Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I dessa länder betalas för öfrigt lör denna vara flere andra afgifter, såsom för kontroll och öfvervakande m. m., och vi behöfva bara se till, hvilka höga tullsatser denna artikel drager i England och Belgien, lör att genast finna att derunder är inbegripet icke blott tillverkningsafgiften, utan äfven konsumtionsafgiften o. dyl.
Desto angelägnare torde derföre vara, att 360 Den 7 Februari f. m. icke genom en felaktig redaktion förhindra den Franska varans beskattande till den grad traktaten medgifver.
Hvad nu beträffar denna bränvinsfråga, som på sednare tider snart sagdt stått på dagordningen, har jag sökt att efter bästa förmåga derom skaffa mig kännedom.
Mina upplysningar har jag naturligtvis erhållit direkte från Frankrike.
Till hränvinsoch sprit-tillverkningen der användes hufvudsakligen vindrufvor och hvitbetor.
Hvitbetsodlingen har på sednare tider i Frankrike erhållit en högst betydlig utsträckning, och synnerligast i norra delen af Frankrike tillverkas af detta ämne ofantliga qvantiteter bränvin.
Som emellertid drufbränvinet i utlandet värderas mera än hvitbetsbränvinet, sträfvar försäljaren af det sednare att åt detsamma gifva utseende af att vara drufbränvin.
För sådant ändamål försändes det till södra Frankrike, der det försättes med ämnen, som gifva det färg och smak af drufbränvin.
Denna procedur skulle lika väl kunna ske i norra Frankrike, men åtgärden företages derföre hufvudsakligen för att få varan erkänd såsom drulbränvin.
Vid import till främmande länder är nemi. ett intyg från myndigheterna, att det utgått från den eller den orten, tillfyllestgörande för att bränvinet, utan alla prof, skall erkännas såsom drufbränvin.
Det är synnerligast från Bordeaux som denna export bedrifves, sedan förfalskningen skett i departementerna Charentes.
Denna förfalskningsfråga är ganska intressant och jag har i afseende å sättet, hvarpå förfalskningen bedrifves, erhållit några upplysningar af en fransman, som är skicklig kemist, nemi.
Mr Chevalier, uti sitt arbete:
Dictionnaire des falsificatioris.
Jag ber att derom få meddela en kort redogörelse.
För det första söker man att bedraga dem, som skola afprofva bränvinet, i det man söker göra vätskan tätare, hvarigenom profvaren icke nedsjunker så djupt.
För att åstadkomma detta, upplöses i spriten calcium-chlorure; vidare förfalskar man vinspriten med en viss qvantitet af potates-jeller hvitbets-bränvin.
Afven förändrar man, skenbart, hvitbetsbränvinet, genom att helt enkelt färga detsamma med brändt socker, nötskal eller med Cachou, som .är med kryddor inkokt gummilik salt af åtskilliga ostindiska trädfrukter.
Denna slags förfalskning är ganska svår att igenkänna äfven medelst kemisk undersökning.
Hvarje sprithandlare har sitt särskilda recept för att, som det heter, »préparer sa sauce.»
Cachou en poudre . . . . . 250 graines, Fleurs de genét ... . . 500 dito Sassafras dito Thé suisse dito
Thé byssvin dito Capillaire de Canada . . . . 128 dito Reglisse verte . . 500 dito Iris de Florence . . . . . . 16 dito Alcool å 30° litres.
Den 7 Februari f. m. 361 Denna vätska, hvarpå jag sjelf sett profver, slås, som redan nämndt, till hvilbetsbränvinet, då detta får smak och utseende af drufbränvin.
I fråga om möjligheten att till Sverige införa detta bränvin till ett pris, som vore lägre än det, hvartill den Svenske bränvins-fabrikanten kan föryttra sin vara, vill jag åberopa prisnot er i riga rne på börsen i Paris, Bordeaux m. fl. städer.
Sålunda innehåller
Journal d’agricullure pratique följande pris-noteringar å bränvin och sprit: den 5 Nov. 1865: pr hectolitre.
