Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna öfvertygelse är ännu mera tillämplig på närvar, fall.
Frågan är hvarken mer eller mindre, än den, huruvida man skulle kunna genom R.
St:s åtgärd upphäfva ett af högsta domaremakten i samhället fattadt beslut; ty otvifvelaktig! skulle till väsendtlig del sådant blifva följden af bifall lill StatsUtsk:s betänkande.
Det torde vara angeläget att erinra sig, huru i dylika fall förhållandet var under frihetstiden.
Det torde komma derhän, att sedan man förgäfves anlitat domaremakten, för att bereda sig fördelar på Statens bekostnad, så vänder man sig till R.
St., som revidera och upphäfva Konungens domar efter inga andra skäl, än den opinion, som för dagen kan göra sig gällande.
Jag anser del i högsta giad vigtigt, att konungamaktens domar hållas i helgd, och att hvarken R.
St. eller någon annan myndighet befattar sig med att till större eller mindre del ändra dem, och då sådant skulle blifva följden af bifall till betänk., så tillstyrker jag afslag derå, hvarigenom, enär Iva Stånd sålunda blifvit ense om detta beslut, frågan kommeatt förfalla.
Hvad den af Frih.
Fleming omtalda grymheten emot Lemkeska arfvingarna beträffar, så lärer den väl kunna stå tillsammans roed ett så beskaffadt beslut, hvarigenom lagen blifvit tillämpad; och om arfvingarne varit oskyldiga till de omständigheter, som Den i5 Augusti f. m. vållat contractets ogillande, så hafva likväl föi re rättsinneliafvarne varit vållande dertill, och då hafva arfvingarne enl. lag varit oberättigade att sitta uti arrendet under den tid, sorn förflutit sedan arrenderättigheten förverkades; och det kan sålunda icke anses för en grymhet, om de skäl, sorn föranledt contractets upphäfvande, omsider få göra sig gällande.
Jag instämmer hufvudsakligen i de mot SlatsUtsk:s betänk.
N:o 220 gjorda reservationer.
Lemkes arfvingar hafva vid alla instanser, således äfven vid Högsta
Domstolen, blifvit frånkända arrende-rättigheten af Nyqvarns qvarn.
Det blefve i sanning ett betänkligt pr ae ju d i ca t, om R.
St. till pröfning upptogo ärenden, som genom lagakraftvunna domar blifvit afgjorda, — och förutser jag, i sådant fall, att vid blifvande riksdagar motioner i samma syftning icke skola uteblifva.
Att del arrende, som i 120 år fortgått, varit särdeles menligt för K. M. och Kronan, bevisas lätt deraf, att detsamma endast utgått med 200 r:dr b:co årligen, då deremot denna qvarn, på ett år utarrenderad, lemnar en inkomst af 3io t:r spanmål, hvilken inkomst säkerligen blifver än betydligare, då arrendet på längre tid uppgöres.
Den fara, som är förespeglad, att
Kronan skulle sakna dammfäste och husbyggnadsplats, är ogrundad, ty enl. en vid Åsunda häradsrätt stadfästad karta år 1771 8ro 11 kappland pä Broby ägor dertill afsatta.
Då StatsUtsk. icke kunde tillstyrka bifall till anbudet af dessa arfvingar, utan dervid i afseende på qvarndammar, islafvar och den betydliga Nyqvarns bros underhåll, fästat villkor oell förbindelser, hvilka för denna vigtiga Communications bibehållande äro äfventyrliga, trodde jag delta Ulsk. bort icke å anbudet fästa afseende; och då redan 2:ne Stånd , nemi.
Borgare- och BondeSttn, afslagit ifrågavar. betänk., hoppas jug det delar samma öde hos R. o. Ad.
Cederström, Jacob: Gr.
Horn har på milt yttrande lemnat ett svar, som jag nödgas upptaga.
