Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är moderns förtviflade sorg, som målar sig i hennes drag.
Hon bildar medelpunkten i taf-lan, liksom hon är brännpunkten för dess ljuseffekter.
Maria Magdalena understödjer henne och lägger sin ena hand på hennes skuldra.
Äfven hon är tillintetgjord af smärta.
Den tredje Maria följer dem med hopknäppta händer.
De tre männen äro ordnade i samma symmetri som qvinnorna.
Taflan uttrycker det sanna och menskliga i smärtan.
Teckningen är verkstäld af en säker hand och fargen är använd med måtta.
Dessa äro taflans goda sidor.
Dess brister äro: en enformig och vulgär typ hos qvinnorna samt en viss monoton stämning hos figurerna.
Med undantag af Maria, modern, öfver hvilken taflans hela effekt är utbredd och som är beundransvärd i utförandet, fargen och känslan, äro alla personerna endast bifigurer och skulle saklöst hafva kunnat vara borta.
Taflan är inköpt af hrr Fairless och Beeforth för något af Londons muséer.
I “ Ghristus imperat “ har Valerico Laccetti stält för sig samma uppgift som Michetti i sin “ Voto “.
Han angriper katolska religionen.
Anmärkningsvärdt är, att en stor del af våra målares taflor behandlar religiösa ämnen.
Det är egendomligt, att just i Italien, det enda af alla katolska land (derom är jag djupt öfvertygad), som ej tror på katolska religionen, målare slå sig på uppgifter af detta slag.
Men de göra det säkerligen ej för att understödja utan för att bekämpa statsreligionen.
“ Ghristus imperat “ framställer en procession.
En grupp i hudar klädda barbarer framskrider, upptänd af rå fanatism och företrädd af en biskop under af-sjungande af hymner till Guds ära.
De svänga sina facklor och blodiga yxor och hota att nedslå statyer samt jemnamed jorden de stolta palatsen.
Flere patricier och ple-bejer, blandade om hvarandra och klädda i asiatiska dräg-ter följa den vilda massan, äfvensom å ömse sidor ett antal fromma qvinnor.
Prestema, af hvilka en bär en helgonbild i byzantisk stil, framskrida majestätiskt.
Om hela taflan vore så utförd som barbargruppen, skulle den vara det förnämsta arbete, våra egna konstnärer utstält.
Tyvärr äro dock bifigurerna af vida mindre förtjenst än huf-vudpersonerna.
Luigi Nono har väckt ganska stort uppseende vid föregående utställningar, men ingen kunde ana, att han vore i stånd att åstadkomma ett sådant arbete som det,, hvilket han kallat “ Refugium peccatorum “.
Taflan af bildar den för alla målare välbekanta balustraden i Ghioggia.
Det är skymning, just de ögonblick, då solen ännu kastar ett gyllene sken öfver horisonten, en stund efter det den gått ned.
En qvinna ligger bedjande på knä framför en madonnabild, vid hvilken en lampa och blommor äro anbragta.
Hon är tarfligt klädd och håller hufvudet nedböjdt, försänkt i stum smärta och med ansigtet bortvändt från betraktaren.
Några nedfallna blad antyda, att det är höst.
Taflan är inköpt af konung Umberto.
Pietro Äldi från Siena har ej till behandling valt något religiöst ämne utan en episod ur sin födelsestads historia: “ De sista stunderna af Sienas frihet. “ Taflan är af stora dimensioner.
Dess fond bildas af en kapellfasad, som är anbragt i sned riktning, så att man ser en af sidofasa-dema.
En qvinna sitter på trappstegen och visar en döende, måhända hennes egen son, den sista kärlekstjensten.
Den döende, som hvilar sitt hufvud i qvinnans knä, är dödsblek.
I närheten sitter en svårt sårad soldat; han tyckes rufva öfver den kära fädernestadens snart inträffande fall.
En qvinna knäfaller framför en i kapellet befintlig madonnabild.
På afstånd synas några sårade, som bortföras på bårar.
Till venster står en qvinna, som stöder sig mot kapellets sidofasad och synes betagen af den djupaste smärta.
Taf-lan gör ett ädelt och upphöjdt intryck; utförandet är äfven vårdadt, men den något blågrå fårgen gifver taflan en anstrykning af monotoni.
Med stora skäl sade mig en gång en konstnär, att utställningarna “ mörda " taflorna.
