Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jöns hade stormande och stormodigt inträdt, men blef så häpen när fru Metta, alldeles med sin vanliga öfverlägsna ton, tilltalade honom, att han hälft förlägen strök mössan af hufvudet och ej rätt visste hvad han skulle företaga sig.
Till henne hviskade han sagte:
"Följ mig, jungfru, jag vill försöka att föra er härifrån."
Då hon ännu qvarstod invid fru Metta sade han:
"Jag är Enevald Fincke.
Dröj icke jungfru, följ mig."
"Jag kan ej", svarade Siri lika sakta, "min mor."
"Har för ögonblicket ingen fara, jag skall hemta henne, så snart ni är i säkerhet."
"Tag det der täcket i famnen, håll det högre för änsigtet, så gömmer det bättre.
Denna dörr går väl dit?"
"Si på den, som fått ett sånt prägtigt täcke.
Hvar fick du tag i det?" frågade en bonde.
"Dit åt, der finns mycket goda saker", svarade Enevald, och pekade åt det håll, hvarifrån han kom.
"Dit har ännu ingen hittat."
Åt denna sida vände sig nu karlarne, och medan alla ur farstun strömmade åt andra sidan af huset, frågade Enevald:
"hvar finns vindsstegen?"
"Här."
"Opp fort.
Tända de eld, skall jag hemta er."
"Nej, nej, jag måste söka upp henne, huru kunde jag så lemna henne."
Sigrid hastade till luckan, lyftade litet på den, men nere under henne i farstun stormade den vilda skaran; om än stegen stått qvar, icke hade i hon haft mod att tränga sig ned ibland dem.
Åter i slöt hon sakta luckan, knäföll derinvid och bad en brinnande bön om hjelp och nåd för sin mor, för sig sjelf, för sina föräldrars hus och alla menniskor deri, och för honom, som hon fruktade skulle få lida, för det han velat rädda henne.
När hon blef varse Enevald, kastade hon på honom en frågande blick, som han besvarade med ett halfhögt: "i säkerhet."
Emellertid utsläpades på gården de motsträfvande och ramande oxarne och korna.
"De hade dock bort slagtas med gårdens öfriga nöt", skrek en röst.
"Bry er inte", svarade en ung dräng som hade dragit skinnkarpusen ända ned mot ögonen, "vi ska skaffa fällor åt dem, just sådana, som harbrännor ska vara."
"Siså, om frun der nere i stugan slipper lös och alldrig så litet är arg och smäller i dörrarna när hon går in här, så tänker jag båd hon och andra i hennes följe ska få tak på hufvudet."
"Visst borde man tutta på" föreslog någon, men en och annan af grannarne, som slutit sig till klubbehären, började mena på, att Fru Metta ändå varit mången till råd och hjelp och mättat mången fattig, och man borde nu ändå ej så rent förderfva henne.
"Nå, så skall man väl då laga sällskap hit", ropade skrattande en ung dräng, hvars glada blå ögon tydde på ett lätt sinne, ehuru han nu var gripen af den allmänna yrseln och lika vild som de andra.
"Siså, nu ser här folkrikt ut", ropade han gycklande, och ett stort skratt och buller uppstod under det skaran började tåga från gården.
"Siså, farväl nu, kära fru", sade Jöns, "frun behöfver nog hvila sig nu, när frun haft så mycket fremmande.
Skall jag helsa till herr Erik Liljeholm på Åbohus?"
"Min mor, o Gud, hvad har blifvit af henne", ropade Sigrid ångestfullt, sprang till vindsluckan och ryckte opp den.
"Detta har jag till straff, för att jag mången gång ömkat allmogen och klandrat herr
Ser du, der ha de odjuren ställt Rosans hufvud, min alrabästa ko, som mjölkade sex kannor om dagen, och som alldrig smakade på sitt morgonfoder, om inte jag hade klappat henne på det der samma fattiga hufvudet förut.
