Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru Birger, som af tant Betty fått höra att deras gäst var en slägting till såväl Erik som ock Ojalaherrskapet, gerna velat utforska den gamle herrns egentliga afsigt med detta oväntade besök, hvarom ingenting förljudits i den förtroliga sällskapskretsen, hade han dock häri vida mindre framgång än den fintlige juristen i det välbemantlade förhör han lät sin värd undergå.
Understödd af de meddelanden Stråle redan qvällen förut under samtalets lopp lyckats erhålla, visste han nu att så leda tråden af deras samspråk att han ganska snart trodde sig vara det sanna förhållandet på spåren.
Den väl öfverståndna nattliga vakten gaf honom härvid en ypperlig anledning till hvarjehanda spörjsmål.
Stråle tackade varmt men icke utan en liten skymt af skalkaktighet i blicken den unge doktorn för dennes omsorg om hans systers säkerhet samt prisade den Stråleska familjen lycklig som i det aflägsna Finland i en och samma person vunnit en räddare, en beskyddare och en tvifvelsutan mycket förekommande gästvän.
Om Jenny nämde den gamle herrn intet enda ord.
Men då Erik, som med sin närvaro ökat sällskapet, frågade huruvida det icke vore lämpligt att han skulle rida ut till Ojala för att förbereda tant Agatha och kusin Jenny på det oväntade besöket, svarade herr Stråle helt enkelt att då Erik öfverlemnat den för behöflig ansedda nattvakten öfver slägtingarnes säkerhet åt en annan, han lika gerna kunde låta morbrodern sjelf anmäla sitt besök.
Arten af det svar, som tycktes sväfva på Eriks läppar, föranledde honom dock att skämtsamt tillägga:
"att det tvifvelsutan fanns heligare föremål att bevaka än unga kusiner, till exempel gamla onklar, att icke tala om den frånvarande gästvännens härd."
Erik rodnade märkbart men han hjelptes ur sin förlägenhet af den vackra Ainas inträde, som, efter ett glädtigt och lika hjertligt "godmorgon" till alla tre herrarne, började servera kaffet.
Birger omtalade nu att han till frukosten ditväntade länsmannen som skulle anställa polisundersökning angående det nattliga öfverfallet, samt öfvertaga ledningen af våldsverkarnes efterspanande, om hvilkas sannolika tillhåll man dessutom redan fått någon kunskap, väggledd af de spår de vid sin flykt lemnat efter sig.
"Stackars karlar", sade herr Stråle, "jag skulle nästan önska dem friheten, redan derföre att deras misslyckade anfall beredt mig en så öfverraskande angenäm bekantskap som min räddares och fröken Ainas."
"Säg lika gerna blott Aina, snälla morbror", inföll Erik, "ty jag säger det genast rent ut.
Aina är min fästmö."
"Då säger jag med synnerlig glädje 'Aina' till den älskvärdaste af mina finska vänner," utropade den gamle herrn muntert och fattade med en anstrykning af galanteri Ainas hand för att kyssa densamma, men den rodnande unga flickan slog sina vackra armar omkring onkelns hals och tryckte en kyss på den gamle ungkarlens ingalunda motsträfviga mun.
"Bra gjordt, Aina lilla!" sade den upprymde juristen; "men blif icke svartsjuk på mig, Erik, ehuru jag är ungkarl", tillade han med en komisk suck. -- Han ökade den allmänna sinnesstämningens munterhet, då han med utsökt belefvenhet och gammaldags sirlig artighet framträdde till tant Betty, som tillkommit under tiden, och vördsamt anhöll att i betraktande af det blifvande intima förhållandet emellan deras familjer, nu redan få kalla fröken
Ros för "kusin", hvartill den fryntliga gamla damen rodnande gaf sitt samtycke.
