Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rådet är gifvet, behöfva vi säga det, af en ledamot af Svenska Akademien, den tiden, då realismen, den forhatade, den afundade, kämpade sig till ett berättigande, som den borde ega obestridt, emedan den eger det — af naturen.
ANGELO DE GUBERNATIS, ALFREDO MAZZA, A. CANTOR, C.
TREDJE OCH FJERDE HÄFTENA
D. af Wirséns författarskap.
Det har funnits tider, då literaturen var uttrycket för allt som rörde sig hos folket, då dettas hela tanke- och känslolif afspeglat sig i diktningen så troget, att man af denna kan sammanfatta en totalbild, hvars alla smådrag bära verklighetens prägel.
Man kallar dem literaturens blomstringsperioder.
Vårt land var då framme i utvecklingens främsta leder.
Skälet kan hafva varit en bildnings-älskande konung eller en fri författning, alstrad af stora olyckor och drifvande pånyttfödelsens friska böljor till palats och kojor: jag vill ej tvista derom, nog af, sådana perioder ha funnits.
Då ha vi uppfylts af beundran för våra store och de hafva för oss blifvit mönster, så mycket trognare följda, som vårt lilla land knappast haft plats för literära dissenters.
Vi ha en lång, allt för lång tid lefvat på samma andliga innehåll, dyrkat de ideal, som en gång voro nya och de bästav, emedan de voro uttryck för den tidens högsta sträf-vanden.
Literaturen har stått stilla, medan lifvet gått sin gång framåt.
Så vakna vi en dag och finna oss i kulturens eftertrupp, vi ha idislat medan andra arbetat, vi ha femtio år att taga igen.
Den stöt som väckt oss kan ha kommit från andra sidan Köl och Sund eller längre ifrån.
Ungdomen ryckes upp ur sina drömmar, en hel ny verld af idéer och känslor tränger sig in på dess mottagliga sinne.
Stundom är det blott en tillfällig hänförd känslostämning, som
1 maktlös sjunker tillbaka, stundom har den under sitt korta lif alstrat ett enstaka utbrott.
Men hos en och annan slår den rot, han tar modigt fatt på det nya och börjar arbeta för att tillegna sig det.
Är det då en man af äkta halt pch tillräckligt stark natur, lär han slutligen beherska det nya väldiga stoffet.
Det går ej på en dag, men det går dock, och han finner sig ha kamrater i arbetets skola: en dag framträda de på literaturens falt, de stå bland kulturens främste och så rycka de utvecklingen framåt de femtio åren, under mycket skrik från deras sida, som störts i sin slummer och med förvåning finna, att de icke längre erkännas som banérförare.
Vi lefva nu i förarbetets tid, och naturvetenskaperna, som i våra dagar tagit ledningen, ha äfven hos oss hunnit med.
Tack vare den svenska vetenskapen och den utländska literaturen har det gått så, att moderna idéer fylla luften omkring oss.
Vi hafva derför den egendomliga företeelsen af en literatur, som icke blott är årtionden etter andra folks literatur, utan som till och med tillhör ett gånget stadium i vårt eget folks lif.
Det är tillräckligt märkvärdigt för att förtjena några ord till belysning, om det än icke är så exempellöst, som man skulle tro.
Utom den starka exklusiva makt en literär riktning med snillrika representanter hos oss så lätt vinner äfven öfver följande generationer, finnas flere andra omständigheter som samverka att hindra en ny literatur.
Bland dem är svenska akademien.
Sin literära roll har denna inrättning visserligen spelat ut och den gör i mycket blott det komiska intryck, som det gamla alltid gör, när det med sitt föråldrade skick vill göra sig gällande i nya förhållanden, då det ej längre har något berättigande.
Men akademien är utrustad med en gammal makt, i kraft af hvilken hon ännu spelar en roll.
Hon har att bestämma öfver alla de medel svenska staten använder till literaturens understöd, och då dessa med naturnödvändighet måste af henne användas i den gamla literaturens tjenst, kan hon komma att ställa en ung förfat-tare i dilemmat att antingen svika sig sjelf eller svikas af nödvändigt materielt understöd.
En annan olycka, så väl för literaturen som för mycket annat i vårt land, är universitetens läge i småstäder, der både lärare och ungdom så lätt sjunka ned till små-stadssynpunkter och kråkvinkelintressen.
