Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tibell föreslagna förenkling i sättet att börja och sluta skrifvelse!' lill embetsverken.
Alt mera ej skedde då, till - Den 22 Augusti f. ra. 221 skrifver jag
Regeringens obenägenhet att såra en eller annan ömtålighet.
Men denna, i sin orsak lofvärda betänklighet, synes böra försvinna, när önskan af den förträffliga anstaltens utsträckning yttrats i vårt
Stånd och delats af MedStånden.
Jag anhåller om remiss af min motion till Allm.
Besvärsoch Ekon.Utskottct.
Ånyo föredrogs Banco- och LagUtsk:ns den 5 och i5 dennes på bordet lagda betänk.
N:o t , med förslag till lag för enskilda banker.
Hr Stråle, Nils Willi., uppläste följande:
Gerna hade jag önskat att kunna undgå att göra antnärkntr mot H. Banco- och LagUtsktns förslag till lag för enskilda banker; men då jag väckt motion i ämnet, och Utsktn, dels utan att anföra några skäl, dels med åberopande af sådana, soln jag för min del icke kan godkänna, frångått mitt förlag, torde det vara en oeftergiflig pligt för mig att framställa de erinringar, hvartill jag tror att grundade anledntr förefinnas.
Uti min motion sökte jag visa angelägenheten deraf, alt K. förordn. den 24 Januari 1824 borde upphäfvas, och en ny författning utfärdas, hvilken upptoge de stadganden uti förenämnda förordn., som man ansåge böra bibehållas, hvarjemte borde meddelas sådana förändrade föreskrifter, som omständigheterna synas påkalla.
Utsktn, som erkänna, att 1824 års förordn. ännu fortfar att vara gällande, hafva tillstyrkt, ”det R.
St. må, för deras del, besluta en fullständigare lagstiftning i ämnet, än den som nu finnes.”
St. bifalla detta Utsktns tillstyrkande, är då 1824 års förordn. upphäfven eller fortfar densamma att vara gällande?
Derom säga Utslita ingenting.
Men då en författning, som icke upphäfves, alltid lärer böra anses gällande, och en ”fullständigare lagstiftning” endast innefattar tilllägg, meri icke ändringar uti den lag sorn finnes; så bär val slutsatsen blifva: att 1824 års förordn., äfven med antagande af Utsktns förslag, kommer att blifva lill alla delar gällande.
Jemför man nu förordntn och förslaget, så finner man likväl att de innefatta ganska väsendtliga skiljaktigheter, såsom i afseende på bolagsmännens betalningsskyldighet och ansvar, liden hvarunder ränta får afdragas, och densammas belopp m. m.
Att hafva 2tne på en gång gällande författningar, som äro med hvarandra i strid, det synes icke vara förenligt med en förnuftig lagstiftning.
I afseende på frågan om bolagsnräus ansvarighet i allmänhet, torde det icke böra lemnäs ulan uppmärksamhet, att författuingarne icke lemna fullkomligt tydliga föreskrifter i afseende på sättet huru bolagsmän må kunna skiljas från bolaget.
K. förordn. den 21 Juni 1778 innehåller, att då bolag ingas, anmälan inom 3tne månader bör ske hos ma - 322 Den 23 Augusti f, m. gistraten i staden eller häradsrätten å landel, hvilken anmälan intages uti inteckn.prol. ; äfvensom della hör iakltagas ”då antingen någon person ifrån bolaget skiljes, eller då någon deruti intages, som förut icke anmäld varit.”
Derefter föreskrifves, att då bolagsmän antingen vilja skiljas åt och bolaget bryta eller åstunda göra någon förändring uti den firma eller handteckning, hvarunder de kända varit, böra de correspondenterna genom bref underrätta och införa kungörelser uti tidningarna, hvarjemte, då bolaget upphört, årsproclama får å dess borgenärer utfärdas.
När här talas om bolagsmans skiljande från bolaget, så utsätter icke förordntn bestämdt, huruvida genom blotta anmälan derom inför domstolen denna bolagsman vore för vidare betalningsansvar fri eller icke.
Antager man det förra, så öppnas tillfälle för bedrägerier.
Ett bolag, som, med afseende på bolagsmännens personella credit och deras enskilda förmögenhet, vunnit förtroende och åsamkat sig mycken skuld, förändras inom kort tid: de rika bolagsmännen afgå, den ena efter den andra, och de som komma i stället äro sådane, som ej hafva något alt förlora, så att när concurs inträffar, finna borgenärerne sig bedragne i saknad af den tillgång till betalning utur bolagsmännens enskilda förmögenhet de tro sig äga.
Anser roan åter, att personers frånträdande utur bolaget och andres inträdande i stället, i sjelfva verket innefattar brytande af det förra bolaget och ingående af ett nytt, så måste föreskriften om årsproclama tillämpas, innan den afgående kan anses fri för bolagets gäld.
En rättegång påminner jag mig hafva för flera år tillbaka förevarit, deruti förekom att genom särskild öfverenskommelse en bolagsman blifvit skiljd från bolaget; men då detta längre tid efteråt råkade uti concurs-tillstånd, blef den afgångne bolagsmannen jemväl ålagd betalningsskyldighet; — huruvida förändringen hade blifvit anmäld inför domstolen eller ej, det kan jag ej med säkerhet erinra mig.
