Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I midten af blomstergården höjde sig drottningslikt en stor, obeskrifligt präktig rosenbuske, öfvertäckt med rosor af sex olika färgor: röda, violetta, gula, hvita, gredelina och purpurfärgade, af hvilka den ena tycktes vilja täfla med den andra.
Samma gren bar till och med blommor af tre särskilta färgor: alla fullare, mera mättade af glans och färg än de man annars vanligen får skåda.
Ur de svällande knopparna, berörde af morgonens
solstråle, dammade en doft, som med sin vällukt uppfyllde hela nejden.
Fanny slog af häpnad och förtjusning sina händer tillsammans.
Sjelfva hjortarne sprungo undrande omkring, och uttryckte med sirliga språng sin glada förvåning.
Denna buskart, kronan i min trädgård, var hemfödd i Persien, blommornas fosterland, och är äfven der temmeligen sällsynt.
Med stor aktsamhet hade jag aftonen förut låtit uppgräfva den och bära den på en båt, hvilken om natten begaf sig till nejden af Salomos tempel och der höll sig fördold i vassen.
Då männerne sågo mig och Fanny inträda i moskeen, hade de skyndsamt smugit öfver sundet, der dolt båten bakom en af småskog öfvervext bergsudde och nedsatt busken på det ställe jag anvisat dem, under det att den nära öfverhängande häcken hindrade dem att blifva upptäckte från altanen.
Men i stället att vid återvägen taga kosan utomkring ön, valde de, icke så hastigt väntande vår återkomst, till min förtrytelse den genare öfver sundet, och voro dessutom nog oförsigtige att gifva mig den omtalta vinken, till ett tecken, att allt nu vore rigtigt bestäldt.
Medan jag, ehuru med ringa framgång, för den älskade bemödade mig, att genom tecken förklara min afsigt med den båt, hvars åsyn nyss satte henne i förskräckelse; flaxade den lilla domherrn emot oss, nedflög på hennes axel och tycktes på engång visa sig missnöjd, att han försofvit sig, samt förebrående att hon smugit sig ifrån honom.
Fanny strök honom, med len, smekande hand, öfver de glänsande vingarna och de förtörnadt resta fjädrarna, tog ett sockerbröd mellan sina läppar och räckte honom.
Men fågeln bortvände näbben, och såg än mera ond och förtretad ut.
Hon gaf då brödet åt mig, och knapt hade jag stuckit det i min mun, förrän han flög öfver till mig, och pickade begärligt af den söta frukosten.
– Nu skall du dock äta också ur min mun, egensinniga, oartiga fågel!
Detta är ju din älsklings-mat! – sade hon och framsökte en bit fruktconfect, hvilken hon åter satte mellan sina läppar.
Jag nalkades för att låta fågeln hoppa från min axel på hennes.
Men när hennes varma, ångande andedrägt vidrörde mina kinder, och mitt hjerta, träffadt af de närmade blixtarna från hennes molnlösa ögon, uppslog i hög brand; – då lindade jag mina armar kring hennes lif och mina läppar tryckte på hennes en het, dröjande kyss.
Fannys kinder upplågade.
– Je t’aime, celeste Fanny! – hviskade jag och slöt henne än engång intill mitt bröst.
Detta var allt, hvad jag i detta ögonblick ihågkom af hela Jussufs erotiska vältalighet.
Fanny lossade sig ur mina armar, och kastade på mig en hastig blick, i hvilken bestörtning och förebråelse lifligt tecknade sig.
Det ljusa håret hade nedfallit, och då hon uppfäste det, frambröt en häftig gråt ur hennes af de buckliga lockarna halföfverskuggade ögon.
Jag störtade på knä och bönföll med brutna talesätt om förlåtelse.
Fanny aftorkade sina tårar, och räckte mig, sorgfullt men icke ovänligt, handen, den jag betäckte med kyssar, men befallte mig att gå.
