Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Revolutionen skonade, det vill säga allt hvad jag nyss nämt.
Denna sekt är det mest storartade och enda consequenta af alla radikalismens försök, men för att, sedan alla samhällselementer voro upplösta, rädda sig från anarchi, måste den kasta sig i händerna på en hierarchi, vidskepligare och dystrare än sjelfva Dalaï Lamas.
Denna frihetens högsta utveckling slutade således som all egentlig
Revolution, med tyranni.
Simonismens orden är nu upplöst, men det är godt att den funnits, om vi förstå, att använda den såsom en varnande spegel.
Derföre, min son, tag dig till vara för att drifva consequensen till det yttersta: var liberal, du som andra, men endast nätt opp så mycket som passar för din egen ställning!
Vare dock nog sagdt härom!
Vi komme nu till saken.
Hittills ha
Richard och jag kommit skäligen väl öfverens i våra politiska tänkesätt, ty han har icke särdeles befattat sig med det ämnet.
Men på de sista tiderna har han slagit an vissa strängar, och som han har ett excellent hufvud, så fruktar jag att han går i botten med sakerna.
Början har skett i Svenska Fattigdomen.
Jag kan inte tåla den skriften; jag sätter P för dessa dämagogische Umtriebe.
Det är en dum skrift, påstår jag rent ut.
Henrik gaf härvid Herr Hugo en sakta stöt.
Henrik, jag tror du knuffar din fader!
Ja så, jag förstår, du menar att jag nu sagt en galenskap.
Men gamle Herr Hugo vet än hvad han säger, och det skall han bevisa.
I förskott ger jag dig din puff tillbaka med procent, min son.
Men, min goda Pappa, alla recensenter, hela allmänheten äro af den tanken, att just denna är en af Richards ypperligaste skrifter.
Likväl inte jag, hör du, Henrik.
Och är inte jag sjelf också Allmänhet, och får inte jag derföre också ha mina tycken?
– Eller menar du kanske, att jag dermedelst förbrutit mig mot §. 2 af dagens protokoll, hvari denna Akademi definitift förklarat Richard Furumo för ett snille af första ordningen?
Men deri är ingen motsägelse.
Ty det ges också dumma genier, påstår jag.
Jag har auctoritet på det, vet du, Henrik.
Tegnér sjelf berättas i sin classification på snillen också ha upptagit den familjen.
Men märk, att jag icke påstått, att vår
Richard hör dit, utan jag påstår blott, att han har ibland dumma tankar, och skrifver till och med långa uppsatser, som äro enfaldiga durch und durch.
Rudolfina hade uppstigit, i skänken slagit i en remmare vin, som hon böd sin fader i det hon sade:
Vår goda Pappa har talat sig varm och behöfver litet förfriskning.
Se här en bägare friskt rhenskt.
– Men, lilla Pappa, tänk på Frans der nere, som ordagrannt skrifver opp allt hvad som säges!
Jag undrar således, om ej Pappa skulle vilja tillsäga honom, att stryka ut allt hvad som kan göra Herr Furumo ledsen, ifall han framdeles kommer att läsa våra handlingar.
Du kan ha rätt, min snälla flicka, fortfor Herr Hugo, numera svalkad, man bör aldrig nyttja oköfviska uttryck hvarken om vänner eller om snillen, eller om hvilka som helst.
Sådant har också aldrig varit min sed, men när man blifvit litet varm i hufvudet, hittar man just inte alltid på det rätta uttrycket.
Frans, stryk då ut ordet dumt, och sätt i stället dit absurd, orimlig, eller om du kan hitta på något ännu höfligare uttryck, som likväl exprimerar detsamma.
Och du, Henrik, sitt inte så förbluffad: kom ihåg, att du här i Akademien har din fria röst och att du der inte så noga behöfver tänka på respekten.
Men din orimliga hetta har trasslat tanketråden för mig.
Låt se, hvar var det vi stadnade?
