Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar 1845, då frågan om inrättande af jordbruksskolor förekom, förklarade BondeSt. temligen allmänt, att sådana voro högst obehöfliga, emedan hvar och en kunde sköta sin jord lika väl, utan det kunskapsmått, som skulle förvärfvas i dylika skolor.
Sedermera har detta Stånd likväl sjelf begärt uprättandet af flera landtbruksskolor i landet, derföre att man kommit underfund med att det fordras just den egenskap, som Hr Nordenfelt ansåg obehöflig, nemi. insigt.
Detta har den värde talaren också sjelf på det eklatantasle sätt bevisat, då han upgifvit att de boställen, som varit utarrenderade på 30 år, stigit i värde, samt att arrendatorerna, efter några år, bjudas betydliga summor i afträde.
Jo, emedan dessa arrendatorer varit personer som förstått sin sak.
Hr Nordenfelt säger vidare, att han sjelf tjenat för en liten lön, ehuru den visserligon varit 50 proc. högre än den Staten utfästat; men han har haft kamrater på andra reg:ten, som tjenat för två till tre gånger så mycket som han.
Denna upgift tyckes verkligen gifva vid handen, att det vid vissa reg:ten i sjelfva verket finnes mycket större tillgångar än man känner, och jag tror också att händelsen är sådan.
Det finnes en eller annan indelningshafvare som tjenar för lägre lön, än han efter staten bör äga, kanske utan lön, till följd deraf att han fått ett boställe som Den 6 December e. m.
46« är utsuget och utmagradt, och som han hvarken har insigt elier råd eller tid att förbättra; hvaremot andra åter finnas, som, emedan de erhållit boställen, hvilka varit mycket val skötta under en längre följd af år, fått betydligt större löner än kamraterna vid samma och vid andra reg:ten.
De få nemi. njuta frukterna af de upoffringar som företrädarne gjort.
Vissa indelningar äro också alltför stora.
Jag känner ryltmästarelöner som gå tili 5 å 6 tusen R:dr, en siffra, som icke finnes i den K.
Jag har vid ett föregide tillfälle ifrat för en reform i Presterskapets aflöningssätt, byggd på den grund, att alltför stora löner måtte ut jemnas, så att äfven de lägre befattningarne inom Kyrkan måtte få något godt deraf.
Jag önskar nu, att så äfven malte ske inom militären, hvars löner i allmänhet jag visst icke anser vara på långt när tillräckliga för att upfylla det ändamålet att föda sin man.
För öfrigt äro boställena äfven i det afseendet olämpliga, att man icke får emottaga dem förr än efter två år sedan man blifvit utnämnd.
Under denna tid vet man icke huru bostället skötes, och om man äfven har någon skicklighet i jordbruket, hvilket Hr Nordenfelt icke skattar serdeles högt, samt äger några tillgångar, så att man slutligen kan tillträda sitt boställe, så har man icke allenast under någon tid fått tjena lönlös, utan hvad än värre är, måst släppa till penningar.
Sådana förskotter kunna vara betydliga icke blott för att upså och med nödiga inventarier förse bostället, utan för att sätta det i stånd.
Emedlertid stiger det i värde, och då öfvertages det af en annan person, som får njuta frukterna af hvad den förre förlorat.
Detta är ett sätt att plocka penningar ur den enes ficka för att lägga dem i en annans.
Det kan också hända att den, som under så ogynnsamma omständigheter, som jag nyss nämnde, tillträder bostället, för att deraf skörda någon ersättning för sink förluster, ytterligare utsuger det, och i sådant fall får hans efterträdare ännu sämre lön.
Jag tror icke att häruti ligger någon rättvisa, och jag tror att man alltid skall komma till den slutsatsen, att aflöning, medelst förläning af jordegendom, leder till lönernas ojemna och orimliga fördelning.
Detta hjelpes icke genom den åtgärd, som Krigsministern, pag. 29 i K M:s Nåd.
Propos. rörande 4:de IIufvudTiteln, föreslagit, eller att boställena skulle undergå en ny taxering.
Om en dylik omtaxeriog nu vidtages, är jag förvissad om att deras värde, efter några års förlopp, skall vara lika afvikande från taxeringen, som nu; ett förhållande, som i alla tider kommer att fortfara, emedan det beror af den skötsel, upodling m. m., som påkostas jorden.
