Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sybordet stod i det utbygda fönstret, där det var bästa dagern, bredvid den blommande heliotropen låg det hvita broderiet kastadt helt vårdslöst.
Där hade hon suttit och arbetat, kanske helt nyss.
Verner gick fram till fönstret och lutade sig ner öfver blomman, så härligt den doftade!
Jaså, hon hade sitt skrifbord där borta på sned, det var ingen dum idé, det var något att göra efter, det var en bättre plats än hans hade där nere.
Och flygeln, åh, flygeln!
Den stod inte vid kortväggen, som han trott, utan midt i rummet.
Och så mycket blommor, och hvad här var ljust, mycket ljusare än hos honom, ja, det var ju också en trappa högre upp.
Han studerade rummet i dess minsta detaljer, som för att använda det, men han kände på samma gång sin oförmåga att genom en blott och bar beskrifning kunna lämna en föreställning om det intryck det gjorde på hans konstnärssjäl, det var som såge han här förkroppsligad hemmets poesi.
Hur skulle väl värdinnan i detta hem se ut?...
Att hon var ett fint bildadt fruntimmer, det tyckte han sig kunna märka på arten af de böcker, som i långa reoler voro uppstälda längs väggarne, men kanske det varit hennes mans böcker — hvad hon dröjde!
— Nu sköts det ena af de tunga draperierna åt sidan, och en liten flicka kom in.
En liten rar barnunge på sex, sju år, med blå ögon och ljusbrunt lockigt hår.
Hon stod och såg på honom ett ögonblick.
Vi ha varit ute och spatserat i Kungsträdgården, mamma och jag, och ha just kommit hem.
Jag får gå ut nu, men inte bröderna.
Jag fick det först.
— Hvad fick du först, min lilla tös?
— Mässlingen.
Hugo och Klas få ännu inte gå i skolan.
— Ah, Södervall hade således rätt!
De äro värkligen konvalescenter, det är ju otroligt, tänkte Verner.
— Går du inte i skolan?
— Jag heter Julie som mamma.
Nej, jag läser hemma och tar ut på pianot, och det är det aldra roligaste.
— Jaså, du tycker det är så roligt.
— Ja, jag kan spela »kom lilla flicka valsa med mig.»
Och Sultanpolka.
Liksom han inte visste, hur det lät!
Han kunde aldrig påminna sig, att han persuaderat lilla Julie att spela för honom, men hon trakterade honom i alla fall med båda numren.
Ja, hon hade rätt, det lät mycket bättre häruppifrån.
Och hvad de små knubbiga barnahänderna med sina förtjusande gropar, sågo söta ut, där de kraflade sig fram öfver tangenterna!
Hädanefter skulle han tänka på dem, när musiken lät alltför enerverande.
Han och lilla Julie voro ej längre ensamma i rummet.
Var det fru Herschow?
Han hade under den korta stund, han vistats häruppe, gjort sig många olika föreställningar om henne, men icke hade han tänkt sig, att hon skulle likna en af Titians kvinnotyper, en riktig venetiansk typ, och hvad hon var ung.
Hon hade lagt sin hand på sin lilla dotters hufvud.
— Nej, min lilla flicka, du får inte plåga herr Verner med att visa dina framsteg på pianot.
Herr Verner mumlade något om, att han tyckte det var roligt att höra lilla Julie spela.
Var han alldeles yr i hufvudet, hvarför var han egentligen här — var det för att uttrycka sin beundran för lilla Julies spel?
Det hade väl icke egentligen varit hans mening.
Hon var så okonstlad, så rättfram och naturlig, att han kände sig dubbelt tafatt och påträngande.
Hon satte sig på en stol bredvid honom och väntade synbarligen, att han skulle framföra sitt ärende.
Han sade slutligen:
— Jag bor i våningen härunder.
I himlens namn hvad det lät fånigt!
