Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den enkla rättssals, jag i stöd af grundlagen yrkade, behöfver icke bevisas ur politiska heräkningsläran: beviset ligger vida beqvämare till hands och kan fattas med tillhjelp blott af quatuor species.
Jag frågar således: om ett bo uppgår, i löst och i allinge jord, till 60,000 r:dr; om jag, enligt gällande lag, äger deruti 40,000, men efter nu föreslagen lag skulle äga blott 30,000 — förlorar jag då en rättighet?
Eller förlorar jag kanske ingenting?
Vidare: om ett alf, hvilket jag skall dela med en medarfvinge af qvinnokönet, utgör 90,000 r:dr, är det då en förmån, eller är det ingen förmån, att, i st. f. 45,000, deraf erhålla 60,000?
Hvilket är dessutom det behof (Rikets behof), som fordrar denna förändring?
Hvar finnes det?
Val femhundrade år har landslagen om arf ägto kraft: något behof af omstörtniug har icke velat förspörjas.
Åtminstone afvaktar jag beviset, innan jag bland Rikets behof räknar tillfredsställandet, hos den ena af nyhetsbegäret och hos den andra, af en vacker, men alltför kortsynt ömhet för det kön, som, på längden, kanske till slut skulle hafva mera skada än gagn af de nya lagarna.
När, i anledn. af Hr Rosenstjernas motion, fråga uppstod om en ombildning af representationssättet inom detta Stånd, — huru lät det då?
— Protocollet linnes: från alla sidor yrkades, att denna fråga ej annorlunda kunde behandlas, än efter 114 § Reg.F. således ingalunda afgöras utan samtliga Medståndens bifall.
— Står der något — frågades — om Adelns representationsrätt, i den handling af den 16 Oct. 1723, som kallas privilegier för Sveriges Rikes Ridderskap och Adel? — ”Nej,” svarades, ”icke ett ord: dock är den ostridigt ett privilegium, blott vida äldre, eller, till det minsta, en förmån, en fri- och rättighet, till ändring hvaruti fordras 4 Stånds bifall.”
Så hette det då; förslaget måste öfvergifvas.
— Således: när en ändring afses i Ridd.Ordn., en ändring af erkänd nytta, i det ädlaste syfte föreslagen, — jal då kan, utan de 3 Medståndens samtycke, R. o. Ad. icke reformera sig sjelf.
Men åsyftas att för roskull kullkasta arfslagarne, sådana de varit ett halft årtusende, — att omintetgöra Adelns väsendtligaste rättigheter — å! icke fordras dä Adelns bifall.
Derom kunna de tre Stånden för sin del besluta och framlägga beslutet, såsom R. St:s, till Konungens stadfästelse!
J sen, mine Hrr! med detta sätt att efter omständigheter jemka lolkningarne, ändra måttstocken, — kommer man långt!
— Nog långt, i sanning! — något längre än skäligen medgifvas kan: ett godt stycke på den väg, som leder till upplösning af Sveriges regeringssätt.
Den 8 Februari f. m. 179'
Ty, vare derom pä det uttryckligaste erindradt, — icke, om ock det vore än så lätt, gör man sig besväret att bevisa, det frågan måste anses efter 114 § Reg.F., för det lumpna ändamål att bibehålla vissa individer vid en högre arfslott.
Vöre frågan om egendoms fördelning emellan individerna, så vore den för mig i yttersta grad betydelselös och likgilltig.
Men — frågan är om dess qvarhållande, åtminstone något längre, inom ätter, hvilka utgöra ett Stånd., ett Stånd, sorn måste försvinna, när det förlorat sitt rotfäste i jorden, ett Stånd, så oumbärlig för ärfteliga monarkien, att, funnes det icke, så borde det tillskapas.
Ty ännu lärer ingen finnas, som vore beredd alt påstå, det äfven monarkien skulle vara rätt väl umbärlig.
Funnes någon, så skulle hans politiska chronometer vara af slät beskaffenhet; missvisningen vore en obetydlighet, — endast några århundraden!
