Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen tänker jag på det derför att jag verkligen vill göra det eller också tänker jag inte alls på det.”
Och så farväl, smidiga, glada och unga – trots åren – hufvudet mot hans axel, armarne kring hans hals och ett par skrattande ögon emot hans.
Kan man vara glad!
Hej. – – ”Venskov”!
Är det på det sättet vi öfvervinna min förälskelse?
– Men tänk om jag inte hade kamraten!288
D. 13 Jan 1888.
Jag har inte ätit ett ordentligt mål på flera dagar, jag är så förplågad till kropp och själ att det är som om de två skulle vridas från hvarandra.
”Han” var här i går.
Det är vämjeligt att begå sjelfmord, han hyser intet medlidande med mig, – mindre än någonsin.
Och så skulle vi inte mera säga ”du”.
Bortkastad som en gammal handske!
Det jäser i mig som en dof harm; det första lifstecknet kanske.
Och Axel sade: du är så sentimental.
Han sade det så der ömt och tillgifvet.289
Jag var förplågad, uthungrad, dödstrött.
Matti läste högt för mig St.
Hans Fest, jag sof ibland men hörde ibland.
Så kom skildringen af Lars Øftedal.
Den grep mig.
Förut fann jag boken tråkig.
Jag är slägt med presten.290
Är det Georg Brandes som har knäckt mig?
Det är allt det falska, som jag bäddat ned mig i för att behaga honom, som gjort det.
Han har ympat in på mig qvistar, som icke kunde slå an, och hvilka derför endast fört in förruttnelse i min varelse.
Lyxsjukan – som jag aldrig skulle kunna mätta med en författares små tillgångar.
Föraktet för mig sjelf, derför att jag icke är furstinna eller rik eller vacker eller ung.
Med ett ord: föraktet för mig sjelf derför att jag icke kan lysa.
Allt detta är icke mitt; det är hvad jag hatar, hvad jag hatat från början, hvad jag vill sparka bort ifrån mig sjelf, hvad jag vill resa mig emot, hvad jag vill slå med mina stora näfvar som om jag vore en man.
Han har väckt hos mig en sjuklig längtan efter lycka, när begäret efter sundhet och jemvigt är det enda som lifvet eger makt att stilla.
Jag har låtit vrida mig bort från min egen väg, jag har af detta begär efter lycka låtit föra mig in på skamliga gömslen för last och uselhet, jag har kastats ut i landsvägsdiket att sölas i smutsen och höljas af förakt.
Här ligger jag nu.
Och jag har intet qvar.
– – – Skam – – – skam – – – skam!
Jag är en qvinna.
Men jag är författare; är jag då icke också något af en man?
Hvad gör det om jag är låg af födsel?
Så är också han.
Hvad gör det om jag intet kan vinna af det män ger åt skönhet, ungdom och rang?
Hvad gör det mig om jag syns gammal och ful?
Kan inte min skrumpna, osköna hand ha kraft?
Hvad syns det på dess arbete om den är ful.
Hvad gör mig fattigdomen, om jag hatar lyxen och förklarar den krig?
Han har kastat mig ned i smutsen utan att jag gjort motstånd, och han räcker mig aldrig en hand för att komma upp derur.
Hvarför reser jag mig då icke emot honom?
Han vill icke veta af mig, hvarför kastar jag då icke bort all pietet för min döda kärlek?
Han har trott mig om intet.
Hvarför ställer jag då icke upp min kraft mot hans egen?
när jag vet att jag eger den.
Han egde intet att ge mig, ty tomhet var hela hans rikedom.
Hvarför ser jag då icke efter om jag icke till äfventyrs eger någonting i mig sjelf.
Hvem säger mig att den lärdom han diat sig till ur böcker är bättre än den karaktär och den erfarenhet jag fått genom att få lifnära mig på verklighetens torra bröd?
Jag är en ful och fattig och föraktad gammal qvinna, din förkastade älskarinna.
Men låt se om jag icke också är något mer!