Hade den lilla venetianska frun den ringaste komiska sans, skulle hon nog skratta ut honom, när han var gången, och hon såg tillräckligt kvick ut till hvad som hälst.
Hon sade tvärtom med det aldra älskvärdaste småleende:
— Ja, jag har sett herr Verners namn på dörrplåten, och jag har beklagat er denna tid, mer än en gång.
Först allt väsen och bråk under min flyttning och så mina bångstyriga pojkar, som dessa veckor varit hemma från skolan och som jag inte kan hålla tysta, fast jag jämnt säger till dem, att vi ej äro de enda, som bo här i huset.
Så lätt hon hade gjort det för honom.
O! den kvinliga takten och hvad hon var söt, där hon satt, belyst af solstrålarne, som lekte i hennes skimrande hår.
Det var en lättnad, det var inte så svårt, som han förestält sig — det var inte svårt alls.
Men det gick inte an, att bara sitta och stirra på henne, han fick väl säga något, och han svarade:
— Jag är säker på, att barnen inte skulle störa mig, jag är i allmänhet ofantligt barnkär (hm, hm), men jag har nyligen varit sjuk och är till följd däraf mer känslig, än jag borde vara.
— Se så där ja, nu talade han till på köpet om sin sjukdom, då kunde han ju lika gärna skickat upp madam Svensson första dagen.
Men den där blicken ur de skälmska blå ögonen gjorde honom alldeles idiotisk.
— Kan farbror höra ner, när jag spelar?
— Jag är rädd herr
Verner tycker det är lagom roligt.
— Men han tycker om att höra mig spela, det sa' han nyss.
Hade han sagt det?
Ja, det kunde väl hända.
Han visste icke så noga.
Erkänn, att ni önskat oss dit pepparn växer!
Jag kan så väl förstå det, fortsatte hon, utan att lägga märke till de energiska fast otydliga invändningar, Verner sökte göra — när man har ett arbete som ert.
Apropos, få vi snart vänta några nya skizzer eller kanske något för teatern?
Ett häftigt buller hördes i detsamma från rummet nästintill.
Det lät nästan, som om någon sparkade på dörren.
— Nej, pojkar, ni få inte komma in.
— Herr Verner har kanske inte haft mässling och fjällningen pågår ännu.
— Nej, det har jag inte.
Jag har aldrig haft någon barnsjukdom.
Verner märkte på uttrycket i fru Herschows ansikte, att hon värkligen hade sinne för det komiska.
— Jag skall försöka göra hvad jag kan för att hålla barnen tysta i det här rummet.
Men man har så svårt att döma, när man är omgifven af barn, hur det larm, man själf är så van vid, kan besvära andra.
Men tro för all del inte, att jag är så egoistisk, att jag ej förstår, hur obehagligt det skall vara för den, som sitter ensam och är sysselsatt med tankearbete att höra allt det där trampet öfver hufvudet.
Genera er för all del inte att skicka upp och säga till, när det blir för svårt!
Jag skall i alla fall göra hvad jag kan.
— Ni är väl inte stött på mig — och misstycker att jag —
— Nej, svarade hon, i det hon reste sig upp — visst icke, jag har värkligen förvånat mig öfver ert tålamod.
Tålamod, tänk om hon visste!
— Jag har hört talas om herr Verner genom min svåger Karl Heurlin.
— Är Heurlin fru Herschows svåger?
— Ja, han är gift med min enda syster.
Ni äro visst mycket goda vänner.
— Ja, han är min aldra bäste vän.
Verner blef själf häpen, när han sade det, och med det samma kom ihåg, hur nedrigt han försummat Heurlin den sista tiden.
— I dag skall ni åtminstone få fullkomlig ro.
Pojkarne skola få hålla sig i salen hela dagen och Julie skall inte få spela en ton.
Jag skall försöka skona er så mycket som möjligt, men blir det som sagdt för svårt, så skicka upp.
Han bugade sig djupt öfver den, så lyfte han upp lilla Julie och gaf henne en kyss — — Han visste knapt, hur han kom ner till sitt.
