Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tillslöt ögonen, men hans bild strålade genom de slutna ögonlocken, jag såg och hörde, liksom i en feberyrsel, med dessa skärpta sinnen, som göra hvarje intryck till en plåga.
— Jag är nästan svartsjuk på Astley, — sade Percy leende och tog sin hustrus hand, den han öfverhöljde med kyssar.
— I hans närvaro är det icke värdt att hoppas på en blick eller ett leende: du älskar den der lilla herrn mer än mig.
— Icke mera, men lika mycket.
Jag skulle dö af smärta, om jag förlorade en af er.
Den ena kunde icke trösta mig öfver den andra, jag måste ega er begge, — svarade hans hustru och lade sin varma rodnande kind intill Percys, så att lockarne af deras hår blandades om hvarandra.
— Otrogna!
Och likväl var jag för ett år sedan din enda kärlek.
En paus uppstod, en af dessa omätliga sekunder af lycka, som jag sjelf en gång vid Percys bröst erfarit, jag andades knappt och smärtan gjorde mig nästan sanslös.
— Se så, min herre, kyss nu er son till afsked, — sade den unga modern och förde barnets lilla hufvud till Percys läppar, — kom ihåg, att vi skola resa, vagnen står ju redan för dörren och jag är ännu icke klädd.
Ack min älskling!
Hur skall jag kunna undvara din åsyn i tvenne veckor — tillade hon och höljde gossen med kyssar och smekningar.
Just i detsamma inträdde den italienska amman i bersåen.
Modern lemnade henne barnet, sedan hon ännu en gång tryckt det intill sig och anbefalt det åt hennes vård.
— Det är sent, Percy, vi måste skynda oss, — fortfor hon, under det amman satte gossen i korgvagnen, som stod bredvid, der hans lilla rosenröda ansigte syntes bland kuddar och spetsar som en rosenknopp kastad i en snödrifva, och sagta dragande vagnen med sig, försvann hon snart i alléernas skugga.
Ett töcken lade sig öfver mina torra och brinnande ögon, jag tror att smärtan beröfvade mig medvetandet — det är åtminstone en lucka i mitt minne — och då jag åter såg upp, var platsen tom, Percy och hans hustru voro försvunna.
Var allt detta sannt?
Hade jag verkligen återsett föremålet för min lidelsefulla kärlek som en annans make?
Hade allt hvad jag lidit, allt hvad jag gjort för att vinna denne man varit förgäfves; hade dessa brott varit gagnlösa och alla mina planer och förhoppningar strandat emot den hvardagliga och likväl oväntade händelsen, att han var gift?
Besynnerligt, att jag aldrig tänkt derpå!
Jag tyckte mig höra hånskratt af den afgrundsande, som bedragit mig på ett så simpelt sätt, som tagit min själ, utan att gifva mig lönen derför.
Jag steg upp långsamt och med möda, min kropp kändes styf och tung som bly, och öfver mina ögon hvilade en skymning liksom en bindel betäckt dem.
Ännu en gång öfverforo mina blickar platsen, der jag nyss sett den oväntade scenen framför mig; der låg ju ännu qvar, den brokiga mattan, på hvilken
Percy hvilat, den bok i hvilken han nyss läst, och den vackra qvinnans schal på bänken bredvid; det var ingen dröm, alltsammans var sanning och verklighet.
Jag vet icke huru länge jag stod stilla och stirrade derpå som en vansinnig.
Ändtligen vände jag mig bort och smög tillbaka samma väg som jag kommit.
Jag mötte ingen, och skulle just passera öfver en liten öppen gräsplan förbi en af dammarne, då ljudet af den italienska ammans röst åter nådde mina öron.
Jag stannade och såg henne sittande i gräset, ifrigt samtalande med samma karl, hvilken jag nyss sett hos henne på trappan; han höll hennes händer i sina och båda två syntes mycket interesserade af hvarandra.
Jag vände mig derifrån utan att egna dem någon tanke, skyndade tyst och hastigt öfver den öppna planen och var inom ett par sekunder under pilträden vid dammen.
Alldeles vid brädden af densamma, mellan gångstigen och vattnet, stod den flätade korgvagnen, i hvilken den lilla gossen sof.
Jag kastade en blick på det slumrande barnet, och en hastig tanke flög som en ljungeld genom min själ; hans mor, den sköna varelsen, som egde Percys kärlek, hon skulle icke kunna lefva utan sitt barn, hon skulle dö af smärta, om hon förlorade honom, hade hon sagt.
