Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De första åren brändes öfver allt och en mängd lönnkrogar ut öfvade sitt skadliga inflytande, men possessionaterna förenade sig sedermera uti, att de icke skulle bränna bränvin, icke tillåta sina arrendatorer att göra det och ej heller tillstädja någon slags bränvinsförsäljning på sina gods.
Följden häraf blef, att bränvin nu icke finnes att köpa på 3 mils omkrets.
1 början klagade visserligen de, som voro begifna på bränvin, meri sedan hafva alla varit tacksamma mot de husbönder, som åstadkommit detta, och liela orten mådde och mår bra derutaf.
På grund af hvad jag anfört, anhåller ja?, att R. o. Ad., med afslag å Utskds hemställan, måtte bifalla det förslag jag gjort i min motion, så att § 1 må erhålla följande lydelse: »Bränvin må icke till mindre belopp än 30 kannor säljas af annan än den som, enligt § 2 eller 4, dertill berättigad är.
Sålunda försåldt bränvin får icke köparen tillmätas i mindre käril än helankare och icke af köparen hemtas i mindre belopp än 30 kannor, hvarje gång alhemtning sker.» 1 läll den första punkten al milt förslag icke skulle vinna R. o. Ad:s bifall, anhåller jag likväl, att den andra punkten måtte blifva antagen med den förändring, att 15 kannor sättes i stället för 30.
Den -i Juli f. m. 305 Frill.
De flpsta forsla", som blifvit gjorda till förekommande af den s. k. salningen, hafva af Utsk:t ansetts mer eller mindre olämpliga.
Utsk:t har dock i 3:dje §m sökt att i någon mån gå motionärernas önskan lill mötes.
Hvad beträffar den förändring, som rut påyrkas, alt det fastställda beloppet 15 kannor skulle böjas lill 30, så bade man åtskilliga betänkligheter deremot inom Ulskrt- De hufvudsakliiraste voro de, som anfördes af Bonde-St:ts ledamöter, nemi. att det höga beloppet skulle tvinga allmogen att förse sig med större qvan titet al bränvin, än eljest, oell således (ika knnsumcringen, ty, som bränvinet är dyrare bos minuthandlanden än bos fabrikanten, kiipa de det alltid bos den sednare, när de äro i behof af cn någorlunda stor qvantitet, såsom t. ex. vid bröllop och andra tilllällen, och om de icke skulle få köpa mindre än 30 kannor, så nödgas de sålunda alt köpa mycket mer än de behöfva, hvilket de sedan supa upp.
Detta skäl är flir mig tillräckligt att yrka det §:ii må blifva olörändrad.
Den anmärkning, som blifvit gjord mot mitt förslag, går egentligen ut derpå, att allmogen, i fall mini mum bestämdes till 30 kannor, skulle tvingas antingen att köpa mer än sorn behofs, eller ock att vända sig till minuthandla ren, der den skulle lå betala varan dyrare.
Olli man vill för bjuda de personer, som köpa bränvin, att sedermera använda detsamma så som de behaga, då kan denna anmärkninng vara giltig, men för den, som lika med mig tror att det är omöjligt, sedan bränvinet väl blifvit såldt och kommit från försäljningsstället, att förfölja det in i det enskilda hemmet och se lili hur det der blir anvämlt, måste anmärkningen sakna all grund.
Förslaget att hindra den s. k. salningen är ett till den grad vexa toriskt sätt att gå till väga, att jag tror det vara omöjligt i ett civiliserarit land.
Man köper icke bränvin i parti, om man omedelbart skall förtära det, utan den, som detta vill giira, vänder sig till minuthandlare!) eller utskänkaren.
Afven är det min öfvertygelse, att, när man köper ett så stort parti sorn 15 kannor, priset icke blir mycket högre på det ena eller andra stället, och i alla fall anser jag icke att man för några få personers skull, som behöfva kiipa 15 kannor, skall gå miste örn en kontroll, som är nyttig för hela landet och som är så mycket nödvändigare, som bränvinslörsäljningen är den stora olägenhet, som uppreser sig mot näringarnes frigörande.
Jag hoppas att den tid kommer, då Svenska folket kan vara sjelfmyndigt älven i afseende på bränvin, men ännu är icke så förhållandet.
Jag fortfar att yrka bifall till det af mig framställda förslaget.