Det stora talet om studentens höga kall har visserligen med rätta fallit i löjets vida graf, och studenten liksom hvarje annan ung man har måst nöja sig med den anspråkslösare rollen att vara en möjlighet.
Men det ligger dock i sakens natur, att i regeln måste från ett lands högsta bildningsanstalter dess flesta förmågor, de som skola göra ’ t, utgå.
Den vid dessa högskolor samvetsgrant inlärda s. k. svenska filosofien har äfven sin del i, att vi kommit sent med.
Den står nämligen i den fullständigaste motsats mot den moderna bildningen och har ända till för få år sedan spelat en i betraktande af dess innehåll alldeles oproportionerligt betydande roll.
Den kanske vigtigaste orsaken till ifrågavarande förhållanden är dock beskaffenheten hos sjelfva den lifsåskådning, som skall bära vår moderna literatur.
Öfvergången från det gamla till det nya är nästan ett salto mortale.
Aldrig har afståndet varit så stort, aldrig skilnaden så grundvä-sentlig.
Den omfattar alla problem, alla tillvarons sidor.
Religion, konst, politik, samhällslif, allt får en ny grundval.
Saker och idéer, som man aktat höga och heliga, sjunka ned till det obetydliga; förbisedda och ringaktade förhållanden tränga sig fram och fordra uppmärksamhet.
En sådan pånyttfödelse i utvecklingen göres ej i en hast, och har den enskilde valt det nya, har han ännu otaliga gengångare att dagligen bekämpa.
Han har en både lång och smärtsam skola att genomgå innan han får det lugn, som kräfves för konstnärlig formning.
Vidare behöfves det mycket mod för att bryta det nyas bana.
Han har nästan inga bunds-förvandter: delningen i konservativa och liberala gagnar honom föga, han kan ej svära till något af programmen.Han har åsigter, som den mest reaktionäre politiker knapt vågar hviska för sig sjelf, och han har en uppfattning af andra frågor, som liberalismen skulle stena med lika ifver som denne och med fasa visar från sitt “ sansade " program.
Och dock måste denna nya literatur komma; man kan nästan med visshet förutsäga att den icke länge skall dröja att äfven hos oss skapa kanske en orons och stridens, säkert en lifvets period.
Den nya riktningen kallar sig sjelf och kallas af andra realism, den gamla kallar sig åtminstone sjelf idealism och anser sig hafva till särskild uppgift att hålla idéens fana högt.
Noga taget betecknas med dessa namn en formskil-nad, en olikhet i smak: den nya skolan och den gamla använda olika medel för åstadkommande af sitt mål, och detta är en så allmän regel, att man till och med på allvar påstått, att de olika medel, med hvilka de verka, skulle vara det skolorna särskiljande.
Det faller dock lätt i ögonen, att den olika formen blott är uttrycket för den olika åskådningen: innehållet är och blir hufvudsaken.
För att karakterisera skilnaden så väl till form som innehåll, låta vi den äldre skolan passera revy för den nya.
Helt naturligt hafva vi då att bland våra äldre författare hålla oss till herr G.
D. af Wirsén.
Han är nämligen inom vår literatur den mest karakteristiska typen för sin riktning.
Dessutom har han så ofta och så länge från sin synpunkt bedömt de unga, att han mindre än någon annan kan beklaga sig, om en realist en gång skärskådar hans diktning från sin enskilda synpunkt.
Först må vi höra, huru Wirsén uppfattar skaldekonsten, särskildt hur han fattar sin uppgift.
Tag mitt löfte!
Jag vill lindra,
Hvar jag mäktar, till mitt sista,
Lif åt den, som synes död.Det är ju rätt vackert, skada blott att det icke är särdeles klart .. Att lindra slagtets nöd är en uppgift, som i viss mån hvar och en med mera än egoistiska intressen, sätter sig.
Söka vi då utforska huru Wirsén med sina sånger gjort detta — svaret orsakar någon förlägenhet.
Uppgiften är tydligen för allmänt satt.
En närmare bestämning skall då ligga i att han vill sjunga Edens stränder och ge den fallne vingar, den döde lif.
Allt beror då på hvad som menas med Eden, hvarom som bekant herska olika meningar.
Nedslående nog, ha vi således tills vidare ingenting fått veta: vi kunna på sin höjd sluta, att Wirsén sannolikt vill nå sitt mål icke genom att söka åstadkomma en förbättring af verkligheten eller en klarare insigt om densamma, utan genom att fly från den till fantasiens och längtans land.