Jag har varit sentimental.
Låt se om jag icke också är hård.
Jag ville offra mig sjelf hellre än att hata dig, du kastade offret bort med spott och hån.
Som du vill då: tag hatet i stället!
Det hat som sporrar till striden, men som aldrig låter en stiga ned till en låghet.
Du och din bror, ni ha icke velat ha mig med er.
Nåväl, riskerar jag så mycket genom att följa min böjelse och göra front mot er?
D. 14.
”Hängd i tysthet”.
Jag ville gå och hänga mig i tysthet, derför att jag fann det så lågt att jag icke kunde lefva utan att hata honom.
Jag ville icke bita omkring mig af smärta som en galen hund, och derför ville jag dö.
Och när jag ville lida allt och kyssa hans hand och glida bort i mörkret, ödmjukt, försvinnande som en skugga, då hade han icke en tanke på min tillgifvenhet, icke ett ord af medlidande.
Hängd i tysthet, det var det enda jag borde bli, den qvinna han smekt var mindre än ett kryp på marken, icke en skymt af tillgifvenhet eller medkänsla fans det qvar efter alla dessa ömhetsbetygelser.
Jag önskar ännu att jag fått dö i den sinnesstämningen, dö för att icke fläcka minnet af min kärlek med bitterhet och leda.
Men jag fick ej dö.
Och nu ha hans hårda, kalla ord kommit.
Jag ville dö så trogen som en hund, dö för att icke bli oädel, och han slog mig ännu, slog och sparkade mig ännu, slog mig just för det jag velat dö.
Jag hade icke hållit mig tyst nog.
Mina tunga, plågade andetag hade generat dig, derför slog du.
Nu hatar jag dig.
Med rätt eller orätt, det bryr jag mig icke om.
Du slog mig när jag var god och vek.
Slå mig också nu, jag skall icke känna det, ty jag har blifvit hård.
”Fri kärlek” har förgiftat mitt lif – – – kärlek? – – – hvilket namn för en sådan sak!
Jag måste dö, ty jag kan icke lefva.
Men jag skall icke bli hängd i tysthet.
Skam och nesa skall det häfta vid min död som vid mitt lif, men den skammen skall lyftas upp på en hög schavott öfver mängdens hufvud, der skall stå en varningens skampåle och jag skall fräckt bita tänderna samman under smäleken, ty min aflifning skall ge en stöt åt den lära du förkunnar, den lära jag alltid afskytt, den lära jag icke vågade resa mig emot, derför att du var starkare än jag, derför att du band mig med sensträngar som du hemtat ur min egen kropp, derför att min tanke såg klart men min fysiska natur som en uthungrad våldsverkare lade händerna för dess ögon för att råna till sig några smulor under tiden.
Jag har druckit bergtrollens dryck, bland mitt folk kan jag icke lefva.
Men jag vill andas, andas, andas innan jag dör – – – – jag vill tala mitt eget språk och ropa hans namn, det namn som skall kosta mitt lif!
Bergtrollet – Bergkungen.
Men icke menniska.291
D. 25 Jan. 1888.
Jag känner afsmak och ovilja.
Jag skulle vilja skaka honom af som ett kallt litet djur, men jag kan icke: jag är bunden af hans smekningar, – af ett vanvettigt hopp att det skulle kunna skymta fram den minsta lilla glimt af verklig känsla för mig, att det i mitt eget sinne skulle komma något af verklig aktning för honom.
Ack det är fåfängt hopp!
Anna Christenson.
Benedictsson på gamla dagar med döttrarna Matti och Hilda (stående) samt Mattis söner Torsten och Gunnar af Geijerstam.
Sannolikt 1901.
Denna kallblodigt älskogssjuka varelse är beredd med sina kyssar för hvem som helst som med någon heder kan uppföras på listan öfver hans eröfringar.
Jag föraktar honom och derför föraktar jag mig sjelf.
Det är detta som gör lifvet så tungt, så outhärdligt tungt.