Min öfvertygelse är den att om, i st. f. boställen, man hade bostäder inom hvarje kompani, med föda för ett par hästar och ett par kor, samt bortarrenderade allt det öfriga, skulle Svenska Arméens befäl få en vida högre, säkrare och jemnare aflöning, än det nu har.
Den aflöning, som. K. M. föreslagit för en Kapten, är alltför låg, och skulle visst icke hafva blifvit så föreslagen, derest man icke tagit en förmodad högre inkomst af boställena i beräkning.
Huru vill man föreställa sig, att en Statens tjensteman skall kunna med familj herga sig med 1200 å 470 Den 6 December e. m. 3500 R:dr r:mt?
Jag uprepar, att jag anser boställena vara det sämsta aflöningssätt som någonsin kan åstadkommas, och jag skulle med dem vilja vidtaga samma åtgärd, som jag föreslagit med annan Kronans jord.
Jag vill dock icke f. n. yrka något sådant, utan önskar blott att de måtte bl ifva för Statsverkets räkning utarrenderade på 30 år.
Härtill kommer dessutom ett annat skäl.
En ung officer vid ett indelt reg:te som, jemte den på stat upförda lilla lönen, får det tillskott, som möjligen kan upstå genom den större behållning, utarrenderade boställen lemna, än den, hvartill de blifvit uptaxerade, nödgas vänta inpå andra året innan han utfår lönen.
Emedlertid vet han icke huru mycket han tjenar för, eller har råd att lefva upp.
Yore det icke mycket bättre för honom om, såsom li.
St:r en gång begärt, alla Statens inkomster voro indragna till Statsverket, som i stället till honom qvartalsvis utbetalade hans lön.
Han visste då, huru mycket han hade att påräkna och hvad han hade att lefva af.
Min öfvertygelse är, att vår Armée visst icke skulle förlora genom ett dylikt sammanslående till Statsverket af alla lön e t i 1 lgå n gar och deras utbetalande från Statsverket till löntagarne.
Otillräckligheten, för att icke säga obilligheten af den lön, som nu bestås de fleste, torde vara allmänt erkänd; men man misstänker, icke utan skäl, att de siffror, som för R.
St:r upgifvas såsom lönebelopp, icke äro tillförlitliga, så länge boställsrevenyerna under dem innefattas.
Bestäm lönerna i kontanta penningar, och jag t v ifla r ej att icke R.
St:r skola bevilja hvad som är billigt i afseende på en löneförhöjning.
Hr Nordenfelt har i början af sitt anförande yttrat några ord, på hvilka jag lade märke.
Han sade nemi. att befälet måste bo inom kompanierna, för att bilda soldaterna och göra tjenst på roten.
Jag har af Konungens Propos. funnit att Krigsministern laggt synnerlig vigt vid tjenstgöringen på roten; der står nemi. föreskrifvet för den officer, som icke gör tjenst inom sitt reg:te minst sex månader af året, att af hans lön skall gå tillbaka till Statsverket.
På ett annat ställe förekommer, i afseende på de officerare, som ämna söka inträde i Generalstaben, att de, för att vinna rättighet att bevista militärläroverken, först skola hafva gjort tre års tjenst, hvaraf åtminstone två år på roten.
Vidare heter det, att för att kunna söka plats i Generalstaben och i Kommandoexpeditionen, skola de ytterligare göra två års tjenst på roten.
Jag föreställer mig, i anledn. af dessa föreskrifter, att man gjort sig ett alltför högt begrepp om värdet af öfning i tjenstgöringen på roten.
Hvaruti består denna tjenstgöring?
Uti att föra kompaniets expedition på roten; att göra det, är icke någon stor konst, mine Hrr, och det behöfves icke lång undervisning för att, efter de gifna formulären, lära sig den.
De som icke temligen fort lära sig att utöfva denna tjenstgöring, lära sig den aldrig.
Mångårig öfning deri kan aldrig vara af nöden.
Ifrågav:de tjenstgöring består uti att göra några torpsyner, några kyrkparader, mottaga och expediera ordres, skrifva en och annan rapport, och slutligen uprätta det s. k. qvartalsförslaget.
I st. f. att ändamålsenligt förenkla dessa åligganden, har man visserligen gjort hvad man kun - Den 6 December e. m. 471 nät för att inveckla dem; men likväl ej kunnat göra dem hvarken mångfaldigare eller konstigare, än de kunna lätt utföras vid sidan af trägnare och allvarligare sysselsättning af någon inom kompaniet bosatt officer.
