Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bella smög sig till sin mor och kyste henne.
-- Förlåt mig, älskade mamma, att jag gjorde mot din önskan.
Jag skall bjuda till att ej göra så mer.
Och jag är så lycklig öfver att du talar med mig om sådant, som jag nog tänker på utan att förstå.
Får jag icke alltid komma med mina frågor till dig?
Jag tycker att ingen i hela verlden kan ha så vackra och upphöjda tankar som du och Hanna.
Bella och Hanna sutto vid matsalsbordet i den förras hem och läste zoologin till morgondagen.
Bella pluggade af alla krafter de kallblodiga ryggradsdjuren, medan Hanna som kunde lexan, och lånat en anatomielärobok af Bengt, intresserad betraktade de medelmåttiga planscherna.
-- Nej, vet du, Bella, aldrig hade jag trott att våra små händer skulle innehålla 13 olika ben, utom tummens sesamben och så fingrarne.
Se hit, två rader handrotsben, fyra i hvarje och så fem mellanhandsben som fortsättning af fingrarne inuti handen.
Hvad jag gerna ville ha ett riktigt benrangel att studera, det är så litet jag vet om min egen kropp.
-- Ja, vi äro bra konstigt skapade, -- sade Bella. -- Du skulle bedja Bengt berätta för dig hvad du ej förstår.
Han skall ju bli läkare och är så grymt intresserad af allt sådant der.
I detsamma kom gamla Lena in för att rödja af bordet för qvällsdukningen.
Hon var god vän till de båda flickorna och deltog intresserad i allt deras görande och låtande.
Det kunde nu icke hjelpas, att hon såg på verlden och tingen med en annan blick, än dessa unga, som voro af en nyare tid, än hon.
Men äfven der hon ej förstod eller gillade dem, behöll hennes hederliga gamla hjerta all sin tillgifvenhet för „barnen“, som hon kallade dem.
Hon hade aldrig sjelf erfarit de kraftiga väckelser ungdomen i vår tid är utsatt för eller den oreda och förvirring de första knoppande tankarna kunna tillställa i ett ungt sinne.
Hon hade tagit emot hvad hon fått, utan att så noga skärskåda det och söka bilda sig ett omdöme om dess värde.
Och derför såg hon ofta med undran huru ungdomen „bråkade“ och satte sig upp mot gamla åsigter, hvilkas riktighet hon trott vara höjd öfver allt tvifvel.
-- Hvad är det Hanna nu igen tittar i för gudlösa böcker? -- sade Lena med en skymt af ogillande i tonen, då hon såg planscherna med de anatomiska afbildningarna.
-- Det är läran om vår egen kropp, Lena, -- sade Hanna, -- det är menniskans skelett, och visst icke något gudlöst otyg.
-- Ja men, jag tycker, att det är det.
Hvartill tjenar nu att se på sådant der?
Det, som Gud gömt för menniskans blickar, det skall hon icke envisas att vilja se.
Och den arma menniskans „schelett“ tycker jag kunde få vara i fred i grafven och inte bli taget fram till ett spektakel för de lefvande.
-- Hvem skulle spektakla med något så allvarligt som döden, -- sade Bella undrande.
-- Och dessutom, inser du inte, att det är nyttigt för oss att känna vår egen kropp.
-- Nej, det är platta onödan, tycker jag.
Den, som byggt ett hus, bör veta huru det är gjordt, men inte tillkommer det andra att gå och taga reda derpå.
-- Men läkarena då, huru skola de kunna sköta en sjuk, om de icke veta huru hans kropp ser ut och hvar det onda sitter?
Lena såg fundersam ut. -- Jaa, doktorerna . . . de må nu ha lof att vara kunniga om sådant der.
Men inte kunna de ändå göra en menniska frisk, som Gud vill att skall vara sjuk.
Och om Gud vill göra en sjuk frisk, så inte behöfver han några doktorer till det.
Si, derför tycker jag, att schelettbilder och droppar och tocket der är så platta onödan, för ska’ en dö, så dör en.
-- Men mins du, Lena, huru glad du var, när du hade gikt i benet och blef qvitt den genom doktorns recept?
