sänka arrendeafgiflen.
Jag tycker, att billigheten fordrar betänkts antagande.
Tryggt kan jag gifva mig sjelf det vittnesbörd, att jag aldrig uppträdt alt tala för enskildta intressen.
Der rättskänslan är uppkallad, tänker man litel på följderna för enskilda personer, nian tänker på hvad som är fält.
Har bekänner jag dock uppriktigt, att jag talat till försvar för ett intresse, — men för hvilket?
Jag har talat till försvar för nationalvärdighelen, för den värdighet, sorn det tillhör eder, mine herrar! att i första rummet bevaka.
Cederström har anfört ett skäl, som i första ögonblicket låter en hel hoper, men som förlorar hela sin kraft, då man observerar, att den underlåtenhet, han tillägger arfvingarna, är en följd af den underlåtenhet, som deras förmyndare begått; eller jag frågar: kan man med någon billighet begära att arfvingarne, sorn af domstolarna, blifvit fråndömde arrendet, skola fortsätta skötseln af qvarnen?
Detta är så obllligt, att ifall den grund för rättskänslan, som först åberopades, nemi. att förmyndarens försummelse föranledt rättegången, är bestående, så rubbas icke denna grund genom den omständighet Frih.
Jag bör dessutom meddela R. o.
Ad. den kännedom jag här nyligen inhemtat, att Högsta
Domstolens beslut icke blifvit fattadt utan omröstning, och att röster funnits, som uttalat en helt annan tanke, än beslutet innefattar.
Derifrån vill jag icke leda mig till något bestämdt yttrande i afseende på sjelfva rättsfrågan, men jag gör en appell lill eder rättskänsla, mine herrar! är det värdigt, egnar det R.
St, att på fattiga barns bekostnad åtkomma en fördel, tpå detta sätt tillvägabragt?
Hr von Hartmansdorff har sökt sig en anledn. att, med stöd af SlatsUtsk:s betänk., ytterligare lemna detta Utsk:s ledamöter ganska skarpa och a11— varsamnw förebråelser.
Han har af alla de här klandrade och återremitterade betänktn från StalsUtsk. ej funnit något, som varit bygdt på så losan grund som detta.
Jag tillstår, att ett sådant yttrande af Hr von Hartmansdorff nu för tiden väcker min förundran, då jag tror, alt han ej kan ne - D en 3o Maj f. m. nekn, Åtminstone vågar jag påstå det, att den grund, livarpä StalsUtsk. byggt, varit en K. propos.; och hade jag trott att Hr von Hartmansdorff skulle ansett den såsom den bergfastaste grund, hvarpå man kunde hygga ett Utsk:s betänkande.
Detta är hvad StatsUlsk. gjort , och det torde således icke i denna del hafva gjort sig förtjent af någon förebråelse af Hr von Hartmansdorff.
Han har derjemte förebrått StalsUtsk., att här hafva visat en generositet, som icke vid andra tillfallen blifvit conseqvent iakttagen , utan varit en motsats lill njugghet i fråga om statsanslag.
Jag tror, att man kunnat vara lyckligare vid den citation af exempel, som här skett; ty man har åberopat StalsUtsk:* förfarande i afseende på anslagen för Riksarchivet och MåJare-academicn.
Just dessa begge frågor anser jag kunna vitsorda StalsUtskls verkliga omvårdnad om hvad som kan anses nödigt och nyttigt.
Utsk. har nemi. i dessa fall icke på annat sätt afstyrkt de anslag, som blifvit begärda, än att man velat gå i ordning med sakerna ; och hvad först Riksarchivet beträffar, har Utsk. ansett utrymme vara första villkoret för detsamma: behöriga ordnande.
Utsk. har skyndat att framlägga detta behof och i aldra djupaste underd. anhållit, alt Regeringen måtte i detta afseende inkomma med ett förslag till Ständerna, hvarefter StalsUtsk skall anse sig skyldigt att åter företaga frågan om anslags beviljande.
— Hvad anslaget för målare-academien angår, ber jag att äfven i denna del få försvara Utsk., som jag tror handlat fullkomligen conseqvent, då Utsk. ansett mest behöfligt alt undanrödja den verkliga scandal för fria konsterna, som deras hus vid röda bodarna företer; ett bus, der skön konst skall utbildas, men dev det icke finnes någon lodrät eller horisontel linie, som är paralel eller i rät vinkel emot en annan, utan allt lutar åt alla möjliga vinklar och vrår.
