Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häruti instämde Gr. Anckarsvärd, Carl Henrik.
Till hvad sålunda föreslagits, lemnade R. o. Ad., uppå framställd propos., sitt bifall.
Eortsattes pröfningen af Lag-Utsk:ts Bet:de N:o 21, dervid nu till behandling förekom:
Eörfattningsförslaget ang. främmande trosbekännare och deras religionsöfning. § I H.
Den enda skiljaktighet, som förefinnes emellan denna § i TTtsk:ts förslag och motsvarande § i K.
M:ts Propos., består deruti, att i det förra orden »tillåten församling» blifvit införda i stället för de i den Nåd.
Propos:n begagnade orden »tillåtet främmande trossamfund.»
Då emellertid uttrycket främmande trossamfund förekommer i enahanda betydelse på andra ställen i författn:n, äfven efter Utskrts redaktion, så, ehuru jag anser båda benämningarna vara lika riktiga, får jag dock, under förhoppning att JC.
M:ts Propos. i öfrigt varder af R. o. Ad. bifallen, hemställa, det R. o. Ad., med afs:de å nu anmärkte obetydliga skiljaktighet, behagade bifalla lista §:n, sådan den förekommer i den Nåd.
Frih. Creutz, Steffen:
Under den förra diskussionen i detta ämne, yttrade jag mig i den syftning, att ifrågav:de författmsförslag måtte till Lag-TJtsk:t varda återremitteradt, på det att Utsk:t må komma i tillfälle att afgifva ett förslag i närmaste öfverensstämmelse med Norska dissenterlagen.
Den nu förevide §:n synes mig gifva K.
M:t temligen stor makt öfver främmande trosbekännare, enär det skulle bero på hans godtfinnande, om sådana finge finnas i landet eller ej.
Jag förmodar att stadgandet tillkommit till följd deraf, att
Den 22 Maj. 345 Konungen är Svenska kyrkans högsta öfverhufvud eller Summus Episeopus Eoclesise; men mig synes, att det går alltför långt i skyddandet af statskyrkan, hvilken i och för sig ändock har så mycket skydd, att jag tror det vore lämpligt att lemna något mera frihet åt dissenters och mindre utsätta dem för godtycket.
I lista mom. borde orden ”rena evangeliska» utbydas mot »lutherska.”
Då det kan vara fråga om, huruvida det är öfverensstämmande med tidens tänkesätt att absolut förklara den Svenska statskyrkan vara den rena evangeliska, torde det icke vara skäl att i en författning begagna ett sådant uttryck.
Jag får fördenskull anhålla om propos. på återremiss af denna §, samt att TTtskit måtte taga saken i noggrannt öfvervägande och tillse, det författnin, på sätt Hr Rosenqvist yrkat, varder satt i öfverensstämmelse med Norska dissenterlagen.
Då det synes mig klart, hvilken riktning, som vid denna riksdag, är den rådande i denna fråga, anser jag det icke tjena till något, att söka förfäkta en motsatt åsigt, och jag inskränker mig derföre blott till att gifva tillkänna, det jag hvarken gillar Lag-Htsk:ts eller K.
Mits förslag till författning, utan helst önskar återremiss å hela förslaget i öfverensstämmelse med Hr Rosenqvists reservation.
Jag vill dock icke framställa denna önskan såsom någon begäran, emedan jag är förvissad att den icke vinner bifall.
Man har här yttrat, att en verklig religionsfrihet är en utopi, ett i och för sig mycket vackert ideal, men opraktiskt.
Helt annat lärer dock Kristus sjelf, då han säger: »mitt rike är icke af denna verlden”, dermed förklarande, att inga menskliga föreskrifter, inga verldsliga stadgar uppehålla religionen.
Det torde icke behöfvas mycken blick för att upptäcka, att hela andan i vår religion består deruti, att menniskan befinner sig i ett visst förhållande till Gud, och att detta förhållande är helt och hållet fritt.
Och denna ställning skulle vi vilja afsäga oss.
Hvad kan sådant kallas?
Är det icke misströstan till Kristi lära?
I alla händelser är det en mycket grof och materialistisk uppfattning af vår frihet.
Man anser kristendomen alltför idealistisk för oss; man tror att samhället genast skall brista, om denna frihet i förhållandet till Gud, som religionen bjuder, skulle utsträckas.
Man har äfven här sagt, att en vis lagstiftning bör rätta sig efter den ståndpunkt, hvarpå folket befinner sig, och att man borde antaga K.