-- Ja, hjertandes, visst var jag glad, men det var väl, tänker jag, för det jag är en usel, syndig menniska, som inte kunde lida och bära utan knot hvad Herren pålagt mig.
Det var dumt gjordt att vilja kasta bördan ifrån sig, men si, när jag behöfde benet . . .
-- Det är just det, -- inföll Hanna.
-- Hvem behöfver icke alla sina lemmar för att kunna arbeta och vara nyttig?
Icke sänder Gud sjukdomen för att vi motståndslöst skola böja oss för den, utan jag tänker mig, att han sänder den som straff för att vi brutit mot någon af naturens lagar och för att pröfva vår tro på hans hjelp.
-- Ja, jag förstår mig nu inte på andra lagar än de som stå i tio Guds bud.
Men nog är det i alla fall syndigt, att unga flickor, som ni, skola syssla med „schelett“ och tocket der.
Tänk om någon af oss skulle få lust att bli läkare, -- utbrast Bella och spände sina glada ögon utmanande i Lena.
-- Gud bevare mig att behöfva upplefva den dagen, -- sade Lena förfärad. -- Flickor doktorer!
Så Bella kan prata!
Hvarför icke lika gerna konstaplar eller gardister!
-- Till och med det, -- sade Bella road.
-- Det fans en vallflicka i Frankrike, som Gud kallade att bli soldat och gå i krig för sitt land.
-- Skyll på Gud!
Nog var det hennes eget syndiga infall att vilja leka karl och slå ihjäl menniskor för att få deras „schelett“.
Men si, det säger jag, att Gud har skapat qvinnan att bli en bra hustru och en bra mor och inte till att slåss eller klotta med mixturer och tocket der.
-- Voj, voj, söta Lena, hvad du är rysligt dum.
Skulle det nu hindra en flicka att bli en bra hustru och en bra mor, om hon visste huru hon skall förbinda ett sår eller spjela ett ben eller tillblanda en mixtur?
Och dessutom, om vi nu ej skulle vilja gifta oss?
Lena skrattade. -- Vilja?
Nog vill man alltid, när man får en bra man.
-- Nå, hvarför har
Lena inte gift sig, det håller på att bli för sent nu, -- skrattade Hanna.
-- Ja si, ingen har friat till mig.
Men nog kommer två så söta flickor som ni, att få friare, hela hopen. -- Och Lena plirade skälmaktigt med sina små gröna ögon, men blef i hast allvarsam igen.
-- Ja, jag kallar er söta, för det att jag håller af er och skött Bella sedan hon kom till verlden.
Men nog äro ni sådana syndigt sjelfsvåldiga och förmätna ungar ibland, att jag är rädd Gud ej skall hafva tålamod med er.
Nu stormade småsyskonen in för att få qvällsvard.
-- Vet du hvad, Hanna, -- skrek Lulle. -- Min Lunkentus skall få nya segel och nya årar.
Bengt har lofvat.
Sen, i jul, blir den färdig.
-- Men det blir sommar, förrän det blir jul, -- upplyste Lisi, som redan var i färd med smörgåsarne.
-- Jaså, -- sade Lulle. -- Janå, då får jag den till sommaren då.
Och den skall hemta apelsiner från Borgå.
-- Växer det apelsiner i Borgå? -- frågade Hanna förvånad.
Så här stora.
-- Och han bildade med armarne en så stor ring han kunde.
-- Åhnej, Lulle, du narras, -- sade Lisi undervisande.
-- Inte växer det apelsiner i Borgå.
Det fins ej i hela Finland.
-- Hvad säger du, vi ha ju apelsiner i skänken, -- skrattade Bella.
Lisi ansåg under sin värdighet att svara på sådant dumt missförstånd.
Bella satt med Helmi i famnen och matade henne med smörgås och mjölk.
Den lilla var sömnig och de runda ögonen kröpo allt oftare ihop mellan munsbitarne.
När hon slutat, kyste Bella henne och sade: -- Se så, nu säga vi godnatt och så gå vi till Nukku Matti.
