Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon ytterligare strid derom lärer icke komma i fråga; men för att göra discussionen ännu kortare och ändamålet af remiss genast vinnas, hemställer jag, huruvida ingen af Konungens här nu närvar, herrar rådgifvare skulle behaga upptaga comiterades betänk, såsom sin egen motion.
Hr Frih. o. Landtm, frågade, huruvida IL o.
Hr Den 12 Februari c. tn.
Ilr Frill. o. Landtm, yttrade, att då, under loppet af öfverläggningen, flere ledamöter lxgärt ärendets remitterande till Ekon.Utsk., oell en ledamot, hvarmed flere sig förenat, föreslagit, att K.
M:s nåd. skrifvelse skulle endast luggas till handlingarna, Hr Landtm, ansåg sig böra framställa propostn i den ordning, som öfverläggningen föranledt, och således först på remiss; i anledn. hvaraf han föreslog, att K.
M:s nåd. skrifvelse, med ett af särskilde comiterade afgifvet betänk, oeii förslag rör;de fattigvården i riket, måtte remitteras till Ekon.Utskottet.
Hopades starka ja, blandade med mångå nej.
I anledn. häraf fork la lade Hr Landtm, att projiostn om remiss blifvit af R. o. Ad. bifallen.
Jag har icke ansett tillständig! att vid detta tillfälle begära votering, hvilket jag likväl, i stöd af hvad som förra gången vägrades mig, måhända borde göra; men jag anhåller, att, då remiss blifvit beslutad, Hr Frih. o.
Landtm, ville förklara, huruvida Hr von Troils förslag till skrifvelse ina åtfölja till Utsk., och för min räkning vill jag hafva antecknadt, att jag förenar mig deruti.
Hr Dalman och Gr.
Spens reserverade sig emot det nu fattade beslutet.
Uppå framställd propos. beslöt R. o. Ad., att äfven de yttranden, sorn på förmiddagen blifvit afgifna, i anledn. af Hr von Rosens motion 0111 tillsättande af ett särskildt Utsk. för det nu föredragna ämnets behandling, skulle åtfölja remissen till Ekon.Utsk.
ITr Höökenberg, Carl Åke: Jag får anhålla alt i prot. må varda antecknadt, att jag i denna fråga är af samma mening, som Hr von Troil och Gr.
Spens under denna discussion yttrat, och alt denna min anmälan måtte åtfölja remissen.
Föredrogs å nyo K, M:s den 8 dennes på bordet lagda nåd. skrifvelse med förslag till ny förordning om sockenstämmor och kyrkoråd.
Hr Rääf, Leonhard Fredr., uppläste följande:
Vid det af comiterade för kyrkolagens öfverseende lemnade förslag, af den ig Juni 18J9, till ny förordning om sockenstämmor och kyrkoråd, utbeder jag mig få göra följande anmärkningar:
Uti inledningen och vid frågan om rösträtt, föreslås: ”att inrättningar och anläggningar, som ej utgjort ecclesiastik-bidrag, skulle deltaga deruti mot rösträtt, hvarvid taxeringsvärdet, jemfördt med medelvärdet på hemmanen, horde ligga till grund." > II. 5i Dea is Februari c. ra.
Detta bestämmande, hvars rättslära är klar, blifver likväl omöjligt i utförandet genom de svårigheter och orättvisor dervid uppstå, såsom ofta händer med nya tidens lagstiftningsförsök, dem roan. enbart stödjer på theorier, utan att rådfråga verkställbarheten.
Antagande att meningen vore, det ifrågavar. inrättningar skulle ingå, icke blott i utskylder till kyrko- och prestgårdsbyggnad, m. m., utan naturligtvis äfven till preslerskapet, och då dessa sednare på ganska, få ställen utgöras efter lika fördelning på hemmantal eller taxertsvärde, utan i stället lemnäs, med derifrån långt afvikande förhållande, antingen i skaft- och qvicktionde, eller efter viss sämjeförening, skulle första beräkningen blifva att sammanslå hela socknens pastoralier; den andra, att fördela dem på hemmantalet; den tredje, ett medium mellan detta och socknens hela taxertsvärde, och slutl. den fjerde, tillämpningen af allt detta på inrättningens åsalta uppskattning.