Jag tror, att detta förhållande kan rättfärdiga Utsk. och afsigten att först vilja bereda en annan local, emedan det i vårt land icke ar möjligt att bivouaquera och lemna undervisning i fria luften, uti de ämnen, som denna academi tillhöra.
Det är således, efter mitt förmenande, alldeles ulan skäl, som Utsk. fått emottaga dessa förebråelser: och ehuru de ej böra till det förevar, ämnet, har jag ansett mig skyldig alt upptaga och besvara dem.
Föröfrigt, och hvad sjelfva saken beträffar, så tycker jag, att skäl och motskäl blifvit tagna i öfvervägande; och hafva icke jag och de, som tänka lika med mig, kunnat öfvertyga R. o. Ad. samt väcka deras känslor för hvad som kon vara ridderligt och ädelt i delta fall, så lärer en längre discussion lill intet gagna, ty någon laglig rätt eller något domqval har här icke varit i fråga , utan blott beviljandet af en nadeansökning, på grund af en K. remiss.
Jag anhåller om propos. lill bifall å Utsk:s förslag. 7 H. <60 D c n 3o M a j f. m.
Hr Munck a f Rosen schö lil, Nils Rudolph:
Efter den åsigt, sorn gjort sig gällande, att R.
St. icke hafva lätt att inga till R.
M. med anhållan, det Högstdensamme täcktes genom nåd tillintetgöra verkan af en fälld dom, tror jag det mycket mindre vara R.
St:s rätt, att genom sitt eget beslut tillintetgöra en redan fälld och lagakraftvunnen dom;alt en sådan i detta mål förefinnes, torde vara tillräckligen kändt.
Frih. von Knorring, Wollrath:
För att vara så kort som möjligt, får jag yrka afslag på de grunder Frihrne Cederström, Jacob, och Ridderstolpe anfört; och får jag tillkännagifva, att de vackra hevekelsegrunder, som af Frih. Fleming m. fl. blifvit framställda, icke kunnat verka på mig till frånträdande af min öfvertygelse; ty jag tror, att om man i allmänhet antog sådana hevekelsegrunder, så skulle Ständerne snart nog få en bra stor familj alt försörja, tillsammans med Lemkes familj.
Hr Anckarsvärd har låtit undfalla sig, att som summan vore obetydlig, vore deri en bevekelsegrund, hvarföre man borde bifalla detta betänkande.
Jag linner icke rätt , att ett sådant skäl anföres i en Riksförsamling, och förnyar mitt yrkande af afslag till StatsUtsk:s betänkande.
Jag kan icke lemna obesvaradt Frih.
Boycs yttrande, hvärenligt det vore anleda, för livar och en arrendator, att, då lian råkar i process om sitt arrende, försumma alt underhålla det verk han arrenderar.
Tvertom anser jag ej mindre hans eget intresse än skyldigheten mana honom att undvika en sådan försummelse, ty husrötan skall naturligtvis ökas för den, som icke underhåller hvad lian sjelf skall draga nylla af och återlemna i fullgodt skick.
Detla är fallet med Nyqvarn, hvarest allt är så nedruttet alt, oaktadt den betydliga summa, h va i tili husrötan är uppskattad, jag är öfvertygad, att qvarnens iståndsättande, hoc est nybyggnad, skall kosta så mycket, att den ej kan ske för den af synerätten bestämda summa.
För öfrigt får jag blott tillägga, att det förslag, som vid föreg:de riksdagar blifvit väckt, att inrätta ett sofrings-utsk., synes inig rättnu komma att väl behöfvas, för att snarligen hjelpa R. o. Ad. från det tidsödande, som en mängd motioner här förorsaka.
Jag skall ej tillägga något i sjelfva saken efter denna långvariga discussion.
Jag vill blott anmärka, i anledn. af Frih.
Cederströms yttrande och det stöd han hemtat från den hållna synen vid Nyqvarn, att denna syn, i min tanke, ej kan tagas såsom något skäl till R. o. Ad:s beslut, vare sig för eller emot, emedan den tillkommit efter domen.
Är stället vanhäfdadt och arrendatorcrne, i följd deraf, p lig t ige alt skiljas derifrån; så lär sådant tvifvelsutan Deu 3o
Maj f. lii. komma alt ske, ehvad de nu genom Ständernes bifall återbekomma arrendet eller icke.
Något afseende på denna syn anser jag således ej böra fästas vid förevar, tillfälle.
