Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med det af Lag-Utsk. afgifna förslaget afses icke att införa någon ny princip i lagstiftningen, utan fast heldre alt återföra densamma till dess ursprungliga anda och syftning, som, lill följd af förändrade tidsförhållanden, nu mera till en del derifrån försvunnit.
1734 års lag medgifver i allmänhet icke skillnad emellan äkta makar i annat fall, än när den ena på ett groft sätt förfördelat den andra såsom genom brytande af sin trohetsed, eller då endera af dem, på sätt lagen omförmäler, af ondsko och mot - I)en 7 Feb r uari. 333 vilja öfvergifvit och förlupit sin maka och farit utrikes i upsal att ej tuera blifva och ho med makan.
Att lagstiftaren ansett äfven della sednare fall, om hvilket i förevartde Betänk, handlas, innefatta en grof förbrytelse mot den ölvergifna, synes deraf, att han stadgat, det den brottslige makan förverkat liela sin andel i boet.
För oenighet i äktenskap äter medgifver 1734 års lag ej skilsmässa, som icke en gång lillstödjes i det af lagen föiultatta fall, att den ena makan af hat och illvilja skiljer sig lill säng och säte från den andra och, såsom orden lyda, »häller sig uppe i landet», eller ock bortdrifver den andra från hemmel.
1 sådana fall år det stadgadt, att de oeniga makarne skola af Presterskapet och inför Konsistorium varnas och förmanas, samt i händelse (letia fruktlöst aflöper, instämmas till domstol och bölfällas, samt skiljas till säng och säte, men, såsom jag förut nämnt, någon skilsmässa fick ej, pä sådan grund, ega rum.
Först i sednare tider, eller i början af 1800-talet, blef äktenskaps-skillnad, på grund af oenighet, raedgifven, dervid dock bestämdes, att makarne först måste undergå alla de i Kyrkolagen och allmänna lagen föreskrifna varningsgrader.
Nu mera hafva deremot oeniga makar, sorn önska skiljas, påfunnit ett ganska vigt sätt alt undslippa idla dessa återhållande band, och dertill begagnat just den lagparagraf, i hvars stadgande ändring blifvit föreslagen.
Vi veta alla, att det nu för tiden är ganska lätt att resa utrikes, ja nästan lättare än att företaga en resa inrikes.
Sällan händer det, att en man eller hustru vid utrikes resa verkligen öfvergifver och förlöper den andra, utan oeniga makar begagna sig blott af den lätta utvägen, att en af dem på en kortare tid reser utrikes, för att såmedelst blifva utan några omgångar lagligen åtskiljda.
Så snart makarne kommit öfverens att uplösa deras förbindelser, går den ena och köper sig en ångbåtsbillett till utrikes ort och den andra går till domaren och uttager stämning om äktenskaps-skillnad på grund af egenvillig! öfvergifvande.
Genom elt förut emellan dem träffadl aftal förekommes den i lag stadgade påföljden, alt den bortreste förverkat san lott i boet.
På delta sätt kan ett äktenskap på ganska kori lid uplösas, hvilket torde böra medgifvas ej hafva varit lagstiftarens mening, då lian tillät äktenskaps-skillnad för det svåra och sällsynta fallet, att en maka, af hat och illvilja till den andra, lemnade landet, der den sednare hade sitt bo.
För att i någon mån söka förekomma, att äktenskap på nyssnämnda lättsinniga sätt uplösas, har Lag-Utsk. föreslagit, att en tid af sex månader från öfvergifvandel skulle förflyta, innan den öfvergifna finge utlaga stämning eller lysning för vinnande af äktenskaps-skillnad, under hvilken tidrymd makarne å ömse sidor egde rådrum att betänka sig, innan de skredo till uplösningen af deras för hela lifvet ingångna förbindelse.
Då f. n lagen icke medgifver skilsmässa ens för egenvilligt öfvergifvande inom landet, men öfverenskommen skillnad i äktenskap deremot kan genom en utrikes resa under den korta tiden af något öfver sex månader vinnas, anser jag det vara af särdeles vigt, att lagstiftaren mellankommer: och torde då föreskriften lämpligast gå 334 Den 7 Februari. ut derpå, att on längre lid kominer alt föregå den offentliga ansökningen om äktenskaps-skillnad, hvilket vigtiga steg eljest kan tagas under den första upbrusningen af en lidelse eller tillfällig oenighet, meri sedan ej så lätt tages tillbaka.
