Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En allt för omtänksam mor har, inedan Aimée ännu var ett barn till känslor och tänkesätt, i välmening påtrugat henne en förmögen, till mer än stadgad ålder kommen fastman, för hvilken hon aldrig känt någon böjelse och mot hvars rättigheter till henne hennes vaknande jungfrulighet uppreser sig.
Då fastmanneu en julafton oväntadt uppträder i hennes hem, kommer hefines känsla af antipati mot honom till ett häftigt och oreflekteradt utbrott, efter hvilket en brytning för alltid är den visserligen blott antydda, men i följd af förhållandenas natur enda tänkbara upplösningen.
Mot styckets teknik skulle kunna anmärkas att situations-motivet, julaftonen i en borgerlig, af den goda tonens fordringar temligen oberörd familjekrets, ej är på något innerligare sätt sammanväfdt med handlingsmotivet; författaren har också troligen endast haft för afsigt att genom anbringandet af en med lätt hand utkastad bakgrund påtrycka sitt skådespel en så konkret prägel som möjligt Karaktärsteckningen är fri från öfverdrifter och de inflickade episoderna rätt roliga.
Lediga repliker kunde man ju vänta af » Figges » författare.
Bland de på senare tid framkomna svenska originalstyckena är » Barnet » onekligen det, som bäst försvarar de anspråk, med hvilka det framträder.
Ty detta kan icke fröken Lundbergs » Väninnor » sagas göra.
Efter första uppförandet af detta stycke hörde jag ett par af dess åhörarinnor, som tydligen begärde full valuta för sina pengar, beklaga sig öfver att akterna voro så korta.
Jag kände mig icke hågad att instämma, men kora just då att tänka på, att de kanske voro väl många.
Skådespelet handlar om huru en oförsynt och förslagen ung enka med mycket erotiska tendenser söker i sina garn snärja sinenda väninnas man, som fordom älskat henne och för hvil-ken äfven hon i hemlighet lågat, ehuru hon haft allt för hög tanke om penningens värde för att kunna afstå från den glänsande framtid, som giftermålet med en millionär erbjöd henne.
Man har såsom bevis på styckets naiva beskaffenhet framhållit så väl den skäligen platta symboliken i de båda väninnornas namn, Rosa och Georgina, ' som den omständigheten, att de uppträdande herrarne äro antingen artister eller löjtnanter.
Ett naivt drag är äfven det, att den man, för hvilken Georgina förtrampar sin kärlek, skall vara millionär; förmodligen tyckte författarinnan, att hennes hjeltinna skulle framstå i en allt för lumpen dager, derest hon icke förstod att värdera kärleken åtminstone till ett eller annat hundratusental.
Georgina har emellertid återfått sitt välde öfver sin forne tillbedjare och star just i begrepp att enlevera honom, då unga frun upptäcker deras maskopi.
Detta skulle hon icke hafva gjort, derest icke hennes man begått den oforsigtigheten att ställa sig och prata en del om sitt olofliga förehafvande inåt ett mörkt rum, utan att forst se efter hvem som befann sig i detsamma; men det är just hvad han gör.
Detta händer i tredje akten och borde med rifvande hastighet framkalla en katastrof.
Men i stället blir det i denna och de båda följande akterna ett tissel och tassel utan all ända mellan de båda brottsliga kontrahenterna, som fortfarande ostörda fa smida sina planer utan att hustrun kröker ett finger för att göra slut på den pinsamma situationen.
Detta åter vållar, att vi få en helt annan uppfattning af hufvudpersonerna än den författarinnan troligen afsett: Rosa — en af dessa » sanna qvinnor », på hvilka fru Edgren sett med en så djup och kritisk blick — förefaller blott som det menlösaste våp iv verlden, Georgina blir ett under af fräckhet, och mannen synes sakna hvarje tillstymmelse till karaktär.
I en uddig och pikant dialog har man att finna styckets förtjenst.
Det är icke för mycket sagdt att båda de stycken, för hvilka jag här redogjort — äfvensom den norske författaren Carsten Kiellands » Vårluft », hvari ett af de svårlöstaste sociala spörsmålen, det om de oäkta barnens ställning i samhället, göres till föremål för en temligen omogen behandling — för den teaterlycka de gjorde hufvudsakligen hade fröken Sandell att tacka.
Under den korta sceniska verksamhet, denna skådespelerska idkat i hufVudstaden, harhvaije ny roll, i hvilken hon uppträdt, ökat våra tankar om de konstnärliga resurser, öfver hvilka hon förfogar.