Mits Propos, derföre att folket icke kan bära en högre grad af religiös frihet.
Eör min del tror jag, att hvarje lag bör vittna om lagstifta ngens egen ståndpunkt i afside på upplysning, och jag tror att lagen redan såsom sådan har en stor förmåga att förädla och upplyfta sjelfva folket.
Jag önskar af hjertat att Regeringen och representationen hade utgått från denna synpunkt, då de velat stifta den lag, sorn Deii 22 Maj. här är i fråga.
Jag tror, att om de, i stället för att förvandla landsförvisningsstraffet i böter m. m., hade stadgat full frihet, skulle folket hafva förstått och vetat med tacksamhet sådant uppskatta.
I afs:de på den, emot ifrågav:de §:s första rad gjorda anmärkning, att nemi. der icke borde stå »den rena evangeliska läran”, utan blott den ”lutherska», ber jag att få erinra, att den lära, vi bekänna, är ju grundad på de i evangelierna innehållna berättelserna om Kristi lefnad och lärdomar; och hvad Luther gjorde, var ju blott att framdraga detta evangelium inför menniskornas blickar ur det dunkel, hvari, till följe af katholicismens mörka politik, det dittills befunnit sig.
Dessutom torde det vara bekant, att Luther sjelf, med den blygsamhet, som höfves en stor och ädel man, ja hvarje, äfven den rikast begåfvade menniska, aldrig ville, att hans lärjungar skulle efter honom uppkallas.
Ur denna synpunkt anser jag, att här icke heller bör nyttjas någon annan benämning, än den Lag-Utsk:t, i detta fall med K.
M:t öfverensstämmande, har användt.
Hvad åter beträffar den ändring, som Lag-Utsk:t gjort i afs:de å begagnandet af ordet »församling» i stället för ”främmande tros-samfund», torde K. M:ts Propos. säkerligen framför detta ordval här ega företrädet.
Med församling tänker man sig här i Sverige i allmänhet, vid så beskaffade frågor som denna, en kyrkosocken, invånarne af en territorialförsamling; hvaremot vid ifrågavrde tillfälle är fråga om ett kyrkosamfund, hvars medlemmar kunna lefva spridda öfver hela landet, från Haparanda till Ystad.
Jag tror således för min del, att E. o. Ad. gör väl uti att antaga K.
M:ts Propos., sådan den är, och att den ringa af Lag-Utsk:t vidtagna förändringen icke utgör en förbättring, utan i bästa fall en likgiltig variation; men möjligen en försämring.
Den nu föreslagna andra afdelningen af Lag-Utsk:ts Bet:de, som innehåller förslag till författning ang. främmande trosbekännare och deras religions-utöfning, utgör, enligt min tanke, en förbättring af den hittills varande lagstiftningen rör. detta ämne, och hvilken grundlädes genom 1781 års förordning.
Den innehåller två hufvud-principer, den ena uttalad i den 14:de §:n och den andra i lista, om de vilkor, under hvilka främmande trosbekännare må kunna förena sig i församlingar.
I afs:de på den princip, som uttalas i sednare delen af förev:de §, har en talare sagt, att det vöre obehörigt, att K.
M:t afgjorde, huruvida dissenters finge förena sig i församlingar.
Han har visserligen förmodat, att detta härflutit deraf, att Konungen är Svenska kyrkans öfverhufvud, och det lärer icke vara svårt att finna, det denna förmodan är fullkomligt
Den 22 Maj. 3-15 riktig; ty så vida Svenska kyrkan skåll upprätthållas, måste det vara i sin ordning, att, om dissenters vilja bilda särskilda församlingar, de böra derom ansöka hos den, som är i spetsen för styrelsen, och det är då ej heller för mycket hvarken att de uppgifva sin trosbekännelse, på det man må få veta om de äro kristne eller icke, eller den församlingsordning, efter hvilken de ämna lefva.
Jag tror således att K.
M:ts Propos. i detta afs:de är riktig.
Den andra anmärkningen, som samme talare gjorde rör:de benämningen ”rena evangeliska läran”, är redan af Erih.
Cederström besvarad.
Denna benämning förekommer i våra grundlagar, och torde således vara fullkomligt befogad.
H. Exc. Erih.
De Geer har nämnt, att den enda olikhet emellan K.
H:ts Propos. i denna § och Utsk:ts förslag, är att i 2:dra mom. ordet tros-samfund är utbytt emot tillåten församling.
