Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man skulle visserligen kunna tycka, att en Art.-officer icke är en så vigtig person, att icke det skulle kunna tåla vid att betydligen nedpruta antalet af dessa Officerare; men man bör komma ihåg, att Art.-vapnet är det enda, viri hvilket
Officern ständigt måste närvara och deltaga under striden.
Vid de öfrige vapnen, när sammandrabbningen börjar, öfverlemnar officern stridens utgång till soldaten, men vid Art. är det officern, som ständigt måste leda striden hvaremot sjelfva manskapet som derföre ock kallas kanon-service endast eger att förflytta och sköta kanonerne efter officerns anordningar, hvilka om dessa skola vara riktiga och ändamålsenliga vid alla tillfällen, taga hela hans kunskapsförråd och all hans förmåga i anspråk.
Att minska Officerarnes antal vid Art., är alltså detsamma som att förminska detsammas tjenstbarhet, och om ej R.
St. nu mellankomma och uphjelpa Art.-officerarnes lönevilkor, så fruktar jag alt snart den tid kommer, då man icke kan besätta vapnet med skicklige sujetter.
Jag tror att om Art.-vapnet skall fortfarande kunna bibehålla sitt hittills häfdade anseende, så böra både avancements- och löne-villkoren förbättras.
Med de förstnämnda hafva visserligen icke R.
St. direkte att skaffa, och jag är öfvertvgad att sedan Art.-komiléen visat huru vanlottadt Art.-betälel i detta afseende är, krigs-styrelsen härutinnan kommer att med det första vidtaga åtgärder till förbättrande af förhållandet, men hvad förbättringen af löne-villkoren beträffar, så beror det på R.
St. att dertill lemna medel och af sådan orsak är det som jag serdeles understöder den ifrågavar. motionen och hoppas att II.
St. icke nu undandraga sig de upoffiingar som äro erforderlige till fyllande af de mest billiga och rättvisa anspråk.
Gr. Wachtmeister, Alarik:
Af de 2:ne föreg:de talarne fullkomligt förekommen i hvad jag ämnat anföra, anser jag, lika med dem, att, såvida icke R.
St. nu mellankomma med ett förökadt anslag för detta vapen, till hvilket äfven jag har äran räkna 182 Den 23 December. mig, stora vådor äro att emotse och att det blir omöjligt att bibehålla Svenska Art. vid det anseende, hvari det bör befinna sig.
Jag anhåller att delta mitt yttrande äfven måtte fa åtfölja remissen till StatsUlsk.
Jag ber om ursäkt på förhand att jag faller in i en diskussion ronde ett vapen, som jag icke tillhör, men min ålder och den erfarenhet jag förvärfvat i anseende på det Sventka Art. torde dock härtill berättiga.
Jag har varit närvar, och sett dess utveckling, sett att medelst dess hjelp framsteg vunnits i de företag som operationerne utstakade utan att derföre behöfva upgifva historiska fakta.
Jag har äfven öfverlefva! den period, då Svenska Art. vann Europeisk ryktbarhet under den store Carl Johan.
Jag har sett den nitiska vård och omsorg, som vår nuvar.
Konung egnat åt detta vapen, som bäst bevisas af detalj-omsorgernas öfverlemnande ät Sonen och Thronföljaren.
Jag har delat krigshändelserne i Europa med den vördnadsvärda man, som nu upträdt med ifrågavar. motion, kännt honom som en praktiserande taktikus, som en utmärkt skicklig
Batteri-ehef och ber att i allo få förena mig med honom.
Det är af största vigt för fäderneslandet och dess försvar att eea ett, på allt möjligt sätt utmärkt, Art., och jag tror allt hvad göras kan för detta ändamål redan å Styrelsens sida vara gjordt, då Konungens nåd. propos. i ämnet, till StatUlsk. redan ingått, samt då Art.-komtéens utlåt., på motionärens bekostnad tryckt, åtföljt sjelfva motionen.
Det torde således vara öfverflödigt att yttra något vidare härom, och jag skall derföre endast hålla mig vid siffran, hvars olika beräkning torde kunna jemkas.
