Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. kungjorda, än den, som vid sista riksdag begagnades, och som bestod deruti, att Bancofullmägtige ålades hos K.
M. för detta ändamål i underd. anmäla de i reglementet befintliga stadganden, som voro af den egenskap, att desamma för deras ailm. tillämpning och verkställighet borde af K.
M. kungöras.
Hvad framställningens form och beskaffenhet uti den af Hr Gr. föreslagna underd. skrifvelsen vidkommer, hafva redan flera talare dels anmärkt, dels medgifvit densammas olämplighet och bristfälligheter.
Hr Gr. har nu likväl sjelf vitsordat den deruti begagnade ordställningens riktighet och fullständighet, på grund ar sin ägande noga bekantskap med den s. k. "stylus curise.”
Detta är ett ytterligare bevis på de rakt motsatta resultat, hvartill Hr Gr. och jag kommit, då vi sysselsatt oss med samma ämnen.
— Hr Gr. har vidare tillräknat sig såsom en hufvudsaklig förtjenst att hafva för allmänheten blottat en fraction af oppositionen vid denna riksdag.
I fall Hr Gr. menar den oppositionsfraction, som Hr Gr. vanligeu säger sig tillhöra, så medgifver jag, att Hr Gr:s bemödanden i detta afseende blifvit krönta med en fullkomlig framgång.
Halten oah beskaffenheten af Hr Gr:s opposition har nemi., genom Hr Gr:s egen försorg, blifvit på ett så tydligt och fullständigt sätt under de sista tiderna ådagalagd, att troligen numera icke någon enda Svensk medborgare misstager sig på densamma.
Hr Gr. har tillerkänt mig den egenskapen att kunna leda BancoUtsk.
Detta är en förmåga, om hvars ägande jag hitintills varit så mycket mera okunnig, som jag icke vid något tillfälle sökt förvärfva mig densamma.
Om detta Utsk. för sina beslut måste äga en ledare, så är det verkligen högst beklagligt, att det såsom sådan icke kan anse sin ordförande.
Emedlertid får jag söka, så vidt jag kan, trösta mig för obehaget att hafva ådragit mig Hr Gr:s ovilja derför, att Hr Gr. i allmänhet D e 11 4 Maj 1- in - 45 icke funnit pluraliteten inom sitt Ulsk. så medgörligt, som Ur Gr. önskat.
I afseende på den nu förevar, hufvudfrågan, eller b:coreglementets öfverlemnande till K.
M:s pröfning, är för öfrigt redan så mycket både inom och utom detta rum taladt, att föga torde vara att tillägga.
Jag anser mig dock böra begagna detta tillfälle för att ytterligare utveckla några af de åsigter, som utgjort ledningen för mig vid denna frågas behandling.
Jag röstade vid riksdagens början emot den då föreslagna förändrade redactionen af 72 § i Reg.F., emedan jag ansåg ej allenast denna redaction i formelt hänseende oriktig och bristfällig, utan ock den ifrågaställda förändringen i sak under nuvar. förhållanden obehöflig och ofördelaktig.
Jag har äfven under riksdagen bestridt antagandet af den utaf K.
M. föreslagna brcolag, emedan jag ansåg densamma oförenlig med berörde grundlags-§ enligt dess oförändrade lydelse.
Likaledes har jag sökt motarbeta det väckta förslaget om b:coreglemenlets öfverlemnande till K.
M:s sanction, emedan detta förslag synts mig leda till samma resultat som den af R.
St. förkastade grundlagsförändringen.
Jag har icke heller kunnat inse behofvet af någon sådan sanction, hvilken deremot för framtiden sannolikt skulle komma att medföra lika obehagliga som vådliga collisioner emellan de begge Statsmagterna; och att frågan egentligen angår rättigheten för K.
M. att sanctionera det uppgjorda b:coreglementet torde väl numera icke skäligen kunna bestridas, oaktadt man visserligen undvikit att begagna detta uttryck.