Pappa höll på att säga, svarade Rudolfina, att Herr Furumo skrifvit uppsatser, som äro något paradoxa.
Rigtigt!... som äro antingen triviala eller orimliga ända igenom.
Af det förra slaget är t. ex. hela den här Tolfte Delen, om jag undantager Stycket N:o IV, om Folknöjena, ty der har mannen alldeles rätt, ehuru han kunnat skrifva litet mindre beskt, och framför allt mindre orättvist om herremännen.
Men i hufvudsaken tänker han lika mig, som alltid befordrat både folknöjen och folkundervisning.
Men de andra uppsatserna i boken – i Guds namn!
Börjom med N:o 1, som handlar om min egen Akademi. J påminnen er, att jag, vid denna Akademis stiftelse, i mitt inaugurationstal hade ett litet roligt infall om huruledes man äfven borde recensera kram- och hökarvaror: af detta skämt, som i våra egna handlingar fyller ett par sidor och der låter, som jag tror, rätt angenämt läsa sig, har nu mannen kokat en ändlös vattensoppa.
Han gör så alltid, när han kommer öfver ett godt infall.
Så t. ex. i Ormuz och Ahriman, i Colombine och på tjuge andra ställen.
Han släpper intet ett skämt förr än det blifvit ett skelett deraf.
Men vidare.
Andra stycket, som heter Hvad är Penningen? innehåller idel bekanta saker: besynnerligt nog har Furumo, ehuru poet, icke alls uppfattat eller berört den mystiska sympathi, som drager menniskan till de ädla metallerna, och gör dem för henne dyrbara, utan endast hållit sig till de utslitna skälen, hämtade från deras sällsynthet, uttänjelighet, svårförstörbarhet och alltihop det der, som är sannt men allsinte räcker till.
Endast i slutet, i bankerutttheorien, kommer han med något eget, som låter rätt bra och ocksä blifvit mycket berömdt af Herr Flabbe, som tagit kameral-examen och således bör vara kännare af ämnet.
För att dock skingra mina egna små dubier derom, har jag skrifvit till min gamle lärde vän i Lund, och väntar snart hans svar 6.
Det följande stycket, Poesi och Politik, finner jag endast i det hänseendet märkligt, att jag ser, att Furumo rumo också vill befatta sig på allvar med lösningen af politiska problemer.
Jag önskar honom lycka dertill: skalder ha annars sällan lang dermed.
– Nu återstår endast ett stycke, kalladt Storhetens tillbedjan.
Men hvad skall jag hitta på för ett nog höfligt uttryck om det?
Deruti bevisas skillnaden emellan extensif och intensif storhet, men hvilken skolgosse har inte vetat det ifrån verldens försthet!
Skall man nu också demonstrera sådant, som är så solklart och handgripligt?
Dock dermed må gerna Herr Furumo förspilla sin tid bäst kan gitter: men han bör låta bli att på sådana ting sätta en påskrift som denna:
Den minsta af alla prisskrifterna, som dock i belöning tillvann sin författare en hel sommar på Jagtslottet.
Jag tror, min själ, att Herr Furumo vill drifva gäck med mig inför allmänheten.
För en sådan skrift ger jag, minsann, inte engång ett glas svagdricka.
Med ett ord, alla dessa skrifter kallar jag triviala.
Vill ni nu åter veta ...
Men håll, Frans, jag kommer än i håg en till, som hör till samma capitel: jag menar den der fatala historien om Friherrinnan och hundrackan ...
Vill ni nu veta, hvilka stycken jag räknar till de rentaf orimliga, förstås att deruti, såsom redan är nämndt, kunna finnas spridda snilleblixtar?
Naturligtvis sätter Pappa i första rummet Amorina, svarade Rudolfina.
Derom är redan taladt, och derom äro väl alla Akademiens ledamöter ense med sin vördade Ordförande.
