Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De förre försändes till Waxholmen, .ett correctionelt fängelse af en vida svårare art än Långholmens, emedan der icke gifves tillfälle till fångarnes sysselsättande, eller till den frihet, som de åtnjuta vid Långholmen; och de sednare inlästes i sina logemenler, och straffades med trenne veckors sysslolöshet, samt förlusten af de fördelar, som åtfölja arbeten å verkstäder och byggnader.
Dessa anledningar, i förening med de uppträden af enahanda slag som dessa, hvilka inträffat så väl i Sverige som i andra länder, der många brottslingar förvaras på ett ställe, och hvaraf troligen de större och bestämdare rättigheter man i de sednare landen lemnat fängelsebevakningen vid tillfällen af fångars försök till rymning eller våld äro följder, föranledde Styrelsen, att fästa särdeles uppmärksamhet vid det mindre bestämda och således det otillräckliga i instructionen för fångars bevakande vid de större centraliserade fängelserne.
Denna instruction Den 3 November c. tu.
167 var egentligen samma föreskrift, som deri FångGevaldigerne äga alt rätta sig efter, och den synes, om än möjligen tillräcklig för dem, som endast äga alt bevaka några få vanligast hårdt fängslade brottslingar, icke lemna nog säkerhet och nödig lalitude åt den vakt, som skall bevaka flere hundrade på ett ställe förenade icke fängslade förbrytare.
Enligt nämnde instruktion, är det endast när våld utbrutit, eller fånge ställt sig till motvärn, som vaktknekt eller militärpost, hvilket är detsamma, får skjuta; men om den mest hotande fara, den mest synbara afsigt att begå våld, dessförinnan visa sig, kan lian utan ansvar, enligt instruetionen, ej begagna sitt vapen; och om fångar, oanselt varningar emot dem nyttjas, ändock verkställa sin tillämnade rymning, måste posten, enligt instruetion, åtnöja sig dermed, fastän förekommande af dylikt företag utgör hans tjenstepligt.
Sker detta blott en eller annan gång, och fångarne uti ett talrikt befolkadt fängelse fått den öfvertygelse, att de bevakande posterna icke våga skjuta på dem, när de rymma, skola de snart våga flere försök, alt komma på fri fot, och sannolikt deri lyckas.
I afsigt att endast tillämpas vid såclanc fängelser, der bevakningen utgöres af militairtrupp, fästad vid sin skyldighet genom krigsmanna-ed och van att ej i olid och vid obetydliga fall nyttja sina vapen', ingaf Styrelsen öfver Fångvården således till Kongl. Maj:t jemte underdånig framställning ■ t i68 Den 3 November e. m. af sine motiver, underdånigt förslag till instruction för militärbevakningen vid förenämnde fängelser, hvarest inga under ransakning varande fångar förvaras.
Detta förslag- var af följande lydelse:
Sker våld, eller hotas 'vaktknekt med ett anfall af fånge, håfve då rätt att nyttja det vapen lian äger, så framt han icke pä annat sätt anfallet afvärja kan; dock med all möjlig försigtighet; så att icke, utan högsta nödfall, någon skada må ske till lif eller lem.
Ställer sig fånge till motvärn, eller åtlyder han icke vaktknekts uppmaning, då denne honom från rymmande hindra vill, och varder då dräpen, ligge ogild, som i 9.5 Cap. 1 MissgerningsBalken säges.
Söker någon taga fånge med våld utaf vaktknekt, och varder derunder dräpen, vare lag samma.
Det är visserligen en sanning, alt kärleken till frihet, elier önskan att återvinna friheten, är en vacker och för brottslingarnes förbättring nödvändig känsla.
Jag bar också alltid sökt att bibehålla denna känsla hos dem, men på ett sätt, och till ett mål, som verkligen förbättrar och gagnar dem.
Den, som åtnjuter samhällets skydd och omvårdnad, och som, oansett han äger hälsa och krafter, icke med något återgäldar dessa välgerningar, utan fast hällre missbrukar till samhällets skada den frihet lian der åtnjuter, förtjenar, att åtminstone underkastas ett temporärt tvång för att lära sig känna värdet af denna frihet, och såmedelst
Den 3 November e. m. göra sig värd dess återfående.
Då vi erkänna angelägenheten af att äga en samhällsordning, lära vi äfven höra medgifva, att de, som våldföra densamma, höra afskiljas från dess fördelar.
