Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru mycket mera förtjenar ej han denna belöning, då det befinnes, att hans arbete upplöst det vigtiga problemet, huruledes den oeconomiska förvaltningen i fält i alla sina med hvarandra invecklade detailler så kan inrättas och handhafvas, att icke allenast, genom fernia och säkra controller samt länk i länk ändamålsenligt bestämda föreskrifter, ordning och reda i alla grenar af förvaltningen förblifva ostörda, hvarje försök till underslef mäste misslyckas och således många möjliga förluster för Kronan i framtiden förekommas; utan ock hela krigsredogörelsen för ett flerårigt fälttåg skall kunna inom några månader efter dess slut vara uppgjord, utan anledning till anmärkningar sedermera ?
Till bestyrkande häraf får jag, ur den sednast anställda ytterligare granskningen af arbetet, hvarunder det framstått i sin fulla och rätta dag, åberopa blott följande af det utförliga underd. betänkandet: ”KammarRättsRådet Ekholm har den förtjenst, att ■”systematiskt hafva ordnat allt, hvad som till oeconomiska ”administrationen under krig hörer; och böl jandes med Krigs”Öfverstyrelsens formerande, Arme'ens uppbrott och uttåg, ”(einnar hans Reglemente föreskrifter för alla oeconomiska "åtgärder, som förefalla under fälttåget, och slutligen för * ”Armeens hemmarche, förrådernas realiserande och Krigs”redogöreIsens afslutande.” — — — — ”Icke allenast den förut uppgifna na turliga ordningen för tankan, hvarefter KammarRättsRådet "Ekholms Reglemente är uppstäldt, utan ock de muntliga "förklaringar KammarRådet haft tillfälle under gransknin - 8 Den x Mars f. m. ”gen afgifva, hafva bibragt mig öfvertygelsen om projectets ”fullkomliga godhet i afseende pä plan och uppställning, ”och alt rubbning deruti skulle, långt ifrån att förbättra, ”mycket försämra arbetet.
”Hvad angår andan och principerna, som legat till grund ”för Ekholms arbete, så afser han Arine'ens rörlighet, Ge”neralBefälets oberoende, uuderhållstillgångarnas hushålls”samma begagnande, skyndsam redovisning och nödige con”troller.
En ganska stor förtjenst ligger i det hufvudsakliga ”ändamål Reglements-projectet afser, att Krigs-redogörel”sen, inom en ganska kort tid efter fälttågets slut, kan ”vara afslutad, och att på redogörelsen för Batailloners och ”Corpsers underhåll svårligen någon anmärkning kan uppkomma, sedan deras liqvider i Commissariatet månadtligen ”blifvit uppgjorda.
”Med anledning af hvad sålunda i underdånighet blif— ”vit anfördt, kan jag (på tillkallade Committerades vägnar) ”icke underlåta att i underd. tillstyrka Nådigt antagande af ”det af Ekholm författade project till nytt Fältförvaltnings”Reglemente — — — — Och då icke mindre den skicklighet och sakkännedom, som KammarRättsRådet Ekholm ”härvid ådagalagt, än det högst ovanliga arbete, som han ”härpå nedlagt, icke lära undgå E. K. M:s nådiga uppmärksamhet, torde han snart kunna få emotse slutet af det ”mångåriga uppdrag, han haft och hoppas <&c. <&c. Stockholm d. 22 Febr. x834* it 1 1» • . 1 . 1 j» 1 Underuanigst unucrtecknaiit B, Franc Sparre.
Efter allt hvad nu framstäldt är, som högt påkallar en nationlig belöning, skulle val något ytterligare, eller hvad man vanligen kallar bevekande, skäl dertill synas vara öfverflödigt, — och likväl företer sig äfven ett sådant.
Ilr Ekholm, ehuru använd i tjenstemannaväg, der förtjenster vanligen icke blifva obelönte, och utmärkt på denna väg lika mycket för embetsmanna-skicklighet, arbetsförmåga och drift, som för sin redlighet, har, från berörde Chefsplats förflyttad, efter Krigsredogörelsens afgifvande, till det KammarRättsRådsEmbete, den enda tjenstebefattning, han innehafver, måst der i i3 års tid nöjas med blott Assessors-lön, de flesta åren ej uppgående till 900 R:dr, intill dess han år 1831 erhöll på nya Staten KammarRättsRåds-Iönen, icke heller nu, efter minimi-markegångspris, utgörande mera än 1,600 R:dr.