Men då vaknade motsägelseandan hos lilla syster, och hon satte sig till motvärn.
Nedra läppen sköts fram med en trotsig blick, och hon gjorde sig styf som en gärdsgårdsstör.
Något straff skulle Bella ha, som ville stoppa henne i sängen.
När Bella det oaktadt bar henne mot dörren, satte hon i att tjuta af alla krafter och slog Bella i ansigtet med sina knubbiga händer.
Bella tog en mycket allvarsam min på sig, alldeles som mamma, och sade: -- Helmi, nu är du ej snäll.
Den lilla skrek allt värre och sträckte sig mot modern, som just inträdde.
Denna förstod hvarom fråga var och såg småleende Bellas bestämda min.
Hon skakade på hufvudet: -- mamma törs ej taga dig, Nukku Matti väntar, -- sade hon och kyste barnets lilla ulfvande mun.
Bella bar obeveklig bort henne, och det dröjde ej länge, innan den lillas upproriska egenvilja domnat bort i den sötaste sömn.
Tårarne sutto qvar i ögonhåren, och läpparne darrade ännu litet i sömnen.
Men småningom utplånades dessa sorgens spår af de lyckliga drömmar man drömmer i englarnes vakt.
Fru Palmfelt hade icke kunnat undgå att märka, att Bellas hela väsen vunnit i fasthet den senaste tiden.
Hon såg det nu åter på detta lilla drag.
Förr hade
Bella haft så svårt att motsätta sig lilla systers nycker och hon tyckte det var rent af omenskligt att bära henne i säng när hon, sprittande glad, jollrade med sina leksaker, eller bedröfvad vädjade till Bellas ädelmod.
Då måste hon fälla en förbön för henne.
Men nu tycktes Bella beslutsamt sätta sig öfver det oundvikliga lilla krånglet och bemötte den lillas vrede med stora systers värdiga lugn.
Så obetydligt detta lilla drag än var, kunde Bellas mor ej undgå att glädja sig öfver det bevis på växande fasthet det gaf.
Och hon tillskref det Hannas inflytande, på samma gång hon tyckte sig märka, att den hårda skorpan kring dennas väsen småningom mjuknade och begynte falla af.
När théet var drucket, drogo flickorna sig in i Bellas rum och kröpo upp i den gamla obeqväma soffan för att ännu få en liten pratstund.
Dessa „pratstunder“ hade blifvit Bella allt kärare och oumbärligare.
Hon tyckte sig ösa med fulla händer tankar och intryck ur dessa samtal, och hon bearbetade dem sedan när hon var ensam, tills hon fått det ena eller andra klart för sig.
De blefvo henne ett dagligt sällskap och hjelpte till att utveckla och mogna hennes sinne.
Hanna å sin sida, som aldrig haft någon förtrogen, aldrig känt sig omfattad af en väns tillgifvenhet, hängaf sig småningom allt motståndslösare åt det tröstande och ljufva i Bellas vänskap.
Hon blef mindre förbehållsam och framlade stundom sina tankar och funderingar med en öppenhet och en öfvertygelse, som hänförde Bella.
Och då stundom hennes reformifver var alltför hänsynslös eller hennes uttryck för stränga, kunde en skrämd blick ur Bellas ögon eller ett förebrående tonfall i hennes röst komma Hanna att hejda sig och inse sin öfverilning.
Nu sutto de åter i den kära pratsoffan i hvar sitt hörn och småhviskade om skol- och kamratintressen.
Lampan var släckt, och endast gaslyktan utanför fönstret spred ett svagt skimmer i rummet.
Bakom skärmen hördes
Lisis lugna andetag, hon hade nyss somnat i sin lilla bädd bredvid Bellas.
-- I dag, -- hviskade Bella, -- förtrodde mig en af kamraterna, -- jag vill ej säga hvilken, för att icke förråda ett förtroende, -- att hon var förtjust i en gosse.
Jag visste ej rätt hvad jag skulle svara till detta, jag kände mig så osäker och tror jag sade någonting i allmänhet.
-- Det är dumt att gå och inbilla sig sådant, innan man ännu vet ut och in på sig sjelf. -- Det kom något retligt i Hannas ton.
