Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En gång plågad af olidlig tandvärk, men utan medel att bekosta tandutdragning, skall han hafva vändt sig till förste, bäste tandläkare och anhållit, att denne gratis, blott af hänsyn till en man, som kämpat för friheten, skulle uttaga hans värkande tand.
Tandläkaren frågade honom då, hvar han kämpat för friheten, och han upplyste, att han stridt i Grekland, och nu senast i Polen.
Händelsen vållade, att tandläkaren, Myhrberg ovetande, var polack, och man kan lätt tänka sig följderna.
Om Myhrbergs Öden efter återkomsten till Sverige upplyser K. föga.
De äro ock af jämförelsevis mindre intresse, hufvudsakligen historien om ett i djupt armod och försakelser tillbragt lif.
Om hans förhållande till konung Karl Johan personligen har berättats oss, att han haft audiens hos denne och omtalat åtminstone en del af sina öden.
Konungen,- själf en gammal tapper kämpe, skall då hafva omfamnat honom och sagt: » Jag ville göra allt för er, men jag törs251 ett lif i strid för folkens frihet.
icke för ryske kejsaren. » Emellertid erhöll han, icke guvernörsbefattningen, men väl anställning som guvernörens närmaste man på S: t Barthélemy.
Denna plats blef honom dock föga angenäm, särskildt som han råkade i. obejiagliga förhållanden till sin förman, guvernören, hvars offentiiga och enskilda lif han med rätt eller orätt ej ansåg sig kunna skänka obetingad aktning, hvarförutom denne äfven i tjänsten skall hafva bemött den gamle frihetskämpen på ett kanske något pedantiskt sätt, som för denne, hvilken bytt kulor och hugg med ryssar och turkar, föreföll stötande.
Huru med allt detta än må förhålla sig, han återvände efter några år till Europa och kort därefter till Sverige.
Hans ekonomiska ställning synes efter ett litet arf, han erhållit, blifvit något bättre.
dessa hans sista år ger emellertid hr K. fullständigare upplysningar än vi kunna
♦i * *
lemna, och allt, hvad han anför om afböjandet af pensioner och dylikt, öfverensstämmer fullständigt med Myhrbergs karakter.
Vi veta ock, att han-under betryckets dagar afvisade flera anbud äfven till enskild hjälp.
Hellre led han själfva hungrens kval.
Hans sista år fördystrades ytterligare af gamja, illa läkta blessyrer.
Han dog, såsom ock herr K. upplyser, den 31 mars 1867.
En mer gripande akt än Myhrbergs begrafning har jag sällan upplefvat.
Ett fjärdedels århundrade, har ej kunnat utplåna dess intryck.
Det visade sig tydligt, att den döde äfven i Stockholm förvärfvat sig verkliga vänner.
Liket visades, som ock herr K. antyder, ehuru han undviker att närmare betona det, full militärisk honnör, en rätt ovanlig utmärkelse, då dèn döde, knappt tillhört, aldrig kämpat i den svenska arméns leder, utan hufvudsakligen i härar, • dem Europas regeringar blott med svårighet, delvis icke alis erkänt såsom i tjänst hos krigförande makter, snarare betraktat som rebeller.
Det skall hafva skett på Carl XV: s rent personliga initiativ och befallning, trots uttalade betänkligheter från hans rådgifvare, både civila och militära, hvilka naturligtvis förestafvades af hänsyn till grannen i öster.
I det bästa förhållande till Ryssland ^stod Carl XV vid denna tid visserligen icke i följd af både danska och polska frågan, öch konungen ville väl, på samma gång han hedrade den döde frihetskämpens minne, visa, att det var kan och ej ryske Zaren, som förde befälet Öfver svenska hären.
H. A.Literära notiser.
Vårliteraturen har börjat blifva en särskild specialitet i den svenska bokmarknaden, i rikhaltighet täflande med julpublikationerna och till arten äfven närsläktad med dem.