Jag återgår till min bevisning.
Sedan det blifvit ådagalagdt, att 114 § Reg.F. är på dessa frågor obestridligen tillämplig, återstår att till öfverflöd bevisa, det ordalydelsen af 87 § i samma grundlag är med den 114 fullkomligen förenlig.
Huru lyder denna 87 §?
Jo; ”R.
St. äga, gemensamt med Konungen, makt att stifta allmän civil- och criminal- samt kyrkolag och att sådan förut stiftad lag förändra och upphäfva.”
Allmän lag är den, som gäller för alla rikets innebyggare.
En sådan äro icke Giftermålsoch Arfdabalkarnes föreskrifter om delning af qvarlåtenskap; ty de äro särskilda och olika för hvarje RiksSt., och innebära för hvarie
Stånd särskilda rättigheter, som utom allas medgifvande icke kunna jemkas eller förändras någonsin,t> men aldraminst då, när Rikets behof ej ens kunna åberopas.
An om det fallit de 3 Stånden in, att påtvinga det Vällofl.
Borgare- eller Högv.
PresteSt. arfsdelningen efter landslag, — skulle icke hvartdera Ståndet hafva ägt sitt veto?
Dylika, särskilda lagstadganden finnas derjemte, såsom hvarje jurist lärer medgifva, till icke så ringa antal i den codex, sorn kallas Sveriges Rikes lag.
— Jag hade ämnat, för att anföra exempel, åberopa några capitel af Handelsbrn, men de hafva redan blifvit anförda af Hr Oxehufvud.
Möjligen kan, förr eller sednare, den tid komma, dä Rikets behof anses erfordra någon jemkning eller ändring i dessa delar af Handelsbrn.
Men kunde väl någon påstå, att sådane lagstadganden, så nära förbundna med städernes privilegier och rättigheter, skulle, utan alla 4 Ståndens samtycke, och emot Borgerskapets bestridande kunna ändras eller upphäfvas?
Tvifvelsutan nej!
Följaktligen kan lika så litet någon särskild lag, om än upptagen i 1734 års codex, på annat sätt än enligt 114 § Reg.F. ändras eller upphäfvas, så snart att RiksStrns privilegier, förmåner eller rättigheter dymedelst åverkas.
Beviset är fulländadt.
Till inseende af dess strängt logiska riktighet, af dess juridiskt bindande kraft, betarfvas icke en djupare forskning.
Läs och använd det vanliga såkallade sunda förnuftets slutkonst.
Följaktligen slår fast R. o.
Ad-.s rätt att, i dessa frågor, förneka den 87 och yrka den 114 §
Att 180 Den 8 Februari f. m. begagnandet af denna rätt, åtminstone inom sjelfförsvarets gräns, är en absolot pligt, mot Konungen, Konungahuset och fäderneslandet, — denna sednare sanning torde ännu mindre vara föremål för tvehogsenhet.
Skulle för densamma ytterligare bevis erfordras, så lära de, under loppet af öfverläggningen, ej komma att saknas; äfven jag skulle vara beredd att dertill bidraga med min skärf.
Då sjelfva hufvudfrågan, från hvars rot detta nya sidoskott uppvuxit, förevar, så deltog jag hvarken i öfverläggningen eller i voteringen.
Jag är således, i ansende till frågans föregående behandling, helt och hållet neutral.
Afven i afseende på den slutliga utgången är jag i enskild måtto fullkomligt ointresserad, ty det är omöjligt, att den kan för mig inverka, hvarken till fördel eller skada.
Jag torde således kunna yttra mig här, utan att influeras, hvarken af den tysta, ofta omedvetna känsla, hvarifrån ingen kan helt och hållet frigöra sig, när det gäller ett egel intresse, ej eller af den förkärlek, hvarmed man gerna beifrar en sats, som man förut sökt genomdrifva.