Hennes egentliga styrka ligger i ansigtsspelet.
Få af våra skådespelerskor råda öfver en så lång och fulltonig skala af ansigtsuttryck, och en förmån, om hvilken fröken Sandell är alldeles ensam, är att hennes ansigte, som så länge det bibehåller ett indolent uttryck icke kan kallas vackert, blir, tvärt emot det vanliga förhållandet, skönare, ju mera själsspänningen afspeglas deri.
Häri och ännu i ett och annat drag dessutom erinrar fröken Sandell, mutatis nm-tandis, om Köpenhamns förnämsta karaktärsskådespelerska, fru Hennings.
Ännu är ej ett år förlidet, sedan Ibsens » Brand t upptogs till spelning å Nya teatern.
Björnssons * Over iEvne * (Öfver förmåga), som å densamma invigde nyåret, intager i sin författares produktion en liknande plats med » Brand » i Ibsens.
Sangs och Brands gestalter resa sig som ett par tvillingjättar öfver allt hvad i öfrigt frambragts af den nya literaturen i Norge, som dock förfogar öfver en stoltare rad af diktare än för närvarande något annat land.
Båda dessa dikter äro för sina författare högst kännetecknande och den ena ej lätt att föredraga framför den andra på grund af bådas subjektiva karaktär.
Om » Brand » är den mest tankebräd-dade, så är » Over iEvne » den mest stämningsdruckna.
Så fin som Sang är, så stark är Brand.
Den förre tindrar at ekstas, den senare fördjupar sig med rynkad panna i lifs-spörsmålen.
Den förre är naiv, den senare genomreflekte-rad.
Den förre är representanten för känslans himmelsstraf-van, den senare för viljans.
Den förre dödas af sitt tvif-vel, den senare brottas med detsamma ända till morgon-rodnaden.
Att här inskrida på en analys af » Over JEvne * skulle föra oss långt öfver gränserna för denna öfversigt Det må vara nog att yttra några ord om det utförande, hufvud-rollerna erhöllo, och om det intryck, som diktens sceniska återgifvande efterlemnade.
Liksom jemförelsen mellan » Over iEvne » och » Brand * osökt inställer sig, så ligger det äfven nära till hands att sammanställa herr Lindbergs framställning af Sang med herr Hillbergs af Brand.
Det blida Johaunes-tycket hos den senare var ett drag, som snarare förekom utifrån in-gifvet — hvarför icke genom läsning af Sangs roll?
— änframdraget ur karaktärens djup.
Herr Lindberg å andra sidan företedde i sitt framträdande mera af Brands energiska kraft än af Sangs spröda väsen.
Hans ansigte med sin profil, tecknad liksom med några få raka streck, har mera uttryck för kraftiga än veka känslor, och om det så endast vore hans mask med den flammande fårgen på hår och skägg, skulle redan denna genom en lätt förklarlig idéassociation kunna leda tanken på namnet Brand.
Ehuru sålunda Sang-typen borde kunna återgifvas mera i diktens anda, än här var fallet, lär dock ingen skådespelare kunna skänka kött och blod åt den bild af Sang, som framställer
sig vid läsningen.
» Du skinnede -- da du kom --
min elskede! » äro hustruns sista ord till honom.
Och äfven för läsaren står Sang i det ögonblicket i ett profetiskt ljus, för hvilket skådespelarkonsten ej eger uttrycksmedel.
Fröken Klefberg uppbar med mycken konstnärlig takt Klaras genom sin monotona karaktär svära och otacksamma roll.
Herr Hillbergs Bratt — mannen som går omkring och söker undret — framstäldes med ett gripande drag af kärft allvar.
Af hufvudstadspresten Falk hade herr Engel-brecht gjort en karaktäristisk bifigur.
Första akten med dess långa inledningssamtal, som vid läsningen doftar så fint, blef på scenen en oerhörd lougor.
Andra akten var deremot alltigenom af god scenverkan, och dess afslutning, liksom afslutningen af första akten, gaf ett sä skakande intryck, att man väl sällan på teatern erfarit något liknande.
Uppförandet af » Over iEvne » har efter all sannolikhet icke inbringat teatern någon pekuniär vinst Men det har häfdat det rykte, Nya teatern under direktör Josephsons ledning förvärfvat sig, att vara den skådeplats, som bjuder det efter våra förhållanden bästa möjliga programmet.