Jag tror visserligen för min del, att Lag-Utsk:ts uttryck måhända är riktigare; men jag vill icke lägga någon vigt derpå, då jag tror att man icke bör kunna missförstå meningen.
Då dessutom l:sta §:n i K. M:ts Propos. redan är af BondeStit antagen, anhåller jag att B. o. Ad., med afslag å TJtsk:ts förslag, mätte bifalla K. H:ts Propos. Gr.
Hufvudsakligen är jag förekommen af Hr Olivecrona, och kan således vid besvarandet af en här gjord anmärkning yttra mig kort.
Man har sagt, att främmande trosbekännare skulle vara alltför mycket begränsade genom den föreslagna författmn.
Deraf skulle kunna dragas den slutsats, att genom ifrågav:de lista § någon inskränkning skett i den frihet, som hittills varit dessa bekännare medgifven.
Då nemi. numera något straff för affall från den rena evangeliska läran icke är stadgadt, och då det således är att antaga, det sådana kristna församlingar, som icke hafva den af oss antagna trosformen, skola vilja bilda egna samfund, har man för dem velat bestämma en ordning, hvarigenom de kunna få den rätt att utöfva sin religion, som förut varit vissa bekännelser medgifven genom 1781 års kungörelse.
Creutz har yttrat, att det vore hårdt, att öfverlemna dom åt K.
M:ts godtycke, och att det skulle bero af K.
M:ts godtfinnande att bestämma, huruvida de skulle få bilda religionssamfund eller ej.
Det är dock, enligt min tanke, ett misstag, att K.
Mits beslut i detta hänside kan vara beroende af ett godtycke.
Det är redan uppgifvet, att K.
Mit, efter vederbörandes hörande, pröfvar ansökningen, och antingen blir den då bifallen elier afslagen; men detta beslut grundar sig ingalunda på godtycke, utan pa de upplysningar, som erhållits ang. de sökandes bekännelse och samfundsordning
Och dessutom är det klart att Konungens rådgifvare, med den ansvarighet, som åligger dem, skola yttra sig, hvilket naturligtvis ännu mera minskar det befarade
Maj'. godtycket.
Den inskränkning, som här förefinnes i så måtto att offentliga kyrkobruk och andaktsöfningar af främmande tros-samfund endast må förrättas inom dylik församlings kyrka, bönehus eller kyrkogård, är blott en annan form af hvad som redan i 1781 års författa, finnes stadgadt, och åsyftar allenast att icke ådraga dessa församlingar någon allmännare uppmärksamhet.
Det är således långt ifrån att vara någon inskränkning i nuv:de förhållanden, utan tvärtom blott ett ordnande af föreskrifterna i 1781 års religionsst.adga.
Beträffande förändringen af orden ”främmande tros-samfnnd» till »tillåten församling», så är den derom gjorda anmärkningen redan besvarad.
Jag får dock fästa uppmärksamheten på att Lag-Utsk:t sjelft i §§ma 7, 8 och 9 begagnat samma uttryck, och det är således svårt att finna, hvarföre det skulle gifva anledning till någon tvetydighet i den lista, utan anhåller jag att It. o. Ad. ville bifalla denna §, sådan den förefinnes i IL M:t,s Propos.
Jag kan visserligen icke hoppas, att Utskits förslag eller K. Mits Propos. ang. lag för dissenters varda afslagne; men jag finner mig uppkallad af ett yttrande af Gr.
Hamilton, att genom ifrågavide lista § i K.
Mits förslag icke någon inskränkning skulle vara gjord i hvad sorn redan är stadgadt, ulan blott ett ordnande deraf.
Hr Grin måtte väl ända icke kunna förneka, att denna § verkligen innehåller en inskränkning i hvad som är medgifvet genom 1781 års religionsstadga.
Mig förefaller det besynnerligt, att, då man säger sig vilja gora liberal lagstiftning, man vidtager inskränkande åtgärder.
Enligt 1781 års författn. är det tillåtet för vissa kristna trosbekännare, katoliker, reformerta och greker, att få bilda samfund här i landet utan K.
Mits tillstånd.
Det är visserligen icke medgifvet Svenskar att göra det, men utländningar hafva denna rätt sig tillerkänd.
Efter det här föreslagna stadgandet åter är denna rättighet dem fråntagen.
Jag vill icke påstå, att
Regeringens beslut i dylika fall skola grundas på godtycke, men hvad jag finner högst olämpligt är uttrycket »efter vederbörandes hörande», hvilket i allmänhet är ett ganska obestämdt uttryck, ty man vet icke hvilka vederbörande äro.