Inom murar och under bevakning förvaras desse afskiljde, och vi fordra af deras bevakare, att de vid strängaste ansvar icke få tillåta dem undkomma.
Men om desse bevakande icke dertib få nyttja de medel de erhållit, förrän det inträffat, som de bort hindra, så borde de åtminstone vara skuldfria för de olyckor, som deraf kunna följa.
Vid Långholmen bevaka tvenne poster nästan hela antalet fångar.
— De äro visseligen så ställde, att de icke kunna öfverrumplas, oaktadt de kunna se och höra allt hvad som passerar; men oansedt de sjelfve befinna sig i ettslags säkerhet, och dessutom äro utrustade med ett signalgevär, utom det skarpladdade de bära, och äro anbefallde, att vid händelse af oljud, oväsende eller hvad som efter deras tanka hotar ordning och lugn inom Inrättningen, lossa detta signalgevär, då hela garnizonen inom några minuter kommer dem till biträde, så kunna likväl fall inträffa, då både dessa poster och den öfriga garnizonen hafva behof utaf att nyttja sina skarpladdade gevär, och således äfven behöfva en bestämd instruction eller ordres, sorn berättiga dem dertill, innan de af våldet beröfvats möjligheten att utöfva sin pligt, ty det låter ej tänka sig, att den moraliska kraften alltid är tillräck - Den 3 November e. ra. lig, eller alltid är till hands, för att afstyra ett upplopp bland en mängd vildsinnade, eller af upprorsstiftare upphetsade och förvillade menniskor.
Att i närvarande förhållande anbefalla soldaterne att skjuta på de upproriske, under förhoppning, alt domaren sedan, med afseende å de motiver, som föranledde utförandet af denna befallning, vore för upplyst att fälla den skjutande , skulle kanske af mången anses både för strängt och för mycket vågadt.
Styrelsen har också ej gifvit några andra ordres i detta hänseende, än hvad som är i enlighet med den gällande instruetionen, utan hoppas, att genom de försigtighetsanstalter, som äro vidtagne, den yttersta strängheten åtminstone sällan skall blifva behöflig.
Beträffande LagUtskottets här framställde lagstadgande, så utgör det endast en partiel föreskrift, och icke, såsom den Nådiga propositionen antyder, en allmännare instruetion.
För min del anser jag, på förut anförde skäl, detta partiela stadgande mindre behöfligt, än det allmännare och i synnerhet än det, som FångStyrelsen i underdånighet föreslagit, såsom rigtadt mot det onda en talrik massa olofligen befriade fångar kunna verka i samhället, en olyckshändelse, hvarmed den af en eller annan från en fånggevaldiger förrymd och dömd fånge icke lärer kunna jemnföras.
Betänkandet behöfva återremitteras, då den utveckling af ämnet jag här nu haft
Den 3 November e, m. 171 äran göra, torde få åtfölja återremissen, oell underställas LagUtskottets upplysta pröfning till det afseende, Utskottet dervid kan behaga göra.
Att nu emellertid yrka antagandet af ett sådant Lagförslag jag här framlagt, torde vara för sent, och, efter hvad jag trott mig förnimma, måhända icke eller gå igenom; men jag har dock trott min pligt vara, att visa sakens förhållande i sin rätta dager, och förklara, att, ehvad bestämd lag 1 detta afseende må erhållas eller 6j, kommer ändock samhällets beskyddande, att, i hvarje fall, som kan hota det, utgöra den bevaknings första pligt, som tjenstgör vid de Correetionsfängelser, der jag har öfverinseendet, och detta utan tvekan eller fruktan för följderna i enskilt hänseende.
Talaren näst före den sista har yttrat sig så, att man skulle tro, det vederbörande under nuvarande förhållanden icke hade rätt att låta aflossa skott, då fråga är att möta våld med våld.
Jag vill i anledning deraf blott nämna, att, om en ogerningsman sätter sig till motvärn, så kan bevakningen dräpa honom, och 1igge han derföre ogild, enligt Lagens hud i 2 5 Caj).
Det har af en värd Talare nu, likasom i ett föregående plenum, blifvit påstådt, att naturrätten upphörj när man inträder i sam - 172 D e u 3 N o v e in b e r v. m. heille.
På det man i en framtid ej med förundran må i våra protocoller finna en sådan sats yrkas utan påminnelse, har jag trott inig böra erindra, att enligt alla mig bekanta författares äfvensom våra Akademiska lärares moralsystemer, ligger naturrätten till grund för alla våra juridiska pligter, och all Lagstiftning är blott en utveckling af naturrättens läror.
