Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen anför tullkomiléen att ett lands verkliga större import än export bevisar att landet egt en tillgång att köpa för, och gjort en handelsvinst.
Men ett land kan i verkligheten, påstår jag, icke köpa för mer än det får sälja för.
Med antagandet af den menius, tullkomiléen anlör om export och import, så skulle för individen t. ex. hans öfverköp — hans större utgifter än inkomster — hans skuldsättning — bevisa hans välmåga — en alltför vådlig sats, som i dagliga exempel uppenbarar sin haltlöshet, men hvilket påstående likväl är ett sannt uttryck al hos oss gällande åsigt er för frihandeln År Import.
Export. 1856 utgjorde 105,448,000, 80,340,000. 1857 » 85,170.000, 66,725,000. 1858 » 54,856,000, 57.974,000.
1859 » 73,947,000, 74,490,000. 1860 » 79,439,000, 86,454,000. 1861 106,569,077, 80,153,848. 1862 » 96.763,920, 86,518,802. 1863 » 96,ION,646, 91.951,800. 698,302,243, 624,607,450.
Alltså importen öfverstigande ex- porten med 73.604,793. 698,212,243; som utgör ungefärliga beloppet af Statens utländska skuld och hvilka penningar hafva utgått för en större import.
Utom oss vidare betrakta denna s. k. frihandels inflytande på industrien.
Se här några exempel från våra förnämsta industrigrenar.
Jemförom vi import och export af spanmål och mjöl under perioden 1849—55 (under skyddsystemet) med perioden 1856—64 (under Finans-Ministerns frihandels-system); så finna vi att exporten under förstnämnde period öfverskjutit importen med 346 proc., under det att exporten under den sednare perioden öfverskjutit importen med endast 242 proc.
Huru importen af sofvelvaror tilltagit är förvånande.
Om densamma vöre ett bevis på att vår industri tillvuxit i samma grad, och i öfrigt den Svenska jordbrukaren hade reciprocitet och införselfrihet för sina sofvelvaror i andra länder, då skulle detta vara ett glädjande faktum, men när så icke är förhållandet, bevisar denna stora import endast den tryckning, som Svenska jordbruksindustrien orättvist undergår.
Importen å Smör.
Ost.
Kött.
År L<SE. LfE. LU.
Lff. 1847 2.200, 9.270 9,010, 260. 1855 40*200, 31,500, 45,500, 7,200. 1864 100,800, 51,000, 56,700, 205,800. 413 Den 8 Februari f: m. 750,975.
Tackjernsblåsningen utgjorde från: 1821—1830 399,121 SS. 1831 — 1840 550,255 » 1841 — 1850 645,238 » 1851 742,151! 1852 765,2881 1853 747,280 i 1854 749,2531 Jemförom vi denna medeltals-tillverkning af 750,975 eller centner 3,003,900 för åren 1851, 52, 53 och 54 (de sista åren löre frihandelns inträde) med produktion för 1863, inom bergslag (enligt Kommers-Colkii berättelse) 2,561,446 och utom bergslag 1,833,183 centner eller tillsammans i helt tal centner 4,394.629, så är resultatet, att tillverkningen ökats från 1854 till 1863 med 1.390,729 centner.
Men i denna progression har lackjernstillverkningen ungefärligen fortgått sedan 1821.
Medeltals-produktion utgjorde: SS.
Centner. ökats produktion. 1821 — 1830 399,121, 1,596,484, 1831 —1840 550,255, 2,201,020, 604,536. 1841 — 1850 645,238, 2.508.952, 3/9,932. 1851 — 1854 749,253, 2,997,012, 416.060.
Om endast samma tillökning sedermera hade fortgått med 416,060 centner hvart 4:de år, så hade vi till och med under prohibitions-svstemet hunnit 1864 ungefärligen samma resultat.
Af annan egenskap är icke detta frihandels-system.