Och det är säkert, att vissa taflor, såsom nu beskrifna af Aldi äfvensom Pietro Vannis, för hvilken vi här nedan skola redogöra, förlora en stor del af effekten, derigenom att de äro placerade nära andra af mer lysande farger.
Målarkonstens verk, såsom musikens och i allmänhet de sköna konsternas alster, hafva behof af att studeras i den omgifning, som passar dem, och att betraktas hvart och ett för sig: den menskliga anden kan ej ila från ett ämne till ett annat och hvarje ögonblick förändra stämning.
För att rättvist bedöma ett konstverk, måste man göra sig fullt förtrogen dermed och söka utforska den.
idé och de känslor, som ledt konstnäm.
Pietro Vannis tafla framställer den förfarliga pest, som härjade i Italien år 1374.
Scenen är i Siena och det är i morgongryningen.
En stojande skara unga män nedstiger för en trappa från ett hus, der de under orgier till-bragt natten.
* Några af dem äro druckna, och en af dem lägger sin arm på en ung flickas skuldra för att draga henne till sig.
En qvinna söker rycka henne undan den obehagliga anblicken af denna scen.
På marken ser man en döende, träffad af pesten, och nära honom under en kappa ligger ett lik.
Heliga Catharina, en nunna, och en munk bevisa den döende den sista tjensten.
Heliga Catharina kastar en ogillande blick på den uppsluppna skaran.
Uttrycket hos henne är utmärkt skönt, likaså hos några af de andra figurerna.
Utförandet är mycket omsorgsfullt och taflan åstadkommer det åsyftade totalintrycket af dysterhet.
Men här såsom i Aldis tafla är färgen föga i ögonen fal-
* Historien förmäler, att, under det den förfärliga farsoten gick, många trodde sig kunna undgå den genom att hängifva sig åt alla slags njutningar.
Boccaccio talar utförligt derom i sin beundransvärda inledning till Decamerone.lande och för anspråkslös i jemförelse med de i närheten sittande taflornas lysande färgläggning.
Af helt olika innehåll äro de vackra små taflorna af Girolamo Induno, som kallas “ Förposter “, “ Tiggande sa-voyard “ och “ Landstrykare “.
Å den först nämda ser man en bersaglier (italiensk infanterisoldat), som stöder sig mot ett staket och samtalar med en ung qvinna, som sysslar inom detsamma med jordarbete.
Han räcker henne artigt några rosor.
Bondflickan lyfter på hufvudet och vänder ansigtet till hälften mot soldaten, men ser ej på honom.
Hon småler med ett uttryck af innerlig belåtenhet.
En annan flicka, som står på något afstånd, kastar skälmska blickar på de båda och skrattar listigt.
Taflan andas den ljuf-ligaste fridfullhet och sympati.
Induno ser allt i ljusa färger; det hemska och dystra finnes ej till för honom och på denna utställning, der de flesta konstalstren behandla tragiska ämnen och äro af stora dimensioner, njuter sinnet af att kunna låta blicken få hvila på denna lilla täcka och ej maniererade tafla.
Äfven den savoyardiske tiggargossen har ett fint och intagande utseende.
Likaså “ landstrykaren “, som med sitt gråa skägg ser ut som en patriark och säkerligen är mer tilltalande här än i verkligheten.
Detta är ett stort fel i den moderna skolans ögon, hvilken vill vara en slafvisk efteraparinna af naturen.
Men visst är, att Indunos taflor utmärka sig för en stor skönhet!
Achille Vertunni har utstält några landskap, af hvilka det bästa enligt min åsigt är en utsigt af romerska cam-pagnan.
För öfrigt har denne ansedde konstnär åstadkommit många bättre arbeten än dessa.
Mycket goda arbeten äro inlemnade af Eugenio Gignous, i synnerhet den tafla, som kallas “ Höst “, och af Francesco Lojacono.
Om Edoardo Dalbono kan sägas detsamma som om Induno: hans arbeten äro för sköna.
Hur leende Neapels himmel än är, går den ej upp mot hans “ Spiaggia di Mergellina “.
Giacomo Favretto väcker ej på denna utställning samma uppseende, som han åstadkom i Milano.
AngeloBalV Oca Branca, som endast är 22 år, gifver stora löften för framtiden.
Ett omnämnande förtjena äfven Anatolio Scifoni, Carlo Muccioli, som utstält en “ Corsa dei barberi “ (liäst-löpning) från Rom, der dock just de egentliga täflarne, hä-starne, saknas.