En snabb och forskande blick omkring stället försäkrade mig, att de långa nedhängande pilgrenarne dolde både mig och barnet för dess sköterska, hvilken dessutom var helt och hållet upptagen af sin älskare.
Lätt och försigtigt upplyfte jag den sofvande gossen i min famn, aftog hans lilla hvita mössa, kastade den i vattnet och stjelpte omkull vagnen, i hvilken han legat.
Döljande barnet under min vida svarta kappa, skyndade jag med bevingade steg genom parken.
Utkommen i löfdungen, såg jag genast min vagn, på samma ställe, der jag lemnat den, och kusken insomnad på sitt säte.
Jag aktade mig att störa honom, innan jag försigtigt uppstigit i vagnen, och först då väckte jag honom med befallning att köra så fort han kunde.
Den stackars karlen, helt förskräckt öfver sin ringa påpasslighet, lät icke säga sig detta tvenne gånger och ursäktade sig med att betjentens frånvaro var orsaken till hans försumlighet.
Det var nästan mörkt, då jag återkom till Merton Hall.
Gynnad af en lycklig slump eller kanske af den sena timmen och vagnens vaggning, hade gossen icke vaknat, och först då jag nedlade honom på sängen i mitt rum, upphäfde han ett gällt skrik till min kammarjungfrus outsägliga bestörtning.
Lyckligtvis hade de öfriga af betjeningen sina rum i en helt annan byggning, och Ellen, som verkligen var mig tillgifven, lockades lätt att blifva min medbrottsling.
Som allting var i ordning för afresan, dröjde jag icke till morgonen, utan reste ännu samma natt, återskickade min egen vagn och betjening vid närmaste poststation och fortsatte vägen ensam med Ellen och barnet.
Gossen passerade för att vara hennes, hon kallades mrs Smidt, och ankomna till Frankrike, skildes vi åt.
Jag stannade, som jag hade berättat juristen, i Dieppe en månad, och Ellen reste till Paris med barnet, der jag sedan sammanträffade med henne.
I fyra år vistades jag här och uppfostrade den lille Astley, hvilken ansåg
Ellen som sin mor och älskade henne som en sådan ända till hennes död.
Han var då nära fem är.
Min oro dref mig att söka ett annat hem, jag var ledsen vid den stora bullrande staden och reste till Sverige, der jag bosatte mig och der jag nu får min graf.
Ännu i denna stund förundrar det mig, att man aldrig vid Aukwoodhouse misstänkte, att barnet var bortstulet, och aldrig, som jag hört, gjorde några efterspaningar, då man icke fann den döda kroppen i dammen.
Jag hade inga vänner i England och fick aldrig några detaljerade underrättelser derifrån.
Huru djupt min hemliga hämd skakat
Percys och hans makas sällhet, vet jag icke; allt hvad jag erfarit är, att lady Hawerfield var sjuklig och dog efter ett par år.
Som jag icke egde några barn, tillföll min mans förmögenhet hans aflägsna slägtingar, och den lifränta, som tillföll mig, sändes mig årligen af den gamle juristen, den ende i England, som troligen ens mindes mitt namn.
För några dagar sedan såg jag, att lord Percy Hawerfield till Aukwoodhouse är död.
Det är denna underrättelse, som fullkomligt krossat de sista uttömda krafterna af mitt dystra och brottsliga lif.
Jag sjuknade, jag kände mig döende, men styrkan af min vilja har besegrat döden för några timmar.
Jag ville meddela er mitt lifs brott och olyckor, och derigenom, om möjligt, återgifva åt Percys son hans namn och förmögenhet.
Jag har sjelf varit offret för ett vansinnigt hat liksom han.
I detta ögonblick inser jag, att det onda icke ens har konseqvensens auktoritet, det är helt enkelt en själens galenskap, hvars alla bizarra variationer den lösta och flyende anden ömkar och föraktligt afskuddar sig i döden.
Jag har slutat.
Nåväl, det är hög tid!
Min stelnade tunga skulle icke kunna frambringa ännu ett ord.
Gif mig pennan, jag vill sjelf underskrifva mitt namn, och ni skall med er ed intyga sanningen af min bikt.”
Qvinnan hade rest sig upp och gick fram till prosten, som var utmattad och på hvars panna svettperlorna syntes.
Voro dessa brustna ögon, detta vanstälda ansigte, dessa kalla och stela fingrar, som vidrörde hans, voro de verkligen en lefvandes?