Stångjerns-sinidel lernnade år 1863, 2,939,612,13, eller 76,459 centner mindre än år 1862, med 431 verk, 898 smälthärdar eller i medeltal för hvarje verk 6,820 och vid hvarje smälthärd 3.274 centner.
Verkens antal understiga 1861 års med 9 och härdarnes med 35.
Jemlörom denna tillverkning under vår glänsande frihandelsperiod med stångjerns-produktionen under protektions-systemet.
Den utgjorde (se Ljungbergs statistik) år 1833 451,968 SS. eller 1,807,872 centner, » 1843 541,843 » » 2,167,372 » » 1853 718,570 » » 2,874,280
Den har således på dessa 20 år tilltagit med nära 60 proc., under det att stånejerns-tillverkningen från frihandelns inträde till närv:de tid stått ungefärligen på samma ståndpunkt.
Hade eljest stångjerns-smidet fortgått i samma utveckling som under åberopade period 1843—53, så skulle den utgjort år 1863 bortåt 176.727 SS eller 706,908 centner mera, och uppgått till ungefär 3,581,188 centner.
Jern-exporten nämnde år 1863 uppgick till 2,351,040,15, eller i det närmaste lika med den för år 1862.
Skillnaden är blott 632 centner och öfverstigande föregående års, med undantag af 1860, då den var omkring 160,000 centner större.
Den 8 Februari f. m. 413 Jern-exporten (se Waern J:r, ang:de tionde-tackjernet m. m. pag. 12, 1854) utgjorde 1833—1835
S« 439,059 eller i centner 1,756,236.
Om samma system för tull-lagstiftningen hade fortgått, så skulle, med den ökning jern-exporten företer sedan 1833, vi hafva exporterat 1863 ungefärligen samma belopp, som nu eger rum eller 2,412,462 centner.
Annorlunda i Skottland, hvarest tillverkningen år 1840, då Irihandels-systemet så småningom började rödja väg för sig, uppgick af tackjern från 197,000 S®, som den utgjorde år 1830 till år 1840, 1,265.000
S® eller 5.060.000 centner; år 1850 till 3,312.000 SS eller 13,248 000 centner, och året derpå 1851 till 4 069.000 SS eller 16,276,000 centner.
Hvilka olika resultater?
men också hvilken olika tillämpning af frihandelssystemet i Skottland och hos oss.
Hvilka olika statsmän, Englands eller Sveriges?
Täger man i betraktande alla de omstörtningar, som uppstått genom tillämpningen af detta system, och de ömkliga resultater, hvartill man kommit, så, i sanning, man har mycken anledning att prisa frihandeln.
Delta kommer sig deraf att det här tillämpade s. k. frihandels-system icke har något gemensamt med det verkliga frihandels-systemet.
Hvad är då frihandeln och hvad innebär den?
Frihandeln grundar sig på 2:ne principer: a) Frihet i näringslifvet; b) Frihet i utbytet.
Näringsfriheten afser tillvaratagandet, på bästa möjliga vis, af vårt största nationalkapital, arbetet, för att derigenom åstadkomma den stiirsta arbetsvinst och högsta produktion.
Derigenom uppstå höga arbetslöner och låga produktionspris, hvarigenom folkets lelnadsvilkor förbättras, civilisationens oafvisliga fordran af industrien, hvarjemte den höga produktion lemnar Staten stora inkomster.
Frihandeln fordrar en stor produktion, för att »medelst produkter kunna köpa produkter.»
Med frihet i utbytet afses, att föra produkterna från tillverkningsorten dit de bäst betalas, erinrande oss A, Smiths ord: »att rikedomen består i tingens bytesvärde.»
Af hvad anfördt blifvit, framgår således, att frihandels systemet är prohibitiv-systemets fullständiga motsats.
Det sednare grundar sig på förbud för att uppmuntra den inhemska industrien, hvarigenom priserna förhöjas och produkterna blifva oåtkomliga för märigien af menniskor, hvarjemte det monopoliserade arbetet i skråordningen, som lågt betalade det och förslafvade arbetaren.
