Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om raan vidare, för att bibehålla åt Sverige öfverhögheten inom unionen, undandroge vissa unionella angelägenheter från den gemensamma representationens behandling och förflyttade dem till den Svenska representationen eller till Svenska Regeringen särskildt, skulle man då icke i och med detsamma äfven förstöra hela unionsrepresentationen, hvars upgift just var att utgöra verktyget tor de båda folkens frivilliga förenande till ett gemensamt och innerligt helt?
Om man alltså närmare undersöker förhållandet, skall man, såsom jag tror, finna, att den väg, som Ekon.Utsk:t föreslår för den blifvande revisionen, omöjligt kan vara den praktiskt rätta.
Det ges här uppenbart endast tvenne vägar, som kunde leda till målet, antingen ren amalgamation, hvilken dock, enligt hvad Utsk:t sjelft. anmärkt, numera är omöjlig, såsom stridande mot tidens rigtning, eller ock det öppna erkännandet och medgifvandet af hvarandras jemngoda rättigheter såsom fria och sjelfständigt folk och deraf följande gemensam behandling af samtliga unionsangelägenheterna.
Utskrts förslag deremot, som hvarken innehåller amalgamation ej heller fullkomlig likställighet, hallar, om jag så får säga, på båda benen.
Det kan således icke följas.
Återstår alltså endast den sednare alternativa vägen, frihetens och broderlighetens sköna väg, som ju är den gamla vägen, hvarpå Sverige alltid framgått.
Erhåller man nu på denna väg, hvad som knappast synes tvifvelaktigt, en ny unionsorganisation, sådan som äfven tyckes föresväfvat Utsk:t, en unionsrepresentation, som behandlar unionsangelägenheterna, unionsembetsmän och en verklig Unionskonung, som Den 17 Mars e. m. 237 fattar beslut med lika gällande kraft för båda rikena, nåväl, M.
Hrr, har man då icke i sjelfva verket vunnit det höga målet, nemi. enhet och gemensam styrka inom unionen?
Och skall ej en sådan unionsorganisation dag för dag bli så mycket starkare, enär densamma är fotad på hvartdera folkets nationella sjelfständighet och inbördes jemnlike frihet?
Jag är djupt öfvertygad derom, liksom å andra sidan, att om Svenskar och Norrmän skulle börja förlora sig i inbördes tvister, om hvem som skall ega första rangen inom det gomeusamma förbundet, båda två slutligen skola blifva sina fienders spe och hån och nedsjunka i vanmakt.
Jag anser det alltså för ytterst vigtigt, att K. St:r, då de bifalla Gr.
Anckarsvärds förslag om en revision af unionsfördraget, uttryckligen uttala att de ej antaga Utsk:ts motiver i denna punkt.
Jag vill slutligen äfven hafva förklarat, att jag är öfvertygad om att aliade, som, i likhet med Ekon. Utsk:t, yrka att Sverige måtte intaga deu främre ställningen inom unionen, ej göra detta endast af lumpet maktbegär eller nationalfåfänga, utan derföre att de anse att, om någon enhet oeh kraft skall ernås inom unionen, detta kan åstadkommas endast derigenom att en af unionskontrahenterna blir den rådande och bestämmande.
Vore jag af denna åsigt, skulle äfven jag i ögonblicket yrka på Sveriges principat.
Men medlet är icke det rätta, såsom jag sökt visa i det föreg:de; tiden fordrar nya former för förverkligandet af sina ändamål, och den federativa statsformen erbjuder sig här sjelfmant åt de Skandinaviska folken såsom medlet att kunna förena sig till ett gemensamt helt och dock kunna bibehålla den inre frihet, den nationella sjelfständighet, det fulla oberoende, som är dem alla så dyrbart.
Användandet af hvarje slags tvång, hvarje öfvervälde öfver hvarandra, bör minnet af en tidigare sorglig union afskräcka oss från.