Var det icke snarare en vålnad, ett spöke, som lutade sig öfver det sista pappersbladet, som han skrifvit och som låg framför honom?
Pennan raspade emot papperet; nu var det gjordt; hon hade skrifvit sitt namn, årtal och dato under den bekännelse hon dikterat.
— Om denna förfärliga syndabekännelse är sann, om samvetsqvalen bragt er att förtro den åt mig såsom herrans tjenare, så är det väl er önskan och förhoppning, att af mig få förlåtelse och aflösning? — sade prosten högtidligt, då hon reste sig upp.
Qvinnan log, ett sällsamt hemskt leende, men svarade ingenting.
böjde på hufvudet, liksom till afsked, och gick emot dörren.
Den gamle prosten satt som förstenad; han såg hennes svarta klädning som en liksvepning släpa på golfvet, såg dörren öppnas och kände det kalla luftdraget fläkta i sitt hår och släcka det flämtande ljuset.
Han ville resa sig, han ville skaka af sig den sällsamma förlamning, som beherrskade honom, men i det stället förlorade han helt och hållet medvetandet, och alltsammans försvann i vanmaktens natt.
Petronella trippade så tyst, som hennes högklackade tofflor tilläto, öfver salsgolfvet på söndagsmorgonen för att icke väcka sin bror.
Han sof förmodligen ännu, efter man icke hörde något buller i hans sängkammare, och hon visste att han suttit länge uppe qvällen förut.
I detsamma inkom den lunsiga huspigan helt bullersamt genom dörren.
— Tyst, du väcker prosten, — sade Petronella förebrående.
— Åh, var det likt det! — utropade flickan helt högt på sin breda skånska dialekt, och berättade sedan, att prosten ännu var qvar i sin studerkammare och troligen blifvit sjuk, ty han låg orörlig på golfvet.
Den förskräckta mamsell
Petronella skyndade ned i flygelbygnaden och fann sin bror sanslös liggande framför spiseln.
Dörren hade varit öppen, rummet var iskallt, ljuset nedbrunnet och elden ovårdad och släckt.
Då prosten återkom till sans och hans minne af nattens tilldragelser vaknade, ansåg han sig i början endast hafva haft en liflig dröm, men den första blicken på hans skrifbord visade honom de hopade pappersbladen, fullskrifna med hans egen stil, och derunder dessa ord af en annan hand:
”Natten till den 8 december 1810.
Agnes Hochtinton.”
Och slutligen nederst på den sista sidan:
”Att denna bekännelse verkligen blifvit, ord för ord, uttalad inför mig, intygar jag, så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.
Jöns Grip.”
Det var då intet tvifvel, den sjuka engelska frun hade under natten i storm och regn besökt honom för att lätta sitt samvete med den fullständiga bekännelsen om sina så väl gömda brott, och då hon slutligen aflägsnat sig, hade prosten, utmattad af ansträngning och sinnesrörelse, fallit ned afsvimmad.
Han drog ett djupt andetag, samlade ihop papperen, icke utan en viss förundran öfver sin egen förmåga att på några timmar hafva skrifvit så mycket, inläste dem i sin pulpet och följde sin syster för att äta frukost och sedan i hast afsluta sin afbrutna predikan.
Det ringde redan andra gången; prosten var omklädd och i ordning att gå i kyrkan, hans syster stoppade omsorgsfullt den hvita kammarduksnäsduken i hans ficka och förmanade honom att icke af misstag begagna den i stället för den blårutiga, som låg i en annan ficka, då en qvinna inträdde och begärde att få tala vid honom.
Han igenkände henne strax, det var den engelska fruns gamla piga, som, helgdagsklädd och anständigt nigande, stannade vid dörren, under det hon oupphörligt torkade sina ögon med en hårdt hoptrillad näsduk.
— Ah, är det du Märtha!
Huru befinner sig din matmor i dag?
Hon har varit sjuk, hörde jag, — sade mamsell Petronella, som vände sig om.
— Ack ja! det har hon varit.
Och jag skulle nu gå hit för att anmäla för vördig prosten, att hon dog i går eftermiddag klockan sex, — sade qvinnan högtidligt.
— Åh, bevare mig, är hon död?
Hvad säger du?
Dog hon i går eftermiddag? — utbrast prosten förvånad.
— Ja, hon hade varit sjuk några dagar, men hon ville icke låta hemta doktorn och jag trodde icke heller att det var så farligt; men i går vid middagstiden blef hon hastigt sämre och då bad jag lilla Elsa gå fram till Svaneholm, eftersom jag visste, att doktorn var der för barons skull.
