Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Räntetagaren, å sin sida, påstår att varan eller persedeln stiger.
Detta är ett misstag; persedeln stiger endast i förhållande till penningen, d. v. s. att varan synes stiga derföre att penningen faller.
Men jemför man vara med vara, i synnerhet sådana, som höra till lifvets oumbärliga behof: så finner man, att de, under den ena tiderymden bibehålla sitt värde ungefär i samma förhållande, som under den andra.
I alla fall är skatten ursprungligen åsatt i persedlar, hvarföre ingen skattskyldig kan klaga, om de qvarstå såsom grund för utskyldsberäkningen.
Faller penningen, så förlorar Kronan i sina inkomster, icke blott, såsom jag nyss sade, derföre att de ädla metallernas värde förringas, utan äfven derföre att vi här hafva sedelmynt, hvilket är underkastadt ännu större förringelse, såsom vi, tyvärr, hafva sett vid våra Statsbankrulter, då Banken varit oförmögen att sina sedlar med klingande mynt inlösa.
Om sådan händelse åter inträffar, och en upmuntran till hennes föranledande ligger just i grundräntans förvandling till penningar: så följer naturligtvis dermed en omhvälfning äfvén af andra förhållanden.
T. o. m. en statshvälfning kan förvållas, ty ännu har man icke sett en statsbankrutt i Sverige, utan att den åtföljts af en statshvälfning.
Om grundräntan nedsättes till en obetydlighet mot hvad hon förut varit, så är det naturligt, att Staten, som icke kan umbära inkomster, måste pålägga andra skatter.
Hvari skulle de bestå? ulan tvifvel i bevillning.
Men en dylik beskattning, lagd på andra personer, än jordegare, vore en oförtjent lättnad för dessa, och en oförskyld tunga för andra.
Han komme dessutom i vårt land, der förmögenheten egentligen består i fast egendom, att föga förslå.
Denna bevilln. skulle således icke blifva något an.nat, än en inkomstskatt och följaktligen godtycklig.
I st. f. den orubbliga grundränta, som nu af jorden utgöres, skulle egaren blifva underkastad en bevilln., som på taxeringsmäns godtfinnande berodde.
Kapitalisten skulle förlora den säkerhet han förut haft genom inteckning; Konungen skulle mista säker - Den 11 Augusti. 221 beten om fasta ordinarie inkomster, och blifva mera än hittills beroende af hvad R.
St:r vid hvarje Riksdag beviljade, i st. f. att grundräntan nu är en utskyld, som ej kan utan Konungens samtycke ändras.
Om en dylik förvandling af räntorna tillvägabringas: så drabbar bon jemväl enskilde personer, samt genom dem äfven Kronan, ty det kan möjligen hända, att när en augmentstagare (inner angments-räntan för ringa, säger han: ”jag är icke skyldig att längre underhålla rustningen, när jag icke har den inkomst, som enl. kontraktet åtföljer”.
Detta skulle kunna leda till indelningsverkets rubbning:
Enskilde frälseränle-egare skulle förmodligen yrka, alt hädanefter såsom hittills få ut sina räntor i persedlar.
Kunna då Konung och St:r svara: ”alla som betala räntor till Kronan, få betala med penningar, men de som skola erlägga sina räntor till enskilde, måste fortfarande utgöra deni i persedlar?”
Om man till en början säger så; kunna, likväl lagstiftarne hålla ut dermed i längden?
Kunna de icke det, hvad blir följden?
Jo, eftergift jemväl åt dem, som till enskilde betala sina räntor och med detsamma ingrepp i frälse-räntetagarnes eganderält.
Man säger dem alltså, att de mäste åtnöjas med ett ringa penningebelopp.
Men har man i ett fall förnärmat eganderätlen: så torde man icke blifva nogräknad i andra.
Den skattefria jorden, eller den, som har en mycket ringa grundränta, hålles naturligtvis dyrare; hon blir, i sådan händelse, svår alt åstadkomma för den mindre kapitalisten.