Och mina snälla kalfvar och qvigor, och Liljan, och Dockan, och Blidaros, och Mansikka, och Murikki, alla döda", och fru Metta grät så att hon snyftade, något som Sigrid aldrig förut sett henne göra.
Hon öppnade nu en liderdörr, "se", utropade hon glad, "Stoltafin lefver än.
Det var så godt det, så ha vi Storsvarten i behåll.
Komma de ej när de höra vällingsklockan, då äro de i sanning döda."
"Se der kommer gamla Annika med Matts och Storsvarten, det var galant.
Det är säkert det."
"Läs nu en signelse så hon kommer hem, pigorna äro så uppskrämda, så att ingen törs gå att söka henne."
Först mumlade hon länge, nästan ohörbart, slutligen höjde hon rösten, allt tydligare hördes nu hennes ord:
"Jungfru Maria klagade sig, min ko är spildt och illa vildt.
Fullt som ett ägg, rödt som en blomma, innan solsätt tecknadt eller korsadt."
"Mor, monne icke detta är sådant signeri, som är förbjudit?
Är det rätt att låta henne utöfva det här?"
"Ack ja, hör man på bara.
Är du så uppskrämd, att du tror det vara papisteri, bara jungfru Maria namnes.
Vare detta sagt med all vördnad för biskopen."
Genom de göromål som upptagit fru Metta i det yttre, hade hon blifvit hindrad ifrån ätt gå in i boningsrummen, hvilka ock för henne egde vida mindre intresse, än hvad som rörde hushåll och ladugård; men sedan Annika nu slutat alla läsningar och blåsningar och korsningar för kreaturens räkning, sade fru Metta:
"Kära mor, sannerligen jag vet om jag eger en matbit ens att ge er.
Gå nu in i stugan sålänge."
"Tackar som bjuder, tackar som bjuder, hi hi hi", sade lilla mor Annika och neg sig till ännu mindre än vanligt.
"Aldrig har nån förr gått från fru Metta Liljeholm, utan att ha fått magen mätt, inga skall det ske hädanefter heller så snart, hi, hi, hi."
Det var icke utan, att ej fru Metta kände sig en smula smickrad af mor Annikas ord, och det så mycket mer som hon väl visste med sig, att hon gjort skäl för att kallas god matmoder.
Nu skulle hon bege sig för att i "herrskapsstugan" afhämta nyckeln till ett visthus, som syntes vara ouppbrutet, och sålunda ännu behöfde nyckel för att efterses.
"Gud ske lof, jag kommer icke för sent", utropade Enevald
"Bönderna hade misstankar till mig, de bevakade mig noga.
Jag har dock lyckats att fly från mitt obeqväma ressällskap, och gläder mig att se, det J mig förutan undgått faran."
"Herr Enevald Fincke, välkommen i detta förstörda hem.
Stig in, herr Enevald, att så väl jag, som min dotter, må få tacka eder för det bistånd ni gaf henne i dag, och att vi må få höra huru ni lyckades undkomma de vilddjuren."
"Stanna, fru Metta, ni vet således icke sjelf ännu huru förrädisk er inbjudning är.
Taksparrarne derinne äro genomsågade, det är högst osäkert att vistas der."
Fru Metta kände sig nu småningom högst otreflig till mods, af att icke kunna bjuda ens en bägare öl åt Enevald; men hon hade redan undersökt tunnorna och de voro alldeles tomma, de flesta sönderslagna.
"Tillåt mig", sade hon djupt rodnande, "att tacka er för er godhet emot mig, som dock var er alldeles fremmande.
Jag förstod då ej ens för huru stor fara ni utsatte er för min skull."
"Det var min lyckliga stjerna, hulda jungfru, som tillät mig att få göra er denna tjenst, det skulle mäster Sigfrid Forsius säga eder, om han vore här", svarade Enevald skämtande.
Fru Metta förundrade sig öfver att Sigrid hade vågat tilltala den fremmande herrn, men sedan hon sjelf förenat sina tacksägelser med hennes, tillade hon:
"Dålig värdinna är jag, som ej ens kan undfägna eder, och dock fordrar jag att ni skall fylla gästens pligt, ehuru jag ej fyller en värdinnas.