Paris: | de betteraves (90 proc.) 49 å 51 francs.
Mauvais gout 42 å 43 dito | disponible 49,00.
Avignon: § de garance 30,00.
Bordeaux: | de Languedoc dispon 56,00 å 60,00. | fin (l:re qval.) (90 proc.) ... 54 å 60.
Armagnac (52 proc.) 50 å 60.
Lille: § disponible 43,50 å 46,00.
Betziers: § du Midi 49,50 ä 50. f du Marc 36,00 å 37.
Cognac: grand champagne 115 å 125. * petit champagne . . 90 å 100.
Marseille: § de vin 53.
Cologne: Esprit (88 proc.) 49,68.
Lyon: § de melasse l:re qval. (93 å 94 proc.) 55. de betteraves 53. bon gout de Betziers et Pezenas . . . 57.
Marc de Languedoc 46.
Deraf synes, att priset lör oförfalskadt 90-gradigt drufbränvin varierar mellan 30 och 40 francs pr hektoliter, således 35 frans i medelpris.
Reduceras qvantiteten till Svensk kanna med 50 proc. styrka, skulle priset blifva 37 öre pr kanna.
För att göra varan så lätt transportabel som möjligt, söker man att göra bränvinet mycket starkt, och då skulle hvarje kanna, med beräkning af kommissionskostnad, assurance, emballage och alla vanliga afgifter äfvensom transportkostnad från Bordeaux till Stockholm, hit anländ kosta endast 46,84 öre.
Lägges härtill surtaxen, 15 öre, samt konsumtionsskatten, som för närv:de utgör 60 öre, kan varan säljas till ett pris af icke fullt 1 rdr 22 öre pr kanna.
Jag har förskaffat mig uppgifter på nettokostnaden för tillverkning af Svenkt bränvin.
Dessa uppgifter äro mycket noggranna och utvisa att det icke skulle vara möjligt att tillverka bränvin billigare än till 1 rdr 36 öre pr kanna, deruti naturligtvis skatten är inberäknad.
Denna beräkning lärer emellertid vara något för hög, för att kunna gälla som allmän regel, enär räntan på maskineriet, förlagskostnader och dylikt icke torde vara i allmänhet så dryga som enligt denna beräkning antagits.
Men, Mina Hrr! det bästa beviset på att bränvinsfabrikationen i landet icke skulle kunna bära sig, om utländskt 362 Den 7 Februari f. m. bränvin här skulle kunna säljas för 1 rör 22 öre, är att hemta uti prisnoteringarne på börsen i Stockholm och Göteborg.
Dessutom vill jag anmärka, att beräkningen öfver det pris, hvartill Franskt drufbränvin skulle kunna säljas här i landet, grundar sig på ett pris af 35 francs pr hektoliter; men det finnes äfven bränvin, som i Frankrike säljes lill 30 francs pr hektoliter, och dock ej tillhör den klass som benämnes »manvais gout.» eller sprit, uppblandad med terpentin eller romarin och hvilket sker för att göra den odrickbar, och sålunda tullfritt införa den för industriella behof; och grundar man sin beräkning på detta pris samt derjemte tager i betraktande att många fartyg, som anlöpa Fransk hamn, kunna vara benägna att mot hillig frakt taga sådant bränvin till lastlyllnad, finnér man att bränvinet, hit anländt, skulle komma att stå till ett pris af måhända
I Rdr 15 öre per kanna, — kanske t. o. m. ännu något lägre!!
Uti den traktaten bilagda tariflen B. bestämmes i afseende å artikeln vin, att denna vara på fastager drager en tull af 7 öre per Svenskt skålpund och på buteljer af 55 öre per Svensk kanna, hvarjemte tillägges: »våtvaror, innehållande mer än 21 proc. alkohol, skola icke anses såsom vin.»
Nu borde man väl kunnat hoppas, alt denna sednare vigtiga bestämmelse skolat finnas intagen i den tulltaxa, som Kongl.