Jag har uttalat de åsigter, mitt samvete bjuder, och jag har gjort det ur synpunkten, så vidt jag förmått inse, af Sveriges sanna ära och sanna fördel.
Jag förenar mig om d< t förslag, Frih.
Sprengtporten afgifviu
Men, ifall att detta ej skulle lyckas vinna framgång, något, som jag förmodar och hoppas ej skall inträffa, får jag vördsamt föreslå att R. o. Ad. må besluta: »Att 11.
M:t anhålla, det. K. M:t måtte täckas, genom en af Svenska och Norska män bestående komité eller på annat sätt, som K.
M:t pröfvar lämpligare, låta verkställa revision af stadganderue för föreningen mellan Sverige och Norige och upgöra förslag till ett nytt fullständigt föreningsfördrag, grundadt på båda ländernas uniouelia likställighet, samt derefter lill R.
St:r och Norige» Storthing aflåta Nådig Propos. med förslag till fullständigt ordnande af föreningsförhållandena de båda rikena emellan.» Hr Nordenfelt, Enar:
Innan jag går att besvara de svåra anmärkningar, som blifvit gjorda mot Utsk:ts Betänk, i denna fråga, vill jag här inför R. o. Ad. högtidligen förklara, att jag ej inom mig hyser någon den ringaste afvoghet mot vårt brödrafolk; att jag erkänner dess fullkomliga rätt till frihet och 238 Den 17 Mars e. m. sjelfständighet; och att det skulle göra mig en djup sorg, om några försök att inskränka densamma från Svensk sida eller från annat håll skulle göras.
Derjemte måste jag äfven förklara att det i detta fall, likasåväl som i de flesta andra, ej är den enes fel, när två tvista; och fastän Utsk:t har i sitt Betänk, hufvudsakligen upgifvit, hvad man i allmänhet kallar Noriges fel, så hindrar det icke att äfven från Svensk sida misstag blifvit gjorda.
Hvad jag nu nämnt, har jag velat på förhand uttala, på det att jag icke mätte blifva missförstådd i mitt yttrande.
Mot Utsk:ts förslag hafva så många och motsatta anmärkningar blifvit gjorda, att det skulle fordra mycket mera tid att vederlägga dem, än man kan rimligen begära att R. o. Ad. skall egna deråt.
Jag vill derföre söka att hålla mig till hufvudpunkterna och ställa mig till efterrättelse en talares påminnelse, hvilken förebrådde Utsk:t att hafva affattat sitt yttrande i polemisk stil.
En af de talare, som på f. m. yttrade sig, förebrådde Utsk:t att ej bland revisiouspunkterna hafva framställt något om det veto, Norska grundlagen ej tillerkänner Konungen, på samma gång han talade om oriktigheten att vilja ingripa i deras grundlagsförändringar.
Men detta veto gäller endast i den inre lagstilningen och mäste af hvar och en anses som Noriges ensak; derföre hade det varit ett stort fel af Utsk:t. att ens nämna ett sådant för Norige alldeles enskildt förhållande.
Tvenne talare, som sedermera yttrade sig, hafva med mycken omsorg gått igenom Utsk:ts Betänk, sida för sida, rad för rad, för att der uptäcka så många fel som möjligt.
Jag vill, såsom jag nyss nämnde, ej ingå i någon detaljerad vederläggning och detta så mycket mindre, som jag tror att vid öfverläggning mellan 48 personer, der hvar och en vill att afseende skall fästas vid hans yttrande och der hvar och en, som vill förändra något, möter pluralitetens tnostånd, en skrift ej kan blifva alla behaglig eller kan i sin helhet gillas af alla de 48 ledamöterna.
Här hafva af flere talare framställts den satsen, att Sverige skulle hafva yrkat en viss öfverhöghet öfver Norige; man har talat om en viss supremati, om en principalställning till Norige, Dessa ord-finnas ingenstädes i Betänk., de hafva blifvit läste mellan raderna; det är endast en misstanke, en fiendtlig hållning mot Utsk:t.