Hvem skulle besörja och bekosta dessa vidlyftiga beräkningar?
Sedan nu mera första uppbördsstämma», under utskyldsårets lopp, är afskaflfad, och debiteringen, i följe deraf, icke blifver känd förrän efter början af det kommande, skulle den t. ex. för i84o skedda uppskattningen icke kunna tjena till rättelse vid ifrågavar. utskyld och röstning, förrän frän d. i Maj, 1841 till s. d. 1842, under hvilken tid dylika verk, hvilka ofta lika hastigt försvinna som de uppkomma, eller åtminstone undergå/förändring uti innehaf och drift, kanhända vore nedlagda eiler betydligt minskade i rörelse och värde.
Bäst torde derföre vara alt låta saken bero vid hvad hittills varit vanligt, d. v. s. vid öfverenskommelse, antingen med pastorerne personligen, eller med dem och församlingarne gemensamt vid upprättandet af sämjor.
Under litt.
A. § 1 föreslås blott en ordin, sockenstämma att hållas i Maj eller Juni, och i § 3, att den ej får utsättas på söknedag, om val skall anställas.
Dessa ändringar i gamla förhållandet synas mig högst olämpliga.
Minst 2tne ordin, stämmor äro af vana och vei ki, behof påkallade; vallborgsmessans för räkenskapers afslutande och granskning, fattigförsörjningen under sommaren, och utförandet af anordnade byggnader:
Andersmässati åter, för beslut och vinteiberedelser till dessa byggnader, fattigvård under hårdaste årstiden, och mångahanda andra ämnen, med valförrättningar vanligen vid båda.
Erfarenheten säger, att ärendena blifv.a sämst och hastigast behandlade på extra ordin, stämmor, efter gudstjenstens slut; emedan hvar och en då vill skynda åter till sitt hemvist.
En omsorgsfull pastor undviker af detta skäl, så mycket görligt är, alla extra sockenstämmor, och söker hopa frågorna på de ordinarie, som derigenom oftast erfordra hvar sin hela söknedag.
Förslaget B. § 8, 2) lyder: ”då fråga uppstår om per - Den 12 Februari e. m. 4o3 sonliga bördor, må församlingens alla ledamöter till sockenstämman kallas oell der äga rösträtt, livar och en lika; hvarifrån likväl undantagas de, hvilka äro i andras tjenst skattskrifna.”
Härvid mäste dock anmärkas, att inga andra kunna i sådant fall blifva röstägande, an de, sorn skulle komma att underkastas den personella afgiflen; ty frågor kunna uppkomma, och inträffa redan ej sällan, om någon tunga särskildt på jordtorpar», särskildt på inhyses- oell backstuguhjon, särskildt på socknehandtvérkarne eller på verk och inrättningar.
Föröfrigt borde, enligt min öfvertygelse, ingen socknebeskattning, utöfver gammal vana eller frivilligt åtag, någonsin tillåtas på dessa classen, dels emedan de, med något undantag af ägare till verk och inrättningar, vanligen äro de mest oförmögne, och dels emedan de i de flesta landsorter ännu — och himlen vare derföre lofvad — utgöra en minoritet, hvars nekande röster således skulle ingenting betyda mot hemmansägarnes begär att från sig hvälfva utgifter och arbetsskyldigheter.
Det vore ej eller skäligt att, såsom förslaget § 8, 3) innehåller, neka ombudskap få uppdragas åt annan, än socknebo eller förvaltare; emedan de förra kunna händelsevis, och ej sällan, vara af motsatt tanka med frånv. medlem, och inspectoren, om än god ekonom, dock möjligen olämplig för dylikt fall.
Ännu orättvisare vore, om, såsom litt.
