Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må derföre detta mom. stå i vår grundlag såsom en protest, icke mot en skön framtidstanke, men emot dess förfuskande, mot en förening, som skulle innebära blott ett sammanförande af emblemer.
Sådane hafva vi ju redan tillräckligt; Svea förer redan frenne kronor i skölden, och den Svenska lionungakronan torde ej behöfva låna någon glans utifrån; och må detta stadgande stå der äfven som ett uttryck af vilkoret för den enda förening, Svenska folket kan gå in på, nemi. att det må vara icke blott kronorna, utan folken, som förenas!
Då den 3:dje i ordningen af våra grundlagar, nemi. Success.-Ordn. i 8:de §:n innehåller: »Prins af K. Svenska Huset må ej, utan Konungens och R.
St:rs samtycke, blifva regerande Furste af utländskt stat, vare sig genom val, arf eller gifte.
Sker annorlunda, vare Han och Hans efterkommande ej berättigade att succedera till Svenska thronen», så kan man, efter mitt förmenande, icke på annat sätt än såsom ett förbiseende förklara, att vid våra grundlagars stiftande icke ett stadgande af enahanda lydelse inflöt rörande Konungen.
Sveriges historia vittnar på ett alltför tydligt sätt om de vådor, som blifvit en följd af förbiseendet utaf denna statsgrundsats.
Jag behöfver i sådant afseende blott erinra om de blodiga och hela landets välfärd hotande hvälfningar, som orsakades genom Sveriges och Pohlens på Konung Sigismunds hufvud förenade kronor, en förening, som icke af Sverige på förhand bifallits, och som först efter de våldsammaste slitningar, utländskt och tillika inbördes krig, det olyckligaste af alla tillstånd, kunde upplösas.
En erinran om detta sorgliga drag ur vår historia må vara tillräcklig, för att söka bevara vårt land för alla dylika vådor.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern har förklarat, att han väl icke hade något emot den föreslagna förändringens grundsats, men att, i afseende å dess nu föreslagna införande, H.
Exc. dock ansåge oss, under tvekan, huruvida ögonblicket nu vore lämpligt, böra afböja förslagets antagande.
Hrr 1 man stiftar icke lagar för ögonblicket, utan för framtiden; må det tillåtas mig åter upprepa denna till utseendet så enkla sats.
Jag är öfvertygad, att Svenska folket, ifrån och till landets yttersta gränser räknadt, ofelbart torde vara af den tanke, att dess Konung icke utan R.
St:rs uppå högst vigtiga skäl grundade sam - Den 6
December f. m. 347 tycke må emottaga främmande krona.
St:r genom antagande af detta förslag skola gifva ett uttryck af folkmedvetandets upplysta och giltiga anspråk, hvilket, som jag tror, med fullt berättigande fordrar ett dylikt stadgande.
I denna öfvertygelse är det jag vid detta tillfälle röstar för bifall, likasom jag inom Konst.-Utsk:t biträdt tillstyrkandet dertill.
Då ett lagförslag är i fråga, som icke har någon närvarande och sannolikt icke får någon kommande betydelse, är det måhända svårare än eljest att uppträda emot detsamma.
Till hvad H.
De (leer yttrat, har jag likväl ett att tillägga. R. o. Ad. anser utan tvifvel lika med mig, att när två nationer slutit ett statsförbund sins emellan, eger icke det ena folket någon statsrättsenlig makt, att i sina grundlagar införa sådana förändringar, som skulle tvinga det andra folket att antaga samma förändring, eller, om detta icke skedde, skulle ställa det ena folket i en annan ställning i unionen, än det andra.
Häraf härleder sig min åsigt, att om R.
St:r skulle antaga detta förslag och framlägga det till K. M:s sanktion, skulle K.
M. icke kunna lemna en sådan, förr än Noriges Storting yttrat sig deröfver.
En sådan framställning af Konungen till Norige skulle likväl i denna fråga till innehåll och form hafva mycket emot sig, och då jag för öfrigt anser hela förslaget öfverflödigt och icke välbetänkt, att i en grundlag införa nya bestämmelser, som ändra de juridiska förhållanden mellan Konung och folk, som en gång för alla äro fastställda, kan jag icke annat än yrka afslag å den ifrågasatta förändringen.