-- Har du någonsin hört, att det blifvit allvar af ett skolflickstycke, som slagit ut på barnbalerna eller skridskobanan?
Jag har aldrig ansett sådant för annat än onödig inbillning.
Bella blef tankfull.
-- Jag har sett litet i den vägen, -- sade hon.
-- Men något inom mig säger, att det är att leka med något mycket allvarsamt.
Och dock, vet du, Hanna, har jag en gång sjelf fastnat ut för något sådant, och du kan aldrig tro, hvad det var för en tråkig tid.
Bella var röd som en eldbrasa, fastän mörkret dolde det, och hon lutade sig närmare Hanna.
-- Jo, vet du, det var en af Bengts kamrater, som hette Oskar.
Han bor ej mera här, och det är nu alldeles slut med den dårskapen, derför kan jag tala om det.
Han var mycket vacker och hygglig, och jag gick och blef kär i honom bums, eller inbillade mig att jag gjorde det.
Men så fingo kamraterna tag i det och det blef ett bryende och bråkande, så det var äckligt.
Inte brydde
Oskar sig en smul mer om mig än om andra flickor -- och det var nu väl det -- men antingen jag talade om honom eller ej, fick jag alltjemnt smälta en hop dumma anspelningar.
Till slut blef det olidligt, och jag började bli led den oskyldiga Oskar, bara för att flickorna gingo på så der.
Och när jag riktigt ransakade mig sjelf, fann jag, att inte var det alls något bevändt med min känsla för honom, jag kunde afstå från den när som helst.
Jag tyckte ej ens en tiondedel så mycket om honom, som jag nu tycker om dig, Hanna.
Hanna hade åhört henne tyst och tryckte hennes hand vid de sista orden.
-- Jag tror, -- sade hon, -- att vi böra akta oss för sådana inbillningar.
Det är att gå de djupa, äkta känslorna i förväg och liksom pluttra bort deras kraft.
Jag har aldrig erfarit något dylikt, men föreställer mig, att det är som när barn äta omogna frukter.
De inbilla sig att de smaka bra, men taga lätt skada deraf.
Och hvilket innehåll har väl ett sådant der skolflickstycke?
Alls intet.
I de allra flesta fall är det ett sätt att göra sig intressant och inte vara sämre än andra.
-- Ja, så tror jag, att mitt tycke var, -- log Bella. -- Jag visste, att nästan alla kamraterna hade ett sådant intresse, som de hviskade om och voro så vigtiga med, och så tyckte jag det vara dumt att inte ha ett sådant, också jag.
Jag kände mig dock hela tiden illa till mods, som om jag gjort mig till narr.
Men jag trodde det skulle så vara.
Tror du dock icke, Hanna, att det kunde vara möjligt, att verkligt varaktiga känslor kunde uppstå så tidigt som hos oss?
Tror du ej, att om du nu fäste dig vid någon, det skulle vara för hela lifvet?
-- Huru kan jag veta? -- sade Hanna.
Hon tyckte ej rätt om att tala om sina personliga känslor eller analysera dem.
-- Men, -- fortsatte hon, -- jag tror medvetandet om en sådan känsla vaknar långsamt och först sedan den blifvit pröfvad på ett eller annat sätt.
Det kan ju hända, att min tillgifvenhet för dig eller Bengt eller någon annan har ett varaktigt frö inom sig, men detta vet jag icke ännu.
Bella kände ett litet stygn.
Icke vara fullt viss om, att de alltid skulle förblifva vänner!
Hon åtminstone var fullt säker på sig.
-- Hvad tänker du på, Bella? -- frågade
Hanna slutligen.
-- Jag tänker på det du sade, att du ej var viss på, att din tillgifvenhet för mig är varaktig.
-- Var ej ledsen på mig, Bella min, men huru kan jag annat?
Den är ju icke pröfvad ännu.
Vi kunna ju utveckla oss åt fullkomligt motsatta håll, så vi småningom slitas från hvarandra.