Dessutom har jag ansett, att Rikets nu församlade Ständer kunde och borde uti ifrågavar. hänseende desto hellre haudla på samma sätt som de Ständer, hvilka stiftade den lag, hvarpå man föregifver, att omförmälda sanctions- eller pröfningsrätt skall grunda sig, som, i händelse meningen med denna lag varit att tillerkänna K.
M. rättigheten att pröfva b:coreglementet, detsamma troligen äfven af dem blifvit i sådan afsigt till K.
M. öfverlemnadt.
Men det vid sista riksdags slut, oaktadt brcolagen då redan var utfärdad, iakttagna sätt att lemna K.
M. del af berörde reglemente ådagalägger deremot tydligen, att sjelfva lagstiftarne icke tolkat lagen på det sätt som Gr.
Frölich och för» svalarne af dess motion.
— Frih. af Nordin har yttrat, att efter silfverutvexlingens början förändrade förhållanden i afseende på pröfningen af btoreglementet inträdt.
Jag kan dock desto mindre medgifva, att dessa förhållanden varit af någon verkan i berörde hänseende, som Rikets sist församlade Ständer icke föreställde sig annat, än att den af dem beslutade silfverutvexlingen skulle taga sin början under den tid, då det vid sista riksdag utfärdade reglemente ännu vore gällande.
Den, som med någon uppmärksamhet följt denna riksdags förhandlingar och tagit någon kännedom om R.
St:s nu fattade beslut till silfverntvexliugens vidmagthål - 46 Den 4 Maj f. m. lande, kan dessutom icke vara okunnig derom, att R.
St., i stället för att minska någon af de uti nyssnämnde b:coreglemente stadgade garantier för realisationens bestånd, tvärtom nästan i alla riktningar ökat oell stärkt dessa garantier.
Den fingaste anledn. till misstanka, alt det nya reglementet skulle innehålla några emot blcolagen stridande och med myntvärdets upprätthållande oförenliga föreskrifter torde således icke finnas.
Hr Frih. har vidare förklarat, att det numera vore för sent alt borttaga den äfven af honom klandrade och ogillade mellanmeningen i Gr.
Jag kan deremot ingalunda finna, hvarföre icke R.
St. ännu skulle, genom afslag till detta betänk., kunna ej mindre borttaga den ifrägavar. mellanmeningen, än äfven låta hela den af Gr.
Frölich föreslagna skrifvelsen förfalla.
Jag vill för närvar, dock inskränka mig till yrkandet af propos. å återremisS af betänk.
Slutligen anser jag mig böra förklara, att Gr.
Frölichs i dag afgifna märkvärdiga yttrande väl innehåller åtskilliga andra omständigheter än de nu uppgifna, som synas påkalla ett svar å min sida; men i anseende till dessa omständigheters enskilda beskaffenhet och den pligt mig åligger att icke längre upptaga R. o. Ad:s tid, särdeles då riksdagens slut stundeligen nalkas, vill jag för denna gång lemna bemälde Grefves öfriga utlåtelser obesvarade.
Ex. Ilr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum skulle komme att fortsättas på e. m. kl. 6.
Jag har endast begärt ordet, för att något närmare redogöra för det yttrande, som Gr.
Frölich beha» gat tillägga mig, men hvilket jag icke kan vidkännas.
Jag har nemi. icke sagt, att brcoreglementet innefattade stadganden, som stodo i strid med i83o års banklag; men jag har sagt, att äfven i sådan händelse vore det Konungens rätt och pligt, utan någon särskild autorisation från Ständernas sida, att tillse, om reglementet vore förenligt med lag, innan han promulgerade detsamma.
Dock ger jag gerna Gr.
Frölich rätt deruti, att allt klander är fullständigare, om något bättre uppgifves i stället för det klandrade; och för sådant ändamål behöfver man i sanning icke stort bråka hufvudet vid detta tillfälle.
Man behöfver nemi. blott utesluta den der mellanmeningen, som börjas med: "i händelse, och slutas med: "fastställda grunder,” emedan den är både olämplig och onödig.