Med bästa vilja kan jag likväl icke der finna det minsta genialiskt.
Med din tillåtelse, Rudolfina, tar jag undan Doctor Libius, som jag tycker om, NB. såsom romantisk composition, ty i verkligheten skulle jag lika litet som du vilja hafva att skaffa med den figuren; föröfrigt finnas der, på ett och annat ställe, några äkta drag af snille hvilka passerat dig förbi.
Få äro de dock, det medger jag.
Men låt höra, om du också kan gissa, hvilken skrift jag tänker nämna härnäst?
Palatset, förmodar jag? svarade Rudolfina.
Eller kanske Urnan? inföll Eleonora.
I hvilket hänseende menar min syster? frågade Herr Hugo.
Jag tror, svarade Eleonora, att ett så långt drifvet sophisteri, som hos den der omenskliga Riddaren, icke är tänkbart, eller i fall sådant möjligen kunde antagas, det dock, liksom all lögn och allt annat bländsken, måste försvinna vid dödens anblick.
Der ha vi åter ett ämne, att framdeles discutera öfver, svarade Ordföranden.
Men vi måste alltid gå raskt framåt.
– Palatset, gissade du, min dotter.
Nå, der finnas visst orimligheter i parti; men du måste lära dig att skilja mellan poetiska och reela orimligheter.
De sednare, såsom blott sådana, äro icke till för fantasien; ju mer en dikt höjer sig öfver verklighetens område, ju mindre behöfver skalden underkasta sig dess lagar.
Palatset, ehuru på prosa, närmar sig ett godt stycke väg till det luftiga, fantastiska gebietet, och således stöter jag mig der mindre af osannolikheterna.
Dessutom är början så lefvande, så lätt, så angenämt berättad, att jag gerna sjelf skulle vilja hafva författat den biten.
Af ett helt annat slag är Skällnora Quarn.
För mig är denna pjes den fatalaste i hela samlingen ...
Henrik, jag läser på din mine, att du gerna ville falla mig i talet ...
Men lät dermed stå till, tills jag hunnit närmare förklara mig.
Här går författaren just enkom ut på att måla ur lifvet: derföre får han alltså lof att underkasta sig realitetens simpla villkor.
Hvad säger du först om den der pigan, som under det att hästen med qvarnlasset halfskenar utför backen och öfver bron, sjelf springer upp på ledstången, trafvar på denna i kapp med gulan, under det att hon tillika både kör hästen och stödjer det lutande lasset?
Gören efter ett sådant konststycke, herrar Gauthier och Tourniaire!
Hvad säger du vidare om det pittoreska spökandet i Britas kjortel, dragen öfver hufvudet?
Nå, än om giftet, som hade den egenskapen att, buret innanför kjorteln, förorsaka sömn, och efter någon längre tid döden?
Har du hört talas om något sådant gift, du?
Och hur förklarar du det, att hvarken Anna eller Brita, som begge två många gånger burit denna underbara klädnad, icke märkte den dervid fastsydda påsen, ehuru den var så stor, att den, kastad i väggen och derpå i vattnet, först sade tick tack, och sedan pysch, pysch!
Hvad säger du ytterligare om ett vattenfall i Roslagen och Täby socken, bortåt så högt som Trollhättan eller Elfkarleby fall?
Se här, tag boken, läs sjelf pag.
83: står det inte uttryckligen:
”forsen stupade brant ned, visst trettio till fyratio fot?” Eller vill du höra mer?
Jo, öfver samma ström fanns ett slags bro som låg 20 alnar högt öfver vattnet; hvar såg du en sådan bro, du?
Besagde bro var dessutom så sinnrikt inrättad, att när en vandrare sprang deröfver, så rasade alltsammans ned utom en enda stolpe, på hvars ända karlen i fulla farten blef stående.
Det var således också en lindansare.
En enda situation i boken är förträffligt tänkt, jag menar den, när Brita håller på att sågas ihjäl.