På andra ställen säger han ock tydligare, att det just är meningen * Det gör oss ondt.
Så många hafva redan försökt den utvägen och deras arbete har dermed till största delen varit för menskligheten förloradt.
All denna längtan förefaller oss onyttig och skadlig.
Den har aldrig satt en tum till menniskosjälens växt, men ofta dragit den ifrån den väg, som, ensam kan föra till målet: arbetets.
Vi kunna ju med namnet romantik beteckna denna riktning, som trycker sin pregel på hela Wirséns skaldskap.
Först naturuppfattningen.
I och för sig är för Wirsén naturen icke poetisk, han lägger in deri hvarjehanda fantastiska drömmar, och det är detta fantastiska, som tilltalar honom.
Han ser den derför helst icke i solens klara ljus.
Inne i djupa skuggade skogen, eller ännu bättre i månskenet, der de bestämda konturerna upphäfvas och flyta öfver i hvarandra, der känner han sig hemma.
Hörom dikten “ Förkärlek ":
• Alskar jag vandra öfver
Doftande äng af klöfver — --
Ar mig dock mera förtrogen,
Långt mera ljuflig skogen ---
Tjärnen som sabbat firar -- — Der, hvart jag blicken vänder Vimlande stå legender,
Sagor ur forndagstron.
Der i de höga träden Brusar i djupa qväden Vindarnes orgelton.
Eller ur skildringen af Merlin, sedan hvars tid “ naturen är andelös vorden ":
Rosors andning och pyrolans doft bland träden,
Vaggande blad och humlornas lätta surr,
Näktergalarnes dämpade kärleksqväden,
Svärmande, ömma dufvornas trånadskurr Och vestans sus Och skogens brus Om lifvets gåta hviska här,
Om tingens heliga mystér,
Och lilja så hvit, vildnejlika röd Begrunda förtroligt lefnad och död.
Det är detta Wirsén kallar poetisk uppfattning af naturen, det är den natursanning och naturtrohet han finner förenlig med idealismen, “ hvilken, i betydelsen af tro på att den sanna, ursprungliga verkligheten är af andlig art, är konstens lifsluft *.
För de unge ställer sig saken något annorlunda.
De hafva aldrig haft förmånen att lära känna denna sanna, ursprungliga verklighet af andlig art, och de våga ändå tro på konstens lif.
De tro helt enkelt att, om en skald har Wirséns uppfattning af naturen, så kan det bero derpå, att denne icke lefvat nog i och med naturen; de ha iakttagit mången stackars “ idealist ", som förlorat den omedelbara mottagligheten och så länge drömt naturen i stället för att ega densamma, att, då han kommer i dess sköte, den försvinner för honom och han ser blott sina egna drömmar stirra emot sig.
De finna naturen i och för sig kunna vara stor och skön och äro böjda att förklara inläggande af en mystisk symbolik deri för ett sjukdomssymptom.
Och det tjenar till intet att söka omvända den unga generationen tillen annan uppfattning af den högre verkligheten genom Bo-strömsk filosofi, ty de studera denna icke som man fordom gjorde med vördnad utan med en skepticism, som till och med ofta får en anstrykning af det föraktfulla: den eger på långt när icke samma intresse som Vedasångerna.
Och söker man öfvertyga denna ungdom, att Wirséns uppfattning är för djup och poetisk för deras prosa, så svarar den med att kalla oklart hvad som skulle vara djupt — så vidt den svarar alls.
Då derför Wirsén går så långt att sjelfva ordet mystisk, underbar, blir uttrycket för det högsta af skönhet och poesi, då han finner månens sken “ underbart " och att “ underbart väller källans våg “, eller då han talar om en lind som
” — drömmer dessa lugna drömmar,
I hvilka trädens lif består ”,
så anslår han dermed ingeil sträng i de unges hjertan.
Med lika liten sympati, men kanske med mindre likgiltighet, möter man Wirséns framställning af mennisko-lifvet.
Ur den redan anförda dikten “ Förkärlek ", som i upp-, riktighet lemnar intet öfrigt att önska, kunna vi se det.
Han älskar att stanna vid ett barns läger och lyssna på andedragen, att när månskenet faller in genom fönstret på den lilles gunghäst tänka på hvad af det barnet månde blifva.
Mera än sången om hur hjelten skär bragdernas friska lager, älskar han sången om undergången.