Uti Konungens nåd. aflåtna propos. förekommer en totalsumma, om jag ej misstager mig, stor några och 50,000 r:dr såsom utgörande behofvet för Artis fullkomliga iståndsättande; men Konungen har tillika funnit sig icke böra begära mer än 28,000 r:dr.
Motionärens förslag innehåller för ett regite 13,000 och några hundrade r:dr; om jag multiplicerar denna summa med 3, upkomma nära 40,000 r:dr, hvilken summa motionären ansett som behöflig för de 3:ne Art.-regtme.
Om i det upgjorda förslaget skulle förekomma flera olika motiverade summor, sä anhåller jag att Utsk. af förenämnde summa täcktes taga någon ledning för att bestämma sig för det oundvikliga behofvet, hvarå för ingen del något kan nedprutas.
Jag tillåter mig blott påminna, att Artis högst betydliga material- och tygförråder behöfva stor omtanka och vård; den tjenstebefattning härvid, som uti Art-komitéens betänk, dock icke uptagits, jag menar tygskrifvärne, hvilkas tjenste-biträden äfven fordras af upbördsmännen.
De mäste dagligen vara näryar., sakna således möjlighet att söka biförtjenst.
De äro qvarstående vid lön på Stat 160 ridr bico jemte inqvartering 32 ridr.
Det synes mig vara rättvist alt dessa tjenstemän tillkommer en lika lön som föreslagits för deras vederlikar styckjunkare, nemi. 300 ridr bico jemte inqvarterings-medel.
Denna trägna tjenst äfven högst maktpåliggande, borde efter min tanka berättiga dem att sig kunna lifnära.
(Tillhör 2:a Häftet, pag. 183.)
Utgifter, för hvilka ersättning från Just.-Ombudsmans-cxpeditioncns cxpensmedel fordras.
Debet. B a n c 0.
B n c 0.
Maj 24 Frän Riksgäldskontoret erno! tagit 83 7 3 Saldo från föregående räkning 116 35 4 Juli 31 Af A.
Bonnier för försäljning af Just.- April 30 A. Lundberg för vedsågning ......
10 32 — Ombudsmis Berättelser 11 12 — Juli 13 S.
Löfberg för skrifpennor — 20 — Saldo 353 43 5 Aug. 8 Nordblom 8C
Lindström för 8 st. blyertsp:r — 32 — Okt. 4 H. S.
Löfberg för 2 ti rödt lack .... 4 — — 99 17 C. G. Linck för bokbindarearbete .... 5 36 — 99 21 H. S.
Löfberg för 1£ sats till bläck . . . — 46 8 Nov. 2 Joli. G. Pripp för 1 ris Postpapper . . . 9 — — Dec. 6 C. G. Link för häftning af Just.-Ombudsmis Berättelse 47 20 8 99 P. A. Norstedt SC
Söner för 700 ex. öf- vertryck af dito 252 32 — Summa Banco 448 14 8 Summa Banco 448 14 8 Stockholm den 18 December 1850. S. L.
Theorell. \ - } f I .. . i ■ i.
. ''X ■ Oi ;r Ii’ V I itiil-v ■ •«;! iv • ■ |lii; ■, •. . u'r *|4*| ijitflii;..! i", t J . iljjJ, j *’• .<!
' 4i(l' i 3c I.
' ..■> Ii lil/ H /' - lili' i l v il i.it 3| ; i1. . il/. |; ,1j!0 ' .!i : ,5 .i) .I) i i -- ilMij |t i: t' ■: :k*J ,é: ..il , ifi • ' *"!■' ■
I -ii t ; <_• .in’' . i(l-.' lif,') . .ilitii Jt:: „] .i) ,’j "" ’ ■ V ..... ,’,iä )(! - «!f»T ■ V. ./i .'i - ■ *■■ ....... j ■ ■ iJn/ i- .i- < ” iinH muniii^.
! ..... JtSgi, .*(. jjili-.i; Si Si - fse ■ä Ti ■ ilpE - \ i 'i '1 - l cl A ' i.