Det är förnämligast lätt förströelselektyr, som våra bokförläggare vid denna tid på året bjuda ut i boklådsfönstren.
Naturligen spela novellerna och novellskizzerna därvid en hiifvudroll.
Kunna de kallas » humoristiska », så är det så mycket mera i årstidens smak.
Äro de ytterligare illustrerade af den eleganta penna, som tecknar i » Kasper », så locka de icke blott damerna, utan äfven den mera » köpstarka » herrpubliken.
Båda dessa företräden äro samlade i John Johnsons.nya bok: » Riddar Pettersson m. fl.
humoristiska berättelser » (Stockholm, Hugo Geber 1891, kr.
2: 25).
Ett par af dessa skizzer hafva vi visst läst förut i någon julpublikation, men de äro verkligen så muntrande, att man med nöje läser dem omigen.
Och häftet i det hela kan rekommenderas åt den cigarrnjutande och hängmattälskande mänskligheten.
Mera allvar, men ej * mindre intresse, är det i Henrik Wranérs s. k. folklifsbilder » Hägringar » (Stockholm, Hugo Geber 1891, kr.
Om Jolin Iohnson tillhör de leende humoristerna, så är däremot Wranér mera böjd för den humor, hos hvilken tåren anas i Ögonvrån — utan att hän därför kan kallas sentimental.
Litet för mycket i svart målar han dock emellanåt.
Så t. ex. är skizzen ur studentlifvet på 1870-talet » Efter första festen » ej, såsom den ger sig ut för, en » verklighetsbild », utan en — låt vara ej alldeles oförtjänt — satir.
Och i förf: s egentliga folklifsbilder smyger sig emellanåt för mycket reflexion in.
Så tro vi ej på det kvasi-logiska resonnemang rörande föräldrakärlekens grundlöshet, som i » Hans första hjärtesorg » lägges i en liten parfvels mun.
Och något skattar förf.
kanske åt den välbekanta bonderomantiken.
Men i det hela är hans arbete ett af dem, som ingifva förtroende.
Det finnes hos denne förf.
en sund och varm känsla, utan koketteri, och en viss grad af aktningsvärd konstnärlighet, utan stora anspråk.
Långt större äro de fordringar, som man kan känna sig frestad att ställa på Mikael Lybecks från Finland oss sända konstnärsnovell » Unge Hemming » (Stockholm, Alb.
Bonnier 1891, kr.
2: 50).
Det uppseende, som hans i fjol utgifna diktsamling väckte, gifver naturligtvis i viss mån därtill anledning, förutom novellens större omfång och undertiteln » karaktersstudier ».
Något fullmoget konstverk eller ens något förstlingsverk med verkligt betydande ansatser tyckes oss dock denna novell ej vara.
Den tillhör den sorts skildringar ur det artistiska ungdomslifvet, som i vår literatur förnämligast representeras af » Figges » författare.
Och i konstnärsprofilernas raska silhuetterande kan den unge finske förf.
täfla med den svenske, ' ehuru konturen för honom emellanåt blir mera » verschwommen ».
Och det stockholmska glada humör, som Georg Nordensvan vet anslå i sina konstnärsskizzer, är hos Mikael Lybeck ersatt genomliterära notiser.
något af finskt tungsinne på botten äfven af de yraste ämnen.
I den tonen finnes åtskilligt i denna bok af tilltalande impressionistisk prosalyrik, ehuru den kärlekshistoria, omkring hvilken handlingen rör sig, är af föga eterisk natur.
En annan finsk novellförf., som ock förtjänar att uppmärksammas på denna sidan Östersjön, är Helena West er mark, som fcfr ej länge sedan utsändt en volym » Ur Studieboken.
Berättelser och utkast » (Borgå, Werner Söderström 1890, kr.
Den innehåller fyra väl berättade och tilltalande kortare skizzer samt en utförligare karakterstuderande novell, » I ungdomen ».
