Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sigfrid lät bygga offerkyrkan Skager i Undenäs, i Vestergyllen, – den besynnerligaste och äldsta träbyggnad i Sverige, (och hvilken hvarken Min Herre eller någon annan känner ännu); att den Helige Ande hänger i samma kyrka som en löja, och icke som en dufva (såsom i andra kyrkor); att jag låtit återupprätta detta tempel.
Se sådant, Min Herre, är vetenskap och verklighet!
Och sedan nu allt detta är bevisadt, beskrifvet, gjordt; Bevillningen reglerad; Dansken förlorat Norrige; Nya Haga byggts färdigt; Herr von Bilang199 tystnat; Finance-verket kommit i ordning; Herr Kellgren blifvit öfvertygad; – med ett ord, då tecken ske i sol och måne: då, om icke förr, hoppas jag att vi råkas.
Stockholm den 23 Februari 1792.
Jag har rigtigt fått bägge brefven: med Assignationen (som genast honorerades); och med denna rapida taflan af hvad M. N. Herre gör, – som var sjelf värd en assignation (om en så mycket större belönare funnes). M. N. Herre är den ende i hela mitt fädernesland, af hvilken jag rönt en kunglighet i Litteraturen.
Kungen sjelf gjorde der aldrig något, utan af andra nödgad, och när det var omöjligt att annat göra.
Ändteligen väl Augustiserad, hvad gör han af sina snillen?
Dagakarlar i allt sitt kungliga strunt, eller slafvar för sitt högmod.
– – Men är ej Rudbecks Atlantica en hel Bibel af inspirerad Antiqvitet?
Och huru gör sjelfve Tham till Dagsnäs, att ej inför honom känna en viss andakt?200
Dahla, Mars 1792.
Jag ser pag. 30 i sista delen af Kritik öfver Kritiker, att Min Herre tror ”alla skalmarna dränkta i Syndafloden” (Franska Revolutionen), fastän visst ”också med några goda själar”201.
Detta – ännu med bifall!
Det var då icke min Herre, som ville skona Sodom för tio rättfärdiga.
Men hvarför fick jag icke svar på mitt exempel i Politiken (af Visen i bikupor och myr-stackar), att
Naturen gifver oss exemplen på de bäst styrda stater – genom envälde?
Eller känner Min Herre någon stat i Naturen bättre styrd?
Min Herre måtte tro, såsom orthodox i sin lära, att man hellre skall tjuta med Vargar och lefva med dem.
Också om man är ett får?
Läs nu Gazette de Leide N:o 10 (Bihanget), och admirera, i National-Församlingen, det ”höga och majestätliga” af villfarelser!202
A propos:
Det berättas, att dessa verser blifvit funna i Ludvig XVI:s kabinett i Versailles:
Nous demandons, en toute humilité,
Que notre Roi devienne notre Esclave;
Nous l’invitons à souffrir, qu’on le brave,
Qu’on le trahisse – en toute loyauté!
Quand une fois il aura la bonté
D’abandonner son sceptre, sa couronne,
Avec le tems nous rendrons sa personne
Le plus grand
Roi de la Chrétienté.
Hvad tycker Herr Thorild om dem?
Jag fann Recensionen i Posten emot Herr Manderfelt203 dråpelig.
Pjesen var kanhända ett politiskt agn: men det nappar icke alltid.
Kanske har Herr Manderfelt ändrat sina ungdomsfel; kanske ock endast bredt aska öfver glöden.
Alla negativa fel äro alltid att ursäkta.
De positiva äro, stundom åtminstone, synd emot den Helige Ande.
Pag. 56.
”Någongång skrifva sig Fånarne, liksom klokt folk:
Pro Sensu Communi”.
– Det första, som denna societeten skref, gjorde min största glädje och förundran; – allas.
Mina och Min Herres gerningar eller skrifter, anser jag för linien AB204, uppkommen af kraften F (den rätta sanningen) och kraften E (enskildt agg, privatgräl), som i en punkt sammanträffat.
Jag reducerar åter directionen AB: så förvandlas den i directionen AD (den triviala stråten, fiendskapen mot Pro Sensu) och i directionen AC (allt det vackra, det höga af Herr Thorilds tänkesätt, och hvilket jag fullt värderar).