För min del önskar jag bifall till det afgifna förslaget; skulle emot detsamma några anmärkiur i formelt hänseende göras, anhåller jag att få uplaga dem tili besvarande, så vida de ej befinnas vara så väl grundade, alt förslaget derför ej kan antagas, i hvilket sednare fall jag. på det frågan ej mätte lalla, anhåller om återremiss till Utsk., som då linge tillfälle att taga frågan i förnyadt öfvervägande.
Frill.- Wrede: .lag har uti Lag—Utsk. algifvit reservation emot förevar;de Betänk.
Jag är visserligen af samma åsigt, som de siste värde lalarne, att äktenskaps-bandet bör knytas så fast som möjligt, men att lagen, derest den ändrades pä sätt Ulsk. föreslagit, skulle gifva någon ytterligare styrka åt detta band, kan jag för min del icke finna.
Del nuvaride lagrummet stadgar uttryckligen, alt om den ena makan öfvergifven den andra och far utrikes i afsigt att ej längre fortsätta äktenskapet, eger den öfvergiliia rättighet alt söka återkalla lill hemlandet den förlupna genom stämning hos domaren eller genom efterlysning.
Om stämning begäres, är det domarens pligt att tillse, det stämningstiden, eller såsom det heter, försutten tid, blifver så lång, sorn lagen i 11 kap. 4 § Rätteg:s-B:n. föreskrifver, d. v. s., sex månader från den dag, stämningen blifvit den stämde delgifven.
Sker åter efterlysning, skall den efterlyste föreläggas natt och år.
Häraf torde man finna, att domaren ej kan, i något af fallen, dömma till äktenskapsskillnad förr än öfver ett halft år förflutit från öfvergifvandet.
Denna besinningstid för en make, som öfvergifver den andra, anser jag vara alldeles tillräcklig, och jag tror icke, att man genom att ytterligare tillägga ett halft år skall uträtta något väsendligt till förekommande af äktenskaps-skillnader.
Har en person kommit i en sådan sinnesstämning, att han lemnar maka och barn åt deras öde, lemnar sitt och deras fädernesland, samt icke väckes till besinning under en så lång tiderymd som ett halft år, så tror jag i sanning, att äktenskapets sjelfva väsende, kärleken och tillgifvenhelen, alldeles gått förlorad, samt att den afvikne så tydligen uppenbarat sin afsigt, alt någon vidare pröfningstid ej är behöflig, liar, såsom sagdt, äktenskapets anda uppenbarligen försvunnit, torde det föga löna mödan att allt för länge hålla på den yttre juridiska formen, utan må den i sådan händelse äfven falla.
Uti denna fråga hyser jag samma åsigt, som Hr Adlercreutz uttalat, och är af honom i del hufvudsakligaste förekommen.
Det skål. hvaruppå motionären grundat sin framställning, har blifvit af Hr Adlercreutz och äfven af Hr Tham omnämnd t, samt består deruti, alt å sednare tider hos våra domstolar gjort Den 7 Februari. 335 sig gällande den praxis, att man dömt till äktenskaps-skillnad, sä snart den förlupna makan, efter erhållen del af stämningen om äktenskapets uplösning, från utrikes ort afgifvit den förklaring, att lian ej ämnar återvända för att fortsätta äktenskapet.
För att förekomma en sådan lagskipning, hvilken, jag medgifver del, icke är riklig, utan borde påkalla åklagaremaktens mellankomst, äfvensom för alt i någon män ytterligare försvåra lättsinniga äklenskaps-skillnader, är det, enl. min åsigt, ej olämpligt, att lagstiftningen upträder till äktenskapets skyddande.
Till följd af den nyare lidens utomordentligt snabba kommunikations-medel, går det ganska lori att få en stämning delgifven en å utrikes ort vistande person, oell lika fort kan hans förklaring komma vederparlen eller domstolen tillhanda.
Dä jag således anser, alt det ifrågavarrtde stadgandet, hvilket otvifvelaktig! vid den tid vår nu gällande lag utfärdades gjorde tillfyllest, icke nu mera eger nog återhållande kraft, har jag med min röst bidragit till förslagets afgifvande, och får derföre vördsamt anhålla om bifall lill Betänk. llr Carleson:
Man har ansett, att den nu ifrågasatta lag förändringen skulle vara af särdeles stor praktisk vigt, enär förhastade äktenskaps-skillnader skulle kunna derigenom förekommas.