J. § 23 föreslår, vid fråga rörande kyrkors sammanbyggnad, de flesta rösterna, sammanräknade från båda eller alla församlingarne, skulle vara afgörande; emedan deraf följde att, då inom hvarje socken intresse och mening för eller mot dylik sak vanligen är odelad, men endera hela församlingen lika vanligt äger stridig åsigt mot den andra, skulle således den större kunna tvinga den mindre till sambyggnad, mot hennes enhälliga nekande och mot hennes sjelferkända förmåga att kunna egen kyrka underhålla.
Den enda verkliga förbättring, jag tror mig finna, ligger i föreskriften litt.
F. § x6, 3) huru ordför. skall förklara sitt missnöje mot beslut; hvilket sätt likväl, om ej särskildt uttryckt i nu gällande förordning, dock ur densamma lätteligen kan härledas.
Jag får derföre förklara min önskan och mitt förslag vara, att K. förordn. af d. 26 Febr. 1817, med sednare erhållna tillägg, må oförändrad blifva bibehållen, såsom pröfvad och tillfyllestgörande samt rättvisare än nya förslaget.
Enahanda mening hyser jag om stadgan rör:de kyrkoråd, hvilken, i det till pröfning varande betänk., innebär 2:ne betydande misstag.
Det ena att kyrkorådet skulle, genom böternas borttagning, beröfvas sista skenet af inflytande och af möjlighet att göra sig åtlydt.
I hvilket förakt skulle ej en myndighet falla, som icke ens ägde förmåga alt för sig inställa 4"4
Den 12 Februari o. m. den person, som skulle tillrättavisas? oell da comiterade likväl insett, att nödvändigheten dock slutligen kräfde någon tvångsåtgärd, hafva de, i stället för den nu gällande stadgans mildare men verksamma medel, valt det yttersta, det grymmaste som kan upptänkas, heröfvandet af nattvarden, för en olydnad, som i svåraste fall är en genstörtighet, men ock någon gång kan härflyta blott af blygsel; en åtgärd, den kyrkoråden kanske aldrig skola tillgripa, hellre låtande sin verksamhet falla, än blottställa en usling att, under sin fortsatta och genom dylikt tvång uppäggade tredska, förlora sista möjligheten af bättring och försoning.
Det andia misstaget synes mig ligga i borttagandet af helsovården från kyrkorådets befattning; ty ingen lärer böra neka att, då en uti läkarevetenskap vanligen obevandrad landtmans åtgärder i detta fall mindre innebära egentliga läkemedels anordnande mot vissa sjukdomsfall, än råd till helsans bevarande, varningar mot hennes förstörande genom hvarjehanda laster, och omsorger för det uppväxande slägtets vård, måste också liela denna befattning mera hvila på en religiös grund, närmare sammanhänga med ett kyrkoråds syfte, bättre af detsamma utföras, än om dylika ärenden vore under polisform åt andra uppdragna.
Med dessa anmärkningar har jag på intet sätt velat uttrycka ett klander mot de utmärkte män, som haft detta ärende under handläggning, och hvilkas omdöme och kunskaper äro vida utöfver mina.
Jag vill härigenom hafva blott den slutföljd dragen, huru svårt, om ej omöjligt, det är att uti en utbildad stat genomgripande ändra gamla lagar eller inflicka nya, utan att de i många fall skola strida mot dem, som man nödgas qvarlemna.
Men detta ämne är ganska rikt.
Jag torde få återkomma dertill, då jag utbeder mig att vid dagens öfriga remissärender fa inom kort meddela hvarjehanda upplysningar, dem tiden nu ej medgifvit affatta.
IJr Rääf tilläde derefter muntligen:
Detta anförande anhåller jag måtte få åtfölja till det Utsk., till hvilket målet blifver liänvisadt; och sorn åtskillige , hvilka öfver fattigvårdsfrågan yttrat sig, uppgifvit, att åtskilliga delar af detta mål äfven dermed hafva gemenskap, anhåller jag, att mitt nu afgifne anförande äfven måtte få åtfölja till det Utsk., som kommer att behandla den frågan.