Alskar jag se en tärna Stråla som festens stjerna,
Älskarns pokal kredensa,
Blända och öfverglänsa,
Varm som en Tizians bild —
Hellre jag går till vården Borta på kyrkogården,
Lyssnar på almens sus ---
Man iakttage, hur det här genomgående icke är lifvet utan sina egna drömmar han älskar: gossen innan han är ute i lifvet och sedan han lemnat det — sjelfva lifvet, verk-ligheten kan ej för honom jemföras med fantasteriet om, hvad gossen kan blifva och hvad hjelten varit.
Och tärnan, “ varm som Tizians bild “, först sen hon är död, börjar hon få intresse.
Att det skulle vara poesien, är för den moderna anden ofattligt.
Man kan förstå den poesi, som är uttryck för den glada känslan af lifvets härlighet, som är ett omedelbart utflöde ur det fröjdejublande hjertats öfversvallning.
Eller å andra sidan, den djupa sorgen, den gränslösa smärtan öfver alltings oändliga förgänglighet och den kalla för-tviflan, åt hvilken Leopardi gifvit uttryck, då
In noi di cari inganni,
Kon che la speme, il desiderio é spento.
Den ena födes den glada tid, då menniskan ännu är » barn, då allting ter sig skönt och vänligt, och man blott ser lifvets dagrar eller tror dess skuggor kunna jagas bort genom en trollformel.
Den andra diktarten födes, då man ej längre är barn, då man stött emot lifvets orubbliga lagar, och öfvergår från det oändliga glada hoppet till en lika oändlig förtviflan.
Wirsén tillhör ej den förra riktningen och söker komma undan den senare genom att fly lifvet och han gör anspråk på att sålunda vara en verkligt kristlig skald; han tillhör med andra ord dem som tro kloster-lifvet vara kristendomens blomma.
Det är denna uppfattning, som i våra dagar är ofattlig.
Den är för oss uttryck för dådlöshet.
Då vi insett de högsta problemens svårighet, är blott ett att göra: att arbeta på deras lösning.
Och i denna det rastlösa arbetets tid skulle skalderna, de som säga sig vara eliten bland menniskorna, ej hafva annan uppgift än att draga oss ifrån detta arbete, söfva oss i behagliga drömmar.
De skulle genom att fly lifvet och draga de.öf-rige med, göra tillvaron lycklig.
Eller de vårda det evigt-sanna under dagens jägtan?
Det sanna, som ménskligheten en gång tillkämpat sig, behåller den och den vinner det dagligen mera under arbetet på utvecklingen, medan dessa utanför stående vårdare alltmera förlora det: anden flyrfrån dem, det blifver blott den tillfälliga, allt mera gammalmodiga formen, den ruttnande kroppen, de vårda.
Skall poesien för oss hafva något värde, måste den vara medverkande i odlingsarbetet.
Den ej det är, är icke poesi, måtte den i än så vackra ord upprepa gamla tankar och än så naivt tala om egen idealism och höghet, och än så väl lämpa sig till sällskapsdam under hvilans stunder.
Bristande mod och duglighet att upptaga lifvets kamp låter väl förena sig med veka känslor och “ ljuf mystik ", men vi vilja icke tillägga den några stolta namn.
Det är egentligen denrja olika uppfattning af skaldens ställning, Som skiljer den äldre och den nya literära skolan,, och någon kompromiss dem emellan synes knappast möjlig.
För Wirsén ter sig den nya riktningen såsom en irring, från hvilken literaturen säkerligen snart nog skall vända tillbaka till sitt lugna, kontemplativa skönhetsideal.
De unge hafva mindre förtroende till ofelbarheten af egen uppfattning och våga derför ej säga, att deras ideal alltid skola vara de högsta, men de veta sig ha beträdi rätta vägen.
I dikten “ Systrarne " har Wirsén stält emot hvarandra handling och betraktelse, och påminner att de nämdes.
Martha och Maria i Bethaniens tjäll.
Till väninnor begge mästarn hade I sin lefnads fröj^L och qval;
” Men Maria ”, så Han sade,
” Gjort det bästa val. ”
Vi anföra det blott som ett exempel på huru känslorna missleda omdömet.
Den, som kommer trött och hungrig till ett tjäll, skulle säkerligen fmna den husmoder, som sörjde för hans vederqvickelse, bättre än den, som blott hörde på hans tal.
Jemförelsen är för öfrigt i våra dagar ej på sin plats: Maria hade en Kristus att lyssna på.