Men det tragiska deruti går totalt förloradt genom den förargelse, man känner öfver den der oduglingen som stod deruppe på stocken, och icke företog det ringaste till den arma menniskans hjelp, utan bara lamenterade.
Först när faran var förbi, föll det honom in, att ett försvarligt skutt kunnat hjelpa honom, hvilket sedan också rätt väl gick för sig.
Liksom icke ett sådant hopp var lättare, än att så länge stå deruppe och balancera i vädret.
I stället för den spökande fågeln (ty han lär varit Jan Carlsons ande) som kastar spånen för sågqvarnen och derigenom räddar Brita, skulle jag velat anbringa den förändringen, att det varit den nedstörtade Jan Carlsons kropp sjelf, som dämmt sågverket.
Derigenom skulle katastrophen, som nu åvägabringas genom ett blott hocus pocus, fått, menar jag, en viss moralisk betydelse.
Månne nu en plan, som måste skjutas fram genom så många onaturliga vehikler, duger särdeles stort?
Jag höll dock på att glömma slutet.
Der heter det, att Jan Carlson ändå var oskyldig till bondhustruns död, ehuru det lika bestämdt förut yttras, att han köpt åtskilligt smått hem från Apotheket och lagt i maten, samt genom giftpåsarna gjort sitt bästa att få henne ur lifvet.
Curiöst sammanhang!
Curiös moral!
Sådant är det stycke, som i flera recensioner fått så ampelt beröm!
Slutligen, min son, hvad säger du om Brita sjelf?
Ingenting, förmodar jag: hon är ju alldeles som folket är mest, brukar man säga.
Likväl vill jag icke bestrida menniskan vissa utmärkta egenskaper, bestående först i en särdeles skicklighet i voltigen, vidare i förmågan af en förträfflig sömn och slutligen i talenten att tala en excellent rospiggska.
Tar jag undan den första konsten, hvaruti Brita verkligen är oupphinnelig, så ser jag inte, hvarföre icke de flesta andra tösar skulle kunna bli lika bra romanhjeltinnor.
Åtminstone skulle mina af Furumo förodödligade ”bättre pigor, Maria, Karin och Lovisa”, isynnerhet Elisabeth, äfven kallad Elisif, hvilken i Törnrosens böcker har titeln ömsom af ”servanten” ömsom af ”den tjenande tärnan,” med lika, ja större heder kunna figurera i en sådan ”romaunt”.
Hvad som nu egentligen gör denna för mig så motbjudande, är det, att boken gör en viss pretension på, att, med sina tjuf-, förgiftnings- och slagsmålshistorier vara en på djupet gående framställning af det svenska folklifvet.
Jag nekar visst icke till, att här finnes en viss natursanning, men det är fulhetens likhet.
När Furumo tecknar andra stånds förhållanden, särdeles i andra länder, så gör han som andra konstnärer: han idealiserar; men när han målar svenska bondlifvet, uppfattar han det från sin råaste sida och gör derigenom sina urbilder ingen tjenst.
– Dixi.
Låt mig nu höra, hvad har du att invända, mon fils ainé?
Intet, bästa Pappa: jag stryker segel.
Skada bara, att min far sjelf icke kommit att skrifva romaner.
Menar du det, min son?
Hvem vet hvad som kan hända, innan döddagar!
Mellertid bör du besinna, att det alltid är lättare att finna fel hos andra, än sjelf göra något felfritt och dugligt.
Ändteligen kunna vi nu komma till ”den Svenska Fattigdomen”, hvarom jag redan förut velat tala.
Den casserar jag absolut.
Hvad? inföll Henrik.
Den skriften är ju också erkänd som en af Richards bästa?
Erkänd eller icke erkänd, hvad bryr jag mig om det?
Äfven du, Henrik, kunde vara litet mer sjelfständig i dina omdömen: eller om du inte det förmår, kunde du så gerna låta ditt omdöme ledas af din gamla faders, som af någon annans.
