Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty jag trodde så visst, att nu skulle du hålla af mig igen.
Jag var så viss, att när du fick veta det, skulle du sluta mig i dina armar och gråta af glädje.
Och sedan skulle du förstå allting, utan att jag sade dig något.
Å, Tage, att jag inte dog då, när jag såg hur du tog det.
Du strök mig öfver håret, och du såg bort.
Du vände dina ögon ifrån mig, därför att du inte ville möta mina, och då förstod jag, att det fanns icke något hopp för mig.
Ingenting fanns det – mer än den svarta natten, som jag var så rädd för.
Jag är det inte nu längre.
Ty sedan jag sett dig se på mig, som du då gjorde, kan jag icke mera blifva rädd för någonting.
Du gick ut den kvällen, Tage!
Säg, kan du minnas det?
Du gick ut.
Och när du gått, stod jag i fönstret och såg efter dig.
Det blef mörkt omkring mig, när jag icke såg dig längre, och jag gick hela aftonen fram och tillbaka på golfvet, jag kramade mina fingrar mot hvarandra, så att de värkte.
Jag kunde hvarken tänka eller gråta, jag visste bara, att det kunde ej göra så ondt att dö.
Därför är jag glad, Tage, att jag vet, att jag skall dö.
Ty jag kan icke tänka mig, att jag skulle få se dig vända dina ögon bort från vår lilla gosse, som jag dagligen och stundligen känner inom mig – så som du en gång vände dig bort ifrån mig.
Men när jag nu sitter här och skrifver, försöker jag att tänka på, att jag redan är död, och att du någon gång kommer att tänka på mig så vänligt och godt, att du vill taga mina bref i din hand, och försöka att minnas mig en liten stund, när du är för trött för att arbeta.
Då vet jag, att jag ändå gjorde dig något godt, som i tid lämnade dig ensam, och då skall du veta, att jag kände för dig så innerligt, att jag visste och förstod, att du är bland de människor, hvilka det minsta band trycker och för hvilka ensamheten är lyckan.
Många, många gånger har jag sagt dig det förr.
När jag kom ibland och satte mig bredvid dig och tog din hand i min, då skall du veta, att jag sade dig så mycket, så mycket med det.
Då skall du förlåta mig också allt, hvad jag gjort dig ondt, och att jag icke förstod, att om jag vetat ditt bästa, skulle jag hafva sagt nej den gång, då du icke förstod det själf, utan såg dig blind på en liten flicka och frågade, om hon ville blifva din hustru.
Då går du nog en dag, när du har ledigt, ut till min graf och hälsar på mig, så att jag ej skall behöfva tro, att jag alltid skall ligga därute så ensam, som jag nu känner att jag är.
Och då skall du veta ännu en sak till: sedan jag skrifvit ned allt detta, är jag icke så olycklig, som jag nyss trodde.
Jag gråter inte längre.
Jag har glömt alltsammans.
Jag minns bara den tid, då jag fick följa dig hem till oss och tända din lampa och satt tyst bredvid dig, medan du arbetade.
Då såg du ibland upp, och nickade åt mig, jag kom fram till dig, och du tog mig i dina armar och kysste mig.
Det skall du veta, att jag tänker på nu.
Det är det enda jag minns och skall minnas.
Jag skall minnas det hvarje dag som går, hvarje timma som försvinner.
Jag skall minnas det ännu den stund, då du sitter vid min bädd och jag sista gången får tacka dig af hela min själ, för att du gjort mig så mycket lyckligare, än jag fått göra dig.
Och nu skall du inte tycka, att jag är dum, därför att jag säger, att sedan jag skrifvit detta, så blir det mig inte så svårt att dö.
Ty jag vet ju, att en gång skall jag få säga dig farväl – när du läser, hvad jag nu sitter och skrifver.
Då skall du kanske älska mig en smula igen, och det är så bittert, så bittert att tänka på, att jag då ej kan få borra mitt hufvud, ned i din famn och känna dig smeka mig.
Och ändå är det som den högsta lycka, när jag tänker därpå.
Och om vår lilla gosse får lefva, skall du aldrig låta honom veta, att jag icke kunde göra dig lycklig, blott att jag älskat dig mer än någon annan har älskat dig.
Tala med honom ibland och säg honom, när han blir så stor, att han kan förstå det, att hans mamma var en liten svag kvinna, som inte passade någon annan stans i världen än hemma hos dig.
Din egen hustru
Gertrud.»