Det är samma föreställning som går igen i dikteii “ Klubba och lilja “: Ej kraftens jernbeslagna klubba mäktar Att spränga porten till vår längtans land,
Den springer upp, när barnet endast fläktar Derpå med liljan, som det bär i hand.
Realisten finner häri blott den naturliga följden af, att detta längtans land är en barnslig föreställning, som man bör lemna, innan man använder jernbeslagna klubbor.
Sitt starkaste uttryck har Wirséns uppfattning fått i en dikt med omqvädet: “ Bevara ren din barndoms ljufva tro, förutan den fins ej på jorden ro “, och der han ett annat ställe gifver en forskare lof att * fråga, derför att denne på förhand tror på “ det Godas himlasvar “.
Uppmaningen att bevara sin barndomstro förefaller oss besynnerlig och vi komma ofrivilligt att tänka på hvad Wirsén på ett ställe sagt om Victor Hugo: “ Är författaren i denna framställning ärlig?
Ett jakande svar på den frågan föranleder till antagandet, att han i sin uppfattning är mer än lofligt inskränkt.
" Det står för oss som en sjelfklar sanning, att en lifsåskåd-ning för att hafva något värde måste vara sjelfförvärfvad, och proberstenen är icke hvarken att den är ljuf eller inlärd under barndomen.
Och vi finna det vara en dålig kompliment åt en forskare, att han på förhand tror på ett visst svar: har forskaren andra intressen än sanningen, för-tjenar han ej detta namn.
Skilnaden mellan Wirsén och den motsatta uppfattningen är, kort sagdt, skilnaden mellan dogmatismens och vetenskapens.
Det återstår att tala några ord om formen.
Äfven i det hänseendet är Wirsén typisk.
Vi hafva redan sett, att han lofvat sjunga om Eden, han försäkrar oss också, att han funnit diktens viol djupt i lundarnes gömma, der i den mörka dagern lyckan är vemodsfager.
Sångarn skildras så här:
Som en pilgrim genom verlden,
* Styr den gode sångarn färden,
Snäckan, som han bär i hatten,
Återsusar djupa vatten,
Evighetens stilla haf.På ett annat ställe talar han om skaldens skimmervinge, och “ diktens jungfru har en blick lik aftonstjernans sken “.
Eller ett exempel från det erotiska området: Han och hon taga sig en promenad.
Under schäferhattens slöjning Syntes mossroskindens böjning,
Fin och sammetsartadt len.
Och så “ handlingen ":
Till de röda läppar små.
Flög hans längtans sommarfjäril.
Jag vet icke hvad man inom svenska akademien kallar denna stil; vi kalla den estetisk svulst, få icke genom alla dessa skrufvade fraser någon tydligare föreställning af hvad skalden vill skildra, det förefaller oss som motsatsen till natursanning, friskhet och klarhet, och ofta få vi en obehaglig påminnelse om, att det är mera än det sublima, som blott har ett steg till det löjliga.
Vi ha svårt att sätta oss in i den stämning, då
— vördnadsfullt vi se med andaktsfred En snibbeskål, en väfnad och en sked.
Då nu detta språk icke är undantag utan Wirséns vanliga både på vers och prosa, styrkes deraf än ytterligare det unga Sverges tro, att, om Wirsén är skald, tillhör han en annan generation och en annan bildningsperiod än vår, och då han är fullständigt inskränkt inom den samma, är han för oss utan intresse.
En realists omdöme om Wirsén kunna vi nu kort sammanfatta.
Denne skald talar ett konstladt och oklart språk, han saknar sund och frisk uppfattning af natur och lif, han har inga andra idéer än gamla, delvis utlefvade.
Det är naturligtvis icke meningen att härmed hafva gifvit en allsidig belysning af Wirséns skaldskap.
Uppgiften var rent negativ: att visa hvad som enligt vår mening ickeär poesi, det hvarigenom det gamla och nya skilja sig.
Det, hvari de äro eniga, vidkommer oss icke här.
Då det varit Wirséns poesi, som satts såsom typ for den äldre riktningen, bör dock erinras, att han är denna riktnings vi vilja icke säga arrabiato, men ytterligast gående anhängare.
I den öfriga samtida diktningen, särskildt Sno-ilskys, känner realisten sig åtskilligt bättre hemma, om han * än finner jemförelsen mellan Snoilsky och Runeberg allt för skämtsam.