Svenska TryckfrihetsFörordningen erkänner såsom en obestridlig rättighet för hvar och en att tolka sina ord så som de uttalas, och samma rätt måtte väl Utsk:t hafva och således ej behöfva ansvara tor hvad det ej sagt.
Ut,sk:t har blott i sin långa deduktion gått ut från den grundsatsen att det ej finnes en allmänt bestämd, eti fullkomlig likställighet mellan de båda rikena.
Man har vidare sagt, att Utskit orätt bedömt 42 § i Noriges Grundlov.
Denna sak iir så grundligt vederlagd, att jag ej behöfver fästa mig dervid. 42 g, likasom 39, 40, 41 gg, talar väl om en fullkomlig likställighet; och Utsk:t har också erkänt, att det finnes på flera ställen sådana bestämmelser, ehuru Utsk:t ej ansett att derur kunna dragas sådana slutsatser, att likställigheten är bestämd såsom allmän grundsats.
Utsk:t har sökt att visa att Den 17 Slars e. m. 239 en sådan likställighet är omöjlig mellan tvenne folk af så olika styrka, och har mycket hållit derpå, emedan, om man antager något som en allmän grundsats, så måste man äfven gå in på alla de slutsatser, som följdriktigt derutur kunna dragas.
Utsk:t har vidare velat förklara, att en sådan grundsats icke kan antagas, och att de framställningar, som till följd af en blifvande revision komma att göras till de begge folkens representationer, icke behöfva vara grundade på fullkomlig likställighet.
Om man slår upp 11 § i Noriges Grundlov, skall man finna att der tydligen förutsattes att Konungen skall bo i Stockholm.
Jag frågar nu om 2 riken, af hvilka det ena har sin Konung boende i sitt land, i sin hufvudstad, då det andra endast kan räkna på Hans närvaro under någon tid hvart år. i det fallet äro likställiga.
Detta har ju varit gällande från unionens början och är ännu gällande, och i detta fall finnes ju således ingen likställighet.
Icke heller är det likställighet att Sverige har en moralisk förbindelse, alldenstund begge rikena hafva gemensam Konung, att, i händelse af krig, hjelpa Norige med hela sin styrka, då deremot Norige, i fall Sverige biir anfallet, har på förhand förbehållit sig att blott en liten del af dess krigsmakt får dragas öfver dess gränser; och om Sverige, eller det gemensamma Riket, behöfver göra ett anfallskrig, får ej Noriges trupper användas, förrän Storthinget deröfver blifvit hördt.
Hvar och en finner lätt att denna lilla omväg att sammankalla Storthinget, för att höra dess beslut, är alldeles omöjlig i dessa tider, dä ingen krigsförklaring i förväg af gifves, utan kriget omedelbart tager sin början.
Jag vill nu ej vidare orda härom, emedan jag är öfvertygad, att hvar och en af de närvide hafva gjort sig reda för att en fullkomlig likställighet icke hittills funnits och ej heller kan ega rum mellan de begge rikena.
Vill man tänka sig en fullkomlig likställighet mellan de begge rikena antagen såsom allmän grundsats, så blir första följden deraf, att Norige, förbiseende Sveriges historiska minnen och äfven egande makt, vill att Svenska Konungen halfva tiden af året skall bo i Christiania eller inom Norige; det vore en ren konseqvens af Norrmännen att påslå detta och en nödvändighet för Sverige att underkasta sig det.
Jag hemställer vidare till hvar och en af Eder, M.
Hrr, med hvad ögon Sverige skulle se. och med hvad hjerta det skulle bevilja den framställning, sorn dock vore i öfverensstämmelse med likställigheten, att hvarannan Konung skulle begrafvas i Norige.
