Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därtill är verkligen ingenting att säga, och den bredbringade bitvargen kan endast tillkännagifva sitt missnöje genom en grymtning, i det han med förkrossande värdighet vänder sig bort från myggan, som han behagat hedra med en oförtjänt uppmärksamhet.
Det är icke första gången denne medikaster väckt hans eget och hans gemåls misshag.
Senast i morgse mötte de honom till häst, då de kommo åkande genom alléen utanför Vesterport – och han satt där så fast i sadeln, som skulle han aldrig kunna skiljas från gångarens rygg.
– Du borde skaffa kungen den där individen från halsen, Detlev! sade Margarethe.
Den tiden är förbi, då Detlev Reventlow var envåldshärskarens envåldshärskare!
Han tänker med vemod på de sköna fack, han en gång lät anskaffa för att däri förvara alla statshandlingar af vikt.
De kommo aldrig till användning, hans docka tog själf hand om papperen, icke för att läsa dem, men för att lämna dem åt andra.
Sedan dess har den gamle mentorn haft en obehaglig förnimmelse af alltings föränderlighet.
Han hade ju under hela fjorton dagar varit afskedad i onåd från alla sina ämbeten, därför att han råkat stöta sig med den mäktige ryske ambassadören.
Då han, tack vare Schimmelmann, åter kom till makten, lofvade han sig själf, att för framtiden iakttaga större försiktighet.
Hans uppsyn är allt annat än bister, då han åter närmar sig sin gemål för att aflämna rapport om sin misslyckade mission.
Han vet, att hårda ord vänta honom, ty Margarethe är icke att leka med, det känner han af många föregående erfarenheter.
Men nu blir det plötsligt rörelse i salen, sorlet dämpas till hviskningar:
Kungen!
Kungen kommer! och allas ögon riktas mot en enda punkt.
Kristian VII visar sig i salen, följd af geheimekonferensrådet Lühe, den unge grefve Holck, general Gæhler och kammarpagen Warnstedt.
Han går med raska, lifliga steg, men lifligheten förefaller icke naturlig.
Framför allt tyckes den takt, hvari fötterna trippa, oförenlig med det trötta, slappa gammalmans-uttrycket i hans ansikte.
Som säf när en vindkåre sveper fram längs med stranden, så böja sig de pudrade perukerna, där konungen går fram, och det rasslar sakta af sidenkjolar, som snudda mot hvarandra vid damernas djupa reverenser.
Alla ögon få samma uttryck af underdånig vördnad och nådehunger, de unga, sköna damernas såväl som de gamla högborna gubbarnas, ty detta är envåldsmakten af Guds nåde, och hvar trogen undersåte är redo att gifva öfverheten hvad öfverheten tillkommer: kavaljererna sitt lif och damerna sin dygd ... dock nej, där intet är att taga, har till och med kejsaren förlorat sin rätt!
Slika tankar susa genom Struensees själ, medan han på afstånd betraktar scenen.
Nu stannar kungen och växlar några ord med en dam, som genom en personligare hållning och ett friare väsen fördelaktigt skiljer sig från de andra.
Hon står vid sidan om grefvinnan Anton Moltke, och det finns syskontycke mellan de två, men hennes växt är spensligare och hennes ansiktes uttryck mera själfullt.
Hon tyckes vara blond under pudret och hennes ögon äro strålande blå.
Innan konungen går vidare, vänder han sig om och ser ut öfver salen.
Allas blickar följa monarkens, och alla se med förvåning det underliga småleende, som leker omkring hans bleka läppar, då han vinkar sin hofmedikus fram och befaller honom att sluta sig till sviten.
Grefvinnan Reventlow stirrar häpen på denne medikaster utan rang, där han går fram med en min så trygg, som trampade han sina egna golf.
Han har till och med djärfhet nog att intränga i det inre gemaket, där drottningen tronar i en krets af hofvets kvinnliga dignitärer och landets förnämligaste damer, bland hvilka hon själf egentligen borde ha tagit plats.