Birger utbytte Stråle ett hjertligt handslag i det han menade: att det var mycket roligare att kalla sin räddare du än herr doktor, hvilken titel ovilkorligen påminte honom om läkare, menniskor som han väl i allmänhet högaktade, men af hvilka han hittills icke behöft och hoppades att icke så snart heller behöfva någon "räddning".
Ett bud från länsmannen anlände emellertid och aflemnade ett bref.
Detta gaf anledning till uppbrott från kaffebordet.
Det högvigtiga brefvets innehåll skola vi meddela i nästa kapitel.
Länsmans-diplomati.
Den värde herr Smilander hade af ryktet förnummit att den öfverfallne, men räddade utländingen var en mäkta förnäm man, hvilken kommit hit för att från Ojala afhemta de der boende utländska damerna samt återföra dem till deras i hemlighet öfvergifna hemland.
Genast vaknade underliga tankar i hans hjerna.
Kanske var det sjelfve polismästaren i Stockholm, den berömde Wallenberg, som tillika med egna ögon här vid Imatra ville studera de naturliga vattnens kraft.
Inom sig hade derföre den förtänksamme länsman Smilander beslutit att på allt möjligt sätt gå den förnäme främlingens önskningar till mötes, och till och med Ros steg i hans aktning i följd deraf att han varit försynens redskap att verkställa räddningen.
Då han erfarit att den resande under titel och namn af "häradshöfding Stråle" hedrade hans aflägsna födelsebygd med sitt besök, stadfästades inom honom den en gång fattade föreställningen att denne var en mycket förnäm man, som allrahelst, för att väcka mindre uppseende, "inkognito" gjorde sin resa.
Den främmande hade tvifvelsutan antagit namnet Stråle blott för att låtsa vara en slägting till den gamla damen på Ojala.
Smilander ville derföre på ett försigtigt sätt låta honom förstå, att han, Smilander, var en alltför routinerad administrativ tjenstemän för att icke genast ha genomskådat den resandes högre samhällsställning.
I enlighet härmed ville han ock från första början inrätta hela sitt uppträdande.
Wallenberg-Stråle skulle då med sitt vana öga genast se hvars andas barn han hade framför sig, och man kunde icke veta hvilken utländsk utmärkelse möjligtvis blefve en följd af det nit
Smilander skulle ådagalägga vid röfrarnes förföljande och gripande.
Han ansåg det derföre vara klokare att icke besöka
Ros till frukosten, utan medelst ett skickligt och i högre juridisk stil uppsatt bref inbjuda främlingen till den polisundersökning han ernade hålla på sjelfva stället der öfverfallet egt rum.
Detta bref, som saknade adress, sände han med ett bud till Muistola.
Det skulle öfverlemnas till den "främmande öfverfallne herrn".
Stråle tog brefvet och läste icke utan förvåning följande löjliga aktstycke:
"Min herre!
I brist på adress som jag saknar vill jag icke tro på ryktet om min herres namn hvilket, såsom måhända varande falskt, kunde inverka kränkande; men till saken, såsom vi administrativa tjenstemän säga.