Förstår man dermed, såsom anledning är att förmoda, Domkapitlen, så är det temligen gifvet, att, om K.
Mits beslut i allmänhet kommer att grundas på deras utlåtin, afslag att bilda församlingar skulle följa för sådana religiösa samfund, som icke äro Domkapitlen behagliga.
Jag skulle således vilja anhålla om afslag så väl på K. Mits Propos. som Lag-TTtskits förslag, samt om bifall till lista §:n i Hr Rosenqvists förslag.
Efter den erfarenhet, jag vid sista plenum inhemtat, har jag icke ämnat förfäkta min mening, Den 22 Maj. hvilken jag finner icke vara öfverensstämmande med B. o. Ad:s.
Jag inskränker mig således till att i afs:de å Irsta §:n förklara, det jag icke kan i de väsendtligaste delarne instämma med K. M:ts Propos.
Då jag erfor, att B. o. Ad. ville åt
Domkapitlet öfverlemna att bestämma, huruvida åtal bör ske eller icke, ansåg jag det vara så långt gånget, att någon ändring af hvad beskaffenhet som helst icke kunde komma till stånd.
Dessutom ber jag att få nämna, att då, enligt Utskrts åsigt, det skulle vara tillåtet för hvem som helst att utträda ur kyrkan, utan afsrde på, huruvida han ingår i annat samfund eller ej, så synes mig också att man kan öfverlemna åt K.
Mrt att pröfva om främmande trosbekännare kunna få bilda religons-samfund eller icke.
Att konstituera sig till en församling, det medgifves icke ens den evangeliska lärans bekännare ovilkorligen, och staten har både rätt och pligt att öfvervälta, det icke andra samfund bilda sig, med ändamål, dem man icke känner.
Den bör således vid sådana tillfällen ega rätt att pröfva både bekännelsen och församlings-ordningen.
Jag för min del finner detta vara fullkomligt riktigt.
Då deremot fråga är om rättighet att utträda ur församling och öfvergå till någon annan trosbekännelse, som förut icke funnits i landet, då är jag af den meningen att sådant icke bör bero på K. M:t att tillåta.
Utsk:ts förändring af ordet samfund till församling, så har den samma grund, som flere andra af Utsk:t vidtagne förändringar, nemi. statskyrkans intresse.
Ty ehuru jag må betraktas såsom en alltför stor frihetsälskare i denna fråga, har jag dock inom Utsk:t sökt se statskyrkan så mycket till godo som möjligt; men jag har möjligen misstagit mig om medlen.
Man har fästat sig dervid att Utsk:t förändrat orden »•-främmande tros-samfund»» till »'tillåten församling.” Orsaken till denna förändring är den, att Utsk:t fruktade, att det kunde leda derhän, att om någon baptistisk församling bildat sig, så kunde den existera öfver hela Sverige' och utgrena sig öfverallt.
För att förekomma detta och för att icke den en gång gifna tillåtelsen skulle kunna utsträckas, var det som Btsk:t införde den ifrågavtde förändringen, emedan derigenom hvarje församling, hvarhelst den ville bilda sig, måste särskildt begära K.
M:ts tillstånd dertill.
Då jag förra gången yttrade mig öfver denna §, var det visserligen icke under förhoppning, .att jag skulle vinna någon framgång i min önskan att §:n måtte återremitteras, utan blott för att sauvera de principer, hvilka jag alltid trott mig böra förfäkta och hvilka äfven af andra ledamöter här blifvit uttalade.
I fråga om den ”rena evangeliska läran”, kan jag icke undgå att nämna, att under sista plenum, då det första förslaget till förordning antogs, kunde jag icke 318 Den 22 Maj. gilla det; men jag ville då icke uppehålla R. o. Ad:s tid, emedan timman var sen.
Jag ber dock att nu få tillkännagifva, att jag icke kan godkänna ett uttryck, hvarigenom man låter förstå, att alla, som omfatta en annan trosbekännelse, tillhöra en villfarande lära.
Med afsale å hvad Frih.
Cederström, Rudolf, yttrat derom att benämningen ”evangeliska läran” har sin grund deruti, att denna lära är byggd på evangelium, så ber jag att få anmärka, det detta är händelsen med alla andra kristna bekännelser.
Alla stödja sig uppå evangelium, men hvem som är den rätta, torde vara svårt att säga.
Hvad åter angår Hr Olivecronas yttrande, att K.