Om jag också, med afseende pä den ringa vigt det föreslagna stadgandet komme att ega, derföre att, enligt min åsigt, sådant säger sig sjelft, utan att behöfva införas i lag, skulle ansett hvarje yttrande i detta ämne öfverflödigt, måste jag likväl, efter den diskussion, som här förelupit, uppträda för att för min del påyrka afslag.
Sedan Hr Just.- Stats-Ministern med den urskiljning och takt, som man är van att finna från det hållet, yttrat, att antagandet af förslaget skulle gifva anledning till föreställningar om förhållanden, som icke existera, samt på denna grund yrkat afslag, har från en annan sida på ett sätt, som bjert afsticker mot de egenskaper, jag nyss anmärkt hos Hr Frih. De Geer, detta ämne blifvit upptaget, och yttranden dervid lagda i Frih. De Geers mun, sorn han icke haft.
Man har bestämdt uttalat den åsigt, att med afseende på vissa politiska funderingar det vore af nöden att intaga detta stadgande; men dessa funderingar finnas ej till, och för att visa detta, är det, efter min åsigt, en nödvändighet att R. o. Ad. måste afslå förslaget.
1 öfrigt och såsom jag redan förklarat, synes mig innehållet vara fullkomligt likgiltigt.
Skulle man väl kunna föreställa sig, att vi, efter ett 50-årigt konstitutionelt lif, skulle stå så långt tillbaka, att Konungen icke skulle inhemta representationens 348 Den 6
December f. m. tankar, innan han mottoge en annan krona?
Det är andan, som i de konstitutionella samhällena är det hufvudsakliga.
Jag skulle icke hafva uppträdt i denna fråga, så framt jag ej blifvit uppkallad genom ett yttrande af Frih. Sprengtporten.
Han har nemi. ur statsrättslig synpunkt velat deducera, att detta förslag icke skulle kunna bifallas, emedan K. M., enligt Hr Frih:ns förmenande, icke vore berättigad att förslaget bifalla, utan att först höra Norska stortinget.
Jag för min del måste deremot högtidligen protestera emot ett sådant påstående, emedan jag icke kan tro, eller mägtar fatta, att vi stå så mycket under Norskt förmynderskap, att K.
M. icke skulle hafva rättighet att sanktionera ett af R.
St:r antaget förslag till ändring i våra grundlagar, utan att dertill begära lof af våra Norska bröder.
Jag vet visserligen, att många önska, att allt här borde rättas efter Norige, men jag måste för min del protestera mot ett sådant förmynderskap, och jag får förklara, att det alldeles icke angår Norige hvad vi göra med vår grundlag.
Hvad nu beträffar sjelfva förslaget, så och då i SuccessionsOrdn. stadgas, att Prins af Svenska konungahuset icke utan R.
St:rs samtycke får blifva regerande furste af utländsk stat, skulle jag tro, att ett sådant stadgande i afseende på Konungen äfven borde finnas i vår grundlag.
Vi hafva i vår historia varnande exempel på de vådor, sorn uppstått genom rikets förening med främmande makter.
Sparre har visserligen sagt, att det icke vore tänkbart, att en monark skulle mottaga en främmande krona utan R.
St:rs samtycke; men det skulle dock kunna hända i en framtid, att vår Konung, om det erbjödes honom att blifva regent i Danmark, på samma vilkor som i Norige, skulle, då det icke vore förbjudet i grundlagen, lockad af glansen af 3 kronor, mottaga anbudet.
Vid det förra grundlagsförslaget hörde vi Utrikes-Stats-Ministern förklara, att det hvilade på konstitutionell grund.
Vi hafva nu äfven haft lyckan af H.
De Geer höra, att också detta förslag hvilar på samma grund.
Men båda dessa
Hrr hafva kommit till ett olika resultat; den första ansåg nemi. förslaget böra undergå det öde, det erhöll, emedan det var behäftadt med vissa oegentligheter; den andra yrkade åter afslag på nu förevarande förslag, icke derföre att någon oegentlighet deruti förefinnes, utan emedan det skulle väcka föreställningar utomlands om förhållanden, som icke existera.
Emot honom har redan en talare uppträdt, på ett sätt, som af en annan ansetts förtjena en tillrättavisning.
Då jag nu också uppträder i strid emot H.
Exc., sker det med den ödmjukhet, som vid sådana tillfällen alltid bör iakttagas.
En talare har visat, huru vår historia bär sorgliga spår af ett sådant för - Den 6
December f. m. 349 biseende i vår grundlag, som här är frågan om att afhjelpa.