Min herre har natten emot i dag, den 16:de hujus, genom herr doktor Ros' förvållande lupit fara att blifva räddad, eller fastmera af doktor Ros blifvit räddad ur en fara som min herre bemälde natt lupit genom ett ännu okändt antal röfvares förvållande, hvadan jag i min egenskap af kronobefallningsman i den af denna olycka hemsökta socknen, på anmodan af sagde Ros, bosatt å Muistola, funnit mig föranlåten att dels medelst utsändande af spejare, äfvensom prolimitär polisundersökning på platsen, dels ock genom hållandet i förvar, dock icke i jern, af sistlidne nattens skjutsbonde, såsom skäligen misstänkt att ha varit med i komplotten beträffande sina hästar, som icke blifvit honom frånstulna och derföre skola afföras till mitt stall för att besigtigas af vid slika försök till rån vane personer, som skola fastställa huruvida hästarne blifvit med flit skonade, -- så och i betraktande nu af allt detta och dessa åtgärders vidtagande, får jag härmedelst förständiga, det vill säga ödmjukast anhålla det min herre ville infinna sig å den plats der det tillämnade brottet lyckligtvis icke föröfvats genom meranämnde Ros' föregifna mellankomst och såsom af vittnen vidhandengifvits, fem med välberådt mod ur min herres revolvrar aflossade skott, för att jag på stället i behörig form måtte få anställa polisförhör och undersökning med alla vid tillfället utom röfrarne närvarande personer samt likaså den kullstjelpta vagnens besigtigande för att utröna huruvida våldsverkarne medelst inbrott försökt någonting; och ehuru smärtsamt det är att innan röfrarne genom gripande och häktande befordras till laga straff, dermed se mig tvungen att besvära min herre och afgifva berättelse om hela förloppet, ithy att vi administrativa tjenstemän i Finland, i likhet med hvad i Sverge plägar ske, måste gå summariskt tillväga då det är fråga om rackare och förlupna personer, bedjande tillika om ursäkt för besväret, men utlofvande min herre att med all behöflig handräckning bistå min herre i den der andra saken, hvilken längesedan icke blott väckt min nyfikenhet såsom varande oloflig, utan derhos föranledt ett för mig illa aflupet besök på ett ställe, som må vara onämdt oss emellan, och hvilket min herre ämnade besöka redan i går men nu måste uppskjuta till i dag, men der enligt egen uppgift inga dokumenterande handlingar finnas,
hvilket jag vill till min herres tjenst och upplysning meddela, ehuru jag tror mig kunna framtvinga riktiga pass om icke falska sådana redan anskaffats, och förblir jag med högaktning och i förbidan på min herres ankomst till det olyckliga räddningsstället men der ingen fara finns om dagen och derföre att jag är der, min herres ödmjukaste tjenare.
Johan Smilander, Kronobefallningsman i orten."
Efter genomläsandet af denna sorglustiga skrifvelse öfverlemnade herr Stråle densamma skrattande åt Ros, i det han sade sig tro meningen vara en kallelse att infinna sig vid en preliminär polisundersökning på stället.
"Men slutet förstår jag inte riktigt", tillade den gamle juristen, "dock förmodar jag att det har afseende på någonting som rör min syster."
Ros genomläste leende brefvet men då han kom till frågan om passen blef han allvarsam.
Under tiden hade Stråle följt "kusin Bettys" inbjudning till frukostbordet.
Nu erhöll ändtligen Erik papperet.
Han försökte uppläsa detsamma högt men afbröts som oftast af en skrattlust, den han icke kunde qväfva; dock upphörde äfven hans munterhet då han kom till det ställe der passen voro omnämda.
Men hans oro yppade sig på annat sätt än finnens, som blott eftersinnade hvilka obehag fruntimren kunde ha att befara af den påhängsne länsmannen.
Erik gick denna gång längre i sina farhågor än vännen.
"Gubben Stråle är Jennys förmyndare", hviskade han till Ros och detta var en nyhet som tycktes börja oroa denne, isynnerhet då han sammanställde densamma med hvad tant Betty meddelat honom om kuskens vinkar angående ändamålet med den främmande herrns besök på Ojala.
Sedan emellertid frukosten intagits begåfvo sig herrarne på väg till platsen för föregående qvällens äfventyr.
Polisundersökning i skogen.
Men derborta i den nu åter fredliga skogen, hvarest ännu för tolf timmar sedan hästar störtat, vagnar blifvit kullstjelpta och resande anfallits, der yxor svängts i månskenet och den krigiska knalleffekten af amerikanaren Colts uppfinning, revolvern, injagat skräck hos den europeiska nordens landtligt beväpnade banditer, der satt nu den administrativa maktens representant i den finska socknen Ruokolaks, kronobefällningsman Johan Smilander, på en sten vid landsvägskanten.