Han såg sig omkring i sitt arbetsrum.
Det hade precis samma form och storlek, som det han nyss lämnat, men hvad det var olika!
Hvad en sådan där liten fru kunde göra det trefligt för sig, det var något, som bara ett fruntimmer förstod sig på, hvad en karl ändå var hjälplös och dum!
Han tog och knuffade sitt skrifbord på sned i ena hörnet, ja så där stod hennes däruppe, lite mer till höger — så.
Det var en förtjusande liten kvinna ... hur gammal kunde hon vara?
... be- stämdt flera år yngre än han, kanske tretti, inte mycket mer åtminstone.
Undrar hur länge hon varit enka och om hon varit lycklig med sin man och hvad det varit för en karl ... nå, allt det där kunde han få veta af Heurlin.
Nu skulle han arbeta, i dag skulle det gå — hon hade lofvat, att det skulle vara tyst öfver honom hela dagen.
Nej, hvad det gick som förut innan sjukdomen, bättre, mycket bättre!
Han strök ut hvad han skrifvit och tog helt enkelt rummet däruppe och beskref det; det var en charmant bakgrund till hans figurer, flickan vid pianot, hon hade blå ögon och rödt hår ... kunde man tänka sig något mer karaktäristiskt än rödt hår?... och han som sjöng den tyska romansen var en lång, bredaxlad mörkhyad, kraftig man, nej han fick inte göra honom för lik sig själf — nå, nu var han inte bredaxlad och kraftig längre, man skulle nog inte känna igen honom.
Svarta ögon och mörk hy ha ju så många karlar.
Det var fullkomligt tyst öfver honom, hvad hon var snäll, det var som om hon hjälpte honom med hans arbete.
Ibland hörde han några lätta fruntimmerssteg — dem hade han icke förut kunnat urskilja i allt larmet — hans hjärta klappade, åh, det var nästan något mer än författarefeber, var det kanske början till mässlingen ...
Så gingo dagar och veckor, det var visserligen ej alltid tyst öfver honom som den minnesvärda visitdagen, men det pinade honom ej mer; blotta tanken, att han kunde få det tyst, när han ville, lugnade hans nerver, och somliga af de ljud, som trängde ner till honom värkade uppeggande på hans fantasi.
Han hade ju också med den återvunna produktionsförmågan blifvit mindre nervös, han var ej längre orolig öfver att hans författarebana skulle vara bruten, tvärtom.
Med fru Herschows söner hade han också formerat bekantskap.
Han hade en gång fångat den yngste, Klas, då denne åkte ner för ledstången på trappan och talat med honom om nöjet att åka ner för ledstänger i allmänhet och polerade ledstänger isynnerhet, det hade också farbror
Verner gjort som åtta års gosse och till och med ännu längre.
Och så hade Hugo, som var två år äldre och som samlade frimärken och sigill, fått komma in och leta upp rara utländska frimärken i papperskorgen.
Och nu voro de båda två inne hos honom nästan hvar dag en stund.
Det var märkvärdigt, hvad sådana pojkar kunna vara lustiga!
Verner skulle ha en okynnig pojke i sin roman, som jämnt störde de älskande — han var Signes bror — och det var förträffligt att så här få göra studier efter naturen, men inte för länge — modellerna voro väl lifliga för det.
Klas var liksom systern mycket lik sin mamma, sin lilla förtjusande mamma, som Verner allt som oftast råkade hos vännen Heurlin, med hvilken han nu åter umgicks mycket intimt, och för hvilkens släktingar, lefvande och döda, han visade ett påtagligt intresse.
Fram i Mars kom doktor Lundström upp till Verner en söndagseftermiddag.
— Dig har jag då heder af, du ser ut som om du aldrig varit sjuk i hela ditt lif.
Kinapiller du!
— Ja, jag har haft en skicklig läkare.
— Vill hoppas det.