Nu kan det just vara detsamma.
Hon fattar sin makes arm och går bort, full af kränkt värdighet och dystra aningar om kommande olyckor.
– Men han måtte väl åtminstone vara etatsråd! utbrister hon i olycksbådande ton, vänd till sin gemål.
– Ja, kära vän! svarar
Detlev, ängslig i sitt bemödande att dämpa hennes vrede.
Han måste vara etatsråd – utan tvifvel.
Och hviskningen går vidare:
– Han är etatsråd!
Lifläkaren
Struensee har blifvit utnämnd till etatsråd.
Inne i det inre gemaket hälsar konungen sin drottning med öfverdrifna ceremonier utan värme eller hjärtlighet.
Hans ansikte behåller sitt ointresserade uttryck, med ett stänk af stelnad ironi omkring munnen.
De höfviska attityderna göra därför intryck af hån, och drottningens kinder bli högröda.
Kavaljererna i konungens följe buga sig samtidigt, men endast general Gæhlers hälsning värdigas Hennes majestät besvara.
För första gången sedan han kom till Kjöbenhavn står Struensee ansikte mot ansikte med sin drottning.
Hon är icke längre den ljusa jungfrun med den fylligt mjuka flickfiguren, det stackars femtonårs barn han såg i Altona, och som han då drömde om att beskydda.
Hon liknar icke längre en vårmorgon af slumrande skönhetsmöjligheter; hon är en kvinna på sjutton år med nästan öfvermogna behag och en gryende embonpoint.
Också ansiktet har blifvit rundare i sin kontur och draget omkring munnen med de svällande röda läpparna är gröfre.
Ögonen tyckas trötta af längtan och hela uttrycket vittnar obehärskadt om en äktenskaplig misère, full af erfarenheter, som förbittrat hennes blod och knappast förfinat hennes tanke- eller känslolif.
– Hon är en kvinna, hvars yppiga skönhet otvifvelaktigt skulle ha tändt mången mans lidelse, om hon icke i sin egenskap af drottning stått för högt för hans åtrå; men hennes fägring är icke af den art, som lockar en kavaljer till svärmeri och månskensdrömmar!
Om aftonen är där fransk komedi på hofteatern.
Konungen och drottningen och de båda änkedrottningarna bevista spektaklet, och publiken utgöres i öfrigt af hofstaterna jämte damer och kavaljerer af de högsta rangklasserna.
Konungens lifläkare visar sig också här.
Han står i en vårdslös ställning i närheten af den kungliga logen och lyssnar med ett förströdt småleende till Warnstedts tal, alltmedan han låter sina blickar mönstrande glida öfver salen.
– Jag försäkrar er, min käre vän – hviskar kammarpagen ifrigt – att detta lilla tjufpojkstreck mot etiketten har försatt kungen i briljant humör!
Han njuter formligen af den förvåning och förbittring, han framkallat genom att befalla er trotsa rangförordningen.
Man talar också icke om annat i dag, än detta oerhörda majestätsbrott; man menar, att ni antingen måste vara tokig eller också etatsråd.
De flesta luta åt det senare antagandet, och ni får vara beredd på att man hädanefter kommer att hedra er med titeln – –
– Jag får väl försöka finna mig i mitt öde!
Men säg mig – hvem är den ljusa damen där – i samma loge som änkedrottning Julianes öfverhofmästare, vid sidan om grefvinnan?
Jag såg kungen tala med henne vid couren i dag.
Warnstedt, som med sina blickar följt riktningen af hans, nickar förstående:
– Åhå!
Har ni nu åter era falkar ute på jakt!
Den sporten är eljes ett kungligt prerogativ, och den dufvan har kungen fåfängt jagat!
– Jag beundrar er kvickhet, men skulle sätta mera värde på, om ni helt enkelt nämnde mig damens namn!
– Som ni vill!
