Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öboerne mottogo henne vänligt, men hon hade svårt att förstå dem.
Deras språk begrep hon snart, men deras seder voro som svarta svanor och hvita korpar.
En dag då den fremmande inträdde i ett sällskap, fann hon alla lifvade af ett samtal, som syntes föras med ifver.
En af öns qvinnor tilltalade den främmande:
"Se vi tala om en dårskap, som en och annan hos oss börjat påyrka, den nemligen att man påstår mannen ega lika rätt som qvinnan, att ösa ur vetandets källor och söka bildning".
"Ja", sade en annan qvinna, "man börjar drifva den satsen, att alla äro lika berättigade efter alla ega lika förmåga, att skaparn aldrig slösar, aldrig ens bortkastar vackra färger på en fjäder i fogelns vinge, der den skymmes af en annan fjäder; hur skulle han då så slösat i stort, säger man, att han skulle meddelat andens gåfvor, för att de icke skulle odlas".
"Men, min goda vän, äro då anlagen verkligen lika?
Huru ofta ser man just någon utmärkt lärd bland dessa, som man påstår, så förfördelade karlar?
Och bevare oss gud dessutom för dessa lärde, de äro ju vanligen mera underdjur än menniskor".
"Verkligen", utbrast en ung man, "är det då så besynnerligt, att få bli dugliga timmermän af dem, som knappt sett hyfvel och såg, och åtminstone aldrig fått lära sig att handtera dem, och att den blir underlig, som mot sed, mot allmänna opinionen, och under tadel och hån går en väg, der han måste beständigt rifvas och såras i sina bästa känslor.
Men låt oss antaga tillochmed, att vi icke bli några utmärkta stjernor på vetenskapens himmel; hvad mer?
Det kunna vi alltför gerna umbära, men vi vilja bilda oss, på det vi må kunna blifva dugliga, äfven vi, i vårt kall, ingalunda för att gå ifrån hvad oss tillhör".
"Ja, jag tycker just, mina herrar, hvad det skall bli trefligt, när ni får er önskan uppfylld!
När jag hädanefter kommer till min man och begär pengar till hushållet, så svarar han mig:
Kära du, sök då, kanske finns ännu någon slant i nån vrå.
Jag har visst ej tid att förtjena pengar, jag uträknar som bäst stjernornas banor.
Ber jag min kusk spänna för min vagn, säger han: omöjligt nådig fru, jag måste först sluta denna filosofiska afhandling; och husdrängen har ej tid att hugga ved till matlagningen för en matematisk kalkyl.
Tjufvarne få fritt stjäla bort hvad man eger, ty gudbevars, polismästaren håller på att skrifva vers, och den döende får gå utan sakrament ur verlden, ty presten skrifver en afhandling om verldens skapelse, eller predikar på grekiska eller hebraiska för bönderna, och domarn talar nu minst latin om ej något ännu lärdare språk med parterna.
Ja det blefve en hygglig verld!
Betänka då ej karlarne sjelfva, att de endast skulle förlora på rättigheten att idka studier.
Hvad är mannens skönaste utmärkelse?
Är det icke hans kraft, hans styrka!
Nåväl, vill man göra honom till en blek bokmal, en usling.
Det lär, väl då vara meningen, att vi qvinnor i stället skola bli soldater efter männen vilja bli qvinnor.
Vi måste väl då sjelfva försvara oss, plöja våra åkrar, tröska och så vidare, sannerligen jag eljest ser, hvem som skall göra det, när karlarne skola studera.
De lära väl då ock erna komma och sköta barnen och ta sömmen i hand, som äkta qvinnokarlar anstår!"
"Ja", utbrast ett annat fruntimmer, "obegripligt är det visst, att ej männerna förstå, att de skulle bortgifva sin skönaste arfvedel, sin styrka, sin herrliga mannakraft, då de vilja göra sig till qvinnor; och annat än halfqvinnor kunna de ändå aldrig bli; qvinnans mildhet och gratie vinna de ju ändå aldrig.