Hvarför har bonden i Sverige kunnat förvärfva så mycket jord?
Jo, derföre, att lian fått henne snart sagdt till skänks af Kronan för den ringa skatteköpeskillingen.
Men i samma mån, jorden blir skattefriare, i samma mån blir lion äfven dyrare och sålunda svårare att åtkomma för RondeSt.
Följaktligen kommer just det Stånd, hvilket man velat smeka med fördelen af grundräntans förvandling, att i stort förlora derpå.
Det kommer att gå, såsom ordspråket säger, att ”förändringen gör rika föräldrar, men fattiga barn”.
Om RondeSt. betänker detta, torde det finna sina sannskyldiga vänner bland dem, som påyrka grundräntornas bibehållande i st. f. deras förvandling lill penningar.
Det ursprungliga felet i denna åtgärd, var, såsom jag förut yttrat, att man någonsin afvek från grundsatsen att bibehålla räntepersedlarne, der de funnos,och endast förvandlade otjenligapersedlar i andra mera lämpliga, men alldeles icke i penningar.
Deremot vidtog man den halfva, eller trefjerdedels åtgärden, att förvandla småpersedlarne i penningar.
Med detsamma var grundsatsen bruten, och detta desto farligare, som man icke visste, hvar gränsen var mellan hufvud-och småpersedlar.
Då hette det: småpersedlarne skall man förvandla i penningar, men hufvudpersedlarne bör man bibehålla.
Nu har man redan kommit derhän, att, innan den första åtgärden ännu trädt i verkställighet: så är man på väg att vilja förvandla en hufvud persedel i penningar.
Denne, nemi. dagsverksräntan, utgör, enl. upgift i StatsUtsk:s Retänk.
N:o 92, icke mindre än 222 Den II Augusti. 470,000 R:dr.
Jemlikt Utsk:s Betänk.
Jtä 242 vid 1848 års Riksdag, utgjorde alla ordinarie räntor 2,533,000 R:dr.
Om man derifrån afräknar sådana, som icke komma till förvandling för Kronan, så återstå för henne blott 1,460,000 R:dr behållna räntor.
Antager jag de 470,000
R:dr vara jemt 500,000, så utgöra de ungefär
J af ofvannämnda 2,533,000; eller om jag beräknar de behållna räntorna, 1,460,000 R:dr, till jemt 1,500,000, så utgör dagsverks-räntans belopp i af det hela. R. o. Ad. önner således att, om man fortfar på detta sätt, så skall, efter den högre beräkningen, endast erfordras 5 Riksdagar, för att få hela den ordinarie räntan förvandlad i penningar, och, efter den lägre, endast 3 Riksmöten för att komma till samma nollpunkt.
Jag befarar, att det skall gå på detta sätt; ty när man en gång har satt vagnen i gång utför backen, så plägar det vara fruktlöst att försöka hejda den, serdeles när så många skjuta på.
Jag hoppas likväl att R. o. Ad. nu, såsom tillförene, motsätter sig detta förslag och, med vidblifvande af sitt förra beslut, lägger ifrågavar:de Ullål. lill handlingarne.
Det vigtiga ämne, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, har redan förut vid så många tillfällen varit afhandladt, att det säkerligen icke för någon är obekant huru» dermed har tillgått.
Likväl torde R. o. Ad. icke önna det vara otjenligl, att ännu en gång genomgå förhållandena med denna fråga, som nu tyckes närma sig sitt afgörande.
Beskaffenheten af detta afgörande beror på det beslut, som R. o. Ad. i närvar:de ögonblick fattar, och dess vigt torde af enhvar inses, då det är fråga om alt sluta en tvist om meningar, hvilka under en längre följd af år varit stridiga, dels i sin syftning, dels i sin tillämpning, och hvarunder man sökt ett mål, utan att inse hvad väg man borde välja, för att hinna detsamma.
Vid Riksdagen 1829 aflat K. M. en Nådig Propos. till R.
St:r, ang:de förändring och reduktion af hemmansräntorne, till svar hvarå R.