Ma j:t med anledning af Franska traktaten utfärdat.
Men så är icke förhållandet, ty tulltaxan innehåller allenast, att vin, alla slag, af till och med 21 proc. alkohol förtullas, om på fastaser, med 7 öre per skålp., om på buteljer, med 55 öre per kanna, samt vin al högre alkoholhalt (än 21 proc.), om på lästager, med 14 öre per skålp., om på buteljer med 1
Rdr 75 öre per kanna.
Hvad blilver nu följden af denna uraktlåtenhet?
Jo den, att så länge 1H65 års tulltaxa fortfar att vara gällande, kan det vara för den Franska sprit-exportören fördelaktigt att sända hit sin spritvara under rubriken vin, och på så sätt få den importerad mycket billigare än händelsen skulle vara, om varan importerades såsom bränvin.
Vi veta nemi. att en kanna ren alkohol väger cirka 5 skålp.
Till en kanna bränvin om 50 proc. fordras \ kanna ren alkohol, således cirka 2^ skålp. ren alkohol (nogare 2,44 skålp.)
Ergo, om denna alkohol införes såsom vin af högrealkoholhalt än 21 proc., betalas derföre 2^. 14
För alla andra sorter ställer sig skilnaden ännu större.
Ad:n bekant, att Grundlagen lörbjuder Konungen att fastställa några monopolier.
Hvad är nu den företrädesrätt, som den Franska bränvinslabrikanten fått sig tillerkänd, annat än ett monopol?
Franska bränvinet får bär införas mot en afgift af 75 öre per kanna, men bränvin från Österrike, Preussen och andra länder skall lörtullas med 1 R:dr 10 öre per kanna.
Ar detta öfverensstämmande med frihandelns grundsats: lika vara, lika tull!
Tulikomiléen har också, såsom man finner af dess betänkande, funnit detta alltför mycket stridande mot Den 7 Februari f. m. 363 principen, men likväl ansett det vara af nöden att för erhållande af denna traktat uppoffra principen.
Innan jag lemriar detta ämne, kan jag icke underlåta att uttala min öfvertygelse derom, att det Franska hränvinet, med den lättnad som blifvit gjord för dess införande till Sverige, skall undertrycka och omöjliggöra tillverkningen af Svenskt bränvin.
Jag är icke af dem, som med blida ögon se bränvinssupandet, och jag anser att de restriktiva åtgärder, som lill hriinvinssupandets hämmande blifvit vidtagna, verkat ytterst välgörande, att massan derigenom höjts i moraliskt hänseende och att familjeförhållandena förbättrats; men om vi nu öfversvämmas af Franskt bränvin, då nedsjunker massan åter i fyllerilasten och allt det gjorda arbetet är förgäfves.
Dessutom, — hvilken förlust skulle icke Svenska statskassan och de Svenka kommunerna lida derigenom, att den inhemska bränvinsfabrikationen omöjliggjordes!
Bränvinsfabrikationen inom landet utgör f. n. vid pass 16 millioner kannor, och då 60 öré betalas i skatt, utgör således statsverkets inkomst omkring 9 å 10 millioner.
Kommunerna, till hvilka inkomsten af bränvins-utskänkningsrätten blifvit öfverlemnad, torde årligen kunna deraf påräkna 5 å 6 millioner.
— Om nu denna näring blefve ruinerad, måste Staten söka att från annat håll förskaffa sig inkomster, till tunga för andra näringar, och till följd deraf att utländskt bränvin droges in i landet, måste penningarne gå ur landet.
Genom den inhemska näringen qvarhållas deremot penningarne i landet och denna näring är dessutom af stort gagn, enär den hjelper oss att tillgodogöra en mängd af våra produkter.
Denna fråga skulle hehöft ännu mera belysas, men sorn jag redan länge uppehållit mig vid densamma, får det sagda vara nog, och jag öfvergär derföre till artikeln socker.