Jag vågade bedja; dock en vredgad blick, hvilken jag ej förmodat stått i dessa ögons makt, tvingade mig till en snar lydnad.
Den som uppnått nitton år, utan att hafva kysst en enda flicka, vet endast, huru djupt en sådan kyss bränner i själen.
I ögonblicket var mitt beslut fattadt: denna dag skulle mitt öde afgöras.
Jag ilade till Jussuf, berättade honom utan förbehåll mitt äfventyr, och befallte honom att såsom tolk vara mig följaktig till fadern, hos hvilken jag genast ville anhålla om Fannys hand.
Jussuf hörde mig uppmärksamt och dröjde länge innan han svarade.
– Hvad! betänkligheter? ropade jag med stolthet.
Du menar, krämare, att Subadarens son skulle hafva ett afslag att befara?
– Icke det, mente den kloke Jussuf; men nu började han föredraga så många svårigheter och betänkligheter, att jag alldeles förlorade tålamodet.
Slutligen förklarade han, att han ensam, under förevändning af att sälja juveler, ville begifva sig till holmen, leda samtalet på mig och om han funne tillfället tjenligt, förbereda fadren på min begäran.
Jag förkastade denna omväg.
Men nu besvor mig Jussuf vid framgången af min egen sak och vid all den tacksamhet han var mig skyldig, att låta honom denna gången råda; så att jag äntligen måste gifva efter.
Det är öfverflödigt att beskrifva, med hvilken otålighet jag väntade köpmannens återkomst.
Han hade endast träffat flickan, som sade honom, att fadern denna dag hade feber, men bad honom återkomma morgonen derpå.
Mellertid hade han förmått henne att bese sina juveler: derunder berättade han om de orter, hvarest han köpt hvarje smycke, ledde sedan samtalet på Kaschmir och derifrån, ganska otvunget, på dess ståthållare och dennes son; hvilken – han mente – vore äfvenså allmänt älskad som aktad.
Man tadlade endast hans förundransvärda kallsinnighet för könet, under det han blott tycktes hafva sinne för naturens liflösa skönheter.
Så, fortfor han, sitter han hela dagarna derborta vid Salomos tempel, och förlustar sina ögon vid anblicken af en bit paradis, utan att ana, att hundra famnar ifrån honom finnes en blomma, som öfverväger alla Prophetens himlar.
– Vid detta yttrande hade Fanny hastigt slagit igen locket på hans låda och lemnat honom rodnande; men då han gick förbi fönstret, hade hon ropat efter honom, att han i morgon icke skulle förgäta komma, emedan pappa säkert skulle köpa af honom.
Jag lät Jussuf flera gånger för mig upprepa hvarje ord och omständighet, hvarvid han sorgfälligt tydde allt till min fördel: isynnerhet var,
mente han, flickans rodnad och ännu mer hennes hastiga bortgång, ett bevis på hennes dolda böjelse; äfvenså talade hennes bjudning genom fönstret och den angelägna ton, hvarmed hon yttrade dessa ord, för hennes önskan att nästa dag kunna förnya det afbrutna samtalet.
Vid mitt nästa morgonbesök emottog mig Fanny med en vänlig alfvarsamhet.
Vi uppfyllde våra morgon-sysslor utan vårt vanliga skämt och lek; ehuru jag nu temligen begripligt stammade hennes språk, var dock vårt samtal vida mindre lifligt än då vi förut blott talade genom blickar.
Det förekom mig, som om vi båda hade blifvit tio år äldre.
Fanny gick alldeles stilla bredvid min sida: hon bortsprang ej mer, än för att plocka en blomma, än för att jaga efter en grann fjäril, än för att sätta ett stöd under en svigtande gren.
Föröfrigt var hennes allvar blandadt med en viss skygghet och ett moln af stilla svårmod öfvertäckte hennes ansigte.
Om händelsen förra morgonen nämdes likaså litet, som om Jussufs besök.
Äfven jag var i dag mera tankfull.