St:r d. 18 Jan. 1830 afgåfvo uuderd. skrifvelse, hvaruti R.
St:r erkände, att förändringen skulle leda till redighet och enkelhet; men att den borde omfatta markegångsprisens bestämmande efter medium af de föreg:de fem åren, och detta icke för hvarje år, utan för ett visst tidskifte, t. ex. 5 år i sender; samt att derjemte erfordrades, att de till Militär- och Civil-Staterne uplåtne indelningar till
Staten indroges och löne-anslagen ulginge i kontant från Statens kassa.
St:r begärde, att K. M. ville härom afgifva Nådig Propos. vid nästa Riksdag.
Emellertid var redan 1828 på Riddarhuset väckt en motion om förändring uti sättet för grundräntornes och kronotiondens utgörande, hvilken föranledde en annan R.
Stms underdåniga skrifvelse af d. 11 Mars 1830 med förslag: l:o att grunden för indelta räntornes utgörande skulle blifva medeltalet af de sednaste 5 årens markegångspris; 2:o att upsägning till lefvereringen in natura icke skulle Den 11 Augusti. kunna ega rara, då löpande årets markegång uppginge till lika belopp eller öfverstege de 5 årens medeltal; 3:o att då löpande årets markegång understege de 5 årens medeltal, skulle npsägning få ega rum, men endast från räntegifvarens sida, hvarvid han derjemte skulle kontant till rån tetagaren betala skillnaden; 4:o att räntegifvaren i alla händelser skulle till räntelagaren betala 16 sk. b:ko för tunnan råg och korn, samt 12 sk. b:ko för tunnan bafra.
Af dessa båda förslag blef likväl intet af K. M. bifallet.
Vid Riksdagen 1834 afgaf K. M. Nådig Propos., hvaruti föreslogs, att räntepersedlarne skulle sammanslås lill elt mindre antal och förenklas i öfverensstämmelse med ett af KammarKolhm upgjordt förslag; hvilken förenkling skulle handhafvas af kommiterade inom hvarje län, under ordf:de af K:s Beflude och efter hörande af socknarnes ombud, samt hringas till verkställighet år 1837.
St:r biföllo K. M:s Propos. uti alla hufvudsakliga delar; men verkställigheten uteblef dock, lill följd af de anmärkn:r, Kammar-Kolhm dervid gjorde.
Vid Riksdagen 1844 — 45 föreslogo R.
Sl:r alla indelta räntors (äfven augments-) indragande till Statsverket och ersättande med kontanta anslag, hvilka skulle qvartaliter utgå och beräknas räntetagare till det belopp deras räntor utgjort i medeltal under åren 1836—45, för de första 5 ärenj hvarefter beloppet, förvandladt lill vissa nalura-persedlar, skulle bestämmas för 5 år i sender, i öfverensstämmelse med medeltalet af sednast förflutne 10 arens markegångspris å samma persedlar.
Markegången skulle sättas i April månad, i enlighet med sednaste 6 månaders priser.
Räntegifvarne skulle höras, huruvida de ville bibehålla sin upsägningsrätt eller ovilkorligen betala i kontant efter 10 års medelpris, bestämdt för 5 år i sender. K.
M. antog icke förslaget.
Vid Riksdagen 1847—48 aflat K. M. Nådig Propos. om grundräntornas förenkling till blott 2:ne persedel-räntor samt en penningeränta, samt om alla räntors och tiondens ständiga lösande med penningar, efter ett för 5 år i sender bestämdt, på näst föreg:de 10 årens markegång grundadt, medelpris.
St:r antogo ej förslaget.
Slutligen, vid Riksdagen 1850 — 51, afgaf K.
M. ett förslag i ämnet, som af R.
St:r bifölls — och hvaraf blott sjelfva verkslällighets-frågorna återstå att vid denna Riksdag afgöra, sedan såväl räntegifvarne, som varit hörde, som R.
St:r gillat grunderne, nemi. att småpersedlarne skola förvandlas till penningeräntor, och hufvudpersedel-ränlorne dels förblifva oförändrade, dels utbytas mot andra persedel-räntor.