Hvad sjelfva saken beträffar, är det ifrågavarande ämnet af stor grannlagenhet.
Jag skulle för min del icke vara obenägen att medgifva den begärda rättigheten, om icke så stora svårigheter mötte^vid verkställigheten, och om icke tillåtelsen så lätt kunde missbrukas.
Efter Utskottets förslag skall posten, innan han får skjuta, tre gånger tillropa Jlygtingen.
Jag hemställer till hvar och en, huru man kan utröna, om posten verkligen ropat.
Derest lian dessutom skall ropa 3:ne gånger med sådant mellanrum, att ljudet för hvarje särskild gång åtskiljes, så är tämmeligen säkert, att brottslingen skall, om inga naturhinder finnas, hinna springa undan, och vara utom skotthåll, innan posten äger rätt att skjuta.
Hela detta stadgande synes således grunda sig endast på localen vid den kringflutna Långholmen, der det kan låta sig göra, att på det sättet parlementera med rymmare.
Men om man tänker sig ett annat fängelse utan dylika naturhinder, så blir det för sent att skjuta; och äfven vid Långholmen inträffar vintertiden detta förhållande.
Dess - Den 3 November e. m. utom förmanas vaktkarlen att sigta åt ett sådant ställe af kroppen, hvars särande ej är farligt för lif vet.
Men jag såsom anatom skulle verkligen vara i förlägenhet, om jag skulle utpeka de ställen, som icke voro vådliga för lifvet att träffa; ty i förbigående sagt är det just på ryggen, som skotten äro farligast, och på nedre extremiteterna, hvilka man förmodligen menar, ligga i knävecken de större blodkärlen, hvarföre ock sår der kunna vara farligare, än framifrån i sjelfva bröstet.
Det stränga ansvaret, som sedan drabbar posten, om haji skjutit i oträngdt mål, har också sina svårigheter.
Huru skall detta undersökas och utrönas, sedan fången är död?
Och detta måste vara så mycket svårare, som posten, i fall han står ensam, icke har några vittnen.
För öfrigt har Herr Friherre Åkerhjelm genom de anförda exemplen mer än tillräckligt ådagalagt, att ingen ny lag beliöfves.
Och då dessutom, såsom Prosten Bexell i sin reservation anför, tillåtelsen skulle kunna leda till missbruk, är det betänkligt att bifalla detta Betänkande.
Det skulle t. ex. kunna hända, att man lemnade en fånge, som man gerna ville blifva utaf med, tillfälle att fly, och sköt honom, så snart han hunnit väl ut.
En sådan lag tror jag ej vara nyttig att stifta.
Det är i sanning både smärtsamt och olyckligt, att inom detta Stånd hafva hort talas för bifall till LagTJtskottets Betänkande. 174 Den 3 November e. m.
Deras antal är likvist inskränkt till två, nemligen StatsRådet Grefve Löwenhjelm och Friherre Åkerhjelm, bland hvilka Herr Grefve Löwenhjelm uti ett ämne, nära beslägtadt med detta, förklarat sig hysa den åsigt, att en fånge har förlorat alla natur- och menniskorättigheter, och bör, för blotta afsigten att vilja söka sin frihet, straffas, hvadan fången således sättes utom lagen.
Då Herr Grefven tillika är en bland dem af Konungens Rådgifvare, som tillstyrkt den Nådiga propositionen, i följd hvaraf LagUtskottets förevarande Betänkande tillkommit; så förundrar det mig icke, att Herr Grefven consequent soutinerar sin sats.
Äran af sådana tänkesätt må protocollerna åt samtid och efterverld förvara för Herr Grefvens räkning, likasom skammen åt mig att äga motsatta tänkesätt.
Åkerhjelms tal lemnar jag i sitt värde; det synes mig, som Herr Friherren ville sträcka sig ännu längre, än Utskottet föreslagit, ty Herr Friherren har (oni jag ej misstagit mig) velat hafva den föreslagna skjutningsanstalten utsträckt till Correctionisterna på Långholmen, på det den af Friherren såsom otillräcklig ansedde bevakningspersonalen genom en sådan makts erhållande må varda tillräcklig.
