Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De voro ofantligt mångsidiga, och otaliga voro de ämnen, som af dem drogos under debatt, å hennes sida alltid på fullt allvar, åtminstone tills han brast i skratt, men ibland blef också han ifrig, och då hände det att de skildes i vredesmod och glodde snedt på hvarandra en half dag, eller så, längre varade det aldrig.
Deras föräldrar voro närmaste grannar med hvarandra, de unga hade så godt som vuxit upp tillhopa, eller åtminstone tillbringat sina ferier i gemensamma tidsfördrif.
Gerdas yngre syster, Sandra, var nyss vuxen, mycket blond och mycket näpen, hvarför det redan under de sista två åren varit en satt rätt att alla de af kusinernas kamrater, som gjorde dem ett längre besök, skulle förälska sig i henne.
Den nuvarande sommargästen, Ernfrid Helm, gjorde ingalunda något undantag.
Han hade kommit ned till Skåne med de bästa föresatser att fylla sina portföljer med studier och utkast, men det hade tills dato stannat vid ett fattigt strandparti samt en gammal brytstuga.
Af naturen hade han fått en starkt utpräglad fallenhet för att gå och drifva, och han hade genom trägen öfning utvecklat denna fallenhet till en verklig sällskapstalang.
Bra såg han ut, och när han blef förälskad – hvilket i regeln inträffade så snart han såg ett nytt flickansigte – blef han det alltid så der lagom, att det hvarken var honom sjelf eller andra till obehag.
Om han också lade sin lifliga beundran för Sandras fötter, hade dock vännen Per ingen anledning till farhågor, ty man kunde nog tillåta sig ett litet koketteri med den unge målaren, utan att hjertat behöfde följa med.
Och Sandra var kokett, det kan icke nekas, men det var ett det allra lilla näpnaste och oskyldigaste koketteri.
Alla hennes beundrare påstodo att det klädde henne förträffligt, fast alla damer öfver de tjugufem bedyrade motsatsen.
Der vandrade de – som sagdt – allihop framåt gångstigen.
När de kommit förbi vattenqvarnen, gingo de upp i skogsbacken, för att söka upp en skuggig plats åt sig, medan
Per nere vid dammen satte sig i ro med sin målning.
Herrarne kastade sig i gröngräset och flickorna togo plats på en medhafd schal, hvarefter de togo fram någonting som de kallade arbete, och hvartill för Sandras räkning hörde en härfva garn, som herr Helm måste hålla.
Gerda och studenten höllo ännu på med sitt »meningsutbyte», och ingen af de andra brydde sig om att höra på dem.
»Du talar emot din bättre öfvertygelse, eller också har du ingen alls; så det är inte lönt att spilla krut på döda hökar», sade Gerda förargad i det virkesnålen riktigt dansade genom maskorna.
Nu var hon ond med besked, ty de hade talat om religiösa ämnen.
»Jag har en dålig karaktär», sade han lugnt och mycket allvarligt.
»Icke af naturen – det jag tror», svarade hon med något mindre hetta, men på rama allvaret.
»Jag bör varna dig för mig sjelf», fortfor han i sorgsen ton, men med en spetsfundig blick, som hon icke såg, »du har icke godt af att vara så mycket tillhopa med mig, jag skulle kunna inverka på dig.»
Tydde icke dessa ord på ånger?
Hennes vrede tycktes redan på väg att lägga sig.
Han satt och betraktade henne, med skymten af ett löje lurande i ögonvrån, men pannan neddragen på sitt vanliga sätt.
»Tror du således att det skulle vara omöjligt – – – ?»
Frågan kom skyggt och misstroget, hon vågade icke fullborda meningen.
»Hvad?» frågade han.
»Att jag skulle kunna inverka på dig?»
»Åtminstone icke genom din bevisföring.»
Det låg någonting retsamt i detta svar, och hon arbetade vidare under tystnad.