Det dröjde allt likväl, innan han kom, och jag tyckte att frun öppnade läpparne flera gånger och bjöd till att tala, men hon förmådde icke, utan bara såg på mig så hemskefullt; det föll mig då in, att hon kanske ville tala med prosten, och jag lutade mig ned och frågade henne, och då nickade hon och såg nöjd ut, så att jag strax sprang in till vår grannqvinna, mor Sissa, och bad henne gå hit, men innan hon hann att få hucklet på hufvudet och just som jag kom ut ifrån henne, så kom doktorn åkande i barons schäs.
Jag gick fram och talade några ord med honom, och då vi sedan kommo in tillsammans, så hade hon redan dragit sin sista pust.
— Åh, det är icke möjligt!
Såg doktorn henne?
— Ja, det förstås, att doktorn såg henne, han kom för sent och då mor Sissa i detsamma var klädd och kom in, så sade hon, att det var icke värdt att besvära prosten, ty hon var redan död, den stackars frun; jag tror, att hon gerna skulle velat haft prosten hos sig i sin sista stund, men hon nämde aldrig något derom förut.
— Vid hvad tid var detta? — sade du.
— När doktorn kom, så var klockan sex, men hon hade säkert dött, just då jag gick ut, ty hon hade knappt någon lifsvärme qvar, när vi kommo in, och när doktorn reste, var hon alldeles stel.
— Det är besynnerligt, — mumlade prosten helt bestört och kännande en rysning, som han icke kunde öfvervinna.
— Prosten tycker kanske, att jag borde sagt till om dödsfallet redan i går qväll, men det var redan mörkt och ett sådant Herrans väder.
Jag frågade doktorn, men han tyckte, att jag gerna kunde vänta till morgonen, — tillade qvinnan, förvånad öfver prostens besynnerliga och tankfulla utseende.
— Du vakade väl icke hos henne i natt?
— Jo, Gudbevars, både jag och mor Sissa och till och med hennes flicka, lilla Elsa, var inne.
— Men ni somnade naturligtvis, ni kunde icke hålla er vakna hela natten?
— Åh, så prosten talar, — sade Märtha stött, — skulle vi somna, då vi höllo likvakt, tycker någon det?
Nej, nog vakade vi; om
Elsa lurade af någon stund, det kan väl hända, men ...
— Godt, godt, ni hörde väl intet buller eller något, som gifver anledning att tro, det hon ännu icke var död?
— Nej, intet alls, hon var visst död, den stackars frun var väl mycket orolig i lifvet, men icke hörde vi ett knäpp, hon låg i morgse, som vi lagt henne och var redan mycket förvandlad.
— Hade ni dörrarna stängda i natt hos er?
— Om vi hade dörrarna stängda på natten? — upprepade Märtha, allt mer förvånad öfver prostens besynnerliga frågor.
— Ja, Herre Gud, det förstås, icke sutto vi för ostängda dörrar, men hvad menar prosten?
Röde Prinsen
Slägten von Rosenberg hade kommit till Sverige i slutet af sextonhundratalet och räknade sina anor från den ädling som, enligt Schiller, var prinsessan Thekla af Friedlands stallmästare.
På svenska riddarhuset hade ätten aldrig blifvit introducerad.
Gamle lagman Max von
Rosenberg var den som bragt familjen upp till välstånd och anseende.
I sin ungdom en ifrig politisk partigängare, drog han sig efter 1814 plötsligt tillbaka, köpte sig ett gods i Skåne och egnade sig helt och hållet åt dess administration.
Blott en och annan gång lät han sedermera höra af sig offentligen genom ett inlägg i någon juridisk fråga, som han alltid behandlade nyktert och lidelsefritt, med skarpsinne och öfverlägsenhet.
Han var en man med sjelfständiga åsigter, hvilka han tillämpade med jernhård konsekvens.
Det påstods med anspråk på tillförlitlighet att regeringen tillbjudit honom en af rikets högsta värdigheter, som han afböjt.
Han hyste inga sympatier för de ledande politiska personligheterna och kanske icke heller för det nya konungahuset.
Men än mindre sympatiserade han med tidens jakobiner.
Deras revolutionära tendenser ingaf honom fruktan; och gentemot den mera beskedligt demokratiska tidsandan närde han aristokratens djupa förakt.