Herr Friherren, såsom den der i egenskap af Ordförande i Styrelsen öfver fängelserna och Correctionsanstalterna i Riket, till Kongl. Maj:t uppgifvit förslaget, i följd
Den 3 November e. ni. hvaraf elen Nådiga proposition blifvit gjord, att post, patrouille, vaktkarl och fångförare måtte få rättighet medelst skjutande förekomma fånges flygt, måste således tillerkännas äran att vara fader till detta målskjutningsförslag.
— Jag har ingalunda tillhört dem, inom detta Stånd, som yttrat sig för nya utgifters läggande på mina, med skattebörder nog tryckta, medborgare; men jag erkänner uppriktigt, att jag icke tvekar föreslå anslag till en mångdubblad bevakningspersonal, vid så val Långholmen, som andra Correctionsanstalter, blott den nu föreslagna nya målskjutningslagen må förkastas.
Jag tror, att en del af de öfverskott, som PassevolanceCassan lemnar, skall till ett sådant ändamål kunna anslås, och ej vara illa användt.
— Jag gör alltså en förnyad vördsam anhållan om afslag å LagUtskottets Betänkande, med förklarande, det jag tror ingen god genius kail vaka öfver det gamla fria Sverige, då man är på vägen att stifta sådana lagar, som den nu föreslagne.
Jag vill endast rätta en uppgift i Herr Rosenqvists anförande, att nemligen jag skulle vara far till det förslag, som nu är under pröfning, det vill säga, far för ett förslag, som verkligen var fädt, innan jag blef Chef för FångStyrelsen, ty denna fråga väcktes redan vid förra Riksdagen.
Beträffande åter LagUtskottets nu gjorde förslag, så tillhör detsamma odeladt Den 3 November e. m.
Utskottet, och det tillkommer således icke mig att tillvälla mig någon andel deri och att tillräkna mig en förtjenst, som jag ej äger.
Hvad åter angår att öka bevakningen vid Långholmen till den grad, att inga tvångsmedel derstädes behöfvas för ordningens bibehållande, så vill jag, som gerna bidrager till besparing för Staten, icke åstadkomma så stor kostnad, emedan 900 fångar kunna å Långholms Correctioilslnrättning rymmas, och ehuru der nu blott äro 600, skulle likväl, om bevakningens antal skulle ställas i någon slags jämnvigt med fångarnes, och genom sin blotta talriket afskräcka från försök af våldsam art, ett nära lika antal soldater behöfvas.
Åkerhjelm tyckes vilja frånkänna sig äran att vara far till det förslag, som Lagutskottet till Rikets Ständers antagande framställt; men då jag icke kan medgifva Herr Friherren, att undandraga sig denna ära, får jag hänvisa till början af Kongl.
Majrts Nådiga proposition, hvaraf ljusligen inhämtas, att samma Nådiga proposition blifvit föranledd just af Styrelsen öfver Fängelserna och Correctionsanstalterna, hvars Chef Herr Friherren då var och ännu är.
Som dicussionen nu synes hafva öfvergått till bi frå - Den 3 November e. m. 177 frågor, tar jag mig friheten påminna Ridderskapet och Adelil, att med denna dagens slut ett år lilländagår, sedan Riksdagen börjades.
Yi hafva sålunda säkerligen angelägnare göromål, än dessa enskilta tvister angående upphofsman nen till förslaget.
I sjelfva saken synas mig anmärkningar vara gjorda, hvilka förtjena att af Utskottet öfvervägas, hvarföre jag anhåller om återremiss.
Det är i anledning af den sista värde Talarens påminnelse om Riksdagens långa fortvaro, som jag anhåller att få yttra några ord.
Det är beklagligen en sanning, att Riksdagen verkligen har med morgondagen varat ett år; men jag medger derföre icke, att förevarande ämne är af så liten vigt, att man bör hushålla med en eller annan fjerdedels timma; tvertom anser jag det vara bland de aldravigtigaste, som under Riksdagen förekommit, emedan det är fråga om stadgande af en Lag, som rörer medborgares lif, och sättande utom, Lagen.
Det må vara Herr von Hartmansdorff förbehållit, att anse sådant af ingen vigt; jag deremot anser detsamma fordra Lagstiftningens största uppmärksamhet.
Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid LagUtskotlets 48 H. 12 1 178 Den 3 November e. ni. ifrågavarande Betänkande gjorde anmärkningar böra föranleda till återremiss deraf.
Jag bar begärt Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till afslag å Betänkandet; jag bestrider alldeles återremiss, och afstår under intet vilkor från min begäran.