Roligt vore ock att veta, huru de goda herrarne tro, att det, till exempel, skall bära sig för en sån der läsande herre, att sköta ett stort jordbruk med en mängd drängar och underhafvande (förlästa naturligtvis de också)".
Den fremmande qvinnan satt förbryllad.
Hon tyckte sig väl ha funnit, att det jemkade sig allt bra nog ihop i hennes hemland, och att hon ej märkt alla de der svårigheterna, ehuru dock karlarne der egde rätt att veta just jemt så mycket, som de kunde förskaffa sig af vetande; men öboerne förutsade med sådan säkerhet all den villa, som skulle uppkomma af en sådan rättighet, att hon blef alldeles öfverflyglad och nästan osäker om hon mindes förhållandena rätt.
Hon kunde ej hitta på att säga ett ord.
Slutligen utbrast hon:
"Är det då hos er qvinnan, som har uteslutande rättighet till bildning och vetande?
Hos oss är det just tvertom".
Nu uppstod en förundran och ett skratt ibland öqvinnorna, så att det aldrig ville ta slut.
"Nå det var lustigt; nyttja då karlarne kjortlar också, eller huru gå de klädda? är det de, som sköta edra barn, eller hur i verlden kan ni berga er vid att uppfostra dem, då ni sjelfva ingenting veten.
Ni lär väl då ha karlar till lärare för edra unga döttrar ock?
Det är dock för befängdt".
En ung fru lutade sig till sin man och sade:
"Min egen vän, börja för all del icke studera, jag kan omöjligt hålla rätt af dig, om du blir en sån der befängd "lärd i byxor", som är det fatalaste jag vet.
Ack när en stackars hustru dagen om, och ofta natten med, bråkat med hushåll och tjenstefolk och kanske sjuka, otåliga barn och allt nedtyngande och svårt, som förstämmer lynne och sinne, och när hon just då gläder sig åt, att mannen skall komma hem, glad och vänlig, och hon få fira en liten högtidsstund med honom; då kommer han i stället sur och tvär och förläsen och har tid hvarken med hustru eller barn, utan går till sin penna eller bok.
Hvar vore all hemmets frid och glädje sedan.
Men du måtte visst narras, fremmande vän, så tokiga kunna väl ej menniskorna vara".
"Men", sade den fremmande, "hos oss anser man, att qvinnorna ha vigtigare och angelägnare göromål än att läsa".
Nu skrattade åter öboerna, så att det klang bland palmerna.
"Kors äro edra karlar så artiga, att de anse qvinnans tid och hennes arbeten dyrbarare och vigtigare än mannens; hos oss anses de just tvärtom, och just derför har ej mannen tid att idka studier.
Hos oss anser man statens värf och det allmänna för ändå vigtigare, än att sticka strumpor eller sy; derför hinner hos oss qvinnan studera, men ej mannen.
Kan man ens tveka om, hvem som är mera skapad för studiernas stilla verld, mannen eller qvinnan; det säger sig ju sjelf.
Icke är det den trotsande, väldiga kraften, mannens stolta, djerfva, präktiga mod, som fordras till tankens stilla värf, ej heller kan det ens stå tillsamman dermed.
Den vida verlden är mannens lifsluft, eljest blir han ju en sjuklig vext; men just qvinnans verld är hemmets, den stilla verksamheten, den tysta, den sega uthålligheten att kunna utföra det otaliga i smått, som så ofta just utgör vetenskapens storhet.
Men jag märker, att ni har bra roliga funderingar och att er verld är den opp- och nedvända verlden".
Aminas Dröm.
På gräsets bädd, under ett tak af löfrika grenar, lutade tvenne unga qvinnor sina hufvuden tillsamman i förtroligt samspråk, och den tillernade slummern glömdes.
"Ja", sade den ena i det hon reste sig upp halft sittande, "kanske har du rätt, kanske är kärlek rätta namnet på hvad jag för honom känner.
Hvad mer om så är?
Må vara, att han är bunden, hvad vill ett sådant band säga?
Kan hon vara hans själs maka, kan hon göra honom lycklig, denna för småsinnets sorger och omsorger lefvande qvinna?