Man skulle vidare ur Norsk synpunkt kunna säga, att det är obilligt att alla det Kpngl. Husets afkomlingar skola födas i Sverige; vi fordra, att dä en Drottning eller Prinsessa blir med lifsfrukt välsignad, hon skall vid sin nedkomst befinna sig i Norige, sä att det hvarannan gång blir en infödd Norsk Prins eller Prinsessa.
Afven detta är en ren konseqvens af fullkomlig likställighet.
Utsk:t har derföre ansett sig böra visa att ingen likställighet är beslutad eller fullt medgifven och att den ej bör såsom allmän grundsats läggas till basis för de skeende förändringarne.
I detta fall tror jag för min del, att Utsk:t ej handlat orätt; och 210 Den 17 Mars e. m. hvad jag bestämdt vet, det är att det varit rena motiver, som förmått Utsk:t. till ett sådant handlingssätt; men detta hindrar icke, att både jag och många med mig ganska väl känna att, såvida vi vilja föreningens utveckling, en likställighet, sådan den möjligen kan ega runi, bör villigt erkännas
Åtskilige talare hafva yttrat att de ej skulle hålla på unionen, utan till och med gerna se att den uplöstes, i fall Sveriges fordringar ej blefve upfyllda.
Detta är en tanke, hvari jag för ingen del instämmer.
Jag har deltagit i den önskan, att Sverige bör begära en revision af stadgarne för föreningen de båda rikena emellan; men jag har icke tänkt mig dessa revisionspunkter framstälda |såsom ett ultimatum för föreningens bestånd, utan tvertom, att de å ömse sidor fordrade förändringarne voro så många och vidtomfattande, att de ej alla skola bifallas hvarken af det ena eller andra riket.
Man har ^vidare förebrått Utsk:t, att det uttalat sä mycket ogillande i alside på Noriges handlingssätt under sednare tider.
Dör min del får jag förklara, att hos mig den åsigten gjort sig gällande att, då man skall talas vid om en sak, antingen man anser den vara till sin princip riktig eller oriktig, man vinner mest genom att genast fritt och öppet omnämna, hvari missnöjet består, utan att tänka efter hviken sanning som sårar, och hvilken som icke sårar.
Jag vidhåller i detta fal), hvad en af våra skalder yttrat, nemi.: »litet gnabb ibland, skadar aldrig grand, endast man älskar hvarann.»
Och att en välvillig känsla, närmande sig kärlek, finnes hos båda folken lör hvarandra, derom tviflar jag ingalunda; vore så ej förhållandet, vore det en historisk lögn, att vi äro stamlörvandter, att båda länderna äro till sin natur och klimatiska förhållanden likartade, att vi hafva gemensamma intressen i alside på andra makter, att vi tala ur samma grundstam utvecklade språk, som förstås på båda sidor om fjellen, och att vi Svenskar vid åtskilliga tillfällen bevisat vår välvilja mot Norige.
Jag tror således att det hos sjelfva folken i grunden finnes en känsla af slägt skap och välvilja emellan de begge nationerna, fastän Noriges Storthingsmän och tidningar låtit förleda sig till bittl-ii yttranden mot vårt land, hvilka härifrån stundom besvarats i samma fou.
Man har talat om (ten kongress, sorn Utskit föreslagit såsom en önskningspunkt i revisionsakten; man har talat om att denna ej bör uptaga endast klagopunkter, utan äfven få initiativ.
Utskits förslag alser dock ej annat, än att en sådan kongress är nödvändig och första steget till en närmare framtida förening de båda rikena emellan.
Utsk. ansåg sig ej böra ingå i några detaljer hvarken angide sammansättningen af denna kongress eller angide sfereii för dess verksamhet; ty detta ansåg man tillhöra den revisionskomilé, som skall tillsättas, att närmare bestämma.