Vidare Pietro Bouvier, Enrico Crespi, Salvatore Frangiamore, Luigi Mion och Erulo Eruli.
Man har på utställningen tillfälle att iakttaga, att målarkonsten gått framåt och särskildt finner man der en ifri-gare sträfvan att behandla ädla och upphöjda ämnen.
Genren och aqvarellen äro lyckligtvis på upphällningen.
Vår tids benägenhet för sparsamhet är egnad att ingifva den farhågan, att den ädla och höga målningskonstens dagar äro räknade.
Denna utställning ådagalägger om ej annat åtminstone det, att aqvarellens popularitet är stadd i starkt aftagande.
Detta är ett glädjande symptom, hvarvid tillbörligt afseende bör fastas.
BildhuggarJconsten står å denna utställning på en betydligt lägre ståndpunkt än målarkonsten.
Intet arbete kan sägas vara framstående och få äro de, som n§.
ens medelmåttan; de dåliga äro legio.
Vi vilja dock framhålla marmorstatyn “ Le spiégle “ af parisaren Clement WAstaniéres, hvilket arbete af juryn ansetts vara det bästa.
Statyn framställer en gosse af 12 till 14 års ålder, alldeles naken, enär han nyss uppstigit ur badet.
Han sitter på stranden och stöder sig med ena handen mot marken, medan han står i begrepp att med den andra kasta en sten i vattnet.
Bättre än denna marmorstaty förefaller mig en staty i brons af Eugenio Maccagnani från Lecce.
Arbetet, som kallas “ Hvad det är kallt! “ företer ett naket barn, som skall nedstiga i vattnet och med tåspetsen pröfvar dess värmegrad.
Känslan ' af kyla är väl återgifven.
Ett god t arbete är “ Sångöfning “ af Emilio Marsili.
Statyn är i brons och visar en gosse i blotta skjortan.
Iena handen håller han ett notblad; den andra sträcker han uppåt i begrepp att börja sina rullader.
Förträfflig är Giacomo Ginottis “ Petrolös “, en af de qvinnor, som deltogo i kommunupproret 1871.
Ögat glöder af vild lidelse och djupt hat.
Uttrycket är beundrans-värdt och utförandet utmärkt.
Bysten är dock ej ny, utan fans redan vid senaste expositionen i Turin.
Ett ganska godt arbete är äfven en stor gipsstaty af Emilio Franceschi.
Den framställer en slaf, som är dömd att kastas för rofdjuren; hans händer äro bakbundna och han står något framåtlutad med ett uttryck af blind förfaran, liksom om han skulle vilja närma sig det vilddjur, som skall sönderslita honom.
Beaktansvärda äro äfven tre porträtt, utförda af svensken Alfred Nyström; en gipsstaty af dansken Johan Gellert, framställande den “ Förlorade sonen “; “ Copernicus “ af polacken Vittorio BrodtzM; ett porträtt af norrmannen Jakob Fielde; “ Julius Caesar “ af Ettore Ximenes; ett porträtt af Adelaide Maraini samt “ Peccavi “ af Enrico Chiaradia.
♦Rättelser
Sid. 44 står rådhus i st. f. ’ ’ 6 * 2 ” anseende i st. i 63 * * äro i st. f. stå.
ridhus.
accessit.UR DAGENS KRÖNIKA
FINGAL FINGALSON, A.
E. HOLMGREN, FRITZ KROOK, OSCAR LEVERTIN, REINHOLD WINTER
TREDJE ÅRöÅNGKEST TREDJE OCH FJBRDB HAFTET
- » H®Wc ■
STOCKHOLM OSCAB L. LAMMS FÖRLAG.Norrköping 1883.
Boktryckeri.Grefve Arvid Posse och Landtmannapartiet
En studie i vår nyaste rik sdagshistoria af Fritz Kr o ok.
Representationsförändringen af år 1865 har rönt det säregna ödet att i sina följder blifva som svårast bedömd just från de håll, der man på sin tid ifrigast arbetade för dess genomförande.
Då hette det, att först genom denna ingripande lagstiftningsåtgärd hade “ hela Sverige blifvit såsom en man “; nu säger man deremot: var detta icke hellre en revolution än blott en reform?
Orsaken till detta vidt olika uppfattningssätt ligger dock troligen helt enkelt deri, att reformens mest talföre målsmän från början missräknade sig på den i fråga satta förändringens hela karaktär och oundvikliga konseqvenser.
Ja, Kongl.