Låt oss veta både huru ni kom i upprorsmännens händer, och sen huru ni kunde lyckas att undfly."
"Slutligen", fortsatte Enevald, "hade bönderne hunnit till Nokia.
Emellertid kom underrättelse om att Fleming vore i antag med krigsmakt.
Jag tror att man märkte min flygt, ty jag hörde skrik och hojtande att stanna; men i villervallan torde ingen hafva kommit sig att förfölja mig, åtminstone upphann mig ingen."
"Mycken tack äro vi eder skyldiga äfven för eder välvilliga omsorg om oss.
De voro utmärkt väl tillställda, spunna hemma, och väl väfda och med nya dun."
Fincke, men stod dock oviss och såg utåt, till dess hon helt hastigt utropade:
"Sannerligen är det icke herr Erik", och dermed skyndade ut emot honom.
"Se min snälla, kära flicka, Gud välsigne dig.
Har jag dig här oskadd och glad, och mor Metta", han kysste äfven henne och tog henne i handen.
"Se, Gud vare lof, jag har eder, mina kära, åter utan mehn.
Då är ju allt bra."
"Ack, det är dock, tyvärr, icke så alldeles bra.
Stig dock in, min herre och man, och stå ej utanför ditt eget hus, huru illa tilltygadt det än må vara."
"Käraste min Metta", svarade herr Erik, "icke ha träd eller sten känt smärta af hur de blifvit medfarna, nej, icke ens fönsterglasen ha känt deraf, och sådan rask matmor, som du, sörjer nog före, att allt snart åter kommer i skick och visthusen bli fulla.
Men hur är det med våra tjenare, kommo de utan skada från leken?"
"Erki ligger ännu illa sjuk af röfvarenes slag, men jag hoppas han kommer sig.
På dem var ej stor skada, de voro dåliga karlar, och gingo med endast för att få plundra, ty sannerligen de hade något förtryck af krigsfolket att klaga öfver."
"Stackars Erki!
Annat kan man väl ej nu för ögonblicket göra för honom."
"Se båda mina linklädsskåp!
Fulla med linkläder voro de från golf till tak, nu är allt förstördt, utom hvad jag hade i kistorna på vinden, och som ej rymdes i skåpen, och det är allt som nu finnes qvar."
"Kära mor Metta, bry dig icke derom.
Hvad mer om resten är borta."
"Herre Gud, har jag väl sträfvat och fäktat, för att mista allt så här.
Hvad skulle min saliga mor säga, om hon visste detta; af henne fick jag hela det ena skåpet fullt med linne."
"Ha vi då icke qvar till nödigt ombyte?"
"Jo visserligen, icke är det ändå så eländigt."
"Nå, icke tänkte du väl sälja linkläder?"
"Så J kan fråga."
"Läs då fast dina skåp och inbilla dig att kläderna ligga derinne, så är ju allt lika bra."
"Ja J talar, J, som den som ingenting skulle förstå.
Tillochmed det rara bolstret med kassedun och engelskt var med tärningar på, är borta."
"Jaså, jag hade just beredt mig på att få hvila godt på de mjuka bolstren i hemmet.
Lappri, nog kan man sofva på en planka, det är jag ock mera van vid."
"Nej, min käre herr Erik, visst skall J få en god bädd, när J som ett rart fremmande kommer till edert eget hem, och herr Enevald
Fincke dessutom, som jag bjudit hit till natten, efter han intet eget hem har."
"Nå, således är ju allt godt, hvad bry vi oss om hvad gubbarne tagit."
"Det är visst att jag vore färdig att sörja det än mera, när J, herr Erik, icke alls vårdar eder om att hjelpa mig bära sorgen", sade fru Metta leende.
"Men nu ville jag dock höra nogare om hvad du skref om från Åbo.
Hvad är det mästar Erik grumlar om att Sigrid skulle öfvergått till katholska läran?"