Det har gått lång tid, sedan jag första gången läste detta bref.
Åtminstone har denna tid synts lång för mig.
Jag vet väl, att vi nu hafva midsommar, nordens vackra midsommar, och att det alltså endast är några fattiga veckor, som gått.
Och dock tycker jag, att jag lefvat här ensam i många år med skogen kring min skärgårdsstuga och hafvet, som slår upp mot stenarna under mitt fönster.
De dagar, som gingo sedan jag läst min döda hustrus bref, kan jag nog aldrig komma att minnas.
Jag minns blott, att den gamla tjänarinnan en morgon fann mig liggande på golfvet i hennes rum, med hufvudet mot sängkanten, och att ej långt därefter afslutades skolan, och jag reste bort.
Det var ingenting som hade händt, ingenting annat, än att jag lärde mig känna, att jag nu var en barnlös änkling, som hållit lyckan i min hand och klämt henne sönder mellan mina ovarsamma händer.
Här ute sjunger hafvet sin sång.
Jag går här och tänker om igen hela mitt förflutna lif.
Ingenting finner jag att säga, som kan gifva mig ro, och jag har aldrig försökt att försvara mig mot de anklagelser, som ingenting kan få att tystna.
Men det känns inom mig, som om någonting veknade och smalt, jag trifs i denna natur, som är så växlande, ombytlig och strålande, jag tycker, att jag trifs med människorna också, och jag finner dem alla så lyckliga.
Hvad jag själf genomlefvat, kan icke berättas med ord.
Men som om hvarje dag gåfve mig något nytt, känner jag, att min hustru kommer mig närmare, träder mig nära som aldrig förr, och jag, som aldrig kunnat bedja, har förvandlat hela mitt lif till en tacksägelse, hvilken på samma gång är en bön om förlåtelse.
Nu när nätterna äro ljusa, och solen endast på ett par timmar glider bort från den härliga jorden, nu tackar jag henne, för att jag en gång som man kunnat känna lifvets fullhet, för att jag en gång fått lära att lefva.
Hvad som skall komma, vet jag icke.
Men jag vet, att det gamla är förgånget, och att allting skall för mig blifva nytt.
Hela mitt rum är klädt med löf, och öfver dörren till verandan är böjd en port af två hvitstammiga unga björkar.
Hela huset är tyst, ingen är hemma där mera än jag.
Från byn, som ligger på andra sidan om sjön, hör jag ljudet af handklaver, ibland smäller ett skott, och öfver den ljusa vattenytan glida löfvade båtar, fulla med unga, glada människor, som skola samlas till fest.
Jag har icke kunnat gå hemifrån, och därför stannade jag här.
Ensam lyssnar jag till den tystnad inom mig, hvilken efterträdt stormen, och jag får det besynnerliga intrycket, att inom mig växer en tro – huru eller på hvad vet jag icke – men den på en gång förintar mig och gör mig stark.
Långsamt fogas de slitna delarna i mitt innersta jag samman, och allt mera sällan känner jag den pinande smärtan, som om någonting slete i fogarna.
Men som jag hör på dansens aflägsna toner, vågornas skvalp och måsarnas skrin, smälter allt detta ihop till en underlig harmoni, med hvilken jag känner mig själf höra samman.
Långsamt går jag ned till stranden och skjuter min båt från land.
Nattbrisen fyller det stora seglet, och sakta glider jag fram på det ljusglänsande vattnet, som speglar solnedgångens rodnande strimma och de drömmande stränderna.
Då stiger för första gången inom mig ett minne från den natt, då jag medvetslöst sjunkit ned, ensam med hufvudet lutadt mot min döda hustrus bädd.
Det var, när den gamla tjänarinnan kom in och fann mig på golfvet.
Då såg hon på mig och började gråta, när hon sade:
»Nu vet jag då, att lektorn sörjer frun.»
Jag tänker därpå, medan jag sitter ensam vid rodret, och båten glider fram öfver vattnet, som nattbrisen krusar.
Långt borta skymtar det öppna hafvet mellan låga skär, och öfver mig tindrar på himmelen en ensam stjärna.
MARGIT.
Det finns en hemlighetsfull känsla, hvilken säkerligen är nedlagd hos de flesta människor, af den innerliga samhörigheten mellan allt det onda och goda, som tillsammans bildar hela summan af deras lif.
Jag minns, att jag hört starka och harmoniska människor säga, att om de kunde göra en dålig handling ogjord, om de kunde utplåna, ej blott ur sitt minne, utan genom en öfvernaturlig viljeakt äfven ur själfva verkligheten den djupaste sorg, som tryckt sin stämpel på deras lif, så ville de det icke.