På Hr Dalmans, Wilh. Fredr, begäran blef den nåd. skrifvelsen uppläst, hvarefter Hr Dalman yttrade: R, o. Ad. torde af den nu upplästa K. skrifvelsen hafva inhemtat, att K.
M:t icke heller i detta ämne afgifvit någon propos. till en blifvande författning, eller huruvida det förslag till lag, som blifvit aflemnadt, öfverensstämmer med Regeringens åsigter i frågan.
Härvid förekommer visserligen det i någon mån skiljaktiga förhållande, att R.
Den 12 Februari c. m. IT r Frih. o. Landtm, yttrade, att då, under loppet af öfverl;iggningen, flere ledamöter begärt ärendets remitterande lill Ekon.Utsk., och en ledamot, hvarmed flere sig förenat, föreslagit, alt K.
M:s nåd. skrifvelse skulle endast läggas till handlingarna, Hr Landtm, aiisåg sig böra framställa proposm i den ordning, som öfverläggningen föranledt, oeh således först på remiss; i anleda, hvaraf lian föreslog, att K.
M:s nåd. skrifvelse, med ett af särskilde comiterade angifvet betänk, och förslag rörlde fattigvården i riket, inåtte remitteras lill Ekon.Utskottet.
I anleda, häraf förklarade- Hr Landtm, att proposm om remiss blifvit af R. o. Ad. bifallen.
Jag har icke ansett tillständigt att vid detta tillfälle begära votering, hvilket jag likväl, i stöd af hvad som förra gången vägrades mig, måhända borde göra; men jag anhåller, att, då remiss blifvit beslutad, Hr Frih. o. Landtm, ville förklara, huruvida Hr von Troils förslag till skrifvelse ma åtfölja till Utsk., och för min räkning vill jag hafva antecknadt, att jag förenar mig deruti.
Ilr Dalman och Gr.
Uppå framställd propos. beslöt R. o. Ad., att äfven de yttranden, som på förmiddagen blifvit afgifna, i anledn. af Hr von RoÄens motion om tillsättande af ett särskildt Utsk. för det nu föredragna ämnets behandling, skulle åtfölja remissen till Ekon.Utsk.
Hr Höökenberg, Carl Åke: Jag får anhålla att i prot. må varda antecknadt, att jag i denna fråga är af samma mening, som Hr von Troil och Gr.
Spens under denna discussion yttrat, och att denna min anmälan måtte åtföfja remissen.
Vid det af comiterade för kyrkolagens öfverseende lern* nade förslag, af den ig Juni i83g, till ny förordning om sockenstämmor och kyrkoråd, utbeder jag mig få göra följande anmärkningar:
Uti inledningen och vid frågan om rösträtt, föreslås: ”att inrättningar och anläggningar, som ej utgjort ecclesiastik-bidrag, skulle deltaga deruti mot rösträtt, hvarvid taxeringsvärdet, jern förd t med medelvärdet på hemmanen, borde ligga till grund.” i H. 5i 403 Den 12 Februari c. m.
Detta bestämmande, hvars rättslära är klar, blifver likväl omöjligt i utförandet genom de svårigheter och orättvisor dervid uppstå, såsom ofta händer med nya tidens lagstiftningsförsök, dem roan enbart stödjer på theorier, utan att rådfråga verkstållbarheten.
Antagande att meningen vore, det ifrågavar. inrättningar skulle ingå, icke blott i utskylder till kyrko- och prestgårdsbyggnad, m. m., utan naturligtvis äfven till presterskapet, och då dessa sednare på ganska, få ställen utgöras efter lika fördelning på hemmantal eller taxerrsvärde, utan i stället lemnäs, med derifrån långt afvikande förhållande, antingen i skaft- och qvicktionde, eller efter viss sämjeförening, skulle första beräkningen blifva att sammanslå hela socknens pastoralier; den andra, att fördela dem på hemmantalet; den tredje, ett medium mellan detta och socknens hela taxerrsvärde, och slutt, den fjerde, tillämpningen af allt detta på inrättningens åsätta uppskattning.