M:t med rätta är kyrkans öfverhufvud, så vågar jag protestera deremot på grund af kyrkans symboliska böcker, hvilka blott erkänna Kristus såsom öfverhufvud.
Så snart en kyrka vill börja att stödja sig på menniskor och menniskoverk, fruktar jag, att hon icke längre blir någon kristlig kyrka, och hon eger då icke särdeles stor förhoppning att länge kunna ega bestånd samt allraminst någon fortfarande enhet.
Såsom jag förut nämnt, har jag blott för att skydda principen anhållit om återremiss å denna §, på det Utsk:t måtte kunna komma i tillfälle att taga saken i öfvervägande och framställa ett förslag, öfverensstämmande med Hr Rosenqvists reservation.
Jag tror, att om man från början något mera följt Horska dissenterlagcn, så hade man bättre motsvarat tidens fordringar och det allmännas önskningar, än nu.
I anledning af den anmärkning, som blifvit gjord emot det i lista §:n förekommande ordet tros-samfund, ber jag att få erinra, att denna lag icke bör förstås på annat sätt, än lagar i allmänhet, och att den således icke bör läsas annat än i sammanhang med följande §§.
I lista mom. af närvarande § förekomma orden ”kristna trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska», och i 2:dra mom. orden ”sålunda tillåtet främmande tros-samfund.”
Jag tror, att när man jemför dessa båda mom. med hvarandra, skall det finnas klart att med »främmande tros-samfund” icke kan förstås annat än de i lista mom. förekommande orden ”kristna trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska.”
En föregide talare har anmärkt, att genom detta stadgande skulle rättigheten att organisera församlingar hafva blifvit inskränkt, i jemförelse med hvad hittills egt rum.
Jag vill för min del icke bestrida, att så är förhållandet; men det blir enligt min öfvertygelse alldeles nödvändigt, att göra en sådan inskränkning.
Ty då man måste antaga, att antalet af främmande trosbekännare hädanefter kommer att blifva betydligt större, än hittills, så lärer också kunna antagas att svårigheten att bibehålla ordningen utom kyrkan äfven skall mångdubblas.
Att för öfrigt genom denna lag icke någon inskränkning kommer att ske för Den 22 Maj. 34!» dem, som tillhöra främmande religionssamfund, är tydligt, och utländingar böra väl dessutom icke vara berättigade till någon större förmån, än landets egna barn.
Sedan nu det första förslaget, som K. M:t i denna fråga framställt, blifvit afgjordt, synes det mig som om man, med afs:de å det andra, bor med ali sorgfällighet fästa sig vid det felaktiga så väl i K.
M:ts eget som Utsk:ts något förändrade förslag.
Det lärer icke kunna förnekas, att -orden i begge dessa förslag ”annan än den rena evangeliska läran” äro mycket tvetydiga.
Dessa ord förutsätta nemi., att de trosbekännare, som tillhöra den evangeliskt-lutherska församlingen i Sverige, anse sig verkligen hafva i sina religiösa förhållanden uppnått det mål, hvartill hvarje religions-samfund bör sträfva, samt vara frikallade från hvarje framåtskridande i religiöst hänseende.
I och med detsamma som vi nyttja denna benämning, så vilja vi likasom kasta en skugga på alla andra evangeliska bekännelser.
Mig synes som om denna redaktion icke kan stå tillsammans med den kristliga ödmjukhet, som individen likasom samhället bör iakttaga.
Det smakar något af den romerskt-katolska kyrkan, som säger sig vara den enda saliggörande.
Jag anser att ingen, vare sig jordisk eller himmelsk, makt bör inbjuda till affall ; men då vi begagna det ifrågav:de uttrycket, så göra vi en sådan inbjudning.
Yi måste nödvändigt derigenom uttala, att vi, trosbekännare af den allmänt antagna religionen i Sverige, söka detta mål, nemi. den rena evangeliska läran och inbjuda andra, som möjligen kunna vara längre komna, än vi, att bilda församlingar, under förutsättning, att dessa församlingar möjligen kunna vara oss till hjelp att vinna det mål vi söka.
Under någon annan förutsättning inser jag icke att någon inbjudning till affall kan göras.
Det måste också vara meningen med denna §, att sökande efter den enhet, som är vårt mål, måtte vara så talrika som möjligt.
Jag kan icke instämma med Erih.
Creutz deruti, att den kristna kyrkan skulle vara en sådan kyrka, der enhet icke borde finnas.