Den 23 December. 183 Jag anhåller att dessa mina enskilda tankar, som en gärd af min tacksamhet mot motionären, malte blifva bifogade remissen till Utsk.
Föredrogs och bifölls StatUtsk:s d. 21 dennes på bordet lagda mern.
N:o 4, ang:de bestridandet af kostnaderne för innevar. riksdag.
Sedan härefter H. Ex. Ilr Frih. o.
Landtm., i anseende till för honom inträffande jäf att föredraga det nu å föredragms-listan förekommande ärende, lill Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabriel, hvilken såsom Fullm. för Grefliga ätten Cronhjelm till Flostad N:o 55, var den främste närvar, ledamoten, hade öfverlemnat klubban och afträdt, föredogs och bifölls StatsUtsk:s d. 21 dennes på bordel lagda mern.
N-.o 5, ang:de godtgörandet af Landtmarskalkens och Talmännens ökade riksdagskostnader.
Hr Frih. o. Landtm, återkom samt föredrog följande af R.
St:s Just.-Ombudsman inlemnade skrifvelse: Till Rikets Ilöglofl.
Sländer.
Den genom tillämpning af 110 § i Riksg:s-Kont:s nu gällande Reglem., i afseende på expensmedel för Just.-Ombudsm:s expedit:n upkomne nödvändighet för mig att förskjuta utgifter af denna art är redan uti min till R.
H. St. afgifna Berättelse omförmäld, med hemställan om det sätt, som kunde finnas lämpligt till afhjelpande af ett sådant förhållande.
Då likväl afgörandet af denna fråga, såsom stående i sammanhang med ett blifvande reglem:te för Riksg:sKont. , torde komma all anstå längre tid, än R.
St. finna godtgörandet af en redan mig tillkommande fordran för utgifter i denna väg böra dröja, har jag trott mig kunna, till vinnande af så skyndsamt beslut, som ske kan, i djupaste ödmjukhet utbedja mig att få öfverlemna en upgift på de utgiftsposter, från hvilka nämnde fordran härrörer.
Denna upgift, här bifogad (Se Tab.), slutar sig mig till godo med en behållning af 353 r:dr 43 sk. 5 r:st, deraf större delen eller 252 r:dr 32 sk. dock består uti ännu oliqviderad skuld för den på Just.-Ombudsm:s expeditm belöpande andel i kostnaden till min sista berättelses tryckning, hvilken skuld jag ej kan undgå att till Boktryckaren ofördröjligen afbörda, men de öfriga 101 r:dr 11 sk. 5 r:st, allt b:co, äro af mig kontant ulgifna enligt innehafvande verefikationer.
Vid nästa års ingång komma väl att lyftas de årl. till expensmedel för Just.-Ombudsm:s expeditm och Tryckfrihetskomitéen anslagna 300 r:dr; men om ock dessa medel till betäckande af den förevar, bristen kunde med hela sitt belopp användas; så vore dock denna brist icke dermed fyld, och än mindre någon tillgång öfrig för det år, hvars behof borde med de anslagne medel bestridas, ' 184 Den 23 December. hvarföre jag måste allerödmjukast hemställa, om icke R.
St. må finna skäligt att, efter inhemtande af Hrr Fullmäktiges i RiksgsKont. yttrande öfver det förevar, behofvet och min förutgångna redovisning, anbefalla anordnande af det nu behöfliga beloppet med ofvanskrifna 353 r:dr 43 sk. 5 r:st b:co.
Slockholm d. 18 Dec. 1850. S. L.
Uptästes följande af Hr von Knorring, Oskar Erik, inlemnade motion:
Med anledn. af de förfalskningar och eflerapningar af landets gångbara pappersmynt, hvilka så ofta egt rum, samt den stora våda för det allmänna en sådan osäkerhet' medför, får jag föreslå, alt R.
St. utsätta en belöning af 8,000 ndr b;co för den, som inom d. 1 Juni 1852 till Sveriges R.