Merberörde Reglemente, först öfverlemnadt till granskning af en i Nåder tillförordnad Committé', återkom för snart o år sedan derifrån, efter nära 11 års (skall jag säga?) skärseld, som ej förmått rubba eller förändra det, och blef nyligen, efter den fullbordade sednaste ytterligare granskningen, i underd. öfverlemnadt, till vinnande af Nådig fast stäl - Den i Mar» f. ra. 9 ställelse.
Då jag nu erinrar, att Hr Ekholm, som genom en mindre kraftansträngning vid arbetets utförande hade haft att påräkna tractamentets elier arfvodets fortfarande i vida längre tid, och det considereras, att han, som ej kan sägas vara fri från sysselsättning med Reglementet, så länge någon hans handläggning dervid fortfar och hvilken under nu sednast förflutna granskningstid sysselsatt honom med motivers utskrifning och upplysningars meddelande; så är det visserligen öfverflödigt, att jag antyder eller föreslår, hvarken till belopp eller sätt, hvad R.
St. må finna sig värdigt att KammarRättsRådet Ekholm tilldela.
Huru tillfredsställande för oss, mine Herrar! om den redlige, den med Statens medel samvetsgrannt hushållande Embetsmannen alltid kunde tänka: ”Det ges en Magt, som, om jag skulle behöfva vädja till den, näst mitt samvete, nog skall belöna mig för min redlighet och oegennytta, och som ej skall tillåta bekymren för min utkomst att nalkas mig: det folk, hvars med svett och möda sam ma nsläpade skatter varit mig helig a.”
Må vi då ej försumma detta tillfälle att väcka och underhålla ett sådant förtroende.
Relöningsbeloppet är för Nationen en småsak, emot den rika frukt det i framtiden återbär.
StatsUtskottet, till hvilket jag vördsamt anhåller att denna min motion må remitteras, skall visst icke — jag är öfvertygad derom — förbise denna sanning och således icke försumma att åtgärda i öfverensstämmelse dermed. 4:o
Ett af samhällets vigtigaste föremål är försvaret''af dess yttre oberoende, utom hvilket det är fåfängt att tänka på beståndet af dess institutioner i moraliskt, i politiskt och i fjnancielt hänseende.
Det är blott en orubblig sjelfständighet, som kan lifva, sammanhålla, befästa samhällets constitutionella frihet, stigande bildning och industriella förkofran.
Men denna oskattbara sjelfständighet kan icke ernås utan ändamålsenligt grundade, utan klokt beräknade, utan rättvist fördelade medel i och för ett lands försvar.
Och dessa medel böra — snart sagdt — i främsta rummet af alla Statens angelägenheter afses, förberedas, ordnas under fredens lugn.
I alla tider, i alla länder, i alla regeringssätt, har delta föremål utgjort en väsendtlig del — må hända den väsendtligaste — af Statsmagtens — om ej folkets egen — omtanka.
På den mer eller mindre tids- och ändamålsenliga uppfattningen deraf hafva folkslagens högre eller lägre ståndpunkt, inskränktare eller vidsträcktare verkningskrets, ''tigande eller fallande utvecklingsperiod, större eller mindre anseende, till- eller aftagande lycka, ja, sjelfva deras kortare eller längre tillvarelse som sjclfständiga Stater berott. 3 H. • a IO Den i Mars f. m.
Denna sanning vitsordas af alla cultiverade folkslags historia.
Ända ifrån Assy riska monarchien — nära halft— annat årtusende före den Christna tideräkningen — till och med våra dagar kunna nästan otaliga exempel anföras derpå, att de samhällen, hvilkas försvarsanstalter varit klokt ordnade, stigit i kraft och betydenhet; hvaremot de Stater fallit till en obetydlighet, omärklighet, ja helt och hållet gatt under och försvunnit, der dessa anstalter, i ett eller annat hufvudsakligt hänseende, blifvit vanvårdade, missbrukade eller fått urarta och i otid utsuga folkets must och märg.
En kort öfversigt af verldshistorien i detta afseende kan icke vara ur vägen.
