Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Andå satt hon här ute på alfvaren och tänkte inte på annat, än hur hon skulle få lifvet att räcka så länge som möjligt.
Som han sjelf hade hon kanske ingen glädje deraf.
Men ändå ansträngde hon sig för att behålla detta lif, som icke bjöd henne någon glädje, endast arbetet att hålla ut så länge som möjligt — Det är besynnerligt, fortfor han i samma tankegång, att hon kan lefva.
En gammal torr gumma, som är så » vag, att hon stapplar sig fram.
Hur kan hon lefva?
Tänk, hvilken massa af mat hon.
måtte ha proppat i sig, om man liknar ihop under en sjutti, kanske åtti ar.
Hvem har gif-vit henne allt, hvad hon behöft?
Hur har hon burit sig åt for att alltid skaffa sig tak öfver hufvudet och mat, efter hon han lefva än?
Inte kan nå ’ n ha gått och gifvit henne.
Nej, så dumma är inte menniskor.
Hur kan hon ha orkat med att dag ut och dag in skaffa sig födan, när det är så svårt och så många, som slåss om den?
Han blef liggande kvar på marken, medan solen långsamt dalade mot vester, och hennes heta middagsstrålar förvandlades i stilla aftondager.
Men han märkte icke att tiden led, och han rörde sig ej, förrän skymningen låg tung öfver alfvaren, och en kall luft väckte honom till verkligheten och tvang honom att stiga opp.
Mekaniskt såg han sig omkring i mörkret, och plötsligt sköt den tanken upp i honom, att nu var allt slut.
Det tjänade ingenting till att strida emot längre.
Gå ned till sjön.
fylla fickorna med sten.
springa ut så långt som möjligt.
sjunka i det kalla vattnet.
och domna bort, innan solen kom tillbaka med en ny dags grubbel och elände.
Gråtande som ett barn gick den ensamme mannen öfver slätten fram emot backen, som sluttade nedåt sjön.
— Stackars Erik Boman, mumlade han för sig sjelf, återigen som om han talat om en annan.
Han duger inte till något annat, och derför skall han dö, innan han hinner göra något orätt i verlden.
Då såg han ännu en gång bort mot det håll, der den lilla stugan låg.
Dess konturer skymtade endast dunkelt fiam genom den djupa skymningen, men i ett fönster, hvil-ket låg nästan nere vid marken, syntes ett matt, fladdrande eldsken.
Det inåtte komma från spiseln, tänkte den ensamme mannen.
Han såg lugn ut, men i hans blick kom något rofdjursaktigt.
och hans ben darrade, som om han på en gång hyst fruktan och begär.
GÅten stannade, och han ändrade riktning.
Skälfvande i hela kroppen gick han fram mot den * låga stugan.
Han tryckte handen hårdt omkring käppen och andades kort, som om en plötslig feber bränt genom hela hans kropp.Det svaga ljuset vägledde honom, och på den jämna slätten gick han säkert som på ett kammargolf.
När han kom närmare, stannade han.
Tydligt urskilde han den lilla byggnaden.
Den var låg och smal.
Det såg ut, som om den icke rymde mer än ett enda rum.
Stenfoten var låg och bräcklig, det gråa, ostrukna timret snuddade nästan vid marken.
Utmed fönstret var en smal blomsterbänk, i hvilken syntes några vissnade stjelkar.
Det såg ut, som om han icke kunnat slita sig los från denna stuga.
Han gick omkring den och varseblef en låg dörr, hvilken endast var stängd med en klinka.
Något annat fönster än det, som vette ut mot slätten, fans icke, och landsstrykaren smög sig försigtigt ända fram till väggen för att se, om det fans någon spricka, genom hvilken han kunde se in i stugan.
Då hörde han ljudet af en röst.
Han ryckte till och stälde sig med örat lutadt mot den otäta väggen.
Hela hans kropp skakade, som om han haft frossan, och han lyssnade ånyo.