Hvad i öfrigt beträffar det anförande i saken, hvarmed Gr.
Frölich uppmuntrat R. o. Ad., torde man derpå kunna göra tillämpning af fictionen om poeten Durenchran, för hvilken en röst från höjden uppenbarade sig och sade:
Af allt hvad du skrifvit är det sämsta, att du alltför litet utstrukit häfver.
Jag hade verkligen icke ämnat att deltaga i denna discussion, emedan jag ansett frågan af så ringa och enkel beskaffenhet, att aff i anledning Dcu 4 Maj f. m. 47 deraf medtagen tid, enligt min tanke, blifvit illa använd; men då discussionen i ämnet, utom detta hus, blifvit förd på ett sätt, som jag helt och hållet ogillar, har jag velat här uttrycka den åsigt i saken, jag hyser.
Frågan visar sig nemi. för mig vara den:
Skall afseende fästas vid den af Konung och Ständer gemensamt stiftade lag för Banken af d. i Mars i83o, och skall man icke i anledn. deraf erkänna, att Konungen äger ett veto i btcolagstiftningen?
Jag lemnade min röst till afslag af den, från förra riksdagen hvilande, förändrade redactionen af 72 § Reg.F., emedan det, enligt min åsigt, icke var gagneligt alt införa Konungamagten uti R.
St:s Bankbolag; men jag biträdde med min röst vid föregående riksdag antagandet af i83o års banklag, hvarigenom ytterligare uppdrogs åt Konungen ett åliggande att bevaka allmänhetens rätt, i händelse R.
St., såsom bankbolag och tillika lagstiftare, skulle framgent vidtaga samma olyckliga åtgärder, hvaröfver Svenska folket med så mycket skäl klagar. 7 § af berörde lag lyder nemi, sålunda: ”Alla stadgar och reglementen, ang:de Bankens rörelse "och förvaltning, skola uppsättas i nog;; rn öfverensstämmelse med de i denna lag fastställda grunder.” ”Denna lag må, såsom allmän civillag, ej annorlunda ”andras, än på sätt i Reg.F:s 87 § stadgadt är, och äge, i ”afseende på verkställigheten, samma kraft och verkan, som ”Rikets öfriga gällande lagar.”
Del beror sålunda af Konungen att vägra promulgation af alla sådana R.
St:s stadganden i afseende å Banken, hvilken han finner stridande mot gällande lag, och det synea mig altså vara nödigt och lämpligt, att R.
St. sjelfva öfverlemna författningen till K. M. och begära K.
M:s åtgörande för densammas utfärdande till allm. efterrättelse.
Val hafva föregående Ständer låtit genom sina fullmägtige öfverlemna dessa reglementen; men orsaken dertill var uttryckligen den, att Ständerna sjelfva, före deras åtskiljande, icke medhunno, hvad sorn borde föregå öfverlenmandet.
Man säger, att ordalagen i den föreslagna skrifvelsen gifva anledn. till den tydning, som vore afsigten att åt Konungen uppdraga en rättighet, som icke är honom i grundlagen medgifven.
Häri uppgifves den egentliga stridsorsaken.
För min del har jag i sanning icke känt mig uppskrämd hvarken af motionen eller af Utsk:s oskyldiga betänk, deröfver; men jag erfor i sanning någon farhåga, då jag inhemtade de stränga anmärk n:r, hvarmed saken behandlades i det allmänna, och det var någon tid, som jag verkligen var tvehågsen, huruvida icke någon våda var å bane.
Men detta liar fört mig lill en noga undersökning af förhållandet, och denna har fullkomligt lugnat mig samt öfvertygat mig, att den tanka, hvarmed jag först betraktade saken, vardén rätta.
Man har i afseende å redactionen funnit den mellanmening mindre passande, hvarigenom den underd. begäran skulle komma att Den 4 Maj £ m - uttryckas, det den endast hade afseende å sådana stadganden uti den ifrägavar. författningen, hvilka icke finnas stridande emot redan befintlig lag.