Jag måste ju tänka på mitt öde, som inom få timmar skulle afgöras, och öfverlade om det ej vore bättre att genast, utan att afvakta framgången af Jussufs underhandling, med flickan i hand träda inför fadren och begära hans samtycke till vår förening.
Under det jag var sysselsatt med dessa betraktelser, gingo vi förbi en löfsal.
Döm om min häpnad, då jag der emellan bladen upptäckte en blek gubbe, med en uppslagen bok framför sig.
Dottren blef honom först varse, och drog mig hastigt förbi.
Häftigt fattade jag hennes hand, i afsigt att utföra mitt nu mognade beslut.
Men flickan slet sig ängsligt lös, och vinkade otåligt att aflägsna mig.
Anländ till staden, gaf jag mig ingen ro, förrän jag drifvit Jussuf ut på sin beskickning, men först, sedan han bortgått, kände jag mitt egentliga qval begynna.
Äntligen återkom han, efter sex grufliga timmar.
– Triumf! ropade han i dörren, med blixtrande ögon: allt är sagdt, allt är medgifvet: alla svårigheter, som skilda religioner, skilda fädernesland, och afvikande seder och bruk, lägga i vägen, äro lyckligt öfvervundna.
– Han började berätta; med hvad förtjusning insög ej mitt öra hvarje ord!
Han hade gått längre än hans fullmakt sträckte sig: men jag sjelf hade ej kunnat betinga mig bättre villkor, – villkor, utan hvilka jag ej vågade påräkna min faders samtycke.
– Skyndom, skyndom tillbaka till ön! ropade jag i min glädjeyrsel.
– Nej, anmärkte han, er Fanny är i dag för mycket upprörd, unna henne denna aftonstund att hämta sig: jag har lofvat henne det i ert namn!
I morgon så tidigt ni befaller, står jag till er tjenst.
Men ni behöfver ingen underhandlare: med fadren är allt till punkt och pricka afgjordt, och med flickan lärer ni ej hafva någon tolk af nöden.
Utomdess talar ni ju redan så mycket fransyska, som är nödvändigt?
Er lott har fallit, fortfor han med en förändrad röst; ifrån i morgon skall ni icke äga en enda önskan, som ej uppfylles.
Äfven jag kunde blifva lycklig, suckade han.
– Jag såg på honom, frågande.
– Ni känner kanhända af ryktet, fullföljde han, vår konungs böjelse för prakt, isynnerhet för ädla och skönt arbetade stenar.
Jag har till en hamn i Indien från Europa förskrifvit en mängd kostbarheter: för några dagar sedan erhöll jag bref från Surat med underrättelse, att de ankommit.
Gerna ville jag, under denna resa, äfven besöka diamantgrufvorna i Golkonda.
Men till allt detta är mitt eget penningeförråd på långt när icke tillräckligt ...
Med ett ord, nådigste herre, jag vågar anhålla att ni räddar mig ur denna förlägenhet; att ni lånar mig en summa, som jag efter min återkomst från Kandahar tacksamt vill återbetala.
Jag begär dessutom dessa penningar icke utan att lemna full säkerhet, – fortfor han, då jag dröjde att svara, emedan jag, sysselsatt med helt andra tankar, knapt hade hört honom.
Allt mitt oförsålda gods qvarstannar här till min återkomst och lemnas er till underpant, och i hvilka händer skulle jag dessutom med mera trygghet anförtro det?
– Jag djerfves försäkra, att dess värde uppgår mot ett litet furstedöme.
Nådige herre, min erkänsla ... – Huru mycket önskar du då? frågade jag afbrytande.
– Jag öfverlemnar beloppet helt och hållet åt ert ädelmod: mina inköp måste rätta sig derefter, men ju mera penningar jag kan använda, ju större skall min vinst blifva.
Jag framtog ett halft dussin guldpungar och lemnade dem åt Jussuf, som med en illa dold rofgirighet instoppade dem, sedan han förut vägt dem i handen, och nu gjorde sig färdig att taga afsked med en hastighet, som om han fruktade att jag skulle ångra mig och fråntaga honom dem.