Således se vi, att så väl R.
St:r som K. M. i denna fråga afgifvit flera förslag i olika rigtningar.
St:r hafva begärt dels räntornas förvandling endast till penningar, dels ock förändring endast i afseende å sättet för årliga beräkningen af räntornas 224 Den 11 Augusti. värde och utgörande, och slutligen har man stannat dervid, att önska några persedlars förvandling i penningar.
Nu är blott fråga om, huru mycket sorn skall i penningar bestämmas, d. v. s. huru mycket, som skall anses för små-persedlar och till följd deraf förvandlas till penningeränla. K. St:r tyckas vara ense om alla dessa frågors detaljer, med undantag endast af en ränta, nemi. dagsverksräntan.
Hr von Hartmansdorff har nyligen talat örn dess belopp, men jag befarar, om jag icke misshörde mig, att den värde talaren dervid begått något misstag.
Denna ränta utgör nemi., efter de sammandrag, som ligga lill grund för K. M:s Nådiga Propos. vid sista Riksdagen, en summa af 370,884 R:dr.
När man härifrån afräknar värdet af de dagsverken, som ingå i de Småländska länens salpeterverk, minskas denna ränta med åtminstone 10,000 R:dr.
Då summan af de öfriga persedel-räntorne, enl. nyssnämnde beräkningsgrund, upgår till 3,050,000 R:dr och dagsverksräntan till ungefärligen 360,000 R:dr, torde man finna, att denna ränta egentligen utgör 15 proc. af det hela.
De småpersedlar, som, enl. K. M:s förslag, skulle förvandlas till penningar, upgå till något öfver 5 proc. af det hela, och enl. samma Nåd. förslag skulle dagsverksräntan anses såsom en hufvudränte-persedel, hvilken borde bibehållas.
M:s förslag grundade sig på den öfvertygelsen, att dagsverksräntan vore en af dem, som minst fluktuerade i anseende till pris.
Likväl kan icke nekas, att denna ränta, under tidernas lopp, .jemförelsevis med silfvervärdet, i någon mån förändrat sig.
Detta kan man finna, om man efterser hvad krouovärdet på ett dagsverke var under Carl XI:s tid, då det sattes.
Det var nemi. dä 3 sk. eller ^ af den daler silfvermynt, som i nämnde Konungs tid var gällande, och hvilken utgjorde 1,097 lod finsilfver.
Detta qvantum finsilfver motsvarar nu 13 sk. 8 rst. b:ko efter 1830 års myntfot; hvaraf synes, att priset på ett mansdagsverke, som i medeltal under de sista 10 åren utgjort 22 sk. 6 rst. (då dervid ej inberäknas Götheborgs län, der det är betydligt högre än i andra), sedan 170 år stigit 55 proc., under det att spanraålen, hvaraf vid samma tid en tunna, hälften råg och hälften korn, uptogs till 36 sk., i silfvervärde motsvarande 3 R:dr 18 sk. b:ko efter ofvannämude myntfot, stigit till de sednaste 10 årens medelvärde, 8 R:dr 6 sk., med 140 proc.
Uti Konung
Carl Xl:s tid var dagsverkets värde af en tunna spanmåi, hvaremot det f. n. blott är -,’y.
Häraf synes, att ifrågavar:de begge persedlar, under tidernas längd, icke bibehållit något jemnt värde.
Om man emellertid genomgår de öfriga hufvudpersedlarne, torde man finna, att icke någon bibehållit sig så jemn som dagsverksräntan.
M. ansåg att, i öfverensstämmelse med R.
Sl:rs vid förra Riksdagen fattade beslut, icke någon hufvudpersedel skulle förvandlas till penningar, så föreslogs denna ränta att bibehållas.
Men StatsUtsk. hemställde till Ständerna, att de, med frångående af K. M:s Propos. i denna del, måtte besluta, att dagsverksräntan skulle till spanmåi och smör Den 11 Augusti. 225 smör förvandlas.