Han satt der omgifven af två nämdemän samt bro- och skallfogde, föreställande hans myndighets armar och ben, hans handtlangare och adjutanter.
De rådplägade sinsemellan med vigtiga miner i de välmående ansigtena, och en liten skara af ortens allmoge, män, qvinnor och barn, stod gapande rundt omkring dem.
Då syntes ett dammoln på vägen från Muistola och herr Stråle i vagn samt
Birger och Erik till häst anlände.
Herr Smilander steg upp och förberedde sig att med en viss högtidlighet emottaga de ankommande, som i en ståtlig procession närmade sig.
Han "harklade" och hostade, fick strupen ändtligen klar och skulle just börja sitt tillämnade tal, då den raske gamle Stråle, sedan han återvunnit sin jemnvigt efter nedstigandet ur vännen Ros' gammalmodiga och något höga vagn, med en oefterhärmlig komisk grandezza tilltalade den vördsamt helsande sålunda:
"God morgon!
Ackurat på sin post, det ser man!
Edert nit i tjensten, herr befallningsman, är öfver mitt beröm."
"Tackar ödmjukast", svarade Smilander och fattade mod då Stråle räckte honom handen till helsning.
Han tillade derefter:
"Vi administrativa tjenstemän i Finland äro mycket påpasslige."
"Ja, och tiden är dyrbar", återtog herr Stråle, "jag borde om en timme eller så vara på Ojala."
"Vi kunna genast skrida till verket", inföll länsmannen, "ursäkta att jag sätter mig."
På länsmannens fråga huruvida den öfverfallne hyste misstanke till någon särskild person -- han blinkade dervid med ögonen -- om att ha varit i komplott med röfrarne, svarade Stråle "nej" och afgaf derefter i korthet en berättelse om förloppet.
Ros gjorde likaså om hvad som timat efter hans inblandning i saken.
Nu uppropades den pratsjuke kusken.
På dennes vittnesmål hade länsmannen synbarligen räknat för att såsom ransakare lysa inför den förmente höge polismannen.
"Kurikka", började länsmannen, "ni är från Wiborg, inte sannt?
Jag tror mig känna er?"
"Isvoschtschik (åkare) Kurikka n:o 6", svarade denne på dålig svenska.
"Jag kände herr befallningsman mycket bra då herrn var i kansliet i Wiborg.
Mången gång om natten..."
"Det hör inte hit!" afbröt den förhörande.
"Huru kom Kurikka i den här herrns tjenst?"
Smilander bugade sig härvid för Stråle.
"Jo si, för det att jag är gammal kusk och kan 'rata venska' (prata svenska), så gaf polismästaren mig åt herrn här, som jag följer på resan och tillbaka för sex mark (4 rdr) om dagen."
"Polismästaren och sex mark om dagen", sade Smilander för sig sjelf, "det är han och ingen annan.
Tillåt mig", han vände sig nu till Stråle, "att förhöra vittnet på finska.
Doktor Ros kan ju vara er tolk?"
"Alltför gerna", blef svaret.
Nu tilltalade Smilander kusken med hög röst sålunda:
"Tala rent ut, Kurikka, hvad du har att säga.
Jag vill att lag och rätt skola vördas i mitt distrikt" -- härvid kastade han en sträng blick på de församlade bönderna -- "tala rent ut allt hvad du vet om den här saken och hvarföre röfrarne just anföllo den här herrn?"
Efter erhållen tillåtelse att få begagna sig af sitt modersmål, afgaf Kurikka en vidlyftig berättelse, den vi, med förbigående af en mängd biomständigheter, här återgifva betydligt förkortad.
Emellertid satte sig herr Stråle och hans följeslagare på ett par stenar för att höra på.
"Jo, si, det var så", började vittnet, "att jag blef den rike herrns kusk fast Järvinen, min granne, rände andan ur halsen på sig för att få den platsen, men polismästaren sa', att jag var mera 'skicklig i ett och annat'.