De ville ej förlora ett enda minne, icke en enda dag, äfven af sådana som efteråt komma dem att blygas, emedan de då i och med detsamma skulle utplåna något af det, som bidragit att göra deras jag, till hvad det i dag är.
Denna oerhörda lifskänsla är motsatsen till den fega ånger, som vill slingra sig undan sig själf.
Den har något af den stora naturens egen sundhetsförnimmelse, som låter de murkna stammarna långsamt utplåna sig själfva, medan den lefvande skogen obekymrad om grundvalen för sin styrka, skjuter skott på skott och suger sin näring ur själfva förruttnelsen.
Jag har själf alltid trott, att jag hörde till dessa obrutna människor, hvilka hafva makt att taga lifvet på godt och ondt.
Jag har trott det ända till för några få dagar sedan.
Men dessa få dagar synas mig hafva förändrat hela lifvet, ej blott mitt eget, utan allt hvad som rör sig, lefver och andas inom min synvidd.
Det har bredt som en slöja öfver min och andras tillvaro, och genom denna slöja söker jag upptäcka den form, hvilken tingen förut föreföllo mig hafva, höra ljudet af den ström, hvilken en gång dref mig fram, gaf mina tankar innehåll, mina muskler spänstighet och mina kinder färg.
Jag ser ingenting, hör ingenting, kan ingenting urskilja.
Allt har blifvit kaos inom mig, och jag känner ingenting annat än ett omöjligt, vanvettigt, på en gång vildt och okufligt begär att göra om hela mitt lif, förändra – icke en detalj eller en småsak – utan förändra det hela, från den första dag jag lefvat, till den sista.
Lifvet begynner ju under smärtans vanvettiga ångestrop och slutar i en suck af lättnad.
Det synes mig, som skulle mitt eget från början varit dömdt att sluta i ett skri, mera skärande förtvifladt än en födande kvinnas pinande jämmerrop.
Det första jag i detta hemska kaos tycker mig höra är ljudet af skogens stora tystnad som susade kring mitt barndomshem.
Jag hör detta stilla, underliga ljud, som renar sinnet och kommer hjärtat att slå med saktare, jämnare slag, hör det så, som jag ofta hört det, liksom en stilla, högtidlig musik, hvilken under lifvets få stora ögonblick fyllt min själ och kommit mig att glömma nesan af, hvad som under de öfriga synts mig smått och obetydligt.
Det är för öfrigt besynnerligt med oss, hvilka växt upp med skogen kring vårt hem.
Och jag tror ej, att jag är ensam om denna känsla.
Skogen har följt oss på vandringen genom lifvet, den har så att säga skapat sig ett tyst rum inom oss, där den talar, oberörd af lifvets buller.
Det är mycket, vi höra, som är ohörbart för andra öron än dem, hvilka vant sig att lyssna till skogen.
Det är mycket vi se, emedan våra ögon vant sig att upptäcka allt det sällsamma, hvilket fyller de stora skogarnas skymning.
Det är mycket, vi ana, därför att våra sinnen äro skärpta, våra öron öppna och våra hjärtan troende.
Hvart lifvet också för oss, så behålla vi alltid litet af det, vi lärde af skogen, och när allting tystnar omkring oss, talar skogen åter med sin på en gång söfvande och väckande röst.
Det är från detta starka minne af skogen, som jag härleder den egendomlighet, hvilken jag ofta bemärkt hos mig själf, nämligen att jag som i hela mitt lif lefvat i en jäktande storstad, ständigt haft en benägenhet för ensamheten, hvilket gjort, att jag först vid långt framskridna år kom att på allvar fästa mig vid en kvinna.
Härur härleder jag äfven något annat, som ej är mindre anmärkningsvärdt.
Jag har nämligen alltid tyckt, att jag städse, äfven i ensamheten, liksom lefvat mitt lif på tu man hand.
Jag har icke i allmänhet plägat, hvad man kallar tänka, eller hvad jag åtminstone tyckt mig finna, att människor i allmänhet förstå med detta ord.
Min tankeverksamhet har så att säga försiggått i dialogform, i det att jag vid allt, som varit af vikt för mig i lifvet, plägat samtala med någon, hvars drag jag visserligen ej sett, och som jag heller aldrig tänkt på, att jag någonsin skulle få se, men hvars ord jag i alla händelser förnummit, så som om han tilltalade mig, väckte mina tankar och äfven svarade direkt på mina egna.