Den jemnt tusenåriga tiderymden från Moses till Cyrus upplyser oss derom, att det småningom uppkomna monarchiska regeringssättets hufvudstöd var krigsväsendet, att det uppfyllde sitt vigtiga ändamål, så länge organisationen deraf befanns så ställd, att hvar familj (som den tiden ej var ringa till antal) blott lemnade en man till landets försvar; att det urartade, så snart vissa eröfringslystna Regenter fordrade, att hvarje vapenför man skulle gå utom landets område; att armeerna derigenom blefvo för stora och förtryckande; att Piebukadnezar, oaktadt sin armes talrikhet, behöfde tretton år, innan han kunde bemägtiga sig den endast af sina medborgare försvarade handelsstaden Tyrus; att Egyptier ne införde stående härar och en särskild krigarekast, som blef en stat i staten, en kräfta för landet och utarmade detsamma; att Carthaginenserna underhöllo legda truppar, som voro dyra och i allmänhet föga pålitliga; att den tidens andra stater icke gåfvo sold, utan krigshären skulle en viss bestämd tid underhålla sig sjelf och få del i bytet, men att detta underhållssätt hade många olägenheter, utom att det undergräfde all ordning och säkerhet.
Den halfltredje århundrade långa tidsperioden ifrån Cyrus till Alexander den store underrättar oss derom, att Persernas ofantliga krigsmagt af besoldade trupper, mera fotade på mängd och lyx än duglighet och ändamålsenlighet, motstods af våra första förfäder, de fåtaliga och fattiga, men fosterländskt sinnade
Sc hyte ma, samt besegrades af de ojemnförligt underlägsna, men tappra och skickligt anförda Grekerna, hos hvilka den medborgerliga och militära uppfostran och pligten voro förenade, och denna förening skapade en eultur, som i vissa fall ännu icke blifvit upphunnen, och en kraft, som inga yttre fiender, utan blott det inre splitet, kunde krossa.
Den trehundraåriga tiden ifrån Alexander den store till Augustus visar oss, att icke endast den vidsträckta och rika Persiska monarchien, utan ock andra ansedda Stater, oaktadt deras oerhördt stora stående och besoldade härar, blefvo ett lätt rof för Alexanders väl an - Den i Mars f. m. ii förda, ännu med med medborgerliglieten införlifvade Greger, ehuru blott en hand full krigare jemnförelsevis mot de nästan oräkneliga skaror, de tillintetgjorde; att dessa Alexanders eröfringar ifrån Donau till
Indus ej hade och icke ens kunde hafva någon varaktighet, emedan kriget i det hela icke var rättmätigt och sjelfva segern icke hade något förnuftigt, mindre giltigt mål; att krigsyrket derföre urartade till ett blott medel för rof- och vinningslystnaden, som, då de blifva tillfredsställda, alltid straffa sig sjelfva genom deras följder: sedeförderfvet, njutningsbegäret, vekJigheten, själs- och kropps-slappheten, hvilka förstörde Alexander och hans oöfvervinnerliga krigare, snarare än den på segerns vingar uppburna Jupiters-sonen hade hunnit från den ena triumphen till den andra; att deremot de ännu fattiga, men härdade Romarna, med en allmänt och utan undantag gällande pligt att på en gäng vara krigare och medborgare, underlade sig både de stater, Alexander den store eröfrat och ännu flera; att Romerska armeerna likväl icke voro stora, sällan öfver 100,000 man, inberäknade bundsförvandternas bidrag dertill; att den framgång de hade, berodde derföre mindre på antalet, än andan hos truppen, och isynnerhet på skickligheten, sammanparad med fosterlandskärleken och karaktersfastheten hos det högre och ringare befälet, som dock, jemte krigarekallet, hade medborgerliga befattningar sig anförtrodda; att denna medborgerlighet var så nära införlifvad med krigareyrket, alt ej sällan, såsom i Greklands lysande tid, den minst bemärkta medborgaren i fredens lugn blef den högsta befälhafvaren i fält.