Man har altså velat, att ordalagen borde blifva sådana, att derigenom framställdes den positiva förutsättning, att reglementet, till alla delar öfverensstämmer med i83o års banklag; men nu är verkliga förhållandet icke sådant, ty stadgandet t. ex. i afseende å grundfonden quadrerar icke till 4 § i banklagen.
Jag medger, att denna omständighet är så obetydlig, att någon vägran från K. M. i afseende derå icke bör befaras; men sanning och grannlagenhet fordra dock, att man icke framstår med uppgifter, hvilka icke fullkomligt öfverensstämma med verkliga förhållandet, och sedan frågan har kommit under pröfning, samt verkligen innefattar en vigtig princip, hvars riktighet jag anser obestridlig, så vöre det, enligt mia tanka, olämpligt att låta saken förfalla.
Bland de flera anmärkn:r, som blifvit gjorda, kunna måhända åtskilliga förtjena afseende till återremiss, och jag är aldrig bland dem, som vilja undandraga mina motståndares skäl all den pröfning, hvarpå de kunna äga anspråk; men afslag A betänk, bestrider jag, ty jag tror, att det tillhör Ständerna, då de dertill äro i tillfälle, att sjelfva till K.
M. öfverlemna en författning, som skall passera K.
M:s promulgationsåtgärd.
Jag ämnade något omständligare upptaga de anmärkntr, som blifvit mot mitt förra yttrande framställda; men dä man uppmanat mig och dem, som tänka lika med mig, att icke genom långa tal förlänga riksdagen, skall jag ställa mig denna uppmaning till efterrättelse och inskränka mig till några fä.
Cederström har trott, att jag vid citationen af Gustaf III:skungörelse, ang:de 177801-3 realisation, egentligen lagt vigt deruppå, att förslaget dertill öfverlemnades af fullmägtige.
Fast hellre citerade jagdenna kungör, för att ådagalägga, att, sedan författningen blifvit af BancoUtsk. beslutad och genom fullmägtige till K.
M. öfverlemnad, Konungen kungjort densamma, efter som orden lyda, för att befordra den till verkställighet.
Häraf anser jag nemi. följa, att Regeringen den tiden icke ansåg sig äga någon pröfningsrätt öfver de beslut ang:de Banken, som R.
St. fattade, utan att promulgationen var en gifven följd af sjelfva beslutet, så vidt den erfordrades för dess verkställighet.
En annan talare har förebrått mig, att jag endast uppläst författningens ingress och begärt att få veta, hvad texten innehåller.
Första § handlar om afbetalningar på fastighetslån, den andra om transportlån, om haltigheten af det silfver, hvilket skall af Banken emottagas o. s. v. Gr.
Frölich har talat om larmskott och en obehörig miss - Dcn 4 Maj f. m, qg misstänksamhet emot Styrelsen.
.Tåg beklagar, om hvarje yttrande af Hr Gr. är alt anse såsom ett larmskott.
För mig skall åtminstone hans varning blifva af vigt; ty icke blott orden utan äfven handlingssättet äro ofta af en varnande beskaffenhet.
— Hr Rosenblad har omtalat 1818 års inställelse af silfverutvexlingen; men jag är öfvertygad, att, derest den värde ledamoten sjelf då deltagit i öfverläggningarna, han icke skulle bestridt nödvändigheten att göra slut på cn sådan parodi på en fri vexling, sorn förut existerade.
Samme talare har vidare påmint, hurusom RiksStms talmän kunna genom Constit.Utsk. tvingas att göra propos. äfven uppå sådana förslag, hvilka äro lagstridiga.
Vi kunna likväl taga för temligen afgjordt, att vi ej upplefva en sådan tid.
Dessutom iiga vi här Konungens rådgifvare, hvilka kunna understödja Landtm, med påminnelser om de olagligheler, som kunna vara i fråga att begås.