Ordstriden hade qvarlemnat en fin rodnad på hennes annars något bleka kinder, hatten hade hon kastat på marken, och solskenet lekte på hennes hufvud i små ljusa rörliga fläckar, hvar gång en vindfläkt rörde hasselbuskarnes blad.
»Du tycker rysligt illa om mig?» sade han efter en lång paus.
»Det kan jag icke neka till, att jag gör», svarades i mycket bestämd ton, »– ibland», kom det efteråt, dröjande.
De grå ögonen lemnade icke ett ögonblick hennes ansigte.
»Det är tråkigt, att så skall vara», sade den unge mannen med orubbligt allvar, »ty jag hade just ämnat att bedja dig om en mycket stor tjenst.»
»Att så skonsamt som möjligt bereda mamma på tvenne mycket ledsamma nyheter.»
»Och det skulle vara?»
»Den första att jag har ett svårt hjertlidande, som hindrar mig att fortsätta mina studier.»
Han talade onaturligt lugnt och med entonig röst, liksom för att kufva sin egen rörelse.
Hon såg upp, endast ett ögonblick, för att se om han talade allvarsamt, och så blef hon mycket blek.
Det var henne omöjligt att svara något.
»Det andra är att jag gerna skulle vilja förlofva mig, om bara – – – –»
Denna gång såg hon upp hastigt och oväntadt, så att hon ertappade honom på bar gerning.
Löjet bröt fram öfver hans ansigte som ett muntert solsken; det hela hade endast varit en krigslist, och i krig är allting tillåtet.
Hon gaf honom en duktig dask i hufvudet med sin lilla nätta hand, och springande upp med ens tog hon till fötterna för att undfly hans hämd – naturligtvis förföljd af honom.
Det bar åstad i vildaste fart ned för backen, längs åkanten och in i småskogen, tills han fångade henne i en uppförsbacke.
Han såg på henne så triumferande gladt, i det han höll fast båda hennes händer.
Hon var röd och varm, och det klädde henne.
»Fy Erik», flämtade hon andtruten, »jag är riktigt – riktigt ond på dig – att säga någonting sådant! – som inte är sant –»
Hon kunde icke hålla sig för skratt.
Den hastiga flykten hade satt henne i godt humör igen, trots den iråkade fångenskapen.
»Men du är allt bra glad att det icke är sant?» sade han.
»Usch då!» svarade hon skrattande.
Han lade hennes arm i sin, och de anträdde lugnt sitt återtåg.
Emellertid hade Sandra nystat upp sin garnhärfva och i det samma ropade
Per upp till sin kamrat:
»Jag behöfver en figur på taflan; ut med dig i den gamla båten och se bra ut.»
»Har inte tid», svarades det.
»Kom ihåg att din bild skall gå förevigad till efterverlden; det blir kanske enda sättet.»
»Det närvarande är allt för mig, jag bryr mig strunt om efterverlden.»
»Men det är en ära, förstår du!»
»Jag är icke äregirig.»
»Det är ett stort fel», inföll Sandra, »och jag skall säga er något – – » – – , hon hejdade sig och rodnade.
»Hvad då?» frågade han och flyttade sig närmare.
»Jag höll på att säga någonting alldeles förskräckligt.»
»Säg det i alla fall.»
Hon räckte sig fram, och sättande handen för munnen med den näpnaste lilla åtbörd, hviskade hon:
»Ni är rysligt lättjefull.»
»Ja, Gud ske lof, jag förstår att njuta af lifvet!» utropade han och kastade sig på ryggen i gräset, så att hatten flög af och solskenet föll varmt och rikt öfver hans bruna ansigte och vågiga hår.
»Om inte ni blir en odåga, så blir då ingen,» skrattade Sandra, kastande en förstulet beundrande blick på honom.
»Vill du inte ha mig i båten?» ropade hon ned till kusinen.
Hon hade en liten späd, men behaglig stämma, hvilken gaf Per anledning att i förtroliga stunder hedra henne med binamnet kycklingen.