Den apostoliska tron, sådan den uti Symbolum Hierosolymitanum blifvit i bekännelseform uppställd af Cyrillus, Biskop i Jerusalem, bestämmer kyrkans egenskaper sålunda, att hon är »en, helig, allmännelig.
” Dessa kyrkans tvenne egenskaper ligga således redan i vår trosbekännelse; och att denna uppfattning äfven allmänt delas af den evangeliskt-lutherska kyrkans medlemmar, synes uttryckligen uti Luthers lilla katekes, der samma bestämmelse förekommer uti 3:dje trosartikeln.
Ordet ”en” är således icke att betrakta som den obestämda artikeln, utan detta ord ger tillkänna kyrkans egenskap af att vara en.
Att vår Svenska församling så fattar saken, synes tydligen, då uti förklaringen till lilla katekesen särskilda frågor förekomma så lydande:
Hvarföre kallas denna kyrka en?
Hvarföre kallas hon helig?
D en 22 Ma j.
Hvarföre kallas hon allmännelig?
Kristi kyrka är således ämnad att vara en enig och fridlyst kyrka, der tro och kärlek, rättfärdighet och endrägt skola blifva segrande, och det var också vår Frälsares löfte, <’å han profeterade om en herde och ett fårahus.
Profeterna tala också derom, och således bestrider jag på det högsta den åsigt, som vill i den kristna församlingen blott se idel strid och kif.
Dessa strider måste kanske föregå och jag strider gerna på lif och död, — men blott för att vinnna det sköna målet, som är frid och endrägt.
Ty i sjelfva striden ser jag blott och bart en öfvergång till det mål jag söker.
Derföre anser jag, att en dissenterlag bör vara uttrycket af en allmän kristlig folkrätt, en lag, hvilken så mycket som möjligt kan innesluta alla kristna öfver hela verlden inom en församling.
Den svåraste uppgift för lagstiftaren måste otvifvelaktigt vara, att stifta en sådan lag.
Det förutsätter en kunskap om andra folks lagar i detta läll; en kunskap om Guds mening med folken, för att låta dem komma till endrägt och allmän frid.
Om vårt folk menar sig ega den rena evangeliska läran och — likasom Romarne kallade alla andra barbarer, och Judarne alla andra för goijim-hedningar, samt de katolska kristna alla andra för kättare — detta folk skulle anse alla andra trosbekännare vilsefarande; så fruktar jag att mycket kif deraf skall uppstå och mycket olyckligt för alla de utländningar, som komma hit.
Yi skulle eljest måhända kunna.skörda vinst af att sådana utländningar, som möjligen kunnat hafva hunnit längre än vi i sannt kristlig kunskap och sannt kristligt tros-lif, komme hit.
Derföre skulle jag för min del högeligen önska, att lista §:n blefve återremitterad, för att erhålla en redaktion öfverensstämmande med den kristna lärans fordringar om ödmjukhet.
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt för det jag åter tager till ordet.
Men jag anser mig uppkallad af den siste talaren.
Jag har nemi. sagt, att statskyrklig enhet icke vore öfverensstämmande med evangelii lära, och ej heller med kjmkans symboliska böcker.
Hr Estenberg åter har sagt, att det står i vår trosbekännelse, att kyrkan är »en”, och på denna grund vill han försvara statskyrkan.
I vår bekännelse betecknas nemi. kyrkan såsom »helig, allmännelig, de heligas samfund.”
Det är på samma sätt med vetenskapsmän, — de inregistrera i sina samfund inga andra, än dem, som förstå vetenskapen.
Det är blott detta jag velat anmärka.
Hr Estenberg har sagt, att en dissenterlag bör vara uttrycket af en allmän folkrätt.
Men i begreppet af en sådan rätt ligger rättigheten att tänka fritt och att följa med den allmänna utvecklingen i alla riktningar, vare sig i det materiella, eller det intellektuella, eller det rent spirituella.
Hr Estenberg talar om folkrätt, så är det icke tänkbart att alla skola kunna innesluta sig i samma form.
Gud D eri 22.
Maj. 361 är så mångfaldig i sin storhet, att menniskorna måste inrymmas i de mest olikartade former.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels afslag å §:n och antagande i stället af den motsvarande l:sta §:n uti IL M:ts förslag, dels §:ns återremitterande, och dels slutligen af Erih. Cederström, Thure, att, med ogillande af § n, sådan den blifvit af TTtskit föreslagen, §:n 1 uti det af Hr Rosenqvist framlagda förslag till dissenterlag måtte af R. o. Ad. antagas.