Nej, han hade icke hört fel.
Det var en qvinnoröst han hört.
Hon talade och jollrade derinne.
Hon var alltså icke ensam.
Men med hvem talade hon?
Han stälde påsen ifrån sig och med hatten tillbakaskjuten i nacken och käppen i handen, intog han för tredje gången sin lyssnande ställning.
Då urskiljde han tydligt den gamla gummans röst, som entonigt framjollrade ofattbara ord, och strax därefter hördes ett sakta skrockande.
— Hon har höns i stugan, tänkte vandraren.
Han var så upprörd, att hans mun hängde öppen, som om han varit rörd af slag.
Han visste icke, hvar han var, eller hvad han gjorde.
Med ett ryck slet han upp dörren och störtade in.
Lutad öfver en gryta, som stod öfver den svagt flämtande elden, stod en gammal gumma, hvilken syntes vara densamma, som han sett ifrån qvarnen gå fram till stugan och släpa på något tungt.
På en tapp halm bredvid henne låg en höna på ägg.
Vid hans inträde vände den gamla Tiufvudet emot dörren och eldskenet föll på ett torrt, gammalt ansigte, från hvilket ett par frågande ögon blickade emot honom.
Med en blick såg han hela rummet, och i det han höjde sin tunga käpp slog han den med all makt gång på gång mot gummans hjässa.
— Du ska ’ dö, skrek han.
Följa mig i eländet.
Hvar-ken du eller jag ska ’ g&amp; har längre och slita för att kunna lefva.
Han slog, till dess den skrumpna kroppen låg orörlig och stel på det gråa golfvet, och när den gamla låg döa framfor honom, upphäfde landsstry karen ett skrik.
Det lät som ett vilddjurs rytande.
I samma ögonblick sjönko hans armar maktlösa nedt och medvetslös stod han flämtande och betraktade den liflösa kroppen.
Han stod som en sömngångare, med glasartad blick stirrande på sitt offer, och i hans själ fans icke en aning om, hvarför han handlat, som han hade gjort.
Midt ur den förvirring, som alla hans olyckor hopat öfver honom, hade denna gerning dykt opp, ej som ett öfverlagdt beslut, utan 6om ett plötsligt utbrott, hvilket kom 8å oforberedt, att dråparen sjelf ännu icke ens förstod, att det skedda kunde vara verklighet.
Plötsligt väcktes han ur sina tankar af ett prasslande ljud.
Hönan hade flugit opp på spiselkanten, och förskrämd satt hon der, skrockande och flaxande med vingarna.
Mördaren ryggade tillbaka.
Åsynen af detta ängsliga djur, hvilket som ett stumt vittne betraktade honom och hans offer, fylde honom med en fasa, hemskare än den, h vilken sjelf va brottet kunnat framkalla.
Väljande sig med båda händerna, som om han sett ett spöke, gick han baklänges ut genom dörren.
Han stannade, när han kommit öfver tröskeln, och andades ut, som om han varit nära att qväfvas.
Hans ögon eloto sig ett par gånger, ansigtet återfick sitt vanliga uttryck af tungsinthet, och maktlös sjönk den gängliga gestalten ned på den låga trappan, skakad af en konvulsivisk gråt.
Länge satt han der, alltjemt snyftande, som den hvil-ken begått ett dåd, som ej kan försonas, och när han reste sig opp, tog han mekaniskt påsen på ryggen och ämnade fortsätta sin vandring.
Men när han gått ett par steg, kora fhiktan öfver honom och han vände sig om.
Han kunde ja icke gå sin väg.
Det skulle bli upptäckt, man hade sett honom gå vägen fram, det skulle göras razzia efter alla lös-drifvare, och han skulle icke kunna undgå att bli tagen.
Han slängde påsen ifrån sig och gick åter in i stugan.
Derinne hade elden slocknat.
Endast några kol glödde med en svag dager i spiseln.
