Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på anslaget för den K. theatern bar Hr Statsrådet Åkerhjelm åberopat åtskilliga considerationsskäl, hemtade från förbindelsen att icke lemna de vid theatern engagerade sujetterna alldeles på bar backe.
Jag lemnnr derhän hvad afseende, som biliigtvis kan böra fästas vid denna omständighet i sig sjelf, men kan ej lemna obemäldt, att den värde talaren alldeles glömt laga i betraktande, att den icke på något sätt hänger tillsammans med anmarkn:n, enär Staten icke har det ringare alt göra med den K. theatern, sorn är K.
M;s egen inrättning.
Tillsättandet af tbeaterns embetsmäo eller sujetter är icke slaldt under någon constitutionel ansvarighet ; icke heller revideras theaterns cassa , eller granskas dess förvaltning af R.
St:s revisoier, hvilket naturligtvis, skulle ske, om den vore att anse såsom en Statens inrättning.
Jag beklagar, att Frih, Åkerhjelm nu icke är här tillstädes.
Hr Frihtn skulle nemi. då kunnat upplysa, huruvida han icke sjelf vid 1823 års riksdag, då fråga var om en tillökning af 100,000 r:dr i Konungens apanage, såsom skäl för den tillökningen, anförde K.
M:s förbindelse att ensam underhålla theatern, — ett yttrande, sorn många då på Riddarhuset närvar, ännu vilja erinra sig, ehuru det sedermera, af någon tillfällig glömska, aldrig kom att inflyta i pro.togollet.
Här torde likväl finnas åtskillige ledamöter af R. o. Ad,, hvilka erinra sig detta yttrande af Frih.
Åkerhjelm, R.ö>:de 3o punkten i afseende på författningen om Postverkets monopolium på biefföring, har en talaie, fl. Ex. Hr Gr.
Löwenhjelm, till försvar för åtgärden åberopat andra länders, såsom Frankrikes och Englands exempel, och det vida strängare förbud, som der äger rum för enskilda alt medföra bref.
Men jag hemställer till den värda talaren och lill D c ii 3 J ii I i f. ni. iSi R. o. Ad., om icke afhändandet af en dylik rättighet ifrån Svensk man innefattar en sådan civil fråga , sorn åtminstone förutsätter R.
St:s hörande, om det ens med ett sådant hörande kunde ske emot grundlagens tydliga föreskrift, hvilken icke medgifver något monopoliurn.
Hvad tractaten med Ryssland beträffar, så har Frih. von Schulzenheim anfört åtskilliga, om jag så får säga, utiJitets-skäl för Konungens rättighet till de åtgärder
Han i detta hänseende vidtagit; men Hr Frih:n liar icke vederlagt det minsta af hvad som finnes anfördt i bilagan till Utskts betänk., nemi. att Statssecrettn tillstyrkt K.
M. att förlänga denna tractat några få dagar, förrän R.
St:s und skrifvelse i ämnet till K.
M. införväntades.
Delta visar en missaktning för R.
St., hvars täta uppenbarelse i Regeringens åtgärder jag anser för en af de hufvudsakligaste anmärkntr, för hvilka Konungens rådgifvare under den sednare lidens förvaltning utsatt sig.
Hvad frågan om Waxholms befästningsarbeten beträffar, som förekommer i 4?- punkten, så bär Frih.
Åkerhjelm såsom skäl för Konungens rådgifvares tillstyrkande åberopat, att ”ett vigtigt yttrande’’ blifvit lemnadt till Statsrådets prot., hvilket föranledt dem att icke deremot protestera.
Om detta yttrande varit af sådant innehåll, som ryktet derom allmänt berättat, nemi. alt pressens anfall mot utländska makter skulle hafva föranledt ett missförstånd med någon af dessa makter, som gjorde det nödvändigt att befästa inloppet till Stockholm; så bekänner jag, att det högligen förundrar mig, att Konungens rådgifvare icke funnit sig fela i sina pligter, då de icke haft något häremot att invända.
