Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till den sednare klassen hänför jag hela hans resonnemang om banken och silfvervalutan, hvilka uppgifter ej heller voro rigtigt exacta.
Genomläser man Finans-komiténs utlåt, linner man, i likhet med hvad Hr Åkerman upplyst, att silfvret åren 1834—1861 undergått mycket större fluktuationer, än hvad den värde Frilen påstått.
Detta hör likväl icke lill det ifrågav:de ärrmet.
En annan sats, hvilken samme värde talare såsom ett slags argument uppställde, var, att i Engelska banken eller i något annat ställe i London, jag minnes ej så noga, skall vara en så liflig omsättning, att dess belopp utgöres pr dag af 100 millioner pund sterling.
DA Stockholms enskilda bank, belägen i en stad, som är mer än 20 gånger mindre än Lojidon, omsätter pr år 400 millioner Svenska rdr, så tyckes jemförelsen slå temligen lika ut.
Vill man framhålla något land, så skall det vara Skottland.
Jag vill nu komma till hufvudargumentet, som rörer jordbruket.
Talaren framkastade först den frågan: hvad åstunda nu prohihitisterna, när de vilja åsätta tull på landtmannaprodukter?
Jo, de vilja söka att åt sin jord skapa ett värde, icke det sorn den har, utan det som de vilja hafva på densamma.
Han Den 27 Maj e. m. 531 kommer derefter till den slutsats, att en konkurrens med utlandet endast vore möjlig på sådant sätt, att jordvärdet nedsattes så lågt, att de förluster, sorn genom klimatiska förhållanden förorsakades, skulle derigenom komma att borttagas.
Han har såsom ett exempel här anfört, huru en egare af dålig jord finge derföre mindre betaldt än egaren af en bättre, men att likväl det oaktadt den ena kunde stå bredvid den andra.
Hvar och en, som något så när känner landet och jordbruket, vet mer än väl, att ett dåligt hemman ej länder sin egare till någon fromma.
För att kunna täfla med utlandet, skulle jag uppskatta min jord mycket ringa; men jag bereder, Mine Hrr! komma ihåg att jag ej ens då med denna låga uppskattning af min jord kan konkurrera, enär allt det arbete och kapital, som jag nedlägger på denna sämre jord, icke på långt när gifver den ränta, som samma kapital, nedlagdt på den bättre, liksom att arbetet på den sämre jorden blir mycket dyrare, enär den bättre jorden ej behöfver samma qvantitet deraf som den sämre. lin konkurrens under sädane förhållanden, då jag skall oflYa mitt kapital och arbeta ut mig, blir då ej mera fri.
Samme talare har vidare sagt att tull ej är annat än en beskattning.
Hetta är nu sanning, men skatter finnas af så mångahanda slag.
Han har sjelf framdragit den skatt, som allmänheten åtagit sig för att aflöna embetsmän, men, säger han, denna tullskatt är uttaxerad på hela samhället för några få enskildas fördel.
Det är just häri, som misstaget ligger.
Jag har nemi. aldrig hört någon säga, att allmänheten beskattas, för att näringarne skola blifva skyddade, och att deras skyddande således lända landet till skada.
Tvertom utgår man ju från den allmänna satsen, att denna skatt är till nytta för landet, ty den industri, den intelligens och det framåtskridande, som af näringarne blifva en följd, måtte väl vara något, hvaraf landet kan draga fördel.
En annan talare, jag menar Gr. af Ugglas, har ingått i en lång detaljerad utveckling af skyddstullarnes skadlighet i allmänhet.
För att bemöta denna argumentation, ber jag att få uppläsa ett anförande af en mycket originel talare, ur föreg:de riksdags protokoll.
Han yttrar nemi.: »Industrien har hos oss särskilda svårigheter att kämpa med.
Jag afser här mindre de tillfälliga, hvartill jag räknar den kreditförsäljning, som hos oss beklagligtvis är så allmän, och som till en del af bristande inre vexelrörelse uppehälles, men som för längre tid förhåller industri-idkarens rörelsekapital; den bundna räntan, som försvårar kapital-tillgången; den ännu befintliga svårigheten att erhålla skickliga arbetare uti hvarje särskildt fack, en svårighet, som fördyrar arbetet mindre genom de höga arbetslönerna, än derigenom att industriidkaren, äfven under en dålig konjunktur, måste behålla och löna arbetaren för att vara säker uppå att, då konjunkturen förbättrar sig, hafva arbetsskicklighet att tillgå.