– Välan, lyssna då till mina gravamina!
Först bör du dock begripa, att jag inte kan hafva något emot sjelfva hufvudsatsen, som egentligen dock är så öfverväxt af episoder att den här icke är någon hufvudsak.
Den lyder så: att den som är fattig måste ge sig tillfreds; denna grundsats är visserligen rätt förståndig, och Prosten Bromelius har många gånger med fördel drifvit den från predikstolen; men särdeles ny och sinnrik kan jag dock näppeligen finna den.
Vidare förstås, att jag liksom alla andra tycker om den roliga och rätt artiga charakteristiken öfver kreaturen; men jag har dervid tvenne inkast: det ena att den allsinte hör till ämnet, den andra att den stödjer sig på ett missförstånd.
Författarn menar, att husdjuren i vårt land, äfvensom fisken och fåglarna, skola representera svenskheten, eller, såsom saken här finare uttryckes, att de äro ”gestalter och sätt att vara i sjelfva det svenska sinnelaget.”
Nu undrar jag, att vår annars så skarpsinnige Furumo icke betänkt, att just fisk och fågel i det närmaste äro desamma i hela Europa, och således minst af alla djur kunna representera något visst land; detsamma gäller också till en stor del om husdjuren, som också är gemensama för hela vår verldsdel, och hvilkas lynnen och hela habitus dessutom ungefär äro enahanda på hela jordklotet.
Snarare hade han (om han velat hålla sig ensamt till djurverlden) bordt välja vissa af de vilda djuren, som äro ursprungliga infödingar och dymedelst mera lämpliga för en charakteristik af ett lands naturphysiognomik.
Men detta är en blott småsak.
Värre är det med några vissa tendenser, som uppenbara sig i samma uppsats.
Herr Furumo utgår nemligen uppenbart från det axiomet, hvilket också återfinnes i uppsatsen om Folknöjen, att om det finns någon bra karl i herreståndet, och om det finns någon dålig i folkclassen, äro bådadera att betrakta såsom undantag.
Detta tyckes mig i hög grad vara orättvist.
Jag vill dermed inte påstå, att herrskapsclassen just är moraliskt bättre: jag tror blott, att vågskålen i detta fall står temligen jemt.
Men denna Richards åsigt kommer sig deraf, att mannen icke särdeles känner svenska allmogen, åtminstone från dess inre sida 7.
Pappa, Pappa, inföll Henrik; nu fruktar jag att min far är alldeles för orättvis: just denna slags kännedom skulle jag ändock tro vara Herr Furumos starkaste sida.
Du menar således, att jag, som yrkar motsatsen, icke skulle känna allmogen?
Hvad? jag, som lefvat så godt som hela min tid på landet, som råder öfver sextiotre bönder, hundradesexton torpare, och öfver drängar, grufbrytare, kolare, smeder flera än jag i hast kommer ihåg, jag skulle icke känna allmogen?
Så pröfva då sjelf, min son!
Furumo har begått det visserligen alltför vanliga misstaget, att slå ihop hela allmogen i en enda klump, och behandla dem alla öfver en bank, derföre att snitten på deras klädnad ungefär är densamma.
Men nu vill jag säga eder, och den, som icke tror mig, må sjelf närmare göra sig underrättad, att det inom det så kallade folket på landet gifves en långt starkare ståndsskillnad, en skarpare rangordning än inom både herre- och medelclassen.
Bergsmännen och bönderna, som äga jord, äga drängar och torpare under sig, samt fara till staden och kyrkan i egna vagnar och med egna hästar, skulle man kunna kalla detta stånds adel.
Om bergsmännen, Vermländska allmogens Excellenser, vill jag dock inte tala, efter de icke finnas på alla orter; men äfven mellan sjelfva bönderna råder ingen ringa åtskillnad i heder och anseende; ty den frie, sjelfägande skattebonden anser sig icke obetydligt ”för mer” än den tjenstpligtige frälsebonden.