Jag får då till en början förklara, att jag finnér ganska naturligt, att de, som önska bibehållandet af den olika arfsrälten, äfven söka att förfäkta detta prerogativ så långt, som lagliga medel det tillåta; men det kommer också derpå an, huruvida man icke nu har öfverskrida denna gräns och sökt verka för sitt mål med andra än de tillåtna medlen.
Jag lemnar derhän, huruvida icke redan en presumption emot riktigheten af den nya åsigt, som nu framställes, ligger deruti, att R. o. Ad. sjelf vid föregående tillfällen, både vid denna riksdag och vid de förflutna sett saken olika; jag lemnar äfven derhän, huru pass klokt det kan vara, att pä detta sätt förflytta frågan ifrån naturen af en vanlig lagfråga, öfverlemnad till Konungens pröfning och afgörande, in på ett politiskt partiområde, som jag tycker att man under nuvarande tider borde omsorgsfullt undvika: jag skall blott och bart ingå i pröfning af det förslag, hvarom öfverläggningen nu rörer sig.
Man linner då lätt, alt den föreslagna und. skrifvelsen till sin indelning sönderfaller i 3:ne särskilda momenler.
Först söker den bevisa, alt R. o. Ad. icke bör afslå från den olika arfsrälten; sedermera säges det, all R. o.
Ad. på grund af rättighet icke behöfver från denna arfsrätt afstå, och för det tredje, att R. o. Ad, icke eller vill eftergifva densamma.
Den första delen, eller bevisningen, hvarföre R. o. Ad. icke bör ifrån den olika arfrätten afstå, innehåller endast de skäl, som skola visa vigten och nyttan af denna lag; den rörer låledes helt och hållet sjelfva hufvudfrågan och bör derföre nu förbigås, såsom redan förut härstädes afhandlad, och i dag icke hörande till ämnet.
Alltsammans concentrerar sig följaktligen på den afdelning, som söker att ådagalägga rättigheten för R. o. Ad., att icke utan eget begifvande behöfva från den olika arfsrätten afstå.
Denna bevisning hvilar ytterst och allenast på sjelfva premissen, som antager, att arfslagarne i Sverige äro särskilda, personliga och eg - Den S Februari f. m. 181 lia för hvarje Stånd.
Men detta antagande, sorn, efter mitt begrepp, är en fullkomlig förvillelse, torde först behöfva styrkas med bevis, innan det får gälla som gilltig grund för de följande slutledningarne.
Det är svårt alt vidare säga någonting utöfver det som af Hrr Berg von Linde och Lagerhjelm redan blifvit anfördt, och som så slående visar oriktigheten af den framställda satsen ; men jag anhåller dock att få ytterligare tillägga några ord.
Finnes ingen allmän arfslag i Sverige, derföre att 1734 års allmänna lag innehåller särskilda bestämmelser för de särskilda Stånden?
Orimligt! ty då skulle, af samma skäl, nästan ingen allmän lag finnas, utan alla de särskilda fall, som den allmänna lagen omfattar, bilda enskilda, exclusiva lagar.
Så stadgar t. ex.
Rältegångsbm, att nti tvister emellan hemman af viss jordnatur är forum och ordningen helt olika än mellan hemman af annat slag; men icke kan man derföre säga, att dessa jordnaturer hafva hvar sin enskilda Rättegångsbalk, utan det är en allmän gemensam lag, som här, liksom i allt öfrigt, afhandlar de olika fallen.
För att nu vidare undersöka om arfslagarne i Sverige på något annat skäl kunna anses vara enskilda lagar eller blott särskilda fall, som den allmänna lagen omfattar, delar jag fullkomligt den talares mening, som sade, att en sådan undersökning borde grundas på historiska förhållanden.
Man finner då, just såsom han uppgaf, att från urminnes tid tillbaka har en olika arfsrätt existerat här i Sverige.