Och majoren, polismästaren ni vet, herr befallningsman och 'höga rättvisa' ('korkia oikeus'), är mycket gemen när han talar med simpelt folk, och han sade till mig, att djefvulen och, med respekt till sägandes, alla länsmän i landet skulle ta mig, om jag inte skulle föra den herrn helbregda tillbaka till Wiborg.
Och såsom ni ser, höge herr befäliningsman och domare, så tyckes ju den främmande herrn vara kry och rask hittills, så att jag ärligen förtjenat min lön."
"Till saken", afbröt länsmannen, "berätta, huru kom det till att ni råkade ut för den här rysligheten?"
"Jo, si", började kusken åter, "det var så, att vi skulle fara till två ohyggligt rika fruntimmer, som lära ha rymt från..."
"Ursäkta, herr befallningsman", afbröt Stråle, "kanske vi lemna fruntimren åsido, alldenstund denna sak alldeles inte angår dem."
"Riktigt", anmärkte ransakaren till vittnet, "berätta hvad som händt, inte hvad som kan komma att hända."
"Nåja", fortfor den sålunda tillrättavisade, "vi skulle till Imatra, och derifrån med fyra hästar till Lauritsala (första slussen vid Saima kanal) och så till Wiborg igen.
Nåväl, resan gick bra ända till Jäskis färja, och medan herrn drack kaffe inne i gästgifvargården, frågade folket, som stod omkring mig, hvad det var för en herre, som jag skjutsade, och jag sa' sanningen, att det var en rik man från utlandet, som reste till Ojala och derifrån tillbaka till Wiborg.
Och som jag fått respengarna om hand, gaf jag skjutsbonden från Rautanen en mark (70 öre) i drickspengar, för si så hade herrn befallt.
Och der talades ett och hvarje om Ojala-herrskapet och att de också voro från utlandet och hade mycket pengar samt att Muistolaherrn (härvid rodnade Ros starkt då han öfversatte vittnets ord) blifvit mycket god vän med dem, och att han hade hos sig en herre, som var från samma land som fruntimren, och att de sällskapade med hvarandra såsom slägtingar.
Nåväl, det var allehanda folk vid färjan och vår nye skjutsbonde hörde också uppå, men herrn derinne dröjde så länge, att färjan gjorde två resor innan vi kommo att fara öfver elfven.
Flera karlar hade före oss begifvit sig till andra sidan.
Det var mycket bråk med vagnen, men vi kommo dock i skymningen öfver.
Orsaken var den, att herrn i Wiborg spisat middag med polismästarn, borgmästarn och många andra, så att, ehuru vi körde fort, det likväl blifvit sent på dagen.
Så bar det åter i väg, men det var mörkt när vi kommo till den här f-e skogen, och huru det var, så skyggade venstra sidohästen och vi lågo här i diket, vagn och hästar och allt, just der.
Jag och skjutsbonden fingo en så duktig knuff i fallet, att vi voro sanslösa, kan jag tro, ty när vi vaknade igen var det månsken och ett hiskligt svärjande och skrikande och huggande, och herrarne skjöto, jag tror, fem skott.
Röfrarne, hvilkas antal jag inte räknat, flydde till skogs, och hästarne, som de spännt ifrån vagnen för att stjäla dem med, rymde, men skjutskarlen fångade dem åter, ty de hade skadat sig i benen då de stupade på repet, som röfrarne spännt öfver vägen, och hvilket Muistola-herrn tog upp från landsvägen; det låg så här, just midt öfver vägen."
Sedan kusken slutat sin långa berättelse framfördes skjutsbonden, hvars utsago öfverensstämde med den förres.
Han tillade blott, att kusken i mycket skrytsamma ordalag talat om den resandes rikedom och många kappsäckar med dyrbart innehåll samt en låda med välinpackade vinbuteljer som de hade bakbunden på vagnen.