Det vigtigaste förhållande, som finnes i en stat, är väl det emellan Konungen och hans folk.
Man har visserligen förespeglat oss att ingen fara vore för handen.
Men vi hafva verkligen upplefvat ett exempel på huru ett annat rike blifvit med oss förenadt, utan att R.
St:r hördes.
Det lönar icke mödan att tala om att R.
St:r vid flera andra tillfällen blifvit hörda.
Ett faktum är att föreningen med Norige ingicks, R.
St:r ohördan.
Hvad som i framtiden kan ske, hör icke hit; jag har lärt mig att betrakta sakerna från hvad som skett.
Jag kan för min del icke fatta det vigtiga i de invändningar, som blifvit gjorda emot förslaget; jag kan icke inse hvad främmande makter skulle kunna hafva att erinra emot ett sådant förslags antagande.
Äfven jag har något studerat samtidens historia, och om också diplomatien tagit en annan rigtning än förut, så är jag dock nästan öfvertygad derom, att den nuvarande diplomatien icke skulle svara nej.
Jag kan icke annat än rösta för bifall.
En talare har föreställt sig, att den statsrättsliga åsigt, som jag utvecklat, innefattade något slags undseende för Norige.
Detta påstående måste jag i allo bestrida; ty visserligen kan man upptäcka ett undseende i mitt yttrande, men detta undseende, det var icke för Norige, utan för folkrätten.
Jag vill blott fästa uppmärksamheten derå, hvartill hans theori leder, då Konungen skulle, enligt densamma, vara oförhindrad att, utan Stortingets medgifvande, kunna med sin Norska krona förena en annan främmande krona; men med den Svenska kunde det icke ske, utan Ständernas begifvande.
Är det på allvar man vill förneka, att om denna fråga har en konstitutionel betydelse för Sverige, den måste äfven hafva en sådan för Norige? och det är ju icke annat jag påstått.
Då jag förenar mig med de
Hrr, som önska afslag å förevarande punkt, ledes jag härvid af samma åsigt, som den hvilken gjorde sig gällande hos gruudlagstiftarne sjelfva.
Det är ingalunda någon glömska af dem, att de icke införde ett förbud för landets Konung att mottaga en främmande krona jemte sin egen, utan R.
St:rs hörande; ty sjelfva saken upptogs ju i Success.-Ordn. i afseende å prinsarne af konungahuset.
Utom tvifvel var det således af en respectus parentete, eller af aktning för Sveriges dåvarande monark.
De visste nemi. att han var en, fader just för sitt eget folk och åt detsamma egnade alla sina krafter, och derjemte visste de, att den krona, han dessutom bar såsom brödrafolkets Konung, bär han med Svenska folkets samtycke.
Ty, Mina Hrr! det är dock orätt att säga, att föreningen blifvit afslutad utan Sveriges R.
Man behöfver i detta fall blott se på inledningen till föreningsakten, der man finnér att ombud från Sverige äfven varit närvarande.
Dessutom kan val ingen, som minnes dessa 350 Den 6 December f. m. tider, säga att det var emot folkets önskningar, som denna förening ingicks.
Jag sje'f var då helt ung, men jag erinrar mig ganska väl den förtjusning, som öfverallt var rådande, i ani. af denna tilldragelse.
Att nu, utan någon annan synbar orsak, införa en förändring i detta fall i vår grut dlag, kan jag, efter min mening, icke betrakta såsom annat än något, som bär utseende af att vara en lex in casu, och en sådan önskar jag icke måtte i grundlagen införas.
Jag anser nemi., att om en förändring deri skall göras, så bör den vara så af nödvändigheten påkallad, att den icke kan bestridas.
Dessutom är anfördt, att Sveriges Konung icke kan regera Sverige, om han lemnar landet; huru skulle man då kunna tänka sig att Konungen skulle vilja taga ett sådant steg, som att blifva regent i främmande stat, utan att förut höra R.
Det är icke tänkbart.
På alla dessa skäl förenar jag mig med de Hrr, som yrkat afslag å denna §.
Theofr.:
Det torde icke kunna bestridas, att Konunga-embetet, om jag så må kalla det, är det vigtigaste af alla embeten i en stat; och då detta är obestridligt, så måste ock vara klart, att innehafvaren af detta höga och vigtiga embete behöfver taga i anspråk alla sina krafter för att kunna uppfylla sitt konungsliga kall.