All hans storhet har krympt ihop inför mina ögon; han har varit.
Gud, hvad är han nu!
Och jag kan icke slita mig lös.
När jag ser honom – – – åh, då njuter jag sjelfva klangen af hans röst, jag gläds åt hans åsyn, min egen ensamma kärlek kastar ett återsken öfver honom.
Fru Lange:
För ungefär 3 år sedan rymde ”häst”-Wrangel från Stockholm med en fröken Schöldberg (eller Schöldström).
De reste till Konstantinopel.
Han hade i många år lefvat ett lyckligt äktenskap med en tysk dam af god familj och de hade barn.
Hustrun afgudar sin man, vill icke skiljas, ”tror” på honom och menar att han skall komma att återvända.
Hon har flyttat till Wien.
Wrangel och fröken
Schöldberg ha bosatt sig i en af Wiens förstäder och bo fortfarande tillsamman.
Fröken S. var en strängt ärbar flicka på omkring 30 år.
Icke spår af kokett.292
Magdalena Thoresens ena dotter är bosatt i Archangel, der hennes man – Falsen – är norsk och svensk generalkonsul.
De ha två barn, en gosse på 16 och en flicka på 14.
Alla utom pojken ha i vinter fått en halssjukdom, hvilken är speciell för dessa nordliga trakter.
Hela halsen ser ut som lefradt blod och är ett enda sår.
Flickan är för ung att tåla klimatet, när floderna bryta upp, i Juni, skall derför familjen flytta till Petersburg för att bo der, och alla vintermånaderna, när samfärdseln är stängd till Archangel skall också konsuln tillbringa i Petersburg.293
Fru Gogin är syster till fru Ingeborg Brandes samt äfven syster till fru Thaulow i Kristiania, ”Pyre” eller dylikt kallad.
Fru Gad, som skrifver för teatern är svägerska till fru Gogin.294
D. 26 Jan. 1888.
I dag är det Torsdag och han har inte varit här sedan i Söndags, således fyra dagar som jag icke sett en skymt af honom.
Så länge tror jag aldrig det dröjt utom när jag bodde ute vid Halmtorvet.
Jag hade satt de två unga att passa på om han skulle komma, så att han ej behöfde gå igen i fall han kom medan jag var ute och tog min spatsertur.
Jag gick Amaliegade.
Kl. ½ 8 var der släckt i hans fönster och tjugo minuter derefter var der tändt, alltså hade han varit ute, men icke sökt mig.
Jag har alltid trott att det var instängdheten som gjorde att jag kände det så krossande tungt hvar gång jag väntat så säkert och ändå väntat förgäfves.
Men der, på gatan, när jag såg att han kommit hem utan att ha sökt mig, der flög mig förödmjukelsen som eld genom alla ådror.
Det var som om harmen ville qväfva mig.
Jag förstår att man för att kunna bli en sådan man qvitt kan kasta sig i armarne på en annan.
Axel, Anna och jag ha haft en lång skymningsstund – allt för lång.
För långa kelestunder och för lite arbete gör känslorna qvalmiga.
Jag vill slita mig lös från den kära ugnsvrån hvarje dag för att strax på middagen vid 6 tiden få mig en promenad och sedan bli arbetsduglig.
Jag hade tagit min sämsta arbetsdrägt på för att kunna sitta alldeles ogenerad och skrifva.
Och så kom han, sent, när jag alls icke trodde han skulle komma.
Ledsen, i dåligt humör öfver att norska Dagbladet haft en artikel emot honom.
”Nej lægg din Haand paa min, jeg kan næsten ikke holde det ud, at du tager den bort.
Jeg er saa nervös.”
D. 29 Jan. 1888.
Han har sagt att han ”maaske” skall komma i qväll.
Jag känner det som ett slags kärt obehag i stället för som en glädje; det tar min uppmärksamhet från arbetet.
Om jag bara kunde få en smula mer likgiltighet i mitt sinne och derjemte en smula privatintresse af att lefva, så skulle jag vilja bort härifrån.