Ack, hvad ville jag icke göra för att kunna gifva någon trefnad åt hans ödsliga lif!
Ack, huru många gånger har jag icke, som en vän, visat honom, att hon icke är honom värd!
Huru har jag icke med ångest vakat öfver henne, som en mor vakar öfver sitt mot förderfvet hastande barn, och med blödande hjerta, med deltagande vänskap visat honom hennes brister, visat honom huru litet hon svarar mot, hvad han ägde rätt att fordra!"
"O Gud, Amina", afbröt henne den andra unga qvinnan, "talar du sanning, är det möjligt?
Då är det ju du, som varit ormen i deras paradis".
"Jag", svarade åter Amina, "jag skulle vara ormen i hans paradis?
Huru kan du ens tala så.
Jag, som med glädje gåfve mitt lif för honom, för hvad annat lefver jag, än för hoppet att kunna gifva honom någon glädje, någon trefnad i ersättning för hvad han i hemmet umbär?
Ack jag ville vara en engel blott för att rätt kunna vara hans själs glädje".
"Amina, jag älskar icke dina ord, då du talar så.
Låt oss hellre sofva".
"Äfven du förstår icke att älska", sade halft bittert Amina, "jag trodde det dock".
Begge tego nu, och Amina fortsatte tyst gången af sina tankar, hvilka småningom öfvergingo till drömmar; och hon tyckte sig stå inför en engel, som sade:
"Jag är bönens engel, den som frambär inför Guds thron hvarje i hjertat buren önskan.
Hvad är din bön?"
"Jag ville vara en engel som du", svarade Amina, "för att rätt kunna vara min älskade en ersättning för bristerna hos den, som borde vara honom allt".
"Besinna dig ett ögonblick", sade bönens engel, "tror du, att du som engel ännu skall hysa samma önskan?"
"Ja, ja", svarade Amina, "just då mest, när min förmåga och min vilja skola stämma öfverens?"
Och Aminas bön hördes, och hon kände huru hennes väsende skärades till ljus och renhet, och som en ljus men osynlig ande sväfvade hon nu till den älskades hem.
Men nu, huru annorlunda syntes henne icke allt det bekanta der!
Hon såg sin väns maka i omsorger, dem hon förr tyckte vara oädla, hon såg henne otålig och ofördragsam i mången ledsam stund, hon såg hennes fordna fel alla; men hon såg ock, att i djupet af hennes hjerta brann en varm och stilla låga af helig kärlek, väntande blott att beröras af en varm ande af återkärlek för att uppflamma och rena hela hennes varelse.
Hon såg sin älskade inträda, och i hennes inre höjde sig en röst, som sade:
"Heligt är mannens och qvinnans förbund, helgerånande hvarje annans ingripande deri".
Mildt lutande sig mot den förr försmådda, kastade engeln Amina en stråle af försonande ljus öfver henne, och mannen, seende för första gången sin hustru i hennes sanna inres dager, log vänligt och kärleksfullt mot henne igen.
Då såg Amina, huru doftande blommor omslöto de båda makarnes hjertan, och tusende små brustna band återknötos.
Och Amina log i glädje, ty hon var en engel; men hon vaknade i detsamma, och en tår rullade långsamt ur ögat.
Missionären.
"Moder, sörj dock icke, fast jag måste lemna dig.
Då min broder gick bort för att vid Kaukasiens gräns förvärfva ett rikare bröd, än det fosterlandet bjöd honom, då lofvade jag i min själ att bli din ålders stöd och en för mitt fädernesland nyttig, om än ringa, man.
Jag egnade mig åt Herrans tjenst, jag invigdes till Hans heliga embete; men ack -- jag finner, att min predikan är fåfäng; jag kan intet uträtta.
Jag känner, att jag måste bättre tjena den Herre, åt hvilken jag helgat mitt lif.
Finland har ännu aldrig lemnat sin skärf åt det stora missionsverket, och dock hafva äfven vi der en skuld att betala.
Jag vill bli den förste från Finland utgående missionär.