Tillåt mig alltså föreställa er för geheimerådinnan Birgitte Sophie Gabel eller de Gabel, som en galant kavaljer helst bör kalla henne, ty det finnes en ofrälse jungfru med samma namn bland drottningens kammarsnärtor.
– Jag tackar för upplysningen!
Och denna fru de Gabel är förmodligen en yngre syster till grefvinnan Anton Moltke?
– Förmodligen!
I alla händelser äro de båda födda Rosenkrantz, och jag vill helst tro, att friherre Holger till Rosenlund är deras dagars upphof.
– Och gemålen?
Monsieur de Gabel?
Warnstedt småler förstående:
– Tillåt mig att komplimentera!
Ni är en klok jägare!
Låt oss alltså till en början tala om gemålen!
Ni ser honom för öfrigt alldeles bakom henne – ett bredt bröst och ett stort hufvud med grofva drag.
Det är deputeraden i sjöstatens generalkrigskommissariat, nyutnämnda geheimerådet Chr.
Carl de Gabel, f. d. hofmästare hos prinsessan af Ostfriesland och senare hos prinsessan Louise, tills hon blef gift med prins Karl af Hessen – som dessförinnan var den lilla fru Birgits svurne riddare!
– Uttrycket i Struensees ögon förtydligar meningen; men Warnstedt skakar sitt hufvud:
Det märkes alltför väl, att ni icke känner till hofkrönikan.
Fru Gabel räknas för en af de tre dygdiga damerna i Kjöbenhavn!
De andra två äro: drottningen och fru Lühe –
– Mycket förbunden, men låt oss tala om den förstnämnda.
Kan ni lämna mig några ytterligare bidrag till hennes historia?
– Ingenting är lättare!
Det är en mycket vanlig historia.
Hon blef gift när hon var femton år – och gemålen ser ni.
Han är tjugutvå år äldre än hon, och hon borde egentligen kalla honom onkel, ty han är kusin med hennes far; hans första hustru hade dött i barnsäng några månader innan han firade sitt biläger på nytt – – ni vet, att döden brukar fara fram en smula ovarsamt bland sådana små femtonårsbrudar.
Lilla fru Gabel har undgått sitt öde i mer än sju år; men så har hon också aldrig födt några barn åt sin gemål.
– Och icke heller åt någon annan?
– Jag har ju sagt er, att hon är en så kallad ärbar kvinna, troligen öfverspänd, ty hon sysslar med läsning och har aktning för män med intellektuell anläggning.
Ni har hört talas om Reverdil, kungens f. d. lärare och senare favorit, som störtades genom Holcks och Stövlett-Katrines intriger?
En anderik man, som hon hedrade med sin vänskap.
Likaledes grefve Ferdinand Ahlefeldt, kammarherren.
Båda voro bleka af trånad efter någonting mera, som hon aldrig gaf dem, och fingo trösta hvarandra, sedan hon i sitt hjärtas godhet gjort dem till vänner.
Många andra af hofvets kavaljerer ha försökt galanta tillnärmelser, men med dem har hon gjort processen kort.
Också anses hon högmodig.
Kanske beror hennes så kallade ärbarhet mest därpå, att hon en gång kastat sina blickar mycket högt – –
– Ni nämnde prins Karl af Hessen?
Prins Karl såg för djupt in i hennes svårmodiga ögon på den tiden, då han var en lättsinnig generalmajor och krigsminister på tjugutvå år, och det sägs, att hon icke förblifvit likgiltig för hans trägna uppvaktningar.
– Men det fanns vissa, som hade fördel af att blåsa på hans ärelystnad.
Han var kungens köttslige kusin och gunstling; genom honom skulle sedan allting kunna nås!
Man föreslog honom ett giftermål med kungens älsklingssyster.
– Den tanken föll i god jord, ambitionen började hetta i blodet – det var sommar, galanteri låg i luften, och prinsessan var blid under ögonen.
De båda lyftes bekvämt och buros mjukt af osynliga händer, tills intrigen slutade med ett bröllop i Augusti.