Detta är Mathematik: som Min Herre med skäl citerar205.
Visst är det indifferent, om en Skomakare är en Plato, endast han gör sitt arbete habilt.
Deri har min Herre rätt; och detsamma är med en Mathematicus.
Men också, utom den vetenskapen, ligger i alla andra vigt på personen.
Min Herre har knappt två afgjorda sanningar i Politiken; i Financen, ingen.
Att betala sin skuld, är ingen finance: det är den simplaste räkning, eller mathematik, i verlden.
Antingen kalla nu alla sciencer Mathematik; eller ock ligger i alla andra mera visshet – mera nämligen hos personen, än uti saken.
Jag ville i Skara äfven inrätta ett Sällskap pro Sensu Communi.
”Vett och Verksamhet” hade jag till valspråk; Kung Fredrik II till Heros; och den 24 Januari till samlingsdag (födelsedagen på engång för två)206.
Några gånger voro vi tillsammans.
Jag skref något, som nu är undanlagdt.
Men min kärlek för Sundt Förnuft är qvar.
Stockholm den 20 Augusti 1792.
Jag tackar Gud för det ”behof att höra något från mig”, som han gifvit åt en Man, hvilken annars är så långt öfver alla behof.
Men han – Gud – består sig sjelf denna yppighet af ett stort hjerta, att fråga äfven efter det minsta.
”Beviset mot Adelskap”207 är utur min skola.
Men ur min, som ur allas skolor, kommer ingenting bättre, än Vår Herre lät det göras.
Alla slags hufvuden gå i skola.
Boken är ett rafs af mina conversationer.
Auctor är en Medicinæ; Doctor Philipson.
Han har gjort ett hocus-pocus-recept af mina icke så dåliga ingredientier.
Får jag trycka M. N. Herres Antidotum, fastän det är något emetiskt?
Med – till slut – några ideer af mig till högre eftertanka?
Det är: ett rigtigt Med och Mot i frågan; så att riksdag i Nationen kan bli öfver ämnet.
– – Zibet är en tankekruka.
Han har mycket af en lång uppfostran i verlden; men ingen själ.
– Min gamla, sanna, alltid lika heliga vördnad till Hennes Nåd!
Hon förekommer mig, jag vet icke hur, som en symbol af den fordna Republiken; hvars anda nu återlefver i min själ.
– Nordencrantz, som jag nu läser, det var en ärans man; som ensam hade, i sitt hjerta, en hel nations nit208.
För de två rader, som jag i poemet utmärkt med tecken, – och som jag hade skrifvit dit med mera, – blef Lidner, för några dar se’n, Kunglig Secreter, fick en present, och löfte om första lediga Pension ....
Sic vos non vobis ....
Det vid brefvet bilagda poem, som i postscriptet åsyftas, var Lidners sång ”Till H. K.
Höghet
Regenten, öfver Tryckfriheten”.
Den vidfogade underrättelsen kunna vi ej annorlunda förklara, än att Thorild, denna gången, hade tagit någon af Lidners egna ”fria fantasier” efter bokstafven: ty den arme skalden blef hvarken någonsin ”Secreter”, eller någonsin pensionerad.
Men härom vidare, då jag hinner till teckningen af Lidners bild.
– Efter denna skrifvelse inträffade, såsom det synes, ett nytt afbrott i Thorilds och Thams brefvexling; och ett långvarigare, än tillförne.
Okända äro oss de orsaker, som vållat det.
Ovänliga voro de dock visst icke: tonen i de skrifvelser, med hvilka den återbörjar 1797, skulle ej då vara lika varm.
Möjligt är ock, att jemväl i den mellanliggande tidrymden bref verkligen, och ömsesidigt, blifvit skrifna; fastän de nu, i Thorilds handskriftliga qvarlåtenskap, ej finnas.
Hvad jag här af denna brefvexling meddelat, skall troligen äfven lätta möjligheten att begripa Thorilds ekonomiska ställning under hans sista vistelse i Stockholm.