Mot Utskits förslag angide KiksStåthållareplatsens bibehållande tills vidare har ett lifligt klander blifvit uttaladt; och det är en sanning, att, med anledning af 80 g Noriges Grundlov, är ett up skof detsamma som ett afslag.
Men det är också obestridligt det Den 17 Mars e. m.
241 det rättaste att lägga i Konungens skön att göra hvad han anser sig hunna och vilja göra, utan att dervid lemna honom någon fingervisning.
För öfrigt, då det är så lång tid, sedan Ståthållareplatsen sist tillsattes, mäste väl vådan ej vara slör, om det skulle dröja 3 år till, innan den i Norige önskade förändringen komme till verkställighet.
Man har vidare yttrat, med afs:de på hvad jag nyss nämnde ang:de Utsk:s framställning om likställigheten, att det vore obilligt af Sverige att yrka en viss öfverhöghet.
Någon sådan har aldrig varit ifrågasatt; i Utlåt, står blott att Utsk:t anser den främre platsen böra tillkomma Sverige; men då det ena folkets sjelfständighetsperiod ej är äldre än 45 år, hvaremot det andra varit fritt och oberoende ända sedan 1521, således i 33<J år; och då dessutom förhållandet mellan de begge ländernas folkmängd är sorn 12 till 5, så må det ej vara klandervärd!, alt det större landet har något företräde.
Utskit har vidare sökt visa att på en sådan ståndpunkt, som Sverige har, man ej bör draga lott, om hvilken af Statsministrarne skall under interimsregeringen första veckan föra ordet och så vidare i flere andra fall.
En talare har yttrat sin förskräckelse för följderna af allt detta, och förmält sig se saken mycket i svart.
Hvad följderna angår, så lärer det ej stå i någon menniskas makt att bedöma och förutse dem, ty det finnes en högre makt, som styrer verldens och folkens öden.
'För min del ser jag ej saken så isvart; ty jag kan lätt föreställa mig, att om Konungen, med kännedom om sin ställning i Norige och på skäl, dem han kan känna, men som äro oss alldeles obekanta, finner sig föranlåten att, utan afseende på hvad K. St. önska, godkänna Norrmännens förslag i afs:de på 14 § i dess Grundlov, så kan Svenska nationalfåfängan visserligen tycka att ett sådant steg är hårdt, men jag skulle mycket misstaga mig om Svenska folkets hjertelag, om dess förtroende till Svenska Konungens välvilja mot sitt folk och dess kärlek till honom, i fall detta missnöje skulle visa sig annorlunda än genom en kort tids tidningsutgjutelser, och om det skulle störa Svenska folkets sinnelag mot sin Konung.
Ser jag sakon åter från andra sidan och föreställer mig att K.
M. skulle finna skäl att icke sank tionera Storthingets beslut, och således icke sätta Norige i den bättre ställning, som det förmodligen skulle vinna genom att få en Statsminister i spetsen för regeringen i Norige, så har jag för stort förtroende till Norrmännens lojala tänkesätt, att tro det de, som med så mycken värme omfattat sin Regeringsform, skulle särdeles knota öfver, att en i denna Regeringsform uttalad rättighet af Konungen begagnades.
Jag tror ej heller att någon kallsinnighet, hvarigenom ett närmande de båda folken emellan skulle blifva omöjlig, derigenom skulle upstå.
Mina förhoppningar äro möjligen hvad man kallar »sangviniska.
Det må så vara; men hvad som ej är misstag af mig, alldenstund jag stöder mig på verldshistoriens resultater, det är, att ingen menniska eller stat må tro sig med visshet bestämma händel H. IV.
" 16 242 Den 17 Mars e. m. sernas gång.
En af Europas störste Historieskrifvare (Joh. v. Muller) ställer i slutet af sin bok till konungar, till statsmän, till generaler, till andra stora män, denna fråga: hvad voreti J? voren J de mäktigaste, de bästa på jorden; var det af Edra handlingar, som verldens öde berodde?