Hvad är det du har för en parfym härinne.
— Det är ingen parfym.
Det är heliotropen därborta.
Den luktar bra.
— Nå, nu skrattar du väl åt andras nerver igen?
— Nej, man skall aldrig vara öfvermodig.
Men jag är normal nu och stampar inte i golfvet, om det inte är alldeles dödstyst omkring mig.
— Och romanen?
— I det närmaste färdig.
Jo du, man glunkar om ett och annat här i staden.
Hör du, låt mig se på dig?
Jo, nu ser jag, hur det står till.
Dåligt samvete!
— Om du inte tiger, så räcker jag ut tungan åt dig och det med öfvertygelse ändå.
Du har väl råkat Södervall nyligen och lärt dig något af honom.
Det är den gemenaste retsticka i Stockholms stad.
— Södervall är bortrest!
Han är i Malmö hos hustruns släktingar och firar någon familjefest, bröllop tror jag.
En vacker dag därefter fick Verner ett bref från häradshöfdingen.
»Jag ser genom förlofningsannonsen i Dagbladet för i går att parterna ingått förlikning, att du vunnit processen, att du slutat romanen, att du förstått låta »aus meinen grossen Schmerzen» rimma med »kom lilla flicka valsa med mig» etc.
Förlikning i godo och med så lite bråk.
Det var en kort process och ett lysande resultat.
Men ser du, det var ändå jag, som gjorde det.
Hade du icke rådfrågat mig, så vore du ännu en stackars, olycklig nervsjuk man.
Apropos, du låter väl dina pojkar begagna sig af den obligatoriska skolgången, så att den arme mannen, som kommer att bo under er, får arbeta ut sin roman i fred, ifall han håller på med någon.
Och så ännu en sak!
Hvad får jag till nästa nyår?
Framför mina vördnadsfulla hälsningar till din fästmö, som efter hvad jag hör härnere skall vara förtjusande.
Säg henne, att det var jag, som rådde dig till det, så får jag se, hur tacksam hon är mot
tillgifne vännen
Henrik».
Verner satt i soffan i hvardagsrummet uppe hos sin fästmö, när madam Svensson kom med brefvet, som postbudet lämnat nere i Verners våning.
De båda läste det tillsammans, under det han höll armen om hennes lif.
— Jo, det är det första, jag får höra af honom, men inte det sista.
Hvad skall jag svara på ett sådant infamt bref? Hjälp mig!
— Skall jag hjälpa dig, den store författaren!
— Ja, det vore inte första gången du hjälpte mig, min roman skulle aldrig fått ett sådant bra slut, om du ej varit.
— Nej, det vill jag hoppas.
Men det är bara en indirekt hjälp, man skrifver alltid bättre romaner, när man samtidigt lefver dem.
— Nej, det har du sagt mig flera gånger.
Nå, diktera nu?
Jag sätter mig här vid ditt skrifbord.
— Åh nej! Skrif du brefvet, så skall jag kritisera det.
Jag vet ju inte, om du är så fasligt tacksam för hans råd.
— Jo, jo Olof, jag vet det utan några handgripligheter.
— Hva’ sa’ du?
— Ingenting, ingenting alls.
Du börjar på att bli lika oregerlig som de andra pojkarne.
— Ja, men det är inte farligt.
Vi störa inte herrn därnere.
— Nå, här har du pennan.
»Hedersbror!
Jag tackar dig för din gratulation.
Ja, det var ett godt råd, det var det bästa af de två.
Det var väl att jag inte valde trumman, som du också rådde mig till.
Kom snart hem och se, om du någonsin vunnit en sådan process.
Vi gifta oss om en månad, du är bjuden på bröllopet, det är första belöningen.
Du råder mig till att skona våra grannars nerver och låta gossarne gå i skolan, det göra de alltid, när de inte äro sjuka.
För resten skall jag tala om för dig, att vi inte tänka ha några grannar.
