Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men tiden af Herde- och Landtqväden, då Eos upprymde mitt sinne – Arist! denna tiden är icke mer.
För mig finnes ingen Eos mera på jorden.
Eos, som Fru – har ingenting skönt för min inbildning, ingenting ljuft för mitt hjerta.
Fruarna – med denna kalla ärbarheten, denna stolta, äresjuka blicken och själen full af rang – hvilka vanskapnader!
Eos, Fru! nej, denna bilden är mig odräglig.
Men Eos som Älskarinna! ack, himmelska väsende, hvarför kunde du icke evigt blomstra i din friska skönhet; att jag hade kunnat se, beundra och röra din blomma utan att afbryta den?33 – – –
Lund, Dec. 178034.
– – Hycklar jag? bör du fördömma mig?
Alla menniskor antingen gilla min handling, eller smickra sig öfver att jag ändå liknar dem.
De förlåta mig hellre ett lättsinnigt missbruk, än ett icke-troende som gör mig klokare än de.
De begära icke mer, än en etiquett; och hvad rättighet har jag att undantaga mig ifrån den?
Jag såg tydligen, huru Rådman Liljewalch tyckte om mitt steg; huru Frun och Mamsell Christine började känna mera godhet och förtroende för mig.
De misstänka hemligen, att jag kanske icke tror ens så långt, som jag gör: men tycka ändå, att jag är mera menniska genom denna likställigheten ....
Jag tillstår, att jag darrade, när jag skref på listan.
Men om min handling är ett hyckleri, så är den det på samma sätt, som all annan höflighet och försigtighet i umgänget med verlden.
Om sakens inre fördömlighet kan icke vara någon fråga.
Jag kan ju anse den för ett sakrament äfven i min religion – förnya min tacksamhet för Alltings Välgörare – försona mig med menniskoverlden, med mitt eget hjertas röst, med Gud inom mig! ...
Arist! jag tror af all min själ, att jag genom min handling gör väl: emot mig sjelf, och emot verlden.
Jag bör upplysa menniskorna; men icke revoltera dem.
Finner du mig – i denna tron! – fördömlig?
Göteborg den 5 Febr. 1781.
Trogne Arist! jag har ändtligen slutat att packa in.
Det är midnatt; klockan slår tolf, och inom tolf timmar är jag på vägen till Stockholm.
Jag är ganska sömnig; skall bittida upp; – men minnet af äfven en sådan afton i Lund har upprört mitt innersta.
Jag vill först stilla dess svall; och sedan lägga mig, i Englarnes sköte.
Du ser, att jag är kär i att kalla dig ”trogen”.
Det är derföre, att jag sjelf har ett hjerta, som känner allt hvad detta ordet har dyrbart.
Inbildningen är ögat i verlden.
Oupphörligt, under denna dagen, denna qvällen, ser det ögat
Dig; ser dig gå, öm och enslig, på ditt rum, – der du mumlar för dig sjelf: ja, hans själ var ärlig och ädel!
– Ack, om du det gör: fall ned i detta ögonblick, och bed din Gud för mig – för den villfarande!
Allt, hvad som hos mig är helig känsla, skall välsigna dina böner.
Arist! du håller själen fri från mörka och menniskohatande fördomar.
Ack! så gör ock din Gud.
Han ser menniskohopar tillbedja sig; förlåter alla; men utgjuter nåd – öfver den upprigtige!
Helsa Rådmannen Liljewalch och hans Hus.
Säg honom, att det första mitt hjerta tillber på jorden, är en Hederlig Man.
Dernäst en Skönhet.
Och så en Vän.
– – Kölden under hitresan uthärdade jag temligen.
De tre helgdagarne julade vi på en prestgård i Halland.
Der lektes, efter gammalsvensk sed.
Julaftonen var jag med Magister Lundblad en mil inåt landet – genom skogar, berg och ljunghedar – hos hans föräldrar; ett par beskedliga torparfolk.
Jag såg solen gå upp i en ödemark.
Men sol ändå! (D. 6 Febr. kl. 2 e. m.)