Att teaterns ekonomi stundom gjort afvikelsen från denna regel till en tvingande nödvändighet, kan beklagas, men ej utgöra anledning till befogadt klander.
Södra teaterns verksamhet faller af lätt insedda skäl ej inom det egentliga området för en literär tidskrifts akt-gifvenhet.
Sedan någon tid tillbaka den enda företrädesvis ät det harmlösa skämtet vigda skådebanan i hufvudstaden, har den emellertid — för att här ej tala om dess värde i socialt afseende såsom afledare för sämre nöjen — en mission att uppfylla och skulle, derest den indroges, otvifvel-aktigt efterlemna ett känbart tomrum.
Man går visserligen merendels utan någon mera varaktig behållning från denna teater, men man lemnar den nästan alltid i upprymd sinnesstämning, och det kan också vara något värdt.
Södra teatern är det flerestädes favoriserade tyska lustspelets egentliga stamtillhåll här i Stockholm.
Ett sådant, » Hon vet någonting! » af Kneisel, har nyligen uppförts.
Den för juldagarnes publik upptagna pjesen — motsvarande » Vermländingarne » å Stora och » Andersson, Pettersson och Lundström » å Nya teatern — utgjordes denna gången af » Hvetebröd och rågbröd ».
Årets nyårsrevy, » Opponentens utställning », var författad af S.
K inmanson.
Senast har upptagits lustspelet » Oregrund-Osthammar », som för några år sedan åstadkom en sådan rusning till Mindre teatern.
Herrar August Warberg och Gustaf Bergström hafva, den förre en kortare tid, den senare större dplen af spelaret, uppträdt i åtskilliga gästroller.
» Ett val », skadespel i tre akter, svenskt original af författaren till » Markis de la Ferrière » med flere stycken, kommer att utgöra hufvudingrediensen i Nya teaterns nästa nyhetsprogram.
Professor Hallströms operett » Aristoteles », som vid samma tillfälle kommer till utförande, är af ett visst literärt intresse, enär densammas libretto är författad af Paul Arène och Alphonse Daudet.
En repris af Ibsens » Kongsemnerne » med herr Lindberg i bisp Niklas ’ roll förestår å samma scen.
A Dramatiska teatern uppföres ungefar samtidigt med tryckningen af denna uppsats en » bagatell » af herr Ernst Lundqvist, kallad » Der satt en fogel på lindeqvist », samt » En lektion » och vEnsam », båda af fru Alfhild Agrell.
I det förra af fru Agrells stycken, tillegnadt fru Hartraan, kommer denna att utföra en enkom för henne skrifven toII; i det senare säges fru Hvasser komma att uppträda.
Ytterligare tvänne svenska original, herr Christiernssons » Under vägbrytningen&gt; och fru Stjernströms » Hustrun », torde snart komma till uppförande, och Björnssons » Geografi och kärlek » samt Blumenthals » En droppe gift » lära ej länge låta vänta på sig.I april manad har Stora teatern att motse gästbesök af den store italienske tragöden Ernesto Rossi, hvars gästspel utgjorde en sa glänsande afslutning på förra spelåret.
Rossi kommer att uppträda i flere Shakspere-roller, der-ibland äfven » Kung Lear », i hvilken hans utomordentliga konstnärskap fatt sitt ymnigaste och mest öfverväldigande uttryck.Yår qvinnofrågsliteratur och dess för-fäktare.
KÄRLEK, Dramatiak teckning ur hvardag slifvet af Bärgtora.
R. Almqvist &amp; J. Wiksell, Upsala, i kommission.
REALISTER OCH IDEALISTER, tids teckning ar af Robinson.
1,2, 3.
Upsala, K. Almqvist &amp; J. Wiksell.
Det händer under vissa perioder inom litteraturhistorien, vanligen under en mellantid mellan två betydelsefullare hvarandra mer eller mindre skarpt motsatta epoker, då den mängd af vigtiga frågor som fylt den ena blifvit slutbehandlade och de som skola ge den andra stoff än ej alla fått medvetande, att det endast är ett ämne som inspirerar alla författare, endast är en fråga som debatteras i alla verk; vanligen då den förstkom-mande, den närmast till hands liggande bland alla som en gång i endrägtig samverkan skola ge den nya epoken dess egendomliga pregel, men som trängande före de andra till en böljan synes som skulle den bli den allenaherskande, den som ensam skulle trycka sin stämpel på hela det inbrytande skedet.