Att den s. k. salningen är ett ondt, som på många ställen blifvit öfverklagadt, lider intet tvifvel, men jag tror icke att detta kan afhjelpas på det sätt, sorn Hr v. Koch föreslagit. H. V. 20 306 Den 4 Juli f. m.
Deremot tror ja?, att detta kan ske, om R.
St:r, såsom ja? hoppas, besluta den inskränkning i afseende på handelsrättigheten, som Uisk:t föreslagit, ty det är hufvmisakligast hos landthandlare, hvilka haft rättighet att sälja bränvin, som salning egt rum.
Om R. o. Ad. således bifaller Utsk:ls hemställan i 5:te §:n, nemi. att landthandlande icke må ega rättighet att sälja bränvin, tror jag, att man gerna kan låta stadgandet i l:sta §:n, att 15 kannor skola vara minimum, qvarstå.
Jag vet icke, hvarför man, när man vill upprycka roten till det onda, ändå skall tvinga personer att köpa mera bränvin än de behöfva.
Jag anhåller således om bifall till Utsk:ts hemställan.
Afven jag anhåller alt få biträda Utsk:ts hemställan. R. o. Ad. har, sedan bränvinslagsliftningen tog en riklig och önskvärd riktning, visligen alhållit sig från att deruti göra några andra förändringar, än dem, som af verkligt behof påkallats.
Nu åter är det fråga om att fastställa ett större belopp, i den goda afsigten att hämma bränvinsstipandet, hvilken jag icke tror derigenom vinnes.
Fastmera skulle behofvet alt associera flera deltagare måhända kunna bidraga till dryckenskapslastens spridande.
Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förev:de hemställan, och dels af Hr von Koch, att §:n skulle erhålla följande lydelse: »Bränvin må icke till mindre belopp än 30 kannor säljas af annan än den, som, enligt § 2 eller 4, dertill berättigad är.
Sålunda försåldt bränvin får icke köparen tillmätas i mindre käril än helankare och icke af köparen hemtas i mindre belopp än 30 kannor hvarje gång afhemtning sker;» hvarförutan Hr von Koch hade begärt, att särskilda propos:r skulle framställas å den nu gällande §:n, med den deri af honom föreslagna förändring, och å det af honom tillika föreslagna tillägget, eller den sednare delen af nyss omförmäldte förslag; och finge Hr Gr. o.
Landtm, i ani. häraf hemställa, att Utsk:ls förslag först skulle göras till föremål för R. o. Ad:s beslut, med Ståndet förbehållen rätt att sedermera särskildt pröfva det af Hr von Koch föreslagna tillägget.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, att Hr von Köchs m. fl:s motioner måtte afslås och §:n bibehållas vid dess nuv:de lydelse, hvartill svarades flere ja jemte ett eller annat nej, och Sedermera propos. derå att §:n sk tille antagas med den förändring, att silTran 15 utbjttes emot siffran 30, då svaren utföllo med flere nej jemte ett eller annat ja; hvarefter propos. på bifall till Utskits hem - Den 4 Juli f. m. 307 ställan förnyades samt besvarades med många ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Häruppå framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på antagande af det utaf Hr von Koch föreslaga tillägget, hvartill svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på afslag å samina tillägg, då svaren uttollo med många ja jemte ett eller annat nej; och förklaradas ja nu hafva varit öfvervägande. § 2.
Utsk:ts hemslällanden biföllos. § 3.
Jag erkänner gerna Utslcts välmenande försök att i denna § intaga ett stadgande, som skulle förekomma det onda, att flera personer slå sig tillsammans om att köpa et parti hvänvin flir ati genast supa upp det; men jag kan icke se, luiru det skall kunna vara möjligt att kontrollera, det denna § icke öfverträdes.
Ilär står nemi.: »Vid handel, sorn i föreslående §§ omförmäles, må hvad såldt blifvit icke alhemtas i mindre belopp än det minsta, som i hvartdera fallet säljas må, eller mellan flera köpare fördelas.»
Om nu t. ex. en person köper en kanna bränvin, kan det väl hända, att man kan se, huruvida han fördelar den mellan flera personer genast han kommit ut från rummet, der han köpt varan, men om han går litet längre bort, så kan han mycket val göra del, utan att någon märker det.
Eldigt min tanka är det således omöjligt alt kontrollera, om ett litet parti bränvin fördelas mellan flera köpare.