Tvenne års beredelse vid ett af de tyska missionsverken, och jag är färdig att gå ut bland hedningarna.
Jag har länge burit denna tanke inom mig.
Jag har genomtänkt allt och går nu med öfvertygelse att jag gör rätt, att söka utföra mitt beslut".
"Henrik, min Henrik, hvilka fantasier!
Lemna dessa villor! är det vårt lilla land, som kan uppoffra sina söner till ett sådant verk?
Vårt fattiga land behöfver alla sina barn.
Bry dig icke om, hvad dig ej rör!"
"Rör mig icke min herres tjenst?
Ginge jag ut att söka guld eller min egen fromma, då borde du tillropa mig: gå icke!
Men, moder, jag vill gå för att med mitt lif besegla den lära jag förkunnar.
Om jag än skall blöda och under marter sluta mitt lif genom dem, för hvilka jag går att predika kärlekens lära, tror du icke, moder, att jag så, om än jag är långt, långt borta, skall äfven för mitt fäderneslands folk vara en lärare, som skall verka mera, än om jag stode hos det i kroppslig närvaro och predikade hvarje söndag i Guds hus?
Tyngre är mig att lemna dig, min moder, så ensam.
Men se, du skall icke sörja, då du vet, att din son går i sitt kall, att lefva eller att dö, för hvad han anser rätt och sannt".
"Min son, min Henrik, hvilka feberdrömmar!
Ditt bröd, om än torftigt, bjuder dig ju ditt eget land.
Verka i stillhet det goda du kan, om det än är ringa.
Var lugn, sansa dig, dröm icke.
Låt en tid gå om och du skall glömma dessa underliga fantasier".
"Nej, det är icke ett ögonblicks fantastiska hugskott.
Det har varit min barndoms och min ungdoms dröm, att lefva för min tro och sprida sanningens ljus till menniskorna.
Men jag tänkte: dertill behöfs ej att gå ut bland hedningarna; jag vill predika evangelium i mitt eget land, och sprida tro, ljus och sanning der.
Men ack, jag kan här intet verka!
Engång svarade mig en af denna församlings medlemmar:
"nog är det lätt för pastorn att prata; icke tror ni i hjertat mer än jag, hvad ni säger".
Då uppvaknade med ny styrka hos mig den tanken: bevisa din tro med dina gerningar".
"Ack, min son, om du ej tror dig kunna fylla ditt kall som prest, så blif om ej annat så en bonde.
Du arbetar ju äfven då för vårt land, om än blott för att skaffa bröd åt några menniskor der".
"Menniskan lefver icke endast af bröd; och brister hos oss än ofta bröd, så brister oss än mera den ande som fordras, för att förädla brödets bruk".
"Har du betänkt, hvilka lidanden dig kunna förestå, hvilket lif af försakelse du skall lefva?
Du är icke stark, ditt bröst tål icke stora ansträngningar.
Eller är det martyrkronan, som glänser i dina ögon?
O, min son, denna fåfänga är usel som all annan fåfänga, och äfven den kronan kan ju så lätt undgå dig.
Huru få missionärer äro dock icke de, som vinna äran af en lysande död!"
"Död eller lif, sjukdom eller helsa, o moder, äro frågor, stora visserligen för en hvar, och för en mindre stark man, som jag, i hög grad vigtiga.
Men det finnes dock något, inför hvilket tanken på dem måste försvinna, och det är öfvertygelsen om, hvad som är sannt och rätt.
Och derföre måste jag offra hem, vänner, fädernesland, helsa, ja, om så fordras, lifvet, allt, allt hvad som är menniskan kärt och dyrt".
Ännu länge samtalade moder och son, men den unge mannen stod fast i sin föresats, och han gick att vidtaga mått och steg för att sätta den i verket.
Det var tre år sednare.
På sin dödsbädd låg den unge presten Henrik.
Han slumrade.
Ansigtet syntes tärdt.
Var det sjukdomen ensam, som hade plöjt dessa fåror?
Sakta lemnade den åldrige läkaren sin plats vid sängen.