Vi göra en spiraltrappa mellan de båda våningarna, hvarken Julie eller jag vilja flytta — och så ha vi barnkamrarne i nedra våningen och mitt arbetsrum i den öfra.
Ser du, det kunde du inte ha hittat på.
Det är häller inte värdt att du förhäfver dig alltför mycket, det var inte din förtjänst, att vi blefvo kära i hvarandra — vi kunde helt enkelt inte låta bli.
Jag blef genast kär i Julie, genast säger jag dig — och — jag är blygsam som du vet, så resten får du tänka dig.
Min fästmö står bakom mig, under det jag skrifver, och skickar dig sin hälsning och säger, att hon tror, att du är en utmärkt jurist, nej rådgifvare säger hon att jag skall skrifva.
För att bevisa dig vår tacksamhet, skall min hustru få brodera dig en soffkudde till nyårsafton.
Olof Verner».
CENDRILLON. EN GAMMAL SAGA
I NY DRÄKT.
Åter ljödo stormande applåder, och ridån gick för tredje gången upp öfver den tjusande taflan af ungdom och fägring.
Orkestern spelade sakta en vemodsfull, gammalmodig melodi.
Ett bifallssorl susade genom salen, ridån föll långsamt.
Strömmer reste sig upp från sin plats i vänstra avantscenen.
Det är ännu tre tablåer kvar!
Tycker du inte hon var söt?
— Jo mycket, men jag har fått nog.
Sitt kvar, Hoffman, du får inte gå förr än det är slut, så långt behöfver din uppmärksamhet som värd icke sträcka sig.
Jag hittar hem, det vore skamligt annars, jag har ju varit din gäst i två hela dar.
— Du vet väl, hvar cigarrerna stå?
— Ja, tack.
Jag har fullkomligt orienterat mig.
Jag sätter mig i ateliern och röker, medan jag väntar på dig.
Det dröjer nog inte länge.
— Nej, det är väl snart slut.
Efter du nödvändigt vill, så stannar jag.
Under aftonens lopp hade många kikare varit riktade mot vänstra avantscenen.
Han hade ju suttit där, längst borta i hörnet, den store bildhuggaren, som i dagarne hemkommit från Rom, där hans sista staty gjort en sådan oerhörd lycka.
Hans hemkomst till fäderneslandet hade varit en värklig triumf och den uppmärksamhet han väckte, hvarhälst han visade sig under dessa få dagar, gjorde den blyge, anspråkslöse mannen helt förlägen.
Sedan flera veckor tillbaka hade hans porträtt varit utstäldt i alla stadens boklådor, man hade således lätt att känna igen honom.
Det var också ett utseende att minnas, de energiska, vackra dragen, den högresta gestalten, det gråsprängda håret, tillbakastruket från den breda pannan, de svärmiska, blå ögonen, med sitt hjärtegoda uttryck.
— Tyckte Strömmer inte om tablån?
Jag hörde, att han ej tänkte komma igen, frågade ett medelålders, ståtligt fruntimmer med blondt hår och aristokratiska drag, i det hon vände sig till Hoffman, Strömmers ungdomsvän och värd under besöket i hufvudstaden.
— Jo, han tyckte, att fröken Hammarfelt var förtjusande som Cendrillon, men, ja, uppriktigt sagdt, vet jag värkligen inte, hvarför han gick, han sade bara, att han ville gå hem och att han icke var sjuk.
— Kanske är han nyckfull, den store mannen?
— Nej, min nådiga — det vore synd att säga, men han är en stämningsmänniska — —
— Som alla stora män — —
— Som vi alla, stora och små, i högre eller lägre grad äro i vår nervöst öfverretade tid.
— Och det var något i hans stämning, som hindrade honom att se de återstående tablåerna ur Cendrilloncykeln, där lilla Hammarfelt troligen blir charmant?
— Jag förmodar det, —jag vet värkligen inte.