Om man då går långt bort i landskapslagarne, så finner man denna olikhet vara så stor, att, inom samma slägtled, ärfde döttrar icke när söner funnos, hvilka då togo allt, eller såsom orden lydde i Oslgötha-lagen: ”der gånge hatt till och hufva från’’.
Något sednare förändrades detta derhän, att qvinnans arfsrätt bestämdes till hälften emot mannens, och när landskapslagarne sedermera sammandrogos i den allmänna landslagen, sä vidhölls denna grundsats, och samma stadganden finnes äfven der.
Det kan väl dä icke bestridas, att detta var Sveriges allmänna arfslag efter landsrätt.
Då frågas: om det kan kullas för ett privilegium att fä lyda den allmänna lagen?
Efter mitt begrepp är privilegium just motsalsen; nemi. en rättighet, att icke behöfva lyda under den allmänna lagen, utan att för sin del äga en särskildt.
Den värde talaren, som företog sig denna historiska undersökning af förhållandena, visade också ganska riktigt, att under tidernas längd, eller egentligen under Johan lll:s regering, tillkommo privilegier för R. o. Ad., hvilka i vissa fall bestämde dess arfsrätt olika emot förut; men samme värde talare har naivt nog vederlagt sig sjelf just i den strof, som han yttrat, att ”desse särskilda arfslagar ägde icke länge bestånd”.
Nej, desse särskilda arfslagar, i motsats mot den allmänna lagen, hvartill de återgingo, de ägde icke bestånd; och när de sedermera förföllo, och den allmänna lagen ånyo blef gällande, så måste väl också R. o. Ad., då så väl som än i dag, anses ärfva efter denna lag och ingen annan.
Om det behöfdes något ytterligare bevis derför, att Adelns 183 Den 8 Februari f. m.. arfslag icke är elt privilegium, utan allmän, så kunde man finna ett sådant ganska tydligt genom jemförelse med den rättighet, som är tillerkänd R. o. Ad., att af sin egendom i städerne borttestamentera mera än den 6:te penningen, hvartill de öfriga Stånden äro inskränkta.
Detta är en särskild rättighet; men just derföre», mine
Hrr, att den utgör ett undantag, från allmänna lagen, återfinnes den också i R. o. Ad:s privilegier.
Om nu Adelns arfsrätt vore af samma exclusiva beskaffenhet, hvarföre skulle dea då icke blifvit likaledes införd i privilegierna?
Det är då klart, att R. o. Ad. älfver i enlighet med den urgamla allmänna Svenska lagen och icke efter någon priva lex, såsom här har blifvit påstådt, utan kan detta blott sägas om Presterskapet, som derutinnan ensamt skiljer sig fränden allmänna lagen; och se, äfven der, mine Hrr, just derföre, att Presterskapet verkeligen har en egen arfslag, så finnes den uttryckligen omnämnd i deras privilegier..
Då man således icke mera har kunnat med skäl försvara, att den olika arfsrätten är ett R. o. Ad:s privilegium, så har man retirerat till den sista positionen, och sagt, att den är likväl en Ståndets rättighet och förmån eller frihet, hvarom talas i 114 § Reg.F.
Men låtom oss efterse hvad desse friheter, förmåner och rättigheter betyda, som der omtalas.
De måste då först och främst någonstädes vara antecknade, såsom en gång verkeligen medgifna.
— Jag säger derföre icke, att de nödvändigt skola finnas i den handling, som bär namn af privilegium, ty då vore det en sanning, att de Stånd, som icke äga ett placat med denna benämning att åberopa, skulle gå förlustige det skydd, för sina rättigheter, som 114 § är afsedd att lemna.
— Men någorstädes mäste de dock finnas, och om icke annat, åtminstone i den resolution, eller confirmalion, hvarigenom den exclusiva rättigheten vanns eller förvärfvades; ty, mine Hrr, om man till förmåner, rättigheter och friheter finge räkna hvad som icke särskildt någon gång finnes medgifvet, hvart skulle väl detta leda?
