Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade fallit illa mot en vattentunna, som stod rakt under balkongen och var afsvimmad -- om icke död.
Hanna lutade sig öfver henne och fann att hon lefde. -- Hjelp mig att lyfta henne upp! -- sade hon kort, -- och sedan in.
De hemtade en länstol och i denna fördes Bella försigtigt in.
Bertha skyndade efter en läkare.
Den ena efter den andra af kamraterna smög sig in för att se Bella, derefter gingo de hem, gråtande och nedslagna.
Bella låg med slutna ögon och utan tecken till medvetande.
Hon var förfärligt blek, men intet sår, ej ens en bula kunde upptäckas på hennes kropp.
Hanna baddade hennes panna; hon hade löst upp alla hennes kläder och satt sedan med
Bellas hand i sin i stum ångest väntande läkarens ankomst.
Han kom och tillika en sjukbår, som Bertha haft förstånd nog att skaffa.
Läkaren afklädde
Bella för att se om hon brutit sig.
Men intet sådant kunde upptäckas, blott en liten röd fläck i nacken, som hon stött mot vattentunnan.
Läkaren var orolig öfver den långa svimningen.
-- Det är troligen en svårare kontusion åt hjernan eller ryggmärgen och kan vara farligt.
För henne varsamt hem, jag kommer efter om en stund.
Det var ett slag för gamla Lena, när karlarne med båren stannade ute på gården och hon fick se Bellas ljufva hvita ansigte på kudden.
-- Hvad ha de gjort henne, Gud, hvad ha de gjort åt mitt barn? -- skrek hon, så utom sig af förfäran, att hon ej kunde röra sig ur fläcken.
-- Gör i ordning en säng, Lena, -- sade Hanna befallande ehuru med flämtande andedrägt.
-- Vi ha ej tid att gråta nu.
Lena spratt till och skyndade att efterkomma tillsägelsen.
Famlande och högt snyftande bar hon sig åt som om hon gått i sömnen.
Hanna fick tänka och handla ensam.
-- Det är sant, -- utbrast hon till hälften för sig sjelf, -- vi måste ögonblickligt ha bud till landet.
Gå, Lena, och skicka någon . . . vänta, jag skall skrifva några rader.
Hon ristade några ord till Bellas mor.
Hennes hand skakade som af frossa, och hon såg ej hvad hon skref.
-- Skynda dig, Lena, spring!
Tag en karl som har häst, bed honom flyga om han kan . . . säg, att det gäller lifvet.
Bertha hade gått till apotheket.
Bengt var borta, hvem vet hvar, Hanna var ensam med Bella.
Hon kastade sig ned på knä vid sängen, borrade hufvudet i täcket och försökte bedja.
Men hennes bön blef utan ord, utan en enda sammanhängande tanke.
Hon kände det, som om hela verlden hölle på att glida undan henne, som om hon velat klänga sig fast vid något, men icke fann ett enda stöd.
Hon försökte tänka sig att Bella var död, men kunde ej nå den tankens botten, innan andra kommo emellan: -- måtte doktorn komma . . . måtte tant hinna i tid . . . måtte doktorn komma . . .
Hon hviskade Bellas namn och kyste hennes bleka kinder.
Ack, hur denna dvala var lik döden!
Så låg också hennes mor, sedan lifvet flytt, och ingen, ingen kärlek kunde kalla henne tillbaka.
Hvad doktorn dröjde!
Hanna kände sig nära att svimma af ångest och trötthet.
Hon kunde ej ens gråta, det skulle varit en lättnad.
Ändtligen hörde hon steg och såg honom komma.
Strax efter honom steg Bertha in.
Hon hade hemtat blodiglar, hvilka sattes längs ryggraden på Bella.
Doktorn var vänlig och deltagande; han stannade hos dem för att afvakta verkan af iglarne.
Bengt var också hemkommen.
Hans broderliga hjerta sved för den lilla systerns skull och han smög sig oupphörligt in i sjukrummet för att se om hon ej vaknat.
Men qvällen gick och det blef natt, utan att vanmakten gifvit vika.