Min själs vän!
I detta ögonblicket reser jag; full af ömhet för Dig.
Jag skall skrifva dig till från Stockholm.
Upphör icke att sucka för Gud, för Melissea och mig!
– Glädom oss, Arist: om vi kunna förlora mycket, kunna vi ock njuta mycket!
Stockholm den 13 Mars 1781.
Jag skrifver dig ändtligen till från Stockholm – men genomträngd af den lifligaste bedröfvelse.
O, jag har smakat olycksaligheten så, som aldrig förr!
Jag har sett – en man bortföras, från sitt bord, till vanära och elände: min Värd; en stilla, gudfruktig gubbe! bortföras från sin hustrus sida, från sin lilla, omkring honom samlade, familj – till gäldstugan; det ohyggligaste fängelse i landet! ...
Vid detta bordet satt jag!
O, mitt hjerta vill brista af förbannelse öfver denna villdjurshopen!
Han kunde icke genast honorera en nyss utgifven löpande sedel.
Han är gammal köpman.
Jag hör till hans hus för åtta riksdaler i månaden.
Han har blifvit bedragen – genom cautioner; genom enfaldig godtro.
Ack! du skulle sett honom ila ifrån oss – sett denna lidande och försakande minen – dessa tårarna – detta afskedet från maka och dotter!
Jag kunde icke qväfva mitt raseri.
Jag kände en rörelse, att löpa stad och ränna min knif i rättsbetjenten.
Så fräck och bödelsk och bestialisk och dum förekom han mig!
– Alltsedan i går har jag icke gjort annat, än gråtit, och gått, och suckat förbannelse.
Gråtit ihop med Frun, – en öm och vettig menniska (en fröken, som haft en fin uppfostran); med Mamsellen, – en sjutton års flicka, som jag är rörd af; med en Enka, – fruns gamla ungdomsvän, som hon föder af ädelmod.
Ljufva och qvalfulla medlidande!
Våra själar förstå och tillhöra hvarandra; men hafva ej annat än smärta att dela.
Jag vill öfva upp mig i rättegången; göra mig olycklig för menskligheten, som öfverallt trampas och suckar.
Fega, fega själar!
– I dag har jag lupit en half mil ut kring landet, ursinnig af qval och ömhet.
– På sin ålderdom!
– Jag ville skrifva några häftiga rader upp till Kungen – ville gå till Commerce-Rådet Alströmer, som är i staden – ville – ville!
– Min vän, hvad
Du är lycklig i din stillhet!
Men jag, bland dessa villdjursnästen! i denna best-hvimlande ödemarken.
Dyraste!
Jag har väntat för att kunna medskicka Paraphrasen35, som visserligen förtjenar sin ära.
Auctorerne till Stockholms-Posten skulle ej förmått hedra din grundliga och ädla religions-karakter.
Derför valde jag Dagligt Allehanda, och lemnade den till Assessor Pfeiffer; en hederlig och urskiljande man.
Öfverhopad, som han är, med sarkasmer, lofvade han mig likväl, att nyttja första lediga rum. ...
Fortsätt ditt auctorskap!
Hafva ett namn, betyder obeskrifligen; utom din inre tillfredsställelse.
Ljuflige drömmare! ”Inför Barmhertighetens thron, lefva för Eos – alltid!”
Allt det der är i din själ, oskyldige enthusiast; men hvar annars?
Dröm likväl Du! drag mig, lyft mig på vänskapens vingar, med Dig in i odödligheten.
Innan du hinner fram, är detta stoftet, som du såg och älskade, försvunnet!
Min värd är utkommen.
Jag var den förste, som i hans husdörr mötte honom.
Jag förde honom upp till frun.
Denna fläcken af jorden var lycksalig – som din himmel!
– Jag bor nu längst ute på Kungsholmen; på Mälarens strand; omgifven af skogar, enslighet och den Vises sällhet.
Ännu ingen condition – icke engång engagerad – men icke i nöd.
Jag lefver af Franska och Italienska.