I mörkret hörde han flaxan-det af vingar, och han skalf af fruktan, att dessa vingar skulle komma i beröring med hans ausigte.
Med darrande hander trefvade han öfver spiselkanten, tills han fann några svafvelstickor.
Han hackade tänderna af förskräckelse, och han vågade ej se på henne, som han hade slagit Samlande all sin sinnesnärvaro, strök han eld på en sticka ooh antände sänghalmen.
En klar låga fladdrade opp.
Lågan steg uppför väggen, det knastrade i halmen och den torra mossan, som satt instucken mellan bjälkarna, med ens biet det ljust, och vid skenet såg han blott en sak.
Han säg blod på sina händer, på golfvet, i sänghalmen, på det ensamma offret för hans nattliga dåd.
Och när elden flammade opp, flög hönan mot fönstret, i vanmäktig förskräckelse hackande mot de små rutorna, som i eldskenet skiftade i alla regnbågens farger.
Ett skri bröt fram ur hans bröst, ett skri, så fasansfullt, att han blef skrämd af sin egen stämmas ljud.
Utan att se sig om, rusade han ut i det fria.
Der ryckte han till sig påsen — käppen hade han haft i handen när han gick in — och sprang af alla krafter bort öfver alfvaren.
Hur långt han hade sprungit visste han inte.
Men när han stannade, var han utmattad i alla leder, som efter en långvarig sjukdom, och han kände ingen fruktan längre.
Han vände sig om och såg tillbaka åt det håll, från hvil-ket han kommit.
På krönet af backen syntes mot den mörka natthimmelen en stor brasa, hvars röda lågor, inhöljda i en tjock rök, knastrande höjde sig i luften.
För den lätta vårvinden flögo stora gnistor bort och slocknade i mörkret.
Hvarje minne af, att han för endast en timma sedan hade beslutat taga sitt eget lif, hade försvunnit ur hans själ, som en liten ensam låga försvinner i en stor förtärande brand.
Han hade glömt det som något längesedan försvunnet.
Af hela sitt lif såg han endast detta brinnande hus, der hans stora brott gick upp i stigande flammor, och med känslan af fasa blandade sig en djup undran — hvar?
— hur?
— och hvem?
Och hvad hade han gjort?
Det var som om sjelfva medvetandet var bortbrändt i hans eget utpinade lif.
Vandraren stod stilla, till dess att lågan sjönk ihop och tycktes försvinna i marken.
Då tog han beslutsamtvägen mot socler och fölide med raska steg stora landsvägen.
Så länge branden varade, hade ingen menniska gått förbi.
Tidigt morgonen derpå satt traktens kronofogde vid sitt arbetsbord och skref på en inlaga.
Det var en medelålders man med ett vaket, solbrändt ansigte och en skarp blick i de små ögonen, hvilka noggrannt följde pennans betänksamma gång öfver papperet.
På ena sidan om honom hängde ur munnen en lång sjöskumspipa, ur hvilken små rökmoln sakta stego mot taket.
Då knackade det på dörren, och kronofogden fick två ginger ropa stig in, innan något svar följde.
När dörren omsider öppnades, såg han en lång, mager gestalt med vacklande steg gå öfver tröskeln.
Han bar påse och käpp i den ena handen.
sade kronofogden och fixerade den underliga figuren vid dörren.
En aning sade honom, att något ovanligt var på farde.
— Jag vill tala om något för hr kronofogden, svarade den tillfrågade.
— Jaså, sade denne förvånad.
— Jag har slagit ihjäl två gummor i natt och bränt ner stugan öfver dem, sade landsstry karen.
När han sagt det, drog han djupt efter andan, och han sig kronofogden rätt i ansigtet.
utbrast kronofogden.
Har du slagit ihjäl.
I natt?!
Och nu kommer du och talar om det.
— Det är sant, sade den tillfrågade tonlöst.
Den tilltalade nämde socknen.
— Jag sökte arbete.
Kronofogden blef rasande.
— Har du mördat iör att fa komma under tak?