Den ingen förmögenhet och ingen tjenst innehafvande Juris Candidaten kunde af många skäl underskrifva sig, – såsom han i brefven till Tham vanligtvis gör, – ”M. N. Herres Thorild”: ty, om vi undantaga hvad han förtjenade på utgifna skrifter under de sista aderton månaderna af sitt Stockholmslif, då hans verksamhet såsom svensk författare var lifligast och hans popularitet stod högst, ägde han i Tham sin egentliga inkomst-källa.
Af denne understöddes han med (åtminstone) hundrade riksdaler årligen: en summa, hvilken, om hon beräknas enligt förhållandet af dåvarande myntvärde och varupriser till nutidens, är på långt när icke så obetydlig, som det i våra öron ringa siffertalet.
Men om Thorild likafullt, under förloppet af året 1792, blef en mera försumlig brefskrifvare: så får dervid ej glömmas, att han nu befann sig invecklad i en belägenhet af litterär mångstrid och mångslöjd, som strängare än någonsin fordrade odeladt användande af all hans kraft och all hans tid.
Den framskymtar redan, såsom vi sett, i de sista af de meddelade brefven.
I timlig måtto, förde honom dessa stridigheter till olycka.
Deras utgång blef, att han ej längre tilläts lefva i ett fädernesland, hvaraf han dock företrädesvis genom dem gjorde sig förtjent.
Ty deras egentliga mening, å hans sida, var en polemik emot polemiken; ett krig för frid och ädelmod; en granskningslära, som hade till valspråk: ej förstöra, utan lifva.
Rättelser:
10 rad. 23 står spculation läs speculation
– 34 sista rad. står nä läs än
– 68 rad.
14 (och flerstädes; Thorild skref så) står Vingård läs Wingård
– 82 – 4 nedifr. står Når läs När
– 137 – 4 står läskarls-rum läs ungkarls-rum
– 153 – 16 står fäfängt läs fåfängt
Anmärkningar:
Sid. 3.
Swedenborg blef aldrig Magister:
Förf. missleddes härvid af en engelsk biographi.
Sid. 54.
Den i Noten namngifna oden af Bergklint är rimmad.
Thorild åsyftade således någon annan, mig ännu obekant, skrift af Bergklint till Höpkens ära.
(Månne han menade den ”fest-ode”, hvarom nämnes på sid. 142?)
Swedenborg, Emanuel: född i Stockholm den 29 Jan.
1688; son af den sjelf ganska märkvärdige Jesper Svedberg (då ännu blott Kongl.
Hofpredikant, men kort derefter Domprost i Upsala och sedermera Biskop i Skara); studerade i Upsala; tillbragte, sedan han der promoverats till Magister, åren 1710–1714 under fortsatta studier i Oxford, Utrecht, Paris och Greifswald; blef af Carl XII, som också ville göra honom till Professor i Upsala och gifta honom med Polhems dotter, utnämnd till Assessor i Bergs-Collegium 1716; adlad 1719, och i kraft deraf riksdags-ledamot så väl då, som oftare; biträdde sin svåger, den yngre Erik Benzelius, vid instiftandet af Upsala Vetenskaps-Societet 1720, fastän han sjelf ej förr, än 1729, der ingick som medlem; åtog sig utöfningen af sin Assessors-syssla först 1722, sedan han, medelst en resa genom Danmark till Holland, Frankrike och Tyskland, fullkomnat sina metallurgiska kunskaper; anmodades 1724 af Upsala Consistorium Academicum i de prydligaste ordalag, men förgäfves, att mottaga Mathematiska Professionen efter Nils Celsius; företog åter en resa till Tyskland, Österrike, Ungern 1733; Ledamot af Petersburgska Vetenskaps-Akademien 1734; använde åren 1736–1739 på förnyade utländska resor, då han äfven besökte Italien (1738), samt vistades ett helt år i Venedig och Rom; Ledamot af Stockholmska Vetenskaps-Akademien 1741; erhöll 1745, i London, den första af de syner och uppenbarelser, på hvilka hans theosophiska lära beropar sig; tog, med bibehållande af lönen såsom pension, men undanbedjande sig hvarje slags titel-förhöjning, afsked från sin Assessors-tjenst 1747; deltog likväl ännu i riksdags-förhandlingarne 1761, då den redan såsom andeskådare allbegapade gubben framgaf det – enligt Höpkens omdöme – förståndigaste af alla den tidens finance-betänkanden; vexlade, under sista delen af sin lefnad, boningsort ömsevis mellan Stockholm (der han på Södermalm, vid Hornsgatan, hade en egendom med en trägård och ett lusthus), Amsterdam och London; plägade dock uppehålla sig i Englands hufvudstad oftast och längst; afsomnade ock der (enligt egen förutsägelse) den 29 Mars 1772.