I afseende å denna vara innehåller 8:de artikeln i traktaten en, i min tanke, högst origtig bestämmelse, i det den binder tullsatsen å ralfineradt socker vid tullen å råsocker.
-Artikeln lyder sålunda: »Sverige och Norge förbinda sig att, från och med den I Januari 1866, icke pålägga raffineradt socker, vid införsel till de förenade rikena, en tullafgift, som med mera än 50 proc. öfverstiger medelbeloppet af den tullafgift, som i hvardera staten är sladgad för införseln af råsocker.»
Dervid förekommer lörst en anmärkning, som jag ber Hrrme väl betrakta, att nemi., om man efter antagandet af den Franska traktaten skulle vilja, utan att ruinera våra ratfinadier, förskaffa konsumenterna ett godt socker för billigt pris, så är sådant omöjligt.
Hittills hafva vi kunnat det, då vi egt förmågan att nedsätta tullen på råsocker, men huru kunna det, då genom traktaten bestämmes, att i samma mån tullen sänkes på råsocker, måste den äfven sänkas på raffineradt!
Om således tullen å råsocker nedsättes till 6 öre per skålp., finge tullen för raffineradt socker icke uppgå till mera än 9 öre per skålp.
Men detta innebär ett skydd för raffinaderierna af endast 3 öre, och då vore den näringen ruinerad. 364 Den 7 Februari f. m.
Slutet af ifrågavarande 8:de artikel, sådan den är affattad, synes mig gifva anledning till osäkerhet i tolkningen.
Det heter nemi., att tullafgiften lör raffineradt socker icke får med mera än 50 proc. öfverstiga »medelbeloppet af den tullafgift, som i hvardera staten (Sverige och Norge) är stadgad för införseln af råsocker.»
Ar meningen, att medelbeloppet skall beräknas af den för Sverige ocb Norge bestämda tull, — då är ju Sverige beroende af Norge i afseende å en af de vigtigaste industrigrenarne, och dertill en, som ofta utgjort föremål för heta strider mellan rikena.
Sedan hvitbetsodlingen i Frankrike på sednare åren högst betydligt tilltagit, hafva sockerraffimadierna der gått otroligt framåt.
Genom lagen om socker!ull den 7 Maj 1864 anses mot 100 kil. af N:o 13—16 rätt socker erhållas 83 kil. af melis (4 Cassons) och candi.
Vid export af detta raffinerade socker betalas (enl.
I) en drawback af 44 francs per 100 kil.
Om dessa vigter och mynt reduceras till Svenska skålp. och ören, finnes, att drawback af ett Svenskt skålp., exporteradt från Frankrike, blir 15,8 öre.
Således, om man koper sitt socker i Havre, och betalar för ett skålp. belle sort ...... 38,42 öre erhåller i drawback . .
15,8 » kostar skålp:det socker endast 22,62 öre.
Transporten, med assurance, escompte, emballage, in-och urlastning in. fl. omkostnader utgör sammanlagdt 3,07 öre, Följaktligen skulle 1 skålp. raffinerad! socker (belle sorte) kosta i Stockholm endast 25,69 öre, hvartill bör läggas tullen, f. n. 12 öre, då totalkostnaden för det inporterade sockret blir 37,69 öre.
Inköpt uti Antwerpen och derifrån hitfördt, blefve dylikt socker mindre dyrt, eller endast 36,54öre. ■lemföres delta med Svenska socker-raffiinaderiernas priser å råsocker, samt förlags- och arbetskostnad, så befinnes, att vid Tanto, per medium för åren 1860—64 dessa priser varit: per skålp.
Inköp af råsocker med tull (medium af cirka 8 millioner skålp.) . . 30,64 öre Räntor å rörelse- och anläggms kapital 2,58 » Kostnaden för tillverkningen ....
4,96 » Summa 38,18 öre per skålp.
Jag har här den inbjudning
Tanto bolag utfärdade till bildande af ett nytt bolag i det gamlas ställe.
I denna inbjudning framställas naturligtvis förhållandena på fördelaktigaste sätt.