Uppgiften har varit svårast i den sistnämnda, som skildrar huru en ung flicka föres från societetslifvet till frälsningsarmen, men är äfven där löst på aktningsbjudande sätt, ehuru särskildt den manliga hufvudfiguren förblir mycket dunkel för läsarens fantasi.
Boken kan i det hela rekommenderas såsom familjelektyr.
Till förströelse-literaturen torde man ock kunna räkna August Strindberg^ nya häfte, det tredje i ordningen, af » Tryckt och otryckt » (Stockholm, Alb.
3: 25), en brokig samling af korta uppsatser om » litet af hvarje och åtskilligt annat ».
Här uttalar sig den spirituelle och käcke förf.
i sin kända drastiska stil om bönens psykologi och » nemesis divina », ger några konturer till svensk kulturhistoria under franskt inflytande, apoteoserar Carl Larsson och kritiserar Venedig o. s. v. Stor djärf het i vyerna och ej ringa originalitet, stora ord, men ej mycket af allvarligt och kritiskt tänkande — det är hvad läsaren har att vänta i Strindbergs nyaste bok.
Allvarligare är Axel Lundegårdh » La niouche.
En roman från ett dödsläger » (Stockholm, Z. Hæggström 1891, kr.
3: 50), ett försök att i romanform psykologiskt förklara förhållandet mellan Heinrich Heine och den unga kvinna, som denne kallade sin » mouche » och hvars kärlek spred den sista sommarglansen kring den store skaldens plågoläger.
Huru förf.
lyckats i denna svåra uppgift, därom våga vi ej med bestämdhet yttra oss, förr än vi fått tillfälle att jämföra hans arbete med de båda biografiska verk, som han anför såsom sina källor.
Vårt lifliga intresse för frågan har han dock i hvad fall som hälst redan lyckats väcka.
Den norska och danska vitterhetens senaste nyheter äro K i eilands roman » Jacob » (Köpenhamn, Gyldendalske Bogh.
1891), Holger Drachmann ' s samling berättelser från Kèrntner-alperna » Tarvis » (Köpenhamn, Gyldendalske Bogh.
1891) och Herman Bang ' s memoarskizzer » Ti Aar » (Köpenhamn, Schubothes Bogh.
1891, kr.
Denna sist nämnda bok gör ett svagt intryck.
Förf: s personlighet är ej nog betydande för att förläna intresse åt skildringar, som så mycket som dessa röra sig direkt omkring hans eget jag.
Men lätt och spirituelt kåserar förf.
och boken är därför rätt underhållande.
Långt mera både poesi och allvar är det dock i Drachmanns reseminnen.
Af ingendera delen i egentlig bemärkelse öfverflödar » Jacob », men att den bland dessa tre böcker är den mest betydande, därom kan ej vara tu tal.
Det har påvisats, att Kielland i denna sin nya sociala skildring ganska märkbart påverkats dels af G, af Geijerstam och dels af Zola, både i uppslagsmotiv och en del af behandlingssättet.
Men detta är i vårt tycke ej arbetets största fel, ty tillräckligt af originalitet återstår dock för förfis rätt att använda det lånade såsom sitt.
Men lokaliseringen af parisiska förhållanden till den norska småstaden gör ett allt utom illusoriskt intryck.
Och framför allt saknar skildringen, såsom merendels hos denne förf., den underström af människokärlek, hvarförutan hvarje människoskildring enligt vår åsikt saknar sitt egentliga » raison d ' ëtre ».
Satir och bitter satir kan väl vara berättigad, men man skall känna på sig, att äfven dess syfte medelbart och ytterst är positivt.
Men254
literära notiser.
känner man det vid läsningen af » Jacob »?
Låt vara, att förf.
nödgar oss att stifta bekantskap med idel skurkar eller stackare, .men har han sett eller längtar han ens efter något bättre hos människan bakom uselheten?
Det är godt och väl att vara kvick, men kvickheten får ej gå ut på endast elakhet, om den skall kräfva aktning och sympati.
— Att förneka den stilistiska fulländningen, den mästerliga planläggningen och satirens ofta träffande uddhvassfret, kan ' naturligen ej komma i fråga vid något arbete af Alexander L. Kielland, och heller icke vid detta.