– Och fru Gabel simmade i tårar?
– De, som känna henne närmare, säga, att saken gick henne djupt till sinnes, men hon visade ingenting.
Hon stannade vid hofvet, där hon alltid hört till de mest bemärkta af damerna, deltog i intrigerna med ifvern hos en spelare, som en gång förlorat på ett kort allt hvad han ägde och sedan ideligen söker revanche med småsummor, lånade af andra; var afundad af många och beklagad af ingen.
När kungen fick i sitt hufvud att uppföra Zaire, gaf han titelrolen åt henne och spelade själf Orosmane – då hviskades det i alla hörn af det gamla Kristiansborg, att H.
M:t i nåder gjort henne till föremål för en galant nyck – – Det började med, att han ofta besökte henne, men han tycks ha gjort sin cour på ett mindre kavaljersmässigt sätt, ty det lär ha slutat med en mycket kännbar tillrättavisning åt envåldshärskaren, sedan han i hennes eget hem bemött henne, som om han befunnit sig i ett af jungfrukontoren på Gammel Mönt.
– Efter den betan drog hon sig tillbaka från hofvet.
Hennes hälsa blef vacklande, ty hon lär lida af mycket hjärta, och hon behöfde lång tid för att återhämta sina krafter.
Hon lefde i en styrkande ro hos sin familj på Rosenlund i Jylland – och först nu i vinter har hon uppenbarat sig vid hofvet.
– Kan jag stå till tjänst med några ytterligare upplysningar?
Under hela den tid, Warnstedt, med märkbar själfbelåtenhet, excellerat som undervisare i det enda ämne, han verkligen behärskar, ha Struensees blickar icke vikit från den unga damen med de vemodiga blåa ögonen, som spegla en ömtålig och brådmogen själ.
Hennes ansikte är eljes lifligt, ögonbrynen höjas och sänkas nervöst, liksom vingar i flykt, och leendet omkring den känsliga munnen skiftar ständigt – –
– Hvad tänker ni på, käre vän! hviskar Warnstedt gäckande.
– Den oförställda beundran, hvarmed ni fixerar en viss dam, har redan väckt uppmärksamhet!
Jag fruktar att bli komprometterad och anser klokast att retirera.
För öfrigt börjar spektaklet strax.
Han gör min af att draga sig tillbaka, men Struensee håller honom kvar:
– Ni får icke gå, innan ni gett mig ett råd.
Jag önskar göra den nämnda damens bekantskap.
– Det är alltså ingenting mindre än Coup de foudre!
– Warnstedt småler ironiskt.
Då ni just nyss blifvit ett slags illegitimt etatsråd och på sätt och vis hör till hofkretsen, bör ni också uppvakta änkedrottning Julianes öfverhofmästare.
Lämna det öfriga åt grefvinnan Moltke och Försynen!
Glöm icke, att ni är befalld till kungen efter spektaklets slut!
(15 Maj.)
Nu ligger vinterns mörker och köld fjärran, i dag är det den första varma vårdagen.
Lifläkaren Struensee kommer i sakta mak ridande öfver Vesterbro, käck i sadeln, med värdighet i sin hållning, följd på vördnadsfullt afstånd af en lakej i livré.
Hästarnas mundering förråder, att de tillhöra det kungliga stallet.
Utanför Vesterport mötas två alléer, af hvilka den ena drager sig mot sydväst, närmare Kalleboestrand, till Söndermarken, den andra rakt västerut förbi den lilla S:t Jörgensdammen till Friedrichsbergs kapell och slott.
Tillsammans inrama de med dubbla trädkronor en trekantig äng, som sträcker sig ända fram till slottsparken.
Struensee slår in på vägen till höger och rider långsamt fram under de ljusgröna almkronorna.
Det har regnat i natt, och hästen slinter ibland på den fuktiga marken, men solen har redan länge varit uppe, himmeln är molnfritt klar, och luften ljum, doftande af hafstång, jäsande mylla och knoppar, som slå ut.