— Skulle milt yrkande om afslag icke medgifvas, anhåller jag om votering.
Jag tar mig friheten underställa den värde Ledamot, som begärt votering för att få afslag å Betänkandet, om han icke ville uppskjuta dermed, till dess Betänkandet från Utskottet återkommit; då, i händelse
Utskottet ändrat tänkesätt och ingått på hans mening, ingen votering behöfves, och i annat fall den nu för afslag äskade votering kan äga rum.
Den, som anser LagUtskottets Betänkande i anledning af Kongl. Majrts Nådiga Proposition, angående rättighet för Patroulle, Post, Vaktkarl eller Fångförare, att, genom bruk af skjutgevär, söka förekomma fånges flykt, böra, på grund af de dervid gjorde Den 3 November e. m. »79 anmärkningar, till Utskottet återremitteras, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, anses LagUtskottets berörde Betänkande hafva blifvit af Ridderskapet och Adeln afslagit.
Voteringen börjades klockan g e. m. och befunnos efter voteringens slut klockan tre qvart till i o e. m. sedan en Voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige Voteringssedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, som följer:
Ja — 3g.
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskilt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att Ridderskapet och Adeln således återremitterat LagUtskottets ofvanberörde Betänkande.
Justerades tretton ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 2 dennes för- och eftermiddagen fattade beslut. 4S H. 12* 180 Den 3 November e. m.
Upplästes följande LagUtskottets den 37 sistlidne October afgifne Utlåtanden: N:o 121.
Öfver anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 49 i anledning af åtskilliga motioner om ändring af 17 Gap.
I anledning af anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 68 öfver väckt motion örn upphäfvande af skillnaden i Arfsrätt för arfvingar af olika kön.
Öfver väckt motion, angående tillägg i 7 §. af 12 Cap. ÄrfdaBalken.
I anledning af väckte motioner angående ändring af Allmänna Lagens stadganden om Morgongåfva och Testaments-rätt.
Öfver väckt motion om stadgande, att den, som i tvistemål är af Under-Rätt fälld till Vites- eller Ensaksböter, skall, om han vill hos Öfver-Rätt söka ändring, nedsätta böterne eller derföre ställa godkänd borgen, vid äfventyr, att hans talan eljest icke varder af Öfver-Rätt till pröfning upptagen.
Den 4 November, Onsdagen den 4 Nov. 1829, Plenum klockan 9 Förmiddagen.
Upplästes till justering nedannämnde fran ExpeditionsUtskottet inkomne förslag till Rikets Ständers underdåniga Skrifvelser till Kongl. Maj:t: N:o 216.
I anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om anslag för UndervisningsVerken i Riket.
Angående ett beviljadt serskildt anslag för den nya Elementar- eller ProfSkolan i Stockholm.
N:o 218.
Angående f. d. Allmänna Magazinslnrättningens förvaltning och utredning.
ExpeditionsUtskottets förslag till Skrifvelsen N:o 216 begärdes på bordet utaf Herrarne a f Wingård,', Johan, Rothlieb, Axel, och Tham, Wolrath, men Utskottets förslag till de underdåniga Skrifvelserne N:ris 217 och 218 blefvo af Ridderskapet och Adeln godkände, Föredrogos ånyo och biföllos följande från StatsUtskottet inkomne, och den 8 sistlidne October eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtanden:
Af den 17 sistlidne September: N:o a56.
Så väl i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Stan - Den 4 November. der, angående någon jemkning i grunderne för RecognitionsSkogarnes skattläggning, som i väckt fråga om åtgärds vidtagande, till påskyndande af ännu oskattlagde RecognitionsSkogars skattläggning.
I anledning af väckt fråga om Skattemannarätt till alla å RecognilionsSkogar, i följd af 1811 års Kongl. Författning, utbrutne Hemman och Lägenheter.
Af den 24 sistlidne September: N:o 268.
I anledning af väckt motion, om upphörande af dagsverks-skyldigheten under Sandby Kungsgård.
I anledning af väckt motion, om Statens förpligtande, att ersätta Boställsinnehafvare för uppkommande Arrendebrister.
Angående af åtskillige LandsStatsTjenstemän i Westerbotten, Skåne och Westmanland sökt tillökning i deras löningsförmåner.
N:o 273.
I anledning af väckt motion om anslag till Stockholms Stads Storkyrka.
I anledning af väckt motion om förhöjning i Planpenningar till Öflande liults Hemman för Ädelfors Guldgrufva.