Derjemte lemnade det relativt obetydliga statsinkomster, och denna omständighet har frihandeln att tacka 1836—1838 » 454,119 » 1839 — 1841 » 546,312 » 1842—1844 » 462,143 » 1845—1847 » 579,164 » 1848—1851 » 537 493 » » 1,816,476.
» 2,185,248. 1,848.572. » 2,316,656.
» 2,149.972. 414 Den 8 Februnri f. m. för dess hastigare befordran och för statsmännens varma sympathier.
Men frihandeln har ännu en faktor, som den icke kan umbära.
Det är täflan — konkurrens, flen ökar arbetsförljensten och nedtvingar produktions-priset till det lägsta möjliga, och framkallar derigenom produktion i stor skola.
Frihandelssystemet grundar sig alltså på: a) Näringsfrihet; b) utby tesfrihet; och på c) konkurrens.
Dessa äro principerna — de allmänna grunddragen — för frihandeln.
Vi komma nu til! tillämpningen af desamma.
I detta hänseende är alt bemärka, att systemet sönderfaller i 2:ne afdelningar.
Den första angår tillämpningen af detsamma i eget land; den 2:dra konkurrensen på verldsmarknaden.
Hvad angår systemets tillämpning på alla inre näringsförhållanden, så möter dervid ingen betänklighet.
Det skall snart, visa sig hvilken oändlig driffjeder till framgång, som detsamma innebär för industriens utveckling.
Hvad deremot internationella förhållanden angår, så måste stor försigtighet och beräkning ega rum, ty ehuru systemet syftar åt kosmopohtism, måste det, just för att verka i denna rigtning, i första liand tillgodose hvarje särskild nation och dess industriella-nationella utveckling.
Konkurrensen mellan 2:ne länders industrier är alltså icke möjlig, med mindre krafterna och hjelpkällorna för hvartderas produktion och afsättning blifva lika.
Sältet och utvägarne att afhjelpa de olägenheter, som härvid uppenbara sig för realiserandet af frihandeln, måste studeras i hvarje lands särskilda egendomligheter, och taga statsmannens och national-ekonomens beläsenhet och skarpsinnighet i anspråk.
Hvad särskildt vårt land beträffar, hafva vi många hinder för frihandeln —för produktion och utbytet.
Utom de naturliga i läget och klimatet, så antecknar jag: l:o, Penninge- och kredit-väsendets invecklade och antiqvariska beskaffenhet.
Hvilket väsendtligt inflytande på produktion har icke förlags-kapitaleta belopp och ränta?
2:o, De ojemnt fördelade skatterna, tryckande egentligt jorden hos oss. 3:o, Maskinväsendets outvecklade skick och maskinverkstädernas oförmåga att producera, synnerligen lör godt pris. 4:o, Kommunikations-anstalternas tunga och dyra beskaffenhet hos oss.
Hvilket inflytande transportkostnaden har på produktion, inses lätt deraf att en famn ved 4 å 5 mil från lastplats eller alsättningsort har i närv.de intet värde.
Innan vi hinna i jemnhöjd med andra länder i produktions-priset, så hafva vi en lång väg att vandra och behöfva till dess ett väl lämpadt skydd, hvilket bör vara olika för olika länder, och grundadt på special-traktater — olika för olika länder.
Den 8 Februari f. m 415 Vårt sätt att förfara härutinnan med en och lika tull-tariff för alla länder är derför ett bedröfligt faktum af en missförstådd handelspolitik.
Detta skydd för befrämjandet af frihandeln bör mindre bestå i höga tullafgifter, än i premier och tullrestitutioner, hvartill begagnas det öfverskott i tullmedlen, som frihandeln skapar.
Vi ha ännu icke kommit ens till tanken derpå; Frankrike skyddar i denna rigtning sin industri med 75 millioner francs för för lidet år, utom alla anslag till jernvägar och kanaler m. m., hvilka äro mycket stora.