Först inemot klockan 2 på natten öppnade
Bella ögonen, men utan att tyckas se något.
Kort derefter föll hon tillbaka i den dödlika dvalan.
Doktorn, som försökt alla medel han kände, aflägsnade sig nu för att söka någon hvila; han skulle i morgon konsultera en annan läkare.
Bertha hade stannat qvar till natten och var nog lycklig att kunna få tag i sömnen, men Hanna kunde ej förmås att lemna sin plats vid Bellas hufvudgärd, hon kunde icke sluta sina ögon ens för ett ögonblick.
Hon satt der timme efter timme, väntande hvarje sekund att få se Bella öppna ögonen och se på henne med en igenkännande blick.
Men morgonen kom, och ingen förändring hade inträdt.
Då Bellas föräldrar på förmiddagen anlände, fortfor det dvallika tillståndet ännu, och läkarne fruktade det värsta.
Hanna tackade Gud, att tant Elin kommit, medan Bella ännu andades.
Hon fick tillåtelse att flytta till Palmfelts för att så ofta som möjligt kunna se till den sjuka.
På eftermiddagen förändrades tillståndet.
En häftig feber instälde sig med yrsel och krampanfall.
Läkarne fruktade hjernfeber och möjligen förståndets förlust, ifall hon ginge igenom.
Bellas mor satt blek och tårlös vid hennes bädd, det var en lättnad för henne att se Hanna i sin närhet.
Efter ett svårt krampanfall på tredje dagen inträdde ymnig svettning, hvilken läkarne ansågo för ett godt tecken.
Derefter föll Bella i en stilla sömn, andades djupt och jemnt och fick en svag skiftning af rödt på sina kinder.
Hennes mor och Hanna sutto orörliga vid hufvudgärden.
Det var, som om de hört de aflägsna vingslagen af hoppets efterlängtade dufva och icke vågat med en hviskning skrämma henne åter på flykten.
Efter ett par timmars lugn sömn uppslog
Bella ögonen, och blicken var fullkomligt redig.
Hon fästade den på modren och hviskade sakta: -- mamma!
Derefter gled den öfver till Hanna med ett matt litet smålöje: -- Hanna! -- hviskade hon, och venstra handen famlade på täcket, som om den sökt en annan.
Då brusto tårarnes bojor, och Hanna störtade ur rummet, rädd att skrämma Bella med de djupa, våldsamma snyftningar, som skakade hennes kropp.
Gud vare lof, Gud vare lof!
Det var herligt att få gråta, att känna spänningen gifva efter, och den tryckande, qväfvande känslan af ångest småningom rinna bort med tårarne.
När läkaren kom, såg han gladt öfverraskad ut.
Febern var borta och blicken klar.
Faran för lifvet och förståndet var för ögonblicket öfver, men den största försigtighet måste iakttagas för att ej skada de ömtåliga, till verksamhet småningom återvaknande nerverna.
Bengt kom ofta och satte sig vid hennes säng.
Han kunde så väl lägga kudden till rätta och vända henne så varsamt som en qvinna, när hon ej orkade sjelf.
-- Du är så snäll, Bengt, -- hviskade systern en dag, när hon förmådde tala.
-- Du blir nog en bra doktor.
Bengt smålog.
-- Och då skall du bli frisk, om ej förr.
Du skall bli stark som en elefant, bara du har tålamod.
-- Tror du Gud vill det?
-- Bellas ögon sågo forskande i hans och hon försökte lägga sin arm kring hans hals, men orkade ej. -- Jag tänker ibland att jag kanske nu skall dö . . .
Men säg, huru har jag blifvit så sjuk?
Jag mins ingenting . . .
-- Du får ej tala så mycket, syster lilla, -- afbröt Bengt förståndigt. -- Jag skall berätta allt, när du blir starkare.
Nu får du ej tänka på annat, än att sofva, äta och bli frisk.
-- Som du vill! -- sade Bella i trött och undergifven ton.
Bengt undertryckte en känsla af omanlig svaghet, när han såg hennes ansigte, så litet och aftärdt, sjunka tillbaka mot kudden.