Det kostar mycket pengar och ger föga manuskript.
I går var han här; kom just som här var som mest uppstökadt derför att vi skulle hänga upp kulörta lyktor.
De andra lemnade oss ensamma.
Han var nådig och god, derför att han sjelf var bedröfvad.
Hustrun går i ett raseri som varat fjorton dar.
Hon och han tala aldrig till hvarandra utan om hon grälar.
Hans lif är trist under de förhållandena.
För att plåga honom tar hon barnen ut med sig när de komma från skolan, så att han icke skall få vara tillsamman med dem.
D.29.
Bad mig åter stryka öfver hans hand.
”Det beroliger mine Nerver.”
När han är ledsen är han alltid god.
Bad mig bryta hand med honom.
”Det beroliger.”
”Din Haand skjælver jo.”
Jag sade att jag dag för dag mister krafter.
Han satt och värmde mina kalla fötter mellan sina händer, så vänlig, medlidsam och rar.
D. 21 Feb. 1888.
Alter ego!
Jag känner mig ensam, och så måste jag skrifva till dig igen.
– – – Åh, hvad jag är trött.
Jag arbetar ihjäl mig, och jag uppätes invändigt af lifsångest.
Jag är i tungt lynne, och i qväll skall ”han” komma.
Naturligtvis blir stämningen tryckt och han kommer att gå från mitt hem med ett obehagligt intryck.
Så mycket mer som Axel troligen är stött på mig.
Han har varit så underlig allt sen i går qväll.
Jag tror att han hört att jag talade med Ingeborg om honom och Anna.
Och blott det, att jag nämnde dem var nog att såra hans finkänslighet.
Och i dag lemnade jag honom ett par böcker som var hans, och som jag inte ville ha liggande i mitt rum.295
Anna hade sagt strax hon såg G.B. och mig tillsamman, att hon tyckte jag spelade för mycket ”med korten på bordet”.
Hon kände sig upprörd å hela vårt köns vägnar öfver att jag så otvetydigt lade min beundran i dagen.
(Som om det vore beundran!)
Axel tillade, ”och det tåler knappt någon man vid.
Allra minst han.”
Så sade han att hela felet i mitt förhållande varit att jag varit för lite verldsdam.
– Verldsdam – ja!
Men så hade jag ju aldrig fått veta hvad det är att älska; utan konventionalism, ända till vanvett.
Verldsdam?
”Det är det enda som imponerar på honom,” säger Axel.
Jag skall flytta från mitt lilla författarbo i Hörby.
Stackars Ernst!
Ingen fristad.
Sol öfver gator och gränder.
Hem till frukost!
– – – Prat!
Hvem kan gå hem och sätta sig i en instängd matsal ännu på länge?
Nej, ut att drifva tills magen skriker, ut att drifva med händerna i paletotens fickor, bekymmerslös som blott en främling bland främmande menniskor.
Bort från de fashionabla qvarteren, in i den stad som är en verld för sig, – de fattigas och småfolkets stad.
Bara man viker om hörnet från den stora stråkvägen slår skilnaden en till mötes.
Blott vika om ett hörn, och borta äro de eleganta butikerna med sina stora spegelfönster, den myllrande mängden af brådskande vandrare i vårdade kläder, och borta spårvagnens rassel och klingande bjellror!
Man möter dem väl också i bättre gator, dessa malätna figurer, naggade af nöden, stämplade af bristen, i frändskap med brottet och skojeriet; men der sticka de sig undan bland de andra, der hasta de framåt som om de ingen rätt hade att exponera sina trasor, der krympa de sig under polismannens blick och tyckas smalna in till skuggor, som tyst glida fram mellan verkliga menniskor, – folk: bättre folk.
Här deremot äro de hemma hos sig, och det syns både på gång och hållning, slusken med fransar kring byxorna och hål på armbågen rätar upp sig och går så käckt som enhvar; syhästen i sin slitna kappa – för snäf att kunna räcka åt en turnyr – är här välklädd bland de andra, och barnen – barnen ha en fristad på gatan, der inte de äldres bannor kunna nå dem.