Sedan jag nu framlagt de theorier, hvarpå Irihandeln grundar sig, och derifrån hänvisat på tillämpningen af densamma hos oss, så återstår för mig att betrakta det sätt. hvarpå regeringen härvid gått tili väga, för att eftersinna i hvad mån hon fyllt dessa fordringar.
Hvad då först angår näringsfrihet, så har den först blifvit uppfylld flere år efteråt, sedan man genom en liberal tulltaxa lemnat åtskilliga delar af vår industri åt utlandets konkurrens.
Vi hafva således en gång under detta system befunnit oss i ett sådant oelterrättlighets-tdlstånd, att vi delvis stått i öppen konkurrens med utlandet, under det vår industri legat bunden i prohibitismens fjettrar.
Penninge- och kreditväsendet befinner sig i samma antiqva riska skick, som förr, eller ännu mera intrasladt till följd al den utländska skuldsättningen, hvilken i årliga ränteliqvider uppslukar en stor del af rörelse-kapitalet.
Jordbruks-krediten har blifvit monopoliserad på det skadligaste sätt för jordbrukaren genom organisation af Riks-hypotheksbanken, härförutan ett betänkligt ingripande i den fria associationsrätten.
Ett fond-systems införande, industriens största behof och förhoppning, grunriadt på theorierna af inhemsk kredit, har denna regering på det väsendtligaste skadat, genom den utländska skuldsättningen, derigenom alklippt spekulation och egentlig kapital-accumulation och bundit aflarslifvet vid denna lägsta ståndpunkt af sitt skede, sorn motarbetar association i banker, penninge-anstalter och andra företag, hvarigenom penninge-väsendet mer och mer monopoliseras till förmån för några få.
Följden har blifvit stagnation i rörelsen, boga räntor och penningeocker.
Maskinväsendet, produktionens förnämligare drifkraft, har regeringen motarbetat, då hon exporterat de deler af de lånta millionerna, som voro ämnade till rails och lokomotiver. till Enulands mekaniska verkstäder, med förbiståendet af våra egna, befordrande alltså de Engelska arbetsförtjensternas och verkstädernas utveckling på bekostnad af våra, och arbetsförtjensterna hos oss.
Angående kommunikations-anstalterna, har regeringen visserligen anlagt dessa jernvägar, som vi känna till, men med klok beräkning borde | af dessa kostnader kunnat sparas till ännu mera jernvägar.
Att staten till och med betalt i expropriation 416 Den 8 Februari f. m. ända till 1,000 rdr pr tunnland till dem, hvilka erhållit jernvägskommunikation utanför dörren, är en orättvisa mot rikets öfrige innevånare, och ett husliållningssätt, som går till elterverlden.
Hvad aflösningen af grundskatterna angår, har regeringen ändtligt efter påstötning i tal och tryck kommit så långt, att hon, sedan frihandeln nu snart varit tillämpad i 10 år, tillsatt en komité.
Grund- och tionde-heskattningen är a
Höst i alla framskridna civiliserade länder, utom i Sverige.
Jordbruket, häraf och af många andra servituter nedtryckt, har dertill blifvit tryckt med utländsk konkurrens.
Jern-industrien, som, med de Engelska millionerna uppmuntrad, nu skulle blomstrat, lefver ett skenlif.
Man har föredragit dåligt Engelskt jern till jernvägarne framför godt Svenskt.
Hvilken ädel patriotism!
I)e ständigt förändrade tulltaxorna lia likaledes skadat industrien.
Millioner, använda i dag i densamma, hafva möjligen i morgon varit bortkastade genom dessa tullförändringar.
Derigenom har osäkerhet uppstått och förluster — arbetslöshet och folkets tilltagande emigration.
Detta system för allmän hushållning fordrar icke reciprocitet, och vår välvisa regering anser den vara öfverflödig.
Sådan är Finansministerns frihandel till system och konseqvenser.
Konkurrens i en rigtning, tvång och monopolier i en annan.
Men den dag skall komma, då man skall, såsom sig bör, uppskatta detsamma.
Att sålunda ifrågavarande traktater endast äro nya utvecklingsgrader af samma system, är naturligt.