Mine herrar! kunde rättsförhållandets pröfning för Lemkeska arfvingarna ens möjlig Ivis medföra, alt qvarnen, såsom föreg i f— ven på deras grund belägen, kunde den tilldömmas; så vore det skäl alt återlemna deni arrendet, mot skyldighet att afträda till Kronan den rättighet de uppgifva sig äga till qvarnstället och damfästet, med mera.
Ägde arfvingarne blott den aflägsnaste möjlighet till dessa rättigheter, så vore deras ifrågavar. ansökning en verklig tokenskap, men det låter icke bevisa sig.
För att resning skall kunna erhållas, fordras nya skäl alt åberopa; men nya skäl finnas icke att förebära; ty alla möjliga skäl hafva under rättegången blifvit anförda, och i den und. ansökningen, som sedermera blifvit till K.
M. ingifven, hafva icke några skäl blifvit anförda
Den i5 Augusti f. m. som kunna föranleda resning.
Vid detta förhållande frågar jag ora det kan anses grymt, på sätt en ledamot yttrat, 0111 descendenterne efter en person, som erhållit perpetuelt arrende å en qvarn, mot skyldighet att uppbygga densamma såsom förfallen och den i all framtid underhålla i fullgod! skick m. m. men sådant uraktlåtit, skiljes från detta arrende, sedan qvarnen icke allenast icke blifvit underhållen, utan dertill successive mer och mer förfallit, och man derjemte kan förutse en husrötebrist af mer än 4>000 r:dr, redan ådömd för för-uunmadt iståndsältande af islafvar samt dammar, hvilka i följd af denna försummelse blifvit försatta i det bristfälliga skick, att de helt och hållet måste ombyggas.
Hjelper man sådant genom hvad SlalsUtsk. tillstyrkt?
Då, på sätt jag redan nämnt, egentliga skälet för bifall till ansökningen skulle bestå uti förvärfvnndel af en rättighet å Kronans sida, hvilken Kronan redan äger i följd af den storsluflesdelning, dervid så väl qvarntomten som iastage-platsen blifvit från Broby skiljda såsom krono-qvarnen tillhörande, såsom den af mig åberopade kartan utvisar, hvilken i behörig ordning blifvit fastställd och vunnit laga kraft; så frågar jag, om det vid sådant sakens skick ens är tänkbart att bifalla Utsk:s betänk.
Jag förnyar min begäran att B. o.
Ad. måtte afslå begge betänkandena.
Tvänne ledamöter hafva synnerligen klandrat, att B.
St. upptaga och afgöra frågor, uti hvilka domaremakten redan yttrat sig.
Som delta klander egentligen skulle drabba SlatsUtsk., hvilket upptagit denna fråga, så anser jag mig skyldig alt B. o. Ad. redovisar huru dermed tillgått.
Det är icke på någon enskild motion, som StatsTJtsk. behandlat saken, utan i följd af en K. M:s nåd. remiss, och StatsUtsk. har således haft en bestämd skyldighet alt upptaga målet.
Vid första behandlingen deraf, ansåg SlatsUtskötlets afdelning, att, sedan domaremakten definitivt yttrat sig i målet, det icke vore skäl att görn någon rubbning deruti; men denna tanke förföll i Ulskrs plenum.
Afven anser jag mig skyldig att 1111 svara för det jemkningsbeslut, som StatsTJtsk. sedermera fattat, hvilket grundar sig på den ålerremiss, som SlatsUtsk. haft att besvara.
Det är naturligt, alt Ulsk. efter återremissen icke mera handlar efter egna äsigler, utan måste jemka sitt betänk, efter de meningar, som inom Stånden blifvit uttryckta.
Så har också bär skett; men SlalsUtsk. och synnerligast de ledamöter deraf, hvilka först handlagt målet, voro angelägna att upptaga och framdraga sådana skäl, som ytterligare kunde styrka domaremaktens beslut.
StatsUtsk. hade likväl icke lyckats att finna dessa skäl sådana, som Frih.
Cederström framställt dem.
När nu K. M. lill B.
St:s afgörande remitterat denna sak, så bör icke vidare fråga uppstå om R.
St:s behörighet att sig dermed befatta, såvida icke B.