I morgon, forfor han, afreser en liten karavan till Indien, hvilken jag önskade medfölja.
Ni behöfver ej mer min tjenst: det är endast nödigt att ni visar er.
Tillåter ni att jag begagnar mig af detta tillfälle?
– Res, nickade jag.
– I en ström af ord, och i den mest svulstiga orientaliska stil, började han nu ömsom prisa min bruds skönhet och behag, ömsom den sällhet som väntade mig, ömsevis åter mitt ädelmod samt värdet af den välgerning jag visat honom.
– Godt, godt, afbröt jag; res och var lycklig!
– Han gick, men kastade vid utgåendet tillbaka en besynnerlig blick, i hvilken jag då endast trodde mig igenkänna snålhetens tillfredsstälda förnöjelse.
Du bedrager mig förmodligen: du ämnar rymma och aldrig mer återkomma med dessa pengar
, – sade jag för mig sjelf.
Men hvad betyder det om du lurar mig på några tusen guldrupier?
Men du hade kunnat spara dig detta smädliga löje: jag hade ju i alla fall ämnat skänka dig dem.
Glad att äntligen vara ensam, glömde jag snart denna lilla händelse, och öfverlemnade mig åt en flod af de ljufvaste föreställningar.
Med de skönaste färgor utmålade min fantasi den kommande dagen, då jag fritt skulle få trycka min Fanny till mitt bröst och ej mer, som hittils, förstulet smyga mig till hennes ö.
Dess ägare skulle afstå den till mig; under vår hand skulle den på nytt framgå såsom en förskönad skapelse och här skulle vår öfriga lefnad framrinna, lugn och klar liksom den våg, som omflöt vårt elysium.
Dessa bilder hade ännu icke slutat sin glada lek, då sömnen, med obemärkt hand, tillyckte mina ögon.
Men afundsjuk Ande förjagade de spelande drömmarnes skara, och omringade min bädd med hotande, förfärliga gycklerier.
Väckt af en qvalfull dröm, störtade jag upp, men fann med harm, att nattens stjernor ännu stodo högt på himmelen.
Omöjligt kunde jag längre uthärda den qvalmiga luften i min kammare.
Jag störtade ut och befann mig, nästan ovetande, vid Salomos tempel.
Ett djupt mörker öfverdrog ännu sjön och min kärleks helgedom.
Icke länge hade jag här sutit, förrän jag trodde mig i den djupa tystnaden höra roddarslag, och då jag, med ansträngda sinnen, vände mina blickar åt ön, tyckte jag mig der i trakten af boningshuset, se ett ljus, som fjerran försvann vid andra stranden.
Jag lyssnade åter, jag ansträngde all min synkraft, men jag hörde endast vågen, som, jagad af morgonvinden, sorlande öfversköljde den gröna stranden, och såg endast de himmelska nattljusen, som, behagade af detta skådespel, tycktes glömma att skrida ur vår dal.
En dyster aning genomflög min själ.
Hvarför kan jag dock, i alla fall, icke så gerna afvakta dagens ankomst på holmen som på denna kulle? – tänkte jag och gick ned till stranden.
Men jag kunde omöjligt i detta mörker finna min båt.
I min ifver att söka, förvillade jag mig och nedsönk bland hvassen, långt öfver knät.
Ursinnig af vrede, arbetade jag länge fåfängt att komma upp.
Det lyckades änteligen; – men mina skor voro fastsittande, mina kläder förderfvade af vatten och dy.
Jag måste ila hem, för att omkläda mig.
Vid återkomsten hörde jag någon sakta klappa på mitt fönster.
Jag borttog gallret och in flög den lilla domherrn med ett hopviket ostindiskt papper bundet under halsen.
Hastigt mottog jag det af den lilla bevingade brefbäraren, men ack! skriften var på detta språk, hvars ljud jag väl någorlunda förstod, men om hvars bokstäfver och deras besynnerliga sammansättningar jag ännu nästan hade alldeles intet begrepp.