"Kände du", sporde länsmannen, "någon af de karlar, som åhörde detta tal?"
"Jo några, och det är hederligt folk, men så voro der också två zigenare (tattare) och de foro öfver första gången färjan gick, det mins jag väl."
Sålunda fortgick förhöret ännu en stund.
Derefter undersöktes platsen, och
Ros utpekade ett träd på den ena af vägkanterna, vid hvilket det ödesdigra repet varit fästadt, medan det på andra sidan sannolikt hållits af karlarne.
Då hästarne stupat emot den blott qvartstums tjocka linan, hade den häftiga ryckningen i densamma lemnat tydliga spår efter sig i trädets bark.
Några mindre blodfläckar utvisade platserna der striden stått och i hvilken riktning våldsverkarne flytt.
Stråle och herrarne togo nu afsked af länsmannen, som skulle bege sig på spaning efter röfrarne.
Den stackars skjutsbonden sattes emellertid på fri fot och Stråle gaf honom en riklig gåfva för att påkosta hästarnes återställande.
"Välkommen i qväll till Ojala på en liten toddy, herr befallningsman!" sade herr Stråle artigt.
"Jag hoppas min syster inte skall ha något deremot, när det är jag som bjuder, och inte min vackra systerdotter heller."
I detta ögonblick och innan Stråle ännu hunnit klifva upp i vagnen, framstälde sig inför den icke litet öfverraskade församlingens blickar en ny, lika vacker som i dessa trakter i allmänhet sällspord syn.
På vägen från Ojala nalkades, styrande med behag sin lifliga häst, gestalten af en ung ryttarinna.
Hon parerade skickligt sin muntra springare i det hon helsade den förvånade församlingen och vände sig till Erik, som var den förste hon kände igen, med den något hastiga frågan:
"Hvad har händt, kusin Erik?
Folket på Ojala är alldeles uppskrämdt och tant lät mig inte bege mig af utan den der beväpnade drabanten."
Hon pekade på en med bössa utrustad karl, som ridande barbacka på en arbetskamp, följde efter henne med andan i halsen.
Men då hon härvid gjorde en vändning åt sidan, blef hon varse gubben Stråle, som med utropet:
"Men der har jag, minsann, henne sjelf, min yra, präktiga amazon!" skyndade henne till mötes.
Ros, som sutit af, räckte Jenny artigt sin hand och hon hoppade muntert i den glade herr Stråles armar och gaf honom, oombedd, en hjertlig kyss på hans mysande mun.
"Välkommen, snälla morbror, välkommen ändtligen!" utropade den vackra ryttarinnan och tillade sedan:
"Och det är kanske morbror som haft det der äfventyret i natt?"
"Jo du, min sprittande Jenny d'Ojala", svarade Stråle glädtigt, "och der ser du min räddare ur en den allra sannolikaste dödsfara jag hittills i mitt lif lupit; det är just din nyaste stallmästare."
"Herr Ros!" sade Jenny med en blick, omöjlig att beskrifva, men så full af den renaste, mest oförstälda glädje, att dess uttryck icke kunde undgå morbrodren, och han tillade derför i allvarligare ton:
"Ja, Jenny, vill du tacka den ynglingen för mitt lif och kanske två andra menniskors till, så gif den finske riddaren ett hjertligt handslag, du min lilla svenska affälling."
Djupt rodnande räckte Jenny sin hand åt den stumme Ros.
"Se så, nu kan det vara nog, till en början åtminstone", återtog Stråle; "stig upp till mig i vagnen, så åka vi tillsammans till Ojala.
Agatha mår väl?
Kom ihåg bjudningen, herr befallningsman, och du, broder Ros, tag dina fruntimmer med dig!
Jag skall genast sända vagnen tillbaka.
Erik följer med oss."