Hr Rosenblad har ytterligare frågat, hvad följden skulle blifva, örn olagligheter beslötos.
Jag förklarar än en gång, att jag anser detta omöjligt; men 0111 så skulle hända, har det visat sig, alt Konungen alltid funnit sig äga rätt vägra promulgation på ett sådant beslut.
Jag vill i sådant hänseende erinra om, huru-» ledes, då R.
St. vid sista riksdagen till Konungen öfverlemnade en ansvarighetslag för sina fullmägtige, Konungen fann 1 § i denna lag vara stridande mot en annan gällande författning, hvarför ock denna § vid författningens promulgation derifrån uteslöts.
Jag förmodar, att det äfven i andra fall komrae att förfaras på samma sätt.
Hr Rosenblad har sagt, att fråga här ej vore att begära Konungens sanction å b:coreglementet.
I sanning jag då vet, hvad den mycket omtalade melianmeningen vill säga; ty såsom jag förstår den, innebär den alltför uppenbart den mening, att Konungen skulle äga pröfva hela b:coreg!ementet samt tillse, huruvida detsamma xmre med banklagen öfverensstämmande, d. v. s, att Konungen äfven skulle kunna cassera hela reglementet under föregifvande, att det saknade en dylik öfverensstämmelse.
Flera talare hafva till stöd för Konungens pröfningsrätt öfver b:coreglementet åberopat 16 § R,eg.F.
Det är besynnerligt, huru man allt sedan år 1818 tolkat denna §.
Nu ser man nemi. deruti, riksdag efter riksdag, allt större och större prerogativer för Konungamagten.
Fordom ansåg man den tvärtom inskränka denna magt, och på det sättet torde den i sjelfva verket böra tolkas.
Roye har slutat med det förslag, alt melianmeningen borde borttagas.
Detta är just äfven mitt syftemål, och derföre yrkar jag återremiss af betänk.
Horn har sagt, det han i början varit tvehågse i denna sak, men att han nu kommit till en annan opinion.
Just denna tveksamhet uppmanar mig att låta saken stå, såsom den slått i 170 år, intill nästa riksdag.
Slutligen får jag förklara, att jag för min del är angelägen om att så 32 II. 7 5o Den 4 Maj f. ra. oförkränkt sorn möjligt bevara det grundlngs-fideicommiss, sorn jag emottagit al mina fäder.
Hr von Hartm an sd or ff, A ug.:
Frågan, om brcoreglementet bör öfverlemnas till K.
M:skännedom och kungörande, innefattar egentligen detsamma som frågan: finnes uti detta reglemente något nytt stadgande rör:de Bankens förhållande till allmänheten, hvilket ej redan är af Konungen godkändt och allmänheten kungjordt?
F.n ledamot af BancoUtsk. liar sjelf nyss erkänt, att åtskilliga sådana stadganden finnas, fastän han ansett det vara svårt och grannlaga att utplocka dem.
Finnas således nya stadganden af dylik beskaffenhet, så föijer det af vår statsförfattning, att om de icke af K.
M. till vederbörandes efterrättelse kungöras, uleblifver verkställigheten.
Dertill fordras icke, såsom någon här velat förmoda , att Konungen uttryckligen förbjuder den.
Sådant följer af sig sjelft, om Konungen blott underlåter att utfärda kungörelsen.
Hvarken domstolar, landshöfdingar eller enskilda medborgare kunna då anse sig förbundna att tillämpa eller åtlyda b:coreglemenlet i dessa delar.
Det hela förlorar sitt sammanhang, och vissa dithörande åtgärder uteblifva.
Om nu Ständerna hoppas, att Konungen ej skall låta det komma derhän, utan för Bankens bästa ändock låta verkställa liela reglementet, så är detta likväl blott en förhoppning.
Underlåtenheten att anhålla, det K.
M. måtte medverka till verkställigheten, skulle då endast härflyta från förmodan och önskan att genom omständigheternas kraf kunna af Konungens omvårdnad för Banken trotsa sig till, hvad Ständerna borde begära.