Och äfven hos Snoilsky läser han sig trött på dessa putsade, hundra gånger förut påträffade tankar, dessa korrekta känslor och denna välpolerade form.
Han som en gång sjöng:
” Hvad kan en ruin väl vara För tidernas yngste son?
En kulle, en mullhög bara,
Att se en utsigt ifrån ”,
han har alltför mycket blifvit en ruinernas sångare.
Och utsigten från dessa ruiner är ej alltid behaglig.
Äfven “ Konstberiderskans “ ungdomlige sångare har af de dj,upa spår en svunnen tids store lemnat låtit inbilla sig, att det var och är vägen till målet.
Gerna erkännes att äfven efterklangspoesi har sitt värde, men om man bjudes endast sådan, födes, i all synnerhet i en så rastlös tid som vår, leda.
Det är både naturligt och rättvist, att nutiden vänder sig från skaldekonsten, om denna ej har annat att bjuda än gamla idéer och gamla ideal.
Den, som ej har blick för hvad den nya tiden tillkämpat sig, anses med rätta för en medelmåttig ande — och af en sådan blir ingen god skald.
För skalden som för hvarje annan gälla Longfellows ord:
Not enjoyment, and not sorrow,
Is our destined end or way;
But to act, that each to-morrow / Find us farther than to-day.
A. Haraldson.
Emile Zolas författarskap.
Med särskild anledning af ” Bättre slödder ”.
Då detta författarskap ostridigt är en af den samtida literaturens händelser, och då fiere arbeten af denne författare, äfven från hans senaste utvecklingsskede, äro i öf-versältning tillgängliga för den svenska allmänheten, torde det vara lämpligt att här meddela nedanstående från franska tidningsverlden hemtade uppsats, undertecknad med ett namn, Albert Wolff, som eger mycket god klang i den franska, ja, europeiska konst- och literaturkritiken.
De vågade uttryck, som möta i denna uppsats, äro en svag antydan blott af hvad man träffar i Zolas senaste roman Pot-Bouille, i svensk öfversättning spridd under namnet “ Bättre Slödder “.
Dessa uttryck, om än de icke sårat den finbildade pariser-societetens öron, öfverskrida måhända gränsen af hvad ett granntyckt pryderi kan anse tillständigt i svenskt tryck, men de finna sitt berättigande i omöjligheten för kritikern att dem förutan ransaka ett skriftställeri af den art som det ifrågavarande.
Och när man insett, att äfven det orena " och det osedliga kan offentligt behandlas utan brott mot
* Då vi samtidigt erhållit till införande denna och den föregående uppsatsen, är detta en händelse som nästan ser ut som en tanke.
1 ena som i andra fallet tyckes oss kritikern hafva med obestridlig talang visat, huruledes ifrågavarande riktning — den ensidigt idealistiska eller den ensidigt realistiska — icke är hållbar inför en sund uppfattning.
anständighetens lag, om blott det sker i sedligt intresse och på tjenligt sätt, torde man hafva rätt tydt det gamla ordet: castis omnia casta.
D. Björkman.
Ja, jag vet nog, hvad ni än en gång skall säga mig.
Ni skall säga mig, att jag gör orätt i att tala om Pot-Boiiille, att jag ofrivilligt puffar för en förkastlig bok och att jag gjorde bättre, om jag vore stum derom, att tystnaden är ett fruktansvärdt vapen, att Zola ingenting högre åtrår än uppseende, till och med för priset af en upptuktelse af prima sort.
För en fiende till Zola vore dessa skäl goda, men för en man, hvilkens penna är egnad åt pariserkröni-kan, äro de dåliga.
Det är tid att hämnas Paris för Zolas smädelser.
Detta är en högre hänsyn, som tager försteget för alla de andra; läte man Zola hållas, skulle främlingen göra sig en skön idé om parisarne.
Idel smutsiga svin, efter hvad Zola påstår!
Nej, säger jag, nej!
Denna Zolas grymma förnedring, när han sjunker från en sådan höjd till Fot-Bouilles pöl, var att förutse; det var sakernas naturliga gång.
När jag såg landthuset vid Médan höja sig ur jorden, när jag såg arbetarne klättra på ställningarna som kattor, när jag såg byggherrn beundra sig sjelf i sitt bygge, tänkte jag: det skall sannolikt ingenting ondt hända arbetarne, men husets herre skall kanske en vacker dag göra kullerbytta.