Hans lilla syster!
Hur kär och ljuf hon var!
Han kunde icke mista henne ännu, nej aldrig i verlden.
Han smög sig in i garderoben bredvid sjukrummet och snöt sig der rätt eftertryckligt.
Under dessa sorgens tider, när Hanna på fristunderna satt bredvid Bellas säng, såg de matta ögonlocken öppnas och slutas, hörde andedrägten smyga öfver två halföppna läppar och såg feberskyarne jaga hvarandra på två hvita kinder, då kändes hennes sinne bräddfullt af oroliga tankar.
Fastän hon sagt till sig sjelf hundra och åter hundra gånger, att hon aldrig så fast skulle binda sitt hjerta vid någon, att hon skulle känna smärta, ifall denna frånrycktes henne, kände hon nu huru omistlig Bella blifvit för henne.
Huru denna lilla svaga feberheta hand gripit ett så fast tag kring hennes hjerta, att detta aldrig skulle känna sig helt, så framt handen släpte sitt tag.
Hon kände att hennes stenhårda sinne ej kunde undvara Bellas tuktan och på samma gång erfor hon ett begär att frivilligt underkasta sig, utan att behöfva vara på sin vakt mot detta inflytande.
Hon kände med förvåning att hon längtade efter att få älska någon, hon, som fortfarande ansåg, att lifvets största frihet låg uti att vara oberoende af allt sådant!
Och under dessa veckor af innestängd oro och längtan kände hon, huru bitterheten smalt bort, droppe efter droppe, huru törnena inom henne föllo af och huru hon alltmera greps af en aldrig anad medkänsla för menniskorna omkring henne.
Främst Bellas omgifning, som blef henne kär för vännens skull, sedan kamraterna och sist, i allt vidare kretsar, alla ensamma, lidande, stapplande menniskor.
Hon, som trott sitt hjerta vara så trångt, att det ej förmådde rymma en enda äkta känsla, fann att hon nu gick och längtade efter att kunna, om än i ringa mån, lätta de bördor, som tryckte så många svaga skullror.
I samband med dessa tankar kom allt oftare tanken på tant Karin.
Hon visade den ifrån sig men den kom ständigt igen.
Kanske var hon en af dessa i tysthet lidande, som blott behöfde en gnista vänlighet för att lefva upp på nytt.
Åh, tant Karin, hvarför skulle du komma i min väg?
Hvarför kan du icke lemna mig i fred såsom du lemnade min mor, då hon som bäst behöfde dig?
Det är grymt af dig att tvinga mig att uppsöka dig.
Och lika grymt är det af mig att, ifall du är ensam och olycklig, lemna dig att dag efter dag, vecka efter vecka, månad efter månad hoppas på dens återkomst, som bordt ångra sig och icke gjort det.
Det är snart nio veckor sedan jag fick ditt bref, och ännu . . . ännu känner jag mig lika oförsonlig som då . . .
Sedan kommo undrande tankar på fadren.
Hurudan var han, denne far, som skulle kunnat skänka henne ett hem, men som hon aldrig sett, aldrig känt en gnista ömhet för?
Hvar fans han?
Visste han, att hans hustru var död, att hans dotter stod ensam i verlden, att hans penningesändningar tillbakavisats med förakt?
Och om han visste allt detta, huru tog han det?
Säkert lätt, som en sådan sorglös, genomsjelfvisk natur måste göra.
Tänk, att ega ett hem, som vore ens eget!
Att omslutas af fyra väggar, hvilka begränsade en hel liten verld af trefnad och ömhet!
Hon kom nästan ej ihåg att hon egt ett eget hem; det hade alltid förefallit henne som en bit ödemark, ända tills dödens frid ljutit sitt rörande, försonande skimmer deröfver.
Och i detsamma var allt förbi, och hon kände sig åter utkastad i en obegränsad tomhet.
Men engång skulle hon skapa sig ett hem, om det än dröjde länge till dess.
Ett hem med böcker och blommor, stilla enslighet och dock aldrig tomhet.