Sedan nu mera första uppbördsstämma!!, under utskyldsårets lopp, är afskaffad, och debiteringen, i följe deraf, icke blifver känd förrän efter början af det kommande, skulle den t. ex. för i8/jo skedda uppskattningen icke kunna tjena till rättelse vid ifrågavar. utskyld och röstning, förrän från d. i Maj, iB4» tib s- d. i84a, under hvilken tid dylika verk, hvilka ofta lika hastigt försvinna som de uppkomma, eller åtminstone undergå/förändring uti innehaf och drift, kanhända vore nedlagda eller betydligt minskade i rörelse och varde.
Bäst torde derföre vara alt låta saken bero vid hvad hittills varit vanligt, d. v. s. vid öfverenskommelse, antingen med pastorerne personligen, eller med dem och församfingarne gemensamt vid upprättandet af sämjor.
A. § i föreslås blott en ordin, sockenstämma att hållas i Maj eller Juni, och i § 3, att den ej får utsättas på söknedag, om val skall anställas.
Andersmässan åter, för beslut och vinterberedelser till dessa byggnader, fattigvård under hårdaste årstiden, och mångahanda andra ämnen, med valförrättningar vanligen vid båda.
Erfarenheten säger, att ärendena blifva sämst och hastigast behandlade på extra ordin, stämmor, efter gudstjenstens slut; emedan hvar och en då vill skynda åter till sitt hemvist.
En omsorgsfull pastor undviker af detta skäl, så mycket görligt .är, alla extra sockenstämmor, och söker hopa frågorna på de ordinarie, som derigenom oftast erfordra livar sin hela söknedag.
Förslaget B. § 8, ?.) lyder: ”då fråga uppstår om per - Den ia Februari e. ra. 4o3 sonliga bördor, må församlingens alla ledamöter till sockenstämman kallas och der äga rösträtt, livar och en lika; hvarifrån likväl undantagas de, hvilka äro i andras tjenst skattskrifna.”
Härvid mäste dock anmärkas, att inga andra kunna i sådant fall blifva röstägande, än de, sorn skulle komma att underkastas den personella afgiflen; ty frågor kunna uppkomma, och inträ lfa redan ej sällan, om någon lunga särskildt på jordtorpar», särskildt på inhyses- oell backstuguhjon, särskildt på socknehandtvérkarne eller på verk och inrättningar.
Föröfrigt borde, enligt min öfvertygelse, ingen socknebeskattning, utöfver gammal vana eller frivilligt åtag, någonsin tillåtas på dessa classer, dels emedan de, med något undantag af ägare tili verk och inrättningar, vanligen äro de mest oförmögne, och dels emedan de i de flesta landsorter ännu — och himlen vare derföre lofvad — utgöra en minoritet, hvars nekande röster således skulle ingenting betyda mot hemmansägarries begär att från sig hvälfva utgifter och arbetsskyldigheter.
Det vore ej eller skäligt alt, såsom förslaget § 8, 3) innehåller, neka ombudskap få uppdragas åt annan, än socknebo eljer förvaltare; emedan de förra kunna händelsevis, och ej sällan, vara af motsatt tanka med frånv. medlem, och inspectoren, om än god ekonom, dock möjligen olämplig för dylikt fall.
J. § 23 föreslår, vid fråga rörande kyrkors sammanbyggnad, de flesta rösterna, sammanräknade från båda eller alla församlingarne, skulle vara afgörande; emedan deraf följde att, då inom hvarje socken intresse och mening för elier mot dylik sak vanligen är odelad, men endera hela församlingen lika vanligt äger stridig åsigt mot den andra, skulle således den större kunna tvinga den mindre till sambyggnad, mot hennes enhälliga nekande och mot hennes sjelferkända förmåga att kunna egen kyrka underhålla.