Så länge väntar jag helst på ett hus, ur hvilket jag strax kan gå in i en liten syssla.
Denna philosophien är i synnerhet Biskop Vingårds, som öfverhopar mig med godhet.
Således – ännu epikuriskt sorglös, liksom i Lund; men mera säll här, inom dessa tysta skogars förtrolighet, dessa Mälarns vikningar, än på Skånes rika öckenfält.
Stockholm den 18 Maj 1781.
– – Jag åtager mig ditt försvar.
Dårar, som våga angripa en Christens känsla!
Hans begrepp kunna vara origtiga; hans känslor äro alltid heliga.
Fortfar, fortfar!
Tala för mig oftare om dina öfvertygelser!
Det är i dem något så oskyldigt ömt.
Det upplöser min själ i minnen af fordom.
Ack! dessa skogarne hafva återfört min inbildning till Eos’ dagar.
Jag vill ha en Gud och ett Paradis åter – dina! ...
Förvillelse, ja; men full af ljufhet!
Magister B** är en Politicus.
Jag skall hålla honom varm.
Fåfängelig, fjäskar han och springer för enhvar, som har nog begrepp att se hans svaga.
Icke elak: blott oförädlad, och till hälften slug.
Så mycken enfaldighet till så många finesser!
– Tro aldrig, Arist, att en Politicus har mer än ett halft vett.
Du, du har tusen gånger mera sann slughet, än tillhopa alla dessa illistiga barnen.
Ära och Förstånd – det, det är Politik!
All annan är en ömklig småklokhet, som följes af misstroende och förakt.
Stockholm den 4 Sept. 1781.
– – Din själ, djup och helig, i harmoni med Gud, öppen för alla dygder, gör dig liksom himmelsk för min inbildning.
Ack! här på denna stora marknaden, der allt utbjudes, der allt prålar och ageras, är ett ord från en sann och redlig som en ljusstråle från himmelen.
Du är en af de ädlaste menniskor, som jag lärt känna!
Jag läser för ett par unga fröknar, af hvilka den ena är en liten Eoid.
Jag har många nöjen der.
Jag använder blott ett par timmar om dagen; och har nog af dem.
Dottren af den fru, hos hvilken de äro i pension, är en skönhet i reglor.
I familjen är en myckenhet contraster af fåfänga och känsla, som obeskrifligt rikta och förändra våra nöjen.
Jag är lycklig; och mår, borgerligen, alldeles icke illa.
Stockholm den 14 Sept. 1781.
Är det icke obegripligt, att jag på ingen boklåda i staden kan få Werther?
Jag har nyss genomstöfvat dem alla.
Några rader, som på det högsta interessera mig – de sista af ett bland de första brefven – ville jag just nu äga tillhands.
Han föreställer der
Snillets fria styrka som en rik och genombrytande flod, hvars mäktiga svall åbyggarne omkring söka hindra genom tusende dämmen, att det icke i sitt ädla våld må taga med sig deras välsirade blomstertäppor (detta är åtminstone ungefära meningen).
Jag har tecknat stället med ett utropstecken i randen – se efter i ditt exemplar!
Gör allt, min vän, för att afskrifva det rigtigt, och skicka mig det med omgående post.
Och att jag måtte hafva en åskådande visshet af dess helhet, så afskrif äfven punkten näst öfver, – om den ock icke skulle höra dit!36
Jag är mera hemma här, än på dina skånska fält; der jag förekom mig som en landsflyktig.
Ack, Arist!
Uplandet – Skogarne – der är man i sitt fädernesland, Svensk, lycklig!
Du skulle sett mig, känt min förtjusning, när jag första aftonen, på en skogshöjd, i en vild, aldrig ohelgad natur, såg solen gå ned här i detta Glysisvall, der jag med Ossian kan tycka hjeltarnes skuggor vandra omkring mig.
O Eos’ nejder! dessa liknaden J!
Der andades jag, för första gången efter fyra år, detta höga outsägliga lif, som jag lefde fordom i parkerna kring Rånum.