Reciprocitetsprincipen i handel och sjöfart kan alltså icke komma i fråga för oss, man har kastat den öfver bord, som man lätt finnér, då man kastar ögat på dessa dokumenter.
Sålunda, med hänseende till sjöfartstraktaten, heter det i §:n 1 af traktaten: »Svenska och Norska fartyg, som komma direkte från en hamn uti det ena eller det andra af de förenade rikena med last — — skola i Frankrike behandlas lika med landets egna, m. m.» Jemföroin vi denna bestämmelse för vår sjöfart med den, som stadgar Frankrikes rättigheter, som lyder: »Franska fartyg, hvilka, kommande från hvilken ort som helst, med last eller barlast inlöpa uti en hamn, belägen i det ena eller det andra af de förenade rikena, skola i dessa hamnar, så väl vid in- och utlöpandet som under uppehållet der städes, icke beläggas med andra eller högre läst-, lots-, mäklare-, karantäns-, fyr- eller andra afgifter, af hvad namn de vara må, som utgå från sjelfva fartygen och uppbäras — — — m. m.»
Deraf framgår att endast den delen af vår sjöfart, som från begge rikena går direkte på Frankrike, blifvit befriad från omförmälde umgälder, och att alltså den öfriga sjöfarten på nämnde land från dess kolonnier och andra länder icke åtnjuter denna afgiftsfrihet.
Låtom Den 8 Februari f. m. 417 Låtom oss uppskatta i dess rätta värde denna förmån, angående afgiftsfrihet lör härifrån direkte afgående fartyg på Frankrike.
Ar 1859 mättes härifrån afgående fartyg till 8,764 nyläster.
» 1863 — _ 5,600 » Medeltalet deraf 6,925.
Men antagom detta till 8,400 » eller i rundt tal 37,500 tonneaux å 4^ francs fr. 168,750 afgår 75 centis per tonneau enligt traktaten 28,125 en summa, som statsverket gerna kunde lemna rederierna lör att hålla dem skadeslösa och befria oss [rån den ännu ofördelaktigare handelstraktaten.
Denna senare anser jag angripa våra intressen i roten, oell skulle den komma att antagas, ser jag af ett sådant förhållande de menligaste följder.
Låtoin oss betrakta endast 3:ne artiklar i densamma eller bränvin, vin och siden.
Hvad först bränvinet angår, så synes af den med anledning af ifrågavarande traktat under den 24 Mars 1865 utfärdade tulltaxa, att införseltullen af bränvin och sprit: af säd, potates eller andra jordfrukter blifvit bestämd till 1 Rdr 10 öre per kanna af 50 proc. alkoholhalt vid + 15° C., (motsvarande alltså vanligt 6-gradigt bränvin); af vindrufvor, då varan är i Frankrike tdlverkad oell derifrån sjövägen direkte inlöres på lästager, vid samma styrka per kanna 75 öre.
Med stöd af denna sednare obetydliga tullafgift har en skicklig bränvinsbrännare och i öfrigt förfaren man uträknat (och dessa kalkyler, som stått att läsa för åtta dagar sedan i Nya D:t Aida, lia icke blifvit vederlagda), att franskt drulbränvin kan levereras i Sverige fritt för 1 Rdr och 27 öre.
Samme författare beräknar det Svenska bränvinets tillverkningskostnad till 1 Rdr och 30 öre per kanna, samma styrka.
Skulle delta vara förhållandet, så följer deraf att hela vår bränvinsindustri, som lemnar öfver 9 millioner i beskattning, och Jsom förädlar jordbrukets råvaror till belopp circa 12 å 15 millioner, helt och hållet går förlorad och att landet skall komma att uppgifva vinsten af denna näring, för att importera bränvin för stora belopp.
Detta passar förträffligt i stycket med finansministerns system, men att en sådan utveckling af den s. k. vår frihandel ytterligare skall utsuga och förlama landet, synes mig alldeles klart.