— Skulle man tro allt hvad tidningarna haft att förmäla, så måste Strömmer ha genomgått oerhördt mycket, innan han vunnit det erkännande, som nu kommit honom till del.
Beskrifningen låter som den mest äfventyrliga saga.
— Äfventyrlig?
Nej, men att han inte dansat på rosor fram till sitt mål, det är nog sant.
Det kan jag intyga, som var hans kamrat på konstakademien nästan under hela hans studietid härhemma.
— Var Strömmer vid akademien sextionio?
Kände hennes nåd honom då?
— Det förefaller mig nästan.
Jag tyckte, när jag nyss såg honom sitta där, att hans ansikte var mig så väl bekant.
Det var som om jag sett honom förut en gång — för länge sedan.
Hoffman gick direkt hem efter föreställningens slut.
Uppasserskan hade tändt taklampan i den stora, trefliga ateliern.
Han fann sin gäst liggande utsträckt på chaiselonguen, med blicken följande de lätta rökmolnen från cigarren, han höll i munnen.
Strömmer såg till den grad intresserad ut under det han bemödade sig om att blåsa ut de hvita rökringarne så regelbundet som möjligt, att man kunnat tro, att han hela sitt lif igenom ej haft intresse af att forma något annat än lätta, flyktiga moln.
När vännen kom in i rummet, reste han sig halft upp från sin liggande ställning.
Han hade bytt ut den svarta fracken mot en bekväm, grå nattrock med röda sidenuppslag, som klädde hans solbrynta, manliga ansikte alldeles förträffligt.
— Ligg stilla, August! sade Hoffman, i det han gick fram till soffan.
Du tycks ha det bra.
— Utmärkt bra, men det är sällskapligare att sitta bredvid hvarandra och jag kan ha det bra i en länstol också, isynnerhet i en sådan länstol, du består dig, din sybarit!
Sätt dig här och tänd din cigarr, så skall jag tala om för dig, hvarför jag gick min väg, berätta för dig om min Cendrillon, som, förlorade sin glastoffel för tjugo år sen och som jag — — —
— Förlorade ditt hjärta till?
— Ja naturligtvis, det hör ju till sagan.
Prinsen eller riddaren eller pagen.
Jag var pagen, som öppnar dörren för styfmodren och styfsystrarne, när de skola på festen.
— Var du pagen?
Den tiden?
— Ja, jag undrar inte på, att det förvånar dig.
Du vet nog, att den tiden fick jag i allmänhet ej syssla med romantik, det var under kamp med lifvets hårda värklighet, under försakelser och umbäranden af många slag, som jag förberedde mig till konstnärskallet.
Men andra året, jag var vid akademien, året innan du kom dit, var det en gång — — —
— Jag kom dit sjutti.
— Det slår in, det var vintern sextionio.
Man hade för välgörande ändamål arrangerat tablåer på Kungliga teatern, tablåer ur Cen- drillon-sagan, som i afton.
Den tiden sträckte man sig ej längre än till tablåer, då man ville göra godt.
— Du har rätt, jag tror värkligen inte att välgörenhetsbasarerna voro uppfunna.
— Nej, man hade inte då hunnit så långt i fördomsfrihet att det ansågs comme il faut för unga flickor ur »den bästa societeten» att för det »goda ändamålet» bjuda ut varor och tjänstgöra som skänkjungfrur samt låta bjuda sig på champagne af marskalkarne.
Jag tror du är pryd.
Du som lefvat nästan hälften af ditt lif i Rom och Paris har väl sett värre än så!
— Inte i den s. k fina världen.
Vid sådana tillfällen äro våra svenska kraf på det »passande» inte så höga som fransmännens eller italienarnes, man må slå sig för bröstet aldrig så mycket och tacka Gud, att man inte är som dessa syndare!
— Nå, nå, jag ångrar, att jag tog dig med på basaren härom aftonen.
Nu låta vi det här ämnet hvila, vi komma ändå inte öfverens!
Men det var ju inte om basaren du skulle tala, utan om Cendrillon.