St. skulle D eu i5 Augusti f. m. 93 taga den utvägen att såsom ett missbruk af Regerrn anmärka, att en sådan remiss till Ständerna ägt rum; ty svar på den K. remissen kan icke underlåtas, och det beror då af Irenne Stånds beslut hvad detta svar skall innefatta; men att K.
M. verkligen ägt skäl för denna remiss till Ständerna, grundar jag derpå, att domstohirnes beslut i saken icke varit öfverensstämmande, så alt någon bestämd eller öfvervägande majoritet för hvarje fråga icke funnits för det slutliga resultatet.
En domstol har nemi. ansett skäl bindande, som en annan förkastat, och inom Högsta
Domstolen hafva så skiljaktiga tankar uppstått rör."de Lemkeska arfvingarnes rätt, att afgörande! berott på votering.
Och då rättsfrågan blifvit på så sätt afgjord, har K.
M. ansett skäligt att inhemta R.
St:s lanke huruvida del icke vore med billighet förenligt att återgifva Lemkeska arfvingarna deras ursprungliga rätt.
Jag börjar med alt erkänna de stora betänkligheter jag hyser vid att i administrativ väg rubba domaremaktens beslut, och utan tvifvel skulle denna regel hafva gällt hos mig, om icke K.
M. haft sådana orsaker, som jag nämnt, alt underställa frågan R.
St:s pröfning; och jag tror derföre, att StalsUtsk. i sednare betänk, gjort sådana jemkningar, som bäst kunna förenas med K.
M:s afsigt med remissen och äfven med Lemkeska arfvingarnas billiga fordran, hvarföre jag tillstyrker R. o. Ad. att godkänna StalsTJtskrs betänkande.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, alt plenum bomme att fortsättas på eftermiddagen kl. 6.
Till svar på hvad Gr.
Norn anfört derom, alt detta betänk, grundar sig på en från K.
M. aflåten remiss, anhåller jag blott få tillkännagifva, att sådant ingalunda är mig obekant.
Det återstår mig blott att beklaga alt K. M:s f. d. rådgifvare varit nog efterlåtne för Kronans rätt och nog litet betänkt angelägenheten att hålla en K.
M:s dom i helgd, att de tillstyrkt frågans öfverlemnande till R.
St:s bedömmande; men när så skett, tillhör det den Statsmakten, som fått frågan till sig remitterad, att i sitt utlät, upplysa K. M. derom, att R.
St., enl. de för dess verksamhet gällande former, icke något hufvudsakligt yttrande i ämnet meddela.
Hvad angår det yttrade tviflet om Kronans äganderätt till damfäste, vattenfall m. m.; så torde jag blott behöfva upplysa, att qvarnen, enl. hvad kartan jemväl utvisar, är af krononatur.
En kronoqvarn vore ett oting, om Kronan icke ägde damfästet; och när fråga aldrig varit väckt att qvarnen icke är af krononatur, så följer deraf att Kronan måste äga damfästet, äfven om sådant icke står uttryckligen utsatt i karle-beskrifningen.
Det är i öfrigt af domstolarnes utlåt, tydligt, att arfvingarne under en tid af iner än hundrade år aldrig sökt göra någon rättighet till damfäste! gällande; och det är icke tank - Den i5 Augusti, f. m. bart, att, derest de trott sig äga en sådan rättighet, de icke skulle sökt göra den gällande, då fråga är om en egendom af mer än fyra tunnor gulds värde.
Hr Cederschjöld, Robert Theophron:
Jag har icke tagit någon närmare kännedom om beskaffenheten af detta ärende, och jag hade derföre icke heller ämnat att yttra mig deruti.
Hvad jag nu anför, afser ej sjelfva saken, utan endast den princip, som jag här hört förfäktas af åtskilliga talare, hvilka påstått, att R.
St. icke skulle äga rättighet att bifalla StatsUtsk:s ifrågavar. betänk., emedan K, M:s dom, hvarigenom Lemkeska arfvingarne förklarats hafva förverkat arrendet, då icke hölles i tillbörlig helgd, utan derigenom förändrades och tillintetgjordes.