Vid mogen ålder gifte han sig, och hans äktenskap välsignades med två söner, af hvilka den äldre, Sixten, redan som barn bestämdes för den militära banan, den yngre deremot, August, att gå den lärda vägen.
Sixten von Rosenberg var född 1830.
Hans första ungdom föll in under en tid rik på stora och starka intryck, hvilka brände sig in i hans minne, danade hans karaktär och präglade hans lif.
Som ung officer omfattade han den skandinaviska enhetstanken med en svärmares entusiasm.
Han deltog i studentrörelsen 1848, han stod med högröda kinder bland åhörarne den 23 Mars, då den unge docenten i ett inspireradt föredrag talade hjertats språk till Lunds studenter.
Med hvarje fiber lefde han med i tilldragelsernas gång.
Han följde riddarhusets förhandlingar, då den vigtiga frågan behandlades om anslag till arméns mobilisering, så att Sverige i nödfall med väpnad hand skulle kunna deltaga i striden för broderlandets sjelfständighet och frihet; och Stjernelds och Gripenstedts anföranden återgåfvo som med en klang af malm hans egen sinnesstämning.
Han följde också de andra ståndens förhandlingar; och särskildt ingaf honom böndernas skelande betänksamhet den djupaste afsmak och leda.
Till sin sorg fick han icke sjelf offra minsta droppe blod på skandinavismens altare.
Han kände Løvenskjold och Leijonhufvud och han var entusiast som de; han önskade ingenting högre än att som frivillig få draga sabeln i den goda sakens tjenst.
Men det regemente, han tillhörde, hade sjelf fått order att bryta upp, hade till och med gått öfver sundet och slagit läger på Fyen — der han således måste tillbringa sin tid i dådlös overksamhet, medan de andre gåfvo sina lif för den stora tanken, tanken som också han älskade mer än sitt lif.
Freden slöts.
Den svenska armékåren drog hem till sitt land igen.
Ett tiotal af år tjenade
Sixten von Rosenberg kvar.
Han anvancerade till kapten vid regementet; men krigarens lifsgerning i fredstider tillfredsställde icke hans kraf på sig sjelf, och han behöfde icke för brödets skull stå kvar i rullorna.
Han begärde sitt afsked, hvilket beviljades i nåder, och åtföljdes af en utnämning till major i armén.
Vid tretio års ålder befann han sig ledig på torget med en titel hög nog för hans år, men utan något arbete att mätta sin verksamhetslust och sin ärelystnad med.
Han valde då att lefva uteslutande för sitt skönhetssinne: han reste, besökte Italien, Grekland och österlandet, studerade språk och folkseder, lät sina ögon fråssa i varma färgtoner och vackra konturer.
Faderns död kallade honom hem och här låg nu hans lifsgering och väntade.
Han öfvertog administrationen af fädernegodset med dess stora domäner, ett arbete som fordrade sin mans hela energi och intelligens.
Schöngeisten blef landtbrukare, den orolige turisten slog rot i sitt hemlands torfva, hans intresse för österländsk och florentinsk byggnadsstil tvangs öfver till ett mera praktiskt intresse för rationella ladugårds- och ekonomibyggnader; på hans bokhylla stodo små tunna landtbruksbroschyrer sida vid sida med verldsliteraturens mästerverk, och i hans minne stodo långa kolonner af tal och siffror endrägteligen samman med de brokiga bilderna af allt hvad han under sina resor sett och upplefvat.
Så gifte han sig helt oförmodadt.
Det väckte hela traktens indignation, att han tagit ett så vigtigt steg utan att fråga någon menniska till råds; man visste icke ens hvarifrån hon — fruntimret — förskref sig.
Det sades att hon var prestdotter från Blekinge och att majoren blifvit bekant med henne utomlands.
Hon var blek och stilla.
Två stora blå ögon beherskade hela ansigtet och gaf det sitt uttryck af hjelplöshet och godhet.
Hon var genomskinlig och spenslig; man tyckte sig nästan kunna blåsa henne bort.
När det senaste danska kriget bröt ut gick hon med deras första barn under sitt hjerta.
Att lemna henne då skulle vara detsamma som att döda henne.
Det fans icke ett ögonblicks tvekan; men långt efteråt låg det öfver honom liksom en känsla af blygsel.
Han visste med sig, att det icke varit mod eller offervillighet, som saknats; och ändå tyckte han sig nästan stå i jemnbredd med de andre, de fege, de ljumme, de som nu ryckte på axlarne åt sin ungdoms hänförelse, skandinavismens frashjeltar så stora i orden förr och nu så små i handling.