Deri uppgilves, att tillverkningskostnaden några år uppgått ända till 40f öre per skålp.
Huru skall nu vårt socker kunna konkurrera med det utländska, som icke kostar i tillverkning, tull, transport m. m. iiär på platsen mera än 37 å 38 öre per skålp !
Jag anser det omöjligt, ty någon förtjenst måste man dock hafva på sin tillverkning.
Vår sockerfabrikation representerar emellertid i tillverkningsvärde per år 13 millioner af de 71, hvartill Den 7 Februari f. m. 365 hela landets tillverkning uppgår; och Hrr:ne finna deraf, huru vigtigt det är för Sverige att icke denna näring ruineras, desto mera sorn den förskaffar arbetsförtjenst åt många landets fabriksarbetare och lägger band på de handlandes begär att uppskörta konsumenterna.
Jag hade ämnat alt ännu längre sysselsätta mig med denna fråga, men som tiden är långt framskriden och jag sannolikt får tillfälle att längre fram, under diskussionens lopp, återkomma lill denna fråga, slutar jag nu för denna gången, i det jag ber R. o. Ad. om ursäkt, för det jag så länge tagit dess tid och uppmärksamhet i anspråk.
Detta yttrande framkallade (lera bifallsrop.
Då tiden nu var långt framskriden och 24 ledamöter anmält sig för algifvande af yttranden i frågan, hemställde Hr Gr. o. Landtm., att öfverläggningen skulle uppskjutas till e. m:s plenum; hvilket bifölls.
Anmäldes och bordlädes från nedannämnde Utsk. inkomne Utlåt., Mem:r och Betänkm; nemi. från Stats-Utskottet: N:o 48, ang:de anvisandet af anslag till komplettering af bristande trafikmateriel å redan anlagda .jernvägsstambanor; Banko-Utskottet:
N:o 11, med förslag till ändringar i 5:te Art:n af Bankoreglementet, om Bankens Styrelse och några särskilda åt densamma gillia uppdrag; N:o 12, ang:de föreskrifterna i 9:de Artin af Banko-reglementet; N:o 13, i ani. af f. d. Kamereraren A. W. Wäsströms ansökning om eftergift af upplupna öfverräntor å till Bankodiskontverket inbetald skuld; Allm.
N:o 40, i ani. af väckt motion om särskilda föreskrifter i fråga om tångtägt å hafsstränderna i Halland; N:o 41, i ani. af väckt motion om rätt för fartyg att verkställa lossning vid kanalstation eller annan hamn, der tullkammare saknas; N:o 42, i ani. af väckt motion om en lagsamlings utarbetande på allmän bekostnad. B. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 3 e. m.
Brakel. 306 Deu 7 Februari e. m.
Onsdagen den 7 Februari 186(i.
Justerades prot:t för den 5 sisll.
Fortsattes föredragningen af Bevilln:s-Utsk:ts Utlåt.
N:o 2, i ani. af K. Mits Nåd.
Propos., angide med, Frankrike afslutade Handels- oell Sjöfarts-traktater.
Hr Lagerhjelm, Gustaf Reinliold:
Det är särdeles svårt, Mina Ilrrl att följa Frih.
Klinckowström i den mikroskopiska undersökning af Franska traktaten, han under f. m. gjort, och denna svårighet blir så mycket större, som Hr Frihms anförande efter ruin förmening endast berörde en mängd detaljbestämmelser i sjelfva traktaten, men ej densammas inverkan på landets stora, ekonomiska intressen i allmänhet.
Det är naturligt, att man i detta fall måste fästa största uppmärksamhet, icke allenast vid den verkan traktalen kommer att utöfva på de näringar, som kunna blifva föremål för täflan med Frankrike, utan äfven vid dess inverkan på våra förnämsta, våra modernäringar.
Till en början anhåller jag dock, att få sysselsätta mig med frågans konstitutionella del.
Åtskilliga af lörmiddagens talare hafva nemi. ganska skarpt ifrågasatt K.