Jag finner detta så mycket tydligare, som, oaktadt tullen på bränvin enliet förut gällande tulltaxa varit fastställd till 45 öre per skålp. alkohol ifrågavarande tull icke kunnat förhindra import af bränvin.
Ar 1854 importerades bränvin och sprit eller i Svenskt Rmt Rdr Francs 140,625 . . 101,250 11.
.11 af alla slag kannor 458,778. 27 418 Den 8 Februari f. m.
Ar 1860 importerades bränvin och sprit af alla slag » 1,860.192.
» 1863 » » » » 3,390,940.
När således den högre gamla tullafgiften icke förmått skydda oss för import af bränvin, huru skall då den vida mindre nya afgiften kunna göra det?
Vi få alltså vänta stora förluster härutinnan, liksom vore måttet af industriens förlusterännu icke rågadt.
Man påstår, och detta med rätta, att vår tid är de materiella intressenas gyldene epok.
Det är endast ett 10-tal af år sedan kung Oskar och närv:de finansminister gjorde allt för att öfvertyga representationen att bränvinsfloden demoraliserade nationen, hvaraf man borde — ganska rigtigt — i moralens och fosterlandets sanna intressen sätta en horn för detta onda.
Man ryckte bränvinstillverkningen, som var en ofantlig förmån för Svenska jordbruket, såsom den är ännu i dag för det Franska, ifrån den Svenska jordbrukaren, belade tillverkningen med en olantlig skatt (50 öre per kanna, som med vidare förhöjd skatt uppgår nu till circa 9 millioner riksdaler), allt för att reglera supandet.
Hvad skatten beträffar, absorberas den afdevexande statsbehofven, ty sådant är vårt hushållssystem att det tarfvar högre och högre skatter.
Hvad åter angår moralitetsbegreppen, så hafva de blifvit tid efter annan förhisedda i de olika tulltaxorna, ända derhän i den sista, att inga moraliska skrupler rörande denna fråga vidare förekommer, hvarför man öppnat artikeln bränvin till ohejdad konkurrens, på det att produktionspriset må blifva så billigt som möjligt.
Innan jag vidare ölvergår till behandlingen af öfriga förut omnämnda frågor, nemi. till vinet och sidenvarorna, måste jag återigen framhålla frihandelns — d. v. s. den verkliga frihandelns — fordringar på tull-lagstiftningen.
Den fordrar: a) För nödvändighetsvaror tullfrihet, så vidt möjligt är, för att förminska lefnadskostnaden hos den stora massan af folket. b) Tullfrihet, så vidt görligt är, för råvarorna, för att sätta fabrikerna i lilllälle alt producera för billigaste priser. c) Och slutligen lördrar den höga tullar på lyxvaror, för att lägga hand på lyxén och förskaffa statskassan goda inkomster.
I Iråga om sådan konsumtion regleras tullen endast med beräkning deraf att man icke gynnar lurendrejeriet.
Vin och siden äro båda lyxartiklar.
Hvad angår vinet, har det i 1S63 års taxa varit belagdt med på fat, 1 skålp »14 öre. på buteljer, 1 kanna 1: 75.
Att nu förändra denna ganska rättvisa beskattning på lyxen med endast på fastager, ett skålp å 7 öre. på buteljer, en kanna » 55 » måste anses för alla i saken kunnige män som en obefogad och skadlig åtgärd.
Obefogad derför att man endast framkallar njutningslystnad och vällefnad, utan att lemna staten derför skälig inkomst.
Skadlig derigenom, att den skall undantränga den för vår Den 8 Februari f. m. 419 industri gagneligareochför vår konsumtion nyttigare ölproduktionen.
Alltså en näring till af våra inhemska, som man söker undantränga.
Till samma klass af beskattningen hemfaller sidentabrikation.
Alt den bör ordentligt beskattas, är tydligt derföre, att det är af mindre vigt om våra bondgummor gå i siden, hvarföre en lystnad härutinnan bör betalas.