Detta förslag bifölls då af R. o. Ad. samt PresteSt., och jag medgifver, att äfven jag med min röst biträdde detsamma, emedan man sade och trodde, att det skulle vara ett sätt att förlika de stridiga åsigterna, nemi. deras, som icke ville höra talas om dagsverken, och deras, som icke ville förvandla någon ränta till penningar.
Vid detta tillfälle gjorde jag äfven en uträkning, huru det förslag, som i StatsUtsk:s Utlåt.
JVs 92 framställdes, skulle, om det blifvit antaget 1843, under de följande tio åren hafva verkat.
Denna uträkning var gjord för ett hemman i Upland, detsamma, som Prosten Schram i sin, närvar:de Utlät, bifogade reservation uptagit, och med undantag af ett i hans beräkning begånget fel, der jag räknat rätt, hafva vi kommit till samma resultat.
Jag har nemi. funnit att, i fall SlatsUtsk:s förslag blifvit bringadl i verkställighet, skulle skatterna för detta hemman, på några runstycken när, upgått till enahanda belopp, hvartill de upgått under de sednare åren, med afseende å de höga spanmålspriser, sorn under dessa år varit gällande.
Men nu synas likväl dessa priser af många lätt insedda orsaker hafva varit updrifna utöfver den naturliga höjd, som man kan påräkna, att de under tidernas längd skola bibehålla, och om således dessa priser nedgå till det belopp, som de bade åren 1824—1834, så blir förhållandet belt annorlunda.
Om, under sådana omständigheter, ett dagsverke förvandlas till hälften spanmäl och hälften smör, så blir räntelagarens inkomst mindre, än om dagsverket bibehålies sådant K.
M. föreslagit detsamma, och jemväl mindre, än om det förvandlas till penningar.
Ty mellan åren 1824—1834 utgjorde medelpriset å en tunna spanmål i Upsala län 6 R:dr 43 sk. 2 rst.
Om fördenskull ett visst antal dagsverken, t. ex. 10 öke- och 10 drängedagsverken, som enl. markegångstaxorna förde tjugo åren 1834 —1853 upgå till 19 R:dr 11 sk. 4 rst., förvandlas, med hälften 9 R:dr 28 sk. 8 rst., till spanmål å 7 R:dr 20 sk. 6 rst. pr tunna, så utgör detta 1 tunna 8J k:pr.
Om derefter spanmålen, såsom jag förut nämnt, nedgår till nyssberörde medelpris, 6
R:dr 43 sk. 2 rst. pr tunna, så utgör 1 tunna 8£ k:pr blott 8 R:dr 40 sk. 3 rst., hvadan räntetagarens förlust således utgör 36 sk, 5 rst. eller ungefär 8 proc.
Den andra hälften, som förvandlas till 1 LSI 11,3Ö U smör, efter medelpris af 6 R:dr 3 sk. 9 rst., torde i det närmaste bibehålla sitt värde, men icke ökas.
Fortsätter man samma räkning, t. ex. för Kronobergs län, så blir räntetagarens förlust 11 proc., och i Östergöthland upgår den till 20 proc., om dagsverksräntan förvandlas till hälften spanmål och hälften smör, och priserna å spanmålen, hvilka nu äro betydligt förhöjda, blifva minskade och sådana dé voro mellan åren 1824 —1834, då medelpriset å tunnan i sistnämnde län var 6 R:dr 35 sk. 2 rst., hvilket jag äfven tror skall bibehålla sig under de kommande åren.
Det synes således som K.
M:s förslag, i afseende å dagsverksräntan, är det bästa; men detta förslag förkastades af R. o. 10 H. 15 i 26
Den 11 Augusti. Ad. samt PresteSt., och har.nu äfven rönt samma öde inom de öfriga St:n.
Det är följaktligen ett förslag, -sorn fallit, och som icke mer kan komma i fråga.
Nu är endast frågan, huruvida R. o.
Ad. vill vidblifva sitt förra beslut eller antaga BondeSt:s inbjudning, sorn ungefärligen öfverensstämmer med StatsUtsk» förslag.