Så ordnade den gamle herrn allt för den dagens afton.
Men Smilander kastade en tacksam blick på de afresande och mumlade:
"Han vill mig väl, jag måste, ta mig f-n, ha reda på de der rackrarne."
Vi lemna nu länsmannen och hans följe, der de satte sig i rörelse till en enslig skogsäng, hvarest man förmodade att våldsverkarne i en gammal lada hade sitt tillhåll.
Jenny kom till skogen.
"Det stundar främmande, kära du", sade tant Agatha till skön Jenny på morgonen af den dag som följde efter Eriks och Ainas trolofningsafton, "jag försäkrar, att det har stundat långväga främmande hela morgonen.
Nå, Erik kommer visst ut med sin fästmö.
Ja, den Erik, den Erik", fortfor den gamla damen, "att så der ge dig på båten, Jenny lilla, det var ändå styggt."
"Det var snällt och klokt gjordt af Erik att inte äflas med att fria till mig, tant lilla, ty jag hade varit tvungen att ge honom korgen", svarade Jenny med den naturligaste ton i verlden.
"Ja, Gud blott förstår sig på flickhjertan nu för tiden!" återtog tanten.
"Och jag som trodde, att du tyckte om honom, efter han alltid skulle följa med på våra resor?"
"Det var just för det jag inte alls var kär i kusin Erik, som han var en passande och kär reskamrat för mig -- men", afbröt hon det grannlaga ämnet, "hvad kommer åt vår Thilda?
Hon ser ju alldeles blek och förskrämd ut.
Hvad fattas dig, Thilda?"
"Ack, kära hjertandes fröken!" ropade tjenstflickan, der hon med förfärad uppsyn ilade från drängstugan till de i förstuguqvisten stående damerna, "rysliga saker ha händt i natt, vet herrskapet."
Tant Agatha och Jenny sågo förvånade på den andfådda flickan.
"Jo", fortfor denna, "i natt har en rysligt rik resande herre blifvit öfverfallen af röfvare på landsvägen häremellan och Muistola och röfrarne höllo just på att slå ihjel honom, men så kom der en lång, stark karl på en svart häst och red öfver dem och slog dem och der skjöts och den svarte ryttaren dref bort röfrarne och försvann, men den gamle resande herrn, ty han var gammal och från ett främmande land, fördes till Muistola och doktorn..."
Fru Hedvigs dagbok. (1895.)
Asra.
En nutidsidyll.
Struensee. I.
Stadsläkaren i Altona.
(1898.)
PÅ HÖJDERNA
(Kjöbenhavn. 17 April 1769.)
Det mörknar öfver Sundet.
Moln efter moln jagas fram af nyckfulla stormilar från nordost.
En hagelskur fräser öfver de hoppande, skumkrönta böljetopparna.
Segelfartygen på redden kränga våldsamt och rycka i de dubbla ankartågen.
Två fiskarbåtar länsa undan mot land med slitna segel.
Skriande flykta måsarna öfver bommen, fladdra som hvitt flarn mellan masterna i hamnen, drifva in öfver Kongl. varfvet på Nyeholm och försvinna bortom Vår Frälsares kyrka.
Skiltvakten på kastellets norra vall slår kappkragen upp öfver öronen och söker lä bakom en trädstam.
Nu hvisslar det och rasslar i de nakna grenarna, stora hagel studsa mot marken, som redan börjat skifta i grönt, och vattnet i den inre vallgrafven skummar mellan de smältande isflaken.
Inne i citadellet träder en trumslagare fram på den öppna platsen mellan de smutsröda kasernerna och förrådshusen, kastar en blick upp mot kyrkan, en annan mot kommendantsbostället och slår en hvirfvel.
Haglen smattra öfver alla tak och öfver borggården, som blir hvit på mindre än en sekund.
Stormklockan klämtar till, det hviner i alla knutar och dannebrogen sjunker flaxande ned från sin stång.