Det hade nemi. varit lätt för dem, att med det allvar, som höfts vid ett sådant tillfälle, fästa Konungens uppmärksamhet derpå, icke blott i allmänhet, att Styrelsen gjort allt hvad den kunnat på godtyckets väg, för att genom indragn.T och åtal visa, att den icke älskade tryckfriheten, ifall detta kunnat tillfredsställa de utländska makterna, utan äfven alt upplysa Konungen hurudant förhållandet specielt varit med pressens härstädes anfall mot utländska makter.
Delta förhållande, mine herrar! har nemi, varit sådant, alt vid ett tillfälle, då en tidning tillät sig några ganska allmänliga och föga sägande reflexioner rörtde vår östra grannes förhållande till Polen, hvilka reflexioner icke innefattade några calomnie!' mot Ryska Kejsaren, utan blott ett uttryck af redacteurens smärta för det hjellemodiga folkets olyckor och förtryck — en känsla, som af hela allmänheten delades; så blef tidningens ansvarige redacteur derföre tilltalad och dömd till g månaders fästning.
— Vid ett annat tillfälle , då tidningspressen ansågs hafva gjort sig skyldig lill missfirmliga omdömen om utländska makter, ansågs detta hafva skett medelst några reflexioner ang:de Österrikes förhållande till de Italienska staterna celi tillståndet i de sednare.
Dessa reflexioner voio lS2 D c n 3 Juli f. m. öfversätta ur en Fransysk tidning, mot hvilken icke ens en påminnelse i andra Fransyska blad blifvit gjord för artikelns innehåll.
Det oaktadt blef artikeln här åtalad, och ansvarige redacteuren dömd till 6 månaders fästning.
Hurudan! missförstånd som nu verkligen uppkommit i följd af denna artikel, och hvad Regeringen derpå vunnit i utländska makters omdöme, kan inhemtas deraf, att då någon förundran i några blad yttrades deröfver att (Merrikiske ministern kunnat bry sig om en sådan öfversättning ur en utländsk tidning, lät denne minister genom officiella bladet tillkännagifva, att han alldeles icke haft någon del uti den saken eller* begärt åtalet; och jag tror, alt de, som följt med tidningspressen under de förflutna sex åren, skola erinra sig, att det varit nästan de enda fall, i hvilka någonting blifvit under den tiden yltradt emot utlänska makter.
Detta inträffade före 18)8.
Om Konungens rådgifvare gjort sig den mödan att upplysa K.
M, om ett sådant förhållande, sä hade utan tvifvel dessa extra-kostnader , som Siänderne ansett icke utan största behof böra äga rum, icke kommit i fråga.
Hvad 46 punkten ang:de tolagen beträffar, så har Frih.
Åkerhjelm ganska riktigt anfört, att K.
M:s uteslutande befattning dermed har ett historiskt skäl för sig , deruti , all Regeringen tillförene utfärdat författningar angtde tolagen.
Men jag hemställer, om ej förhållandet bör vara annorlunda efter nu gällande grundlagar, och om det icke varit skäl för Konungens rådgifvare och föredragande att, när sådana frågor förekomma, erinra om §:n Reg.F:n, sorn säger, att Svenska folkets urgamla rätt att sig sjelft beskatta utöfvas af R.
Med denna grundlags-§, som i sednare tider tillkommit efter deri gamla historiska häfden med tolagen, kan icke stå väl tillsammans, att Regeringen skulle äga uteslutande rätt och R.
St. ingen i en så vigtig del af beskattningen.
I afseende på det i 49 punkten anmärkta stillatigande, hvarmed Konungens rådgifvare åsett vissa anordningar rörtde truppers inkallande till qväsande af 1838 års oroligheter i hufvudstaden, har Frih. von Schulzenheim här haft ett yttrande, som lemnar ett ganska vigligt bidrag till bedömmandc af rådgifvarnes handlingssätt här i landet.