Den enda verkliga förbättring, jag tror mig finna, ligger i föreskriften litt. F. § 16, 3) huru ordför. skall förklara sitt missnöje mot beslut; hvilket sätt likväl, om ej särskildt uttryckt i nu gällande förordning, dock ur densamma lätteligen kan härledas.
Jag får derföre förklara min önskan och mitt förslag vara, att K. förorda, af d. 26 Febr. 1817, med sednare erhållna tillägg, må oförändrad blifva bibehållen, såsom pröfvad och tillfyllestgöraude samt rättvisare än nya förslaget.
I hvilket förakt skulle ej en myndighet falla, som icke ens ägde förmåga att för sig inställa 4°4 Den ia Februari c. m. den person, som skulle tillrättavisas? och dä comiterade likväl insett, att nödvändigheten dock slutligen kräfde någon tvångsåtgärd, hafva de, i stället för den nu gällande stadgans mildare men verksamma medel, valt det yttersta, det grymmaste som kan upptänkas, herölvandet af nattvarden, för en olydnad, som i svåraste fall är en genstörtighet, men ock någon gång kan härflyta blott af blygsel; en åtgärd, den kyrkoråden kanske aldrig skola tillgripa, hellre låtande sin verksamhet falla, än blottställa en usling att, under sin fortsatta och genom dylikt tvång uppäggade tredska, förlora sista möjligheten af bättring och försoning.
Det andra misstaget synes mig ligga i borttagandet af helsovården från kyrkorådets befattning; ty ingen lärer böra neka att, då en uti läkarevetenskap vanligen obevandrad landtmans åtgärder i detta fall mindre innebära egentliga lakemedels anordnande mot vissa sjukdomsfall, än råd till helsans bevarande, varningar mot hennes förstörande genom hvarjehanda laster, och omsorger för det uppväxande slägtets vård, måste också hela denna befattning mera hvila på en religiös grund, närmare sammanhänga med ett kyrkoråds syfte, bättre af detsamma utföras, än om dylika ärenden vore under polisform åt andra uppdragna.
Jag vill härigenom hafva blott den slutföljd dragen, huru svårt, om ej omöjligt, det är att uti en utbildad stat genomgripande ändra gamla lagar eller inflicka nya, utan att de i många fall skola silida mot dem, som man nödgas qvarlemna.
Jag torde få återkomma dertill, då jag utbeder mig att vid dagens öfriga remissärender få inom kort. meddela hvarjehanda upplysningar, dem tiden nu ej medgifvit affatta.
Hr Rääf tilläde derefter muntligen:
Detta anförande anhåller jag måtte få åtfölja till det Utsk., till hvilket målet blifver liänvisadt; och som åtskillige, hvilka öfver fattigvårdsfrågan yttrat sig, uppgifvit, att åtskilliga delar af delta mål äfven dermed hafva gemenskap, anhåller jag, att mitt nu afgifne anförande äfven måtte få åtfölja till det Utsk., som kommer att behandla den frågan.
På Hr Dalmans, Wilh. Fredr, begäran blef den nåd. skrifvelsen uppläst, hvarefter Hr Dalman yttrade: R. o. Ad. torde af den nu upplästa K. skrifvelsen hafva inhemtat, att K.
M:t icke heller i detta ämne afgifvit någon propos. till en blifvande författning, elfer huruvida det förslag tili lag, som blifvit aflemnadt, öfverensstämmer med Regeringens åsigter i frågan.
Den 15 Februari e. m. 4o5 vid sisla riksdag specielt anhållit, att K.
M. ville låta nedsätta en comité', för att utarbeta ett lagförslag i detta ämne, hvaraf R.
St. derefter borde erhålla del; men jag kan icke föreställa mig, att R.
St. genom någon sin skrifvelse, .kunna berättiga Regeringen att öfverträda grundlagsstadgade 'förmer, dä K. M. vill till R.
St. framställa frågor om förändring i allmän civil- eller kyrkolag.
Den nu förevar, frågan är af denna natur, och kan således blott i den form, 87 §:n Reg.F. bestämmer, från K. M. till Ständerna framställas; d. v. s., att K. M. ägt att till R.