I trädgårdstäpporna rundtom de små husen vid vägkanten stå körsbärsträden i blom, och till vänster ligger ängen ljusgrön, glänsande af sol.
Genom diket porlar vattnet klart och rent öfver en grund bädd af sand och kiselstenar; och midt i strömmen står en ljusbrun hund, plaskande med tassarna.
Tungan hänger rosenröd och darrande ut ur gapet, då och då böjer han hufvudet och dricker, höjer det sedan åter och ser på ryttaren.
Vattnet droppar glindrande ur hans gap, svansen viftar, och öfver hans ljusbruna fysionomi hvilar ett njutningsfullt leende, medan han gång på gång lyfter tassarna ur vattnet och vaggar af och an med kroppen.
Det är någonting smittande i denna uppsyn af innerlig belåtenhet, och Struensee nickar sympatiserande i det han rider förbi.
Han ser sig omkring efter ett kungligt ekipage och funderar på att lyfta på hatten, ty denna hund står främst i rang af alla Danmarks hundar; det är konungens fyrbente favorit, Gourmand.
Också han har då flytt från hofvets salar ut i naturen för att få tumla sig i frihet denna härliga vårdag!
Struensee kittlar sin häst med sporren, och nu bär det i galopp fram genom allén.
Det är en lyckodag i dag.
I sin brefväska har han två små biljetter, som kommit honom till handa på morgonen.
Den ena är från lilla Sophie och innehåller blott en inbjudan till soiré hos general och fru von Gæhler.
Den andra, som icke är undertecknad, och som är skrifven med förvänd stil, stämmer honom till möte i Friedrichsbergs slottsträdgård.
Brefskrifverskan – ty det är naturligtvis en dam – har ett meddelande att göra honom.
Ett meddelande!
Han småler.
Under de två dagar, som förflutit sedan konungen på ett så uppseendeväckande sätt visat honom sin gunst inför hela hofvet, har han varit föremål för en smickrande uppmärksamhet.
Man börjar misstänka, att han är en man af inflytande, och man bemödar sig att vinna hans vänskap.
Det skulle icke förvåna honom, om det nu också fallit en ung dam in att i god tid försäkra sig om den nye gunstlingens hjärta!
Hofvets skönheter äro icke blyga, när det gäller intriger, och ingen gnista tänder lättare deras sinnen, än föreställningen om makt – – Han kunde ha önskat ett något mindre skarpt ljus öfver detta första möte, något mera af hemlighetsfull skymning och försiktighet – – men det finns skugga under parkens kronor och trädgården har boskéer, som hägna förtroligheten!
Utanför grindarna stiger han af hästen, lämnar tyglarna åt ridknekten och går till fots genom slottsträdgårdens snirklade gångar, längsmed klippta buxbomshäckar, förbi snäckformade rabatter med gula vårblommor, kommer in i skuggan af ett träd, hvars nylöfvade krona höjer sig som en ljusgrön pyramid mot den blåa himmeln, stannar ett ögonblick, lyfter hatten af sitt hufvud och torkar pannan med en fin silkesduk; vandrar sedan vidare ut i solskenet.
Han ser icke fullt så ståtlig ut till fots som till häst.
Han är alltför tungt byggd, benen äro visserligen väl formade, men fetman gör hans gång besvärad.
Den lätta pariservärjan, som hoppar vid hans steg, passar icke hans massiva personlighet.
På terrassen utanför slottet promenerar en dam, klädd i schäferhatt och veckadt tyll, med en kjol af voluminösa proportioner.
I handen håller hon en parasoll, som döljer hennes ansikte, medan hon med vaggande höfter rör sig af och an.
– Då hon ser sig iakttagen, viker hon af nedåt trädgården, trippar sakta längsmed gången, som slingrar sirligt framåt mot parken, och försvinner plötsligt i en ljusgrön berså.