En sådan ställning har nu den s. k. qvinnofrågan fått, en-kanneligen den del deraf som rör sig om de båda könens olika eller lika skyldigheter och rättigheter i sedligt afseende.
Man har, när man började att se nogare på arten af de förhållanden under hvilka föregående generationer lefde lyckliga och lugna, tyckt sig finna, att de ej på ett lika tillfredsställande sätt fylde det närvarandes kraf i det hänseendet, och det först och främst just i of vanberörda fall.
Och så grep man sig an att der sträfva till ett bättre, ja man sträfvade och sträfvar med den ifver, attdet nu slutligen gått derhän att det nästan är faktiskt omöjligt att öppna en bok som vill göra anspråk på att vara modern utan att deri finna ett inlägg i dessa svårlösta sedlighetsfrågor.
I all synnerhet är det våra literära damer som med den starka-res ädelmod och behjertenhet ha åtagit sig värfvet att kämpa för sina stackars medsystrars rätt.
Och derom är intet annat än godt att säga.
Men det sätt hvarpå de strida är icke alltid lika lyckligt som syftet är berömvärdt och ädelt.
Öet kan icke alltid fritagas från hvarken en viss ensidighet eller t. o. m. en liten smula inkonseqvens.
Det första budet i den nya sedlighetskatekesen lyder så bär: Du skall icke gifta dig utan kärlek.
Och förklaringen är denna: Du skall framför allt ha kärlek i äktenskapet, ty det ir den och endast den som gör det till sedligt.
Nåja, på den granden ‘ lära väl alla etiskt anlagda naturer numera vilja bygga.
De torde nog till och med äfven vi^ja besvälja den vidare utläggningen deraf, att ett äktenskapligt förhållande grundadt på Ömsesidig kärlek men utan statens eller kyrkans stadfästelse är sedligare än ett äktenskap hvari alla lagliga former äro iakttagna men der den ömsesidiga kärleken saknas, d. v. s. att det kan finnas så kallade fria äktenskap som äro mera etiskt berättigade än somliga legaliseracle.
Så långt är således allt godt och väl, ja till och med längre.
Äfven då, när de moderna sedlighetsifrarne sätta upp sitt andra bad: Du skall icke missbruka en stackars oerfaren flickas för * troende till att bringa henne i olycka, ty den som så gör han är en skurk, om han också går ostraffad af den verldsliga lagen, så torde man opåtaldt vHja gå med dem.
Men, se se ’ n brister bandet.
När det nu gäller att tillämpa dessa bud, att dra slut- * ledningen ur dessa premisser, då lemnar som vanligt logiken damerna i sticket.
Hvad är nämligen deras nästa påbud?
Jo, det låter så här!
Alltså är en man som förfört en flicka skyldig att gifta sig med henne.
Men, mina damer, märka ni då icke sjelfva den glupska inkonseqvensen i edert resonnement.
Det ena ögonblicket förklara ni att ett äktenskap utan kärlek är liktydigt med prostitution och det andra (se fru Agrells » Dömd ») fordra ni i sedlighetens och moralens namn att om en man bragt en flicka i olycka han måste gifta sig med henne, äfven sedan kärleken och förtroendet &amp; ömse sidor gifvit rum för hat och förakt.
Tänken så sedligt det äktenskapet skulle bli enligt edra begrepp!
Hvart i alla tankelagars namn har der eder slutledningsförmåga elleredert miDDe tagit vägen?
Ty inte vilja väl ni predika » prostitution s-äktenskapets » evangelium, nej mina damer, det vilja ni bestämdt inte!
Och för resten, hur skulle saken gestalta sig ur rent praktisk synpunkt?
De libertiner ni i edra verklighetstrogna skil * dringar framstält, de ha säkerligen ej blott förbrutit sig mot en flicka.
Hur ville ni då rangera saken?
s Qvinnan i skriften, som varit gift med sju mäil här i verlden, hon stod undrande och spörjande hvilken som skulle ha rätt till henne i den andra.
För edra förförare stälde sig saken ändå kinkigare, ty de finge göra sig den frågan redan här på jorden.
Hvem skulle ha dem, den första eller den sista af deras offer?
Skulle de gifta sig med och ski \ ja sig frän dem i ordning bokstafs- eller anciennitets-för att t ge sina barn faderns namn », eller skulle ni vilja att de skulle utvandra till Amerika och bli mormoner för att på så sätt skaffa dem alla på en gång, » äktenskapets upprättelse »?