St. derom aflemna en propos., hvilken sedan ligger tili grund för Ständernas öfverläggning oell pröfning.
Det var visserligen ett förbiseende vid redactionen af R.
St:s skrifvelse i ämnet vid sista riksdag, att det tillägg glömdes att, jemte det R.
St. anhöllö att en comité'måtte förordnas för att utarbeta ett förslag i ämnet, Ständerna tillika önskade att erhålla en Regeringens propos., och känna dess tanka i den vigliga saken; men Ständerna kunde väl svårligen föreställa sig, att ett sådant tillägg erfordrades, då grundlagen i detta fall gifver en tydlig och klar anvisning.
Jag förnyar derföre det yrkande, som jag framställde i afseende på Regeringens skrifvelse med öfverlemnande af fatligvårds-betänk.
, nemi. att R. o. Ad. måtte anse den K. skrifvelsen blott böra läggas DO till handlingarna; och får jag derjemte tillkännagifva, alt det är anledn. till anmärkning mot Statsrådets ledamöter och föredraganden för ecclesiastik-ärender, hvarom remiss begäres till Coust.Utsk., inför hvilket anlednme uppgifvas skola.
Hr Frih. o. Landtm, förklarade, att den anmälde anledn. till anmärkning, enl. 29 §:n Riksd.Ordn., konnie alt till Const.TJtsk. remitteras.
Anckarsvärd, Carl Henr., anhöll att få instämma i Hr
Dalmans åsigter öfver den föredragna K. skrifvelsen.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt då han, om han ej orätt fattat Hr Rääfs anförande, deruti trott sig linna en begäran om remiss, ansåg Hr Landtm, sig först böra framställa propos. å denna begäran.
' Gr. Anckarsvärd:
Jag får fästa Hr Frih. o. Landtmrs uppmärksamhet derpå, att 2:ne ledamöter förenat sig i den åsigten, att förslaget borde läggas till handlingarna, hvaremot blott en yrkat remiss deraf; hvarföre äfven propos. på alt lägga det till handlingarna bör föregå propos. på remiss deraf.
Då detta Stånd nyss remitterade comiterades betänk. ang:de fattigvården, så remitterades tillika ett förslag till stadga ang:de sockenstämmor och kyrkoråd, hvilket var mera omständligt än det, som nu är för handen.
Det synes fördenskull vara utan un - 4oG Den i a Februari e. m. danial ali tvista, om remiss af den na föredragna nåd. skrifvelsen skall ske eller icke, emedan saken i alla fall kommer under öfverläggning.
Det är således under förutsättning att remiss beviljas, som jag anhåller att få yttra mig i sjelfva saken.
Förslaget till författning ang:de sockenstämmor medgifver uli 19 §.
n rättighet åt presterskapet alt erhålla handräckning af kronobetjeningen till verkställighet af sockenstämmo-beslut.
Ett sådant stadgande anser jag alltför äfventyrligt, emedan jag icke känner någon myndighet, som utöfvar en strängare lagstiftning än sockenstämmor, hvilka föga låta sig besväras hvarken af allmän lag eller laga stadgar.
Under den korta tid, jag varit i utöfning af ett Landsliöfdinge-embete, hafva flera ansökningar inkommit om stadfästelse å sockenstämmo-besiut, hvarigenom höga böter varit ålagda, t. ex. dem, som dansa eller spela till dans, eller upplåta sina stugor fördetta nöje, m. m. d.
Om nu kronobetjeningen finge göra utmätning, på grund af sådana beslut, så skulle mången komma att vidkännas ganska ansenliga böter för helt oskyldiga handlingar.
I afseende på ordförandeskapet i sockenstämmor har professor
Bergfalk uti en reservation vid betänk, föreslagit, att församlingens kyrkoherde skulle föra det endast i fråga om kyrkliga angelägenheter; men i andra mål skulle ordförandeskapet tillhöra den, som det allmänna förtroendet dertill kallade.
Uti detta förslag instämmer jag för mindel.