"Ja detta kunde jag ej allt skrifva om.
Melcherson, du känner ju honom, han gick med sina vingliga ögon omkring bland bönderna, och retade opp folket, så de begynte skrika och begära sina förra kyrkobruk igen, med ljus och sallt och kalkens upphöjelse och dylikt, som blifvit aflagt såsom påfviska villfarelser."
"Ja", menade fru Metta, "nog har det varit si och så med den saken, ty visst är, att sämre har årsväxten varit allt sen de välsignade ceremonierna ej fingo iakttagas vid gudstjensten."
"Nå, lika mycket hur dermed var, men det vissa är, att biskopen han stod på sig och försvarade sina gerningar, och herr Klas, som du vet ej har långt efter vrede, blef så ond, att han blef helt svart i syna.
'Sannerligen jag det kan hjelpa', sade han.
'Gjord gerning är gjord.'
'Ja inte vet jag bättre råd, än att de kasta honom in igen samma väg, ty sannerligen jag kan annorlunda hjelpat.'"
"Sådan gudsförsmädare", sade fru Metta och lyfte ögon och händer.
"Nå inte var det så farligt heller!
Men vet J, mor, biskopen han är dock en dugtig man, ty han gick emot honom med alfvar och värdighet och utan all räddhåga och sade:
'Herr Klas Fleming', sade han, 'J ären en stor och mäktig man och förmår mycket, men derföre ligger ock på eder ett ansvar, större än på andra, som mindre makt hafva.
Riksens ständers beslut af den 21 Oktober 1595 vid Söderköpings riksdag, är eder kunnigt, det utfäster straff af landsflykt och egendoms förlust, icke allenast för affall från den rena lutherska läran, utan ock samma straff för den, som med vett och vilja, son eller dotter, derifrån afsöndrar.'
Jag behöfde ej länge vänta, ty mäster Erik fortfor:
'Det är en af herr riksmarskens och ståthållarens egna krigsöfverstar, nemligen herr Erik Liljeholm, som anklagas för sådan förbrytelse emot beslutet vid Söderköpings riksting.'
"Åter märkte jag hur vreden kokade opp hos herr
Klas och han utropade:
'Söderköpings riksting och käringsamlings sqvallerting, det är allt just ett och samma.
Och dock vill jag höra om det är någon sanning i alla dessa beskyllningar emot krigsfolket.'
'Herr Erik Gustafson, är det väl sanning hvad vördige mäster Erik beskyllar eder och eder dotter före?'
Nej, på riddareord icke', sade jag och lade handen på bröstet.
'Godt', sade herr Klas, 'ni ser således, vördige biskop, att man fört eder bakom ljuset, och herr Erik
Liljeholm och hans unga dotter stå under mitt beskydd, och dermed Gudi befallat.'
Och samlingen upplöstes."
"Nu hafva herr Klas och fru Ebba erbjudit
Dock såge jag helst om jag hade äfven dig i Åbo, ty sedan bönderna nu en gång kommit i vana med uppror, mord och blod, kan man ej vara säker för nya excesser, och det vore bäst om du kunde vara undan faran."
"Min herre och man, det har jag redan bedt dig om, att icke påyrka.
Från hemmet låter jag ej skrämma mig, då jag så väl behöfs här."
Nu steg fru Metta hastigt opp och sade:
"Nå, här sitter jag och hör på eder, och ställer ej ens för att en så kär gäst, som J ären i edert eget hus, må få sig något till lifs."
Innan kort hade äfven Enevald
Fincke återkommit, och snart var en aftonkost framställd, som var både ymnig och god.
"Det må jag tro att du kan trolla", yttrade herr Erik förnöjd.
"Aldrig brister välfägnad, der du är värdinna.
Visst skulle det varit litet svårt att sakna sådant, men huru du nu hunnit få bryggt, förstår jag icke."
"Åh, fru Elin på Kalfnäs hade lånat af mig en tunna öl, till dess hennes malt skulle hinna bli mältadt, och som hon nu just fått det färdigt och hunnit brygga, så återsände hon lånet, när hon hörde huru här gått våld öfver oss."