Landsstrykarens bleka ansigte färgades af en svag rodnad.
— Det tänkte jag inte på, sade han.
— Ja, men hvad tänkte du på då?
Du måtte väl ha ’ ett skäl ?Mannen funderade ett ögonblick.
Sedan skakade han envist på hufvudet.
— Nej, sade han.
Jag hade intet skäl.
— Du vet väl, hvarför du har kommit hit åtminstone?
— Ja, det vet jag, svarade brottslingen.
Hans ögon blickade rakt fram, och han tog ett steg framåt, när han fortsatte:
— Jag har kommit hit, for att jag ångrade mig.
Som det var gjordt, var jag alldeles som jag hade varit förut Jag har aldrig gjort något ondt förr.
Nu har jag gått hela natten, och jag tror, att jag grät hela tiden, medan jag gick.
Jag kunde inte lida, att vara så usel, utan att någon skulle veta om det.
Och nu bar jag kommit för att lida mitt straff och få fred efteråt
Kronofogdeu var en sträng man och nitisk i sitt kall.
Lagen var honom heligare än allt, och aldrig hade han svikit sin pligt, när ett uppdrag kallade.
Men att inmana denne förbrytare, som hade handlat som en dåre och bekände som en man, det grep honom mera än någon annan anklagelse, som han på samhällets vägnar varit tvingad att framställa.
Hade han fått följa sitt hjertas innersta böjelse, så hade han öppnat dörren och sagt:
— Gå i frid!
Ofver dig kan ingen menniska döma.
Och hans ögon blefvo fuktiga, ju längre han betraktade
landsstrykaren vid dörren.
— Sätt dig!
Och hans stämma blef plötsligt mild, nästan vek.
Mannen åtlydde genast.
Han förstod, det intryck han väckt, och i det han knäppte ihop händerna och såg framför sig med en blick, som om han blickat in i ett kaos, hvilket menniskorna ännu icke förmått att genomtränga, yttrade han:
— Jag vet inte, hur jag kunde göra det Jag var visst sjuk.
Jag tror det kom ofver mig på midda ’ n, därför att jag fick se stugan.
Och när det blef mörkt, gjorde jag det Men jag hade inte tänkt på det, innan jag kom in.
Då svartnade det för ögonen på mig, och jag bara slog, till dess att det blef tyst omkring mig.
Kronofogden teg en stund.
Han visste inte, hvad han skulle säga denne man, som syntes oskyldig och ändå hade gjort sig saker till det svåraste brott, som lagen känner. — Tog du ingenting deriune?
sade han till sist, som om han vaknat ur tankar.
— Tog?!
sade mannen.
Jag såg ingenting, som dugde att ta *.
Och när kronofogden ingenting svarade, tilläde han:
— Jag har slitit mycket ondt.
Men tagit nå * nting har jag aldrig.
— Vet du, hvad du efter all sannolikhet får for straff?
bröt kronfogdefi ut.
Han kunde ej återhålla frågan.
Han var mera upprörd än brottslingen, och hans sjelfbeherskning var nära att svika honom.
Landsstrykaren förblef lugn och svarade utan att blinka:
— Det är dödsstraff på mord.
Kronofogden nickade och vände sig bort for att be gagna sin näsduk.
Sedan frågade han med sin vanliga röst:
— Är du beredd att underteckna en skriftlig bekännelse?
— Ja, svarade den brottslige.
Så upptecknades nattens förskräckliga händelse, och när ransakningen var utagerad, undergick den anklagade dödsstraffet som en bot för sina synder.
Det var ingen, som såg något upprörande i denna dödsdom, och Erik Boman fann sjelf, att straffet var rättvist
Vt Dagm * Krönika.
37Det unga Frankrike
i fågelperspektiv af Ola Hansson.
För iyra &amp; r sedan ftretog jag mig att göra den nyfranska efter-zolaiska literaturen känd hemma i Sverige.