Då man nu vet, att i Sverige många embeten finnas, hvilkas innehafvare ej må tillika bekläda annat embete, så synes konseqvensen fordra att innehafvaren af det allrahögsta embetet, eller sjelfva Stats-chefen, icke må med detta förena ett annat lika vigtigt embete.
Det ligger i sakens natur, att då ett folk uppdragit åt en person att blifva dess Konung, så har det icke kunnat föreställa sig, att han derjemte, utan dess samtycke, skulle blifva ett annat folks Konung.
I öfverensstämmelse med denna min åsigt, skulle jag visserligen finna det vara alldeles obehöfligt att i grundlagen införa ett förbud i delta hänseende; men då jag nogsamt vet, att pluraliteten alldeles icke delar denna min åsigt, utan tror. att Konungen verkligen, utan R.
St:rs samtycke, skulle kunna mottaga en främmande krona, så anser jag det vara af största vigt, att ett sådant stadgande, som det nu ifrågavarande, i Grundlagen införes.
En talare har yttrat, att vår förening med Norige skulle lägga hinder deremot.
Jag skulle högeligen beklaga, om så vore förhållandet, men jag tror cU1 dock icke.
Uppgiften att föreningen med Norige skett utan R.
St:rs bifall, innefattar ett misstag; v» veta nemi., att K.
M. till denna förening verkligen erhöli Ständernas samtycke.
En talare har yttrat, att man icke gerna kan tänka sig, att K.
M. skulle mottaga en främmande krona, emedan i samma stund, som han salt sin fot på utländsk botten, finge han icke befatta sig med riksstyrelsen i Sverige, enligt 39:de §:n R. F., som har följande lydelse: »Vill Konungen utom Sverige och Norige resa, meddele han Stats-Rådet in pleno denna sin föresats och inhemte dess tankar deröfver, på sätt 9:de §:n omtalar.
Besluter Konungen Den 6 December f. m. 351 derefter sådan resa och den verkställer, befatte sig ej med rikets styrelse eller utöfve den konungsliga makten, så länge Han utom sina riken vistas».
Men om nu Sveriges Konung blefve Konung i annat rike och reste dit, så vore han ju inom sina riken, och då skulle han, enligt ordalydelsen i nämde §, vara oförhindrad att föra riksstyrelsen i Sverige, under det han vistades uti sitt nya rike.
Af dessa skäl och då en kommande tid kan göra det både nödigt och nyttigt att ett stadgande af ifrågavarande beskaffenhet finnes i våra grundlagar, får jag med min röst understödja förslaget.
Afven om man icke skulle uppfatta 39:de §:n R.
F. på samma sätt, som Hr Cederchiöld, tror jag dock, att man måste medgifva, att då den innehåller stadgande, huru riksstyrelsen skall föras i Sverige, då Konungen lemnar sina riken, hvarmed, efter min uppfattning, icke kan förstås andra än dem, som han innehade, då grundlagens ordalag i detta afseende stadgades, så finnes deremot intet uti grundlagarnes n. v. lydelse befintligt stadgande, som utgör den ringaste lagliga svårighet för Konungen, att, utan Ständernas samtycke, förena sin Svenska krona med en främmande.
Het är detta förhållande, denna brist, som synes böra afhjelpas.
Hamilton har trott, att uteslutandet af detta bud ur grundlagen vid dess stiftande icke skett af förbiseende, utan med afsigt.
Het skulle vara intressant, att veta när och hvar denna fråga tagits under öfvervägande, och af våra grundlagars stiftare afböjts.
Härpå torde dock den ädle Frihm blifva oss svaret skyldig; jag betviflar att någon sådan upplysning står att meddela, enär frågan i sjelfva verket icke, på den tiden, i våra offentliga handlingar lärer förekommit.
Orsaken, hvarföre ett sådant stadgande, som detta, bör införas, är tydligen att söka dels i de vådor, Sveriges fordna olyckliga föreningar med andra länder orsakat, dels också är den för det närvarande att söka i den tillgifvenhet, vi hafva för vår Konung.
Just derföre, att vi älska honom, vilja vi också behålla honom för oss sjelfva, i möjligaste mån, och ej afsäga oss denna förmån, utan de mest giltiga och allmänt gillade skäl.
Med all aktning för den vördnad, Gr.
Sparre hyser för H. Exc. Just.-Stats-Ministern, anser jag dock, att Hr Gr:n gifvit R. o. Ad. temligen stränga föreskrifter, huru han vill, att Ståndet skall, på grund af H. Exc:s oss meddelade åsigt, i denna fråga besluta, ja, så stränga, att vi icke äro alldeles vana att sådana mottaga.