För det närvarande kunde jag blott fägna mig åt de prydliga, konstigt i hvarandra flytande dragen, och måste trösta mig, att jag dock snart muntligen skulle få erfara dess innehåll.
Jag nedlade brefvet mellertid i en jaspisdosa och begaf mig åter till sjön.
Snön på de östliga bergen färgades redan af en bred guldrand, då jag dit ankom.
Min båt var verligen borta, ingen fanns på så långt afstånd jag kunde se.
Äntligen upptäckte jag en, slet den lös, och störtade häftigt deruti.
Mitt hjerta klappade högt af stridiga aningar, då jag beträdde ö-stranden och ilade öfver den gröna ängen till blomstergården.
– Fanny sofver länge i dag; men J skolen ej derför, små sol-barn, få vänta på er morgondryck! – sade jag och började att begjuta blommorna med vatten, ofta seende mig omkring, om hon ej skulle komma.
Arbetet var slutadt, men ännu var ingen Fanny synlig.
Långsamt gick jag mot huset: alla dörrar voro stängda, alla fönster tillslutna.
Jag besteg kullen midt emot, ängsligt väntande att gallret skulle öppnas.
Solen steg redan med sitt hela klot öfver dalen, men ännu var allt stilla och tyst inuti huset.
Omsider förmente jag mig höra ett sakta klagande ljud: jag gick närmare och de sorgliga tonerna fördubblades.
Nu kunde jag ej längre styra mig; med en häftig stöt kastade jag upp dörren och de båda dverghjortarne sprungo qvidande emot mig.
– Arma djur, hvar är er herrskarinna? ropade jag, genomilande rummen.
Allt var tomt och öde: jag ilade ut, genomsökte hvarje vrå af ön, öfverallt ropande Fannys namn, men endast echot upprepade håniskt mina rop.
Förtviflad återvände jag till huset, och der slocknade hvarje gnista af hopp, då jag af de utan ordning kringströdda, qvarlemnade sakerna, upptäckte spår till en hastig flykt.
Denna flykt var mig helt och hållet en gåta.
Skulle Jussuf varit en förrädare och pådiktat mig brottsliga afsigter?
Men hvilken fördel skulle han vinna, att aflägsna min brud?
– Eller – och denna tanke gjorde mig mest olycklig – månne Fanny sjelf, af motvilja för en förening med mig, öfvertalat sin far att skyndsamt begifva sig på flykten.
Eller månne min far erhållit kunskap om mina afsigter, och missnöjd dermed, låtit fördrifva främlingarne?
– Sådana och många andra gissningar framställde sig; men den ena syntes mig föga mera rimlig än den andra.
Dock det var nu icke tid att grubbla, utan att handla.
Ankommen till staden erfor jag, att Jussuf redan hade afrest.
Han var min ende förtrogne, så litet han än tycktes förtjena min vänskap.
Men tiden skyndade, och jag måste hastigt utföra mitt beslut.
Jag gick till min far, omtalade för honom i möjligaste korthet min händelse, och sade honom rent ut, att jag fruktade, att Jussuf för honom förrådt min hemlighet, och han sjelf bortskaffat den älskade och dess far.
– Sedan min far kallsinnigt afhört mina förebråelser, svarade han: hade Jussuf för mig yppat din kärlekshandel, så hade han gjort sin skyldighet; men Jussuf är en skurk, och jag känner det förut genom ett annat knep. Föröfrigt, min son, inser jag ej, hvad jag skulle hafva emot om du toge dig en christen slafvinna: hade jag åter icke velat det, så hade jag förbjudit dig fortsättningen af detta äfventyr, och jag hoppas att du skulle hafva lydt mig: men om du ej lydt mig och jag funnit för godt, att förvisa främlingarne, så hade det otvifvelaktigt skett i din åsyn, åtminstone hade jag för dig ej gjort en hemlighet deraf.