Från Augustus till Chlodovig, en tiderymd af femhundra år, inhemtas, att så snart den verldsbeherrskande Romerska Regeringen vidtog alt underhålla stående och besoldade härar, på hvilka den trodde sig kunna bygga beståndet af sin oerhörda magt, började grundvalarna att svigta, krigarekasten blef en stat i staten, en skräck för regent och medborgare, en börda under freden och en föga pålitlig försvarskraft under kriget; att de föga ansedda Partherna i Öster och Germanerna i vester icke numera af de förut allsmägtiga Romarna kunde besegras; att det ofantliga Romerska Riket tvärtom af dessa och andra mindre kända folkhärar blef betvingadt samt slutligen besegradt och deladt, ehuru redan Augustus underhöll en stående här af 200,000 man, utom hjelptrupperne, och hans efterträdares vida större arméer, till och med 4^0,000 man, kort före och under den period, då denna stora stat började att luta till sin undergång; anmärkningsvärd! är äfven att från samma tidpunkt, som de stående och besoldade härarna infördes och fingo en öfvervägande inflytelse inom statsmagten, började icke blott' medborgerligheten och dess ovärderliga dygder, utan äfven odlingen, som hunnit en betydlig höjd i Rom, att aftaga; att den verldskunniga bataillen 12 Den i Mars f. m. vid Chalons suv Marne (in campis Catalaunicis) mot de vilda och oräkneliga Hunnerna, under Attila, vanns ock. af en väl anförd Westgöthisk folkhär.
Den tuhundraåriga tiderymden från Chlodovig lill Carl den store ådagalägger: att Frankerna, Frankrikes upphof, lifvade af medborgerlighet i krigsyrket, underlade sig de stater Germanerna stiftat och med legda härar trodde ;sig kunna försvara; att sjelfva de fanatiska Araberna icke kunde besegra Frankernas folkarméer; att Garl den store måste företaga tjugu fälttåg, innan han förmådde underkufva de fåtaliga, men frihetsälskande, sig sjelfva försvarande innevånarna i Nedra Sachsen och Westphalen; att denne kloke Regent satte sitt vidsträckta
Rikes försvar på sanna och fasta grunder, då han förordnade, att alla fria män voro födda krigare, sorn belönades med erÖfrade egendomar, dock endast på lifstid och med förpligtelse för innehafvaren att personligen deltaga i kriget; att detta var primitiva uppkomsten till förläningar och Baronier, hvilka sedan urartade till flera än ett slags ondt för samhället.
Från Carl den store till Korstågen, också tuhundra år, erfa res: att på ehuru kloka och medborgerliga grunder denne store Kejsare hade fotat sitt vidsträckta Rikes försvar, och ehuru inrättningen af länsherrar, att börja med, utgjorde en kraftig väckelse dertill, måste dock, efter bans död, Tysklands vunna magt ge vika för de Ungerska, Norrska och Slaviska folkhärarna, som inom sig hade mera naturlig styrka och lif, än som i längden kunde finnas i hvad slags vissa gjutna former som helst, hvilka förr eller senare måste stelna och blifva kraftlösa; att bevis derpå finnes öfverallt i historien; alt denna tiderymd framställer dem isynnerhet, ty allt hvad Österrike, Bayern och Böhmen ordnade, äfven i afseende på försvaret, i stående former, stördes och tillintetgjordes af Ungerska folkhärar; och allt hvad det öfriga Europa, England inberäknadt, med en stigande eultur åtgjorde att genom Länsherrskap och Baronier förstärka och till något orubbligt forma försvaret, gäckades af tappert anförda folksvärmar från vår Scandinaviska halfö.
Från Korstågen till Columbus, fyrahundra år, upptogs en betydlig del blott af en enda ide', som bemägtigade sig hela Europa, och som kostade millioner menniskolif, den idéen nemi. att eröfra det heliga landet, och att få Jerusalem under Christenhetens öfvervälde; att AdelStåndet, att Riddarordnarna och den ädla, högsinta anda, som i dem, att börja med, rådde, derigenom utbildades; — att detta verkade lika fördelaktig^ på den allmänna culturen i vissa delar, sorn det skarpt lifskiljde vissa folkclasser från hvarandra och sålunda mer och mer gjorde Aristokratien och lii ero rch ien (båda genom Korstågens ge-< Den i Mars f. m. i3 mensamma ide förenade med hvarandra) till en stat i staten, der medborgerligheten, då den icke gaf sig tillkänna i eller var förenlig med kaslinteresset, af detsamma undertrycktes; att alla andra folkclasser voro mer eller mindre slafvar under de privilegierade; att försvaret således var grundadt hufvudsakligen på dessa sednare; att krutets uppfinning gjorde en revolution i krigsyrket; att den personliga tapperheten och den physiska kraften derigenom förlorade sin öfvervigt; atl själsegenskapernas utbildning numera blef ett oundvikligt behof, och helt och hållet förändrade krigsväsendets natur; att Adeln, som förut utgjorde det egentliga militärståndet och inställde sig i kriget till häst, hvarföre Cavalleriet ansågs för hufvudvapnet, genom krutet förlorade sin öfvervägande betydenhet; att i och med detsamma som Infanteriet fick ett förtjent anseende, måste Aristokratiens, d. v. s. rikedomens företräden äfven ge vika; att folket derigenom, ehuru småningom, återvann det värde, som det alltid bort och borde äga ej mindre i afseende på ett lands försvar, än samhälls-angelägenheterna i allmänhet; att Mongolerna, som denna tiden inströmmade från Asien till Europa, visade hvad folkkraften förmår; alt deras hardt när hunna Verldsmonarchi tillintetgjordes af en annan folkström , de Osrnanska Turkarna, hvilka grundläde den varaktigaste