Somliga gå icke så långt, utan säga, att det ifrågaställa öfverlemnandet och den tind. anhållan kunna ske genom Bancofullmägtige, på Ständernas vägnar.
Månne .det vore under Ständernas värdighet att sjelfve göra någotdera?
Konungen meddelar ingenting åt Ständerna, icke ens åt Utsk:n, genom sina statssecreterare, utan han gör det omedelbart eller genom skrifvelser med sin egen underskrift.
Jag skulle tro det tillhöra Ständerna att förfära på samma sätt.
Om nu Konungen icke läte aftrotsa sig kungörandet, hvilkens blefve väl skulden, att b:coreglementet icke kunde verkställas, om icke de riksdagsmäns, sorn velat genomdrifva ytterligheterna?
En ledamot har sagt, att om li.
St. skulle sjelfva öfverlemna reglementet och anhålla om kungörandet, så hade Utsk. bort uppgifva föremålen derför och utplocka de delar, som angå allmänheten; men samme ledamot har jemväl benäget erkänt, att sådant varit ett svårt arbete, som Utsk. icke medhunnit.
Under sådana omständigheter kan jag icke finna någon bättre utväg, än att B.
St. öfverlemna reglementet till Konungens kännedom med und. anhållan, att K.
M. ville kungöra de delar deraf, som angå allmänheten.
Ständerna befriade sig derigenom från all skuld till möjliga misstag vid urskiljandet, och hehöfde Den 4 M a j f. ra. icke frukta att hafva gjort för mycket eller för litet.
Det Liefve i stället Konungens rådgifvare, som ansvaret vid en kommande riksdag drabbade, om de hade tillstyrkt
Konungen några lagstridiga åtgärder i detta hänseende.
Månne icke en sådan ställning vore för It.
St. vida fördelaktigare än den, hvari man söker inleda dera, då man icke vill, att de skola sjelfva öfverlemna reglementet?
I hufvudsaken gillar jag således betänk.
Hvad ordalagen i Utskrs förslag beträffar, så erkänner jag mig hafva önskat, att de varit annorledes uppställda; men den personliga bitterhet, hvarmed anmärkningar i detta hänseende blifvit riktade emot Gr.
Frölich, öfvertyga!’ mig, att andra bevekelsegrunder än de, som utgått från sjelfva saken, föranledt den stränga critiken.
Jag har altså fästat föga afseende på hvad man förnämligast synes åsyfta, att reservanten snarare än ordföranden skulle få rätt.
Ett särskildt skäl, hvarföre jag tror betänk, nu böra bifallas, är, att det redan blifvit af Preste- och BondeStm ålerrernitteradt; hvadan, i händelse det icke afslås här såsom i BorgareSt., betänk, i alla fall ännu en gång kommer under Ståndets pröfning.
Tillfället är då öppet för nödiga ändringar i ordställningen.
En äterremiss härifrån vore deiemot detsamma som afslag; ty en öfverläggning, som fortgått under I:ne timmar, kan säkerligen icke förr än efter 8 till 10 dagar inkomma till Utsk.
Dä är riksdagens slut så nära för handen, att saken troligen icke hinner pröfvas i Stånden, förrän afhlåsningen skett.
Om fråga nu endast blifver att bifalla eller afslå, så kan Utsk. genast effei erhållen underrättelse om R. o. Åd:s beslut företaga målet; ty de andra Ståndens återremisser lära redan ligga på Utsk:s bord.
Jag anhåller om propos. till bifall. H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, Gust.:
Jag vill ej förlänga en öfverläggning, som redan varat nog länge.
Jag uppstår blott för att instämma i allo med Gr.
Horn, såväl i de skäl han anfört för sjelfva saken, som i den lugnande föreställning, hvarmed han uppfattat uppställningen af den skrifvelse, som BancoUtsk. föreslagit.
Jag begär således propos. på bifall till betänk.