Men det antydda antipatiska draget förefaller oss starkare i denna bok, än i någon af hans föregående.
Den på uppdrag af landsmålsföreningarna i Upsala, Helsingfors och Lund af professor J.
A. Lundell i Upsala utgifna tidskriften » Nyare bidrag till kännedomen om de svenska landsmålen och svenskt folklif » har nyligen utgifvit trenne häften, hvarmed 1891 års årgång är afslutad.
Denna värdefulla tidskrift, innehåller mycket, som äfven kan intressera andra än fackmännen.
Så hänvisa vi inom dessa häften t. ex. till Erik Borens underhållande skildring af » Bergsmanslif i början af 1800-talet från Nora och Lindes bergslager » och Eva Vigströms ej mindre intressanta teckning af » Allmogeseder i Rönnebergs härad i Skåne på 1840-talet ».
Ingen torde kunna läSa dessa tilltalande skildringar af genuint svenskt folklif utan att hjärtat värmes; och helt visst skulle landsmålstidskriften, om den närmelsevis hade den spridning, som den förtjänade, därigenom i vida kretsar fylla en stor uppgift i den svenska fosterlandskärlekens tjänst.
Den i Bergen utgifna tidskriften » Samtiden » har i sina senaste häften innehållit en ganska pikant polemik i kvinnofrågan.
Tidskriften, som annars representerar en utprägladt modern riktning, inrymde nämligen i sitt mars-häfte en uppsatts af Gustave Le Bon, ursprungligen publicerad i den franska » Revue scientifique » och i Öfversättningen kallad: » Lidt kvindepsykologi o g fölgerne af vor tids kvindeopdragelse ».
till denna artikel är den moderna kvinnoemancipationen - allt annat än blid.
Han jämför kvinnorna med negrerna och tror ej på någon högre förståndsutveckling hos någondera.
Kvinnans lifsuppgift är hemmets vård och barnauppfostran: hon blir själf aldrig annat än ett stort barn, och det är därför som hon, såsom ingen man, förstår barnen.
Så snart hon söker utbilda sig för en verksamhet, annan än denna hennes naturliga, löper hon fara att så väl fysiskt som psykiskt fördärfva sig.
— Detta var naturligen ett hårdt tal för många af tidskriftens läsarinnor, • — dubbelt hårdt, eftersom redaktionen bifogat densamma ett halft instämmande.
Ej under därför att genmälen snart läto höra af sig.
Ej mindre än tvänne ganska utförliga sådana hafva också sedan införts i tidskriften, det ena af Kitti L. Kielland, det andra undertecknadt Fru A.
B. Wicksell.
Då dessa kvinliga förf.
naturligen uppträda såsom kvinnoemancipationens radikala vapendragare, finner man i dessa trenne uppsatser en ganska god öfversikt öfver hvad kan sägas för och emot denna nutidsrörelse.
Till de nämnda damernas heder må emellertid sägas, att bådas uppsatser äro fria från det blinda hat mot de » förtryckande » männen, som så ofta vanprydde kvinnorörelsen i dess början.
Så till vida dela vi .ock deras ståndpunkt, som vi ej tro på den kvantitativa skillnad mellan mannens och kvinnans begåfning, som den franske förf.
är nog oartig att antaga.
Men däremot hålla vi för sannolikt, att en långt större kvalitativ olikhet finnes mellan båda, än hans motståndarinnor vilja medgifva.
Men då man ännu ej med visshet känner gränserna mellan fcådas begåfningssfärer, så äro vi gärna med om, att äfven kvinnan må alltliterära notiser.
friare tillåtas pröfva sina anlag i samhällslifvet.
Tyvärr finnas i vår tid vissa sociala förhållanden — elier missförhållanden — som nog tvinga till ett sådant medgifvande åt kvinnoemancipationen.
S-e&lt;
Öfversättningsliteratur.