Se på den lilla der, som slår kanor på rännstenen!
Fötterna i ett par listskor, som tillhört en vuxen, hälarne nedkippade och listerna dragna ut i slamsor.
Mol ensam, med orubbligt allvar fortsätter hon sina öfningar, och det är mer än ett konststycke, att hon inte ramlar omkull och slår trubbnosen flat emot isen, – den smutsiga isen på en uppsväld rännsten!
Men den lilla sportsmenniskan har roligt, så roligt att hon af bara intresse inte har tid att le, utan ser helt allvarsam ut.
Vintertoiletten fullbordas af en tunn sjal, att frysa ihjäl i, en sjal till en urblekt och kutryggig gammal gumma och som är så lång att dess spetsiga flikar med sina halfslitna fransar dingla ned på skorna.
Kronan på det hela är en svart bahytt, knuten under hakan, visserligen så stor att den vill glida tillbaka på nacken, men den kommer rätt af sig sjelf, blott man skjuter hufvudet ned mellan skuldrorna och gnider nacken några tag; sättet är praktiskt och beqvämt.
Inuti den slaskiga sjalen röra sig de smala, svarta benen på ett putslustigt sätt, men inte ens i den trupp pojkar, som klampande kommer förbi, tänker någon på att göra narr åt utstyrseln, så litet ovanlig är den.296
D. 26 Feb.
”Al den Del af Menneskers Verden, der fra nu af skal være min er at huskes – kun at huskes, slet Intet mer.”
Jag vill icke gå upp i ensidig sjelfporträttering, nu, under mitt sista arbetsår, jag vill åt den verld – som lefver – teckna skarpa, kraftiga bilder af menniskor och ting.
Allt det storslagna som i andras kamp emot lifvet mött mig på min väg vill jag återge i breda, stora penseldrag, och så kan jag gå.
Småsjälar skola skräna öfver min graf, men hvad gör det, så skall jag icke ha blifvit hängd i tysthet.
Hvad har jag att frukta af modellers vrede jag – som är dödsdömd!
Nu har jag fria händer, nu skall jag bli konstnär, icke för framgång och bekymmersfritt lif, utan blott för att minnas.
Han tror att mitt lif varit fattigt och innehållslöst, derför att jag var endast en qvinna och icke från aristokratiens höjder.
Men detta lif skall jag mynta ut innan jag dör och kasta ibland hopen; då skall han se att det innehöll mer än ett guldmynt, hur lätt det än vägde i hans hand.
D. 10 Mars. 1888.
Jag ser att jag längre tillbaka i anteckningarna önskar mig en smula likgiltighet gentemot honom samt en smula lifsintresse när det rör mig sjelf.
I någon mån har detta gått i fullbordan: jag känner lust att rita af menniskor igen och jag längtar till Hörby för att kunna skrifva ihop manuskript, få penningar och njuta af frihetskänslan.
Han har den sista tiden tagit sig för att komma endast en gång i veckan och att den enda gången stanna så kort som möjligt.
Denna tydliga likgiltighet har slutligen framkallat en motsvarande stämning hos mig sjelf: jag har mist intresset för honom.
Jag finner honom nästan likså tråkig som en annan, vanlig menniska, hvilken jag sugit ut.
Och dock lider det intet tvifvel att han skulle vara mig kär öfver allt annat i verlden, om jag kunde ha förtroende till honom och om jag visste att han verkligen höll af mig.
Mitt arbete är mig nu lika mycket värdt som samvaron med honom, hvilket bevisar att min natur hjelpt mig öfver den egentliga krisen och nu börjar bli normal igen.
Nu behöfver jag icke längre vara rädd att bli hängd i tysthet.
Lämpa mitt arbete efter hans åsigter, det vill jag icke; jag vill vara ”äkta”; det må nu stöta honom eller andra för hufvudet eller ej.