Han har nemi. sagt, att lian icke ansåg lämpligt för Konungens rådgifvare att speja efter Konungens åtgärder i commandoväg.
E11 annan rådgifvare, Hr von Hartmansdorff, har då varit uppriktigare, i det han sagt, att bela staden kände anledntn till de vidtagna åtgärderna.
Yi kunna också något hvar vitsorda , att anledntn icke kunde vara obekant.
Jag frågar , hvad slutsats man skall draga af en sådan, af ett corisultativt Statsråd framställd princip, och hvilken uppfattning och känsla det hos en sådan embetsman uppenbarar af sina plister, alt de, hvilkas åliggande det enl. grundlagens uttryckliga föreskiift är, att sjelfkrafde erinra om Rikets rätt och Den 3 Juli f. m. i83 bästa, icke ens skulle anse sig berättigade att taga notice om hvad K.
M. behagar företaga i commandoväg, äfven om det är af den art, att sjelfva thronens eller Rikets säkerhet dymedelst sättes i våda.
Beträffande 5i punkten angide
Statstidningen skall jag ej yttra mig öfver principfrågan, emedan jag kunde anses partisk deri.
Jag vill blott hemställa till
Ur von Hartmansdorff, sorn ordat om nödvändigheten för Regeringen alt äga denna organ, hvarföre han dä ej sjelf begagnat den för att söka göra gällande det mouvement, för hvilket han har underrättat oss, att han inom sin styrelsegren arbetat.
Om den värde talaren begagnat Statstidningen på det sättet, skulle lian måhända både för sina bemödanden haft mera stöd uti allmänna tänkesättet, och äfven kunnat med sin polemiska ifver gifvit en fart åt tidningen, som den nu saknar.
I anledn. af hvad jag nyss yttrade, kommer jag nu till ett ämne, som kanske mera speeielt kan anses angå mig sjelf något närmare.
Det är den i7tde punkten, sorn anmärker den stränghet, hvarmed Konungens rådgifvare ansett den år 1Ö12 medgifna indragningsmakten böra utöfvas; såsom exempel hvarpå Ulsk. nämnt, "att på en enda dag under år 18 353, t. f. Hofcancelleren föreslog förbud af fortsätt utgifning för icke mindre än sex tidningar, utan att t. f. Hofcancelleren ens väckte fråga om laga rättegång emot de tryckfrihetens missbruk, hvilka dock, enligt hans egen framställning, syntes just påkalla åtgärder, som på en gång eftertryckligare och mera öfvertygande, än indragningsmakten, kunnat bidraga att återföra den sans och måtta, roan trodde sig sakna.
Den Konungens rådgifvare, som varit närmaste föremålet för denna anmärkn., har, besynnerligt nog, haft den dristigheten att till och med rakna sig denna punkt i Utskts betänk, till godo, pä så sätt, som skulle Utsk. förmenat, alt han icke nog strängt förfarit mot tryckfrihetens missbruk, utan att han bort anställa flera åtal än han gjort.
Om man läser betänk., finner man dock, att den värde ledamoten smickrat sig med en alldeles oriktig föreställning; ty Utsk. säger: "utan att t. f. Hofcancelleren ens väckte fråga om "laga rättegång emot de tryckfrihetens missbruk , hvilka "dock, enligt hans egen framställning, syntes just "påkalla åtgärder etc.” Utsk. utgår således från talarens egen förutsättning om de missbruk, som skulle hafva ägt rum med yttranderätten; och Utsk. lägger honom till last, att han icke anlitat lagen utan godtycket, om han ansåg missbruk verkligen vara för handen.
Utsk:s mening, så vidt jag kunnat finna, är derföre ingalunda, att yttranderätten vid dessa tillfallen blifvit missbrukad.