Jag har ofta trott, att detta sjette sinne, denna andra personlighet, hvilken således måtte vara mera vaken hos mig än hos andra människor, egentligen leder sitt ursprung från den tid, då jag ännu var barn, och då min största glädje bestod uti att på måfå fördjupa mig så långt in i skogen, att jag rundt omkring mig icke såg annat än de högstammiga träden, hvilkas kronor syntes växa samman vid horisonten, den mjuka, fuktiga mossan, stenarna, lingonriset, fåglarna och ekorrarna.
Då gick jag alltid och talade för mig själf, talade om allt, som väckte min barnsliga fantasi.
Jag talade med träden, fåglarna, stenarna, blommorna och gräset, och jag försökte låta dem svara mig i ord, som jag längtade efter att böra.
På så sätt måtte jag ha väckt en slumrande röst inom mig.
Ty hvad jag börjat som barn, fortsatte, när jag blef en man, och djupt inom mig förnam jag denna stämma, hvilken ej längre behöfde hjälpen af mina läppar för att meddela sig med mig, utan ljöd stilla och lugnt, som om jag förnummit en annans tanke, hvilken ohörbart för mina yttre sinnen hviskade till min egen.
Denna andres tanke hade dessutom vid alla tillfällen, då jag tvekade i ett beslut, eller vacklade i en sträfvan, rätt emot min egen, och jag vande mig småningom att lyda den alldeles blindt, som om jag varit viss att då aldrig göra ett felsteg eller taga miste hvarken om det rätta eller det nyttiga.
Jag härstammar från en gammal släkt, hvars medlemmar i likhet med mig själf alltid haft ett visst särdrag, hvilket mer eller mindre gjort dem till enstöringar i lifvet.
Jag vet icke, om de tagit sin ställning lika lugnt och filosofiskt, som hvad jag länge – ja, ända till det allra sista – gjort och haft anledning att göra med min.
Jag vet blott, att jag själf lefde ett fullkomligt lugnt, harmoniskt och bekymmerfritt lif, och när omständigheterna stundom förde mig i beröring med någon af mina släktingar, skedde det egendomliga, att jag alltid tyckte, att mellan mig och dem existerade något, hvilket jag skulle vilja kalla för ett outtaladt frimureri.
Det var, som om blodet talat både i dem och i mig, och ofta hade jag på tungan att berätta om mitt eget själslif.
Jag kände därvid, som om den andre – rösten inom mig – ingenting hade däremot.
Han teg nämligen alltid, hvarken jakade eller nekade.
Men just därför, att han aldrig jakade hörbart, stannade det vid min blotta önskan.
Att tala till andra än sådana, hvilka jag trodde voro af min egen art, föll mig aldrig in, och så kom det sig, att jag aldrig meddelade mig härom med någon, utan hvar jag också befann mig, under jäktande arbete eller bullrande nöjen, ständigt lefde mitt eget egentliga lif, fjärran från alla människor, så att säga – midt i skogen.
Detta var så mycket mera anmärkningsvärdt som mitt lif ställt mig på en plats, hvilken hos de flesta plägar uttorka och förinta alla möjligheter till ensamhetens tysta enstöringslif.
Jag föddes nämligen den tredje af många syskon, och det lilla järnbruk, som min far ägde, räckte ej till att gifva oss alla en vårdad universitetsuppfostran.
Vi spriddes tidigt åt olika håll, och jag fick plats på ett grosshandelskontor i rikets andra stad, en plats, hvilken jag behållit, och från hvilken jag stigit, nästan utan att märka det, till att vara en förmögen man.
Allt detta försiggick emellertid, så som jag alltid har tyckt, så att säga på sidan om mig själf, och jag tog ej mera intryck däraf, än att jag fann det helt naturligt och tog emot, hvad som kom, med samma jämvikt, som jag trodde mig i stånd att visa äfven under den mest oväntade motgång.
Under hela denna tid lefde jag det slags dubbellif, som för mig var naturligt, men som jag tror måste förefalla alla andra abnormt eller rent af otroligt, och icke en enda gång hände det mig, att jag motsatte mig den inre röst, hvilken fortfarande talade med mig, när jag var ensam, ja, understundom lät höra sin stämma, äfven när jag var omgifven af andra människor.
Jag har under mitt lif haft talrika bevis på, att man i det hela ansåg mig föra en mycket egendomlig tillvaro.