Hvar afton går jag in i denna himmelen.
– Tillbed Du det eviga Väsendet i den bild af Konung, som böckerna lärt dig!
Jag skall tillbedja det i sin för mina sinnen uppenbara skepnad: i sitt Ljus och sin hänryckande Skönhet.
Ingenting är fullkomligare, än det förakt Magister B**s agreabla ansigte ingifvit mig.
Han affecterar nu, att älska mig; liksom han affecterar att blanda sig i allt, kunna vinna alla menniskor och tjena hela verlden.
Han är en beau-parleur, en osmaklig florilegist, som eftersäger allt och förstår intet.
Hundrade gånger eftersäger han nu mina tankar, med det komediantiskaste sjelfbehag.
– Han helsar dig; men ganska matt.
Den skuggan utan verklighet!
Begriper du, att jag är kär – i Kungen?
Min vilda republikanism har förlorat sig i ömhet, sedan jag kommit närmare denna ädla, skarpsinniga, glada och välgörande menniskan.
Öfver de svagheter han icke kan undgå att hafva som Menniska och som Konung, är jag nu färdigare att gråta, än att förifra mig.
Det är ljuft utan like, att älska honom!
Stockholm den 27 Jan. 1784.
Ömme, fordna dagars vän!
– Du anser mig som förlorad; och med skäl.
Mitt hjerta återkommer med en dubbel rörelse.
Ännu minnes jag allt: hur Du följde mig – i och omkring Lund – der, i öcknen, i min själs landsflykt.
Jag kan aldrig affalla, bortglömma eller öfverge.
Dagar och tider efteråt – då först känner jag som mest.
Du vet det gudomligt sorgliga, det allraljufvast rörande: lycksalighet fordom!
– – Hjertan, som jag engång älskat, äro för mig lika Dygden.
Jag kan förströs af lättare föremål, som äro för ofta och för nära omkring mig.
Men i min själs djup är endast hon helig; dit vill min rätta kärlek; och äfven under förströelserna åkallar jag henne, med häftiga suckar.
Jag säger ingenting om min ”lycka”.
Jag tycker ej, att den är mycket svår.
För min lefnadsplan har det varit nästan likgiltigt, att bli engagerad; jag är det också ännu inte.
– Här äro många tillfällen, att hjelpa och förstöra sig.
Jag har länge haft ett, att förtjena, med måttlig möda, en riksdaler om dagen.
Jag tror verkligen, att en man med blott skicklighet skulle kunna samla pengar här.
Men mig gaf Naturen endast ett hjerta – sällheten – och fattigdomen.
Jag är redan ett rang-geni: med anhang, tillbedjare, fiender, ett eget interesse att skydda o. s. v.
Detta är dagens, och den lilla periodens, joller.
Du får se mig i strid och tumult; anfäktad, huggande; förnedrad, upphöjd; i min äras, oros tid; aldrig fallen.
Detta måste så vara.
Tro ej alla de löjliga små-anekdoter man förer till dig i landsorterna.
Kungen, Geniet, den lysande Skökan äro – så till vida – under samma öde.
Alla skola tala om dem; få veta.
– Jag är mig alldeles lik.
Kanske något mera man och häftig.
Älskar ännu högst allt rätt; tillber ännu högst allt redligt, godt och ljuft; lefver ännu enfaldigt och fritt.
Du skall få se mitt samma hjerta offentligen.
Magister K** har fullbordat sin historia.
Det är en moralisk, politisk och lärd fanfaron: ej ond, men af den underlige Guden så ställd, som vore han det i hvart steg af sitt lif.
Han började med en universal-ansökning hos Kungen, om emploi vid första tillfälle; bilagd med ett ark verser i rebell-ton; och under couvert till Drottningen.
Fick nej.
Skref sedan politisk galimathias i bladen; ett helt ark dumt ovett till Cancelli-Collegium; en ravaillacs-visa mot Kungen; stötte sig med alla menniskor; sålde, mäklade, bytte, bedrog: ruinerade sig; var på gäldstugu-tröskeln; cederade bonis (den enda frälsning tills vidare); hade ändtligen ingen mensklig utväg.