Snart sagdt förr än vi vågat hoppas, uppfylldes den förhoppning, vi i ett föregående häfte uttalade, att löjtnant Tersmeden skulle ytterligare iaförlifva med vår svenska literatur ryska skrifter af framstående rang.
Åter föreligger en mycket intressant publikation, fluten ur samma penna som » Den blinde ' musikern ».
» Skogen susar » och andra berättelser är dess titel.
Vill man sätta sig in i Rysslands, särskildt Lillrysslands egendomliga, djupt stämningsfulla folklif, hvars egendomliga lokalton ingen mer abstrakt skildring, vore den än en aldrig så väl, ja, mästerligt affattad resebeskrifning, kan fullt troget återgifva, så bör man ej försumma att gemomläsa denna lilla novellsamling.
Hvarje rad, hvarje ord, kunde vi nästan säga, försätter oss in i en värld, — en natur och ett folklif, som för oss, västerns barn, äro nästan fullständigt främmande.
Och dock, det är det egendomliga med Rysslands literära alster, att de ovillkorligen rycka oss med sig in i denna fördolda värld, så att vi känna oss lefva med Rysslands folk just i dess förhållanden.
Detta skall ej * jäfvas af någon, som tagit kännedom om ett eller annat arbete, sådant som detta.
Men, vi tillägga, det lifvet är ej ett lyckligt lif.
Det ligger något oerhördt tryckt, något obeskrifligen vemodigt Öfver det hela.
Den, som genomläser en eller par af dessa berättelser, skall ovillkorligen förnimma detta intryck.
De bli den gamla sagan om ett folk, bundet i slafveriets bojor — med allt hvad däraf följer, äfven i inre afseende, af andjig förkrympthet, af nöd och elände.
Det suckar i Rysslands skogar — hvarefter sucka de?
Efter frihet, icke i första hand politisk, den må vara villkoret — eller följden, det blir en annan sak, men framför allt efter social och andlig frihet.
Man har, säkerligen med ali rätt, sagt, att germanernas styrka och svaghet ligger i deras känsla för individuellt oberoende, slavernas i deras lika utpräglade känsla af samhörighet.
Splittring å ena, individuell ©själfständighet å den andra sidan blifva medaljernas afvigsidor.
^ Men hvilka lefva lyckligast, hvilka hafva mer uträttat för mänsklighetens.
framåtskridande?
Framtiden, säger man, tillhör slavema, men för att lösa dennas uppgifter måste de vara förenade, och Ryssland allena kan gifva denna enhet.
Ryssland är despotiskt styrdt f. n., men äfven det kan få sin frihet.
Ja, men själfva denna frihet.
Den slaviska rasen förnekar nog ej sitt folklynne i andra politiska former, lika så litet som den romanska gjorde det under världseröfraren i frihetens mantel.
Slavismens välde blefve despotismens.
• Men Sverge har sin dryga andel i- slavismens framryckande mot väster.
Måhända ligger någon sanning däri, att man till vår nationalhjältes minne egentligen borde sjunga » framåt, I moskoviter ».
Både hans egen lifsgärning och hans namn, när det tid efter annan kallats ur grafven, ha åtminstone haft — och det hvarje gång — något sådant till följd.
Denna skuld är det Sverges plikt att så vidt möjligt söka försona.
Men huru än härmed må förhålla sig, och hur väl vi än böra värna om vår själfständighet och om den germanska folkstammens, ingenting hindrar oss att skänka vår varma sympati åt Rysslands folk och att med ifver tillegna oss skildringar af dess folklif, så varmt sympatiska som den, som gifvit anledning till dessa betraktelser.256
» Skvaller or mem&gt; är titeln på en i många afseenden ganska intressant publikation af den i England bekanta författarinnan Edna Lyall.
Den vittnar onekligen om människokännedom och psykologisk blick, om än ej kan nekas, att en betydlig grad af öfverdrift vidlåder framställningen.