Detta är efter mitt omdöme ett fullkomligt misstag.
Om beskaffenheten af de domslut, hvarigenom Lemkeska arfvingarne blifvit frånkände arrende-rättigheten, kunna R.
St. icke ingå uti någon öfverläggning eller pröfning.
Men häraf följer ingalunda, alt bifall till StatsUtsk:s betänk, skulle innefatta någon olaglighet.
Ty likasom K. M., då en brottsling, som t. ex. genom
Hofrätts utslag blifvit dömd till lifvets förlust, söker nåd, kan förklara, att, ehuru Hofrättens utslag är lagligen grundadt, K.
M. likväl, med afseende å särskildt förekomna bevekande omständigheter, vill den brottslige från lifvets förlust befria, så kunna äfven R.
St. uti ifrågavar. fall förklara, att ehuru
Lemkeska arfvingarne lagligen förverkat deras arrenderättighet, så vilja R.
St. likväl för sin del, med afseende å särskildt förekomna omständigheter, samma arfvingar uti arrenderättighetens tillgodonjutande åter insätta.
Genom elt sådant förklarande kan domstolarnes helgd icke uti någon män blifva för nära trädd.
För att göra detta ännu åskådligare vill jag anföra ett exempel.
Om en enskild jordägare instämt sin arrendator för contractsbrolt, och den sistnämnde på grund deraf blefve genom alla domstolarnes sammanstämmande beslut förklarad förlustig sin arrenderättighet ; månne icke jordägaren derefter skulle ostraffad kunna säga till arrendatoren: ehuru du lagligen har förverkat din arrenderättighet, så vill jag likväl af det eller det skälet bibehålla dig vid arrendet.
Skulle väl någon förnuftig menniska kunna anse jordägaren genom ett sådant förklarande hafva brustit uti skyldig aktning för domstolarna eller vanhelgat K. M:s dom?
M. gemensamt jordägare vid ifrågavar. tillfälle, och deras rättighet i förhållande lill sina arrendatorer, Lemkeska arfvingarna, lärer väl ej kunna vara inskränktare än den enskilde jordägarens.
På grund af hvad jag nu anfört, finner jag för min del R.
St. oell K.
M. gemensamt äga ostridig rättighet att återinsätta Lemkeska arfvingarna lili den lagligen förverkade arrenderättighetens utöfvatide, samt att dervid fästa hvilka nya villkor, som kunna finnas vara af be - Den i5 Augusti, f, m. 9 5 hofvet påkallande.
Helt annat är deremot frågan om, huruvida tillräckliga skäl må förefinnas att tillägga dessa arfvingar en sådan förmån.
Men derom vill jag af förut uppgifven anledn. för min del ej ingå i pröfning.
Då detta mål förra gången förehades, instämde jag uti den af Frih. Cederström nu yttrade mening, hvilken Hr Printzensköld bilrädt; men hur röstades om frågan, och ätt jag förlorade voterm minnes jag ganska väl.
Det synes ock af Utskts sednare betänk., hvarest det heter, att det förra blifvit af R. o. Ad. bifallet.
Jag tror att, under ett sådant sakens skick, kan R. o. Ad. nu icke lagligen häfva sitt förra beslut.
De som röstade för detsamma få taga dess innehåll på sitt ansvar; men gjord sak häfver ingen återvändo förr än StatsUtsk., derest två Stånd stanna mot två, kommer med en inbjudning till R. o. Ad. att förena sig uti en annan åsigt, eller om sådant icke kan ske, ingifver förslag till omröstning i förstärkt StatsUtsk.
Dessförinnan anser jag
Ståndet förhindradt att upphäfva sitt beslut, ehuru mycket jag beklagar dess beskaffenhet.
Jag skulle biträda den mening, som den siste välde talaren yttrat, derest icke ett förhållande inträffat, som gör, att jag anser densamma nu icke vara tillämplig; man måste nemi., på sätt Friis.