Kom så till mig (då sin fiende); fick lite respengar; rymde från källarn, der han bodde; och begaf sig till fots, i strumpor och skor, från Stockholm en söndag, af mig hemligen följd en fjerdingsväg utom staden, kysst och välsignad.
Kort sagdt: han anser sig för den frimodigaste patriot, den starkaste själ och den bästa menniska i landet.
Detta vore grunden till allting stort – om han hade rätt.
Stockholm den 25 Juni 1784.
– – ”Nye Granskaren” vore icke ny, om han ej granskade på ett nytt sätt.
Fru Nordenflycht och Fischerström37
– hvad äro de för denna tidens vers-harlekiner och prosafrisörer?
Man har nu sieur K–n; och dermed nog.
En äkta Konglig-Bibliothekarie-poesi!
Lika gerna Dalin, ja hellre!
Men skola vi aldrig komma längre, än till Rim-mästares tomma och kalla konst; lifvad endast af pojk-snillets yrsla?
Jag skickar dig så mycket, som är utkommet af mitt Blad.
Men gör mig i den vittra vägen en godhet!
Uppköp på Tryckeriet, eller hvar som är möjligt, alla de Numror af Lunds Tidningar, der tvisten öfver ”Fragmentet”38 är – köp dem, om det ock skulle behöfvas att för dem köpa hela årgången.
Detta interesserar mig mycket.
Kan du göra det med omgående post?
Stockholm är förträffligt, för en menniska af något philosophiskt i själen och snillet.
Alla Naturens starka skönheter äro liksom hopade häromkring; och alla Verldens lysande joller och upptåg ej mindre.
Thorild såsom Svensk Författare.
(1782–1793).
Det var genom sin skaldedikt Passionerna, och den dervid år 1782 fästade utmärkelsen af Sällskapet Utile Dulci, som Thorild offentligen inträdde på författarbanan.
Huru välbehaglig denna utmärkelse förekom honom i första ögonblicket, visar ett ställe i de meddelade ungdomsbrefven39 tillfyllest; det hade då ännu ej fallit honom in, att den icke var den högsta.
Troligen har man redan förmärkt, att dessa bref sträcka sig ett par år utöfver den här ofvanför utsatta tidsgränsen; men fördelen af deras meddelande i en oafbruten kedja syntes oss nog stor, att uppväga den lilla afvikelsen från öfverskriften.
Å andra sidan kan tvistas om den tidpunkt, vid hvilken man bör utsätta upphörandet af hans svenska författare-lif.
Ty väl var 1793 det år, då han blef landsförvist: men under tiden närmast derefter utkommo ännu en och annan af hans svenska skrifter; och äfven under de sednare åren skref han stundom – fastän sparsamt – på sitt modersmål.
Det följande skall dock nogsamt ådagalägga, att hans egentliga verksamhet såsom svensk auctor, om icke genast afbröts, likväl snart förqväfdes genom hans öfverflyttande på utländsk botten.
Den höga bild af sedlig skönhet och renhet, som vi låtit i det nästföregående sjelf måla sig genom ett ungt snilles aldrig till offentlighet ämnade bekännelser, kan ej förfela, att allmänneligen väcka ett ljuft och rörande intryck; ljuft äfven då, när, i njutningen af hvad föremålet är, blandar sig en smärta öfver hvad der saknas.
Få torde de författare varit och vara, hvilka i sedligt afseende skulle så, som Thorild, uthärda, – ja, så, som han, derpå vinna, – att deras enskildaste papper, deras hemligaste strölappar, deras förtroligaste epistlar, deras mest obevakade biljetter fullständigt lades inför verldens ögon.
Urvalet är här naturligtvis lämpadt och inskränkt efter vårt syfte; men äfven i det myckna uteslutna finnes ej ett drag, som, likaledes bekantgjordt, skulle kasta den ringaste tvetydiga skugga på denna ädla själsgestalt.