Han hade åtminstone ingen rätt att döma dem, han som sjelf måst böja sig under omständigheternas makt.
Måst böja sig; ty han kunde ju icke med egen hand stryka det stora solskenet bort ur sitt lif.
Han satt som åskådare dernere på sin gård, följde på afstånd händelsernas gång och slöt sig föröfrigt inne i sitt hem.
Det fans något ömtåligt och vekt i hans natur; han hade behof af värme och innerlighet, efter en mjuk kvinnohand att stryka genom sitt hår, efter barnajoller och barnasmek, efter trygghet, harmoni och ro när han kom från dagens arbete.
Det var som trädde han då in i en renare verld och han slöt dörrarne försigtigt igen bakom sig, att intet af den skämda luften utifrån skulle tränga in i hans paradis.
Inom sin ort var han icke någon populär man; han ansågs stolt, otillgänglig och högdragen.
Bönderna visste att han föraktade dem som varelser af en lägre race än han sjelf.
Från början ingen vän af representationsförändringen stack han aldrig under stol med sin mening.
»Det blir bondetyranni med tiden», sade han.
»Det är oriktigt att makten lägges i de obildades händer.
Jag känner bonden; han är dum och fal.
Han skall uppoffra landets intressen för sin egen tolfskilling.»
Så och ännu skarpare föllo hans ord.
Icke dess mindre blef han, i början af 70-talet, af desse samme bönder vald till en af häradets representanter i andra kammaren.
Den gamle bonderiksdagsmannen var död, och flere politiskt äregiriga dannemän rivaliserade om att bli hans efterträdare.
Det ena partiet unnade icke det andra en seger, utgången var omöjlig att förutse, och följden blef att nästan alla rösterna, som genom en hemlig öfverenskommelse, kastades på majoren.
Vid riksdagen slöt han sig till det dåvarande intelligenspartiet, der han fann personer af samma skrot och korn som han sjelf, menniskor med bildning och menniskor med lyftning, folk som kunde se bort från sina egna intressen, när det gällde det allmännas väl.
Han var en af det gamla landtmannapartiets hätskaste och oförsonligaste motståndare.
Någon egentlig roll kom han föröfrigt icke att spela som politiker.
Han hade lätt för att tala, men talade icke ofta.
Han yttrade sig blott när han ansåg sig kunna tillföra diskussionen något verkligt nytt och han inbillade sig, att det var nog om han sade sin mening en enda gång med tillbörligt eftertryck.
Han var för mycket aristokrat till att kunna upprepa samma sak gång på gång och för stolt till att med konstlade medel hänleda uppmärksamheten på sin förmåga; derför fick han nöja sig med en plats bland partiets gemene män.
Han var kanske också alltför sjelfständig och samvetsöm för att passa till politisk partiman; derför ansågs han för opålitlig af sitt partis dogmatici.
Men det fans också partikamrater, som förstodo sätta värde på en natur som hans; med dem trädde han i intim beröring och de konstituerade sig så småningom till en liten enskild krets af intelligenspartiets aristokrater.
De bildade intet politiskt parti; det var menniskor med olika verldsåskådning och olika åsigter om mångahanda lifvets frågor.
Hvad som förenade dem var en viss idéel blick på tingen, belefvade och verldserfarna menniskors säkra takt, som gaf deras samvaro och umgänge äfven då meningarne brötos emot hvarandra, en måttfullhet och hofsamhet, som aldrig skar; och slutligen något som fans hos dem alla, djupast inne i deras väsen — den skönhetsdyrkan, som de eljes med verklig sorg sågo alltmer och mer försvinna ur tiden.
Under två valperioder satt majoren kvar på sin bänk i andra kammaren.
Men en dag i Maj, under andra valperiodens sista år funno vännerna — för första gången då en vigtig fråga behandlades — hans plats tom.
Det berättades, att han hals öfver hufvud lemnat Stockholm, och en vecka senare lästes i ett par af de konservativa bladen ett tillkännagifvande inom en svart ram, som förklarade motivet till hans plötsliga afresa.
Min hustru Henriette von Bosenberg afled stilla natten emellan den 4:de och 5:te Maj.
Gud vare evigt tack i sin nåd, som gaf oss 14 lyckliga års samlif.
Majoren kom aldrig mer till Stockholm som riksdagsman.
Han hade lagligt giltiga skäl att afsäga sig förtroendet.