Cederström anmärkt, besinna att saken återkommit i förändradt skick från StatsUtsk., hvilket i väsendtlig del frånträdt sitt förra yttrande och uppställt ett nytt förslag till R.
Då måste naturligtvis, i följd af sakens beskaffenhet, det beslut R. o. Ad. öfver förra förslaget fattat icke lägga hinder i vägen för Ståndet att öfver det nya förslaget fatta del beslut, som R. o. Ad. finner med sakens beskaffenhet förenligt.
Väl har jag, då jag första gången yttrade mig, sökt, som jag tyckte, skäligen klart utreda, att det bifall, som R. o. Ad. lemnat till första betänk.
, grundiagsenligt icke binder R. o.
Adr att fatta ett annat beslut i anledn. af sednare betänk., särdeles som vi af det sednare betänk, finna, att det första var grundadt på ofullständiga uppgifter och sålunda egentligen är att anse såsom ett alldeles nytt betänkande.
Vid föreg:de beslut uti likartade frågor har utförligen blifvit utveckladt, huru obeqvämt det mäste falla sig för fyra RiksSt. alt afgöra, huru förhållas skall med arrende af ett enda kronohemman eller hemmansdel; ty dessa frågor äro i sanning alltför små för att sysselsätta en hel Representation, och de äro odrägliga i anseende till vidlyftigheten af de former, som åtfölja Representationens fördelning.
Jag skulle derföre tro, att, såvida 9Ö D c 11 i5 Augusti f. m. andra omständigheter än de som föranledde R. o. Ad. att fatta sitt beslut öfver första betänk., sedermera blifvit uppdagade eller inträffat, och då det visserligen är kinkigt för K.
M. sjelf att besluta uti nådefrågor, roen sådant är ännu svårare för Representationen såsom bestående af flera hundrade personel, rätta utvägen, och med afseende i öfrigt på förhandvarande omständigheter, rätta medelvägen vore att öfverlemna frågan lil K. M:s afgörande, sedan K.
M. derutinnan inhemlat vederbör, embelsverks yttrande.
Detta tillstyrker jag likväl, under fullt medvetande, att den afgörande rätt, som af Ständerna till K.
M. sålunda skulle öfverlemnas, dock är Ständernes, hvarförutan ett öfverlemnande ej heller kunde ske.
Jag har ingenting emot det tillägg till vårt förra beslut, som Hr Ribbing föreslagit, så mycket mindre som jag anser det vara lämpligast, att K.
M. sjelf afgör sådana speciella frågor; men jag vill dock återkalla i R. o. Ad:s minne, att R. o. Ad. fattat sitt förra beslut på grund af upplysningar, hvilka en ledamot meddelade, och hvilka utvisade, att förhållandet är helt annorlunda med denna än med den andra dylika frågan, som här förevarit.
Detta är nemi. en juridisk billighetsfråga, då deremot den andra afsåg ett ekonomiskt förhållande, hvarom Ständerne aldrig böra ingå uti någon speciel undersökning.
Jag anhåller att få fästa Ståndets uppmärksamhet på de besynnerliga och för all stadga i beslut skadliga händelser, som skulle kunna inträffa, om Ståndet frånginge sitt heslut innan StatsUtsk. inkommit med inbjudning dertill.
Om det nemi. hände, alt två Stånd stannade mot två i beslutet öfver första betänk., d. v. s. att två Stånd bifölle och två återremitterade detsamma, men vid föredragning af det sednare betänk, de tväune Stånd, som bifallit det första, ändrade åsigt och antoge det sednare såsom bättre, men de tvänne Stånd, som hade återremitterat det första betänk., funne det sednare sämre och derföre hellre antoge det förra ; så vore sådant en verklig frontförändring.
Som två Stånd stannat emot två, så måste StatsUtsk. i alla fall inkomma med inbjudning till den ena sidan att förena sig med den andra eller antaga uppgifna voler:s-propositioner.
Men på det sättet är man aldrig säker om beståndet af de beslut, som blifvit fattade.