— Ja, det var sant, hur kom jag på det ämnet?
Jo, nu vet jag, därför att de höra ihop, »välgörenhetstillställningar» båda två.
Nå, som sagdt, den tiden hade man i sin oskuld ej hunnit längre än till tablåer.
Jag kom med, därför att unge grefve Kronspets, som skulle vara pagen, sjuknade in i mässlingen några dagar innan föreställningen skulle gå af stapeln.
Direktören för akademien arrangerade tablåerna och han tyckte att jag — — —
— Att du passade lika bra som grefve Kronspets, nå ja, det vill jag lofva.
Du var en vacker pojke och en sådan figur du hade!
— Ja naturligtvis var jag litet smärtare då än nu.
Han hade väl vändt sig till mig, därför att det var i sista stund och ingen af de andre unge blifvande excellenserna kunde komma in i Kronspets kostym och någon ny hann man inte att arrangera.
Jag svarade ja, dels därför att jag inte kunde säga nej till direktören och dessutom — — —
— Dessutom — — —
— Var jag kär i den unga fröken-grefvinnan, som skulle föreställa Cendrillon.
Jag var förälskad sedan ett år tillbaka, en sådan där svärmande, romantisk kärlek, som unga fattiga konstnärsämnen helt naturligt hysa för sagoprinsessor och en sagoprinsessa var hon, förnäm, rik och skön, en af Stockholms allra vackraste flickor.
Hon skulle bli Cendrillon och jag skulle få se henne på nära håll, jag som hittills endast varit i tillfälle att beundra henne på afstånd, antingen på gatan eller på teatern från min plats på fjärde radens sida, när jag någon sällsynt gång hade råd att gå och höra en ny opera.
Du vet, hur tokig jag alltid varit i musik!
Hon satt alltid på premièrerna bredvid sin far, statsrådet, nere på öfra amfiteatern och man får ha goda ögon, om man från fjärde raden skall kunna urskilja sin tillbeddas drag där i djupet under sig.
Jag hade ingen kikare, men jag hade goda ögon!
— Konstnärsögon! utbrast vännen.
Hon var mitt ideal för allt skönt här i lifvet!
Allt hos henne var fulländadt, den härliga, smidiga, ungdomliga figuren, de eteriska, psycheartade dragen, det långa askblonda håret, allt.
Hur hon för öfrigt var, visste jag ej, jag hade ju endast sett henne på afstånd.
— Så som man bör se sagoprinsessor och tablåer genom ett lätt, halft genomskinligt flor, de taga sig bäst ut så.
— Det gör allt, som hör drömvärlden till, äfven våra konstnärsdrömmar — de taga sig också bäst ut på afstånd eller genom ett tunnt rökmoln — han blåste åter ut ett hvitt moln från cigarren och tillade långsamt:
Sedan gäller det, att de lätta, flyktiga drömbilderna ej skola förlora allt för mycket, när man skall flytta öfver dem på värklighetens mark, ge dem fasta former, — det är just proberstenen för den sanna konsten.
— Min Cendrillon tålte vid att ses på nära håll.
De, som nödvändigt skulle anmärka något mot fröken Elsas skönhet, påstodo, att uttrycket i det fina ansiktet var högdraget, stelt, för lite varmt.
Man tyckte, att det mjuka barnansiktet borde ha ett mildare, själfullare uttryck, och det uttrycket kom, då hon satt där vid spiseln som Cendrillon.
Du skulle sett den rörande blick, med hvilken hon såg efter de båda styfsystrarne, såg efter mig — jag hörde ju också till gruppen.
Det låg något så förtjusande i det uttrycket, något som sade: »jag är så ung, så ung, man är ju bara ung en gång i lifvet; tag mig med!
Jag längtar att komma ut ur detta trällif, få dansa på festen — jag är så ung, så ung, tag mig med!»
— Och du, sade vännen, i det han strök af askan mot cigarrkoppen.