Struensee följer långsamt efter, redan från början full af beundran för hennes rörelsers rytm och den mjuka midjans behag; allt detta väcker inom honom en dunkel erinring; han ökar stegen, och hans hjärta börjar slå fortare.
Men då han träder in genom öppningen till bersån, skiftar han färg, och hans uppsyn förråder, att sammanträffandet icke är oblandadt angenämt.
Därinne i skuggan står han plötsligt ansikte mot ansikte med Elisabeth Eyben.
– Hvilken öfverraskning! säger han med någon själfironi medan han hälsar höfviskt.
– Att möta drottningens första hofdam här!
Och vid en så tidig timme!
– Hon anslår samma lekande ton, men det glänser stål i hennes blick.
– Ni hade väntat er bättre lycka!
– För ingen del!
En bättre lycka har jag aldrig kunnat drömma om!
Era ord äro galanta, men ni har ännu icke lärt era ögon att ljuga.
Där ligger tvungen kallsinnighet i hennes ton.
Detta sårar honom, och rösten får en skarpare klang, när han genmäler:
– Det gör mig ondt, att jag icke kan öfvertyga er, men jag inser, att jag i mimisk förmåga icke kan täfla med en komediant af facket – som t. ex.
La Tour – –
Hon blir märkbart blek vid denna oförblommerade anspelning, och hennes blickar äro stela, liksom af en olidlig smärta, men hon småler:
– Det var aldrig min mening att sätta er förmåga i den vägen på prof; men jag måste erkänna, att jag skrifvit den biljett som lockat er hit.
Jag har verkligen ett meddelande att göra er.
Han bugar sig förbindligt.
– Jag är idel öra och hjärta!
– Ni är fortfarande alltför galant! svarar hon med en axelryckning.
– Men jag vill icke täfla med er i konsten att välja granna ord.
Tillåt mig därför att strax kasta masken och säga er mitt ärende.
Det är en vän – –
– Öfverhofmarskalken?
– Jag gissar bara.
Det är ingen hemlighet, att den stackars grefve Fritz brinner i ljusan låga för drottningens första hofdam.
Och jag förutsätter, att han är hennes vän, eftersom han icke får vara någonting mera – – Så grym är aldrig en dam, att hon icke upplåter en lönlig vrå i sitt hjärta åt en tillbedjare, som suckar förgäfves – om han blott nöjer sig med en blygsam ställning på expektans och låter henne titulera sig vän.
Han talar i en ton af gammal förtrolighet och sätter sig vid sidan om henne på bänken.
Hon flyttar sig några tum bort ifrån honom, innan hon svarar:
– Jag skall icke inlåta mig på raisonnementet i öfrigt, men slutledningen är riktig.
Jag kommer å grefve Fritz Moltkes vägnar.
– För att bjuda mig sold som menig man i partiet?
Man utgår icke från, att era tjänster äro till salu.
Grefven och grefvinnan Moltke taga sig friheten att fråga er genom mig, om ni skulle önska en inbjudan till deras intimare sällskapskrets, där ni förmodligen skall träffa åtskilliga damer och kavaljerer, som ni kan ha fördel af att lära känna närmare, och med hvilkas åsikter ni antagligen sympatiserar.
– Jag är mycket förbunden – han bugar sig en smula ironiskt – och skall med tack profitera af inbjudningen, utan att därför anse mig på minsta vis bunden.
Jag önskar nämligen allt framgent hålla mig fjärran från intrigerna vid hofvet.
– Ni är försiktig – säger hon sakta och ser på honom, uppmärksamt iakttagande och eftersinnande – sådan var ni icke i Altona.
Ni har icke längre någon – – något förtroende till mig.
Jag kan ju icke visa det tydligare än genom att vara fullt uppriktig.
Men ni?
Handen på hjärtat – hvad tror ni det ligger bakom denna plötsligt påkomna vänlighet från Moltkepartiets sida?