Jag hoppas och anhåller derföre, att Hr Frih. o.
Landtm, icke måtte framställa någon annan propos., än den att R. o. Ad. ville vidblifva sitt redan fattade beslut.
Den siste värde talaren synes hafva förgätit formen för ärendens behandling inom RiksSt:n, då han yttrat sig så, som skulle Ståndet vara tvun - Den >5 Augusti f. ra. tvunget att vidblifva ett fattadt beslut, då Ulsk. på grum, af återremiss inkommer med förnyadt utlåt, i ämnet; me då ett utlåt, återkommer, som varit återremitleradt af tvärr ne Stånd, så äro alla Stånden berättigade, icke blott alto/’ verlägga i ämnet, utan äfven att afstå eller med förändrin; antaga saken.
Första gången det förekommer, kunna ing förändringar göras, utan skall frågan då antingen i sin helhet antagas eller förkastas, eller ock återremitteras; men då saken återkommer, kunna Stånden fatta hvad beslut de behaga.
Detta är i afseende på formen.
Hvad angår det påstående, att derest två Stånd stanna emot två StatsUtsk. skulle inkomma med jemknings-betänk., så hade den ledamoten, som påstod det, förbisett frågans natur; ty bär är fråga om förlängning af ett arrende-contract, hvilket ämne ieke kan hänföras till deni , som omtalas uti 5g §:n Pieg.-
F:n eller sådana som ovillkorligen skola afgöras, utan förfaller frågan, derest två Stånd stanna emot två; ty det är klart, att det icke kan kallas en statsreglerts-fråga, huruvida Pehr eller Påhl skall blifva arrendator af en Kronans tillhörighet.
Jag kan icke se, att det är klokt att tillämpa grundlagen så, att Staten förlorar sina rättigheter, derigenom att man förvandlar ekonomiska frågor till statsreglertsfrågor, som skola i förstärkta StatsUtsk. afgöras.
För min del bestrider jag det, och förnyar min anhållan om den propos. jag begärt.
Jag är till det närmaste förekommen af Frih.
Cederström uti hvad jag ämnade yttra, och får derföre förena mig med honom; men jag får ytterligare tillägga, i anledn. af Hr von Hartmansdorfis vid detta tillfälle så strängt yttrade förkärlek för formen, att jag anser det vara för långt gånget, om man af kärlek för formen skulle vidblifva ett beslut, som är fattadt på oriktiga upplysningar; ty om en domstol per male narrata fattar ett oriktigt beslut, så vinner man resning hos K. M.; och då detta mål hos R. o. Ad. erhållit en sådan handläggning att Ståndet är obehindradt att, oberoende af sitt förra beslut, fatta ett annat, så ser jag icke hvarföre man skall så blindt förblifva vid sitt förra beslut, att icke de nya upplysningar, som sedermera erhållits, må föranleda till en åtgärd, som har en helt annan utgång.
Mig förvånar det att höra Kammar-presidenten yttra den satsen, att denna fråga skulle förfalla, derest två Stånd stannade mot två.
Då nemi. målet rörer en K. M:s nåd. propos. eller en K.
M:s skrifvelse, så är det för mig tydligt, att K.
M. skall hafva ett svar på remissen ; men för att komma till ett svar, måste RiksSt:n afgöra frågan , ty icke går det an, att R.
St. blott svara att frågan, som K. M, till oss öfverlemna!, är förfallen.
— Vin II. i J * T) e n i5 Augusti f. iu. dare liar Ht von Hartmansdorff, såsom jag lyder, fullkomligen rätt deruti, att då Ståndet fattat sitt beslut vid forna föredragningen af målet, och då vid ärendets återkomst anleda, icke gifves att frånträda förra beslutet, så kan ett örkastande af det sednare betänk, icke innefatta annat än vidblifvande af det första beslutet, emedan det skulle vara i högsta grad inconseqvent handladt, om Ståndet icke blott frånginge sitt första beslut, utan förkastade hela frågan, eliuru anleda, icke gåfves att frånträda förra beslutet.