Man plägade också förr tillåta officerare alt, serskilda inom hvarje kompani, sig emellan upgöra om expeditionens förande, så att alltid en, någon i allt fall inom kompaniet bosatt, hade detta bestyr, mot ersättning af de öfrige, som derigenom blefvo lediga att använda sin tid till något förvärf.
Alla voro härmed belåtna och tjensten förlorade icke derpå.
Men skola alla kompaniofficerare, hvar i sin tur, ovilkorligen hållas till utöfning af ifrågavide tjenstgöring, är klart att de så mycket mindre kunna beräkna och disponera sin tid, som de äro helt och hållet beroende af reg:tsbefälh:nes goda vilja i afseende på placering på det ena eller andra kompaniet.
Men ej nog att unga officerare sålunda afhållas från en för dem sjelfva och fäderneslandet nyttigare verksamhet; de tvingas ofta att i en aflägsen landsort förnöta sin tid i bondgårdar eller på gästgifvaregårdar, lyckliga om de någon gång få inackordera sig i prestgårdar.
Under sådana förhållanden kan det blifva betänkligt för föräldrar att släppa sina söner in på ett reg:te, der de möjligtvis kunna få se sin tid förnött och illa använd.
Det finnes jemväl en annan sida af saken, hvarom jag ber att få erinra.
Under det man vanligen önskar att Arméen skall fås för så godt pris som möjligt, förbiser man helt och hållet hvad som i synnerhet dertill bidrager och hvad som just genom indelningsverket åsyftats, eller att samme person, som skall bildas för att en gång möta fienden, när så behöfves, under afvaktan härpå äfven skall vara en verksam medborgare.
Detta gör att personer med någon förmögenhet, hellre än att månadstals ligga borta från sitt hem i en aflägsen landsort, taga afsked, äfvensom att mången intelligent yngling, hellre än att ingå i militärståndet, väljer någon annan af de många vägar, der han har att påräkna vida större inkomster.
Jag tror således att den åsigt, som jag beklagligtvis finnér uttryckt i K. M:s Propos., och hvilken jag äfven hört framhållas af Hr Nordenfelt, eller att alla officerere skola strängt hållas till tjenstgöring på roten, verkligen medför ganska stora olägenheter, och utgör egentliga orsaken och grunden dertill, att vi se så många vakanser inom Arméen; ja, måhända i vida högre mån än de små lönerna.
Skola dessa vakanser fyllas med goda ämnen, måste man taga detta förhållande i betraktande.
Härmed vill jag ingalunda hafva sagt, att en officer bör åtnjuta skonsamhet i afseende på den tjenstgöring, som erfordras för att göra honom till en duglig militär, såsom möten, rekrytexcersis eller andra kommenderingar, utan min mening är blott att man icke må taga skalet för kärnan och anse någon hufvudsaklig vigt ligga på öfning i tjenstgöringen på roten.
Officerarne kunna nog lära känna sina soldater under möten och kommenderingar, der deras militäriska skicklighet egentligen bör tagas i anspråk, och till hvars utbildning tjentgöringen på roten ingalunda bidrager.
472 Den 6 December e. m.
Jag bar trott mig böra uttrycka denna min mening, emedan jag trott mig finna, att man f. n. lägger allt för stor vigt på den s. k. tjenstgöringen på roten.
Jag hade visserligen icke nu ämnat upträda; men jag har här hört talare, hvilka yttrat satser, som efter mitt förmenande äro grundfalska.
Ehuru jag icke varit i tillfälle att anteckna dessa satser, och således icke minnes dem alla, skall jag dock, i afseende på dem jag ihågkommer, söka framställa en vederläggning.
Hvad då först sjelfva grundprincipen beträffar i de förslag, Hr Stjernsvärd framlagt, så har motionären sjelf anfört, att han finner innev:de tidpunkt mer än någon annan påkalla dessa förslags behjertande.
Jag kan icke finna annat än alldeles tverlom.
Under mer än 16 år sysselsatt med studier, nästan uteslutande i militärisk riktning, men derföre icke försummande att. söka deras tillämpning på öfningsfältet, äfvensom i tidigare år under den här ringaktade tjenstgöringen på roten, har jag, af innerlig kärlek till mitt yrke, sökt göra mig reda för företrädena hos vår militärorganisation, i jemförelse med de utländska.