För öfrigt hafva Konungens rådgifvare samt och synnerligen, dels genom directa yttranden, och dels genom sin tystnad, icke blott erkänt hvad Const.Ulsk. lågt dem till last, utan en bland 184 D e 11 3 Juli f. in. drm har till och med omtala! för R. o. Ad., att sedan lian insåg indragn.-maktens otillräcklighet att kufva yttranderätten, så hade han länkt att under en längre tid samla ihop materialier, för att sedermera pä en gång gifva dödsstöten åt pressen.
Detta är ett ganska naivt erkännande; och när man sammanställer det med hans aldrig försummade anfall inom detta Hus mot tidnings-pressen, hans moliver för sina tidnings-indragningar, hans bemödande att framställa sig såsom martyr för sitt hat mot denna press, genom den rörande upplysning, som här blifvit leornad, att han var den förste, som skulle stenas; så kommer man ovillkorligen på den tanken, att den varde talaren förmodat sig kunna derigenom samla en ära och ett slags romantiskt skimmer omkring sitt namn och sin person, samt blifva elt föremål för det allmänna deltagandet.
Om det nu hade förhållit sig så som den värde ledamoten uppgifver; om Riddarhusets trappor i detta ögonblick voro uppfyllda af en ursinnig folkhop, som ropade på den värda ledamoten och verkligen ville stena honom; eller om han ifrån början alltid hyst samma tänkesätt; om de varit en följd af ett slags instinct, ja äfven af en religiös fanatism, sorn hade hindrat honom att sjelf inse det orimliga och för det allmänna vådliga i hans förfarande; då hade det legat någonting älskligt uti detta mod, att utan andra bevekelsegrundcr, än af en idee som han ansett för rätt, trotsa hela nationens tänkesätt och den allmänna oviljan; men då man vet, alt den värde ledamoten dels icke alltid hyst samma tänkesätt, och dels, oaktadt den skenbara motgången att nödgas lemna "väldet”, såsom han sjelf yttrat sig, straxt derefter erhöll en belöning för sitt ådagalagda nit mot pressen uti ett annat inflytelserikt och fördelaktigt förtroendeembete, och sedermera, långt ifrån att förlora, snarare stigit dag från dag uti maktens ynnest; så lärer det romantiska skimret temmeligen förblekna.
Den värde talaren har sagt, att pressen icke gjort honom rättvisa ens uti det nit han ådagalagt för undervisningsverken.
Detta påstående vågar jag stiga fram och å hela pressens vägnar bestrida; ty den liar verkligen gjort honom rättvisa i den delen, och det är ett osvikligt bevis på pressens moralitet, att den, äfven förföljd af hans blinda harm, ändock icke underkänt det goda han i ett annat faell sökt att befrämja.
Men det är icke häröfver, som den värde ledamoten i sjelfva verket klagar.
Icke heller kan han med skäl besvära sig öfver pressens, åtminstone icke den periodiska pressens öfverdrift uti vidrörandet af personliga förhållanden.
De ledamöter af detta Hus, som känna pressen i England, Frankrike eller andra länder, der tryckfrihet finnes, kunna bedomina, om det gifves någon jemförelse emellan det s. k. sjelfsvåld, öfver hvilket man hos oss klagar i nyssnämnda hänseende och hvad Den 3 Juli f. m. 185 hvad den periodiska pressen i dessa Kinder tillåter sig; om det finnes någon Konungens rådgifvare, hvars politiska sysleine pressen fördömt, sorn derföre till sin enskilda vandel blifvit angripen på ett förrädiskt eller sårande sätt, som åsyftat att satta honom såsom enskild man i vanrykte eller framställa honom till ett åtlöje för allmänheten, äfven då anledntr lill sådant möjligen någongång förekommit.
Vi veta likväl, mine herrar! huiu det härmed går till i andra länder, der pressen går så långt inpå området af den enskilda leFnadens företeelser hos betydande män i samhället, att till och med deras fruntimmers lefnadsförhållanden göras till för emål för tidningsartiklar.