Jag medgifver visserligen, att vår fyrdelta sammansättning stundom gör det nödvändigt, att ett eller annat Stund frångår sitt en gång fattade beslut, då frågan för andra gången inkommer från Utskrn: ty alt Stånden rätta sig efter hvarandra är nödvändigt, i följd a‘f Representationens fördelning på fyra rum ; men denna grundsats kan väl icke tillämpas på det sattet, att något Stånd, i stället för det bifall som det först lemnat till någon fråga, sedermera skulle helt och hållet afslå densamma , då någon modification är gjord i Utskts förra tillstyrkande, ulan kan fråga endast uppstå om någon modification uti R. o. Ad:s förra beslut; men om R o. Ad. nu förkastar det sednare betänk., så anser jag Ståndet hafva vidblifvit sitt förra beslut; och hemställer jag derföre till Hr Frih. o. Landtm., att, derest R. o. Ad. skulle afslå sednare betänk , Hr Frih. o. Landtm, ville framställa den propos., om icke Ståndet derigenom anser sig hafva vidblifvit sitt förra beslut.
Hr Rosenblad: Frih.
Cederströms sista yttrande föranleder mig att återtaga hvad jag nämnde, då jag förklarade mig icke hafva något emot antagande af förändring uti förra beslutet; men som jag fruktar att saken kunde förfalla, så förenar jag mig med deras tanke, hvilka anse R. o. Ad. göra bäst ali vidblifva sitt förra beslut, enär inga nya upplysningar tillkommit, föranledande till ändring deruti, som R. o. Ad. icke redan pröfvat.
Och torde första propostn böra ställas på vidblifvande af det redan fattade heslutet, hvarom jag åtminstone anhåller.
Jag får bedja R. o. Ad. om ursägt, att jag ser mig tvungen att ånyo uppträda; men orsaken, dertill är Gr.
Horns yttrande, att K.
M. bör erhålla svar på sin remiss; hvartill jag får erinra, att då K.
M. icke framställt någon fråga, så kan något svar icke heller behöfvas; ty det är ett enkelt öfverlemnande af handlingarna till R.
St., hvaröfver Ständerne skola besluta; men om något svar skulle behöfvas, ser jag ej hvarföre det ej helt enkelt skulle kunna innehålla att R.
St. funnit de till dem i nåder öfverlenmade handlingar icke föranleda till någon åtgärd å deras sida.
Efter jag har ordet, anhåller jag alt fä fästa uppmärksamheten på tydliga och bestämda ordalydelsen uti 56 §;n Reg.Fm, hvilken lyder sålunda: ”Allmän - P e ii i j Augusti f. in. ‘ 93 lia frågor, sorn uli R.
Sirs plena väckas, må ej lil! ett orne. delbart afgörande der upplagas, ulan skola öfverlemnas lill behörigt Utsk., sorn äge att dem utleda och deröfver sig yttra.
Utskrns förslag skola försl i Ståndens plena framställas till antagande eller förkastande ulan förändringar eller tillsatser.
Göras dervid i Ståndens plena sådana anmärknlr, som hindra antagandet, erhålla Utskm del af dessa anmärkare för att derefter förslagen ytterligare granska och jemka.”
Detta är hvad som skett och Utsk. har jemkat sitt betänk, på grund af de upplysningar, som tillkommit och som icke voro för R. o. Ad. luinda då första betänk, förevar.
Den åberopade grundlags-§:n innehåller vidarer ’'JVär ett sålunda beredt förslag till Stånden återkommer, då äga de makt att detsamma oförändradt eller med förändringar antaga eller ock alldeles förkasta.”
Och det är detta alldeles förkastande af så väl det första som det sednare betänk.
, hvarom jag anhåller om proposition.
IT r P lin tzensköld:
Under förklarande att jag icke kan instämma med Frih. Cederström deruti, att K.
M. icke bör erhålla svar på sin remiss lill R.
St., kan jag likväl å andra sidan icke biträda den af Gr.