Hon skulle ut och se verlden och komma hem med tusen minnen, hvilka sedan skulle försköna hennes enkla hem.
Hennes lif skulle bli så rikt med kunskaper, arbete och . . . och Bellas tillgifvenhet som ett solsken öfver alltsammans.
Tankarne återvände till Bellas sjukbädd och möjligheten att förlora henne.
Med en ångest, som hon ej kunde förklara, lyssnade hon till de oregelbundna andetagen, böjde sig ned öfver bädden och fasthöll en flik af täcket mellan sina händer med en sådan ängslans kraft, som om det gält att qvarhålla ett flyende lif.
-- Hvad jag är svag i dag, -- utbrast hon slutligen halfhögt och reste sig, fast besluten att återvinna sig sjelf. -- Här drömmer jag i timtal, som om min hela framtid berodde af detta lilla lif.
Hon kyste
Bella lätt på håret och gick med något som var hälften trots och hälften snyftning inom sig.
I skolan vexlade stämningen på Bellas klass allteftersom underrättelserna om hennes tillstånd voro goda eller dåliga.
Hanna fick dagligen besvara en mängd ifrigt deltagande frågor om Bella, och långt innan denna ännu fick höra något från den yttre verlden, öfversvämmades hennes rum af billeter, blommor och små prydliga arbeten, som kamraternas vänliga hjertan hade behof att gifva.
-- Det käns alldeles som om en knapp fattades i rocken, då Bella är borta, -- plägade Bertha säga.
-- Och just den knappen, som höll det varmast på klassen.
Under de dagar, då Bella var bättre och Hannas sinne icke alltför mycket upptogs af oron för henne, trängde sig tanken på tant Karin allt oftare fram.
Hon kände att hon likväl engång skulle bli tvungen att gå till henne, icke af några yttre omständigheter, men af det omutliga samvetets påtryckning, och hon föraktade allt mer sin feghet, ju längre hon uppskjöt dermed.
Det låg ej i hennes natur att dröla med något som måste ske.
Det enda hon kunde framdraga till sin ursäkt var, att hon icke ville gå med hjertat så fyldt af agg och oförsonliga känslor, som det allt ännu var.
Slutligen förmådde hon ej längre bära missnöjet med sig sjelf, utan beslöt att uppsöka fru Meilert, kosta hvad det ville.
Det var ej svårt att i en adresskalender få reda på hvar hon bodde och Hanna begaf sig dit en dag utan att för någon omtala sin afsigt.
Hennes hjerta bultade hårdt, när hon stod utanför huset, men hon tvang sig att se lugn ut och gick uppför trapporna.
Det var låga, beqväma trappsteg, och likväl var hon alldeles utan andedrägt när hon kom upp.
Här greps hon åter af ett så häftigt obehag och en så oemotståndlig lust att undfly det, att hon vände om och nästan sprang utför trapporna.
Nedkommen på gatan blygdes hon, ruskade upp sig, försökte tänka på Bella och gick beslutsamt tillbaka samt ringde på klockan.
En tjensteflicka öppnade.
-- Ja, fru Meilert var hemma.
Men Hanna stannade i tamburen, medan flickan gick att anmäla henne.
Hon kunde se salen derinnanför med dyrbara taflor, växter, mattor och draperier.
Om tant Karin icke var lycklig, så var hon åtminstone rik.
Det kändes som en missräkning för Hanna och hon tyckte sig mindre än någonsin skyldig att framkomma med några ursäkter.
Hennes ovilja vaknade fördubblad, när hon jemförde detta öfverflöd med hennes mors torftiga, illa försedda bostad.
Tjensteflickan återkom och bad henne stiga in i ett inre rum.
Hon kastade en något ringaktande blick på Hannas tarfliga klädsel.
Men hon måtte ha fått intrycket af att hon ej var en af de vanliga hjelpbehöfvande, som dagligen uppvaktade hennes matmor, ty det var med en viss artighet hon hjelpte af henne öfverplaggen.
Fru Meilert satt vid sitt skrifbord, men uppsteg då Hanna inträdde.