Stat, några eröfrare någonsin lyckats att grundlägga, just derföre, att dess lagstiftare förstod att fota Statens inre bestånd på religionen och dess yttre försvar på allmänlighets-principen i krigsyrket, som ingen hade rätt att undandraga sig och som således alla medborgare, utan undantag af stånd och, snart sagdt, af ålder, borde och ännu i denna dag böra uppfylla; att den undergång, hvarmed dessa Turkar hotade Europa, endast genom en folkhär med sann national-anda kunde förekomma*; att den despotism, hvarmed Albrecht af Österrike ämnade belägga Schweitzarna, af dem tillintetgjordes genom det Folkförbund de upprättade till räddning af sin frihet och sjelfständighet, egentliga grunden till det sedermera uppkomna och namnkunniga Edsförbundet; att Spanien fiälsades från Morernas, eller rättare Arabernas, öfvervälde af Westgöthernas tappra och fosterländskt sinnade efterkommande, som bosatt sig i de norra bergstrakterna och derifrån i folkhärar småningom undanträngde sina beherrskare; att en obemärkt flicka Jeanne d’Arc, genom den enthusiasm, hon meddelade åt hären, förmådde mer än dyrlegde ArineTr och lysande Generaler lill Frankrikes befriande från Englands öfvervälde; att det var med Svenska allmogen, ej med dess stående eller värfvade krigare, som både Engelbrecht och Gustaf Wasa befriade landet från tyranniet och återgåfvo dess invånare deras uråldriga frihet och sjelfständighet; alt med krutets uppfinning, och sedan dess förstörelsekraft blifvit nog uppenbar, vidtögs Den i Mars f. ra. mer och mer att besolda hopar (sorn derföre kallades soldater) till det fruktansvärda uppoffringsmedlet, hvaremot
Adeln blott tjenle som officerare och anförare; att Konungar och Förstår efter hand, utan allt slags urval, anskaffade större hopar af soldater, dem de beständigt underhöllo och hvilka de, likasom andra varor, efter sig förefallande behof och omständigheter, föryttrade och försålde till hvarandra; och att detta är ursprunget till stående armeer.
Från Columbus till Franska Revolutionen *) och vidare ända till våra dagar, en tiderymd af nära trehundrafemtio år, är i afseende på Krigsväsendet hufvudsakligast att inhemta: att i de långvariga strider på fasta landet, som Reformationen orsakade, frihetskänslan och den dermed förenade folkkraften mer och mer uppenbarade sin naturliga öfvervigt; att Nederländerna gåfvo derpå ett lysande exempel; att Custaf Adolph den store och hans Generaler, som dock icke voro ensidigt bildade för krigsyrket, med en hand full medborgerligt sinnade Svenskar, på fiämmande jord och mot öfverlägsna härar, eröfrade åt de förtryckta folken en allmännare tanke- och religions-frihet; att Turkarna, som ånyo hotade Europa, af Sobieskys frihetsälskande Polackar blefvo lillbakaslagne; att Engelsmännen, genom sina folkhärar, af medborgare anförde, frigjorde sig från despotismens ok; att Norra Amerikas innebyggare, under Washington och Franklin, tillkämpade sig en frihet och sjelfständighet, som ännu varar; att det-isynnerhet blef Fransmännen förbehållet att uppenbara, hvad en väl anförd folkkraft förmår; att mot den icke ens Fredrik den stores väl exercerade och disciplinerade veteraner något kunde uträtta; att dessa, likasom Österrikiska och Ryska härarna, ehuru på det sorgfälligaste och strängaste — hvad man kallar — taktiskt bildade, dock måste duka under för unga, föga eller intet exercerade medborgare, anförde till det mesta af tillfälliga, för krigsyrket icke uppfostrade — högre och lägre — befälhafvare, hvilkas oerhörda triumpher snart genljudade kring verlden och betvingade hela Europa; att så snart krigsyrket hos dessa hittills oemotståndliga Fransmän stelnade till visso, ensidiga former och utbildade sig till en fruktansvärd särskild magt i staten, besegrades de i sin ordning, ej så mycket af Moskwa s brand och Rysslands November-köld, eller Europas än engång mot dem förenade härar, som icke mer af Preussens fosterlands- och frihetsälskande ungdom, i första rummet anförd af den medborgerligt högsinnade Hjelte, som då ledde Europas, nu styrer Scandinaviens öden; alt folkhärarna i Spanien och Södra Amerika, undan förtrycket, till— *)
Det för anmärkas, att jag följt Verldshistoricns vanliga indelning och icke dea stränga, för hvarje Stat och Nation särskilda, chronologiska ordningen.