1 detta afseende må likväl erinras, att hitintills är det icke 4 § utan 1 § 13 kap. Gifterm.-B:n, som i allmänhet begagnas, då äkta makar hastigt vilja blifva hvarandra qvitt, och sannolikt tyckes det således icke vara, alt det föreslagna lagstadgandel skulle komma alt i någon väsendtlig mån förhindra förhastade uplösningar af äktenskapsförbindelser.
Det ifrågavar:de stadgandet är föröfrigt behäftadt med det stora formella fel, att innefatta en särskild rättegångsordning, som är alldeles stridande emot den för öfrigt i lagen antagna.
Del beter nemi. i förslaget, att stämning å eller lysning efter den förlupna makan ej får af domaren utfärdas, förr än uiredl blifvit, att sex månader förflutit från det samma maka begaf sig utrikes.
En ransakning eller undersökning skulle komma att föregå den egentliga äktenskaps-skillnads-processen, enär före stämnings eller lysnings utfärdande det måste utredas och styrkas, alt sex månader förflutit efter det afvikna makan begaf sig till utrikes ort, och måhända skulle den rättegång, som för utredning af delta förhållande borde af den öfvergifna makan anställas, komma att genomlöpa alla inslanserne innan stämning å hufvudsaken eller lysningen blefve utfärdad.
Lämpligheten häraf kan jag för min del icke inse, och jag anhåller jemväl på denna grund om afslag å Betänk.
Jag får lie R. o. Ad. om ursäkt, alt jag ånyo uptager dess tid, men denna fråga är snart sagdt en ltfsfråga för familjernas bestånd, i synnerhet här i hufvudstaden, hvarföre jag ock anser mig böra upbjuda alla mina ringa krafter lör ätt söka medverka dertill, att åtminstone något för del vigtiga ändamålets vinnande mätte åtgöras. 330 Den 7 Februari.
Sora on talare tyckes draga i tvifvelsmål riktigheten af mitt yttrande, att ett äktenskap kari, just med anledn. af 4 § i 13 kap. Gifterm.-B:n, uplösas pä den korta tidrymden af omkring tre månader, ber jag att, till stöd för denna min utsago, fä hänvisa honom till Stockholms Rädst.-Rätts Fjerde Afdelms prot. fölen dag i början af Aug. månad 1855, jag tror den 2:dra eiler 4:de dagen.
Jag skulle kunna närmare redogöra för detta faktum, så vida jag icke tillbakahölles af grannlagenhet för de olycklige, som saken rörer.
När jag således åberopat eli bestämdt faktum och hänvisat till en offentlig myndighets förhandlingar för deLsammas bekräftande, så måtte jag väl vara försäkrad, att R. o. Ad. sätter tro till mina ord, att det heliga, för en hel lifstid knutna äklenskapsbandet kan af lättsinne, lidelse, nyck eller någon annan mindre berömvärd bevekelsegrund uplösas på den korta liden af irenne månader!
Det torde icke hafva undgått eder upmärksamhet, ali det af mig åberopade faktum egde rum sommartiden då lättheten af ånghåls-kommunikationen gjorde sådant möjligt.
Om vintern hade steget visserligen icke så hastigt kunnat tagas, men någon betydligare tidsskillnad hade likväl ej upstålt.
Man har sagt, att domaren ej utsätter målets företagande förr än efter 6 månader från stämningens delgifningsdag.
Jag har sjelf närvarit vid handläggningen af ett äktenskaps-skillnadsmål vid Stockholms Rådst„-Rätts 4:de Afdeln., då den stämmande parten förbehöll sig, att domstolen ej skulle utsätta någon dag för målets handläggning, utan att detsamma skulle få bero på hans egen anmälan, hvilket äfven af domstolen bifölls.
Jag anser mig äfven böra fästa upmärksamheten på ett annat förhållande, som upstått just till följd af den tolkning, som nu för tiden gifves åt den ifrågavaride §, och det är, att densamma blifvit en undantagslag, som gynnar de förmögne och rike, hvilka hafva råd att begagna sig deraf, men deremot faller tung på de i detta afseende mindre väl lottade.
Men jag vill lemna hela den juridiska delen af frågan å sido, för att ännu en gång fästa R. o. Adis upmärksamhet derå, att här gäller det icke mer och icke mindre än frågan, huruvida familjen, som är roten till hela samhället, skall hvila på en fast och säker grundval, så alt densamma icke kan i hvarje ögonblick af ett tillfälligt vindkast omstörtas.
En talare har visserligen sagt, att sex månader mer eller mindre betyda föga, enär äktenskapets väsende i allt fall redan är uplöst: men jag kan ej dela denna tanke, utan vågar hysa en alldeles motsatt.