»Nej, bevara din frid, Per», ropade en röst från höjden, d. v. s. studenten, som med Gerda vid armen, kom gående på kammen af backen, »har man en gång tagit hin i båten, måste man också draga honom i land.»
»Det skulle se allt för frökenaktigt ut, att taga en sådan der liten grannlåtsdocka med på taflan», svarade målaren nedifrån.
»Grannlåtsdocka!
Ah! – hvad är då han?» skrattade hon med en skälmsk sidoblick på den elegante herrn i gräset.
»En man», replikerade studenten med stor emphasis och sitt vanliga spefulla grin.
»En man – och han emotstår våra förenade böner!» utropade den lilla kycklingstämman.
»Ah, ni ber, då är det en annan sak», sade den lätjefulle, kastade hatten på hufvudet och var med några språng ned om backen, steg i båten och lade ut.
Vattnet glittrade hvar gång han höjde årorna.
»Bravo, det gör en ypperlig effekt», ropade Gerda från backen.
»Åt andra sidan», kommenderade målaren, »längre in mot qvarnen, i skuggan med dig!
Du är endast en figur, icke en hufvudperson, tillbaka!»
Han lutade sig åter ned mot sin tafla, smetande med sina färger det bästa han orkade.
Under tiden kom Sandra långsamt gående ned för sluttningen.
Hon gick fram till honom för att se på arbetet.
Han lät sig icke störas, utan målade vidare, då och då lutande sig tillbaka och läggande hufvudet på sned för att bättre kunna se.
Med några vårdslöst ditkastade penseldrag var han färdig med den menskliga varelsen i båten.
»Bevara mig väl, tycker du att det liknar herr Helm?» utbrast Sandra nästan förskräckt.
»Trodde du att jag ämnade måla hans porträtt?» svarade konstnären skrattande, »jag är landskapsmålare och icke tillverkare af modeplanscher, som den der gynnarn ser ut på taflan fyller han sin plats, han kan vara en fiskare eller hvad som helst.»
»Han har hvarken näsa eller mun.»
»På det afståndet!
Tror du jag är en pedantisk gammal mamsell som klåpar med miniatyrmålning?
Jag ville bara se dagern och vattnet der borta – färgen – ser du, det var allt hvad jag ville.
Är det vatten eller ej?»
»Vatten – herr målare – vatten; man hör hur det plaskar kring båten.»
»Nå, inte skall du då stå der och räkna färgklumparne!
Se på det hela!»
Han ryckte sin stol tillbaka, för att sjelf komma på lagom afstånd.
»Nu är det gjordt», ropade han till sin modell, som sakta rodde mot land.
»Hvad den är förtjusande», sade den unga flickan i det hon förtroligt lade sina händer på kusinens axlar och böjde sig fram för att på samma gång som han betrakta taflan, »hvad skall du kalla den?»
»Qvarndam i morgonstämning», svarade han och strök förstulet sin kind emot den fina handen på sin ena axel.
»Morgonstämning – åh, det är oförsynt!
Du – sjusofvare – vill du tala om morgonstämning?» hon brast ut i ett klingande skratt, »har du varit här en enda gång förr än upp mot middagen?»
»Tyst, kyckling, det förstår du inte» svarade han muntert.
»Men kritiken? –» – –
»Hvad bryr kritiken sig om namnet, du lilla vishet!
Se på taflan, är der icke stämning i den, så säg.»
»Der är sommar och sol åtminstone; jag vet icke hur det heter på målarespråk», sade hon, det var hennes kritik.
Han sade ingenting, men vände sig om och såg in i det leende ansigtet, liksom om han icke sett det på mycket länge; det var hans belöning för ett godt arbete.
»Gamle gosse», sade kycklingen gladt och besvarade hans blick.
Detta var allt som sades.
Vintern hade kommit med köld ute och små trefliga aftonsamqväm inomhus.