Tendensen, ty en sådan röjes obëstridligt, är ej politisk, åtminstone ej i hufvudsak, den går helt enkelt ut på att inskärpa det åttonde budets plikter.
Läs emellertid berättelsen och nog finner du däri ett och annat att tänka på äfven för din personliga del.
Den framställer, huru en ung man af polsk härkomst, i alla afseenden oförvitlig, uti England uttalar sitt missnöje öfver Rysslands bulgariska politik samt det sätt, hvarpå kejsarmördarnes afrättning verkställdes i Ryssland, och denna tillfällighet leder därhän, att han slutar med att uppgifva sin ande i en af zarrikets rysliga fängelsehålor, där hvarken sol eller måne lyser — allt i följd af skvallret, hvilket slutligen nådde ryska polismaktens öron — naturligtvis efter att hafva växt steg för steg, ända därhän att han skylldes för att hafva varit sista kejsarmordets anstiftare.
Så långt sträcker väl förtalet sällan sina blodiga gaddar, men mycket ondt kan det uträtta i alla fall, och vi neka ej i hufvudsak framställningens rent realistiska drag.
, En för engelsmännen lätt förklarlig antagonism mot Ryssland genomskiner nog det hela.
Men större är antagonismen mot det dåliga i mänskligheten, skulle än Englands folk eller hvilket annat som hälst vara dess bärare.
Vi lemna arbetets politiska tendens och estetiska värde därhän — sedt ur förstnämnda synpunkt är det förtjänt af uppmärksamhet.
Andra till red.
insända boknyheter: Agis OCh Kleomenes.
Bilder ur Spartas historia af Alarik Hallström.
— Karlstad, Carl Kjellin &amp; Co. 1891.
Svenska vitterhetens häfder efter Gustaf III: s död af Gustaf Ljunggren.
Femte delen.
Striden mellan gamla och nya skolan 1815 — 1823.
— Lund, Gleerup 1891, 2 kr.
Är en kungsväg till vetande möjlig?
En fråga, besvarad af erfarenheten i våra dagar,
af G. Toppelius.
— Helsingfors, G. W. Edlund 1891, 1 m.
50 p.
Några blad ur den finska pietismens historia af J.
A. Cederberg.
Helsingfors, G. W. Edlund 1891, 1 m.
25 p.
Gotländska Sägner II.
Kung Valdemars Skatt.
Belönad med
Akad: s hedersomnämnande.
— Visby, Nybergska Bokh.
o; 6o kr.
Rådgifvare för fotvandrare.
Efter F. J. Fromman af D: r Fr. Ratzel.
Svensk bearbetning.
— Stockholm, Wilh.
Bille 1891, 0,50 kr.
Det ekonomiska samhällslifvet.
En handbok i nationalekonomi.
Delvis efter G. Schön-bergs " Handbuch der politischen Oekonomie ", med särskild hänsyn till skandinaviska och finska förhållanden, under medverkan af flere fackmän utarbetad af Johan Leffler, Axel Raphael, Carl Rosenberg, Gustaf Sundbärg och Emil Svensén.
— Stockholm, Fahlcrantz &amp; Co. 1891, 1,25 kr.
Om Fattigdoms-eländet och dess botande.
Några nyare synpunkter och förslag af En
provinsialläkare.
— Stockholm, Lars Hökerberg 1891, 1 kr.
E. Fritze 1891, 16 häften à 90 öre.
ThaiS.
En omvändelsehistoria från det gamla Alexandria af Anatole France.
Öfvers, af Herman A.
— Stockholm, Adolf Johnson 1891, 2 kr.Filippik mot vår tid.
Anti-opportunitets-betraktelser.
" I must be cruel, only to be kind.
I ett föregående häfte af Svensk Tidskrift hafva införts några s. k.
» op-portunitets-betraktelser » af Per Trygg med rubrik » Apologi för vår tid ».
Jag tror mig veta, att dessa optimistiska reflexioner på många håll väckt anklang.
» Vår tid » — det är ju i själfva verket intet hvarken mer eller mindre än vi själfva.