Ser du, så länge vi växa och utvecklas till det inre, som till det yttre, finnes alltid en möjlighet för oss till oförutsedda förändringar, hvilka göra det omöjligt för oss att hålla ihop.
Men detta skall lifvet visa.
-- Nej, men litet sorgsen.
-- Åh, Bella, sörj ej på förhand!
Vi skola ej binda oss med några löften och alltid vara sanna mot hvarandra, alltid.
Skola vi icke?
April hade kommit och i det närmaste åter gått, endast ett par dagar återstodo.
Gatorna slaskade, taken droppade, isarne sågo vattusigtiga ut.
Gräsplanerna i esplanaden och inne på gårdarne begynte skryta med ett och annat grönt strå.
I skolrummen baddade solen het genom de höga fönstren.
Några flugor, som tillbragt vintern mellan rutorna, vaknade ur sin dvala och förde ett oregerligt lif för att undgå att bli ihjälstekta.
Flickorna svettades vid pulpeterna och begynte räkna på fingrarna hur många dagar de hade qvar till examen.
De pustade öfver ämneskrifningen, matematiken och Sjögrens historia, men naturkunnigheten blef intressant, när magistern i slutet af månaden hemtade dem några tidiga sippor att studera genom mikroskopet.
Märkvärdigt, huru litet man förut gifvit akt på det konstnärligt vackra i t. ex. en sippas skira blå väfnad, en flugas vinge eller en liten larvs brokiga ringar!
Detta var verklighet, riktigt lif.
Men siffror, grammatik och döda årtal . . . puh!
Fjerde klassen höll rådplägning om en utfärd till Thölö.
De skulle ha vägkost med, koka kaffe hos banvakten, leka och slå boll.
-- Då taga vi gossar med, -- föreslog Hanna, -- de äro så duktiga att slå boll och spela boccia.
-- Nej, nej, -- ropades i korus från ett håll.
-- Inga pojkar med, vi vilja ha vår riktiga frihet.
Bella tyckte att de gerna kunde taga Bengt och Alfred och Thure och Petter och några andra bussiga gossar med, men aktade sig att understöda Hanna, emedan flickorna påstodo att hon alltid ville detsamma som Hanna.
Men så förenade sig Bertha, Siri och några andra med Hanna.
Det blef en ganska liflig debatt, som slutade med att förslaget gick igenom.
Då yrkade Jenny, Agnes och Lilli m. fl. att de skulle få bjuda sina bekanta gossar med, men det gick motpartiet åter icke in på.
-- Nej, -- sade Bertha Eriksson med bestämdhet, -- om vi bjuda Cederström och Ståhle och Ryttersköld och sådana, så blir det hela bara skräp och kurtis och då vill jag ej vara med.
-- Inte vi heller! -- hördes några röster.
-- Det är ju allra bäst, om hvar och en får följa sin egen smak, -- sade Lilli Enestam, -- annars komma några af oss att i hvarje fall vara sura och missnöjda.
Jag föreslår derför, att vi dela oss i två partier och att hvar och en får taga med den hon helst vill.
En förlägen tystnad uppstod.
Man var i sitt sinne förargad öfver trasslet, men när det gälde att bryta kamratkretsen, kände sig alla litet illa till mods.
-- Nej, vet ni hvad, flickor, -- begynte Hanna, -- inte dela vi oss af en så futtig orsak!
Det vore en skam för klassen, om vi inte kunde gå alla tillsammans.
Efter det var jag som kom upp med förslaget att taga gossar med, så afstår jag helt och hållet från det, hellre än att klassen splittrar sig på olika håll.
-- Hanna har rätt, -- inföllo flera.
-- Hellre gå vi för oss sjelfva, än dela oss af en så lumpen anledning.
Det såg ut som om en sten fallit från allas hjertan och man öfverlade i största vänskaplighet om hvad som skulle medtagas.
En bestyrelse utsågs, som skulle taga hand om korgarne och man skildes med öfverenskommelse att mötas i morgon klockan 7 vid Kajsaniemi port.
Endast Jenny och Agnes hyste ett doldt missnöje med utgången.
De hade redan hunnit tänka ut hvad de skulle ha på sig.