St:rs Bauk inlemnar prof på ett mot efterapning mera betryggande sedelmynt, än det nu gångbara, på följande vilkor:
Hvarje tällande utför 2:ne fullständiga prof, nemi. ett för tryckning i kopparpress, såsom i England och Amerika brukas, i hvilka länder sedeltillverkningen ernått sin största fulländning, och det andra beräknadt för tryckning i boktryckarepress, såsom det sker i Sverige och flere andra länder.
De stämplar, som skola begagnas vid användandet af den för bemäldta tryckningsmethoden, böra vara utförda på så sätt, att tryckningen kan verkställas utan större kostnad, än den, som vid tryckningen af sedelmynt eger rum i ofvannämnde länder.
De stämplar åter som äro ämnade att begagnas vid användandet af den sistnämnda melhoden, böra vara så beskaffade, att tryckningen kan verkställas för lika billigt pris, som det, hvartill de, i R.
St:s Bank utförda, nya BrivatBanksedlarna nu lemnäs.
Till utrönande af hvilket prof, som är mest betryggande mot efterapning, skall det stå hvar och en fritt, af de täflande, alt inom 6 månader efter fataliedagen för profvens inlemnande, d. v. s. inom den 1 Januari 1853, eftergöra hvarandras prof i deras helhet, då det prof, som befinnes svårast alt eftergöra, belönas med det utfästade priset 8,000 r:dr b:co.
För bedömandet af de sålunda eftergjorda profven, äga Hrr Fullmäktige i R.
St:s Bank att utse en Komité af Sakkunnige män, inför hvilka hvar och en af de täflande äger rätt att meddela alla de uplysningar om sin method, hvilka han för godt finner.
Hrr Komitérades utlåt, öfver profven skall vara fälldt innan d.
Este April 1853.
Så snart prissumman blifvit utbetald, är den prisbelönte ovägerligen förpligtad att till Banken, utan vidare ersättning, inlemna fullständig skriftlig förklaring öfver sin method att vid tillverkningen af sedelmynt gå till väga.
Den 23 December. 185
Då med factiska bevis blifvit styrkt och ådagalagdt den lätthet, med hvilken hvem som heldst, förmedelst bläckskriftens uttagande, kan göra s. k. makulerade Chartor och Tullstämplar åter användbara, huru många gånger som helst, äfvensom lättheten att efterapa det slags papper, som begagnas till de nu antagna ChartaSigillata blanketterna, Tulletämplarna och Banksedlarna, får jag vidare föreslå alt R.
St. utsätta ett pris för den, som inom d. 1 Juni 1S52, inlemnar fullständigt prof, såväl till gravyr som papper med vattenmärke, på en Charta-Sigillata- och en Tulls-stämpel, hvilka, beträffande papperet mot efterapning lemna säkrare garantier än det nu brukliga, och beträffande gravyren, förebygga allt det missbruk, som kan upkomma genom bläckskriftens uttagande.
I afseende på tiden skola alla de bestämmelser vara gällande, som äro ofvan stadgade.
Om remiss af denna motion till II.
BankoUtsk. anhållas.
Uplästes de af Frih.
Palmstjerna, Carl Otto, iniemnad sålydande motion: Enl. K. M:s nåd.
Kungörelse d. 20 Nov. 1845, erhåller vitne i brottmål ersättning af allmänna medel för dess resekostnad och uppehälle under resan till samt vistandet vid Tingstället, såvida vittnets hemvist är beläget på minst 3 mils afstånd derifrån, vittnet äskar ersättning och Domaren pröfvar sådant skäligt samt den brottslige saknar tillgång att ersättningen utgifva.
För att kunna utfå denna ersättning, måste vittnet begifva sig till Läns-residenset eller der anlita en kommissionär, hvilket är förent med tidspillan och kostnad; derstädes på Lands-Kontoret förete eller låta förete utdrag utur Domstolens utslag, hvilket kostar lösen, förete bevis att den sakfällde brottslingen saknar tillgång, hvilket bevis ej kan anses gildt ulan att undersökning af Kronobetjent med Nämndeman föregått och hvarvid desse hafva rätt till kostnadsersättning.