"Man säger att herr Klas afrådde salig konung
Johan ifrån att låta välja sin son till konung i Polen", sade Enevald.
"Ja, han arbetade visst deremot, och nu är det just han som har mesta besväret af att hans råd ej den gången hördes, och som nu bäst bjuder till att vidmakthålla Sverige åt sin lagliga konung.
Men hertig Carl har nu fria händer till allt odåd hemma i Sverige, det ärfda riket, der han mer och mer undergräfver konungens välde."
"Men", invände Enevald, "konungens ord måste ju dock alltid gå öfver hertigens?"
"Jo, när kungen hitsänder en befallning, så krusar och krumbugtar hertigen, och förklarar sin underdåniga ödmjukhet och åtlydnad af kunglig majestäts i Polen befallningar; men just denna ende gången måste han göra precist tvert emot, ty illvilliga menniskor och hertigens fiender hafva denna gång förledt hans majestät, som ej kan känna förhållandena, att ge ut en för landet skadlig befallning.
Åter skrifver kungen och påstår sin rätt att bli åtlydd, och hertigen skrifver så ödmjukt tillbaka, och är grufveligen bedröfvad öfver att hans majestät, konungen i Polen, låter illviljare förleda sig att misstro honom och hans goda vilja."
"Inser då icke folket detta?"
"Hertigen ställer sig väl med bönderna, ifrar för deras bästa och tillhåller domstolarna att göra det lägre folket rätt; och så pratar han med bönderna, lika kraftigt och rakt på saken som de sjelfva och lika groft också.
Men käre vänner, tillägger fursten, och ser så from ut, jag, för min del, kan visst aldrig tro att hans kunglig majestät af Polen har sådant oförsvarligt uppförande i sinnet."
"Hvarföre, herr Erik, namnen J vår nådige herre och konung endast såsom kunglig majestät i Polen?" frågade fru Metta förvånad.
"Det är så hertig Carl oftast benämner honom", svarade herr Erik, "dock bevare oss Gud att upplefva den dag, då endast denna tittel skulle tillkomma vår konung.
"Att hertigen syftar dertill, är väl utan all fråga, och vår herre och konungs sinne är ock, tyvärr, så lugnt, att han icke med rätt tillräcklig kraft ställer sig till sitt folks och sin kronas värn.
Men så länge herr Klas håller hufvut oppe, skall väl ingen så lätt rycka spiran af vår lagkrönte arfherre.
Hertigen försöker af all makt att få herr Klas i sina händer till Stockholm, och har skrifvit gång på gång, och har velat smickra honom med hur oumbärlig han är i rådet, och att han ej må undandraga sig, när fäderneslandet behöfver honom, men Klas är honom för slug!"
Enevald såg betänksamt på det fradgande ölet och invände:
"I riksrådet lär han ej ha låtit höra sin röst nyligen, men då man innehar så många stora embeten, hinner man väl ej med alla.
Kunglig majestät har ju nyligen insatt honom som general-fältöfverste och ståthållare i Finland, med makt som en kung, riksråd, riksmarsk, öfversteamiral, det kunde allt vara tjenster för fem stora herrar."
"Ju fastare stödet ställs, dess bättre stöder det, när det är godt, och herr Klas är orubblig som våra gråberg."
"Ja, ja", sade fru Metta och rankade smått på hufvudet, "nog är herr Klas orubblig alltid och skronig med som ett gråberg.
Nog vet du huru hertigen och alla herrar gyckla öfver hans grofva ord och maner."
"Illa anstår det hertigen att tala om hans grofhet", svarade herr Erik.
"Der herr Klas säger tig! skriker hertigen 'håll käften, eller skall du få dig ett truthugg', och der herr Klas säger: 'du är ingen hederlig man', der säger hertigen: 'du är en tjufstryker och dertill en ölebult.'"
"Men var det då så väl gjordt, att han ej lät finnarne fara till riksmötena?" frågade åter fru Metta.