I detta afseende tror jag, att man under nuvar:de förhållanden utan någon förlust kan antaga det förslag, som Utsk. nu framställt, nemi. att dagsverksräntan må förvandlas till penningeränta efter 1830 års myntfot.
Genom ett sådant antagande upstår ingen förlust, hvarken för den enskilde räntetagaren eller för Kronan såsom räntetagare, och, så länge 1830 års myntfot blifver beståndande, vet man alltid hvad inkomst man har att påräkna.
Om man deremot gör en omflyttning till spanmål och smör, vet man icke, huruvida inkomsten blir högre, än den gamla räntan skulle utgjort, eller lägre, så att en dylik omflyttning alltid skulle gifva räntetagaren anledn. till klagan, i fall priserna skulle förändra sig till hans skada.
Dessa omflyttningar liafva i allmänhet betydliga olägenheter med sig, hvarföre också K.
M. icke föreslagit så många som StatsUtsk. nu gjort.
Men då man ändock vill hafva dem och R. o. Ad. bifallit Utsk:s förslag, så må det då vara.
Den enda farhåga, som kan npstå vid antagandet af detta förslag, gäller egentligen en aflägsnare framtid i afseende på de förändringar Staten kan undergå genom de nya uptäckler af ädla metaller, som göras i andra rikare länder.
Då dessa ädla metaller hunnit samlas och upgräfvas till den stora mängd, att de öfverfylla civilisationens behof, då kan det blifva fråga om alt silfvervärde! faller, och då kan det inträffa, att en ränta, sorn hittills utgått in natura, men är förvandlad till penningar, blir mindre värd, än om den fortfarande egt bestånd.
Men när skola dessa tider inträffa?
Vi se länder, hvilka förut varit obebodda, nu fyllas af i stora massor utvandrande nybyggare från Europa, som hafva större behof af den lyx, som ligger i de ädla metallernas bruk, än de gamla samhällena i Europa; när dessa så hastigt upvexande staters behof af dessa metaller blir upfyldt, så att öfverflöd der upkommer, då skall naturligtvis bos oss silfvervärde! falla, i jemförelse med natura-persedlarne.
Men förr än detta inträffar, kan jag icke inse, att ett antagande af StatsUtsk:s förslag kan hafva något menligt inflytande på Statens eller den enskilde räntetagarens inkomster.
Men, såsom jag förut sagt, det är ovisst när denna tidpunkt inträffar; den inträffar icke' under min lifstid, och måhända icke eller i någon annan nu lefvande persons; men att det slutligen skall inträffa, antager jag för afgjordt.
Då bladet likväl denna tids omsorg att se till att förhällanderne så jernnäs, att Statens behof fyllas genom sådana medel, som Ständerna hafva att använda.
Emellertid anser jag, att man för denna aflägsna farhåga icke bör genom ett beslut vidblifva hvad StatsUtsk. i sitt första Utlåt, föreslagit, samt bringa hela frågan i en obestämd ställning, der det torde blifva svårt alt komma till ett beslut, som kan förnöja Den 11 Augusti. 227 allas anspråk.
Om R. o. Ad. deremot antager Utsk:s nu framställda förslag i denna punkt, så blifver detta beslut öfverensstämmande med Borgare- och BondeStms och blir således R.
Derigenom blir också denna fråga, som under så många Riksdagar och vid så många tillfällen varit föremål för öfverläggningar samt betydliga tvister och stridigheter, löst på ett sätt, som synes mig vara tillfredsställande.
Fördelarne af ett dylikt beslut komma att beslå deruti, att likhet i skattebördor upstår för de räntegifvare, som äro Kronan behållne, och dem, som äro indeldta på räntetagare, att förenkling införes i afseende å upbörden, samt att en förmedling af intressena åstadkommes, hvilken vore önskvärd att vinna.