Och nu var det så litet lönt att taga sina nya hattar, när inga gossar skulle komma med.
Morgondagen kom, det var sista april.
Termometern visade 5 graders värme i skuggan klockan 7, dagen lofvade blifva vacker.
Flickorna samlades på utsatt tid vid Kajsaniemi port, några i parasoller och flor, för hvilka de fingo smälta åtskilliga stickord.
Bestyrelsen släpade på stora korgar; man kände sig matfrisk och vänligt stämd mot hela verlden.
På andra sidan långa bron uppstämde några af flickorna: „låt vår lätta, raska, modiga tropp tumla om, tumla om i eldigt galopp“, hvarvid de togo hvarandra om lifvet och muntert galopperade framåt vägen.
De mera tungfotade höllo sig till matkorgarne, hvilka med Bibbi, som hade skoskaf, tagit plats i en isvoschik och långsamt följde efter.
Man slog sig ned i en backsluttning på solsidan och det blef ett qvitter som om hundra starar hållit sammankomst.
Matkorgarnes innehåll afsynades af några nyfikenstrutar och man vidtog anstalter för kaffekokningen i banvaktens lilla kök.
-- Måntro ni ha tillräckligt mat? -- sade Bertha och nosade i en af korgarne, hvarvid hon behändigt smugglade dit ett pakett.
-- Gå din väg, snålbytta! -- skrattade Bella. -- Den som är nyfiken får ingenting.
-- Det var sjutton!
Och jag är redan alldeles tom i magen!
Ni få bära hem mig på bår, det få ni till straff.
Man slog sig ned i gräset på utbredda sjalar och insörplade med obeskriflig njutning den vårfylda luften.
Här och der i skuggan lågo smutshvita snöfläckar, -- våra tvättfat, -- som Hanna kallade dem, och små rännilar silade sig fram utmed sluttningen och skuro fina ränder i sanden på landsvägen.
Bella var en af de tjenande systrarna.
Hon sysslade glad och ifrig med kaffet, då och då utbytande en hastig glad blick med Hanna, som halflåg i gräset och tuggade på några torra strån.
-- Hör du, Hanna, -- sade Lilli, som satt bredvid henne, och följde Bella med ögonen, -- är det sant, att Bella är din bästa vän?
Hanna kände ett visst obehag vid frågan. -- Hvarför använder du det uttrycket, Lilli? -- sade hon nästan häftigt.
-- Jag tycker ej om det.
Det har blifvit så missbrukadt och är så utslitet, att det ej säger någonting alls.
Bella och jag äro vänner helt enkelt.
Den högre eller lägre graden af vår vänskap kommer ingen annan vid.
Lilli såg litet afsnäst ut, och det gjorde Hanna ondt.
-- Har du ej märkt, -- sade hon vänligare, -- huru litet uttrycket „bästa vän“ i våra dagar betyder?
-- Ja, -- inföll Bertha, som satt i närheten, -- jag hatar det uttrycket.
Jag var en gång Molly P--s „bästa vän“ i hela tre veckor, tills hon fick hem en kusin från Schweitz, som öfvertog rollen.
Och det var det allra bästa för mig, ty jag gick redan och begynte bli hypokondrisk af alla de ömma namn, smekningar och presenter hon lyckliggjorde mig med.
Nu nicka vi nätt och jemt åt hvarandra, när vi mötas.
Lilli hade blifvit tankfull.
Hon kom att tänka på, att hon aldrig sett Bella och Hanna kyssas.
Så underligt!
Men sjelf hade hon till vana att i tid och otid slösa med sina kyssar.
Det var ändå i grunden bra onödigt.
Blott när man riktigt höll af någon . . .
Om hon ändå hade en vän, icke en sådan der „bästa vän“, som skollifvet så ofta bjuder, utan en verklig vän.
Hon kände sig denna stund så ensam, hon tyckte det var något halft med henne.
Och den menskligaste af alla känslor, åtrån att stå ett annat hjerta nära, fylde omedvetet hennes ögon med tårar.
-- Har jag gjort dig ledsen? -- utbrast Hanna förskräckt, när hon kände en het tår på sin hand.