Hr Cederschjöld är jag likväl skyldig ett svar.
Ilan har omtalat ett exempel frän föregående riksdag, då K.
M. skall hafva uteslutit i § i en af B.
St. öfverlemnad författning.
Om så skett, hvilket jag nu ej kan erinra mig, så får jag upplysa, att ansvarighetslagen för Bäncofullmägtige, hvilken stiftades sista riksdag, är daterad d. ia Mars i83o, d. v. s under riksdagen, då svar i ämnet på rikssalen lemnades R.
St.; men om detta skett utan allåtande af någon contra-propos., kan jag nu ej erinra mig.
Hvad jag likväl tror mig bestämdt veta är, att ingen af R.
St. föreslagen lag blifvit efter sista riksdag promulgerad med uteslutande af i §; och om det eljest skett, har författningen varit af blandad criminal- och civil-lags natur, och de 52 Den 4 M u j f. m. olikartade ämnena hafva dä endast blifvit från hvarandra afskiljda.
Jag smickrar mig ej med, att mitt yttrande kan gifva en annan vändning åt saken, än discussionen redan visat; men den källa, hvarutur motionen inom BancoUtsk. egentligen framvällt, och den vändning, discussionen tagit, tiar gjort, att jag anser såsom en pligt att här högt uttala min opinion, ty om än vissa auctoriteter här tro sig kunna lägga band på den ena eller andra ledamotens yttrande-frihet, anser dock jag det ej öfverensstämma med mitt begrepp om representantens skyldigheter att af sådan anledn. dölja sin öfvertygelse.
Då jag först hörde talas om den ifråga var. motionen, trodde jag likasom Gr.
Horn och H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, att frågan var af mindre vigt; men sedan jag läst betänk. och sökt göra mig reda för den bekanta mellanmeningens rätta mening, har jag trott mig finna, att något ligger inunder, hvilket man ogerna ser afslöjadt.
Af detta skäl önskade jag åtminstone en förändring i ordalagen.
Hora liar sagt, att mellanmeningen vore nödvändig, såsom härledd från den grannlagenhet, vi äro skyldiga den andra Statsmaglen, och dä vi bestämdt veta, att ett beslut är fattadt i afseende på grundfondens belopp, som strider emot i83oårs banklag, så fordrade en sådan grannlagenhet, att R.
St. derå fästade Konungens uppmärksamhet.
Jag erkänner, att ali möjlig grannlagenhet bör iakttagas emot den andra Statsmagten; men jag befarar, att om en sådan grannlagenhet iakttages, som Gr.
Korn önskat, hafva R.
St. uraktlåtit grannlagenheten emot sig sjelfva och hos Representationen förutsatt en brist på omdöme och begrepp, som ej bör förutsättas.
Jag tror ganska väl, att
Konungen har rätt vägra promulgation å de delar af reglementet, som erfordra en sådan, såvida nemi. dessa icke öfverensstämma med i83o års banklag; men att R.
St. skulle hos K. M. anhålla, det K.
M. icke ville promulgera en författning eller delar deraf, som R.
St. beslutat, anser jag vära högst olämpligt, och dä jag på det sätt uppfattar meningen af mellanstrophen, önskar jag följaktligen, alt denna stroph måtte borttagas, hvarföre jag yrkar återremiss.
Kommer betänk, åter utan denna mellanmening, anser jag skrifvelsen oskyldig.
Man har sagt, att sedan iS3o års banklag stiftades, vore det nödvändigt, att Ständerna sjelfva inginge med b:coieglementet.
Hvarföre valda ej detta nödvändigt före i83o års lag?
Ägde icke Konungen då samma rätt som nu, att neka promulgation åt hvad som strider emot allmän lag?
Jag ser således icke något skäl, hvarföre öfverlemnandet af R.
St. skulle vara mera nödvändigt nu än förr; men då öfverlemnandet skall ske, anser jag det vara likgiltigt, om det sker genom en skrifvelse från R.
St. eller deras lullmägtige.