Sådant liar ej skett hos oss; men det är ej heljer sådant man skulle mest förebrå pressen; man skulle kanske till och med i många kretsar gerna tåla det, blott den ville alldeles afhålla sig ifråjj ett annat gebiet, nemi. det politiska.
Delta är det, som egentligen verkar godtyckets och dess blinda anhängares hat och förskräckelse; det är, att de ändtligen måste inse, att allmänna tänkesättet genom pressen växer till en makt, hvilken de icke i längden kunna trotsa; det är den ständiga uppmärksamheten, som derigenom fästats på Styrelsens obehöriga bemödande att arrondera den verkställande makten på bekostnad af folkets frihet och landets grundlagar; det är detta, mine herrar! som väcker den värde ledamotens, om hvilken jag nyss talade, och några andres förtviflan.
Jag deremot vågar tro, alt pressen kan anse detta för sin stolthet; och då det är just sådant, som man velat göra den till ett brott, så dristar jag mig återskicka det oblyga yttrandet om tryckfrihetens mästerman såsom en värdig benämning åt den värda ledamoten sjelf, som tillåtit sig detsamma, samt åt de Konungens rådgifvare, hvilka jemte honom, antingen genom direet tillkännagivande eller genom sin tystnad, visat sig icke hafva något emot, att bödelsyxan anlitades såsom hotelse, för att tillintetgöra klandret mot Regeringens åtgärder, under det de sjelfve sökt skydd för sina tillgöranden bakom majestätets helgd.
De vopa nu, desse herrar, på billighet och rättvisa; men jag frågar, om de sjelfve visat dessa egenskaper, vid de tillfällen, då de hvarken gjort afseende på R.
St:s önskningar eller grundlagars bestämda föreskrift eller ett fattigt folks anspråk på hushållning med Statens medel.
Uti hvarje samhälle måste, emedan det är sammansatt af så många olika elementer, alltid några missförhållanden linnas; under den oupphörliga striden emelian de krafter och intressen, som kämpa med hvarandra, måste alltid någon class blifva underlägsen och lidande.
Detta är lika oskiljaktigt från samhällsförhållandet, som det är naturligt, att den lidande klagar.
Sjelfva brottslingen, som ligger under torturens piska, har man hittills aldrig förmenat att åt 9 H. 24 i86 Den 3 Juli f. m. minstone gifva luft åt sin smärta.
Det är endast en eröfrande fiende, när lian sätter svärdet på den kufvades nacke, som kan hindra honom att klaga; ty det Ur den naturligaste, den okränkbaraste af alla rättigheter.
.Skulle det val då, — jag frågar det, — vara ett helt samhälle eller ett folk förment, mera än individerna, att beklaga sig öfver missförhållanden, af hvilka detta folk lider, helst om de anses kunna afhjelpas genom ett uppriktigt användande af de krafter, samhället sjelft erbjuder, och genom en bättre styrelse?
Det talas väl om, att allt sådant kan gå an, blott det sker i en moderat ton och i afmätta ordalag; men jag tager mig friheten fästa uppmärksamheten derpå, att det icke är genom complimenter, som man gifver tillkänna, att man plågas; och det hafva likväl Konungens rådgifvare fordrat, då de trott sig kunna behandla hvarje mera bjert framställd skildring af samhällsbristerna, hvarje öppet uttryckt missnöje med styrelseåtgärder, äfven sådana, hvilka vederbör, sjelfve ej tilltrott sig försvara, såsom ett missbruk af yttranderätten.
Sedan jag nu i korthet vidrört några al de punkter, i hvilka Konungens rådgifvare trott sig kunna gendrifva Utsk:s anmärkntr, uther jag mig att få fästa det H.
Ståndets uppmärksamhet på några andra, öfver hvilka de icke förklarat sig.