Jo, derhän, att så snart någon allmän fråga inverkade på något af RiksStåndens intressen, och man vore män att få bibehålla det, hvarom då delibererades, så skulle en majoritet för tillfället, en votering för ögonblicket, först kunna besluta, att delta är en Ståndets förmån, och i och med detsamma draga hvarje fråga, för hvilken majoriteten fann för godt att decretera denna rubrik, under skydd af den 114 § Reg.F., och dermed för evärderlig tid gifva sanction åt brister och oordningar af alla slag.
Hvad synes eder, mine Hrr! om en dylik tolkning af våra grundlagar, och likväl är detta ingenting annat än en klar och enkel slutföljd af den grundsats, som här förfäktas, nemi. att R. o. Ad. skulle kunna göra anspråk på rättigheter, utan att visa hvar och när de äro medgifna.
Jag tror mig nu hafva temligen tydligt ådagalagt inför hvar och en opartisk granskare, att det är lika omöjligt att kunna hänföra denna fråga under cathegorien af Ståndets förmån, frihet och rättighet, som det är omöjligt att kunna draga densamma under rubriken af privilegier, och att R. o. Ad. således ingen rätt äger till protest mot gilltigheten af 3:ne Stånds beslut i denna del, såsom Den 8 Februari f. m. 183 R.
St:s; hvarföre jag ock får förklara, det jag icke kan biträda den skrifvelse, som Ilr von Hartmansdorff föreslagit, utan på det bestämdaste bestrider densamma.
Jag tillåter mig då äfven yttra mitt bekymmer deröfver, att en fråga, sådan som denna; nu blifvit bragtåbane, ty i ett samhälle, der statsförfattningen äger sä litet sammanhang som hos oss, tror jag, att första villkoret för dess bstånd måste vara den mest samvetsgranna uppmärksamhet derpå, att icke i någon hårsmån vilja gå utöfver de gränsor, som lagen utstakar för dess verksamhet.
Man har ofta sagt, och man har stundom haft skäl dertill, att vissa delar af vår representation af ifver för sina meningar hafva blifvit förledda att, till deras genomdrifvande, gå ytterst på gränsen af hvad lagen i formelt hänseende tillåter, och äfven någongång derutanför; men hvart skall det då slutligen leda, om man äfven å andra sidan öfverskrider denna gräns ?
— Måtte man väl besinna, att hvarje gång man så handlar, är det ett slags Rubicon man passerar!
Och innerligt ville jag önska, att en och hvar lade de orden djupt på hjertat, hvilka under årtusende gått och gällt som orakelspråk i Nordlanden, och hvars anor gå till Ilavamal: — ”När väld på tinget dömmer, är ofärd nära”.
Den nu under öfverläggning varande fråga har jag icke bestridt skull få upptagas i sammanhang med Utsk:s betänk., just af den orsak, att man då icke hade kommit i tillfälle att något närmare skärskåda de skäl, som Hr von Hartmansdorffs framställning innebär.
Vore icke frågan väckt af Hr von Hartmansdorff och understödd af åtskilliga R. o. Ad:s ledamöter, hvilkas personligheter förtjena den största uppmärksamhet, så skulle jag icke påkosta densamma ett enda ord till vederläggning; ty lagen är i delta fall så alldeles tydlig, saken i sig sjelf så klar, att någon vidare véderläggning deraf är fullkomligt öfverflödig.
Men då, såsom jag nyss sade, desse Herrars personligheter äro af beskaffenhet, att de äga förtroende af många, som blindt tro på dem, för att kunna utan egen sjelfgranskning bifalla hvad de föreslå; så är det nödvändigt att analysera hvad som kan ligga till grund för denna deras framställning.
Jag ber då i första rummet alt få återgå till stiftandet af 1809 års grundlag, och den deruti befintliga Reg.F:s 114 §.
Hr von Hartmansdorff och de, som understödja hans förslag till und. skrifvelse, hafva ansett, att denna § lemnar hägn och beskydd åt RiksStms särskilda privilegier.