Dessa svårigheter äro dels öfvergå - 532 D«n 27 Mnj e. m. ende, dels beroende af lagstifningen att häfva.
Men det finnes andra, som uti vårt lands läge och klimat hafva sin grund.
Dit höra i första rummet länge stängda kommunikationer, tvingande till å ena sidan tidiga och stora förlag och medförande å den andra fördröjd afsättning af tillverkad vara, till följd af hvilka båda icke allenast en betydlig ränteförlust uppstår, utan äfven större kapitaler behöfvas, än fallet vore, om rörelsekapitalet raskt kunde omsättas.
Sveriges aflägsna läge ifrån produktionsorten för åtskillige skrymmande råvaror — särskildt är ibland dem att nämna stenkol — fördyrar äfven transportkostnaden.
Dessa förhållanden måste naturligtvis, om allt skydd upphäfdes, förlama mången industri uti dess täflan med en utländsk, af lyckligare naturförhållanden gynnad, och detta icke allenast till mehn för henne sjelf, utan äfven för annan industri, som uti henne fann en afnämare, men nu på fjärmare marknad och med dyrare transportkostnader måste söka sin afsättning.
Ett måttligt tullskydd är således för åtskillig hos oss varande indistri af nöden.
Men, såsom förut nämndt är, endast fåkunnighet eller blindhet kunna förneka att vår tulltaxa skänker ett sådant;» och denne originelle talare är Gr.
Ludvig af Ugglas.
Det är ganska tvifvelaktigt, huruvida de nationalekonomiska satserna kunna i allmänhet matematiskt bevisas; ty, om så vore, skulle man icke finna så utmärkta tänkare som å ena sidan en Bastiat, och å andra sidan en Carey, stå i uppenbar strid emot hvarandra, ej heller finna sådana statsmän som en Cavour och Thiers med alldeles motsatta åsigter.
Då emellertid nationalekonomien har ett stort inflytande på nationernas väl och ve, ledes jag deraf till den åsigt, att man handlar klokast, då man, vid tillämpningen af dess grundsatser, går tillväga med en viss varsamhet.
Det finnes emellertid statsekonomiska satser, som äro så påtagliga att de af hvar och en måste erkännas, t. ex. att produktion är rikedom och att vilkoret för produktion är afsättning.
Hvad vår handelspolitik i detta afseende åsyftat, har jag icke lyckats att kunna uppfatta, men denna diskussion har likväl kastat något ljus öfver densamma.
Gr. af Ugglas har nemi. yttrat, att den rätta statsekonomiska grundsatsen är att köpa för så godt pris som möjligt.
Denna sats är visserligen riktig i sig sjelf, men det finnes en annan, som också har stor betydelse för producenten, nemi. att sälja så förmånligt som möjligt.
Gripenstedt har jag äfven haft nöjet åhöra; och han har, som jag tyckte mig finna, medgifvit, att de enskilda näringsidkarne äro beroende i mer eller mindre grad af finanslagarne.
Hvad har man då i afseende å dessa lagar att önska?
Jo, att de äro så klokt uppställda, att de verka till nytta, och att en finansstyrelse fäster sin uppmärksamhet på deras följder, så att, derest de i tillämpningen icke skulle framvisa ett gynnsamt resultat, man hejdar sig och återgår till en annan utgångspunkt.
Den 27 Maj e. m. 533 Jag betraktar dessa frågor från en praktisk synpunkt, och är icke fiende till ett frisinnadt handelssystem med billiga tullsatser, och som gör lika rätt åt alla.
Ett sådant handelssystem är något helt annat än ett frihandelssystem, som a priori förkastar tulltaxan som en regulator på den stora handeln, och med detsamma allt afseende å reciprocitets-förhållanderna nationerna emellan.
Ett frihandelssystem, då det drifves till sina yttersta konseqvenser, kan möjligen göra ett rikt begåfvadt land rikare; men fara är, att det gör ett mindre lyckligt lottadt fattigare.
Den praktiska erfarenheten, som vårt nuv:de tullsystem, under de sex år som det fortgått, gifvit, är, att våra handelsförhållanden gestaltat sig på ett för landet högst oförklarligt sätt, då, för att fylla de brister, som genom öfverimporten uppkommit på handelsvågen, ingen annan utväg funnits än att upptaga oerhörda lån i främmande länder, och för ögat eller eftertankan ingen grund erbjuder sig när detta skall upphöra, ty förhållandet är ett sådant, som har sin rot i sig sjelf, framställande i cirkelgång samma ständigt återkommande följder af ständigt samma verkande orsaker.