Det var en lång, rak dam med nästan grått hår och vackra, något stränga drag.
Hon helsade
Hanna temligen kallt och bad henne taga plats.
Hanna stannade på tröskeln.
-- Jag är Hanna Rappe, -- sade hon, och en förlägenhet som hon ej kunde betvinga, dref blodet till hennes kinder.
-- Jag har kommit att bedja om ursäkt för mitt ohöfliga bref.
En blixtlik stråle af glädje upplyste för ett ögonblick fru Meilerts stränga drag, men hon betvang sig och förblef kall som förut.
Detta lugnade Hanna.
Hon hade väntat sig en scen med tårar och omfamningar så snart hon nämnt sitt namn, och hon afskydde sådant.
Fru Meilert betraktade henne forskande.
-- Låt mig se, -- sade hon, -- om du är din mors dotter . . .
Kanhända äro ögonen hennes, men hon hade ett vekare, vänligare uttryck . . .
Hanna såg henne öppet i ögonen.
-- Ja, -- sade hon, -- innan sorgerna gjorde henne hård.
Man säger, att jag liknar min far till det yttre, min mor till det inre.
Fru Meilert drog henne tyst ned i soffan bredvid sig.
-- Tala litet om din mor, om hennes sista stunder.
Du anar icke, hvad hon en gång var för mig.
Hanna smålog bittert.
-- Och ändå hade ni hjerta att öfvergifva henne!
Att låta henne kämpa sig fram, ensam och fattig, med bruten helsa och med sviken tro på allt hvad hon älskat i lifvet.
-- Ja, ser du, jag var sårad i mitt innersta.
Jag kunde icke förlåta, att hon svek sina idealer och förenade sig med en man, som ej ens var värd hennes aktning.
Jag tyckte att hon förnedrade sig så djupt, att jag måste stöta henne ifrån mig, ehuru mitt hjerta sved . . .
-- Ni glömmer, att hon älskade min far, detta må vara hennes ursäkt.
Fru Meilert blickade hastigt upp.
-- Nej, -- sade hon häftigt.
-- Kärleken kan icke försona allt.
Jag kunde aldrig rätt tro, att hon på allvar älskade honom, dertill stod han för lågt under henne.
Men om så var . . . ja, då förstår jag icke menniskohjertats nycker!
Hon, så rättänkande, så varm, så hängifven alla stora idéer, . . . och han!
En mera själlös, tom, andligt och lekamligt utlefvad varelse har jag aldrig sett.
Men förlåt -- jag sårar dig kanhända?
-- Nej, -- svarade Hanna kort, -- jag känner ingenting alls för min far.
-- Nåväl.
Du måste förstå huru det kändes att se en, som man älskade mer än sig sjelf, kasta sig bort till en sådan man!
Jag var förtviflad och bröt alla band mellan oss.
Sedan kom hennes straff.
Hon blef olycklig och öfvergifven, och nu hade jag ju bordt förlåta.
Men jag kunde det ej, jag kände det som ett förräderi mot mina principer att förlåta något sådant, att taga första steget till försoning.
Skulle hon kommit till mig . . .
-- Kunde ni verkligen vänta det efter det bref ni skref på hennes bröllopsdag? -- Hannas kinder lågade.
-- Detta bref var tillräckligt att för alltid släcka hvarje skymt af vänskap.
-- Ja så, du har läst det!
Nå ja, jag har ju ångrat det, tusen och åter tusen gånger.
Jag hade kunnat gifva bort allt hvad jag egde för att ha detta bref oskrifvet.
Jag kände, att det skulle krossa hennes hjerta, men jag skref det ändå i min lidelsefulla sorg.
Det var ett slags tröst för mig att göra klyftan mellan oss så oöfverstiglig som möjligt.
När jag hörde att hon öfvergifvits af sin man och flyttat ensam bort med sitt lilla barn, då flög mitt hjerta till henne med hela sin fordna ömhet.
Men tror du, jag kunde förmå mig att närma mig henne, att säga förlåt?
Nej, dertill var jag för envist hård och stolt.