Men jag kan, i sammanhang härmed, icke underlåta alt upptaga ett inkast, som jag hört göras emot Utsk. , nemi. att det för mycket fästat sig vid småsaker och för litet vid det stora hela.
Jag har visserligen icke här uppträdt, för att föra Utsk:s talan; men delta inkast tror jag likväl är orättvist.
Det är i sanning icke brist äfven på större och allmännare anmärknrr i betänk., och frågan blifver då, huruvida verkan af dessa kan blifva mindre derföre, att äfven några, om än till sin princip lika väsendtliga, likväl till ämnenas materiella vigt mindre betydande, tillkommit.
Hvad man kanske skulle kunna lägga Utsk. till last är således icke, att någonting fattas i materialierna för R.
St:s omdöme, utan endast, att Utsk, kanske icke grupperat dessa materialier så, att de framträda med den åskådlighet och effect, som kunnat åstadkommas.
Denna brist är likväl ytterst lätt att afhjelpa; och för att söka sälta R. o. Ad. i tillfälle att inse, huru en verklig tableau öfver det allmänna af styrelsens karakter derigenom kan bildas, skall jag blott bedja att här få uppläsa några af dem, endast rangerade i en annan ordning: ”Konungens rådgifvare hafva motverkat R.
St:s uppre* pade önskan om vissa såsom ändamålsstridiga ansedda tjenstelös indragning.
De hafva stillatigande åsett dels en hastigt beslutad, alldeles oväntad rubbning af ett embetsverks förut af K. M. beslutade, af R.
St. önskade ställning i förvaltnings-systemet, hvilken rubbning dessutom verkställdes utan de i frågan intresserade collegiernas hörande; dels inrättning D e n 3 J u 1 i f. m. 187 af extra tjenster med högre lö'n än de ordinarie, utan att vederbör, embetsverk, rörtde behofvet, blifvit bordt, och dessa tjensters tillsättning efter temmeligen tvetydiga yttranden af vederbör, om de föreslagnes skicklighet.
•Sällsam är den stränghet, med hvilken Konungens rådgifvare, i stället för alt upplysa K.
M. om det ringa deltagande, som den periodiska pressens afsteg från det sanna, rätta och passande funnit hos nationen, till och med sednare delen af år i838 ansett den år 1812 medgifna indragntsr makten böra utöfvas.
Särdeles anmärkningsvärd anser
Utsk. den underlåtenhet K.
M:s rådgifvare visat, alt i frågor, som röra H.
M:s enskilda angelägenheter, i förhållande till Staten, lemna alla de upplysningar, hvilkas meddelande grannlagenheten här framför allt synes fordra, utan afseende derpå, att det allmänna icke i sådana förhållanden kan anses något äfventyra.
Konungens rådgifvare hafva afstyrkt inställande af truppers öfningsmöten i orter, som lidit af missvext, då fråga om sådan inställelse blifvit väckt af landshöfdingarna, hvilka såsom skäl dertill anfört den stegring, som dessa möten skulle förorsaka i den redan varande nöden, och ehuru dessa föreställningar varit beledsagade af öfverlygande skäl.
De hafva afstyrkt bifall till R.
St:s begäran om stadgande af en billig grund till betalningen för den särdeles ojemnt tryckande tungan, att med proviant och fourage förse tågande trupp, ehuru vederbör, collegier och Konungens rådgifvare sjeifve erkänt rättvisan af R.
De hafsva såsom skäl för detta afstyrkande åberopat brist på medel, ehuru sådana funnits för andra behof, hvilkas företräde framför det ifrågavar. åtminstone är tvetydigt.
De hafva tillstyrkt en för rotehåilarne betungande ändring i stadgandet om den för en infanteri-rekryt vid antagandet tillåtna högsta ålder; men afstyrkt bifall till ett, rör:de ett indelt cavallen reg:tes remontering af R.
St. väckt förslag, som för rusthållarnes ekonomiska bestånd och truppens tjenstbarhet syntes lika fördelaktigt.