Båda åter förmena, att ett omätligt svalg är befästadt mellan dem och alla de öfriga, som vi vanligen subsumera under samma stånd, såsom backstugusittaren, inhyseshjonet, dagsverkaren, torparen, smeden, äfvensom soldaten och sjelfva sockenhandtverkarne (ehuru man hedrar dessa sednare med titeln embetsmän).
J hafven sett mig på förtrolig fot umgås med salig Excellensen Adlersparre, och äfvenså å andra sidan med hedersgubben Bromelius och vår bildade kronfogde.
Men sådant träffar sällan in med bonden.
Det faller honom näppeligen in, att betrakta någon i en af dessa classer, ehuru denne mångengång kan vara välbehållnare än han sjelf, för sin gelike, sin kamrat, sin vän.
Han kan äta med honom ur samma grötfat (hvilket likväl sällan nog sker), men han umgås ej med honom, besöker honom icke i hans stuga, om icke i ärender.
Vi se prester ork andra män af medelclassen gifta sig med grefvedöttrar, men du får sällan se en torparson eller en ung krigsman drista höja sina tankar till en bonddotter.
Visserligen kan böjelse, duglighet och penningar här som annorstädes göra undantag, men sådana förbindelser äro och förblifva undantag, och betraktas som verkliga mesalliancer.
Vi se simpelt folk af medelclassen, till och med bönder, innehafva säterier och andra stora egendomar; men jag mins knapt något exempel på, att en torparson har kommit åt någon hemmansdel.
Så står det till på landet, och underligt är, att detta undfallit Furumo, som i flera år bott på landet, ägt eget hemman och sjelf varit ett slags bonde.
I städerna äro distinctionerna i den såkallade sämre classen ännu mångfaldigare, likväl med den skillnaden, att penningen der mera gör sig gällande.
Samme vår vän påstår, att ”det svenska herrskapet blifvit onationelt,” att ”hela dess bildning är föga nationel;” han önskar rent ut, att ”flertalet af dess nu lefvande individer måtte dess förr ju hellre utdö, och lemna ättlingar efter sig, som gå folket närmare.”
Jag frågar först, om icke ståndsskillnaden emellan de högre classerne och allmogen just i de äldre tiderna, åtminstone från Magni Ladulås tid, varit vida strängare än nu?
Eller skulle en Pehr Brahe, en Axel Oxenstjerna icke varit Svenskar, derföre att de voro mera aristokrater än som vår tids föreställningar finna lämpligt?
Jag frågar vidare, hvar har en nation funnits, hvars bildning icke uppstått och vidare fortgått genom en vexelverkan med utländningens?
All cultur är en egendom gemensamt tillhörig hela menskligheten?
Nationaliteten beror på det egna sätt, hvarpå man tillegnar sig den.
Hafve vi ju icke hämtat alla våra sädesväxter, alla våra trägårdsfrukter utifrån?
Var icke sjelfva christendomen, äfvensom Lutherdomen, en utifrån införd exotisk planta?
Förhåller det sig annorlunda med allmogens egen bildning?
Äro icke nästan alla våra gamla folksagor och folkvisor gemensama för hela norden?
Men med hvad man kallar nationalitet bedrifves i våra dagar, tyckes mig, mycken vidskepelse: man behandlar den som en skrå-sak; man vill stänga in sig, omge sig med höga murar, för att akta sig från främmande pestsmitta.
Jag frågar slutligen, om nationen verkligen skulle blifva mycket lyckligare, om alla herremän kunde utrotas.
Icke ens önskas kunde det, utan att tillika önskas, att hela vår cultur ginge sex eller åtta århundraden tillbaka.
Men då funnos bredvid de stolta odalbönderna äfven torpare och inhyseshjon, knektar och tjenare, och på köpet ett stort antal trälar.