Det är emellertid något, som måste medföra ganska stora bekymmer för hvar och en, som allvarligt tänker derpå.
Gripenstedt har vidare yttrat, att inga skyddstullar böra finnas till förmån för enskilda intressen.
I det fallet instämmer jag med honom; men skyddstullar hafva icke för ändamål att gynna den ena näringsidkaren framför den andra, utan för hela samhällets eget bästa.
Vill man sålunda söka en rättsgrund för ett skyddstullsystem, så är denna någon annan, än just densamma sorn gäller för finanstullar, och dessa vill ju vår Finans-Minister bibehålla.
Vårt nuvarande tullsystem är, såsom Hr Finans-Ministern sjelf anmärkt, i hög grad gynsamt för fabriker och handtverkerier, men deremot kan jordbruket icke berömma sig af några fördelar, då dessa väl icke kunna anses bestå deri att landtmannen på egna marknader nödgas konkurrera med utländningen, under det han måste betala tull för sina produkter i främmande hamnar; icke heller kan det anses förmånligt att jordbrukaren är förmenad att i hvilken form som helst bringa sina produkter på verldsmarknaden.
Man borde vid sådane förhållanden icke lägga för mycken vigt på de rättsgrunder, hvarå vårt tullsystem förmenas hvila, utan medgifva hvad som är förhållandet, att det nemi. stödjer sig på abstrakta theoretiska satser.
Man har vidare talat om vår betydliga spanmålsexport.
De beräkningar, hvarpå man i detta fall stödjer sig, vill jag icke nu i deras helhet undersöka, utan endast fästa uppmärksamheten på en omständighet dervid, nemi. att den stora exporten af hafre har sin omisskänneliga förklaringsgrund i vår bränvinsIagstiftning, som med omkring en tredjedel nedtryckt produktionen af bränvin, och följaktligen framkallat ett öfverskott af spanmål, som förut användts för denna fabrikation, men nu i 534 D«n J7 Maj e. re. stället kunnat blifva föremål för export.
Att detta förhållande i och för sig sjelf är ganska lyckligt, kan visserligen icke bestridas, men icke innefattar det något bevis för jordbrukets framsteg.
Jag anser slutligan det i Hr Åkermans reservation framställda förslag vara så moderat, att det ej under några förhållanden bort väcka de farhågor eller de filantropiska betänklig heter, som åtskilliga talare hafva yttrat; och då jag hvarken längre vill upptaga R. o. Ad:s tid eller ingå i några specialiteter, får jag endast yrka propos. på bifall till Hr Åkermans reservation.
Gr. af Ugglas- Då jag begärde ordet, var min mening endast att rätta ett misstag, som jag på f. m. gjorde, i det jag yrkade bifall till Utsk:ts förslag.
I likhet med Frih. Gripenstedt och Hr Fåhraeus, var det i stället min afsigt att yrka bifall till Utsk:ts förslag, med undantag af hvad som rörde artikeln ost.
Under det att jag emellertid har ordet, önskar jag att få tillägga några ord med afseende på hvad som blifvit yttradt.
Jag skall blifva helt kort, enär jag icke hört någonting invändas mot hvad jag ansett vara grunden för sjelfva frågans bedömande.
Det har nemi. icke här af verkliga jordbrukare blifvit påstått, att jordbruket behöfver detta skydd emot den utländska konkurrensen.
Man har icke förnekat, att Svenska jordbrukaren på den utländska marknaden ju sålt sin spanmål i konkurrens, och att således den konklusion, jag deraf drog, nemi. att han äfven då borde kunna uthärda konkurrensen på den inländska marknaden, vore riktig.
Den näst föreg:de talaren uppläste ett stycke ur ett protokoll från föregrde riksdag.
Jag stod bredvid honom och undrade på, hvar jag skulle få någon beröringspunkt i detsamma med hvad jag på f. m. yttrade.
Den värde talaren uppläste de betänkligheter, som jag ansett en stat böra hafva vid upphäfvande af importtull i afseende på de industrigrenar, som kunde behöfva skydd; men i detta tal står ej ett enda ord, som tilIkännagifver, att jag räknat jordbruket bland sådana industrigrenar.
Då det är konstateradt att jordbruksnäringen ej behöfver detta skydd, kan det icke vara till statens fördel att lägga på de nödvändigaste lifsförnödenheterna, på hvilka hvarje annan produktion stöder sig, en beskattning.