Nyss förut hade den dervarande Svenska Kyrkans prest, Ferelius, gifvit honom sacramentet med tillfrågan, om han ej nu funne sig böra återkalla det mesta af sina theologiska skrifters innehåll?
Swedenborg yttrade då, upprätt sittande i sängen och med handen lagd på hjertat, dessa ord: ”Allt, hvad jag der har skrifvit, är så sannt, som att Ni nu ser mig.
Jag kunde meddelat mycket mer, om det hade blifvit mig tillåtet.
Efter döden skall Ni få se allt bekräftadt; och då skola vi ha mycket att säga hvarandra om detta ämne”.
– Märkligt är, att jemväl hans fader haft andesyner (enligt egen berättelse, i en å Skara Bibliothek befintlig otryckt sjelfbiographi); äfvenså, att jemväl hans morfader, som hette Albert Behm, hade varit en Bergs-Collegii-Assessor.
Ehrensvärd, Carl August: född den 5 Maj 1745; son af Sveaborgs odödlige anläggare, den slutligen till Grefve och Fältmarskalk upphöjde August Ehrensvärd; deltog såsom yngling i Pommerska kriget, under sin faders befäl; var redan före sitt trettionde år Öfverste vid flottan och R. S. O.; verkställde 1780–1782 den genom hans beskrifning så oförgängligt bekanta resan till Italien; utnämndes, under Gustaf III:s eget vistande derstädes, till Öfver-Amiral 1784; studerade då som bäst Mystik och Magi, men fullföljde icke dessmindre sin faders nybyggnader vid Sveaborg, och fullbordade den af honom började Skärgårds-flottan; förde befälet i det förra af sjöslagen vid Svensksund, der den seger, som han redan vunnit öfver en afdelning af Ryska flottan, förbyttes till nederlag genom Konungens beslut, att, emot hans råd, fortsätta drabbningen; helsade derefter sin Monark med de orden: ”E. M. har icke mer någon Skärgårdsflotta!” hvarpå denne svarade genom öfverräckandet af Svärdsordens Storkors; tog likväl, misslynt, afsked; flyttade på landet; studerade nu Physik, och gjorde rön i Landthushållningen; Ledamot af Vetenskaps-Akademien 1790; kallades af Förmyndare-Regeringen till General-Amiral 1792, men begärde och fick nytt afsked 1795 (sedan han sagt åt
Reuterholm rent ut: ”Herre! ni vill regera, men ni kan inte regera”); dog, på resan till Norrköpings riksdag, i Örebro den 21
Maj 1800 (såsom det säges, mindre af sjukdom, än af sjelf-medicin).
– Icke blott hans fader var en genialisk konstälskare och tecknare; äfven hans farfader (den förste som bar namnet Ehrensvärd), en gammal Carolin, Öfverste och Commendant på Carlstens fästning, hade en utmärkt skicklighet att teckna, och det med liknande lynne.
(Så t. ex. har han supplerat sin korta dagboks-uppgift om Carl XII:s död med en ritning, som föreställer en fallande, och i fallet afbruten, pelare).
Eller – såsom det heter i lärostycket ”Förtjensten” – sjunga med en ”nyttigt ljuf röst”.
Leopolds bekanta uttryck om Shakspeare (”litteraturens skogsmenniska”), i ett utlåtande, hvarom mera framdeles.
För sin del, tillade Leopold sedermera Tasso och Wieland.
Med den förre blef han dock aldrig fullt belåten.
Se t. ex. i boken Maximum seu Archimetria, sid.