Den i Mars f. m. i5 lämpade sig frihet och sjelfständighet; att det namnkunniga Grekland genom samma folkkraft afskuddade sig det århundraden gamla Turkiska oket; att de ädla Polack a r na, sålänge deras frihetseothusiasm, medhorgerligliet och lejonmod fingo handla och verka oberoende af splitet och förräderiet, ensamme motstodo hela den så mycket fruktade Ryska colossen; samt ändtligen, att händelserna under J 111 idagarne i Paris oell November-dagarne j B r u s s e 1 nogsamt bevisa, att de stående härarna lika litet utgöra någon osviklig kraft mot inre som mot yttre anfall.
Resultatet af allt detta blir således, att historiens anmärkningsvärdare epoker, till otvifvelaktig visshet ådagalägga: att det icke varit de slående härarnas hvarken mängd eller kostsamma utrustning, prydliga eller viii inöfvade exercis, som betryggat samhället eller tillskyndat det segrar och krigsära; att det alltså icke är på den särskilda, till vissa former hårdnade, Mi I i t ä r- k as t e n, utan endast och allenast på nation a Ikraften, ett val ord n a d t sa m h ä 11 e s sjelfständighet och försvaret deraf bör fotas.
Men det är icke blott det yttre oberoendet, det är lika mycket, om ej mer, folkets belåtenhet, grunden till samhällets inre trefnad, väl och lycka, som påkallar behjertande af denna, af årtusendens vittnesbörd bestyrkta sanning.
Det är icke endast kriget, som är en tryckande börda för det Iand och det folk, hvilket hemsökes af denna, en af mensklighetens största, dock en af dess oundvikligaste olyckor.
Det är medlet dertill, som, ofta nog, icke mindre känbart och i otid trycker på folkets skullror.
Jag har redan på ett annat ställe yttrat, livad tidens tecken i detta hänseende uppenbara, nemi. att de stående härarnas gift fräter på alla Europeiska samhällens must och märg, och att deribland äfven måste räknas de oerhördt kostsamma, men för vår local föga tjenliga Linieskeppen,samt att till dess botande, isynnerhet inom fattiga Stater, fordras ett lika hastigt som kraftigt motgift, hvilket lyckligtvis finnes i Co nsc r i p t io n s-sy s t em e t, som ej bör lemnäs obegagnad t.
Att det inom vårt land kan begagnas, derför hafva vi att tacka den Konungsliga Hjelte, som, jemte andra oförgätliga minnen, från det ärorika Frankrike hitfÖrde detta betydelsefulla alf, som utgör den fria samhäilsmannens första pligt, att nemi. en viss tid sjelf bära vapen till sitt lands försvar, hvarigenom krigstjensten, då densamma medelst en jemnlik fördelning åligger hela folkmassan, icke mera är — eller åtminstone icke längre borde vara — en särskild, någon viss medborgareclass tillhörande förrättning.
Den öfversigt af verldshistorien, jag här förut framställt, bevisar mer än nog, alt hvarje annan fördelning, huru be - jG Den i Mart f. m. skaffad som helst, varit olycksbådande för alla kända Nationer i alla tider, och att det sålunda kan anses för en orubblig sanning, att den allmänna försvarspligten, som åligger alla medborgare utan undantag, icke blott är den rättvisaste, men också den, som bäst svarar mot sitt vigtiga ändamål.
Vår Na t i o n a 1 - b e v ä r i n g måste, i följd af allt detta, vara och i alla tider förblifva liufvudgrunden för vårt lands försvar.