Men när det icke gäller arbetet och sanningskärleken, så skulle jag för öfrigt vilja göra allt, allt, för att vinna hans vänskap.
Kanske är detta icke så omöjligt, då jag så väl känner hans tycken, vanor och böjelser.
Nåja, det får gå som det vill med den saken, jag skall åtminstone arbeta!
Hvad som gladt mig är att hans föreläsningsskyldighet i Kjöbenhavn räcker tills han är 50 år, således 4 år ännu.
Så är det inte troligt att han flyttar långt nog bort för att vi fullständigt skulle förlora hvarandra ur sigte.
Mycket är vunnet genom det.
En egenskap, som jag behöfver uppodla för mitt författarskap, och som kan komma mig till godo om jag vill vinna hans intresse, är personalkännedom, kunskap om allt som händer, politiskt och literärt, samt konsten att berätta klart, åskådligt, med alla belysande anekdoter, samt med blick för det humoristiska.
Jag måste lära mig att uttrycka mig muntligt, med takt, finhet, ledighet, Med ett ord: jag måste bli ”Dame”.
Icke affekteradt, utan verkligt: en finkänslig menniska med vana vid umgänge.
Jag måste samla stoff att tala med honom om; då har jag också nog att skrifva.
Och så måste jag skrifva tillräckligt mycket för att vara väl klädd.
I torsdags qväll vid half niotiden låg jag ensam härinne på min chäslong.
Jag hade mycket ondt i hufvudet, tiden var mycket lång, och jag var ledsen öfver att han, som sagt ”nu, när jag vet att du är sjuk, skall jag komma oftare”, ändå inte kommit, och det var nu på tredje dagen sedan jag såg honom.
Jag längtade bort för att i ro hängifva mig åt mitt arbete.
Så knackade det, dörren öppnades försigtigt och jag såg en välbekant pelsärm; derefter stacks det in ett icke mindre välbekant hufvud; han trodde att jag icke fans i rummet, ty han kunde icke se mig strax.
”Ligger du!”
Jag förklarade – hvad han ju visste – att jag var sjuk.
Så kom han in, pelsade af sig och stälde sig vid min chäslong.
”Kan du inte sitta?”
”Jo, vist kan jag det.”
Han satte sig och räckte mig handen till vanlig behandling för de sjuka nerverna.
Och så kallpratade vi, om tyska kejsaren, om tanterna, om dagbladets beskyllning för plagiat etc.
Han hade begärt att Politiken skulle höja hans honorar från 8 öre pr.
rad till 15 öre, nu hade han fått svar: när det inte var en artikel som man alldeles bestämdt bestält, så skulle han nöja sig med 8 öre.
Och så frågade han hvad jag brukade få.
Hustrun är rasande igen.
Gråter tårefloder öfver hans kärlek till fröken Knutzon. – ”Hun ved at jeg ikke elsker hende” (hustrun) men hon kan ändå inte låta bli att genom scener och uppträden göra sig ännu obehagligare för honom.
Hon dyrkar honom, och ändå kan hon icke inse att hon genom att plåga honom gör honom allt kallare.
Jag anmärkte att hon ju i den dagliga samlefnaden hade tusen tillfällen att med små omsorger och en tillbakadragen finkänslig tillgifvenhet vinna hans vänskap.
Ja, men han har aldrig sett en så lidelsefull, häftig och passionerad varelse.
När han var ung drog detta honom till henne, men nu har det allt vändt sig emot honom, och nu stöter det honom bort.
Hennes oklokhet går öfver alla gränser, så är det icke nog med att hon utöser sin vrede öfver alla de damer hon misstänker honom för att älska, den sträcker sig äfven till hans mor.
Härom dagen hade de varit på middag hos Edvards.
Fru B. hade gått förbi modern utan en blick, utan att räcka henne handen, och icke ens värden sjelf helsade hon på, gick bara förbi honom.
G.B. visste inte hvar han skulle göra af ögonen af skam öfver hennes uppförande.