Det skulle jemväl hos R. o. Ad. ådagalägga en benägenhet att gå billiga önskningar af de andra St:n till mötes, hvartill man också vid alla tillfällen sett R. o. Ad. benägne, då dessa önskningar hållit sig inom de gränser grundlagen förestafva!- och för öfrigt varit för* enliga med det allmänna bästa.
Något bättre tillfälle alt ådagalägga denna benägenhet, än det närvande, har icke på länge yppats.
Visserligen kan man säga, att ett dylikt beslut vore en upoffring, icke af R. o.
Adis intressen, utan af en mening, af ett beslut, som Ståndet vid föregide tillfällen fattat; men då denna fråga endast utgör en liten del af detta beslut, och detsamma i sin helhet blir orubbadt och genomfördt till alla sina detaljer i öfrigt, så kan jag icke hysa någon tvekan,, att med mitt ja instämma i Utsk:s förslag, och anhåller fördenskull om Ilr Gr. o. Landtmis propos. å bifall till detsamma uti ifrågavande punkt.
Jag vill icke tillstyrka bifall till BondeStis inbjudning med de ordalag, hvaruti den är affattad, emedan de innefatta ett förbehåll, hvars följder jag icke kan inse.
Alla förbehåll vid sådana tillfällen, då det är fråga om att göra ett slut på en sak, som länge varit föremål för stridigheter, alstra endast nya sådana, hvarföre jag förkastar deni, och tillstyrker ett varmt bifall lill StatsUtskis förslag.
Flere ledamöter yttrade härtill sitt bifall.
Skatteförenklingsfrågan, detta mångåriga tvistefrö, som så skickligt blifvit begagnadt att väcka split emellan representationens olika delar, att utså misstroende emot en Styrelse, hvars afsigter och tillgöranden man med advokatyrens alla konstgrepp sökt att misstyda och förkättra, denna fråga är nu nära sin slutliga lösning.
Alla RiksSt:n hafva deröfver fattat sina beslut.
I hufvudsaken äro de med hvarandra öfverensstämmande.
I en, jag medgifver det, ganska vigtig omständighet, skilja de sig dock. R. o. Ad. samt PresteSt. hafva beslutat dagsverksräntans förvandling i persedlar.
Borgare- och BondeStm hafva bestämt, att den hädanefter skall såsom ständig penningeränta utgå.
Men äfven denna menings-skiljaktighet måste nu slitas.
Den kan det ej på mer än ett af tvenne sätt: antingen genom votering i Förstärkt StatsUtsk., eller derigenom, 15* 228 Den 11 Augusti. att-något eller några af RiksStin, med frånträdande af förut fattadt beslut, ingå på de öfriges åsigt.
Vi hafva i delta afseende fått emottaga den inbjudning, som BondeSt. genom dess deputerade till oss öfverlemnat, och det är för att förorda antagandet deraf, för att föreslå R, o. Ad. att, med frångående af hvad som i detta ämne förut är beslutadt, bifalla StatsUlskis Betänk.
JVs 191, som jag begärt ordet.
Törhända skall man förebrå mig, att mitt upträdande i denna syftning står i strid emot mitt föreg:de handlingssätt, att mina yttranden, förra gången frågan här förevar, icke öfverensstämma med hvad jag nu tillstyrkt.
Jag ber likväl att få fästa Ståndets upmärksamhet deruppå, att förhållanderne då och nu äro väsendtligen olika.
Då upträdde man pockande och förebrående.
Man ville tillvita StatsUtsk. att det öfverträdt sin rätt, att det framlagt ett förslag, stridande mot Konungs och Ständers förra beslut.
Nu begär man på ett hofsamt och välvilligt sätt en eftergift, som, vi kunna icke förneka det, skall tillfredsställa den stora räntegifvande delen af Svenska folket.
Då fordrade man och svaret borde och måste blifva nej.
Nu ber man, och jag hyser den glada tillförsigten, att det skall blifva ja.
Men, ännu mer, Mine Hrr!
En eftergift, förra gången frågan förevar, hade varit en otidig svaghet, möjligen föranledande till ökade anspråk å den motsatta sidan.