Sommaren med sina glada utflygter, sitt skämt och sitt kif, var nu endast ett solljust minne, men julen nalkades med stora steg, och hvem kunde veta hvilka öfverraskningar den möjligen bar i sitt sköte!
Och sedan – – – ack sedan skulle det ju komma en sommar igen, en sommar med ljusa björkar kring mörka vattenspeglar, kantade af näckrosblad, och så – älskvärda unga odågor för att njula deraf.
Det var en dimmig Decemberdag, men intet af dess gråmulna stämning hade meddelat sig åt det hemtrefliga hvardagsrummet, tvärtom, der låg något i hela dess utseende, ja i sjelfva luften der, som kom en att känna sig vann om hjertat, bara man stack näsan in om dörren, vore man än så förfrusen, ja kanske allra mest då.
»Pappa» var ännu på kontoret, och »mamma» satt och spann vid ena fönstret.
Det var för att hålla sig varm om fötterna, sade hon sjelf, men döttrarna påstodo att det endast var af koketteri, derför att hon aldrig såg så »rar» ut, som just när hon satt vid spinnrocken, klädd i sitt hemväfda förkläde, med knät fullt af finkardad ull, och dragande ut trådarne i långa, jemna tag, under det rocken surrade så tyst och belefvadt som en väl tamd katt.
Vid motsatta fönstret sutto flickorna vid sitt lilla bord, synål och knyppelpinnar rörde sig i kapp med deras tungor, och de tycktes icke sakna samtalsämnen, fast de voro tillhopa dag ut och dag in.
Det var aldrig brist på små förtroenden, hvilka utbyttes halfhviskande och med hufvuden tätt tillhopa, eller af lustiga historier, som berättades under halfqväfda skratt, eller tilldragelser i grannskapet som afhandlades eller framtidsplaner som upprullades.
Der var alltid fullt upp.
Men nu afbröts allt det der af faster Trina som steg in, fet och fryntlig.
Man nickade, helsade, skakade hand och pelsade af faster, som nästan såg ännu fryntligare ut än vanligt.
»Se här har jag något som skall intressera er, flickor», sade hon med sitt lilla sluga leende i det hon drog fram en stor tidning ur sin muff och satte sig i soffan, medan »mamma» gick ut för att ställa om kaffet.
»Hvad kan det vara?
En förlofning?» ropade båda flickorna nyfiket.
»Nej, ni kunde då aldrig gissa det, om ni också försökte aldrig så länge», försäkrade faster triumferande, »det är Pers tafla som står omtalad.»
»Får han beröm?» sporde Sandra ifrigt, rodnande af sinnesrörelse.
»Läs sjelf, så får du se», svarade faster och räckte tidningsnumret åt Sandra, som skyndsamt vecklade upp det, medan Gerda stälde sig tillreds att läsa öfver hennes axel.
»Mamma, mamma», ropade de på en gång emot den inträdande modren, »här är en kritik öfver Pers tafla, som han målade när han var här i somras.
Tänk, en sådan heder, att omnämnas i tidningarne!
Det är minsann inte fy skam det.»
»Läs upp det, så får jag höra hvad der står,» sade mamman med lugn värdighet i det hon satte sig, och stödd mot spinnrocken gjorde sig i ordning att lyssna.
Sandra hostade ett par tag och läste derefter med hög röst:
»Bland våra yngre konstnärers arbeten är det oss ett nöje att omnämna Per Sjölunds Qvarndam i morgonstämning, ett stycke arbete som visar att vi i denne unge målare ega en talang i hög grad värd att taga vara på.
Långt ifrån att vara någon klen tecknare, eger han dock i sjelfva färgbehandlingen sin egentliga styrka, och hans förmåga att ända till illusion återgifva den nymorgnade naturens friskhet, denna på en gång lätta och beslöjade dager, vittnar lika mycket om trägna studier som snabb uppfattning af verkligheten.