Mits rätt att afsluta en sådan traktat, som den nu föreliggande, och frågan derom har för öfrigt varit föremål så väl för Bevilln.- Utskits Utlåt., som äfven för Konst.-Utsk:ts behandling.
Det är visserligen sannt, att frågan härom borde vara afgjord, sedan sistnämnda Utsk. underkänt den dit ingifna anmärkningen mot
Konungens rådgifvare i och för deras åtgöranden i denna sak; men, då Bevilln:s-Utsk:t icke desto mindre i sitt Betänk, rört dervid, må det äfven tillåtas mig att upptaga denna fråga.
Det af Bevilln:s-Utsk:t afgifna förslag till underd. skrifvelse angide godkännande af Franska traktaten, innehåller dessutom i och för sig så besynnerliga momenter, att jag ej kan underlåta att ingå i en närmare pröfning af detsamma.
Utskits förslag innefattar nemi. tvenne satser, dels att traktaten borde underställas R.
Stirs pröfning, innan den blifvit satt i verket, dels att man ej genom traktaten vunnit de fördelar, man haft skäl att vänta.
Hvad den första af dessa satser angår, måste jag offentligt uttala min förvåning öfver att Bevillnis-Utskits majoritet kunnat i sitt förslag yttra något sådant, då grundlagens bud äro i detta afseende så klara och otvetydiga, att någon tvekan ej kan ega rum. 12:te §:n R.
F. stadgar nemi., att »Konungen eger att i Den 7 Februari e. m.
367 afliandlingar och förbund med främmande makter ingå», oell i 1809 års Konst.-Utsk:s motiver till denna § siiges, att »Utsk:t, efter mogen öfverläggning, funnit att
Konungen borde ega rätt att allena göra förbund med främmande makter», samt att sådane förbund »aldrig, i den stund de slutas, kunna underkastas den offentliga prölningen och de långa betänkligheterna af en lagstiftande — korps » — Jag kan således icke finna annat, än att K
M:t bar baft full rätt att afsluta denna traktat med Frankrike, utan att behöfva uppskjuta dess sättande i verket eller underställa densamma R.
■ Beträffande den andra satsen i Utskits förslag, ellef att »de fördelar för landet, som man kunnat vänta och hoppas af en handelstraktat med Frankrike, icke kunna anses nöjaktigt vunna genom den nu afslutade», så torde man med skäl kunnat fordra, att Utsk:t, då det uttalat en så positiv sats, äfven angifvit, hvilka förhoppningar i detta afseende funnits, men blifvit besvikna.
Detta torde hafva varit så mycket nödvändigare, som tankarne angående denna traktats betydelse och inverkan på Sveriges industri och näringar äro ganska olika.
Jag,, för min del, tror, att den kommer att bereda Sverige ganska väsendtliga fördelar och skall söka bevisa detta.
Hvad jernhandteringen angår, så har Bruks-societeten genom dess Fullmäktige i Jernkontoret under mera än 30 års tid gjort framställningar hos K.
M:t om en handelstraktat» afslutande med Frankrike, i syfte att få så väl import-tullen i Frankrike för Svenskt jern och Svenska trävaror, som ock tonnageafgifterna nedsatta; och jag har här i min hand en i April 1858 till K.
M:t ademnad skrifvelse från Bruks-societeten, hvari denna anhållan upprepas.
Hedan detta, att Bruks-societeten uttalat sådana önskningar och gjort det af rent ekonomiska grunder (ty sådane måste i första rummet förutsättas), torde visa att
Franska traktaten kommer att tillskynda jernhandteringen ganska stora fördelar.
I afseende å tullbestämmelserna för Svenskt jern, har redan Frill.
Hamilton specificerat åtskilliga detaljer, som äro ganska talande i och för sig sjelfva.