Min far strök sig med så mycken tillförsigt och stolthet om skägget, att jag ej vågade tvifla.
– Förlåt mig mina orättvisa misstankar, ropade jag bedjande; och återskaffa de förlorade!
– Gerna, svarade han utan en enda af alla de invändningar jag befarat, och kallade en slaf.
Befall tio man af de raskaste häst-jägarne, och lika många af min ridande lifvakt, att genast sitta upp!
Och på det du, min son, ej må anklaga anförarne för tröghet, ifall försöket misslyckas, så sätt dig sjelf i spetsen för endera troppen.
Sannolikt hafva flyktingarne tagit vägen åt Indien.
Du vet att endast två vägar leda dit, och att vårt land dessutom endast har några få pass.
De hafva blott åtta, högst tio timmars försprång – det är således ganska sannolikt att försöket lyckas.
Men kom ihåg, att min makt icke sträcker sig utom dalen.
Tänd af ett nytt lif, ilade jag ut, för att påskynda ryttarne.
– Glöm framför allt icke – hviskade min far, under det jag svingade mig på hästen, – att fånga Jussuf!
Förra gången slapp han med en simpel fotbastonad: denna gång kommer han endast undan med ett hufvud kortare.
– Han mumlade ännu åtskilligt, men vi sprängde hurtigt ut på gatan och af till södra stadsporten.
Der delade vi oss i tvenne troppar: den ena tog vägen höger om, och den andra venster om floden.
Men när jag såg landsvägen öfverallt hvimla af tallösa resande, så föll den svårigheten mig in, huru jag sjelf, och ännu mer huru anförarn för den andra afdelningen, skulle igenkänna mina rymmare, då jag ej visste på hvad sätt de voro klädda, i europeisk eller indisk, i persisk eller kaschmirisk drägt, ej heller på hvad sätt de färdades.
Till häst – var det sannolikaste, helst som jag i huset på ön funnit tvenne qvarlemnade palankiner, i hvilka de förmodligen dit ankommit.
Mitt högsta bemödande var nu, att hastigt framkomma till bergpasset: ty under vägen fann jag intet spår af dem jag sökte.
Icke långt derifrån upphann jag den karavan, med hvilken min underhandlare samma morgon afrest; jag gaf hästen sporrarna, i hopp att af Jussuf utpressa några underrättelser om mina rymmares flykt, eller i fall jag fann honom oskyldig, låta honom, oaktadt min fars föreställningar, rädda sig med flykten.
Men huru bestört blef jag ej att af anföraren för karavanen erfara, att Jussuf väl dagen förut hos honom noga förfrågat sig om reseplanen och de dagar man på hvarje ort hoppades inträffa, men vid afskedet endast yttrat, att han längre fram under vägen ämnade stöta till.
Befälhafvaren för vakten i bergpasset kunde deremot ej meddela mig den minsta upplysning.
Ett stort antal resande hade färdats ut och in genom dalen och hvilket kännetecken kunde jag uppgifva på dem jag sökte?
Slutligen biträdd af en soldat, erfor jag följande:
För icke mer än tvenne timmar sedan, hade trenne resande, två gamla män och en ung, här uppehållit sig, för att låta de andtrutne hästarna några ögonblick pusta.
Ynglingen, hvars ansigte för öfrigt var betäckt af ett tjockt flor, syntes vara mycket trött af den häftiga ritten.
Den äldste i sällskapet, hvilken talade en bruten persiska (de öfriga hade vexlat några ord sins emellan på ett för vakten obekant språk), hade noga gjort sig underrättad om vägarna.
– Hvilken väg? ropade jag hastigt, troende mig i den sednare igenkänna betjenten och i de öfriga fadren och hans i mansdrägt förklädda dotter.
– Men den listige tjenaren hade ej frågat om en viss väg; utan om alla, och jag var nu stadd i samma ovisshet som förut.
Nu ankom den andra troppen, hvilken hållit den östra vägen.
Äfven dess bemödande hade varit lika fruktlöst.