Ar då vittnet boende aflägse eller utom det Län der ransakningen försiggått, så ökas svåriglieterne och kostnaderne, hvilka lätt kunna, om ej öfverstiga sjelfva ersättnings-beloppet, likväl deraf medtaga största delen, hvilket ej varit afsigten med författningen.
Denna författning har således behof af tillägg som gör dess mening till full sanning.
I sådant ändamål föreslås att den måtte erhålla tillägg af följande lydelse: ”Denna af Domaren bestämda ersättning utbetalas af Kronofogden i Fögderiet, som låter hos den sakfälde uttaga be”loppet; saknar han tillgång, anordnas del af K.
Bef:h:de och af”föres under behörig titel bland Statsutgifterne.”
Jag anhåller om remiss af denna motion till StatsUtsk.
Remitterades lill StatsUtsk. 186 Den 23 December.
Vidare uplästes följande äfven af Frih.
Palmstjerna, Carl Otto, inlemnade motion:
Krediten är den häfstång som måhända mäst bidragit till den nyare civilisationens iipdrifna höjd; men så nyttigt dess förständiga begagnande är, så olycksbringande är dess missbruk.
Dagliga exempel uti samhällets bildade kretsar tala derom tillräckligt.
Likväl är detta missbruk bland den mera obildadade delen af samhället, bland de fattigare klasserne, en kräfta, som pä ett ännu långt fruktansvärdare sätt lindergräfver deras välstånd, deras förkofran, sjelfva deras trefnad och belåtenhet.
Den lätta skuldsättningen uti köpmansbodar och i synnerhet på auktioner, utgör för dem förderfliga tillfällen att draga vexlar på en oviss framlid, hvilken sällan motsvarar önskningarne eller förhoppningarne och som alltför ofta slutar med att beröfva dem de ringa tillgångar hvarmed de begynt inträdet i det verksammare samhällslifvet.
Då emedlertid hvar och en måste äga frihet att köpa eller sälja efter godtfinnande, kan ett dylikt begagnande af krediten icke direkte motverkas af lagstiftningen, utan endast indirekte, genom författningar, som bestämma påföljderne.
En sådan utväg vidtogs vid senaste riksdagen i afseende på krediten uti köpmansbodarne och hos handlande i allmänhet; men det återstår att vidtaga åtgärd i afseende på auktionerne, hvilkas verkan mångenstädes är förstörande, mera i den mån inroparen är fattig och hans inrop af ringare värde.
När betalningsdagen kommer och penningar icke äro alt tillgå, sker lagsökning och derefter utmätning, allt på bekostnad af gäldenären.
Kostnaderne, som äro Charta-Sigillata till Statsverket, skrifvare-lösen, skjuts och arfvode åt vederbör., kunna i någon mån medföra fördel för de sistnämde, men utgöra hufvudsakligen en Statsförlust af tid, möda och bestyr, en nötning uti Stats-machineriet som icke frambringar något till samhällets förkofran.
Man har otaliga exempel deruppå att lagsöknings- och utmätnings-kostnaderne långt öfverstiga det belopp som lagsökes.
Kostnaderne, upgående till 4 ä 5 r:dr b:co eller mera, vidkännas af personer som lagsökas understundom för mindre än 1 r:dr; man har exempel på lagsökning som slutats med utmätning af 6 runstycken och en ådömd kostnads-ersättning af 5 r:dr 16 sk. b:co förutan utmätnings-kostnaderne.
Den lämpligaste utvägen att så mycket som möjligt förekomma denna vidt utbredda samhälls-olägenhet synes vara, att göra det till försäljarens interesse att icke på kredit lämna varor åt dem, hvilka äro uti sådane omständigheter att de ej utan sin undergång kunna gälda sin iråkande skuld.
Ett medel härtill är att inskränka beloppet af fordrings-ägares lagsöknings-kostnads-ersältning, så att på lagsökningen icke kan upstå någon vinst utan snarare förlust om den anslälles för en ringa summa.