Hvad som m&amp;hända allramest dref mig dertill, var öfvertygelsen om att den svenska vitterheten hölle på att växa skeffc och att det fannes något i den franska konsten, som skulle kunoa vrida den rätt igen.
Det var just i de minnesvärda dagar, d&amp; qvinnoindignationens vågor gingo Bom allra högst, utan ait man änna kommit underfund med ofarligheten i denna storm i ett vattenglas.
Det lockade mig att jemsides med den inhemska produktionen af vitter maskinsöm utbreda till beskådande de stilfulla alstren af en personlig konst, samt att påvisa litenheten af de i Sverige behandlade dygnproblemen, genom att ställa vid sidan dem, som fylde de samti * diga böckerna i Frankrike.
Gent emot den florerande problem * literaturen gälde det att häfda principen » l ’ art pour l ’ art » i hela dess ensidighet; och gent emot en objektiv naturalism, som ansåg sin uppgift fyld med en opersonlig återspegling af den yttre verl * den, vore det af vigt att häfda öfverlägsenheten af en vitter konst, hvilken vände sig bort ifrån detta dränggöra ffcr att i stället upprätta kartor öfver menniskosjälens gömda och svårgripliga regioner.
Det blef till fyra essays, öfver Boarget, Huysmans, Maupassant ooh Richepin, infbrda i » Framåt », i rättan tid innan denna publikation ännu gått den viig, hvilken allt dödligt, enkannerligen de Nkandinaviska tidskrifterna, måste vandra.Då man sitt ett korn, är det alltid en fUgnad att se någon * ting växa upp.
Sålunda har det bl.
a. varit mig hugnesamt att erfara, att mina kolleger, brr He idens tam och Levertin, på sista tiden gjort den upptäckten, att den franska literaturen vuxit ut öfver Zola och afsatt nya ideal.
Det kunde vara p&amp; tiden nu att meddela denna upptäckt; den skiftar redan i mögel farg.
Jag tror till och med, att b vad det nu, i detta ögonblick, kommer an på att göra gällande, det är att dessa ideal blifvit öfvermogen frakt, halfvissnad blomma, lam kropp, samt att de kräfva att fyllas med nytt blod, för att kunna föra oss upp öfver bergen och fram genom öknarna in till den framtida vitterhetens Kanaan.
Det skulle glädja mig, om hrr Heidenstam och Levertin gjorde samma upptäckt — om fyra år.
D&amp; jag i v&amp;ras kom till Paris, bade jag under bela två år så godt som ingenting läst af den nya franska literaturen; jag hade omsider känt den afsmak, som alltid griper en, när man längre tid left på en och samma lätt, och jag hade en vacker dag funnit en ny ängd, der det gjorde min själ godt att dväljas.
Na, personligen försatt i miliöet af modern gallisk kultur, gjorde jag det till en pligt att taga igen hvad jag försummat.
Jag vände följaktligen tillbaka till den gamla vägen, tog till utgångspunkt just det ställe, der jag för ett par år sedan vikit af, följde roaten ända fram till den dag som är — och befann mig i en återvändsgränd.
Den förste jag återupplifvade bekantskapen med var Gu \ j de Maupassant.
P&amp; boulevardernas boddiskar lågo tvenne nya böcker af honom: novellsamlingen * L ' inuiile beauté » och romanen yNotre eoeur », — den senare i 40: de upplagan.
Ingen bland samtlige nu lefvande franske författare är så fransk som Maupassant.
Taine bar som bekant i sin annars strängt objektiva estetik inmängt en värdsättningsprincip: ett diktverk, säger ban, är såsom ett geologiskt skiktkomplex, det kan vara blott ocb bart en uppslamning af ett decenniums små kul-turströmningar, det kan utgöras af de bredare och djnpare forma * tioner, i hvilka ett helt folks säregna lif afsatt sig, det kan slutligen jemte dessa bildningar i ytan ega sjelfva den massiva granitbädd, på hvilken hela slägtets utveckling, har den än annars må skifta, bygger sig upp och hvilar; och de fl uppräknade diktverk, som äro af denna senare sällsynta art, tilldömer Taine förrangen.