Man har visserligen invändt, att Svenska stångjernshandteringen ej skulle skörda stora fördelar, i anseende till den ringa nedsättning i tullen å stångjern, som egt rum, och detta kan visserligen vara sannt, men å andra sidan kommer tackjerns-exporten att ökas högst betydligt; och då man dertill ihågkommer, hvilka kapitaler och hvilket tillverkningsvärde vår jernoch trävaruhandel representera, i jemförelse med våra fabriksnäringar, torde man ej länge stanna i ovisshet om hvad Sverige i nationelt hänseende kommer att vinna på den nu afslutade traktaten.
Några af reservanterna inom Bevilln.-Utsk:t hafva yttrat, att sjöfarts-traktaten visserligen i några afseenden kan vara nyttig lör Sverige, men att Norge deraf kommer att skörda den egentliga fördelen.
Då de Norska skepps-redarne hafva sin skeppsfart hufvudsakligen rigtad på Frankrike och hafva fartyg särskildt afsedda för trävaruhandeln, är det ganska naturligt, att 3CS Dea 7 Februari e. m.
Norge i början kommer att draga större fördelar af traktaten än Sverige, hvars sjöfart ej hunnit så långt i utveckling; men icke kan väl detta vara ett skäl att afslå traktaten.
Fältet står ju öppet för våra skeppsredare att tillegna sig dessa fördelar, och jag kan icke annat än hoppas, att de malte så snart som möjligt göra det; i samma mån som trävaru-exporten blir lifligare, måste de finna vinsten af att uppdrifva skeppsfarten till den högsta möjliga utveckling.
Ett giltigt skäl att icke antaga traktaten skall deremot, i fall det vore enligt med verkliga förhållandet, vara det af Hr Wolffelt i hans reservation anförda, eller att de i traktaten beviljade tullnedsättningar' utsätta en stor del af våra näringsgrenar för en konkurrens, som gör det omöjligt för deras idkare att bestå i täflan med främmande, i afseende på klimat, läge och kapital-tillgång mera lyckligt lottade länders industriidkare.
Detta skulle naturligtvis gälia våra fabriksnäringar.
Klinckowström har beklagat att han icke kunnat egna samma uppmärksamhet åt våra öfriga näringar, som åt bränvinsbränningsnäringen, och äfven jag beklagar detta på det högsta; ty det skulle varit särdeles intressant att få se till hvilka resultater den ädle Frilen, som äfven vid dessa undersökningar säkerligen skulle tillvägagått med sin vanliga noggrannhet, då hade kommit.
Hvad särskildt den af Frih. Klinckowström så omordade artikeln bränvin beträffar, anhåller jag alt få öfverlemna frågan härom till andra talare.
Jag har verkligen blifvit alldeles förvirrad af den mängd olika kalkyler, jag bär hört uppgöras i afseende å det pris, till hvilket Franskt bränvin skulle kunna försäljas i Sverige — man har uppgifvit 1: 27, 1: 35, 1: 40, 1:52, 1:60, 1: 70, oell nu sednast har Frih. Klinckowström beräknat detta pris så lågt, som till 1: 23 — och jag har endast lärt mig inse, att det torde blifva ytterst svårt, om icke omöjligt, att få en så klar föreställning, i hvad afseende bränvinsnäringen kommer att beröras af Franska traktaten, att man deraf kan bilda sig ett bestämdt omdöme, huruvida det vore skäl att ej antaga traktaten.
Afven i afseende å väfnadsindustrien, tror jag det vara ganska svårt att ingå i någon närmare undersökning, emedan man då kommer in på den stora striden om frihandelsgrundsatscrna.
Våra fabriksnäringar kunna icke hafva några andra anspråk på staten, än att erhålla sina råvaror tullfria; åtnjuta de derjemte skydd, och de göra det, så hafva de fått allt hvad de kunna begära.
Fordra de större skydd, kan frågan derom visserligen blifva föremål för olika åsigter, men jag tror verkligen ej, att vid nuvarande förhållanden våra näringar behöfva något stort skydd, och ingalunda större, än hvad de nu hafva, hvilket för öfrigt betydligt öfverstiger det, som Tyska Tullföreningen lemnar åt sina fabrikanter.