Det vore mycket önskligt. om ett stadgande, som motverkade det onda, kunde fastställas, men det, som Utsk:t föreslagit, vågar jag icke tillstyrka, och då jag tror, att hvarje försök att i detta hänseende åstaokomma någon kontroll, blir fåfängt, anhåller jag att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte bibehålla §:n oförändrad.
För min del kan jag icke heller godkänna det förslag, som
Ulsktt här framställt för att afhjelpa det ifrågav:de onda.
På sätt den siste värde talaren anmärkte, är det nemi. alldeles omöjligt, att, sedan varan blifvit såld och kommit i köparens hand, kontrollera huru han använder densamma.
Deremot tror jag, att man kan försvåra en sådan fördelning af bränvin, genom att hindra att den kan göras på sjelfva försäljningsstället eller i dess omedelbara grannskap, och det är derföre jag väckt mitt förslag, hvilket innehåller ansvar lör den försäljare, som verkställer sådan fördelning.
Så långt tror jag man kan gå, men man bör icke underkasta köparen något särskildt ansvar, hvarföre jag anhåller, att §:n mätte få den lydelse, 308
Den i Juli f. m. som jag i min motion föreslagit, nemi.: »Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, får något af det försålda icke å försäljningsstället eller i dess omedelbara grannskap, med säljarens vetskap eller begifvande, förtäras, eller mellen flere köpare, uti mindre käril fördelas.»
Derigenom tror jag, att all förtäring på försäljningsstället skulle förekommas, och längre anser jag icke att man bör gå, ty att, såsom Utsk:t föreslagit, lägga något ansvar jag köparen, anser jag icke vara lämpligt.
Jag har icke i Utsk:t öfvervarit justeringen af detta Betänk., men, så vidt jag vill erinra mig, var det Utsk:ls mening att säljaren och icke köparen skulle kontrolleras.
Jag erkänner dock, att §:ns lydelse kan gifva anledning till ett motsatt antagande, och, om It. o. Ad. anser en förändring vara erforderlig, tror jag, alt den utaf Hr v.
Koch löreslagna redaktionen är den lämpligaste.
Sedan öfverlägglingen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., alt derunder hade yrkats dels af Hr von Koch, att 11. o. Ad. sk tille afstå Utsk:ls hemställan och antaga det af honom afeilna förslag, enligt hvilket §:n skulle erhålla följande lydelse: »Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, får något af det sålda icke å försäljningsstället eller i dess omedelbara grannskap med säljarens vetskap eller begifvande förtäras eller mellan (lera köpare uti mindre käril lördelas;» ocb dels utaf Frih. af Ugglas, att Utsk:ts förslag måtte afslås och §:ns nuv:de lydelse bibehållas.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvartill svarades nej, sedermera propos. på afslag derå och antagande af Hr von Köchs ofvanberörde förslag, då svaren utföllo med några ja och nej i blandning, samt ytterligare propos. på afslag å Utsk:ts hemställan och bibehållande af §:ns nuv:de lydelse, hvilken propos. likaledes besvarades med några ja och nej; hvarefter propos. på afslag å Utsk:ts hemställan och antagande af Hr von Köchs förslag förnyades samt besvardes med (lere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
3:dje §:ns text samt ett i sammanhang dermed föreslaget tillägg i lista mom:t af § 41.
ITr Gr. o. Landtm, yttrade, att II. o. Ad. torde finna, att den nu löredragna texten jemte tillägget förfallit till följd af II. o. Ad:s nyss fattade beslut.
Bopades ja. § 4.
Utsk:t förklarar sig anse bibehållandet eller afskaflandet af föreskriften, att mat alltid skall vara att
Den 4 Juli f. m. 309 tillgå på utskänkningsställe, icke vara af någon synnerlig vigt.
Vid sådant förhållande synes det mig, som om Ulsk:t lämpligen hade kunnat bibehålla det nuv:de stadgandet, helst någon motion i detta hänseende icke lärer vara väckt.
Hvad det skälet beträffar, som Utsk:t anfdr, att nämnda föreskrift hos mången torde underhålla den falska föreställning, att bränvin är ett oundgängligt eller åtminstone nyttigt retemedel vid måltider, så tror jag deremot, att nämnda föreskrift kan bibringa den riktiga föreställning, att mat, såvida den ej, såsom bäst vore, finge utgöra hufvudsak vid måltiden, åtminstone är ett ganska nyttigt bihang till bränvin.