Till och med i framställningen af den blott såsom staffage tjenande bonden, hvilken med äkta skånsk flegma paddlar sig fram i den tidiga morgonstunden, har han förstått att inlägga någonting karakteristiskt, en humor som visar att – – – »
Här brusto flickorna ut i ett högljudt skratt.
»Nej, det var då för galet!
– Det skulle herr Helm läsa!
– Den klumpige bonden som paddlar sig fram i den tidiga – – – Jo, jag tackar!»
Och afbrutna af skratt berättade de i munnen på hvarandra hvem som suttit modell för den så karakteristiske bonden.
»Emellertid fick
Per beröm», anmärkte modren med lugn belåtenhet.
»Ja, men ett beröm som åtminstone bör afskräcka honom från figurmålning, när han målar af en fin stockholmssprätt så att han blir en typ för en skånsk bonde», utropade Gerda ännu skrattande.
»O, hvad vi skola ha roligt åt detta när vi råkas!
Jag undrar hvem som skrifvit den här klyftiga kritiken.– – – Och bonden är målad med en humor som talar om en vaken blick på det alldagliga lifvets smådrag – – – ha, ha, ha!»
»Ja, sådana der förståsigpåare kunna minnsann också hugga i sten», anmärkte faster djupsinnigt.
»Ja, tänk hvad
Per skall skratta», sade Sandra och vek ihop tidningen, »ty inte tänkte han på att inlägga någon humor i de der färgkladdarne, det är då säkert.»
»Ja, men när han nu fått beröm för så litet, så tänk om han lydt mitt råd och målat af vår nybyggda doktorsbostad i stället för den räliga gamla qvarnen», sade faster trovärdigt, »det hade minsann blifvit annat till tafla, men sådana der artister ha alltid sina egna idéer, och inte äro de praktiska ett dugg.»
Flickorna kastade en förstulen blick på hvarandra och plågades af skratt, men sade ingenting.
»Jag skall säga dig, att de se med andra ögon än vi», förklarade mamma sjelf.
»Ja, så kallade konstkännare äro också för besynnerliga», återtog faster och såg vädjande på de närvarande, »min bror till exempel, som skall gälla för en sådan kritikus, han lät ändå lura sig så kapitalt på den der skräptaflan, som han köpte i Dresden eller hvar det var.»
»Menar faster den lilla genretaflan?» frågade Sandra och vände sig om.
Jag skall säga precis hur den är, det är ingenting alls med den.
Der sitter en gumma inne i en vanlig bondstuga, en ful gammal gumma, som just kommit in ifrån regnet och har satt sig vid bordet, paraplyn står bredvid och vattnet rinner af den.
Och så kommer der en yngre qvinna med en stor filbunke, som hon sätter på bordet till den gamla – på platta omålade bordet och den unga är inte en bit grannare än den gamla.
Och det är bara en liten tafla.
Var det någonting att gifva två hundra kronor för?
Der fins inte så mycket som en duk på bordet, och jag tror Gud hjelpe mig att potatisskalen ligga qvar sedan frukosten!»
EVA.
Dubbelfönsterna äro redan insatta och brysselmattor betäcka golfvet, men utanför tjuter höststormen, med sin fuktiga andedrägt blåsande omkring de gulnade löfven.
Rummet är inredt med en sansad lyx, som visar att man hvarken behöfver spara eller önskar pråla.
Vid en enda blick på de två personerna ser man, att det är efter middagen, att den gamla frun, med glasögon på näsan och bok i handen, strider mot sömnen, fast hon sitter der så styf och rak, man ser också att den unga befinner sig så innerligt väl, der hon tryckt sig upp i soffhörnet med fötterna uppdragna i kjolarne och boken i knät.
Hon läser icke längre, men hon tänker på hvad hon läst.
Det är ett intelligent ansigte, men mest anmärkningsvärdt genom sina fina kinder och långa ögonhår.
Ögonen äro fästade på mattan och hon tänker öfver hvad hon läst, eller hvad hon tror, att författaren velat säga, hvilket kanske icke är alldeles det samma.