Under den icke obetydliga tid, hvarunder jag varit i tillfälle alt handhafva äktenskapslagarne, har jag iakttagit, att ju längre besinningstid man lemnar åt de makar, emellan hvilka missämja och oenighet upstått, desto säkrare är man, att de upsvallande lidelserna hinna lägga sig, alt de stridiga lynnena hinna sammanjemka sig, så atl en återförening låter verkställa sig.
Man motverkar möjligheten af denna lyckliga utgång på det olyckligaste af alla missförhållanden, om man later en hastig äktenskaps-skillnadsdom följa på en hastig
Den 7 Februari. 337 en hastig bortresa, och jag befarar i sanning, att om en sådan lagskipning får slå rötter hos oss, det skall blifva ganska svårt alt inom vårt kristna samhälle bibehålla äktenskapet i den helgd, hvarmed kristendomens stiftare omgärdat detsamma
Jag förnyar min anhållan om bifall till förslaget.
Det yttrande Hr Tham sednast afgifvit, är visserligen ganska vackert och innehåller äfven åtskilligt, som torde förtjena upmårksamhet; men jag tror likväl icke, alt de af honom anförda skäl äro af den beskaffenhet, att de böra leda till förslagets godkännande.
Detta förslag skulle, enligt min tanke, alldeles icke medföra någon förbättring af den gällande lagen, utan snarare försämra densamma.
Om, på sätt hr Tham uppgifvit, någon domstol, med bifall till den stämmande partens begäran, att en bestämd inställelsedag ej måtte utsättas, utfärdat stämningen med käranden öppen iemnad rätt att sjelf bestämma tiden för målets handläggning; så har denna domstol utan tvifvel förfarit olagligt.
Följaktligen anser jag den domstol, som kunnat på trenne veckors tid afgöra eli mål om äktenskapsskillnad emellan makar, af hvilka den ena vistats på utrikes ort, hafva handlat så lagstridigt, att ansvar derå följa bordt, ty lagen stadgar uttryckligen uti 11 kap.
Rättegångs-B:n, att en stämningstid af minst sex månader skall föreläggas den, som vistas utom riket, och det står ingalunda domstolen fritt att emot lagens föreskrift förkorta denna stämningstid och sålunda påskynda en rättegång, som snarare borde fördröjas.
Jag medgifver villigt att, i fråga om skiljsmässa emellan äkta makar, någon besinningstid är både nyttig och nödvändig, när de oeniga makarne vistas på en och samma ort, så att de kunna kallas att infinna sig hos presterskapet, som derigenom får tillfälle att med de medel, som stå detsamma till buds, söka tillvägabringa en återförening emellan makarne.
Men då den ena makan vistas i ett främmande land, hvarigenom det är rent af omöjligt för presterskapet, huru nitiskt det än må vara, att kunna uträtta något till de emot hvarandra förbittrade makarnes försoning, så hemställer jag, huruvida den här föreslagna korta tiden af ett halft år, som skulle föregå processens anhängiggörande om äktenskapsskillnad, kan anses vara af en sådan vigt, att deraf ringaste förhoppning kan upstå, det en maka, hvilken vidtagit ett sådant steg som det, att öfvergifva hustru och barn för att resa till ett främmande land, skulle under nämnde tidrymd bringas till så pass besinning af sina pligter, att han skulle återvända till sitt hem och fortsätta äktenskapet.
Jag för min del hetviflar högeligen, att den föreslagna tidsbestämmelsen skall medföra en så önskvärd verkan.
Visserligen hafva nutidens snabba kommunikationsmedel underlättat möjligheten att komma till utrikes ort, i fall man har för afsigt att på detta sätt bereda utväg till äktenskapsskillnad, genom tillämpning af den ifrågavar:de lagparagrafen, men i fordna tider var likväl en utrikes resa ej förenad med sådana lil H. 22 338 Den 7 F ebr uari. svårigheter, att dessa få antagas hafva i någon väsendtlig mån af* skräckt från ett sådant steg, när man haft för afsigt att dermed vinna nyssnämnde ändamål.
Enligt min tanka, böra ej lagarne förändras i andra fall, än då tidsandan gilver vid handen, att de blifvit olämpliga, föråldrade och med upkomna nya förhållanden oförenliga.
Här är likväl detta icke händelsen.
Hvad i denna § blifvit förutsatt är ingenting annat än hvad som ännu i dag kan inträffa, och det strider då emot en god lagstiftnings principer att §:n förändra.