Supandet skall i annat fall blifva ännu mera förderfligt.
Utsk:t säger vidare, att erfarenheten visat, det tillgång på mat stundom lockat till ymnigare förtäring af bränvin än eljest varit fallet.
Utsk:ts ledamöter hafva troligen, lika litet som R. o. Ad:s medlemmar härstädes, någon personlig erfarenhet af hvad det vill säga, att sitta vid bränvinsflaskan och tömma dess innehåll, med eller utan tillgång till mat; men, i brist på egen erfarenhet, rådfrågar man andras, och tror jag det man får bekräftelse på, att bränvin, förtärdt utan tillgång på mat, är ännu vida mera skadligt för helsan och mera rusgifvande, än eljest vore fallet.
Slutligen anför Utsk:t. »att ifrågav:de föreskrift med lätthet kan kringgås af de bränvins-utskänkare, hvilka ej finna med sin fördel förenligt att tillhandahålla mat.»
Om detta vore något skäl, skulle alla föreskrifter kunna borttagas.
Men om, såsom Utsk:t anser, detta påbud ej bör bibehållas, utan det öfverlemnas åt krögarens godtfinnande huruvida han vill tillhandahålla sina gäster mat eller ej, är jag öfvertygad om att det icke blir många krögare, som tillhandahålla mat, ty, enär den ena varan håller sig huru länge som helst, men den andra tager skada af många orsaker, torde befinnas tydligt och klart, att det är mycket lättare att anskaffa bränvin än mat.
Då således, enligt min tanka, den af Utsk:t föreslagna förändringen icke är af behofvet påkallad, och då man måste medgifva, att bränvin, förtärdt utan mat, är skadligt för helsan och motverkar nykterheten, får jag anhålla, att R. o. Ad., med afslag å Utskits hemställan i denna del, måtte bibehålla det Frih. af Ugglas:
Det har alltid varit föreskrifvet, att mat skall finnas att tillgå på utskänkningsställena, och jag vet icke, hvarför man nu skulle taga bort detta stadgande.
Väl kan man säga, att det är svårt att bestämma hvad som förstås med mat, men äfven om det skulle på många ställen sålunda prakticeras, att nian ansåge sig fullgöra stadgandet blot t man hade en brödbit eller en ostbit att erbjuda, tror jag dock att det icke kan medföra någon skada, om stadgandet finge stå qvar.
Detta stadgande har äfven den fördelen med sig, att man till följd deraf kan tvinga krögarne att skaffa sig lokaler, der det är lättare och bättre att kontrollera deras rörelse, än om de fingo 310 Den 4 Juli f. m. sälja bränvin utan mat.
Vid sådant förhållande, tror jag att man handlar rättast uti att icke borttaga en föreskrift, som icke visat sig vara menlig, isynnerhet om man icke liar något annat att sätta i stället, hvarför jag anhåller om afslag å Utskds hemställan.
För min del lägger jag icke den rin gaste vigt derpå, om delta stadgande finnes i författningen eller icke.
Anledningen hvarföre Utsk:t föreslagit detsammas borttagande var egentligen det obestämda uti ordet »mat»
Det beror nemi. uteslutande på krögaren, om han vill hålla ordentlig mat eller icke.
Finner han det med sin fördel öfverensstämmande, gör han det; ..hvarom icke, håller han endast skorpor och s. k. »tilltugg.»
Afven anfördes inom Utsk:t, att om mat finnes att tillgå, supes det ofta mera, ty då stanna de qvar en längre tid på krogen, hvilka eljest endast hade gått dit för att taga sig en sup och sedan gå sin väg.
Emedlertid anser jag, att det giir detsamma, antingen man borttager detta stadgande eller låter det stå qvar, så att jag vill icke framställa något yrkande i det hänseendet.
Jag instämmer med de talare, som yrkat bibehållande af nu gällande föreskrift; och de invändningar, sorn häremot blifvit gjorda, synas mig temligen svaga.
Man har sagt, att det är svårt att säga hvad med mat förstås.
Jag tror, att hvar och en, som känt sig hungrig, ganska väl vet hvad som menas med mat.
Kontrollen är mycket lätt.
Om en länsman går in på en krog och begär mat, så kan han ju straxt komma krögaren på pligt, om mat ej finnes.
Har krögaren icke annat än skorpor att bjuda på, tror jag icke att någon domstol skall frikänna honom.