Ingen dödligs karakter är utan något lyte; hans var ett öfvermått af sjelfkänsla och stolthet, hvilket han under sin stridsbana, till motståndarnes synnerliga fägnad, gång efter annan obekymradt blottade i uttryck, som gåfvo dem ymnigt – vatten på qvarnen.
Men sjelfva detta fel visar sig öfverallt såsom ett fantastiskt begrepp om snilleshöghet och ärlighet, aldrig såsom en inbilskhet för enskild räkning, aldrig såsom en högmodsdruckenhet öfver sitt jag såsom sådant.
Allestädes är han föröfrigt samma stora kärleksrika hjerta, samme hänryckte natur-förkunnare, samme eldige, trogne, tjenstaktige vän, samme noggranne uppfyllare af alla (äfven pecuniära) förbindelser, samme – midt i ett af jordens lösaktigaste tidehvarf – jungfrulige ande, bland hvars sjelfsvåldigaste ordasätt ytterst sällan förekommer något cyniskt, och på intet ställe något ens i den aflägsnaste anspelning obscent.
Men det är, på den rörliga sjelfmålning vi nyss upprullat, icke blott mannen, som steg för steg framstår sådan han – i allt väsendtligt – sedermera förblef; det är jemväl auctorn.
Till alla de sträfvanden, i hvilka denne kom att utveckla sig, skönjas der redan de tydliga begynnelserna.
Man ser ”Passionerna” och deras beledsagande ”philosophiska Anmärkningar” uppstå, ”Nye Granskaren” vara i antåg, det till en början uteslutande contemplativa och poetiska interesset maka åt sig för det medborgliga; man ser uppspirandet af den omsider ytterliga demokratism, hvars välde han dock så väl inom som utom sig öfverlefde; man ser böjelsen för offentlig verksamhet, med hela tjusningen af en den högsta auctorliga ärelystnad, göra större och större intrång, icke på hans vänskaper, men på de skriftliga ömhets-bevis, i hvilka han dittills förenade rolerne af vän, lärare och älskarinna.
Man ser hans naiva glädje öfver den allmänna förvåning han väcker; hans belåtenhet med sjelfva äfventyren af sin tagna ställning; hans om sig och sina beundrare genast stadgade öfvertygelse à la Corneille,
Je sais ce que je vaux, et crois ce qu’on m’en dit40;
och dervid, icke dessmindre, all denna nyfikenhet efter yttringar af beröm och klander, som är så liflig under författar-banans första oskuldstid, innan förhärdningen mot bäggedera hunnit följa af den insigt, huru oändligt litet de flesta menniskors omdömen betyda.
– Rätt pusserligt framsticka, mellan allt detta, hans rådslag och småbestyr i hushållnings-väg, hans ostörbara förtröstan på en alltid blott väntad, men alltid ”leende” lycka, hans oupphörliga gynnsamma ”utsigter”, än på befordringar, än på giftermål, – under hvilka han dock ej går ett fjät för hvarken det ena eller det andra.
Lifnärande sig af några bokhandlar-uppdrag och språk-lectioner, men som en sann praktisk philosoph lämpande sig efter tillgångarne och mäktig att ur sjelfva det allraminsta suga sällhet, fortfar han att vara lika fattig, lika o-engagerad och (i det längsta äfven) lika ogift.
Bland de åtskilliga skäl, som uppmanat oss att åt Thorilds ungdoms-förehafvanden inrymma en så utförlig skildring, äro likväl två de förnämsta.
Det första: att den ena sidan af lif och sträfvan i den tid, hvars barn han var, uppenbarar sig på detta skilderi med stor åskådlighet.
Det andra: att just i förhållandet mellan den sidan och den bjert motsatta, som då ännu var utbredd och herrskande öfver hela den bildade samhällsverldens yta, ligger den inre nödvändighet, som bestämde grundbeskaffenheten af hans auctorskap och polemik.
Man har, allt hittills, icke med full klarhet förstått, hvarför han såg sin samtid, sig sjelf och sin kallelse – så, som han såg dem.