Derigenom skulle auktionsförrättare blifva mera aktsamme att icke lämna kredit åt hvar och en som gör ett inrop, helst om såsom ofta inträffar, detta sker obetänksamt af den som ej bar något slags behof af det han inropar eller af dem som genom stark förplägning blifvit mera uprymd än försigtigheten bjuder vid tillfälle då handel göres:
Den 2i December. 187 Såsom ett försök att härutinnan vinna ändamålet, föreslås att R.B:ns kap. 21, § 3, måtte erhålla följande lydelse: ”Then saken tappar gälde sin vederdeloman thet allt åter som ”han trängd varit ther ä kosta; men gäldenär gifve ej borgenär ”mera än högst hvad then fordran är som utsökes.
Finnes någon ”sak så mörk” etc. etc.
Visserligen kan häremot invändas att ett sådant stadgande strider emot den juridiska grundsatsen att hvar och en måste godtgöra sin ingångna förbindelse och vidkännas följderne deraf om han deremot brutit; men ingen regel är utan undantag och om samhällets högre väl det fordrar, måste den minde vigtiga omständigheten vika.
Dessutom är här ej fråga om att förminska påföljderne af en skriftlig förbindelse, utan blott att mildra följderne af en ögonblicklig obetänksamhet.
Sådane undantag finnes ock redan stadgade i strid mot nämnde grundsats, t. ex. att skuld åsamkad vid spel icke genom Lagens arm kan utkräfvas, ej heller sådan som under vissa förhållanden är åsamkad för starka drycker å krog eller näringsställe.
Jag anhåller om remiss af denna motion till LagUtsk.
Denna motion biet remitterad till LagUtsk.
Anmäldes och lades på bordet följande från Utsk:n inkomne mern.:
N:o 6, med förslag till stadganden, ang:de Riksdägs-Archivets vårdande och begagnande; samt Bevilln:sUtsk:s mern.
N:o 1, om antagande af en Cancellist utöfver den i Riksd.-Ordn:s 24 § bestämde Cancellipersonal.
Justerades pleni prot. för d. 11 dennes. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 2 e. m.
Justerades 2 prot.utdr. för d. 23 dennes.
Med tillkännagifvande, alt Hr Hedenstjerna, Wilh. begärt och erhållit 3:ne veckors ledighet från sin befattning såsom ledamot 188 Den 28 December f. m. i Allm. Besv.- och Ekon.Utsk. ifrån d. 2 nästkommande Januari, anmodade H. Ex. Hr Frih. o. Landtm.
Hrr Elektorer, att sammanträda till val af en ledamot i nämnde Utsk. under Hr Hedenstjernas frånvaro och af en Suppleant i Exp.Utsk., i st. för Hr Printzencreutz, som i sista plenum afsagt sig sådan befattning.
Hr Granfelt, Adolf Fredr., upläste så lydande motion:
I vår lagstiftning ora förhållande mellan husbönder och tjenare qvarstår ännu ett stadgande, som, enl. min öfvertygelse, icke blott på det högsta strider emot rättvisans och humanitetens fordringar, utan äfven snarare motverkar än främjar det dermed åsyftade ändamål, — jag menar det stadgande, hvarigenom husbonde berättigas att, medelst s. k. husaga, söka förmå tjenstehjon till upfyllande af dess åligganden.
Då emedlertid de särskilde motioner, som vid sista riksdag inom så val. R. o. Ad. som BondeSt. väcktes om afskaffande af en sådan rättighet, icke rönte framgång, skulle det måhända kunna synas som om tiden ännu icke vore inne att ifrågasätta någon lagförändring härutinnan; men sedan det omnämnda stadgandet, hvilket
Lagkomiléen i dess förslag till civil lag af år 1826 bibehållit, deremot blifvit i Lagberedningens nyligen från trycket utkomna förslag till Handelsbalk, utan skiljaktighet bland Beredningens ledamöter, uteslutet, tvekar jag ieke att till förnyad öfverläggning hos R.
St. framställa detta ämne, hvarom motiverna till sistnämnda förslag innehålla ett yttrande, som det torde tillåtas mig att här ordagrant anföra, så lydande: ”Då lagen tillerkänner husbonden en sådan rättighet, (att aga tjenaren) gör den sig, i Beredningens tanke, skyldig till en oriktig eller åtminstone alli för ensididig upfattning af närvar, förhållande mellan husbönder och tjenare.