Henriks mor smög sig efter honom, och när båda hunnit i det yttre rummet sade hon: "O min Gud, jag kan ej mer.
Doktor! är det ännu något hopp, eller måste han dö?
O, bedrag mig ej, säg sanningen, huru hård den än må vara".
"Min fru, jag brukar aldrig dessa småsöta, förbannade, välmenta lögner.
Ja, det är hårdt att beröfva er hoppet; men föga vunne ni på, att några timmar längre lefva i ovisshetens qval.
Ni måste bjuda till att med ödmjukhet underkasta er; inom några timmar är kampen slutad.
En inre sorg har synbarligen tärt honom, så att denna häftiga bröståkomma fann lätt arbete att göra slut".
I bitter smärta sjönk Henriks mor tillsamman; men hon sprang åter upp och grep med vildhet i läkarens arm:
"Doktor, doktor, ni måste rädda honom, ni måste!
Hu, ni vet ej, hvad jag lidit, ni vet ej, hvad jag kämpat, hvad jag underkastat mig för att rädda honom, för att få behålla honom".
"Min fru, menniskohjelp kan här intet".
"Och det säger ni så lugnt, så kallt.
Ni vet ej, hvad han kostat mig, denne son.
Se han ville, gripen af en sällsam yrsel, gå ut i verlden, för att söka förverkliga drömmar, inbillningar.
Vänners öfvertalande, mina böner, fosterlandet, som kallade sin son, intet förmådde återhålla honom.
Jag egde endast ett medel att hindra hans olycka.
Ni har sett mig tvenne års tid, en usel krympling, ligga på min säng.
Blott en moder, som vill rädda sitt barn, kan ha mod till en sådan försakelse.
Doktor, kan ni förstå det, jag var icke sjuk, jag underkastade mig allt detta elände, dessa pinsamma kurer, dessa upprepade bränningar af mitt friska kött, detta försökande af alla dessa plågsamma läkemedel, blott för att qvarhålla min son, ty den usla lama modren kunde han ej lemna.
Det var först, när han sjelf blef en sjukling, som jag lemnade mitt läger".
Doktorn steg tillbaka.
"Qvinna, ni har lefvat i idel lögn och ingripit i Guds råd!"
"En lögn, nej, men en helig, en skön uppoffring, sådan blott en mor kan göra".
"Nej, nej, endast sanningen är skön, lögn är lögn och blir aldrig skön, om än Guds englar bedrifvit den; och lögnens följder bli aldrig annat än ve och elände, om den än bjuder till att försköna sig på det fagraste".
Ut genom dörren störtade läkaren.
Han mötte vid porten en ung man, Henriks vän, och prest som han.
Gripande häftigt hans hand, sade läkaren:
"Ha, vi mästra, vi dömma, vi ställa efter vårt hufvud, vi ljuga och grina sockersöta ädla lögner.
Gå och vårda henne der, om du kan: jag kan ej, ty jag skulle ej kunna låta bli att säga henne: "
"Qvinna, du har mördat din son.
Han trånade bort, ty han kände att hans lif var förfeladt!""
Kamtschadalens Hustru.
Eitel är rik.
Han bor i hus af träd.
Gästabud firas.
Björnköttet kokas.
De unga dansa björndansen.
Allt flera sälla sig till de dansande.
Med krokig rygg och böjda knän, härma de björnens tassande gång och oviga famlande.
Flickorna skratta.
De gamla lifvas.
Gubbarne motstå ej längre frestelsen, äfven de förena sig med dansarne.
Det lider mot natt, hettan blir qväfvande, tranlampan osar, allt ifrigare fortfar dansen.
Björnköttet är kokadt.
Dansen upphör.
Eitel delar fettet åt gästerne.
Köttet ätes sedan.
Eitel sjunger för björnens hufvud.
Han smeker det, han talar till det med vänliga ord:
"Du vackre, du skogens gyllne bär!
Se huru väl vi hålla dig!
Gå, säg åt dina kamrater, dina slägtingar huru vi älska dig.
Bjud dem komma till grannskapet af våra jurter.