J voren hvarken det ena eller andra; J voren hjul och kuggar i det maskineri, som framdrifvei händelsernas farkost på tidens ocean.
Måtta och ordning är vishetens bud och den deremot bryter, han är redan dömd, och huru straffet utkräfves, det lärer historien.
Om man nu är genomträngd af den tanken att alla land, de må vara stora eller små, styras af en högre hand, så fruktar man ej ett företag, som man med handen på hjertat är öfvertygad att man tillstyrkt efter bästa förstånd om hvad rätt är; och jag för min del stöder mig vid det bud, som vi återfinna på ett ställe i vår Psalmbok: »I glädjen som i nöden, stå fast vid Herrans bud.
Gör väl, gör rätt i döden.
Det öfriga gör Gud.»
Så mycket är redan i denna sak ordadt, skrifvet och läst, att intet nytt torde kunna tilläggas.
Då dessutom i en fråga, så vigtig som denna, hvar och en säkerligen redan fattat sitt beslut, inskränker jag mig att i få ord redogöra för mitt.
Hvad sjelfva revisionen af unionsfördraget beträffar, tyckas vi alla derom vara ense; hvad åter motiverne angår, har Gr.
Sparre redan visat att det nu torde vara för tidigt att derom yttra sig.
I förbigående måste jag dock bestrida den granskning deraf, som Frih. Baab updragit.
Så t. ex. säger Frih:n att UnionsKonungen kan bestämma öfver större delen af Norska hären.
Han får visserligen använda de 12,000 linietrupperne, men dessa äro ju blott 1 å 2 års rekryter.
De verkligt duglige trupperne, eller reserven deremot, dessa får han ju ej använda.
Frilen säger sig Ij känna något exempel, der, sedan ett förbund afslutats, den svagare förbundsbröden] ej egt samma rätt som den starkare.
Jag hänvisar då till mötet i Villa Franca, der Kejsar Napoleon afslöt freden, utan att ens vårda sig att derom underrätta sin bundsförvandt, Konungen af Sardinien.
Se vi deremot på föreningar stater emellan, får jag fästa Frih:ns upmärksamhet på England och Skottland.
Det sednare landet har i det gemensamma Ofverhuset 25 pairer, England några hundrade.
I Underhuset har Skottland ledamöter i förhållande till sin folkmängd, således */5 af Englands, är detta likställighet?
Frih:n frågar hvad vi här skulle säga, om MedStrn mot oss använde Utsk:ts sats och sade: »Ni åren svagare än vi, ni fån således ej behålla '/4 af representationen».
Jag svarar: i civiliserade stater der betyder kunskap, förmögenhet och förmåga mer än blotta massan.
I sådant fall försvarar Adeln väl sin V4, ja den skulle möjligen kunna sträcka sina fordringar ännu litet Jängre.
Men jag öfvergår till den egentliga stridsfrågan, Ståthållareplatsen.
Med hvad rätt, säger man, blandar Sverige sig i 14 S af Noriges grundlag, då denna § ieke finnes omnämnd i RiksAkteu.
RiksStåthållaren är ju en Norsk embetsman, som tillsattes i Norskt Statsråd och hvars afskaffande redan mer än en gång afhandlats i Norsk konselj.
Jag svarar: visserligen är embetsmnnnen Norsk och tillsättes således en', Norska R.P., men huru tillkom sjelfva platsen?
Niir, efter 3 veckors fälttåg, Norska härens högra flank var kringgången, af vår flotta dess flygelförsvar
Fredrikstad efter några timmars bombardement intaget, arméens center genombruten, hufvudfästningen Fredrikshall färdig att upgifvas; när våra trupper, i ledning, öfning och antal så långt öfverlägsne de Norske, hotade att tränga öfver Glommen och besätta hufvudstaden; när våra kryssare afskuro all tillförsel; när slutligen Europas stormakter uttalat sin dom, då insågs omöjligheten af vidare motstånd, då afslöts konventionen i Moss, då försvann drömbilden af ett sjelfständigt rike, Norige nödgades underkasta sig föreningen med Sverige.