Ehuru hela världen visste, att jag ej behöfde neka mig något, sökte jag under mina senare år föga efter nöjen, och jag har i det hela ej haft vänner, åtminstone icke i den mening som jag funnit, att man i allmänhet använder detta ord.
Jag umgicks med några af mina bekanta, och jag var glad, när jag kunde göra dem tjänster.
Men jag minns ej, att jag någonsin erfor något behof att anförtro dem något om min egen person, och jag tyckte mig för öfrigt märka, att när någon ville tala om sig själf, var han mest nöjd, om jag sysselsatte mig med hans förhållanden, utan att störa honom genom att inblanda något om mina egna.
Jag fick på det sättet så många förtroenden, att det till sist blef mig en vana att mottaga sådana, och jag har fört många dialoger i min ensamhet om de människors öden, hvilka jag fått mig anförtrodda och gömde som mina egna.
Om jag undantager den föreställningen, hvilken jag hade som barn, att kvinnor ej hafva ben som andra människor, utan gå i ett stycke, motsvarande klädningens fall – en villfarelse, hvilken i behörig tid skingrades af erfarenheten – kan jag ej påminna mig, att jag under mina ynglingaår något särskildt sysselsatte min fantasi med tanken på kvinnor.
Jag har af min mor det ljusa, lugna intrycket af trygghet och omvårdnad, och när hon dog, kände jag det länge, som om det blifvit en tomhet omkring mig.
Hennes porträtt är det enda kvinnliga, som ända tills jag blef öfver 40 år, någonsin stått på mitt bord, och af andra kvinnor har jag aldrig erfarit andra intryck än ett ögonblicks rus.
Jag gick genom världen, som om den icke berört mig, och min enda stora glädje var, när jag kunde taga mig en månads ledighet och ensam resa bort, för att i främmande länder tillfredsställa det behof efter ett rikt lif, fullt af underliga tankar och starka intryck, som alltid fyllt mig sedan jag gick ensam under hembygdens granar och önskade mig vingar, för att jag skulle hinna den öppna plats, där skogen tog slut.
När jag då från en vandring på Seinens kaj eller i Tyrolens bergstrakter kom hem på mitt rum och händelsevis fick se min bild i spegeln, kunde jag icke afhålla mig från att le.
Detta lugna ansikte med sina vårdade, smala whiskers, som hängde samman med mustascherna och lämnade hakan bar, dessa kalla, kanske något vemodiga gråa ögon och denna allvarsamma mun – det syntes mig alltsammans stå i den mest besynnerliga motsats till en människa, hvilken lycklig och fri ströfvade världen rundt, glömsk af kontor och fakturor, endast sökande den stillhet midt i folkvimlet, hvars egendomliga sus städse försatt mitt inre i harmoni.
Då log jag i tankar mot mig själf, och det föll mig in, att så gammal jag var, gick jag ännu och väntade på, att lifvet skulle lösa sin gåta inför mina ögon.
Jag var icke en åskådare af andras öden, en främling i tillvaron, jag var ute på en lång, lång resa, och min enda reskamrat satt hemlig och dold djupt i mitt bröst, hviskande till min tanke för örat ohörbara ljud, mottagande mina förtroenden och bevarande dem som ingen.
Jag klädde af mig i min ensamhet och gick till sängs, och i mitt öra ljöd som ljudet af en stämma, hvilken besvarade mitt godnatt.
Om jag väntade på, att lifvet en gång skulle lösa sin gåta inför mina ögon, så stod detta i samband med en underlig religiös känsla, hvilken alltid fyllt mig vid tanken på döden.
Någon fasa har dödskänslan aldrig ingifvit mig, endast varit beledsagad af en allvarlig sinnesstämning, som legat nära, hvad man plägar kalla vetgirighet.
Döden skulle egentligen förklara det hela eller afklippa det.
Och om jag ej längtade efter detta ögonblick, var det säkert, emedan jag icke visste af några sorger.
Att lifvet skulle kunna lösa sin gåta inför mig redan i lifvet, föll mig icke in, helt enkelt emedan jag aldrig tänkte mig, att jag själf skulle kunna förändras på annat sätt, än hvad som var en naturlig följd af årens och förhållandenas växlingar.
Jag hade redan grått hår vid tinningarna och i mitt skägg, och ännu hade jag ej pröfvat något af det, som sätter människors sinnen i rörelse.