Hon tvekar ett ögonblick och svarar sedan i en ton, som om hon vägde hvart ord på ärlighetens guldvikt:
– Man börjar väl ana, att ni och Warnstedt ha inflytande på kungen, och man vill kanske försäkra sig om ert bistånd, om det skulle gälla att – t. ex. störta grefve Holck.
– Men jag skulle icke åtaga mig något som helst uppdrag gent emot grefve Holck – om jag också hade det inflytande, man supponerar.
– Därför, att man vet, hvad man har, men icke hvad man kan få i stället.
Gunstlingar måste det ju finnas – de äro parasiterna på enväldet, och svamparna frodas i ekens skugga.
Grefve Holck är som sådan jämförelsevis oskadlig, och jag tviflar på, att förhållandena vid hofvet skulle bli bättre, om han aflägsnades.
– Ni gillar kanske också hans uppförande mot drottningen?
– Därom vet jag ingenting bestämdt, och erfarenheten har lärt mig, att icke fästa alltför stor vikt vid hofskvaller.
Nu rynkar hon ögonbrynen, otåligt, och svarar i en ton af kallt förakt:
– Å, ni vet nog, att han öfverhopat sin drottning med ohöfviskheter – både sockrade och pepprade.
Och ni har själf hört, hur han nu låter påskina, att hennes afsky för en viss tjock kavaljer kommer sig uteslutande af försmådd kärlek.
– I förtroende kan jag säga er, att drottningen lifligt intresserar sig för alla de ansträngningar, som göras för att påskynda hans fall.
– Det tror jag gärna!
Men till trots för detta höga intresse, tviflar jag på att ansträngningarna lyckas.
Dessutom är intrigen mer än invecklad; det finns nog många andra faktorer att räkna med.
Grefve Fritz har förmodligen sina planer – grefve Holck är honom i vägen – och bakom grefve Holck står ännu en grefve, Bernstorff, som förmodligen stänger utsikten för en fjärde – –
– Nej, nej! – Hon reser sig upp och skrattar till nervöst.
– Ni är verkligen alltför slug!
Ni tycks icke ha öga för annat än intriger, numera, och trådarna sträcka sig i er fantasi så långt, att jag med mitt nyktra förstånd icke kan följa dem.
Jag uppgifver er tills vidare.
Men vi träffas snart, hoppas jag, hos grefven och grefvinnan Moltke.
– Jag förmodar, att vi återse hvarandra redan i afton – hos general och fru Gæhler!
Detta bevisar mer än någonting annat, att ni misstänkes ha vind i seglen, herr etatsråd.
Lilla Sophie Gæhler har då förmodligen också sina planer på er – och kanske lyckas hon bättre än jag.
Det blir mig personligen en sorg, men jag får trösta mig med, att hon hör till partiet.
– Au revoir!
Ni stannar väl här en stund och öfverväger hvad jag har sagt?
En hofdam måste vara rädd om sin reputation – och ju oskyldigare man är, desto värre råkar man ofta ut för onda tungor – därför måste jag just nu vara särskildt försiktig.
Tillåt mig att komplimentera er kallblodighet.
Jag har känt mig som om jag vore hundra år.
Ni är en mästare i konsten att glömma!
En god stund efter det hon försvunnit sitter han kvar på stenbänken och ritar i sanden med spetsen af sin värjslida.
Hennes röst har några djupa brösttoner, som väcka föreställning om en hemlig smärta, just när orden falla som käckast; och hennes skratt klingar ibland som dämpad gråt.
I general Gæhlers våning har hela den trängre hofkretsen stämt möte denna afton: ett virrvarr af guldbroderade, stjärnbehängda kavaljerer med höga krås, och af högt-coifferade, sidenfrasande, juvelgnistrande damer med blottade skuldror.
Starkast är partiet
Moltke representeradt i denna lysande församling.
Där är öfverhofmarskalken grefve Fritz, en spenslig trettiotvåårs kavaljer, som i sin egenskap af kung