Det medlet vore åtminstone radikalt nog, hur pass sedligt det blef från hvilken synpunkt som helst, det vill jag lemna derhän.
Men, skämt åsido, sakens vigt kräfver allvar och vördnad, äfven om sätten att behandla den ej alltid gjort det.
Om våra välmenaude och aktningsvärda qvinnofrågsvurmar ville se saken från flere sidor än dessa och ge den andra uppslag än de hittills gjorda, så skulle de säkerligen göraren god gerning utan att sjelfva blottställa sig för åtlöje.
Jag är blott åskådare af striderna, deltager väl i dem med mina sym- eller antipatier, men vill alls ej göra anspråk på att vara medkämpe och fackman der.
Men för min, den utomståendes, blick synes det som skulle man för det första dra en bra mycket mera konseqvent konklusion ur sina premisser och fö » det andra bra mycket snarare hinna till målet för sin sträfvan, tidens uppfostran till en % human och sedlig uppfattning af mannens och qvinuans lika rätt och lika skuld i förhållandet till hvarandra, om man i stället för att ifra för den allena saliggörande » upprättelsen genom äktenskap » och att syssla med det ofruktbara arbetet att predika för libertinen eller det obehöfliga att göra honom föraktad, riktade sin sträfvan på att förmildra domen öfver de qvinnor som blif-vit hans offer och att upplysa dem och hjelpa dem i deras försvar.
Det vore bestämdt vida bättre, om man kunde bringa det derhän, att det allmänna omdömet vore mera skonsamt mot den som mindre felat än tvärtom, derhän att ej ett felsteg i sedligt hänseende som nu stängde vägen till upprättelse för qvinnan, der ej ens upprättelse an9es vara af nödeu för mannen, bättre, sägerjag, än att sträfva dertill, att denna upprättelse skulle ske genom en ny förnedring, ett osedligt och p&amp;tvingadt äktenskap.
' Men tvärt emot att ett inslående på denna väg vore att hoppas ser det ut som om man blott än mera ensidigt än förut skulle gå fram på den väg man en gång beträdt.
De böcker jag i dag närmast bar att behandla och som giiVit anledning till hela denna långa ingress gå båda i det gamla spåret.
Den ena predikar upprättelse genom äktenskap och den andra visar, der den ger sig in på dessa frågor, till och med hat mot en förfäktare af den mera rationela uppfattning jag här ofvan uttalat.
Det ser ut som om hvarken damerna gjelfva eller deras vapendragare läst den gamla latinska sentensen: » Cujusvis hominis est errare, nullius nisi imipientis in errore persevcrare ».
Den första af här ofvan nämda böcker kallar sig dramatisk teckning ur hvardagslifvet.
Dess största förtjenst är väl äfven den karaktär af verklighet, af hvardagslif som hvilar öfver de flesta af dess situationer och hvarigenom den fördelaktigt utmärker sig från sin närmast beslägtade föregångare, fru Agrells Dömd, hvars scener synnerligast i tredje akten väl nått höjden af fulländning i onatur och » arrangement ».
detta är också nästan den enda förtjenst dramat i fråga eger, ty hvarken dess ekonomi eller dess karaktärsteckning är af prima slag.
Mot den första skulle jag framför allt vilja anmärka den oproportionerligt långa expositionen.
Om man än till den räknar endast första akten, så upptar den 40 sidor » af hela pjesens 96.
Och dit borde för öfrigt räknas ännu mera.
Ty den konflikt som bildar kärnpunkten i dramat fins ej ens till arten antydd i denna akt, den upptages blott af en för öfrigt mycket ledigt gjord presentation af både hufvud * och bi-figurer.
Det är rätteligen ej förrän i andra aktens hufvudscen mellan majorskan, Anna, Carl och farbror Göran som intrigens trådar knytas, och en stegring i intresset inträder vid Carls ord: » Nej, inte ens om det gälde lifvet. »
Utom det att långa exposéer från scenen alltid bli tröttande, så är det äfven ett fel mot alla dramatikens kompositionsregler aom ingen » konstnärlig frihet » kan motivera att låta inledningens storlek vara så oerhördt disproprotionerlig mot allt det öfrigas.Att sedan höjdpunkten kommer i tredje akten är nog fullkomligt rätt, likaså är det en fullt riktig instinkt som ledt förf.
att göra den akten kort och koncentrerad; men så skizzerad som den är borde den dock ej ha blifvit, när det föregående är så.
utdraget.