Jag ryser, när jag nedskrifver dessa ord, och jag tycker mig ana, att det låg en mening i sagan om den man, som kastade sitt käraste smycke i hafvet af fasa öfver, hvad ödet menade, då det aldrig låtit honom känna en sorg.
Ödet hade sin mening för sig och tog icke emot offret.
Ringen kom tillbaka, och då förstod den man, hvilken böjdes till jorden af sin lycka, att hans dom var fälld.
Darrande väntade han det öde, som kanske säkrast låg gömdt i hans egen skräck.
Nu när allt börjar klarna inom mig med den pinsamt ljusa dager, hvilken om morgonen möter grubblarens utvakade blick, börjar jag se allt, som det var, och jag möter först synen af en gata, belyst af majsolens skimmer, där jag går upp och ned vid en ung kvinnas sida, vänder i hörnet, där fågeln sjöng – jag hör ännu hans drill ljuda i mina öron – vänder vid hennes sida och går å nyo fram utåt den soliga promenaden, som lyser af ljusa vårdräkter under friska nyutspruckna blad.
Hon är ung, denna kvinna, hon har kommit i min väg af en händelse.
Det hela kom sig af, att jag en morgon på min väg till kontoret mötte henne, när hon gick sin morgonpromenad.
Hon råkade falla, och i fallet vrickade hon sin fot.
Jag ropade an en droska och följde henne hem.
Jag kom sedan att umgås i hennes hem: den vänliga lärarefamiljen, hos hvilken jag fann henne, ville på intet sätt släppa mig ifrån sig.
Och sedan jag en gång kommit in i denna familj, var det naturligt, att jag skulle återkomma.
Aldrig har jag sett något, som i så hög grad skilde sig från allt, hvad jag förut sett, som detta gamla hem, där jag från första stunden jag trädde innanför de gamlas dörrar, rent af kände mig, som om jag varit hemma hos mig.
Själfva det yttre af huset, den gammaldags, rymliga gårdsplanen, de gamla nötta stentrapporna, som gingo i spiral, den tunga portklappen af arbetadt järn – allt visade, att här var ett hem, där människorna tillhörde liksom en annan tidsålder än vår egen.
Ja, man frestades redan från början att tänka, att de kanske också lefde i fred för vimlet af nöjen, jagandet efter penningar, lycka och makt.
På gården växte en gammal alm, kring hvars stam gick ett grönt sittbräde och längst in i ett hörn, som bildades af själfva byggnaden och en hög stenmur, låg ett litet öppet lusthus omgifvet af en plantering, hvilken växte på jord, som blifvit förd upp på själfva stengrunden.
Man såg, att den var väl omhägnad, och på den lilla platsen, där hvarje tumsbredd jord var använd, växte alla de gammaldags blommor, hvilka börja försvinna ur de moderna trädgårdsanläggningarna.
Resedan doftade vid foten af den ljusa provinsrosen, luktärterna slingrade sig kring lusthusets gröna spalier, daliernas mörka blad skuggade öfver astrarna, hvilka skulle blomma när hösten kom, och mörka solrosplantor reste sig på rabatten, där narcisser och pärlhyacinter redan blommat ut, och där vintergrönans ljusblåa klockor tittade fram ur den yfviga grönska, som täckte rabattens kant.
På gången låg en stor, grön vattenkanna kvarlämnad, som om den nyss blifvit begagnad.
Våningen, där den lilla familjen bodde, var lik gården eller gjorde åtminstone samma intryck som den.
En stor sal med enkla möbler och gångmattor, ett litet förmak, där de hvita öfverdragen täckte de snirklade stolarna och den långa, raka soffan, mahognybord och atenienner, kopparstick på väggarna, en hög förgylld spegel i roccoco, omgifven af en ljusröd slöja af gaz, en stor krona af glasbitar, som skimrade i solen, hvilken föll öfver golfvet med dess gamla nötta matta, täckt af gångmattor i hvitt.
I alla prismats färger glänste solljuset genom de slipade glasen, föll som regn öfver väggarna, darrade öfver den stora Napoleonsbilden med soldater, generaler, hvita hästar och skyar af kanonrök, som hängde öfver soffan, och satte de underligaste färgskiftningar på de knubbiga små änglarna, hvilka tittade fram från nedre kanten af den Sixtinska madonnan i litografi.
Detta var mitt första intryck af den gamle skoladjunktens hem, och jag stod ett ögonblick ensam därinne, fördjupande mig i den egendomliga stämning, som detta hem väckte, redan innan värdfolket kom tillstädes.