1000 Rdl. Banco.
Denne Beijer, till hvilken åtskilliga bref från hans mästare finnas tryckta, är författaren till den ypperliga, i Amsterdam 1779 utgifna, Index in Opera Swedenborgii Theologica tripartitus; ett redan under Swedenborgs lifstid börjadt jätte-arbete, hvarmed han var i tretton år sysselsatt.
Just som han hade afsändt det allrasista correctur-arket, sjuknade han samma dag, och lades på sin dödsbädd.
Farbroder till de verldsberömda bröderne August Wilhelm och Friedrich.
Se ”Passionerna”.
Då Lector vid Göteborgs Gymnasium; sedermera Kyrkoherde i Kumla och Halsberg; slutligen Biskop i Calmar (död 1807).
Var en bland Stiftarne af Göteborgska Vetenskaps- och Vitterhets-Samhället.
Har, utom åtskilliga andra – större och smärre – skrifter på vers (bland hvilka ett Tal på K. Gustaf III:s födelsedag just år 1777), äfven författat ett ”Tal öfver det dyra Återlösningsverket”.
Troligen är det i anledning af detta (kanske ock af några bland de smärre skrifterna), som han af Thorild besjunges såsom ”den helgade Skalden”.
Hvarom vidare förtäljes i detta lilla – omkring midten af 1780-talet diktade – anakreontiska qväde:
Nektar äro halfstulna kyssar;
Våldets tränga ej in i själen,
Och de lättas ljuflighet dufnar.
Eos, Eos! men alla dina –
Lätta, stulna, våldsamma – kyssar
Voro mer, än Gudarnes nektar.
Såsom just på detta samma års Nyårsdag och Juldag.
Se, i första delen af hans Samlade Skrifter, poemerna sidd.
9–10 och 11–14.
Sammandrag.
Se Kellgrens Inträdes-tal i Svenska Akademien.
Nämligen öfver dennes återinträde i Kongl.
Rådkammaren, den 6 Decemb. 1773.
De flesta äro utan post-adress; bland de andra åter bär flertalet denna: ”Vexiö, Ösjö Postgård och Ulfsbäck”.
Här vidtager det på sid. 54 anförda stället.
Förvändning af det danska ”pog”.
Det närmast härefter följande stycket är redan meddeladt (sid. 33).
Biskop Vingård, utnämnd 1780 till Biskop i Göteborg från Kyrkoherde vid St.
Jacobs församling, var ännu icke afflyttad från Stockholm.
(Den 1 Juni 1780 firades denna utnämning, i ett gladt lag, genom en Inpromtu af ”en bland dess församlings invånare, vår lycklige och vittre Skald, Herr Hof-Secreteraren Bellman”.
Se Stockh. Posten f. 1780, N:o 129).
Dessa förklaringar upplysa saker, af interesse blott för dåtidens läsare.
– Bokhandlaren Schildt var bladets förläggare.
Med ”kreatur” menas här naturligtvis (liksom ungefär öfverallt hos Thorild) creatura; skapad, ändlig varelse.
Här menas tvifvelsutan dennes Histoire philosophique des établissemens et du commerce des Européens dans les deux Indes; hvars andra upplaga, utgifven just 1781, innehållande en mängd tillagda häftiga diatriber om Despotism, Hierarki, Fanatism o. s. v., ådrog honom fördömelse af Sorbonne och landsförvisning af Parlamentet.
På baksidan af en grafskrift i poetisk prosa, öfver en Morbroder till Heurlin.
Detta ställe, och några följande af lika antydningar, syfta på vissa från denna tid härrörande utförligare uppsatser; hvilka ock, bland de egentliga brefven, blifvit af Heurlin troget förvarade.
Den 25 Aug. födde hon Prinsen Carl Gustaf, Hertig af Småland; som dog året derefter.
Troligen ett mot Thorild rigtadt utfall i något skådespel, uppfördt på Eriksbergs-theatern; som i den tiden var, hvad i en sednare tid Djurgårds-theatern varit.
Belönt, i Februari detta år, af Sällskapet Utile Dulci, med dess större pris; hvarom se den lofordande förkunnelsen i Stockholms-Posten s. å.