I stad är det ännu lättare, ty der kan hvarje polisbetjent utöfva en sådan kontroll.
Då dessutom denna föreskrift icke är af så synnerligt stor vigt, vet jag icke, hvarför man genom dess borttagande skulle onödigtvis göra ändring i författnm.
En reservant, Hr Holmqvist, har temligen vidlyftigt utvecklat dessa skäl, och han slutar med att yrka den nuv:de föreskriftens bibehållande, hvilket äfven blir mitt yrkande.
Jag har icke något att tillägga till de skäl, som blifvit anförda af Frih. Cederström och Hr Nordenfelt.
Jag vill blott, jemte det jag i likhet med dessa
Hrr anhåller om afslag å Utslcts hemställan, erinra 0111, alt det i en gårdagens tidning stod att läsa en berättelse, huruledes några barn förtärt en myckenhet bränvin utan mat, och huru ett af dem i följd häraf genast aflidit.
Jag tror således, alt denna föreskrift icke är af så ringa vigt som flera talare velat påstå.
Den 4 Juli f. m. 311 Hr Huss, Magnus:
Het är högst eget, att
Utskit kunnat komma till ett sådant förslag, som här blifvit framstäldt, att nemi. bereda den suptörstiga tillfälle alt supa, utan att han tillika kan få stilla sin hunger.
Under fleråriga studier för att utreda bränvinets skadliga inflytande, har jag funnit, att ingenting är förderdigare, ingenting befordrar mera bränvinets menliga verkningar än att supa utan att äta.
Så länge en supare förtär mat till supen, kan lian motstå och lång tid fördröja superiets följder; men i samma mån han uphör alt förtära något till bränvinel, i samma mån skjunker han och blir allt mer och iner förstörd.
Jag anser således det vara nödvändigt, att den som super har tillgång på mat, hvarför jag förenar mig med dem, som yrkat afslag å Utsk:ts hemställan och bibehållande af det nuv:de stadgandet.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast hade yrkats afslag å Utskits hemställan samt bibehållande af stadgandet i § 4 mom. 2 af den nu gällande förordnm, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utskds hemställan, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och bibehållande af det nu gällande stadgandet, hvilken propos. med ja besvarades. § 5.
Utskits sednare hemställan.
Utskit må visserligen hafva rätt deruti, att kontrollen å minuthandel med bränvin är något lättare i stad än på landet, men Utskit itar bestämdt misstagit sig deruti, att, till följd deraf, missbruk icke skulle ega rum i stad.
Sådant inträffar ganska ofta.
Det finnes städer, hvarest bränvin utminuteras nästan i hvarje bod.
Man har i vissa orter sagt mig, alt det är nödvändigt för köpmännen att äfven hafva bränvin till salu, ty bonden vill hafva allt hvad han behöfver på ett ställe.
När nu minuthandlarne hafva tillstånd alt handla med bränvin, blir följden den, att bönderna taga in hos dem, när de komma till staden, och der köpes bränvin och supes.
Vid sådana tillfällen är det nästan alldeles omöjligt att förekomma, att de ingå på utskänkningsrätttighetens gebit.
Jag kan icke inse, hvarför det skall vara nödvändigt att hafva minuthandel med bränvin förenad med annan handel.
När man har gått såpass långt, alt man förbjudit, att partihandel med bränvin får vara förenad med annan handel på landet, tror jag icke att det är för mycket att i städerna förbjuda minuthandel med bränvin på samma ställe som annan handel idkas.
Hvar och en känner, att bränvinssupandet på landet aftagit, men i städer - 313 Den 4 Juli f. m. na är det snarare motsatsen.
När man kommer in till en stad, kan det hända, alt man till och med på sjelfva Siindags-förmiddagen möter rakande personer.
Enligt min tanka skulle bränvinssupandet uti städerna i någon mån stäfjas genom det stadgande, jag föreslagit, nemi. att den, som i stad idkar handel, till hvars bedrifvande särskildt tillstånd erfordras, ej må ega att utöfva minuthandel med bränvin; hvartill jag anhåller att R. o.
Ad. behagade lemna sitt bifall.
Att mycket bränvinssupande eger rum i städerna är en beklaglig sanning, men icke härleder detta sig derifrån, att minuthandlanderna ega rättighet att tillhandahålla bränvin.