Orden äro likväl icke sådana i denna §.
Den lyder nemi.: ”Konungen läte samtlige Riksens Ständer deras privilegier, förmåner, rättigheter och friheter åtnjuta; beroende det på samtlige RiksStåndens öfverenskommelse och Konungens bifall att låta dem undergå de förändringar och jemkningar, som Rikets behof kunna fordra.
Inga nya privilegier, ett RiksStånd rörande, kunna utan Konungens och alla RiksStms vetskap och samtycke utgifvas och meddelas.”
Der är således uttryckt förbudet emot försök att, under namn af privilegier, skyddade af denna §, kunna tillvälla ett särskildt RiksStånd några rättigheter, förmåner 184 Den 8 Februari f. m. eller friheter.
Man kan fråga: hvarföre tillkom då denna §, om den icke har den betydelsen, att hvarje Stånds särskilda privilegier genom densamma skyddas, utan blott R.
St:s collectivt?
Svaret blifver icke svårt för den, sora var närvar, vid 1809 års lagstiftande riksdag, att nemi. den 114 § tillkom af farhåga inom PresteSt., att det möjligen skulle blifva uteslutet från representationsrätten ; en farhåga, som gick så långt, att en af våra Svenska prelater svarade, på den kallelse, som han från Riksföreståndaren erhöll: ”Jag kommer icke, för alt vara närvarande vid PresteSt:s begrafningsfest.” Mine Hrr! vi få icke utvidga, icke ens försöka att utvidga de rättigheter, som grundlagen bestämmer för riksdagsmannautöfningen.
St:s rättighet, sorni 114 § är betryggad; utan Konungens och alla fyra RiksSlms vetskap och samtycke kunna sannerligen icke några nya privilegier utgifvas och meddelas.
Om det skulle vara annorlunda, om det skulle kunna blifva annorlunda genom petitioner frän RiksScn till K. M., i strid med grundlagen, i strid med de former, som i grundlagen för de särskilda ärendenas behandling äro bestämda, sä vore vi, såsom en talare nyss sagt, på den väg, som leder till samhällets upplösning; ty det är klart, att så snart man kan åsidosätta de former, som för ärendenas behandling äro föreskrifne, sä finnes gränsen ingenstädes för petitioner till K. M., hvilka, på sidan om R.
St:s beslut, man hoppas skola kunna vinna det gehör, att K. M., utan afseende på R.
St:s tanka, bifaller det enstaka Ståndets.
Vi hafva vid alla föregående riksdagar sedan 1815 allvarsamt klandrat dylika försök af Preste-, Borgare- och BondeSlm, då fråga varit om sådane beslut, hvilka icke hafva varit desse Stånds majoritet behagliga; och då har ingen af oss försökt att vindicera desse Stånds rätt att, i stöd af 114 § Reg.F., enskildt petitionera i strid med Ständernes beslut.
Tänken litet efter, raina Hrr, hvad följden skulle blifva af en und. skrifvelse, uppställd i den form, som Hr von Hartmansdorffs förslag innehåller; då, såsom jag hoppas, om äfven H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, skulle anse sig kunna framställa propos. å nyssnämnde förslag, samt en majoritet funnes, som skulle medgifva den projecterade und. skrifvelsens affärdande, svårligen någon Konungens rådgifvare finnes, som deraf skulle anse sig förhindrad alt, i öfverensstämmelse med 87 § Reg.F., tillstyrka K.
M. hvad han finner för riket nyttigt vara, på grund af R.
St:s beslut i frågan om lika arfsrätten.
Vill väl Riddarhusets personal, som yrkar skrifvelsen, skrämma Konungens rådgifvare från att tillstyrka bifall till Ständernas beslut, genom farhåga för anmärkningsanledning?
De af Konungens rådgifvare, hvilka, detta oaktadt, ansett sig befogade att, i stöd af 87 § Reg.F., tillstyrka K.