Bed dem gerna lemna sig i våra händer.
Tro alldrig att det äro vi som dödat dig.
Ånej, Kamtschadalen älskar dig, han vill fästa blommor i dina lockar.
Nej, Kossakerne, de der fremlingarne som kommit och hålla på att inrota sig hos oss och blifva oss öfvermäktige, det äro de som döda björnen.
Till dem skall du icke gå vänligt.
Det äro de, som tvinga oss att döda dig.
De vilja hafva ditt skinn".
Hvarföre sitter den unge Reka så alfvarlig.
Hvarföre synes han ej höra på hvad Eitel sjunger.
Hvad söker Rekas blick?
Söker den ett mål för skottet?
Nej då skulle han gå ut i marken.
Söker den laxens blänkande fjäll?
Nej, då ginge han ned till stranden.
Söker den flickan, hvars drägt siras af filfrasens skinn?
Amulamela är skön, hon är präktigt prydd.
Filfrastassarne på hennes hufvud glänsa hvita som snö.
Två nätter förgå.
Till Eitel kommer Reka. "Husbonde, jag är här för att tjena dig".
Qvinnorna se på hvarandra, de taga Amulamela emellan sig.
De omsvepa henne med kläder, att blott hennes anlete synes.
"Stå på dig, Amulamela, du är skön, du är stark.
Icke skall du säljas för ringa tjenst.
Akta väl, låt ej friarn vidröra dig.
Vi skola vakta dig noga".
Året gick, isen smalt, gräset växte, vissnade och drifvan lade sig åter.
Ännu tjenade Reka.
Ännu hade han ej lyckats få vidröra flickan.
Om blott en fingerspets syntes undan kläderna, stodo qvinnorna vakt.
Ville då Reka nalkas, funnos sex händer färdiga att slå honom, trettio fingrar att klösa honom.
För Rekas spjut faller björnen, zoblarnes skinn hemtar han knipptals.
Eitel glädjes öfver sin tjenare.
Skall han ej snart hafva tjenat nog för att vinna en hustru?
Amulamela är stark, hon kan göra mycken nytta.
Hon orkar bära bränsle och vatten, utan att snart förtröttas.
Hon förstår att hitta skogsråttans bo, och att derur hemta rötter för vintern.
Eitel gifva henne åt en fremmande man, utan tillräcklig ersättning?
Har du inöfvat en god hund att draga slädan raskt, icke skänker du den åt en fremling.
Eitel ernar fara till skogen efter jagtbyte.
Släden står förespänd med fem raska hundar.
De tjuta.
Amulamela delar mellan dem en fisk som hon hittat vid stranden.
De gläffsa argt, men tystna när de bli varse den unga.
Ovänliga, vilda mot alla andra, äro de dock spaka mot Amulamela.
Glädtigt hoppar hon opp i slädan, hundarne rycka sig löst, hon hinner ej ens fatta styrkäppen, innan de störta utför branten och inom ett ögonblick ligger slädan upp och nedvänd och flickans hufvud slaget emot en sten.
Reka har skidor på fötterna och är redan vid hennes sida.
Han öppnar knäppet på hennes pels, lägger sin arm kring hennes hals och bär in den afsvimmade.
Reka har vidrört Amulamelas hull.
Han har vunnit henne.
Bröllop drickes.
Åter har gräset vuxit och vissnat, åter en gång har is och snö höljt vatten och land, och åter har drifvan smultit.
Barnet hvilar på Amulamelas arm, hon sjunger för barnet: "sof sött, sof godt.
Väl sitter
Balakitg i molnen och skakar sina långa, krusiga lockar, så att stormen dånar i träden; men barnet hvilar i moders famn, icke behöfver det rädas för vinden.
Nej, nej, snart blir det lugnt och träden stå still, ty han tröttnar att skaka sina lockar.
Snart väntar Savina maken hem, så glad, så glad.
Hon smyckar sitt hår med blommor så röda.
Deraf skimrar himlen i aftonglöd.
Sof, sof, du lille.
Balakitg kommer, han kommer i afton hem.