Några talare hafva mycket ordat om det s. k. frihandelssvstem, som hos oss blifvit 1857 infördt, samt om den skadliga inverkan detsamma utöfvat på våra finanser.
Innan Hrrme tala om frihandel, vore skäl att undersöka, huruvida vårt nuv:de handelssystem verkligen motsvarar detta namn.
Hafva kanske icke en mängd fabrikater i vår tulltaxa sig ålagda en tulli, mången gång uppgående till 25 ä 30 proc.
Kunna vi då sägas hafva ett frihandelssystem?
Antagom likväl att vi arbeta under oss; tron ni likväl, Mine Hrr! att detta förhållande genom en tullagstiftning kan af - Den 27 Maj e. m. 535 hjelpas?
Felet ligger sannerligen ej deri, utan i vår kreditlagstiftning.
Jag vill ej vidare upptaga tiden, utan inskränker mig blott till min anhållan om att få rätta det i"min förra propos. gjorda misstag.
Afven jag egnar en uppriktig hyllning åt det utmärkta sätt, hvarpå den talare, som slutade förmiddagens plenum, försvarade sina satser; men detta erkännande innebär likväl icke någon förpligtelse att i desamma instämma, då jag tvertemot ämnar att bekämpa sagde talare.
Han begynnte sin framställning med den förklaring, att här icke vore fråga om en partiel tull på någon viss vara, utan att innersta tanken gällde systemet i dess helhet.
Vi hafva hört den siste talaren yttra, att vårt nuvarande system icke egentligen vöre ett system, som förtjenade namnet af frihandelssystem, utan att frågan här vore om något helt annat, nemi. att göra ett försök att i möjligaste måtto bereda lättnad åt frihandeln, der så ske kunde.
Jag kan icke ingå i det innersta af den först omförmälde talarens tankar, men, hvad mig beträffar, har jag ej kunnat dela hans åsigter om dem, som nu yrka på införandet af en eller annan tullsats, att de nemi. derföre skulle vara hågade att rösta för ett prohibitivt tullsystem.
Jag tror mig ega tillräckliga begrepp om hvad samhället uti den nuvarande utveckling kan fordra, för att det skulle falla mig in att rösta för ett dylikt system, hvilket vi efter 1854 så småningom frångått.
Jag kommer i stället att rösta för antagandet af en reservation, hvilken jag till hufvudsaken instämmer uti.
Den talare, som jag först omnämnde, beklagar sig öfver att en reaktion inträffat.
Ja, jag tror verkligen att så är fallet, men detta klagomål synes mig vida lämpligare kunna vändas mot dem, som nog mycket begagnat sig af den svindel, som så ofta uppstår i detta land, när en tanke kommer på modet.
Ar nu det svindlande öfvermodet öfvervunnet, och har man sent omsider kommit till besinning, genom det resultat, hvartill systemet fört, kan detta ej annat än glädja mig och andra liktänkande.
Densamme talaren har, i fråga om exempel på vårt jordbruks utveckling, tagit 10 år från 1850 till 1860.
Detta tror jag vara en för hans åsigter ganska gynnsam tidsrymd, ty under de två åren 1854 och 1855 exporterades icke mindre än 1,084,000 tunnor råg och annan säd, hvaraf hälften råg.
Ett sådant förhållande har icke inträffat hvarken förr eller sednare; och det är uppenbart, att det höga pris af 24 rdr pr tunna och deröfver, som rågen lemnade sina säljare, under dessa två år framkallade en större export än under vanliga förhållanden.
Då jag icke i min beräkning medtagit dessa tvänne år, utan tog tvänne tidspunkter från 1846 till 1850 och 1856—1860, så anser jag mig hafva handlat lika uppriktigt som talaren sjelf. 536 Den 27 Maj e. in.
Samme talare har derjemte sagt, att denna reaktion har bland annat sin grnnd deri, att en mängd jordbrukare köpt jord tili högre pris än hvad den är värd, och att desse nu söka bereda sig möjlighet att reda sig ur den besvärliga ställning, som de iråkat.
Ja, jag medgilver, att detta är ett förhållande, som har inträdt, och som den olycksbringande tillgången på penningar, som fanns åren 1854,55, 56, alstrade; men att denna penningerörelse fick gå vind för våg, var den dåvarande regeringens fel, hvilken, om förutseende och sakkännedom förefunnits, kunnat i väsendtlig mån förebygga de lidanden, som den onaturliga penningetillgången nödvändigt måste föranleda.