Lilli smålog och skakade på hufvudet.
Hon tvekade litet, men böjde sig ned och hviskade:
-- Du är lycklig, Hanna, som har en vän.
Tror du, att jag någonsin skall få en?
-- Det är jag viss på.
Men sök icke.
Vänta, tills lifvet sjelfmant bjuder dig en.
Hvad jag fått i dag, kan du få i morgon.
Det brådskar inte, vi äro ju bara snärtor ännu.
Lilli nickade och var synbart lugnare.
Nu kommo Bella och Siri med bud att kaffet var färdigt.
-- Hvad ser jag? -- utbrast Bella då hon såg tårarne i Lillis ögon, -- jag tror det regnat.
Aprilregn!
Kom nu och nedskölj dina bekymmer med äkta kaffetårar!
Bertha rusade upp med ett uttryck af högsta bestörtning i sitt ansigte.
-- Bella . . . se dit . . . der, der springer en häst . . . utan ben!
Bella vände sig oförsigtigt om.
-- April! April!
April! skrek Bertha och snafvade i sina kjolar, när hon skulle taga till flykten för Bellas hotande gester.
-- Vänta du, din lurifax, detta skall du få betala! -- Bella tog en handfull gräs och stoppade det i nacken på den sprattlande Bertha. -- Ät nu det här, till dess du får annan mat.
-- Ack ja, kaffet! -- suckade Bertha melankoliskt. -- Jag fruktar det kommer för sent.
Hvad det smakade läckert, kaffet vid den lilla stugan, der solskenet blänkte på den hvita servietten och speglade sig i den blankskurade pannan.
Korgarne innehöllo ofantliga portioner smörgåsar och hvetebröd och en af dem utstjelpte under allmänt jubel 34 kalla potäter och 17 salta strömmingar, -- en potatis och en half strömming per man.
-- Berthas påhitt! -- skreko flickorna, -- hon ämnar doppa salt strömming i kaffet.
-- April!
April! det ämnar hon visst inte, det är ett sorgligt misstag! -- hördes Berthas mumsande röst. -- Men hon måste ju säkerställa sig för möjlig hungersnöd.
-- Du har en torndyfvel på . . . din näsa! -- skrek Bella med låtsad förfäran och puffade Alma i sidan.
-- Åhnej! -- sade denna lugnt och smuttade på sitt kaffe.
-- Men jag har ett bref från „Oskar“!! på fickan . . . hm! -- Och hon skramlade med en bit tidningspapper i sin ficka, för att gifva sina ord mera kraft.
-- Gerna för mig! -- skrattade
Bella utan den minsta lilla häntydan på förlägenhet.
Det April’ades hela tiden kaffet dracks, och nu var sista tåren tömd.
-- Åhå, den som hade en mage till! -- och Bertha såg längtansfullt på två skorpor och en knäckebrödssmörgås, som blifvit öfver.
Skulle man nu springa enklek?
Man var ej herre öfver sina ben.
Först måste välplägningen få tid att sätta sig.
-- Och derför sätter jag mig här, -- sade Bertha, i det hon slog sig ned på en upp- och nedvänd bytta, som stod på gården.
De öfriga lägrade sig hvar det passade, och bestyrelsen diskade kopparna.
-- Nu skola vi hålla tal, -- föreslog någon. -- Hanna börjar.
Hanna satte sig på bordet.
Hon var i dag så glad till mods, så glad och ändå full af tankar.
Vårsolskenet, den ljumma luften, kamraternas glada sorl, allt medförde en fläkt af friskhet och lycka.
Hon stälde sitt „tal“ till bestyrelsen, som hon tackade för dess osparda möda och lyckade arrangementer.
-- När jag blir välbestäld häradsskrifvare någonstädes, -- slutade hon -- ber jag att få bjuda klassen på limonad och pumpernicklar.
-- Nej, hör, skall du bli häradsskrifvare? -- frågade någon.
-- Jag trodde du ämnade bli prest, du predikar så gerna moral, -- snärtade Jenny med en liten stygg blinkning.