Jag ville tvinga henne att först komma till mig.
Men hon kom icke, och jag hörde att hon led nöd.
För att freda mitt samvete sände jag henne årligen en liten penningesumma för din räkning . . .
-- Ni? -- afbröt henne Hanna med en rodnad af obehag.
-- Min mor rörde aldrig dessa penningar.
-- Det var likt henne, -- sade fru Meilert med skymten af ett leende.
-- Hon skulle alltid hjelpa sig sjelf.
Hon var lika stolt som jag, och det blef bådas vår olycka.
Medan hon slet ut sig med hårdt och illa aflönadt arbete, förspilde jag mitt lif på nöjen af tusen slag för att glömma tomheten inom mig.
Ingendera af oss sökte någonsin ett närmande, och dock skulle detta ha räddat oss begge.
När jag var 30 år föreföll mig lifvet fullkomligt värdelöst.
Jag var ej lycklig sjelf och lefde för ingens lycka.
Ingenting hade jag lärt, som skulle satt mig i stånd att börja ett sjelfständigt arbete; jag hade ju icke uppfostrats till annat än att njuta lifvet.
I denna tid af tomhet och sorg mötte jag en man, som länge älskat mig i tysthet, trofast och rent och . . . vi blefvo gifta.
Han var en sällsynt högsint karakter, men jag älskade honom ej, jag var för trött att mera kunna älska.
Det var endast i hopp att genom omsorgerna om hans ständigt vacklande helsa kunna gifva mitt overksamma lif helst något innehåll, som jag blef hans hustru.
Hur mycket har jag ej att tacka honom för!
Att jag icke under denna tid försjönk i ett ohjelpligt svårmod, det var hans förtjenst, och hans ständiga, innerliga önskan var, att jag skulle uppsöka din mor och blifva lycklig igen . . .
Men -- jag ansåg det numera för sent, vägen oss emellan hade vuxit igen med högt, snärjande gräs, vi kunde ej mera nå hvarandra.
Efter fem års äktenskap miste jag denna trofasta vän, och efter ytterligare ett år nådde mig underrättelsen om din mors död.
Fru Meilert satt med ansigtet doldt i händerna och Hanna trodde att hon gret.
Underliga känslor rörde sig inom henne, medan hon lyssnade till denna halfhöga sjelfbekännelse: en qvarlefva af bitterhet öfver modrens öde; ett gränslöst medlidande med denna djupa, beherskade sorg och tillika en ofrivillig sprittning af glädje öfver att hos tant Karin finna någonting beslägtadt, något som hon kunde förstå och förlåta.
Fru Meilert såg åter upp.
Hon hade icke gråtit, men öfver hennes ögon låg ett uttryck af lidande, sådant Hanna ännu aldrig sett det hos någon.
Hanna fruktade att med sin klumpiga hand vidröra dessa känsliga strängar, som ännu vibrerade så starkt; hon ville låta spänningen gifva efter, innan hon vågade sig fram med det deltagande, som lyfte hennes inre i varma vågor.
Hon hade sett mycken sorg, hon hade, så att säga, ammats upp vid sorgens barm och kände sig förtrogen med den, ehuru hon sjelf icke erfarit den annat än som ett eko ur andras hjertan.
Hennes ängslan för Bella, hvad var den emot en sådan bittert naggande sorg?
Den var en ljuf och ren smärta, utan tillsats af ångerns och sjelfförebråelsens taggar; den var en bäfvande och dock hoppfull öfverlåtelse till den kraft som förmår allt.
Hennes eget uppförande mot tant Karin föreföll henne denna stund så lumpet, att hon blygdes.
Utan att minnas sin vanliga stelhet, grep hon innerligt hennes hand och kyste den.
-- Tant Karin . . . kan du förlåta hvad jag skref?
Orden kommo så varma och mjuka med ett tonfall, som snarare liknade Bellas.
-- Jag har intet att förlåta.
-- Fru Meilert tryckte hårdt hennes hand.
-- Men kan du skänka mig en smula tillgifvenhet, så är jag tacksam.