Ej under därför, att den, som vill tjänstgöra såsom apologet för denna tid.
skall fiqna tacksamma åhörare.
Men jag glömmer aldrig den öfvertygelse, hvarmed en gång gamle Wilhelm Erik Svedelius uti ett festtal utsade det tänkvärda ordspråket: » Eget beröm luktar illa » — och han tillade för egen del: » luktar mycket illa » .. Redan från estetisk synpunkt gjorde därför opportunistens betraktelser på mig ett antipatiskt intryck.
Och i praktiskt hänseende äro mina betänkligheter än större.
Per Trygg förmenar, att en optimistisk uppfattning behöfver framhållas, » om ej många äfven af vår tids märkesmän skola förlora hoppet och försjunka i dådlös förtviflan eller förfalla till slafveri under djuriska böjelser ».
Slik farhåga delar ej jag.
Åh, bättre rotad är nog själfbelåtenheten.
Nej, det det är tvärtom en vaken kritik, som tarfvas, för att icke vår tids människor skola försjunka i » dådlöshet » — slumra in i den själfrättfärdiges tunga sömn, sedan de med egennyttans hänglås väl tillbommat sitt hjärtas alla dörrar.
Det är icke pessimismen, icke dess förtviflan, som är vår tids farligaste fiende.
Nej, dess namn är indifferentismen.
Det är liknöjdheten för alla allmänna intressen, det är den lättsinniga sorglösheten för morgondagen — båda fotade på en halft optimistisk, halft fatalistisk grund, som vi för närvarande hafva att frukta mera än alla omstörtningsidéer och alla » det allmänna missnöjets » yttringar.
När publiken fått en sådan ny sömndryck sig erbjuden, som Per Tryggs betraktelser; så lyster det därför mig att i stället låta höra några väckarerop.
172ÖO filippik mot vår tid.
Jag beklagar blott, att min stämma är så svag, att jag väl näppeligen kan hoppas synnerlig framgång för mina väckare-bemödanden.
Min motpart har en mäktig bundsförvandt: den allmänna sömnlustan.
Jag skulle mot den vilja tala med en domsbasuns åska.
Men • ehuru jag ej förfogar öfver sådan kraft, kanske dock mina ord kunna höras, af en eller annan, som ännu är halfvaken.
Jag medger, att det yttre lifvets håfvor finnas rikligare för vår tids människor, än någonsin förr — ehuru det fortfarande är rätt illa bestäldt med deras fördelning.
Jag " medger ock, att den s. k. bildningen är både högre och allmännare i vår tid, än förut.
Och jag vill ej alldeles förneka Per Tryggs påståenden om den sanna kristendomens välde i våra dagar.
Men ändå är det få tidehvarf, hvilkas fysiognomi i det hela för mitt öga ter sig så tröstlös, som nutidens.
Det är ett drag som fattas i denna tids anlete, ett drag, som annars kan försköna den klumpigaste ansiktsbildning.
För att åskådliggöra hvad jag menar, skall jag gripa till ett enskildt exempel.
Per Trygg nämnde på ett ställe i sin uppsats Pontus Wikners namn.
Den mannen hade just det draget starkt utprägladt i sitt anlete.
Han var alis icke någon vacker karl; hans hållning var svag, hans ansiktsdrag voro oregelbundna och med något skrumpet i det hela, hans ögon små och med ett egendomligt slocknadt uttryck.
Men ändå — det var något visst outsägligt, som gjorde hans fysiognomi idealisk på sitt sätt — ett drag af idealtro och ideallängtan, som vemodigt krökte hans läpp och som skämtsamt plirade i vecken vid hans öga.
Det är det ideal-draget, som jag saknar i vår tids allmänna uppsyn *) ..
Det förefaller som om mänskligheten åldrats, så att den förlorat den grad af ungdomlig sangvinism, hvarförutan lynnet får en senil prägel.
Man hoppas och tror, man längtar och svärmar långt mindre i våra dagar, än kanske någonsin förr.