Jag bekänner upriktigt, att jag under en kort tid tvekat häruti, ehuru aldrig, och nu mindre än någonsin, öfvertygad om de stora fördelarne af allmän konskription.
Öfverallt i Tyskland, Frankrike, Österrike, i hvilken stat som helst, höjas nemi. rop emot der rådande beväringsorganisationer.
Nu, då näringarne tagit en sådan fart och arbetskrafterna blifvit af så stor vigt, att de knappast rkunna upskattas med penningar, nu skulle man i vårt folkfattiga land sammanföra större delen af dess manliga och ar betsföra befolkning till en långvarig vapenöfning.
Detta är orimligt och låter icke verkställa sig här.
Det är min öfvertygelse att, just med afseende å sednare tiders erfarenhet om beväringssystemets tryckande börda, det för vårt land är ännu mera overkställbar t än förr.
Jag vill icke ingå i några detaljer af förslaget; de hafva vid flere föregående
Riksdagar blifvit af sakkunnige män inom Utsk:n granskade och befunne oriktiga, och det är naturligt att detta, hvad siffrorna beträffar, skall i ännu högre grad vara händelsen nu, då alla varupriser stigit.
Man kan också icke göra någon jemförelse mellan de utgifter, som funnits för fem eller sex år sedan, och de anslag som nu erfordras.
Det är således i den punkt, som rörer folkbeväpning och indelt Här, som jag tror mig i få, men giltiga ord hafva besvarat motionären.
Hvad åter beträffar boställena, så har åtskilligt blifvit yttradt emot dem: en talare har sagt, att det är nödvändigt för officeren att uteslutande egna sig åt sin tjenst; en annan har yttrat, att denna tjenst är af föga betydenhet.
Tjenstgöringen på roten kan vara svår och den kan tagas lätt; den är dock till sin princip fotad på indelningsverket och utgör ett af de högsta och ädlaste målen för en officers verksamhet.
En kompanichefs vigtigaste pligt är att vara en far för sitt manskap; endast detta kan påkalla mera tid och mera omsorg än någon annan tjenstgöring, äfven på ett Den 6 December e. m. 473 garnisonsregite.
Det är för hvar och en, åtminstone tjenstgörande, militär vid indelta Arméen tydligt, och jag har icke hört det af någon förnekas, att hvarje kompani eller sqvadron måste hafva åtminstone en officer tjenstgörande inom kompaniets och sqvadronens stånd.
Det tyckes jemväl vara tydligt för enhvar, att man icke kan borttaga boställena för dessa personer och sålunda låta truppen, likasom löst folk, springa omkring utan ordning och tillsyn.
Lika nödvändigt är det också, att tillräckligt underbefäl finnes inom kompaniernas och sqyadronernas stånd, och att detta underbefäl äfven förses med boställen.
Detta stadgades också i 1833 års reglering, som bestämde de nya lönerna och som, oaktadt åtskilliga brister, dock icke häruti kan frånkännas princip-enlighet.
Jag tror ej heller att det blifvit påstådt af någon, att boställena skötas mindre väl af militärer, eller att desse icke skulle kunna blifva skickliga landtbrukare.
Detta har den siste värde talaren sjelf de facto vederlagt; de fleste gamle militärer äro duglige jordbrukare.
Jag tror för min del att, utan bibehållande af kompanichefs- och underbefäls-boställena, kan icke indelningsverket bestå, och jag fruktar mycket att de personer, sorn klandra dessa boställen, hafva en djupare afsigt dermed, nemi. indelningsverkets förstörande; ty jag är öfvertygad, att i och med boställenas försvinnande skåll äfven vårt indelningsverk sönderbrytas.
Det är, af hvad jag i början nämnde, för mig klart, att indelningsverket är och förbi ifver den yppersta af alla hittills kända militärorganisationer, och detta blir klarare för hvarje gång man hör omtalas de försök, som snart sagdt i hvarje
Euroipeiskt land göras att förändra de dervarrde krigsinrättningarne.
Jag har läst utmärkta skrifter, serskildt i år utgifna, hvilka säga, att det endast varit möjligt åstadkomma konskriptions-systemet under så svåra tider, som inträffade då det grundades, synnerligen åren 1806 och 1807 i Preussen; äfvensom att detsamma, öfverallt der det blifvit i n förd t, till och med i Schweitz, i följd af den stora börda det pålägger befolkningen, rönt motstånd.