Men vidare derföre att vår sidenfabrikation, som är förlagd till Stockholm, gifvit — innan tulltaxan skadade den — omkring 1,200 arbetare, för det mesta fruntimmer, bergning.
Nu, med ifrågavarande tulltaxa, som belägger siden per skålp. med 2 Rdr 50 öre tull, kommer sagde fabrikation troligen att upphöra och dess arbetare sålunda att afskedas.
Vid samtal med en sådan fabrikör, har jag erhållit fullständig uppgift å sidenfabrikation, som jag här förevisar eder.
Efter densamma kostar slätt sidentyg i tillverkning olika svarta sorter 49 Rdr 76 öre 54 » 16 » 45 » 24£ » och en sort kulört 62 » 43 » allt per skålp.
Tullen 2
Rdr 50 öre blefve då omkring 5 proc. af varans värde.
Men sjelfva frihandlaren Bastiat antar tullen på lyxvaror minst böra vara 12 proc. af varans värde.
Vi äro då bra mycket radikalare än han.
Naturligtvis blir det mycket nationalekonomiskt klokare, att låta dessa qvinnor stryka omkring på gatorna eller förvisa dem — elter finansministerns och arbetets fördelning-lheori till någon af våra s. k. naturligare näringar — till grufvorna, någorstädes i provinserna.
Dessa qvinnor förmenas då kanske göra oss större nationalekonomisk vinst och sig sjelfva ett lyckligare lif.
Då man i vår tid på allt sätt söker skalla qvinna» utkomst och bergning, så är detta sätt att tänka och förfara anmärkningsvärd!.
Slutligen måste jag, M. Hrr! anmärka, att jag icke kan finna på hvilka principer regeringen afslutat dessa traktater.
På grund af den ömsesidiga rätten har det icke kunnat vara, ty då hade reciprocitets-prineipen varit tillämpad.
Icke heller kan det vara med afseende pä Irihandels-systemets fordringar, såsom jag i föregående ådagalagt.
På hvilka principer stödja då dessa traktater sig?
På samma system af hugskott, som under så många år nu lyckliggjort vårt land.
Jag slutar detta anförande med några ord af Ministern Huskisson, Englands förste frihandlare: »Då jag talar—sadelia»—om förbättringar, då menar jag hvarje gradvis öfverlagd ändring, som i ett gammalt statssamhälles invecklade maskineri är bästa skyddsmedlet mot oförsigtig.-! och lärliga nyheter.» — — Jag lägger dessa ord på finansministerns hjerta.
Inveckla icke vidare vårt land i dessa »oförsigtig» och farliga nyheter,» hvarmed ni, Hr Minister! länge experimenterat, och som för hvarje dag bringa osäkerhet i industrien, ruin öfver dess arbetare och olärd öfver vårt älskade fosterland.
Jag yrkar på förkastandet af traktaterna och afslag på Betänkit.
Flere ledamöter yttrade härtill bifall. 420 Den 8 Februari f. m.
Min öfverrotmästare, Frih. Klinckowströms utförliga anförande hade ingifvit mig förhoppningar att icke behöfva deltaga i en diskussion, som redan räckt tillräcklist länge, och jag skulle icke hafva begärt ordet, om ej under gårdagens lopp ordföranden i det Utsk., der Hrr F.lektorers förtroende insatt mig, endast med lätt hand berörande detta Ut*k:s i denna fråga algilna Betänk., icke tyckts vilja försvara detsamma, men deremot ej mindre än Irenne talare framställt anmärkningar mot det resultat, hvartill Ulslct kommit.
Hade anmärkningarne gällt slilen i IJtslc.ts Betänk., skulle jag ej deråt egnat ett ord till försvar.
Slutrimmet måste jag deremot anse vara min skyldighet att motivera, och jag nödgas dervid, ehuru jag på förhand frikallar Hrr:ne från alt äla siffror, blifva något mera fullständig i min målning af det nu gällande regeringssystemet, då jag, jag vågar yttra det, framkallat Utslcts klander mot detsamma.