Dessutom utber jag mig blott, efter jag nu har ordet, att få nedlägga min reservation emot ett yttrande af en annan värd talare Hr von Hartmansdorff.
Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff deruti, att sedan innehafvarne af Nyqvarn blifvit fråndönule arrendet, så är det utan tvifvel en skänk af R.
St., om de få det tillbaka; men jag kan icke med den varde talaren ingå derpå, att den röst, hvar och en vid detta tillfälle nedlägger, kommer att bevisa mer eller mindre moralitet hos R. o. Ad:s ledamöter, eller, såsom talaren uttryckte sig, visa hvar moraliteten ligger.
Jag skulle förmoda, att de fleste af 11. o. Ad:s ledamöter hörde hvad jag nyss yttrade , nemi. att pluraliteten vid rösternas afgifvande skulle visa sig.
Det förundrar mig, att en man, så van att uppfatta andras yttranden och att dem referera, som Hr Hejrla, icke hört lika väl som andra.
— I saken önskar jag säga några ord i afseende på hvad Hr Anckarsvärd yttrat.
Han har funnit mina amnärkntr obefogade.
Om så är, så förfalla de af sig sjcdfva uti en församling med så god urskiljning som R. o. Ad.
Skulle de deremot innehålla någon sanning, så förmodar jag, att de trätfa der de böra.
Hr Anckarsvärd liar emot mig påstått, alt jag skulle anse K.
JYI:s remiss såsom en lös grund.
Det är en förtydning.
Jag nämnde dessa ord i helt annan mening.
Den K. remissen innehåller icke annat än ett öfverlemnande af en fråga, icke något tillstyrkande, såsom jag vid föregtde tillfällen om dylika remisser upplyst.
På en fråga är man skyldig att svara, då den är gjord af behörig myndighet; men det är icke föl-eskrifvet, huru man skall svara; och nu är just frågan, huru svaret skall lyda, och derom är det jag uttalat min mening.
Ånyo har man framkommit med det ömmande skälet alt omyndige äro i fråga.
Ifall de omyndiges rätt skall vara bättre än de myndiges, så måtte väl de oföddes rätt vara ännu bättre än de omyndiges.
Då tager jag mig friheten tala för de ofödda Svenska medborgares rätt , hvilka skulle komma att utgöra större statsbidrag, ifall Statens inkomster nu efterskänktes.
Jag tror mig ej hafva nämnt hvarken Riksarchivet eller de Fria Konsternas Academi, då jag åberopade Gr.
Wrangels yttrande ; men jag tog Gr.
Wrangels yttrande lill ett exempel, huru StatsUtsk. förhåller sig, dä det är fråga 0111 att skänka något åt enskilda, eller ali gifva något åt Statens behof.
Hr Anckarsvärd har omförmält, huruledes StatsUtsk. ej velat gifva något åt Fria Konsternas Academi, derföre alt huset lutade åt alla håll. i denna förklaring tycker jag mig äfven finna en förklaring, hvarföre StatsUtsk. ej velat gifva tillräckliga anslag ål vår statsbyggnad i del heta, emedan jag 4?
G Den 3o Maj f. m. liörl medlemmar, som vanligen dela Hr Anckarsvärds meningar, ofta säga, alt den Intar åt alla håll.
— Denna öfverläggnings långvarighet har man öfverklaga!, och det är sannt att hon räckt hälften så länge som öfverläggningen om hela hevilln.förordnln.
Hvarföre har hon räckt så länge?
Jo, t derföre alt personer, och icke sak, äro i fråga.
När sak var i fråga, och en så vigtig sak, som hevilla.förordn., då hann man med öfverläggningen på 4 timmar; nu hinner man icke med en småsak om personer på 2 timmar, utan man kommer troligen ändock alt votera derom.
Detta bevisar, huru olämpliga sådana öfverläggningar äro; och jag önskar utgången måtte blifva sådan, att lusten för ytterligare försök i detta hänseende förginge.
Jag anhåller blott att få göra den siste värde talaren min ursägt för den oriktiga uppfattning jag gjort af hans ord.
Det kom sig deraf, att afståndet är något långt från honom till mig.
Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff i den åsigt, att vi måtte bortlägga långa discussioner om personliga förhållanden, men skulle tro, att grundfrågan här icke rörer personer, utan huruvida ett RiksSt. skall handla rättvist eller orättvist.
Rättvist hafva domstolarne handlat, som dömt efter Sveriges lag.