Om det endast vore fråga om bränvin, skulle jag kunna gå in på att man fattade ett sådant beslut, som Hr von Koch föreslagit; men då under bränvin inbegripas äfven alla andra brända och distillerede drycker, skulle äfven derigenom sådana drycker som rom och cognac uteslutas.
Och det var på den grund, som man inom Utsk:t ansåg sig icke kunna biträda Hr von Köchs förslag.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bilall till Utsk:ts hemställan, och dels afslag derå, samt antagande af Hr von Köchs förslag, »alt den, som i stad idkar handel, till hvars bedrifvande särskildt tillstånd erfordras, ej må ega alt utöfva minuthandel med bränvin»; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. på bifall till Utsk:ts hemställan och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
5:te §:ns text samt 4:de mom:t 41:sta §:n och 2:dra mom:t 42:dra §:n.
Godkändes. § 6 anmältes vara oförändrad. § 7. Utsk:ts första tillstyrkande.
Bifölls. lTtsk:ts sednare hemställan.
Hr von Koch: Utsk:t har såsom skäl, hvarför det af stvrkt bifall till milt förslag, alt försäljningstiden skulle inskränkas till ett år, anfört att, fastän den ene kan medgifvas på 3 år, det likväl icke är något som hindrar att den äfven kan medgifvas endast på ett år.
Erfarenheten visar dock att så Den 4 Juli f. m. 313 icke sker, ulan när man får gifva denna rättighet på 3 år, så gör man det nästan alltid.
När man vet, kuru svårt det är att få bevisning i sådana saker som denna, der man ganska ofta har sig bekant att missbruk ske, utan att man ändock kan beifra dem, vore det val skäl att hafva något hand på vederhide, som utöfva dessa rättigheter.
Det andra skälet, som Utsk:t anfört, är, att meddelandet af utskänkningsrätt endast för ett år, skulle afskräcka redbara och ordentliga personer att å denna rörelse nedlägga det kapital, som för rörelsens ordentliga skötande erfordras.
Jag tror icke, att det är så särdeles godt om redbara krögare här i landet, att de, som äro redbara, behöfva frukta att förlora sin rättighet, derför att de endast få den på ett år i sender; och hvad förlag beträffar, så är det väl icke särdeles stort, som erfordras för en sådan utskänkning.
Jag kan således icke finna annat, än att mitt förslag, att utskänkningstiden måtte inskränkas till ett år, skulle medföra särdeles helsosamma följder, och jag anhåller derför, att R. o. Ad. täcktes bifalla detsamma, samt afstå Utsk:ts hemställan.
Skälet hvarför Utsk:t ansåg sig icke kunna tillstyrka Hr von Köchs förslag, var att man trodde det vara lättare att få redbara och ordentliga krogföreståndare, om de fingo längre tid på sig, än om de (ör hvarje är skulle riskera att utträngas af andra personer, äfvensom att den korta tiden skulle vara ett hinder för bolags bildande i städer för öfvertagande af utskänkningsrättigheterna.
För öfrigt ansåg Utsk:t att de väsendligaste olägenheterna, som skulle följa derutaf, att utskänkningsrättighet meddelades på 3 år, kunde alhjelpas genom det stadgande, som Utskrt föreslagit i 26:te §:n, hvarigenom en oordentlig utskänkare kan blifva sin rättighet förlustig.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts hemställan.
Inom det län, hvars styrelse är mig anförtrodd, har, under den tid jag varit der, alltid så tillgått, att K. M:s Befhide aldrig fastställt utskänkningsrättigheten för längre tid än ett år, med undantag endast för de fall då bolag bildat sig i städer för alt utöfva denna rätt.
Sådana bolag hafva erhållit rättigheten på 3 år, ty man kan väl icke begära, att ett bolag skall vilja börja en sådan rörelse, om det icke får idka den längre tid än ett år.
I likhet med Hr von Koch anser äfven jag, att rict vore särdeles nyttigt, alt tiden i allmänhet inskränktes till ett år, ty jag bar märkt, att det kraftigaste band på en krögare, lör att han skall vara ordentlig, är att han aldrig vet, om han får fortsätta sin rörelse.
Jag anhåller således om bifall till Hr von Köchs förslag, i den förhoppning likväl, att 10:de punkten måtte återremitteras i den syftning, alt K. M:s Beflude må ega rättighet att åt bolag meddela utsträckning i tiden för nämnde rätts utöfvande.