Nu vill man genom en mängd nya författningar i Frankrike och Österrike m. fl. länder tillgripa värfningsmetboden, och utan tvifvel är det en af de stora orsakerna, hvarföre man i England icke kunnat införa beväringssystemet, att man, i motsats med hvad som här påståtts, eller att det skulle utgöra en lindring i krigsbesväret, ansett det vara i högsta måtto tryckande.
Att sådant kunnat förutses, bevisar bäst det stora i indelningsverket och dess sammansättning och ordnande i kompanier, sqvadroner och reg:ten; det visar den höga tanke, som föresväfvade stiftarrie, Gustaf 11 Adolf och Axel Oxenstjerna, en tanke, som blifvit utförd af en så stor regent som Carl XI.
Det nödiga sambandet emellan förmän och underlydande kan icke äga rum under någon bättre form än indelningsverket, och finnes det icke der, så är det officerens fel.
Men det bär finnas; hvar och en officer känner det, och jag är öfvertygad att, om en Komité blefve tillsatt af sakkunige män, skulle de kasta Hr Stjernsvärds förslag öfver bord och tacka sin Gud att få behålla hvad man äger.
Enhet är samhällets styrka; kraft i hvad vi äga ger kraft i dess an - 474 Den 6 December e. m. ■vändande.
Måtte dessa besinningsvärda ord, tillika med hvad jag förut haft äran anföra, få åtfölja remissen till Utsk.
Blott några ord till hvad jag förut yttrat.
Jag känner nemi. ännu en olägenhet som vidlåder boställssystemet, när det tillämpas på sqvadrons- och kompanichefer.
Denna olägenhet består deruti, att lönerna genom boställena blifva så olika, att det t. ex. icke är ovanligt, att när den ene kompanichefen kan tjena för två till tre gånger mer än den andre, så begagna de sina platser på samma sätt som presterna göra, d. v. s. de söka transport från en sämre till en bättre, och när de slutligen vunnit denna transport, sakna de den vigor som erfordras för en befälhafvare.
Hvad tjensten vinner härpå, lemnar jag derhän; icke blir det mycket.
Den siste värde talaren framställde otjenligheten af att nu vilja öfvergå till ett slags beväringssystem, då andra stater började ledsna dervid.
För det första är här icke fråga om att utsträcka detta system till den grad, som finnes inom andra länder; det föreslagna skulle icke vara tryckande, utan tvertom ganska lindrigt.
Dessutom böra vi ihågkomma, att om indelta Arméen vore tillräcklig ensam, och man icke beböfde tillgripa beväringen, så kunde det finnas skäl för dess bibehållande i det skick, hvari den f. p. befinner sig; men då denna
Armé blott är en stam, och då en beväring måste tänkas derbredvid, så är det ju naturligt att, i händelse af krig, denna stam först måste komma i fråga.
Hvad åter beträffar det förträffliga i indelningsverket, så tyckes det vara temligen tydligt bevisadt, att denna förträfflighet icke är så serdeles stor, emedan, ehuru det är mer än 200 år gammalt, det ändock icke af någon annan stat blifvit infördt, hvarken i de länder, der styrelsesättet är absolut och der man blott behöfver be falla, eller i konstitutionella stater.
Dessutom har jag icke sett, att vårt indelningsverks duglighet blifvit pröfvad, enär vi, sedan det inrättades, icke haft något långvarigare krig; ty om vi sammanräkna de år, under hvilka vi med detta system haft krig, så upgå de icke till trettio, och krigen hafva vanligen icke varat längre än 2, 3, 4 eller 5 år.
Men finge vi ett långvarjt krig, skulle vi få se, att det icke vore så förträffligt som man föreställer sig, då man har fred.
Under det jag för min del förklarar, att jag med största tillfredsställelse afhört första delen af Hr Wrangels anförande, ber jag blott att få fritaga mig från den supposition i afseende på mina syften, som innehålles uti hans yttrande, att han fruktade, det de personer, som ville rubba våra boställen, äfven ville göra det med vårt indelningsverk.
Tvertom har jag alltifrån den tid, jag sjelf tillhörde indelta Arméen, insett dess stora värde; men äfven om någon gång förr en tvekan i detta afseende hos mig upstått, har denna helt och hållet bortfallit, sedan jag under sednare åren varit mera utomlands än förr, samt haft tillfälle att göra jemförelse mellan andra länders krigsorganisation och vår.