Maj: ts och Rikets Ständers faststälda Riks-dags-Ordning af den 22 juni 1866 betecknar verkligen en fullkomlig revolution i våra svenska samhällsförhållanden.
Den har verkligen “ hvälft södern upp mot norden “ — dock icke så att förstå, att den lagt den fordna sjelfskrifvenhetens makt i händerna på dem, som en gång trodde sig kallade att blifva det gamla privilegieväsendets naturlige arftagare.
Det blef icke hvarken något penningens eller ämbetsmanna-ståndets envälde.
Det blef i stället en absolut bestämmande makt hos representanterne af det fordna fjerde ståndet.
Hinc illce lacrymce!
Den omhvälfning, som framträdde i och med denna reform — vi kunna ju kalla den så, all den stund den ändock genomdrefs på fullkomligt oblodig väg — den förde åter fram på första planet det samhällselement, som en
1gång bildade kärnan af svenska folket och som äfven fri-boret styrde Sveriges öden, innan ännu lybska krämare och efter dem från söder och öster och vester hopvärfvade krigs-höfvidsmän kommo att med understöd af rent af fiendtliga eller också allt för svaga och ofosterländska regenter skifta landet sig imellan likt ett eröfradt byte.
Än en gång ljuder den svenske bondens röst högst på tinget, fast ty värr — och det är en sorglig sanning att säga — förhållandena nu hafva förändrat sig derhän, att äfven bonden finner sig hafva sina särskilda intressen att hålla på och redan från första ögonblicket, trotsande på sin sidas större talrikhet, framhäfver dessa med en ensidighet, som endast allt för ofta kommer honom att förbise de gemensamma fosterländska intressenas större vigt och betydelse.
Och så hafva vi de senaste årtiondenas lika fruktlösa som förbittrade strider om fosterlandsförsvar och grundskatter fullt färdiga.
Det är likväl icke blott en ny maktfördelning, som blir följden af 1865 års representationsförändring.
Detta upp- och ned-hvälfvande framkallar äfven ett annat fenomenr som med en den allra vackraste utgångspunkt, om man så vill se saken, i den äldsta ståndsfördelningens historia dock blir till sin omfattning skäligen inskränkt och till sina syften skäligen dunkelt att utreda.
Det är den fast öfverra-skande förbindelsen mellan den till makten komna bondemajoriteten och en till antalet ytterst ringa, men i fråga om handlingskraft och skarpsinne lika öfverlägsen minoritet af det fordna första privilegierade ståndet.
Detta i sitt slag egendomliga och, som sagdt, öfverra-skande förbund personifieras från första stunden i sin upp-hofsman, grefve Arvid Posse, oppositionsjunkem från decem-ber-dagarne 1865, sedermera landtmannapartiets ledare och sammanhållande kraft, och slutligen den förste mannen i den första landtmanna-ministéren.
I detta förbund mellan tvänne ytterligheter fans imel-lertid icke någon plats för de samhällsklasser, hvilka i åt-skilliga af de äldre representationsförslagen låtit framställa sig såsom särskildt representerande förmögenheten och intelligensen — ordningen mellan dessa båda är, väl att märka, icke vår, utan har uppfunnits af vissa bland de resp. för-slagsställarne.
När dessa samhällsklasser nu mot all beräkning funno sig väl mycket trängda tillbaka äfven under den sakernas nya ordning, af hvilken de dock väntat så mycket, väcktes häraf helt naturligt deras svåra förbittring, och så alstrades det nya motståndselementet i den uppblossande striden.
Det måtte också hafva varit en verkligt bitter missräkning för dessa samhällsklasser, då de efter en nära sextio-årig otålig väntan och sedan de ändtligen lyckats få de hindrande formerna sönderbrutna, mötte ett ännu starkare motstånd i sjelfva de faktiska förhållandena.
Länge nog hade de suckat under den gamla ordningens i sanning oförnuftiga tyranni, hvilket t. ex. uteslöt ämbetsmännen såsom sådana från den allmänna medborgerliga rättigheten att deltaga i lagstiftningsarbetet.
Mer än en gång hade de också trott sig stå inför sina önskningars omedelbara förverkligande.
Hade det icke varit tal om att under vissa förutsättningar och till ett visst bestämdt antal gifva ämbets-mannaklassens representanter tillträde till riddarhuset?
Och redan vid den riksdag, som grundade vårt nu varande statsskick, hade det ju varit fråga om att för de dittills orepresenterade tillskapa ett femte stånd.