Med anledning af den oerhörda spannmålsexport, som under dessa trenne år egde rum, och med anledning af det sätt att sköta och upplåna penningar, sorn är vår nation egen, inträffade, att det cirkulerande beloppet af R.
Stms Banks sedlar, som dittills utgjort 40 millioner, 1855 uppgick till 68 och 1856 till 80 millioner rdr.
Hvad privatbankerna vidkommer, ökades deras sedelemission, från att år 1854 vara 20 millioner, 1855 till 25 och 1856 till 31 millioner.
Om man slår ihop dessa båda sedelsummor, får jag lil millioner, i st. f. att man i allmänhet kan antaga den utelöpande sedelstocken till 60 millioner.
Detta med många andra likartade tilldragelser gilver mig grundad anledning att beklaga, det sednare tiders regeringar icke långt före detta begagnat sitt inflytande, för att bereda sig ett inflytande på landets penningerörelse, af hvilkens beskaffenhet det helas väl och trefnad så väsendteligen är beroende.
Ett sådant försök gjordes val 1840, men det förslag, som då framställdes, blef ej bifallet, och har ej heller sedermera blif vit förnyadt.
Hade emellertid regeringen 1856 haft ett ord med i bankolagstiftningen, skulle otvifvelaktig! äfven regeringen, för att på något sätt här i landet binda de kapitaler, som då inströmmade, icke underlåtit att förmå de särskildta bankstyrelserne att inskränka sin lånerörelse så mycket som möjligt.
Emellertid inträffade motsatsen, och, såsom ofvan visadt är, lemnades sedelstockens ökande åt omständigheternas ohejdade inflytande.
Man har inbillat sig, Mine Hrr, att det vöre en stor fördel att sålunda få främmande kapitaler inkastade i landets penningerörelse.
Frukten af ett sådant förhållande är likväl, att alla värden förryckas och priserna stiga långt öfver hvad under vanliga förhållanden kunnat inträffa.
Men hvart hafva då dessa millioner tagit vägen?
Jo, derom upplyser en blick på importens belopp.
— Då denna 1852 uppgick till blott 42 å 43 millioner, hade den år 1855 stigit till 105 millioner, eller mer än dubbelt.
Det var ock en oundviklig följd af de inströmmande främmande kanitaler, att då landet icke kunde använda dessa penningar, mäste de användas till import, Man har talat om finanstullar.
Jag inser ej rätt väl att vi i vårt land hafva något, som man kan kalla för finanstuliar, såvida man icke vill dermed mena att vissa slag af importartiklar företrädesvis inbringa tullafgifter, men då tullsatsen äfven Den 27 Maj e. m. 537 å sådana artiklar är, jemförd med andra länders enahanda umgälder, låg, förefaller mig uttryeket mindre egentligt.
Om man ifrar för sådana tullar, förundrar det mig, att Utslcts ledamöter icke höjt tullen på en vara, som utgör föremål för en oupphörligt stigande konsumtion, hvilken icke tillskyndar landet någon båtnad och för hvilkens beskattande man således ej bör hysa undseende, nemi. tobak.
Jag har icke hört, att någon fråga blifvit vackt om att höja tullen på denna vara.
Man har vidare talat om beskattning på arbetarne och att desse skulle vara den bestämmande parten, ty skulle man nemi. höja tullen på hvad som af arbetaren konsumerades, vore ej detta någon förmån för jordbrukaren, som alltid tillfölje deraf finge lof att öka arbetslönerna.
Jag måste likväl bestrida alla dessa påståenden.
Hvad beskattningen beträffar, måste jag säga, att det är att sträcka filanlropien alltför långt, då man påstår, att ^ öre i tull på en mark rågmjöl skall antagas beskatta arbetaren.
Denna tull är verkligen så ringa, att det ömmaste sinne ej deraf bör röras.
Att arbetaren bestämmer arbetslönerna, är för mig en ofattlig sats.
Jag tror nemi. tvertom, att det är arbetarne, som äro i lika mån beroende af arbetsgilvarne.
Skäligen torde alltså böra medgilvas att båda parterne är beroende af hvarandra.
Den lidande parten blir emellertid alltid arbetaren, ty arbetsgifvaren kan uppskjuta ett arbete, men arbetaren kan icke lägga sig i ide, utan måste arbeta för att förtjena sin föda.
Jag hörde nyss en talare, som, då han utvecklade de stora förmånerna, som tillskyndats jordbruket, gaf sig in på den slippriga frågan angående den nytta, som landet åtnjutit genom hypotheks-föreningarne.