I dessa skildringar, som man beskyller för att vara kalla och omoraliska, tycker hon sig ändå höra slagen af ett varmt hjerta, och under höljet af djerf realism tror hon sig skymta ett begär att hålla sig ren, hvilket gör, att hon icke känner sig kastad tillbaka från dessa skizzer af den instinkt, som annars håller henne från beröringen med allt lågt och osedligt, och som ibland tvingat henne att med blygsel öfver både författaren, som skrifvit, och sig sjelf, som läst, slunga månget modernt arbete långt bort, för att aldrig mera återtaga det.
Här förekomma visserligen enstaka simpla uttryck, som stötte henne på samma sätt som en felaktigt anslagen ton i ett vackert stycke, en sådan som röjer nybörjaren eller brist på gehör; men det var icke formen han tänkte på, utan något som låg bakom.
Det var denna poesi, helt omedveten, halft dold, som finnes i all verklighet, för den som har öra derför.
Denna poesi fans der, kanske mot författarens vilja – eller kanske den fans i hennes sinne som läst.
Detta sinne var lättrörligt, hennes tankar en qvinnas och deras slutkonst ologisk, kanske var det också det som gjorde, att hon dömde så mildt.
Hur det nu var, kände hon sig tacksam mot författaren att han väckt dessa tankar, ty det föreföll henne, som hade hennes blick derigenom blifvit friare, och fast hennes egna anspråk på lifvet blifvit fylda, ville hon icke försjunka i andlig dåsighet.
Mot bakgrunden af hennes egen förnöjsamma lifsuppfattning tecknade sig naturligtvis hans bilder mindre grått i grått än de annars skulle gjort.
Hon hade tänkt eller läst sig varm, och fast hon sett skepticismen sticka fram hade hon icke haft hjerta att ropa om »gudlöshet», utan endast med vemodig medkänsla tänkt på den besynnerliga bönen: »Herre, jag tror, hjelp min otro.»
De orden hade så ofta kommit för henne.
»Hvad läser du för slag?» frågade modren plötsligt i det hon lade boken från sig och såg bort till dottren.
»Jag har just slutat», svarade denna och nämnde bokens titel.
»Låna mig den», sade modren och räckte ut handen.
»Läs den icke», svarade dottren och der låg något i rösten som af en hjertklappning man vill dölja.
»Hvarför det?» sporde modren skarpt.
Hon betraktade nemligen sin svärson som en »fritänkare» och de böcker han lemnade sin hustru som »omoraliska», men hon läste dem alla – i smyg – ty hon var mycket nyfiken.
»Mamma skall ändå icke tycka om den», svarade den unga frun undvikande.
»Hur kan du veta det?» frågade modern med denna en ransakningsdomares skärpta blick, som är egen för en del äldre damer.
»Åh, derför att jag känner mamma så väl», svarade dottren med ett litet nervöst skratt.
Hon hade förälskat sig i dessa novelletter och visste att modren skulle misstyda dem.
»Fins det någonting ogudligt deri?» frågade den gamla damen med ett misstänksamt ögonkast.
»Ja», svarade den andra tvärt.
När är en qvinna icke redo att tala emot sin öfvertygelse om det gäller att skydda sitt innersta jag för profana blickar.
»Ja, är boken ogudaktig, så må du behålla den för dig sjelf», sade den gamla damen i det hon med oåtkomlig ärbarhet grep sin stickstrumpa.
Dottren satte berättelserna tillbaka i skåpet, tog nyckeln ur och började se efter vissna blad på sina blommor.
Efter fem minuter bröt modren tystnaden.
»Får jag låna boken en stund», sade hon, »jag skulle ändå ha lust att se hvad det är deri, som du tror att jag inte skulle tycka om.»
EN STUDIE.
En studie.
Han var en förskräcklig demokrat, den goda notarien, d. v. s. i teorien; i praktiken hade han just icke visat, om han dugde till något alls.