Maupassant är som diktare en sannskyldig Galliens son på godt och ondt.
— I Frankrike, detta gamla kulturland med en månghundraårig vitterhet, förefinnes i mindre grad än annorstädes något svalg befästadt emellan gammal tid och ny.
Sär-skildt kunde man berätta för hundra år sedan alldeles på samma sätt som i dag och för två hundra år sedan alldeles på samma sätt som för ett hundra år sedan.
Den franska novellistiken ir att förlikna vid ett perlband, som sträcker sig fram genom århundradena och hvars alla perlor äro hvarandra lika som bär, af enahanda art och bearbetade i samma rent galliska stil.
Mau-passants noveller bilda den sista perlan på tråden.
Man kan i ett skandinaviskt diktverk vid första ögonkastet afgöra, om det är skrifvet i detta århundrade eller i ett föregående; men en sådan afsatsbildning i konstmognad och i formningsteknik är knappast skönjbar emellan skapelser, hvilka ligga så pass långt ifrån hvarandra som Pré vosts » Manon Lescaut », Diderots &gt;La religieuse » och en novell af Maupassant.
Hvilken är då denna galliska art, efter hvilken Maupassants diktning formats?
Taine har oöfverträffligt skildrat den, och man kan endast upprepa hvad, han sagt.
Det är det begränsade urvalet af föremål och drag, den öfverskådliga grupperingen af dessa, kompositionernas artificiela enkelhet, språkets genomsigtiga klarhet.
Det är vidare, från annan synpunkt sedt: förståndets ytterliga sensibilitet, sinnenas nyanserade skärpa, blandningen af humor och obscenitet (» gaulviserie »), ironien och det skeptiska leendet, subtiliserade till en glimt i blicken.
Det är, negativt taladt: brist på djup och innerlighet i gemytet, frånvaro af själs * värme, af omedvetenhet, af drömmeri, af framtidsdrägtig mystik och intuitiv synförmåga.
Maupassant är novellisten inom den samtida skönliteraturen.
Som romancier är han en bland många och af andra rang; som novellist 8r han den enastående, den oöfverträfflige.
Den oförlikneligt gratiösa lydighet, hvarmed stoffet formar aig under hans hand, kan endast jemföras med den sega och läokra smidighet, med hvilken leran löper, ringlar sig och böljar mellan arbetareos fingrar i verkstaden ute i Sèvres.
Den nya novellsamlingen bråddes omisskänligt på sina äldresyskon, men den egde derjemte n&amp;got af den försvagning, som förråder förtunnadt blod.
Nu, sedan intryckena gått genom tidens sikt, är det tre af novellerna, hvilka stannat qvar i min hågkomst.
Den ena, bokens första och största och som gifvit samlingen dess titel, handlade om en qvinnas raffincradt grymma hämd på mannen, derför att denne gjort hennes skönhet värdelös genom att under den äktenskapliga sammanlefnadens nio år samvetsgrannt ha bållit henne vid nästan lika många barnsängar.
Sjelfva motivet var något sökt, hälften konstrueradt i dess pikanta besynnerlighet; och i den psykologiska arkitektaren hade den galliska klarheten och enkelheten nrartat derhän, att man icke såg stort annat än byggmästarens geometriskt regelräta mönsterritning.
I den andra novellen, som jag mins, hade gaalviseriet vulgariserats till det barieska: en flicka, som är otröstlig öfver att ha fått ett dödfödt barn, finner ro för sin sårade själ genom att af de fem manliga individer, hvilka samtliga med lika rätt kunna göra anspråk på faderskapet, erhålla det högtidliga gemensamma löftet, att de alla fem skalle anse det för deras pligt att hvar och en efter större eller mindre förmåga förskaffa henne en ny liten gudsengel.