Segraren lofvade antaga Eidsvoldsförfattnm, dock med nödiga ändringar; Svenska folket., högtänkt som alltid, gaf dertill sitt bifall och beseglade föreningen medelst afträdandet af vårt sista Östersjölandskap, det verkligen Svenska Pommern.
I det Betänkande, hvari Svenska StatsRådet den 14 Sept. tillstyrkte föreningen, upgafs äfven de förändringar, hvilka som följd deraf borde vidtagas i Noriges författn.; bland dessa var Konungens rätt att till GeneralGuvernör utnämna en Svensk, och denna rätt ansågs så vigtig att, om den ej erkändes, borde underhandlingarne afbrytas och svärdet åter tillgripas.
Svenska Konungens kommissarier, som de i alla Norska handlingar kallas, fordrade således detta oeftergifliga vilkor; i följd deraf tillkom 14 g i Norska Grundloven, hvilken hela lov sedan stadfästades af nämnde kommissarier.
Att 14 g således är ett fördrag mellan Sverige och Norige kan väl icke utan advokatorisk spetsfundighet bestridas.
Att den deremot icke intogs i RiksAkten var gifvet; den innebar ingen modification i Sveriges R.F.; den vidrörde ej eller något konstitutionel! förhållande de båda rikena emellan; annat skulle ju ej den bedröfliga RiksAkten få innehålla.
Ett dylikt fördrag mellan 2:tie folk kan väl icke utan båda parternes samtycke förändras, såvida man ej önskar bryta hela öfverenskommelsén.
Sveriges rätt att yttra sig i saken är derföre solklar, Att detta icke innefattar någon Sveriges Ständers rätt, det medgifver jag gerna, men Svenska Konungens deremot, den är oneklig, liksom Ständernas att till sin Konung frambära sina underd:a önskningar.
Sällsamt vore i sanning, om vi skulle ega att till Thronen framföra våra känslor för Italien, men ej de, hvilka nu lifva större delen af Svenska folket.
Det är endast en dylik underd. önskan, som Utsk:t här föreslår.
Att Utsk.-t icke gått längre gillar jag på det högsta, öfvertygad att vår ädle Konung utan all fingervisning skall veta handla värdigt honom sjelf och hans båda folk.
Men. invänder man, medför RiksStåthållare-platsen någon fördel för Sverige? och om den det ej gör, hvarföre då äflas att bi - 24 4 Den 17 Mars e. m. behålla något, som så allmänt ogillas hos brödrafolket?
Att saken är af vigt kan väl ej nekas, eller skulle det verkligen ej för oss vara fördelaktigt att i Norska StatsRådet ega en målsman och detta Ordhden sjelf?
Den har dessutom en ännu högre betydelse, den betecknar helt enkelt de båda nationernas inbördes ställning, den gör Sverige till unionens hufvud.
Just deri, jag medgifver det, ligger något för Norige sårande; dess önskan att se detta stadgande försvinna är således helt naturlig; också lärer väl ingen här nu önska se en Svensk Ståthållare tillsatt i Christiania.
Detta hvarken bör eller kan ifrågakomma.
Men ett är att erkänna detta, ett annat att bortskänka sin rätt, innan revisionen af föreningsfördraget försiggått.
Det må förlåtas mig, om jag ej kunnat märka några särdeles lysande följder af våra långa och många försök att med egen upoffring vinna Norrmännen.
Bäst förefaller då att bibehålla hvad man har, till dess den svagare, men något bortskämde brodern allvarligt beslutar att ordna förhållandet på billigare grund än hittills.
Ingen Svensk, derom är jag säker, skall då tveka att äfven i denna punkt gå Norrmännens billiga önskan til! mötes.