Af den 26 sistlidne September: N:o 277.
I anledning af ifrågastäldt upphörande af Skinnskattebergs Bergslags privilegier.
Den 4 November. i83 N:o 27g.
I väckt fråga om indragning af det till Nyköpings Skola varande Statsanslag.
N:o28i.
Angående verkställd revision af de redogörelser för uppburne Statsmedel Kongl. KrigsCollegium för år 1826 afgifvit.
Af den 3 sistlidne October: N:o 282.
Angående förrättad revision af Militia;BoställsCassans Räkenskaper för år 1826.
Angående förrättad revision af Wadstena KrigsmanshusCassas Räkenskaper för år 1825.
StatsUtskottets den 24 sistlidne September under N:o 2^5 afgifne, och den 8 derpåföljde October eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, angående användande af den till Ädelfors GuldVerk lydande Egendom med tillhöriglieler.
Herr T hani > Wolrath:
Förevarande bytesbristfråga företer ett nytt talande bevis, huru olika grundsatser i dessa frågor tillämpas, då Kronan eller enskilde äro fordringsägare.
Är det Kronan, så beviljas genast sequester å den jord, för bytet af hvilken bristen uppstådt, äfvensom ersättning uttages för alla föregående årens förlorade räntor, utan att någon undflykt finnes för den 184 Den 4 November. enskilde gäldenären, hvilken dessutom måste vidkännas besväret att sjelf förskaffa sig utredning af fordringsbeloppet; men deremot betalar aldrig Kronan sin skuld till fullo till den enskilde, som ålägges icke allenast att styrka sin fordran, utan äfven uppgifva sådana Hemman och lägenheter, derigenom han kan blifva betald, hvarunder han blottställes för alla möjliga uppskof, utan att kunna påräkna någon ersättning för de föi'- luster tidsutdrägten medför.
Så är äfven förhållandet med förevarande bytesbristfråga.
Ufter mångfaldiga omgångar och uppskof, har ändteligen saken blifvit dragen under Ständernas pröfning, och Utskottet har tillstyrkt bifall till Sökandernes påståenden, men dermed förenat nya hinder och uppskof, som ingalunda äro behöflige, då Utskottet tillstyrker, att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att noggrann undersökning och 'värdering af de under Ädelfors lydande samt af Sökanderne uppgifne Hemman och Lägenheter måtte verkställasj samt införsel Sökanderne meddelas i så stor del af dessa Hemman och Lägenheter som Kongl. Maj:tj efter en fullständig utredning af förhållandet, i
Nåder pröfvar emot deras godkände och nu innehafvande fordringar svara.
Jag skulle tro, att pröfningen, huru stor del af de ifrågavarande Hemmanen motsvarar Sökandernes fordringar, helt enkelt tillhör KammarCollegium att uppgöra, enligt Jordeböcker och Den 4 No ve aiber. 185 Skattläggnings-instrument, utan någon vidare värdering; och att fordringarne redan äro godkände, kan icke sättas i fråga, enligt Utskottets eget Utlåtande, så att någon ytterligare undersökning icke eller i det afseendet är af nöden.
Hemranen äro KronoSkatte-Rusthåll; om Kronan vore fordringsägare, skulle ingen fråga hafva uppstått om en högre uppskattning; och jag hemställer, hvarföre ej lika behandling må äga rum, der Kronan är gäldenär.
Det är endast hemmanens Jordeboksränta, som kan läggas till grund för deras motsvarighet mot fordringarne, och i denna ränta lärer väl ingen förhöjning kunna äga rum.
Den nya undersökning Utskottet föreslagit, leder således endast till nya förluster för sökanderne, och jag tror, att Utskottet gjort rättast, om det sagt, att sökanderne mä äga rätt att ur de uppgifna hemmanen få sina fordring gar genast godtgjorde, i den mån de svara mot hemmanens Jordeboksränta, enligt den lifjiud, som deröfver i Kammar Collegium kan uppgöras.
Jag anhåller på grund af dessa anmärkningar om återremiss, på defc Utskottet må undanrödja den tidsutdrägt för sökanderne, som blir enda följden af Utskottets nu afgifna förslag.
I KammarCollegium måste alla nödiga upplysningar för liquiden redan finnas, och den föreslagne värderingen lär väl icke kunna föranleda till någon förhöjning i Jordeboksräntan, ty ny skattrefning lärer lika litet kunna komma i i86