Sannolikt det af Bokhandlarn Holmberg utgifna, hvars utarbetande först ombetroddes åt en af den tidens litterata industri-riddare, Stålhammar; med hvilken Holmberg blef osams.
Se Geijers ”Gustavianska Papper”, III D. 1 Afd. sid. 105.
Närmare upplysningar längre fram.
Hvar i sitt slag egna.
TREDJE DELEN.
‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗
A. W. v.
Schlegel.
FRANS MICHAEL FRANZÉN.
Under det att ett Sverige, som förtäljer sig vara ungt, med höga lystringsrop anmäler sin tillkommelse: nedlägger jag, i all stillhet, inför den siste qvarlefvande af det gamla Sveriges stora Skalder, dessa blad; på hvilka jag sökt teckna, med vördnad och trohet, hans närmaste föregångares bilder.
På honom dröjer återskenet af de Gustaviska Sångarnes dag; han uppträdde i dess vackraste aftonglans; den förhöjdes genom honom till nytt morgonbudskap om kärlek och vår.
Jag klappar, med mina ritningar under armen, på porten till offerlunden kring hans öfverpresterliga tjäll.
Vid hans välkomst-helsning, ljuf som i Selmas tid, skola de tecknade gestalterna känna sig lifvas.
Vid den vänliga strålen af hans ögonkast, skola de från papperet framgå med omisskännbar liknelse af färgor, åtbörder, blick och röst.
”Den rätta ålderdomen saknar ej lifvet; endast dess slagg har affallit, och den ädla metallen är qvar.
Inga andra nöjen hafva flyktat, än de som böra försvinna.
Tankens och känslans kraft har ej försvagats; den har sammandragit sig, för att fatta de värderikaste föremål”.
Lämpligare, än här, skulle jag ingenstädes kunna låna dessa ord af en gemensam
Vän, yttrade i ett Minnes-tal1, hvars skrifart, ehuru antik- artadt förträfflig, dock utgör den minsta af dess sällsynta egenskaper.
Jag tillägger: lycksaligast må denna visa ålderdom prisas, när dess verldsbeskådning är samfäldt
Andaktens och Diktens.
Den liknar då det ensamma, med snö och is betäckta, men öfverst i evig blomning sommarkrönta fjäll, som bar Armidas trollslott: blott med den åtskillnad, att slottet, vid annalkandet, befinnes vara ett Sions-tempel; i hvars oafbrutna sånger, ljudande skärast under qvällens skymning och nattens stjernor, allt, hvad jorden har skönt, renas genom allt, hvad himmelen har heligt.
Just i detta ögonblick framglimmar den klaraste qvällsol öfver sjön utanför min landtliga boning.
Fönstren flamma upp; skrifbordet återglänser; steglitsan i buren inbillar sig se soluppgång, och börjar qvittra.
I sjö-spegeln, icke ens lindrigt krusad, omfamna hvarandra ånyo det blåaste hvalf och de grönaste stränder.
Solen säger dem farväl; men med förmaning, att vara obekymrade om en höstlig sommars redan märkbara förgängelse.
Längre bort förvandlar sig vågen till en darrande yta af smält guld; närmare simma rosenskyar, som ändtligen försvinna under ingången af aftonrodnans uppslagna tält; på dem segla drömmar om tider, då menniskorna, i glad enhällighet, drefvos af stora tankar framåt till herrliga skapelser.
Öfver skogen, öfver bergen utbreder sig ett sken från Evighetens paradis; Gud lustvandrar der, och kastar ännu på sin kallnade jord ett värmande fadersöga.
Hela taflan andas en frid, som tyckes vänta blott på svanor och svanesånger.
Och hör! på milda flägtar komma de andar, i hvilkas betraktande jag tillbragt en icke ringa del af min lefnad.
Kanske förutskåda de, när härnäst ett tidehvarf skall begynna, öfver hvilket Poesien sväfvar med sitt strängspel och sin segerfana.
Huru dermed må vara, – jag är nöjd, att hafva lyssnat till dessa strängar och sett denna fana fladdra.
Du är en af Dem, hos hvilka jag står i förbindelse för så lycklig erfarenhet.