Vi kommo att tala om fröken Mohr på det sättet att B. sade:
”Har du haft besök af någon?”
”Ja, idag var frk.
Knudtzon här, och i går frk.
Nielsen.”
”Jag trodde det var henne du inte kunde tåla?”
”Långt derifrån!
Du tar efter frk.
Mohr, och hvarför jag inte kan tåla henne är blott att hon sätter upp en uppsyn som om jag gjort henne en stor förtret.”297
”Då måste det vara min hustru, som satt i henne något om dig,” sade han hastigt.
Men så ändrade han sig och sade att jag nog hade misstagit mig.
Derpå berättade han att frk.
Mohr uppträder som fredsmäklerska.
Härom dagen hade hon kommit in och bedt om inte hustrun kunde få resa till Berlin för att förströ sig lite.
Men B. tyckte att i denhär kölden kunde han inte låta henne släpa de små barnen med sig.
Han känner icke sin smärta i ryggmärgen nu.
Han hade sagt åt henne att hon måste låta honom ha en smula fred.
Han hade suttit så långt bort att jag blott i det allra obeqvämaste läge kunde uppfylla hans önskan att rulla och krama hans vensterhand, men så fort jag drog min hand tillbaka, stack han fram sin lilla tass igen.
Annars voro vi alldeles lugna, som ett par vanliga gamla bekanta.
Han frågade efter Axel och Annas förhållande till hvarandra och uttryckte sin förvåning öfver att Anna icke skrifvit mer än en gång.
Så hade han ett roligt citat från någon författare, som sagt att alla bref kunde indelas i Historiska eller hysteriska.
Jag blef trött af min tvungna ställning och tog händerna till mig; vi kunde ju godt prata utan det der, när han ändå var för rädd att flytta sin stol ända in till chäslongen.
Jag trodde att han var så trött på mig och så likgiltig.
Plötsligt tog han fram min ena hand och kysste den, och så tog han den andra och kysste äfven den.
Det låg något så godt och tillgifvet och aktningsfullt i sjelfva hans sätt att göra det.
Min oförståndige stackars pojke, jag håller ändå af dig!
Medan han talade hade han en gång förut sett åt sidan, och han spratt till då han såg min ena fot, som stack fram under morgonrocken, klädd i en gråbrun morgonsko och en mjuk mörkbrun strumpa.
Han strök öfver min vrist så fint och mjukt och lät så handen ligga qvar några ögonblick.
Denna hand hade gjort en hastig ofrivillig liten rörelse, hvilken han genast hejdade.
Själsfin i allt, om man icke gör honom rå.
När jag låtit hans varma hand ligga öfver min vrist en liten stund, tog han den bort af sig sjelf.
Det led emot att han skulle gå, derför sade jag hvad jag hela tiden haft på hjertat, att jag ämnade resa hem i nästa vecka.
”Hvorfor skal du rejse!”
Han tycktes hvarken vara beredd på eller tycka om det.
Jag mumlade något om att jag känner mig så sjuk att jag kan behöfva se de mina omkring mig.
Ja men då kunde jag likså gerna ta min dotter hit.
Han satte sig plötsligt ned på chäslongen och lade armen kring mina skuldror så att jag kom att luta hufvudet mot hans axel medan vi talade.
Det var länge sen han visade mig sådan der rent mensklig tillgifvenhet, men den lemnade mig nu alldeles oberörd; om han också bedt mig stanna, tror jag icke det kunde gifvit mig lust.
Och så har han vid den tiden då jag hade min hetaste konflikt sagt mig allt för många ord af sårande likgiltighet, de ha trängt in i mitt sinne som en småningom verkande syra, och de ha frätt bort tillgifvenheten derur.
Jag känner välvilja samt ett slags vetgirighetens intresse, men ingenting mer.
Jag var undvikande i mina svar och sade hvarken mer om att jag ville resa eller att jag kunde stanna: endast en tanke, – han hindrar mig från att arbeta, han stör mig genom den oklarhet han vill låta hvila öfver vårt förhållande.