"Det fanns nog mången, som menade att hertigen ville folket väl, men att Flemingen bara inte ville släppa dem dit för att de ej skulle få klaga på honom."
"Mor, mor, tala ej efter hvad hertigens handtlangare säga.
Men ännu har det ej lyckats honom att utså myteri och uppror bland knektarne, hur än han bjudit till."
"Hvad herr Klas gör, tyckes väl eder rätt, och icke vill jag dömma annorlunda än J; men allmogen klagar bittert, och nöd lida de; och är det icke just det förtryck som af knektarne utöfvats, hvilket nu kostar så ohyggligt mycket mord och brand."
"Svårigheten att försörja trupperna, är stor och, Gud bättre, folket lider i sanning mycket.
Klas låta hela verlden gå under, än svika sin tro och sin konung."
"Och dock", sade fru Metta, "kan jag ej rätt annat, än ha medlidande med dessa arma bönder, så vilda de än äro.
Ena odjur äro de dock, bränna och härja som röfvare och vilddjur, och slagta folk och fä, så att det ryser i en."
"Finska bonden är en tålig man.
Det kan ej hjelpas, stränghet måste dock nu slutligen användas, om ej hela landet skall ges till spillo."
"Ja, herre gud", suckade fru Metta.
"Hvad är det annat än ohyggligheter som stunda.
Ja, ja, sådant spås före, och värre än sker."
Han framlämnade ett bref från ståthållaren, deri denne skref, att han nu rastade med krigsfolket endast få mil ifrån Tannila, att nästa nattqvarter skulle tagas i en by blott en fjerndels mil derifrån, och att han inbjöd sig sjelf, jemte några följeslagare, till gäst hos herr Erik, väl vetande att fru Mettas spisekamrar icke fruktade att anfallas.
"Ah herre min skapare, och det sägen J så lugnt, herr Erik!"
Herr Erik, som det icke föll i sinnet att någon annan tanke, än häpnad öfver den stora äran, uttalade sig i fru Mettas utrop, sade helt lugnt:
"Kära mor, en hög herre är visserligen herr Klas, och mycket stor är äran, som oss vederfares, men icke behöfva vi dock låta förskrämma oss deraf.
En större herre hoppas jag dock vi ju dagligen mottage i vårt hus och våra hjertan, och det är herren Gud, och inför honom äro vi dock alla lika."
"Ack herr Erik, J är eder dock alltid lik", utropade fru Metta, nu helt förirrad mot sin lugne man.
"Förstår J då icke, begriper J icke, att i ett utplundradt hus icke finnes utväg att med heder ta emot sådant fremmande."
"Nå så tag emot honom med mindre heder då.
Du har ju godt smör och bröd och skinka dertill och öl, och det är ju allt som behöfs."
"Det är då visst och sannt, att höra eder skulle man tro, att allt hvad man uträttat och sträfvat här i verlden vore idel onyttigt göromål, och intet erkännande har man för alltihop.
Klas äter en hel skinka ensam till ett mål."
"Och du tror sådant dumt prat, mor!"
"Skulle jag inte tro det?
Hans furstliga nåde, hertig Carl skall ju sjelf hafva sagt, när han hörde detta omtalas, att det ena svinet äter det andra; och om än orden just inte äro så fina för en furstemun, så kan jag väl icke annat, än tro på hvad hans furstliga nåde sjelf sagt."
"Kära mor", sade herr Erik, hvilken orubbligt lugn vid alla andra tillfällen, dock hastigt förlorade jemnvigten, så snart någon angrep Klas Fleming, "kära mor, om än sjelfvaste lögnens fader, hin onde i helfvetet, skulle säga sådana der dumheter, så borde du väl begripa att ingen lefvande menniska finnes, som kan äta en hel skinka i ett mål.
Dock", tillade han i detsamma åter med sin vanliga glada min, "kanske någongång när fru Ebba låtit anrätta en pastej af de feta och trinda spädgrisarne från Qvidja, att nästan en hel sådan skinka strukit med."