De hafva, utan alt deremot göra någon föreställning, uttryckt den förmodan, att K.
M. för ett landskap, som med hardt luftstreck, men med en jordmån, som till en del ersätter det ofördelaktiga läget, under den korta sommaren, har mer än vanligt behof, men oek kan draga mer än vanlig nytta af ammen, skulle afsiå den redan år 1806, för den der förekommande nya rotering erkända, af R.
St. äfven för den gamla yrkade och af landshöfdingen understödda grundsatsen, alt denna rotering borde nedsättas till jeinlikhet nied det öfriga Rikets : en grundsats, genom hvars antagande på en gång ortens ekonomiska framsteg skulle påskyndas, och Riket erhålla en för sitt allmänna försvar användbar styrka, i stället för en, som icke utan brott mot 188 D e n 3 Juli f. ni. gifna löftens helgd kan dragas från orten, hvilken numera icke behöfver dess skydd.
Konungens rådgifvare hafva i afseende på handel och näring befordrat ett systeme af särskildta undantag från gällande författningar, — ett systeme, sorn, då det hänvisar näringsidkaren på nåd, i stället för på egen ansträngning, såsom villkor för hans välstånd måste qväfva den fria idoghetens lust och förderfligt inverka på nationens moralitet; och härunder hafva samme rådgifvare utan anmärkn. låtit den redan för 17 år sedan af R.
St. framställda, genom R.
St:s vid sista riksdag aflåtna und. skrifvelse ånyo i minnet återkallade, frågan om näringsfriheten allt sedan medlet af år i836 sakna ytterligare handläggning: ett öde, soirr den enkla frågan om skråordningarnes upphäfvande för några allmännare kända och utöfvade yrken fått dela Konungens rådgifvare hafva deremot afstyrkt bifall tilt R.
St:s begäran om en, till handelns lättnad tjenande, ändring i skyldigheten att förnya vissa skeppsdocumenter , och i stället för den af R.
St. begärda ovillkorliga utsträckningen af en annan förmån till alla stapelstäder, blott tillstyrkt kungörande af tillåtelsen för sådana städer, att, efter särskild ansökning, ifrågasatta förmån erhålla.
De hafva tillstyrkt, att öfverskotten på statsverkets inkomster längre tid än hittills i Stats-cont. skulle qvarhållas, hvarigenom Riksg.cont. gått miste om påräknade tillgångar och, till alla skattdragandes lidande, nödgats upptaga lån, hvilka det eljest ej skulle behöft ; och de hafva grundat detta tillstyrkande på det temmeligen lösa skäl, att en genom statsinkomsternas fördröjda inleverering t i 11 ä f v en t y rs föranledd brist, genom detta qvarhållande af öfverskotten, skulle i någon mån förekommas.
De hafva gifvit flera bevis på sin obenägenhet alt inskränka verks och corpsers anslag inom de af R.
St. fastställda stater.
På 3;dje liufviidtiteln har, under hela tiden, ett systeme af anticipationer blifvit fullföljdt, som svårligen kan anses med en ordentlig hushållning förenligt.
Konungens rådgifvare hafva tillstyrkt, att en cassa, hvars öfverskott blifvit högtidligen förklaradt vara deras egendom, genom hvilkas bidrag den bildas, skulle användas till ändamål, visserligen nyttiga och fruktbringande, men hvilka likväl hvarken vid beslutet örn cassans bildning varit afsedda, eller kunna anses såsom den egentligen tillhörande.
Konungens rådgifvare hafva tillstyrkt, att till vidsträcktare fästningsarbete!! måtte användas den för Rikets försvar bestämda andel af lilla creditivet, ehuru della creditiv, såsom ämnadt för oförutsedda behof, icke kan vara bestämdt för sådana företag, som det nämnda, hvilka måste vara frukter af en länge genomtänkt plan.