På hans finhyade ansigte syntes icke spår af solbränna, mustascherna voro småtäcka och ögonen af djupaste brunt.
Han var klemig som en drifhusplanta och såg ännu ömtåligare ut vid sidan af de hurtiga landtflickor, i hvars sällskap han vandrade framåt vägen.
De tre fotgängarne voro inbegripna i ett muntert samspråk och tycktes oaktadt de yttre olikheterna stämma förträffligt öfverens.
Notarien hade begifvit sig ut på bygden för att »studera naturen» – som han sade – och den fans här så oförfalskadt skånsk: böljande sädesfält och blommande klöfver, hvilken luktade så sött att man tyckte sig känna smaken på läpparne.
Det var egentligen den ena af flickorna som förde ordet för båda, och notarien hade kommit in på sitt älsklingskapitel: sina politiska funderingar.
»Jag tror icke att ni skall finna mycket utbyte här ute», sade den unga flickan.
»Jo, sjelfva folket är just den friska källa, hvarur vår förkonstlade tid har att ösa», sade han med entusiasm.
»Jag ville just se hur ni skulle taga er fram bland våra bönder», sade hon, »det är min öfvertygelse att man skall hafva vuxit upp ibland dem för att rätt förstå deras skaplynne.»
»Ah sådana menniskors natur är mindre komplicerad än vår och icke så svår att förstå.»
»Men man känner sig tillbakastött af den råa ytan», sade hon allvarligt.
»Man hör att ni icke känner mig», invände notarien, »ty ingenting som är sant stöter mig tillbaka.»
»Nå, då kan ni der se en sann typ för en skånsk jordarbetare», sade hon och pekade på en figur som satt vid sidan af vägen ett stycke framför dem.
De saktade gången för att få tid till iakttagelser.
Det var en gammal man, sittande på dikeskanten och i färd med att intaga sin middagsmåltid.
Den afslutades med svart grofbröd och sur mjölk, som han åt med hornsked ur en gammal lerkruka.
Hans arbete var att gräfva gropar, och bredvid honom stod spadan nedstucken i marken; sjelf satt han på den uppkastade jorden, med krukan mellan sina knän.
Han var öfverstänkt af jord och lera, benkläderna voro uppkaflade på halfva smalbenet, och trots sommarvärmen var han klädd i tjocka ullstrumpor med skinnlappar på hälarna, att icke träskorna skulle slita hål.
Ansigtet var fåradt och smutsbrunt, men hade ett godmodigt uttryck.
Han tycktes må särdeles väl af att sitta der och låta middagssolen gassa sig på ryggen.
Gestalten var tung och snedvriden, rörelserna säfliga och oviga; men dessa styfva armar egde kraft att lyfta otroliga bördor, och de valkiga näfvarne visste att hålla tag.
»God middag, Anders Hansson», sade den språksamma flickan i det hon med sitt sällskap stannade framför honom.
»Tack för det», svarade gubben och tog ett tag i mössan.
»Ett skönt väder», började fröken, som visste hur man bör inleda en konversation.
Det var väl att det tog slut med det välsignade regnandet», svarade Anders Hansson och tog sig en sked mjölk.
»Ett styft arbete, det der», yttrade notarien och pekade på den tunga spaden.
»Åh om sommartiden är det inte farligt», menade Anders Hansson, »men inte vore det värdt att komma till det med sådana persiljefingrar.»
Han såg med ett medlidsamt leende på notariens små handskbeklädda händer.
Men Herre Gud, hvad är det gubben drar upp ur sin kruka!
En död liten råtta.
Det var en obehaglig öfverraskning till och med för Anders Hansson, som annars är temligen stålsatt emot lifvets vexlingar.
Han rodnade vid upptäckten.
Men en skåning förlorar icke sinnesnärvaron för så litet.
Gubben strök mjölken af råttan och lade henne på marken bredvid sig.