Är man nu consequent i sitt hat mot aristokratien, så borde också bönderne utrotas – ty hvarföre skola de ensamt representera folket, nationen, – hvarföre icke med lika rätt den lägre talrikare classen!
I alla fall är säkert, att bonden sjelf icke tycker om så kalladt folk, ”som gå folket närmare.”
Detta kallar han att ”göra sig gemen,” och sådane personer betraktar han ofta med misstankar.
Han fordrar af herremannen, först och främst sträng rättvisa: sedermera vill han af honom röna godhet, välvilja och äfven höflighet; men något kamratskap hvarken begär eller önskar han.
Tvertom tycker han om en herreman, ”som står på sig”, som känner och iakttager sin värdighet, liksom bonden sjelf, så vida han icke är alltför fattig och nedtryckt, icke utan stolthet känner sin ställning, och skänker icke bort sig.
Deremot har jag visst ingenting emot, att de såkallade sämre classerne lyftas upp till en högre bildning, till sinne för det täcka, snygga, trefliga.
Derpå har jag ju sjelf i alla tider arbetat.
Dervid är det dock högst angeläget att tillse, att sådant sker på rätta viset; ty annars kunde det hända, att en plogens son, på hvilken man inympat allehanda af den finare verldens kunskaper, smak, tycken, derigenom förlorar just det, som för honom är så vigtigt, kärleken till sin torfva, sitt hem, sitt läge, för att i stället eftertrakta det, hvarpå den nya culluren gaf honom anvisning; då först måste han känna sig olycklig, så vida han nödgas qvarstå på sin ursprungliga plats i samhället; och lika lätt kunde det hända, att han genom en sådan halfbildning blefve moraliskt förderfvad.
Min snillrike landsman, Biskopen i Wexiö, har rätt i ganska mycket, men han går å andra sidan för långt.
Det gifves en förståndig medelväg mellan vår tids välmenta men mindre välbetänkta nit för folkuppfostran, och andras lika välmenta men också oeftertänkta spjernande deremot.
– Kort sagdt; man borde icke så mycket disputera derom i brochurer och tidningar, utan hellre resa hit och bese mina undervisningsinrättningar.
Nu har jag blott en punkt qvar, att med eder öfverlägga om, mine vänner!
Slå upp, Julianus, företalet till Amorina och läs hvad vår vän Richard der skrifver från pag. xxxv och ända till slutet.
Efter fullbordad uppläsning fortfor Herr Hugo:
Jag ursäktar gerna Richard, att han skrifvit denna bok, ty han var då ännu helt ung, och äfven snillen födas inte fullfjädrade.
Men svårt har jag att begripa, hvarföre han nu skulle låta trycka den: har då nationen sedermera så fortskridit i tycket för det fula, att den nu bättre kan fördraga sådana ohyggligheter än 1823, då boken först trycktes men af förf. sjelf på mitt och fleres råd blef indragen?
Men hvad jag minst begriper är, huru han i April 1839, då företalet är dateradt, kan sophistisera på det sättet, för att försvara en ungdomsförvillelse.
Furumo kan nemligen ”i den grekiska tragedien icke finna något element af rätt förskräcklighet; ingenting fruktansvärdt, ingen fasa.
Det kommer deraf, menar han, att i den gamla tragedien blott visar sig ett yttre och tillfälligt fruktansvärdt, ett löjligt, ett plågsamt: men intet att med himmelskt sinne rysa för”...
I det såkallade grekiska Ödet ser han ”en bödel som torterar ett inquisitionsoffer;” och bekänner att han ”finner mera otäckt, förargeligt och nästan infamt häri, än något sublimt.”
Deremot tror han sig på egen hand ha uppfunnit det äkta tragiska, och framställt detta i sin Johannes.
Hos denne hade nemligen det nödvändiga, d. v. s. naturlagen, utvecklat sig till full personlighet, och utgör tillika det fria hos honom.