Savina blir glad och luften blir ljus och skön hela morgondag, och barnet får leka i gräset".
Reka tar sitt spjut från väggen och säger:
"Tummes dotter är fager".
"Hon är så", svarade Amulamela.
"Det säges vara orätt att taga tvenne hustrur, många hafva dock gjort så" sade Reka likasom vid sig sjelf.
Amulamela fortfar att sjunga för barnet:
"Men kommer ej Balakitg hem till qväll, Savina väntar natten om, och gråter och gråter den hela dag, och regnet faller i skurar stridt, då Savinas tårar falla på jord".
En lång stund stod Reka tyst, och vägde spjutet i handen.
"Jag vill tjena för Shachi, Tummes dotter".
Amulamelas kind blef hvit som nyfallen snö.
Hon sade intet.
"I morgon går jag dit".
Amulamela teg.
Hennes händer fortforo att sköta om barnet.
Allt färglösare blef hennes blekhet.
Hennes öga syntes slocknat.
Reka gick.
Han återkom när solen sjönk i hafvet och Savinas rosor lyste på fästet.
Men Amulamela såg dem ej.
Hon satt allt ännu orörlig qvar på samma plats.
Reka inträdde, hon reste sig för att bära in ved och vatten, och göra sina sysslor för qvällen.
Det blef morgon.
Reka stod upp.
Han klädde sig för att gå bort.
Amulamela gick fram till honom.
"Reka, haf tack.
Du har varit god emot mig, mer än någon man varit mot sin qvinna.
Du har icke föraktat mig, ehuru jag blott varit din hustru, ja, du har till och med stundom gett mig plats på björnhuden vid din sida.
Du kunde, som så mången, medtaga din hustru för att göra det tyngsta arbetet i tjensten.
Du är god, Reka, tack.
Så lycklig som jag har ännu ingen qvinna varit".
Icke många gånger hade månan vexlat sitt sken, då syntes Amulamela nalkas till Tummes sommarboning.
Reka hade just varit till bergen för att hemta is, nu stod han sysselsatt att hugga bränsle.
"Reka, barnet sofver.
Det vaknar icke mera".
Reka högg några hugg tätt efter hvarandra i det redan klufna trädet.
Efter en stund sade Amulamela: "Din tjenstetid blir lång.
Shachi är skön, hennes fader är rik.
Det blir tungt för Reka att tjena länge.
Amulamelas famn är tom, barnet saknar henne icke".
Ännu har ej ett år förflutit och redan drickes Rekas bröllop med Shachi.
Fodrade Tumme icke längre tids tjenst för sin dotter?
Var hon så föga värd?
Nej, men Tumme kunde icke fordra lång tids tjenst, ty han hade tjenats af tvenne.
Amulamela hade jemte Reka tjenat för Shachi.
Odalisken.
Bergens bländande snötoppar flamma i eldröd glans.
Mäktiga, stolta stå vaktarne mellan tvenne verldsdelar.
Men på bergens sidor blomstra i fria grupper kransar af gula azaléer, lilasfärgade alprosor och röda geranier.
Icke gängliga, som fönstrens tvinande krukvexter, nej, de vexa fritt, derföre blomstra de rikt och skönt.
Hvarföre skallar vapenklang genom nejden?
Kaukasiens son emot sin mäktige fiende, mot örnen?
Nej i dag strider icke Kaukasiern, men han leker krig.
De tappre, de stolte unge männen, de jaga lika blixten på sina snabba fålar.
Hör huru svärden flyga med klang emot hvarandra.
Leken blir ifrigare, der kämpa tvenne.
Den ene bär sin spetssydda bindel öfver den långulliga mössan, fastbunden ned om lifvet.
Han afkastar den, han afkastar sin skyddande burka, de hindra hans rörelser.
Nu bära båda kämparne blott sina smidiga rockar, patronrummen på bröstet blänka af sammet och guld.
Men ännu stå gevären orörda, nu lekes endast med klingan.
Nu hasta alla mot ett mål.
Kastspjuten hvina, svärden drabba och klinga.