På denna grund förblifver jag vid den af mig förut yttrade åsigt, att det af LagUtsk. här framställda förslag till lagens ändring är hvarken nödigt eller nyttigt, hvarföre jag ock förnyar min anhållan, att Betänk, måtte af R. o. Ad. afslås.
Ilr von Ehrenheim, Pehr Jacob:
Lika med Hr Printzensköld anser jag, att den praxis, som, enligt hvad hr Tham omförmält, skall hafva gjort sig gällande hos Stockholms RådstufvuRält, att nemi. i äktenskapsskillnads mål med parternes begifvande förkorta stämningstiden, är oriklig och stridande emot lag.
Uti 4 § af 11 kap. Rättegångs-B:n stadgas, att om den, som skall stämmas, vistas utom riket, skall honom föreläggas sex månaders tid ifrån den dag då han erhållit del af stämningen, och uti mål af förevar.de beskaffenhet tror jag ej att stämningstiden kan af parterne godtyckligt förkortas.
Dessutom torde det böra bemärkas, att om det skulle inträffa, att tvenne makar söka att på ifrågavande sätt vinna skiljsmässa från hvarandra på kortare tid än den lagliga stämningstiden, bör denna omständighet gifva domstolen anledning att förklara, att ett egenvilligt öfvergifvande i sjelfva verket ej egt rum, och att ej bevilja äktenskapsskillnaden.
Eli tillägg af besinningstid under sex månader från öfvergifvandet, skulle således efter min tanke vara den egentliga fördelen af denna lagförändring, men om denna fördel motväger de af hr Carleson framställda betänkligheter vid förslaget torde vara tvifvelaktigt.
Min förnämsta betänklighet är likväl en annan. 13 kap. 4 §.
Giftermåls-B:n sönderfaller nemi. uti tvenne mom:r.
Det första lyder sålunda: »Ofvergifver och förlöper mannen af ondsko och motvilja sin hustru, och far utrikes i det upsåt att ej mera blifva och bo med henne; håfve ingen rätt sin lott i boet eller fasto gods sitt att råda.
Vill hustrun ifrån honom skiljas: tage då stämning hos domaren.»
Vidare heter det: nVct man ej hvar mannen sig uppehåller; läte domaren å predikstolarne lysa efter honom öfver hela häradet eller i staden, om han der boende varit, så ock i de närmaste socknar derintill, och förelägge honom natt och år.
Kommer han ej etc.”
Enligt min upfattning af lagens mening, fordras ej i det sednare fallet, eller då man ej vet hvar mannen sig uppehåller, att det skall ådagaläggas, att han begifvit sig till utrikes ort, utan blott att han af ondska och motvilja öfvergifvit hustrun, och jag stöder denna tolkning dels derpå att det vore föga rimligt att lägga vigt vid bevisning derom att den bortvikne rest utrikes, då hans vistelseort är alldeles obekant, och det kan vara lika omöjligt alt bevisa att han rest ut - D en 7 F ebruari. 339 rikes, som att få reda pä hvar han är och dels derpå, att lagen föreskrifver, att lysning efter den förlupna skall ske i boningsorten och i de närmaste orterne derintill, hvilket vore föga ändamålsenligt ifall den förlupna vore att söka utrikes.
Ett ytterligare stöd för min nu framställda åsigt, hämtar jag deraf, att K. Br. d. 4 Februari 1818, som är utfärdadt i anledn. af origtigt förfarande i anledn. af denna § och jemte inskärpande af åtskillige §:rs föreskrifter — tillägger att undersökning om makarnes sammanlefnad skall ske innan lysning får utfärdas, ej med ett enda ord antyder, att bevis om en utrikes resa skall förebringas och det oaktadt det K.
Br. i början omförmäler, att Domstolarne medgifvit lysning då den ena makan begifvit sig till annan ort inom riket.
Skulle deremot LagUtsk:s förslag antagas, der det heter att lysning ej får utfärdas innan utredt blifvit, att sex månader förflutet sedan den förlupne maken begaf sig till utrikes ort, så blefve resandet lill utrikes ort utgångspunkten och förenämnde tolkning af §:n omöjlig, samt följaktligen en inskränkning utöfver det skäliga, gjord i den nuvande lagens stadgande.
På dessa skäl är förslaget i dess närvar:de lorm för mig oantagligt.
Uti denna meningsstrid är jag benägen alt gifva båda parterne rätt.