Bättre i tekniskt afseende ttr sista akten, men den åter är otillfredsställande derutinnan att den förstås i stil med all mode-dramatik nu skall sluta med ett stort frågetecken.
Af karaktärerna tilldrar sig naturligtvis hjeltinnan, Anna, största intresset, men väl tecknad är hon ej.
Hon är alls icke mensklig.
I sin onaturligt skarpa konseqvens och med sina nästan efter lineal uppgjorda åsigter förefaller hon åtminstone mig vida mer likna en fonograf, på hvars metallpappersremsor författarinnans uppkonstruerade principer och reflektioner blifvit inpreg-lade, än en ung om än aldrig så tanke- och vilje-kraftig flicka af kött och blod.
Mera naturlig Ur fästmannen, Carl.
Det hedrar författarinnans blick för verkligheten att hon låter honom, trots hans förhållande till Elisabet, i öfrigt framstå som och vara en hederlig och bra karl, och icke som fru Edgren med Lagerskiöld gjort honom till en riktig gammaldags romanskurk.
Det förefaller också som han blifvit bildad under påtaglig inverkan af Ib9ens Helmer.
Bäst äro bipersonerna, synnerligen majorskan och Ellen.
Farbror Göran är ehuru bra mindre sjelfständig, han är bestämdt af samma familj som kamrer Milde i Räddad.
Om sjelfva tendensen i stycket, att giftermål är den enda upprättelsen för förförelse, torde ingressen ha lemnat tillräcklig antydan.
Dock bör det påpekas att verkligen ett nytt, sundare element här tillkommit, nämligen en fordran på barnets af äktenskapet oberoende rätt.
Sedan jag nu behandlat den senaste frukten af den moderna » äktenskaps- och sedlighets-literaturen » går jag att se litet på hvad genrens förklarade riddare på det kritiska området i .sina senaste opera lemnat oss för nötter att tugga på i så väl det som i andra afseenden.
Ty det kunna vi ju med detsamma komma öfverens om, att det som vanligt är nötter och dertill ganska hårdknäppta nötter signaturen Kobinson bjuder på.
Hanhar na en gång fått rykte om sig att vara vår djupsinnigaste kritiker, och det lär han.
väl icke vilja släppa ifrån sig.
En aktad literaturhistoriker har på tal om Hamlet sagt att nog är hans figur tragisk, men hvad är det mot hans kommentatorers!
Med .lika.stort skäl kunde man här säga att nog äro ibland Viktor Rydberg och Ibsen svårtydda och djuptänkta, men,
O Sancta Sibylla, hvad är det mot hvad de bli, när signaturen Robin son fått hälla på att tolka dem en liten stund!
Det kommer då så mycken visdom att flöda ur deras mun att det vore nog för ett helt dussin filosofer, och hvarje deras minsta ord får en inre dold betydelse, nästan lika svår för vanliga dödliga att finna reda på som de grundidéer den tyska estetiken trollat fram ur Shakspere.
Jag vet inte hur det kommer sig, men när jag ser en sådan der genom^jupsinnig och vördnadsvärd kommen * tator nysta fram sentenser och visdomsord ur en författare, så framställer sig alltid för mina ögon bilden af trollkarlen på djur-gårdsslätten som ur munnen på sitt offer drar fram det ena me * tertalet pappersremsor efter det andra — som han sjelf haft förvarade i sin egen rockärm.
Utrymmet hindrar mig att taga ut och påpeka de särskilda exemplen, men jag bara ber att få hänvisa till uppsatserna öfver Vildanden och öfver Viktor Rydberg.
Den senare har äfven blifvit nog mycket utförd på bredden.
Den inledes nämligen med en utläggning af Faust-dikten, ett för-farande som nästan erinrar om den lärde professorns, hvilken skulle föreläsa öfver massage och böljade med kinesiska muren.
(Kineserna uppfanno massagen, Rydberg har öfversatt Faust).
I denna utläggning har signaturen Robinson för öfrigt en tolkning af uttrycket
» Das ewig-weibliche zieht uns hinan »,
som jag ej kan förbigå.
Han förklarar det nämligen sålunda:
* Äfven erfarenhet är uppenbarelse ».
Att identifiera det evigt q vinliga med erfarenhet, fy då, det är inte vackert af en damernas riddare, det är ju detsamma som att ställa qvinnan blott på föreställningens ståndpunkt.