Den tredje novellen slutligen handlade om, hurusom ett möblemang en midnattsstnnd underbarligen dansar sin väg ut ur rammen och bort i natten midt för egarens näsa, — en utflykt in på ett diktningsområde, der Maupassant minst af allt hör hemma, nem-ligen Edgar Poes.
» Notre coeur » betecknar det absolut lägsta stadiet i den jemt sjunkande serien af Maupassants romaner.
Hans förstlings-roman * Une vie » verkade genom arten af sin komposition såsom en gripande symbol af hela detta lif, hvari det ena slägtet griper vid, der det andra slutat, blott för att upprepa en och samma meningslösa och smärtfylda historia, — hvars väsen är jolm, hvars förlopp är lidande och hvars behållning är den trindaste nolla.
» Bd-Ami *!
romanen om den råa kraftens triumf öfver alla andra lifsmakter i det parisiska fin-de-siécle-miliöet, verkade på samma sätt och genom samma medel: kapitlen lade sig upp öfver hvarandra såsom trappsteg, på hvilka läsaren omsider nådde den välarrangerade sluttablå, hvari samme Bel~Ami, som i inled-niogsskildringen icke hade pengar till att betala en bock, krönes med all makts och rikedoms och kärlekslyckas fullkomlighet, efter att genom samtliga mellankapitlen ha trampat andras bjertan och egen heder sönder och samman under sin häl.
Sedan går det alltjemt utför, genom * Mont ‘ Orioht » Pierre et Jean » m. fl,ända ned till ytfotre Coeur », en bok om en q vinna, som icke kanälska, en skildring, matt och torr i färgen som en tafla af Paris de Cbavannes, ett porträtt, platt som mål ad t papper, ett spiritnelt kåseri öfver detta det intressantaste af alla tidsfenomen, qvinnan, som kulturen gjort själsligen könslös, i st. f. en fysiologisk förklaring af detsamma.
Hos J.
K. Huysmans hade jag stannat vid » Å Rebours ».
Det visade sig nu, efter att jag tagit kännedom om hau9 senare produktion, att den nämnda boken var pjelfva den kostbara kronjuvel, till hvilken alla hans andra verk endast tjenade som infattning.
Huysmans hade börjat sin författarebana med en novell * A vau-l ' eau », som bokstafligen icke skildrade annat än en halfgam-mal ungkarls fraktlösa försök rundt i Paris att skaffa sig ett drägligt spiskvarter, men som i trots af denna groteskt simplifi-cerade lifskonflikt rymde betydligt mera äkta och besk lifeleda än något som helst dikthäfte af en modern Weltschmerzpoet.
Derpå följde * Le$ soeurs Vatard », en skildring af parisiskt fa-brikslif i Zolas genre, med tvenne unga fabriksarbeterskor såsom förgrundsfigurer i den figurrika samfundsinteriören.
Ledmotivet i denna roman, liksom i den följande, * En ménage », historien om tvenne konstnärers fåfänga försök att skapa ett drägligt förhållande samman med en kvinna, ljuder ungefär så här: könslif-vets poesi och lycka samman med en kvinna — nonsens!
På denna sidan » A Rebours » ligga två böcker: * En rade » och » Un dilemme ».
Den förra verkar sfisom en veritabel hel-veteskonsert af tvenne olika, 6amtidigt spelade melodier.
Boken är komponerad så, att efter ett kapitel af den plattaste och krassaste hvardaglighet följer ett kapitel af den mest grandiosa fantasi, för att åter i sin tur aflösas af den andra extremen.
Det skär oss in i öron och själ.
Vi blifva helt hufvudyra af att sålunda utan en enda ansats till förmedlande öfvergång föras ifrån det icke alltför intressanta skådespelet af en kalfs lyckliga födelse öfver i skaldedrömmens fata morgana.
Jag känner ingenting som så obarmhertigt och eå genialt blottar den objektiva naturalismens intighet som denna roman.