A ena sidan torde del icke kunna förnekas, att det missbruk af lagens stadgande i förevande fall, som motionären öfverklagat, är stridande emot äktenskapets idé, enär det allt för mycket underlättar möjligheten att få denna heliga, för hela lifvet afslutade förbindelse hastigt och lättsinnigt uplöst, likasom del äfvenledes torde vara klart, alt, på sätt br Adlercreutz redan omnämnt, 1734 års lagstiftare icke bade tänkt sig möjligheten af den nu för tiden lätta utvägen att genom anträdandet af en utrikes resa på ett angenämt och icke alltför mycket skandalöst sätt blifva qvitt sin maka.
Vid den tidpunkt, då vår nu gällande lag stiftades, ansåg man den omständighet, alt en make öfvergaf hem och fosterjord för alt sålunda undslippa sammanlefnaden med sin maka, vara ett så osvikligt bevis deruppå, att sjelfva äktenskapets väsende blifvit uplöst och förintadt, att denna omständighet utgjorde en tillräcklig grund för äktenskapsskillnad.
Förhållandet har förändrat sig, och nu för tiden kan en utrikes resa icke i och för sig sjelf antagas utgöra ett tillräckligt bevis deruppå, att en försoning emellan den qvarvarande och bortresta makan ej skulle komma att ega rum.
Men om så är, vinnes å andra sidan ej det ändamål, som motionären genom det föreslagna dröjsmålet med skiljsmässan åsyftat; ty vill man underkasta sig alla olägenheterna af ett vistande utom fäderneslandet, för att sålunda blifva af med sin maka, kan man gerna för ändamålets vinnande underkasta sig nödvändigheten att fördröja detta vistande i sex månader, och då inträffar ju alldeles detsamma, som motionären och LagUtsk. velat förekomma, eller att äktenskapet blifver uplöst.
Följaktligen kan det onda icke botas genom ett sådant palliatif, som det här föreslagna, utan det är emot sjelfva 340 Den 7 Februari1. roten till det onda, sorn lagförändringen mäste riktas, om man skall kunna förvänta sig någon verklig frukt deraf.
Sjelfva stadgandet, att äktenskap kan brytas genom en utrikes resa af den ena makan, bör upbäfvas, eller åtminstone så modifieras, att det icke. mera kan missbrukas.
Lagstiftaren har uti ett annat fall, der, enl. 1734 års lag, äktenskapsskillnad ansetts böra medgifvas, förutsatt, att ett missbruk af lagbudet kunde ega rum, och till förekommande deraf utfärdat en lagförklaring. 1 1734 års lag antages en makas otrohet medföra rättighet för den förfördelade makan att vinna äktenskapsskillnad, men dä della stadgande gaf anledn. till det missbruk att 2 oeniga makar öfverenskomma att den ena skulle tilltala den andra för otrohet, samt svaranden vidgå angifvelsen, så vidtogs den utväg, att genom en år 1798 utfärdad Kungörelse erinra domstolarne derom, att den ena makans blotta erkännande al brottet icke utgjorde en tillräcklig grund för äktenskapsskillnadens beviljande, utan att brottets verklighet måste genom en noggrann undersökning förut utrönas.
Detta exempel är visserligen icke i detta fall fullt tillämpligt, men jag har framdragit detsamma, för att derigenom ådagalägga, att då man vill utstaka de fall, i hvilka äktenskapsskillnad må tillåtas, bör man noga göra sig reda för sjelfva grunden dertill och undersöka dess giltighet, men icke, såsom bär är fallet, lemna grunden å sido och vända sig till en arbiträr tidsbestämmelse, som i ett eller annat fall möjligen kan medföra den åsyftade påföljden, men ingalunda bör eller kan anses vara tillfyllest görande, då det är fråga om alt lagstifta ang:de en så vigtig sak, som skyddandet af äktenskapets helgd och var aktighet.
Då, såsom jag i början af mitt anförande hade äran tillkännagifva, jag gerna medgifver, att de omständigheter, hvaruppå motionären grundat sitt förslag, och hvilka blifvit af hr Tham nu vitsordade, kunna vara af den vigt, att de äro förtjenta att af LagUtsk. tagas i förnyadt öfvervägande, vill jag för min del ej motsätta mig en återremiss af detta Betänk.
I fråga åter om del af hr Tham upgifna faktum, att genom en makes utrikes resa hans äktenskap kunnat uplösas på den korta tiden af tre veckor, ber jag att få erinra, att domstolen i sådant fall efter mitt förmenande orätt förfarit, och detta är en sak, som icke kan genom någon lagstiftning förekommas.