Berätta nu om . . . om din mor, berätta allt hvad du kan påminna dig och allt hvad du anser mig värd att få höra.
Skona mig ej, låt mig få höra allt hvad hon sagt om mig.
Det bittraste jag kan få höra är dock ett intet mot anklagelserna inom mig sjelf.
Och Hanna berättade.
Hon dolde intet, hon skildrade modrens fattigdom och ihärdiga kamp för lifvet.
Hon skildrade de stunder af tyst förtviflan och bitter resignation, till hvilka hon varit vittne, de motgångar, missräkningar och svikna illusioner, som småningom gjorde hennes mors hjerta hårdt och den långsamma sjukdom, som slutligen kräfde hennes lif.
Men hon dröjde längst vid de sista dagarnas stilla frid och vid den kärlek hon så sent fick smaka.
Underligt.
Medan hon så, bit för bit, genomgick sin mors lif så långt hon kunde minnas tillbaka, försvann ända till sista skymten af agg mot henne der bredvid, som bidragit till att förbittra det, och hon tyckte sig se den sorg de båda genomgått som ett fast band förena dem ännu efter döden.
Det var sent på qvällen, när Hanna gick.
Hon medförde intrycket af en sympatie, som drog henne till tant Karin, och kände att hon gerna ville se henne igen.
Bellas tillfrisknande gick framåt, om också med små, små steg.
Hon fick stundom sitta upprätt i sängen, stödd af mjuka kuddar, men hon fick hvarken läsa eller syssla med något arbete.
Och tiden blef henne ofta lång.
Då brukade Bengt bära in lilla Helmi och sätta henne i Bellas säng, der hon med stor färdighet slog omkull saftglaset på nattduksbordet, åt upp sockerbitarne och bultade med sin bleckskallra i sängkarmen, tills hon vann önskad uppmärksamhet.
Ibland sutto alla syskonen kring Bellas säng och pratade om skolan, och ett par gånger hade hon haft glädjen att mottaga ett par af kamraterna som helsningsdeputation från hennes klass.
Men hennes käraste stunder voro likväl de, då Hanna hade ledigt och satt vid hennes säng.
Då lyste Bellas ögon.
Och Hanna hade en förmåga att berätta saker så, att de intresserade, utan att på minsta sätt trötta.
Under en af dessa stilla pratstunder omtalade Hanna sitt besök hos tant Karin, och Bellas förtjusning kände inga gränser.
-- Hon var söt, sade du?
Hvad sade hon allt?
Skall du gå dit igen?
Tycker du mycket om henne?
-- Nej, nu pratar du för mycket, miss Belladonna, och jag går min väg.
-- Nej, stanna, jag skall vara tyst som en metmask, bara du stannar.
-- Och Bella höll henne i kjolen. -- Men ser du, jag mår så bra i dag och känner mig så odygdig.
Doktorn lofvade mig att äta drufvor och jag är så förskräckligt snål på dem.
Skulle jag inte ha samvete, så ville jag skicka dig ut i yrvädret och köpa litet mer, de togo nyss slut.
Men . . .
-- Är det inte något annat, så skall jag hjelpa dig af med ditt samvete, -- skrattade
Hanna och var redan halfvägs ut genom dörren.
-- Vänta, hvirfvelvind!
Tag femti penni ur min börs der i lådan och välj de allra vackraste.
Så der . . . adjö med dig!
Då Hanna var utom dörren blef hon ropad tillbaka. -- Vänta, Hannibal, jag tror ändå att min druftörst hör till de „själsaffectioner“, som stå under viljans inflytande.
Ergo kan jag beherska den; ergo vill jag beherska den.
Lägg femtislanten tillbaka.
Den kan göra mera nytta i fattigsparbössan, än i min snåla mage.
Hanna lydde skrattande och satte sig åter på sin förra plats.
I detsamma kom Bengt in med röda öron och bärande sin paletå på armen.
-- Nå, gunstig junker, hvad har du haft för dig i dag? -- frågade
Bella och vinkade honom till sig.
-- Hejdat skenande hästar, -- svarade Bengt lakoniskt.