Huru litet detta härrörde från blott subjectiva och tillfälliga anledningar, visar sig bäst, om vi nu börja med, att af nämnda förhållande, sådant det vid Thorilds framträde och enkannerligen i Sverige var, taga en närmare öfversigt.
Stort vidare voro Smak och Granskning ej komna, än de genast kommo genom Dalin.
Väl började redan dennes vittra ära förblekna; ”i synnerhet hos de yngre, som, änskönt tjugu år knappt förlidit sedan han slöt sina dagar”, nu endast gåfvo honom ”det måttliga beröm, att han var god för sin tid”41.
Men väsendtligaste framsteget bestod dock blott deri, att den engång tagna rigtningen var blifven mer och mer uteslutande.
Fåfängt lutade Gjörwell, i ett och annat, en smula åt ästhetiskt fritänkeri; fåfängt antog Bergklint en barskare uppsyn och stämma.
I det hela fastgjordes man alltmera orubbligt inom trollringen af dåtidens fransyskhet, och var, vid den Tredje Gustafs uppstigande på thronen, grundligare än någonsin genombyrd af dess inflytelser.
Hofvet, och i allmänhet hufvudstadens högre kretsar, hade till och med nästan bortglömt Svenskan.
Det var förnämt, att tala sitt modersmål sällan och illa; äfven då man grep sig an att skrifva det, tänkte man egentligen på Franska; den från Rom och Latium hämtade motvigt, som är så märkbar hos en Tessin, en Höpken, med flera, blef städse mera sällspord.
Ännu sedan Stockholms-Posten börjat sin bana, företog man sig i Sveriges hufvudstad, att, till deras nöje och tjenst, som helst ville på Frankrikes språk underrättas om hvad som sker i verlden, utgifva en Gazette Française de Stockholm42.
Liksom man nu ofta i dagligt tal säger ”språken” och dermed menar de moderna, var i den tiden ett gängse ordasätt, att säga ”språket” och dermed mena det fransyska – såsom ju varande språket par excellence, det enda som passade och behöfdes för bildade menniskor.
Och när i sjelfva Stockholms-Postens andra årgång (1779, N:o 251, 252) frågades: ”om icke de vetenskaps- och vitterhetsskatter, som hos de lefvande språkens auctorer finnas och ännu dagligen förökas, vida öfverträffa det förråd, som sökes uti det döda och konstlade latinska språkets skribenter?” – så är mer än sannolikt, att frågaren (som dock väl icke här var Kellgren) synnerligen hade de franska mode-författarne i sigte.
Så öfvermäktigt gästade i Norden den främmande anden.
Kunde han, mellertid, lockas till anläggande af en svensk klädnad; kunde han invänjas i den föreställning, att äfven i sådan drägt skulle hans skick, hans former, hans rörelser kunna visa sig med fördel: så var detta, under slika förhållanden, det första steget till Svenskhetens allmänna räddning.
Just detta steg tog den unge Konungen; och biträddes dervid lifligt af de snillen, med hvilka han omgaf sig.
Så mycket det än (i följd af hans uppfostran) gällde om honom sjelf, att han mera ”tänkte på fransyska” än på svenska, satte han dock ett af sin äregirighets hufvudsyften deri, att framkalla en fosterländsk vitterhet, och upphöja Sveriges eget tungomål till anseende.
För de med honom likasinnade blef det således ett behof, midt i skötet af deras fransyska bildning, att denna ändock skulle söka sig ett inhemskt, ett nationaliserande, och derigenom åtminstone i någon mån sjelfständigt uttryck.
Ur slik synpunkt uppkommo Konungens bägge älsklings-stiftelser, Svenska Theatern och – längre fram – Svenska Akademien.
Men till afsigtens möjligast både skyndsamma och allmänliga befrämjande kunde ingenting kraftigare bidraga, än en i sådan rigtning utgifven tidskrift, allmänt läsbar och läst.
Rätte mannen till företaget fanns, och hade af sig sjelf fallit på samma, snart af Konungen högligen uppmuntrade tanke.