Den fasthåller nemligen då uteslutande det från äldre tider hästammande föreställningssätt, enl. hvilket husfadren var oinskränkt rådande inom familjen och tjenaren följaktligen stod, likasom husbondens egna barn, under dennes stränga tuktan och välde.
Men denna åsigt kan numera icke hufvudsakligen bestämma rättsförhållandet mellan husbönder och tjenstehjon, hvilka sednare icke kommit i de förras hus för att njuta upfostran, och således icke kunna jemföras ens med lärlingar eller fosterbarn, utan bör fastmera för detta förhållande läggas till grund ett emellan fria kontrahenter ingånget fördrag, ehuru man derföre icke får förbise att ett närmare samband finnes mellan tjenstehjonet och den egentliga familjen, än emellan denna och andra af husbonden legda arbetare.
Då nu tjenstehjonslega onekligen är ett verkligt kontrakt mellan enskilda personer, som vid aftalets ingående och efter dess uphörande äro i förhållande till hvarandra lika fria, måste man betvifla giltigheten af den rättsgrund, enl. hvilken lagen ålägger den ena kontrahenten såsom ett tvång att för tjenstetiden underkasta sig den andras aga, hvars verkställighet alltid, enl. sakens natur, blir mer eller mindre godtycklig.
Ty icke kan man antaga, att tjenstehjonet måste anses hafva fritt och otvunget medgifvit
Den 28 December f. m. 18'J husbonden en sadan makt, då det vid städseln underlåtit att göra särskildt förbehåll om frihet från husaga.
Ehuru ett sådant förbehåll utan tvifvel skulle vara bindande för husbonden om han dertill samtyckt, är det dock lätt förklarligt att tjenstehjonen icke gerna kunna framställa det, om de än allmännare insågo sin befogenhet dertill, emedan sjelfva förbehållet på visst sätt skulle innefatta en för dem förödmjukande bekännelse, att de torde göra sig förtjente af en hård behandling.
Men om husagan alltså befinnes oförenlig med rättvisans fordringar, står den ännu bestämdare i strid med sedlighetens.
Dess egentliga ändamål skulle väl vara att erinra ett försumligt tjenstehjon om ett noggrannare upfyllande af dess skyldigheter; men om detta icke kan åstadkommas genom undervisning, allvarsamma föreställningar och varningar, hvilka bibringa tjenstehjonet ett klart begrepp om rätta bevekelsegrunderna för dess pligter, så vinnes det säkerligen icke genom kroppslig aga, som gör sig sjelf till enda bevekelsegrunden och följaktligen uphäfver menskliga handlingens frihet och sedlighet.
Feg fruktan och egennyttig beräkning träda då i pligtkänslans ställe, menniskovärdet kränkes och förnedras, och om rättskänslan af den godtyckliga behandlingen ej helt och hållet, tillika med alla ädlare egenskaper, förqväfves, skall den upresa sig mot ett välde, hvari tjenaren med förbittring tror sig finna en orättvis gunst för husbonden och ett lika orättvist förtryck för sig sjelf.
Man må ej föreställa sig att dessa menliga följder af husagan uteblifva derföre, att lagen bjuder att den skall vara måttlig; ty samma verkan, som upkommer om agan får utöfvas med ett obegränsadt godtycke, upstår äfven, fastän i olika grader, om bestraffningen står i missförhållande till det verkliga eller förmenta felet, och ingen lag kan förekomma missbruk eller öfverdrift vid utöfvandet af en medgifven rättighet, när denna beror af den berättigades eget omdöme om det måttliga.
Bien det är icke ensamt på tjenstehjonsklassen, husagan inverkar menligt.
Dess skadliga inflytande på husbönderna är nästan lika märkbart; ty om de icke sky alt begagna denna sin makt, alstrar'och underhåller den hos dem råa seder, nyckfulla, häftiga och grymma lidelser, förakt för menniskovärde, samt undertrycker hos dem i samma mån rättvisa, välvilja och mensklighet.