Detta stötte dock, som bekant och förnuftigt nog, på hinder derför, att uti stånds-fördelningen alltid “ legat största delen af anledningarne till det missförstånd, det uppehåll och den oordning i ärendenas gång, ändtligen till de ståndstvister, som så ofta söndrat nationen, skakat samhällsordningens grundvalar och kull-störtat statsförfattningen “, som det allt så sant heter i konstitutionsutskottets bekanta memorial af den 24 mars 1810.
Sedan dess hade dessa orepresenterade klasser väsentligen heller icke hunnit längre, än att de fått representationsrätt inrymd i presterståndet för ett par lärda institutioner,i borgareståndet för ett par dittills orepresenterade kategorier och i bondeståndet för vissa jordegare utom den egentliga odalmannaklassen.
Men under hela denna tid af mer än ett halft århundrade hade dock frågan om allmänna val utan stånds- eller klassåtskilnad ständigt stått på dagordningen.
Hon hade mer eller mindre konseqvent utförd gått igen i alla de mera betydelsefulla förslagen till representationssättets ombildning.
Hon möter redan hos 1810 års konstitutionsutskott, hvilket såsöm vilkor för valrätten endast satte i fråga betingelserna bofast, oberoende, fullmyndig, och hon kommer till baka i det Richert-Anckarsvärdska förslaget af år 1830 lika väl som i konstitutionsutskottets bekanta förslag af år 1840 och konung Oscar I: s reformförslag till 184J — 48 årens riksdag.
Under hela denna långa tid hade man gjort sig stora förväntningar om de allmänna och samfalda valens frukter.
Och när så dessa val ändtli-gen blefvo till en verklighet, utföll deras resultat nästan från första stunden rakt emot all förväntan!
Detta är förhållanden, som man icke får lemna ur sigte, då man vill söka för sig klargöra anledningen till att motståndet mot landtmannamajoritetens visserligen ensidiga och egoistiska, men dock från en viss historisk häfd utgående anspråk kunnat från detta håll blifva så förbittradt som det blef.
“ Intelligensen “ blef, kuriöst nog, ett partinamn, och denna intelligens, som kunde sägas vara förher-skande inom den mera betydande delen af pressen och snart fick framstående målsmän inom representationen, hade äf-ven allt ifrån början en kraftig bundsförvandt i det med henne för reformen så ifrigt kämpande penningeväldet.
Att det rörliga kapitalets män, som redan så länge med tillhjelp af sina stora materiela resurser öfvat ett oemotståndligt inflytande på de flesta af samhällslifvets områden, icke i alla tider skulle kunna lugnt åse, huru ärfda privilegier i det sociala lifvet reste oöfverstigliga skrankor mellan dem och en annan högre stäld kast, var naturligt nog.
Man hade ännu icke hittat på msecenat-trappan till riddar-huset, och derför skulle riddarhuset rensas och dess murar jemnas med marken.
Också var det hos den förmögna börsverlden agitationen för 1863 års representationsförslag hade sitt allra förnämsta materiela stöd.
Det är nu mera en offentlig hemlighet, och var det till och med redan då, att från det hållet kommo de, långt ifrån knapphändigt anslagna, penningesummor, för hvilka riddarhusfullmakter inköptes och utfattige adelsmän, som väl eljest aldrig drömt om att få lemna sin undandolda landsortsvrå för att komma till Stockholm och ännu en gång figurera som capita på riddarhuset, sattes i stånd att så oförmodadt infinna sig i.
hufvudstaden och hastigt nog utlösa polett på sjelfva den märkliga omröstningsdagen.
Man skydde från detta håll inga medel, och motstån-darne hafva heller icke sparat några anklagelser.
Tvärt om har man ju till och med i memoarer och slika alster, deri de ’ missnöjdes förbittring fritt kunnat gifva sig luft, fått se de svåraste insinuationer framkastas till och med mot sådana personer, hvilka väl eljest på grund af sin upphöjda samhällsställning bort få vara lemnade alldeles utanför striden.
Det var dessa båda samhällselement, byråkratien och finansen, som, i hopp att dermed äfven som bäst kunna se sina egna intressen till godo, verksammast bidrogo till det slutliga genomförandet af en representationsförändring, hvilken den allmänna meningen i landet redan för länge sedan erkänt vara både önskvärd och behöflig.
Det är samma element, som sedan så energiskt sammanslutit sig till bekämpande af den nya riksdagsmajoritetens ensidiga sträfvanden, och det var slutligen äfven mot koalitionen mellan dessa båda, som samma majoritets ledare redan från första stunden riktade sina skarpaste anfall.