Du har ännu ej, i likhet med nästan alla de andra, bortflytt ur min snart fullkomnadt ensliga synkrets, för att blott i spridda stunder dit tillbakavända såsom gäst från en högre verld.
Desto mera är en sådan stund den rätta, att till Dig frambära förevarande skildringar.
Måtte de äga något af denna speglande sjö-klarhet, denna älskande alltuppfattning, denna utsigt, detta sällskap, detta lugn!
Fader!
Finnlands sista, ovärderliga skänk till det gamla moder-rike, ur hvars minne det aldrig kan utplånas!
Det tilläts gossen, att leka under din diktnings leende maj-grönska, när dess lärkor, dess dufvor, dess näktergalar slogo sina tidigaste toner.
Det tilläts ynglingen, att såsom lärjunge vandra vid din sida i Kumlas park, medan den ännu beboddes, i tvåfaldig bemärkelse, af Sångens döttrar.
Det tilläts mannen, att finna sig räknad bland dem, för hvilka Du öppnade din enskilda vänskaps helgedom.
Om någon uppspanar dessa blad, sedan den hand, som tecknat dem, sönderfallit till stoft; om han vid den varelse, som bar mitt bortglömda namn, fäster en, om än flygtig, likväl ej alldeles likgiltig uppmärksamhet: må de då berätta, huru man, i din sista samtid liksom i din första, erkände din oinskränkta rätt till Sveriges beundrande tacksamhet och kärlek.
Dalin och hans samtida
Inledning (om Svenska Vitterhetens tillstånd under tiden näst före Dalin) 341
Triewald och Dalin 353
Dalins Tankar om Kritik 359
Dalinska Smakläran 363
Lovisa Ulrika och Tessin (Underrättelser om den äldsta Svenska Theatern m. m.) 370
Dalin såsom politisk Vitterhetsman 397
Dalins sednare lefnadsålder 432
Dalinska Skaldeprof 468
Mörk (Sveriges förste Roman-författare) 517
Gustaf den Tredje och hans Män Dalinske Smaklärare (Sahlstedt; Brunjeansson; Rudin; Ristell; Liljestråle; Bergklint; Regnér) 547
Gjörwell 558
Creutz och Gyllenborg 563
Gustaf den Tredje (med några blickar äfven på Svenska Akademien, Theatern, Adlerbeth, Rosenstein m. fl.) 593
Oxenstjerna 622
Kellgren och Leopold 664
Tillägg 689
Anm.
Denna del var ursprungligen ämnad att utgöra en
sednare afdelning af den förra; hvilket är orsaken till den
derifrån fortgående pagineringen.
DALIN
hans Samtida.
In Froschpfuhl all das Volk verbannt,
Das seinen Meister je verkannt!
Goethe (om Hans Sachs).
OLOF von DALIN,
betraktad i kretsen af sina Samtida.
J, som oss föregått, som för vår sång beredt
Ett språk, hvars barbari har vikit för Ert vett,
Er möda vare tack! och J, som gått att skära
En pipa ur dess vass, Ert snille vare ära!
Er sångmö vare pris!
Hon skapade Dalin.
Gör rätt åt hans förtjenst!
Den rena harmonin,
Så kär, som hon var ny för våra fäders öra,
Bör äfven i vår tid hans sångers ära göra.
GYLLENBORG.
Svenskarne anse sig, med rätta, utmärkas af ett icke ringa frihetsbegär.
Det oaktadt hafva de länge, liksom i sin öfriga bildning, så äfven särskildt i sin vitterhet, sin smak, sina ästhetiska rigtningar, temligen slafviskt berott af än den ena, än den andra af Europas större nationer; företrädesvis af Tyskar och Fransmän, i flera gånger vexlad omskiftning.
Att så varit, faller väl ingen in att neka.
Snarare torde någon vilja bestrida, att det fortfar; och likväl är detta fortfarande solklart.
Det bedröfvande härvid är icke beroendet; det är dess slafviska beskaffenhet.
Obilligt vore dock, att skjuta hela skulden på den härmningslust, den snabba hugfällighet för det utländska, hvilken med skäl plägar uppräknas bland svenska folkets arfsynder.