Så följen mig då, raska ynglingar, ropade jag till dem: jag vill rikt betala
er möda!
Men anförarn för denna afdelning red fram till mig, och förklarade, att min faders ståthållardöme här slutade och att han vid deras hufvuden förbjudit dem, att framtränga ett steg längre.
– Så vill jag ensam utföra mitt beslut, sade jag och framrusade utför bergpasset.
Men nedanför fjällen öppnade sig för mig en omätlig slättmark, och en myckenhet af vägar spridde sig åt alla himmelsstreck.
Obekymrad lät jag min häst välja hvilkendera han ville, blott han med vindens snabbhet framilade.
Omsider störtade han död ned, och drog mig med sig, sanslös af en häftig stöt, som jag vid fallet erhöll af en vid vägen stående trädstam.
Då jag återkom till medvetande, befann jag mig på min kammare, i Kaschmir.
En betjent, som mig ovetande ridit efter mig, hade funnit mig afdånad och återfört mig hem.
– Jag hatade sansningen, emedan den flyttade mig ur feberns ljufva drömverld till den kalla, ödsliga verkligheten.
Lyckligtvis tillät mig ej häftigheten af smärtan i mitt hufvud att länge sysselsätta mig med min belägenhet.
I sig sjelft var såret för ingen del farligt; men det förorsakade mig grymma plågor och höll mig länge vid sängen.
Jag hade dock under denna sjukdom den glädjen att erfara hela vidden af min fars ömhet för mig: han hörde till de föräldrar, som för sina barn dölja sin tillgifvenhet, af fruktan, att om den vore dem bekant, finna mindre lydnad.
Min far lät mig nu för sig nogare upprepa alla omständigheterna af mitt äfventyr.
Om anledningen till mina öboars flykt visste han äfvenså litet som jag, hvad han borde tänka.
Jussuf är en afgjord skurk, sade han, och jag ville gerna tilltro honom att hafva haft sin hand med i denna historia, om jag blott kunde upptäcka minsta spår till någon fördel för honom af denna utgång.
Likväl finner jag sannolikast, att han denna gång sjelf genom ett låtsadt samtycke blifvit bedragen af den gamle, hvilken förmodligen, för att undvika det erbjudna äktenskapet, hvartill han fruktade att blifva tvungen, alla ovetande, tagit flykten.
Det synes väl otroligt, att någon skulle sky en förbindelse med sonen af en Kaschmirs Subadar, men de christne äro ett egensinnigt, underligt folk.
Du nämnde dock, att den förrädaren skulle gifva dig pant för den summa han narrade af dig: har du frågat derefter?
– Också en onyttig omsorg, utan tvifvel: han har väl ej förgätit att medtaga allt sitt kram; men jag skall dock låta höra efter i hans qvarter.
Då min far gaf denna befallning, erfor han till sin ej ringa förvåning, att samma dag jag hemkommit från min olyckliga färd, hade tre till mig adresserade kistor blifvit uppskickade af Jussufs fordna värd med ursäkt, att det ej skett förrän dagen efter hans afresa, men att han sjelf så förordnat.
Kistorna hämtades och uppslogos i min och min fars närvaro.
Inuti låg, allt väl inpackadt, en mängd glasbitar, afbrutna verktyg, jernstycken och allehanda afskrap, af hvilka de dyrbaraste voro några oäkta fula perlor, som nästan af förseende tycktes kommit deribland.
Jag kunde ej hindra mig att le, men min far råkade i yttersta raseri.
Ej nog att han bedragit dig: han hånar dig äfven uppenbart.
Subadarens af Kaschmir son!
Men vid Gud och Prophetens hufvud, beträder han än en gång mitt land, skall min hämd blifva gruflig.
Omsider hade jag så vida tillfrisknat, att jag kunde lemna rummet.
Nu yttrade jag för min far min önskan, att han ville åt mig inköpa den holmen, hvarest jag tillbragt så många himmelska stunder.