Man finner denna negativa sida af grefve Posses politik tydligt nog träda fram redan under det nya riksdagsskickets allra första tider.
I kammaren talar han helt öppet om en byråkrati, som i våra dagar * allt mera söker trängasig fram på de andra samhällsklassernas bekostnad, och i diskussionen utom riksdagen föra hans tillgifna organ samma språk, om ock stundom något mera våldsamt.
Sålunda kan man t.- ex. i ett par riksdagsbroschyrer från 1867, hvilka på goda skäl antagits vara ett temligen troget uttryck af grefve Posses personliga åsigter, få se vissa karaktäristiska yttranden om “ den moderna byråkratiska staten, som framgått af mesalliansen mellan adertonde århundradets intelligenta absolutism och revolutionen. “ Det varnades för alliansen mellan byråkratien och bourgeoisien, hvilken man såg hota redan deri, att alla landtdomrarne och öfriga med dem likstälda ämbets- och tjenstemän, hvilka hade säte i riksdagen, föredrogo att sluta sig till det ministeriela partiet framför att gå med den sidan, som skrifvit jordbruksintresset främst på sin fana.
Man gick än längre, man sade öppet och rent ut hvar man ansåg öfvervigten rätteligen böra ligga.
Det hette då: att en af samhällets stora naturliga grupper, der den har utsigten att blifva förherskande, frivilligt afstår från att begagna sig deraf till förmån för andra, hvilkas intressen icke äro de samma — det är en i hvarje lands parlamentariska historia osédd tilldragelse, ty det är i sig sjelf en onaturlighet.
Och vidare: för fäderneslandet är det af den största betydelse, att den sidan segrar, hvars intressen äro de vig-tigaste och bäst behöfva tillgodoses.
Sådan var den nya majoritetens egen uppfattning af sin ställning gent emot den byråkratiskt-plutokratiska koalition, i hvilken den såg sin naturliga motståndare.
Man kan också beteckna denna koalition såsom tjenstemannaintres-sets förbindelse med stadsmannanäringarne i allmänhet, och kommer då i vissa fall sanningen ännu närmare.
Bourgeoisiens förbindelse med byråkratien rar något, som man med erfarenheten från andra lands parlamentariska historia på förhand ansåg sig kunna vänta.
Man såg endast en ytterligare bekräftelse härpå, när, som ofvan nämnts,flertalet af de för landsbygden anstälde tjenstemännen, i - stället för att sluta sig till jordbruksintressets målsmän, valde att förena sig med stadsrepresentanterna.
Detta förändrade heller ingenting i det från början gifna krigstillståndet mellan land och stad.
Otvifvelaktigt är också att här från första .stunden framträder ett afgjordt sådant krigstillstånd, och denna antagonism är icke, som man ofta velat hålla före, mindre stark i sin första uppkomst än sedermera längre fram i sin fortsättning; snärare tvärt om.
Vi hafva här valt att i omvänd ordning först teckna skaplynnet hos och de egentliga driffjedrarne för de naturliga grupperingar, hvilka från början bildat det kompakta motståndselementet mot den genom 1865 års representationsförändring skapade riksdagsmajoriteten.
Anledningen härtill är, att i allmänhet de, som hittills tagit sig för att skildra de politiska kontroverserna under vårt nya riksdagsskick, helt enkelt velat förbise, att äfven på den sidan de egna intressena både funnits och varit afgjordt bestämmande för stridsfö-ringen.
Ständigt söker man ju framhålla, att landtmanna-majoriteten i sina sträfvanden varit ledd af hänsynen till •dylika egna intressen; men ingen, som icke är alldeles förblindad af partihänsynen åt motsatt håll, kan väl heller förneka, att man ju icke också på andra sidan fullt ut lika mycket kämpat för egen fördel — kämpat mot nödvändigheten att vid en ändrad skattefördelning nödgas betala sin .anpart af ersättningen för de från jordbruket aflyftade särskilda onera.
Enda skilnaden var, att på sist antydda håll äfven tillkom de svikna förhoppningarnes bittra krydda.
Innan vi öfvergå till att tala om den snart uppblossande striden mellan.de båda skarpt åtskilda elementen och de realspörsmål, omkring hvilka denna strid rörde sig, må vi imellertid för ett ögonblick dröja vid den personlighet, hos hvilken motsatsen mellan dem båda klarast tagit sig ut-tryck.