M. att fastställa de 3:ne Ståndens beslut i frågan, blifva säkerligen icke skrämda af sådan förespegling; och hvart skulle väl det taga vägen?
RiksShn hvart för sig skulle med petitioner ingå till Konungen, för att skrämma rådgifvaren från att bifalla Ständens beslut, som enskildt icke behaga majoriteten i ett Stånd.
Jag * D e ii S Februari f. m. 185
Jag anhåller att ifrån bordet få uppläst 9 § af riksdagsbeslutet d. 2 Maj 1810.
Den begärda uppläsningen skedde, hvarefter Frih.
Cederström tilläde:
Af nu upplästa beslut, torde R. o. Ad. lätteligen finna, att de R.
St., sorn författade grundlagen och den deruti befintliga 114 § Reg.F., ville undanrödja allt hvad som inom området af privilegier kunde till Ståndens söndring föranleda.
Det var dessa förhållanden, som lågo till grund för stiftandet af den 114 § Reg.F. Det var således i och för R.
St. och icke för de särskilda RiksSt:n, som denna § tillskapades.
Låtom oss nu yttra några ord i afseende på frågans inflytande på Sveriges framlid.
Här har blifvit yttradt, att det beslut, som de öfrige RiksStin fattat i frågan om dén lika arfs- och giftorätten, skulle, i händelse det blefve Sveriges Rikes lag, leda till upplösning af R. o. Ad:s existens såsom Stånd.
Kan väl någon ärligt tro, att R. o. Ad. skulle förlora någonting dervid, att en lika arfs- och giftorätt infördes emellan söner och döttrar?
Skulle icke större rikedom komma att inom kort tillfalla R. o. Ad., i det attén massa af hinder för äktenskaps ingående undanröjdes?
Var icke i forntid förbudet att gifta sig med ofrälse mans dotter just ett vehikel, till att hela frälse-jorden skulle osöndrad vara qvar i Adelns ägo?
Har icke detta förbud numera upphört?
Enligt nyss upplästa §, är det hvarje Svensk mans rätt att förvärfva all slags jord. R. o. Ad. har icke år 1809, då grundlagen skrefs, ansett det vara af något intresse för R. o. Ad., att Adeln ensam inom samhället fick besitta frälse-jorden.
Huru man än må vända denna fråga, sä finner man henne ändock af en purt allmän beskaffenhet.
Om man derföre nu för densammas behandling rubbar de grunder, hvilka grundlagen bestämmer för RiksStms öfverläggningar; så är det att beträda en revolutionär bana, hvilken åtgärd, långt ifrån alt verka till ett godt ändamål, bör, såsom innefattande ett afsteg från grundlagen, leda till en allvarsam tillrättavisning från K. M. Jag frågar eder, mine Hrr, hvar finnes en enda bokstaf i grundlagen, som berättigar detta Stånd att besluta öfver hemmavarande Adelsmäns rättigheter?
Vi äro, enligt 1 § Riksd Ordn., Svenska folkets representanter, icke Svenska Adelns.
Vill ledamot, någon eller någre bland eder, vindicera enskild och andras äganderätt, så mäste han förete fullmakt för den, hvars talan af honom föres, eller är hans försök ogildt.
Det har äfven funnits sådana framställningar från de andre Stånden, som, på grund af embetsmyndigheters yt tranden och på grund af olagliga former, icke blifvit af K.
M. upptagna.
Bör väl R. o. Ad. underkasta sig det obehag, att af K. M. förnimma, det K.
M. af lagarne anser sig förhindrad att fästa nådigt afseende påen af R. o. Ad. gjord framställning?
Bör sådant tillstädjas?
Ar sådant med förstånd förenligt?
Jag svarar dertill nej.
Jag beklagar för öfrigt, att expeditionen ang:de de 3:ne RiksStms fattade beslut redan hvilat några dagar för länge 7 H. 24 ' 1 so Den 8 Februari f. m. ♦ på R. o. Ad:s bord, ty grundlagens ord äro i detta afseende alldeles bestämda.