Dan 6 December e. m. i 7 5 Jag, som icko har äran af att hafva deltagit i krig, kan naturligtvis icke säga hvad uthållighet den ena Arméen kan äga i jemförelse med den andra; men efter menskligt sätt att döma, kan man väl säga, att vår indelta Armée är det förträffligaste, som kan uptänkas.
Emellertid ber jag, att få fästa upmärksamheten på en jemförelse inom vårt eget land, som visar, att det går an att bibehålla indelningsverket, utan att bibehålla boställena.
Vi hafva ju vårt indelta båtsmanshåll, och, med undantag af ett kompanicbefs-boställe i Södra Möre, finnes det icke, så vidt jag vet, några officers-boställen inom Flottan, och jag har icke hört, att Flottans löresätt varit olämpligt.
Med några ord vill jag besvara de an märkn:r som ägt rum emot mitt förslag.
Man har påbördat mig inkonseqvens för det jag yrkar afslag på de af K.
M. föreslagna löneförhöjningarne inom Arméen, då jag sjelf gjort förslag i samma syftning.
Jag bestrider dock att någon inkonseqvens härigenom kommit mig till last.
Det äger sin fullkomliga riktighet att jag uti mitt vid 1848 års
Riksdag afgifna förslag till förändrad organisation af landtförsvaret, föreslagit större löner, åtminstone uti de lägre graderna, än flem som nu åtnjutes, äfvensom att jag, innan ännu Regeringen tagit något slags initiativ i förevar:de maktpåliggande ämne, i detalj åskådliggjorde den bedröfliga utsigt i ekonomiskt hänseende, som den militära banan företer.
Uti det omordade organisations-förslaget ådagalade jag nemi. genom Tabellen N:o 26, att en person som vid 20 års ålder, såsom Underlöjtnant ingår på Arméen och efter 30 års tjenstetid, tager afsked såsom Kapten, har, för att lefva, måst skuldsätta sig för, eller utgifva af egna medel 7,092 R:dr 24 sk. b:ko, om han tjenst vid Infanteriet; har han deremot tjenat vid Kavalleriet, upgår denna summa till icke mindre än 17,064 R:dr 36 sk. s. m.
Nu erhålles i båda fallen vid afskedstagande endast 400 R:dr i pension.
Beräknar man deremot 6 proc. ränta å hvad han i och för sin lefnads-kostnad i tjensten måst tillsätta, upgår den för infanteristen till 425 R:dr oeh för kavalleristen till 1,023 R:dr; således erhåller den förre 25 R:dr och den sednare 623 R:dr mindre, än ban i räntor måste utbetala för äran att hafva i 30 år tjenat Staten.
Enl. mitt omordade organisations-förslag lemnar icke allenast lönen, under beräkning af samma lefnads-kostnader, en icke obetydlig behållning, utan pensionen komme att utgå med 800 i st. f. 400 R:dr årligen.
Men dessa förbättrade vilkor för befälet står i förening med en förändrad organisation af vårt bristfälliga försvars-väsende och föranleder ingalunda såsom Regeringens förslag, förökade anslag å 4:de HufvudTiteln, utan i stället en betydlig förminskning af de redan varande.
När nu under dylika omständigheter Regeringen icke fästat ringaste afseende vid någon omorganisation af Arméen, oaktadt en sådan icke allenast är af behofvet påkallad, utan äfven begäres af de 2:ne RiksSt:n som representera de mest skattdragande delarne af Svenska folket, så bestrider jag högeligen, att jag gör mig skyldig till inkonseqvens, 476 Den 6 December e. m. derigenom att jag under för handen var:de förhållanden yrkar afslag på de af Regeringen föreslagna löneförhöjningarne.
Skulle denna min åtgärd vinna bifall af R.
St:rs majoritet, och lönerne komma att utfalla till oförändradt belopp allt intill dess den begärda omorganisation af vårt landlförsvar kommer att inträffa, är det dock icke Ständerna, som härtill äro vållande, utan Regeringen, som detta förhållande bör drabba.
Har denna derjemte vidtaget hvad inom andra Arméer redan länge egnats en skyldig upmärksamhet och omtanka, nemi., att genom kloka och ändamålsenliga åtgärder bereda möjligheten, i synnerhet för de mindre löntagarne, att kunna begränsa utgifterne med inkomsterne?
Jag tror detta icke; men vill dock vid detta tillfälle förbigå de förhållanden, som gifva stöd åt denna åsigt.
De äro dessutom ganska väl kända af oss alla.