Sparre har sagt, att R. o. Ad., efter afhörande af H. Exc:s afstyrkande, ej kan annat än afslå, jag tyckte mig till och med höra, att R. o. Ad. »måste» afslå detta förslag; jag deremot inskränker mig till att vördsamt anhålla, det R. o. Ad. ville detsamma bifalla.
Flera ledamöter yttrade härtill bifall. 352 Den 6 December f. m. Gr. Mörner, Carl Göran Detlof:
Då jag anmälde mig, var det i ani. af Frill.
Sprengtportens yttrande, att föreningen med Norige skulle lägga hinder i vägen emot antagandet af detta förslag.
Sedermera hafva andra talare redan upptagit denna anm. till besvarande, hvadan jag anser mig böra förbigå densamma.
Hvad sjelfva frågan angår, tror jag, att de skäl, som tala för förslagets antagande, äro, i Konst.-Utsk:ts Betänk, vid förra riksdagen, så fullständigt och väl utvecklade, att någon vidare utveckling deraf icke vid detta tillfälle är af behofvet påkallad.
Att Svenska folket bör hafva något att säga derom, huruvida dess Konung må mottaga ett annat lands krona, synes mig så mycket mera i sin ordning, som man ansett nödigt att i grundlagen införa ett förbud för prinsar af kungahuset att utan sådant medgifvande göra det. R. o. Ad. biföll också förslaget vid sista riksdagen, ehuru det föll hos Preste-St.
En talare har velat bemöta min invändning, att föreningen med Norige ingicks utan R.
Stms hörande, dermed, att så verkligen egde rum.
Jag hemställer dock till den värde talaren sjelf, huruvida han icke gifvit mig fullkomligt rätt, då han medgifvit att Ständernas samtycke kom först efter sedan föreningen var ingången.
Det var då som förtjusningen gaf sig luft, men ingalunda förut.
Jag tror att jag är årsbarn med den värde talaren, och jag tror mig också i barndomen hafva delat samma förtjusning.
En talare på andra sidan, som delat min åsigt, tackar jag visserligen derföre; men jag måste skilja mig i en sak ifrån honom.
Jag kan icke betrakta Konungen såsom rikets första embetsman.
Grundlagen stadgar ovedersägligen, att Konungen med sin Regering är den ena Statsmakten, och R.
Skr den andra.
Lika med denne talare anser jag, att R.
St:r böra höras i en fråga, så beskaffad som den, hvilken utgör föremål för ifrågavarande grundlagsförändring; men jag har en annan grund för denna åsigt.
Jag anser nemligen, att R.
Skr böra ega en sådan rättighet, både till följd af sjelfva sakens natur och till följd af de exempel, vår historia gifver vid handen.
En talare har upptagit Gr.
Sparres yttrande derom, att R. o. Ad. måste afslå förslaget.
Jag får tillägga, att detta yttrande är så mycket förunderligare af Hr Gr:n, som sjelf förklarat, att förslaget vore likgiltigt.
Jag fortfar att anhålla om bifall.
Sprengtporten har yttrat, att det icke vore af undseende för Norige, utan för statsrätten, som han yrkat afslag å detta förslag.
Jag för min del finnér mig icke kunna så uppfatta statsrätten som Frih. Sprengtporten gjort; ty han säger, att då det icke finnes något förbud i Norska grundlagen för Konungen i Norige att blifva regerande furste Dan C
December f. m. 353 furste af utländsk stat, så skulle Sverige icke kunna hindra Norges Konung att blifva det.
Jag får förklara, att då Konungen af Sverige är Svensk Konung och måste rätta sig efter Sveriges grundlag, hvilken han, likasom hvarje annan Svensk medborgare, svurit att hålla, så, ifall Svenska grundlagen stadgar att Konungen af Sverige icke får utan R.
St:rs samtycke blifva regerande furste af utländsk stat, kan icke den omständigheten, att han tillika är Konung i Norge, berättiga honom att blifva regerande furste af utländsk stat, så vida icke Konungen i Sverige, det Gud förbjude, vill abdikera och enda t blifva Konung i Norge.
Jag tror således, att om man betraktar saken sådan den är, kan aldrig det skälet, att vi äro förenade med Norge, åberopas såsom skäl till afslag å Betänk:t, så framt vi ej vilja förklara Sverige som lydrike under Norge.