Då jag är af alldeles motsatt tanke med honom härutinnan, kan jag ej heller förbigå denna fråga med tystnad.
Det är uppenbart, att jordbruket behöfver förlagskapital, men en annan fråga är, hurn dessa förlags-kapitaler skola bildas.
Då man ser huru detta blifvit skott, vore man hågad att tro, att de personer, som hade styret, icke kände till abc af finansläran.
Också har det inträffat, att hvarje gång hypotheksföreningarne upptagit lån till större belopp, följden visat sig blifva densamma, nemi. ett förryckande af våra varuvärden, och ett framkallande af ökad import.
Såsom sagdt är, jag instämmer deruti att man var pligtig bereda förlagskapitaler för jordbruket, men ej på ett sätt, så illa beräknadt, som det, hvarpå man gick tillväga.
M. inrättandet af en hypoteksbank, till fond för hvilken ett obetydligt utländskt fån antogs böra upptagas.
Förslaget att upptaga ett utländskt lån mottogs för tillfället utomordentligt illa, och förslaget förkastades, under uttalandet af mycken ovilja från representationens sida.
Följden blef sex år sednare i stället, att, sedan man medgifvit en förening af jordegare att upptaga lån utomlands, man äfven efter hand måste tillåta andra föreningar att göra detsamma, och slutsumman blef, sedan Ilerfaldiga slag af Svenska papper bör - 538 Den 27 Maj e. m. jat cirkulera pä den utländska marknaden, misskredit, som gjorde inrättandet af en riks-hypotheks-bank oundviklig; alltså, man slutade med att verkställa hvad regeringen tjugo år förut föreslagit, men under tiden hade man indragit landet uti en vidsträckt utländsk skuldsättning, hvilken i hufvudsaken kunnat undvikas, samt dertill väsendtligen rubbat landets kredit.
Man har med något lätt hand behandlat frågan om metalliska kassans tillstånd i vår bank.
Jag medgifver, att det skulle vara ofördelaktigt och oklokt att bereda sig en öfver behofvet gående valuta, men det är just den svåra punkten, att veta, hvad rörelsen må kräfva af metallisk valuta.
Hvad man emellertid med visshet vet, är att den metalliska valutan måste träda emellan, när missförhållandet mellan export och import inträffar.
Då den metalliska kassan mycket lätt kan bortsopas under nuvarande förhållanden, är det af vigt att hafva sådana värdepapper, som, under det de draga ränta, dock lemna innehafvaren möjlighet att genom deras afyttrande bereda förstärkning af den metalliska valutan.
Hittills hafva vi af dessa papper haft alldeles för litet belopp.
Jag fortfar att yrka afslag å Utsk:ts Betänk.
Med den siste ärade talaren är jag nog lycklig att kunna förena mig, dock blott i en punkt, nemi. att vår nuv:de tull-lagstiftning icke är något konseqvent frihandelssystem.
J)å jag villigt medgifver, att det blott varit i enstaka fall, som frihandelsprincipen gjort sig gällande i vår nuv:de tulltaxa, och att den tillökning deraf, som nu egt rum, hufvudsakligast drabbat landets modernäring, vill jag likväl icke, i likhet med några andra talare, söka någon återgång till den gamla tull-lagstifningen, såsom varande ett skydd för landtbruksnäringen.
Jag vill fast hellre, att man så mycket som möjligt må närma sig frihandelssystemet.
Då man här velat åter belägga med tull de artiklar, som förut varit fria, har det yrkats förnämligast af tre skäl: l:o För att minska importen.
Jag vill påstå att, äfven om de ifrågav:de tullsatserna bifölles, importen likväl icke skulle minskas.
Det är naturligtvis omöjligt att förutse, hvad som i framtiden skall komma att inträda; roen, om jag går tillbaka och ser efter huru förhållandet varit förut, då det visat sig att före 1858, då tullfrihet första gången tillämpades, importen af landtmannaprodukter, mjöl och ost inbegripna, icke varit större än efter samma år, ledes jag af erfarenheten till den slutsats, att, i fall tullsatserna få fortfara, importen skall komma att stiga. 2:o
För att skaffa staten en inkomst.
Härpå vill jag blott svara, att detta förslag vore mycket lämpligt, derest importen af landtmannaprodukter vore så betydlig, att den lemnade en inkomst, värd att taga reda på.
Den 27 Maj e. ra. 539 3:o