"Ja se det var en sak", sade fru Metta talande vid sig sjelf, "hos Lisa på Kullans tingade jag ju grisar, för fisken som hon fick.
Jag undras hvem som förr kunnat hitta en bit magert bland späcket på Tannila?"
"Kära mor, var ej bekymrad, du skall få se att det går."
"Ja, det går ja, det är lätt sagt, men sannerligen något går om jag står här.
Nog kan flickan vara snäll och from och ett kärt barn, men se en som kommer sig till att uträtta något, det blir hon väl aldrig här i verlden."
Med de orden gick fru Metta bort, snart syntes Storsvarten stå förespänd, fru Metta satte sig sjelf i slädan och begaf sig till grannarne, for att uppspana hvad som kunde fås till mats, genom köp, byte eller tillochmed lån.
"Se god afton, fru Metta", sade han räckande henne handen.
"Eder herre är så villig att vara mig till tjenst, så att han förleder mig att besvära äfven eder.
Man skulle väl lättare bära en hel hövålm, så stor den än synes."
"Nå för gu", sade hon slutligen vid sig sjelf, "är icke detta för mycket!
Icke är han kung heller!" och modigt steg fru Metta in i rummet, derifrån hon bjöd herr Klas att stiga in i fremmandkammarn.
"mig synes underligt att J sitten stilla på edert gods och sen på huru de upproriske bönderne bränna och härja.
Ernen J icke, som en adelig ung junker anstår, egna eder åt vapenyrket, för att tjena konung och fädernesland?"
"Nyligen hemkommen efter flere års vistelse utrikes, har jag ännu knappt hunnit göra mig bekant med det mig i arf tillfallna godset, som nu blifvit så illa förhärjadt, och har sålunda ännu icke egnat mig åt något bestämdt."
"Hvilket yrke skulle väl en ung ädling välja, om icke vapnens?
Och då konung och fädernesland hotas med farlighet, så synes mig att en och hvar borde draga svärdet och icke sitta vid spiseln."
"Mig tyckes icke vara mycken ära att slåss mot bönder!"
"Att de äro bönder, är det enda som länder dem till ursäkt, ty man kan af dem icke vänta det förstånd att rätt inse sakerne.
Hvad tänken J väl herr Erik", (fortfor ståthållaren nu vänd till denne) "det är dock en skräckelig sak, att i nere socknar just presterna äro de, som uppreta bönderna, är detta att lära dem vara öfverheten underdånig?
Finge man blott i böndernas skallar begreppet om rätt och orätt; men presterna prata för dem om kätteri, och neka dem ljus på altaret och sallt och andra ceremonier, som de önska sig och tro på, och prata för dem om Upsala mötets beslut, det der kalfskinnet! och annat prestegnäll, och röra ihop östan och vestan och himmel och gröt, och så bli de arma dårarne till slut som vilda hundar, att rusa på hvar och en, blott någon säger buss."
"Hans Fordeel har haft mycket på samvetet af detta upploppet!"
"Ja visserligen, och andra till honom.
Så svart måla de mig för bönderna, att jag tror sannerligen de skulle tro, om någon berättade dem att jag skulle bruka koka eller steka barn i smör och äta opp dem; ty föga har något så vildt blifvit opptänkt, som icke de påbörda mig.
Föga går morgondagen utan att en mängd af dem hugges ihjäl af knektarne, som ock på dem äro mycket uppretade, så de med lust och fröjd fullgöra sådan befallning."
"Se unga jungfru", sade nu herr Klas, "huru J skrämmens för slikt tal, och J hafven dock nyss lidit plundring och våld af desse ogerningsmän."
"Herr Erik, detta är ju eder unga dotter, som fru Ebba erbjudit ett hem tills vidare under sitt beskydd.
Der kan hon ju leka med mina döttrar!"
"Kära barn", sade han derpå åt Sigrid, "var då icke så försagd, att du icke vågar aflägga din tacksägelse, för hans herradömes nådiga anbud."