Hamilton har trott att 1809 års grundlagstiftare icke af förbiseende utelemnat detta stadgande, emedan de i Success.-Ordn. infört ett dylikt i afseende på prinsarne, samt att man således af vördnad för grundlagens stiftare icke borde antaga förslaget.
Jag tror dock icke att man bör drifva venerationen för 1809 års män så långt, som Frih. Hamilton.
Eljest måste vi på samma grund förkasta alla förändringar i våra grundlagar.
Jag vet visserligen att man i Grekland yttrade om Solon, att hans lagar voro så visa, att om Athenienserne bibehöllo desamma, skulle de städse bibehålla herraväldet öfver Grekland.
Men om också hvar och en af 1809 års män varit en annan Solon, tror jag dock icke, att denna omständighet kan åberopas såsom ett skäl att förkasta ett förslag, som i sig sjelft är nyttigt, helst allt hvad menskligt är måste förändras, således äfven grundlagar.
På grund af hvad jag nu yttrat, och då jag icke finner mig öfvertygad af de skäl, som anförts emot förslaget, får jag för min del anhålla om bifall till hvad Konst.-Utsk:t i förevarande punkt hemställt.
Efter det understöd, som de åsigter, hvilka jag framställt, numera vunnit, skall jag icke länge uppehålla R. o. Ad:s tid.
Men då man velat påstå, att innevarande tidpunkt icke skulle vara lämplig för att i Grundlagen införa ett så beskaffadt stadgande, som det nu ifrågasatta, då man sagt att en respectus parentelae borde, förhindra oss derifrån, och att ett antagande deraf skulle se ut som om man ville stifta en lex in casu, så vågar jag på det högsta bestrida detta.
Svenska folket älskar och har alltid älskat att se i spetsen för sig en stark regering, stark genom den ledning af landets politik, som är henne uteslutande förbehållen, stark genom den sjelfständiga position, som Grundlagen henne anvisar, stark slutligen äfven genom det förtroende, hon bör från folkets sida förtjena och vinna; och just en tidpunkt, sådan som denna, då Konungen och de män, som med honom närmast dela tyngden af regeringsomsorgerna, äro i så rikt mått i besittning af denna dubH. I. 23 354 Den 6 December f. m. bia styrka, må man icke tveka att i Grundlagen införa denna bestämmelse, hvars riktighet man erkänt, och som det är nödvändigt att antaga, innan de särskilda tillfälligheter inträffa, som den afser att reglera.
Man säger visserligen, att den praktiska konseqvensen blir ingen, och att något sådant aldrig kan hända.
Möjligen är äfven så förhållandet, men för en hvar, som på sednafte tider följt med den periodiska pressen, torde det vara bekant, att något dylikt är af ett ganska starkt parti i Danmark på allvar ifrågasatt, samt äfven här i landet på åtskilliga håll vunnit varma sympatier.
Det torde då icke vara olämpligt, att Svenska representationeu på detta sätt deröfver uttalar sig, innan sjelfva frågan kommer före.
Och då man dessutom betänker, hvilka följder föreningen med ett tredje land skulle kunna för oss medföra, huru derigenom hela vår politik blefve omkastad och finge en annan karakter, synes det mig obegripligt, att man icke vill uttryckligen tillerkänna folket rätt att deröfver besluta, isynnerhet som verklig fara kunde för vår sjelfständighet uppstå genom ett dylikt fogande af en ny lem till den redan befintliga unionen, som visserligen kunnat föranleda mycket krångel och obehag, men som deremot, i anseende tili Sveriges materiella öfverlägsenhet, aldrig kan hota vårt oberoende.
Annat kunde dock förhållandet blifva, om i en trefaldig förening de tvenne, som hvar för sig vore de svagare, slote sig tillsamman emot den tredje, som då kanske blefve underlägsen de bådas förenade krafter.
Jemte det jag tillåter mig påminna att detta förslag vid förra riksdagen af det Höglo!!.
Ståndet antogs med 107 röster mot 41, att det gick igenom i Borgare- och BondeSt:n, samt förföll hos Preste-St., endast till följe af den yttrade anmärkningen, att man ansåg omöjligt, att K.
M. skulle mottaga kallelsen till regeringen af en främmande stat, utan att deröfver först höra R.
St:r, vågar jag anhålla, det R. o. Ad. behagade, i konseqvens med sin tillförene uttryckta åsigt, bifalla denna punkt.