Antager man nu, att, i följd af stadgandet i i5 cap. 2 tj:.u Handels-b:n, bolagsmans betalningsansvar fortfar intill dess alla de skulder blifvit betalda, hvilka bolaget ådragit sig under den lid han varit delägare i bolaget; så finner man ock, alt, då 1824 års förordn, sätter delägare uti enskildabanker uti fullkomlig likhet med bolagsmän, en förändring uti 1824 års förordn. måste ske, såvida någon sådan delägare skall kunna, när han fränträder bolaget, blifva fri från vidare betalningsskyldighet, utan att det må erfordras att bankens ställning blifver så utredd, att intet vidare anspråk emot den afgångne delägaren kan göras.
När man läser allm. lagens stadgande uti i5 cap.
Handels-b:n samt 1798 och 1824 års förordn:r, så förefaller det besynnerligt, huruledes, vid stiftande af de redan befintliga enskilda bankerna och hypotheks-föreningarna, del ens kunnat blifva föremål för öfverläggning delägarne emellan om de skulle åta - Den 22 Augusti f m.
223 ga sig ansvarighet en för alla och alla för en, eller icke.
Huru kan det väl förenas med rättsbegrepp, att gäldenärer kunna sinsemellan få öfverenskomma om huruvida de skola betala sina borgenärer på sätt lag och författningar föreskrifva, eller undandraga sig en sådan betalningsskyldighet?
Kan väl en sådan till sin grund olaglig öfverenskommelse blifva gällande såsom allmän lag, derigenom att
Konungen i administrativ väg godkant bolagsreglorna?
Gäldenärers och borgenärers inbördes förhållanden bestämmas genom allmän civil-lag, och huru densamma stiftas utvisar 87 §:n Reg.Ftn.
Dernäst förekommer det mig besynnerligt, att då min motion innefattar förslag till lagstiftning både för enskilda banker och för hypotheksföreningar; så hafva Utsktn häraf gjort 2:ne frågor och blott yttrat sig om den ena, eller om bankerna.
Erkänner man att 1824 års förordn., efter ordalydelsen, äfven är tillämplig på hypotheksföreningar, och att ändring uti 1824 års förordn. bör ske, så skall val detta tillvägabringa* i ett sammanhang.
Jag tviflan på att Utsk:n haft rätt alt sönderdela min motion, utan tror det hafva varit TJtskms åliggande att på en gång yttra sig deröfver; hvilket synes hafva varit så mycket lättare, som jag icke kan inse nödvändigheten för H.
LagUtsk. att i afseende på frågan om hypotheksföreningarna begära sammanträde med något annat Utsk.
Nu skulle det lätt kunna hända, att frågan om hypotheksföreningarna förfölle eller blefve oafgjord; hvilket dock icke lärer kunna vara meningen!
Öfver den del af mitt förslag som innefattar, att de äldre författningarna, som förbjuda utgifvandet af valutor, skillingssedlar ro. m., skola förblifva gällande; samt att de enskilda bankerna väl måga tillåtas att utgifva creditsedlar, men att sådant för alla andra bör vara förbjudet, hafva Utsktn ej meddelat något yttrande i vidsträcktare måtto, än hvad angår bankernas rätt att utgifva creditsedlar.
Det har visserligen numera tyckts blifva en allmän opinion, att ofvannämnda äldre författningar icke angå så beskaffade credit-* sedlar, som dem bankerna nu utgifva.
Likväl, oro man vill gifva en definition på hvad som förstås med ordet ”valutor,’’så torde detsammma komma att betyda alla sådana tecken, som skola validera eller gälla i stället för penningar, och dertill mäste ock creditsedlar räknas, ehvad de (såsom i Ystads bank) innehålla, att i den enskilda banken är deponerad en viss summa penningar, hvilken innehafvaren emot bevisets öfverlemnande återbekommer; eller att sedeln af banken vid anfordran inlöses med den utsatta summan.
När Ystadsbanken stiftades, tycktes man, såsom ett medel att undvika författningarnes föreskrifter, hafva antagit benämningen af depositionsbevis, i stället för creditsedlar, som de i sjelfva verket utgöra.
Är det de enskilda bankernas rätt att, utan att någon ny lagstiftning sådant medgifver, sätta creditsedlar i omlopp, så tillkommer samma rätt hvar och en enskild
Den 22 Augusti f. m. person i Sverige; ty något annat förbud derför än det allmänna, som äfven måste gälla för bankerna, finnes icke.
Den hufvudsakligaste frågan, hvaruti skiljaktighet emellan mitt och Utsktns förslag förefinnes, är den, huruvida actie-banker böra tillåtas eller ej.
För att kunna rätt framställa, huruledes mitt omdöme i denna fråga uppkommit och utbildat sig, anhåller jag alt få gå något längre tillbaka med mina uppgifter.
Det var vid i8s3 års riksdag, som realisationen grundlädes.
Af de förslag, som jag i detta hänseende framställde, nemi. 1:0 att banken skulle årligen consolideras med minst 100,000 r:dr specie, 2:0 att realisationsgrunden skulle bestämmas till 128 skillingar för en r:dr specie, 3:o att banken till detta pris skulle invexla allt det silfver, som erbjöds, och 4:o afd den som insatte silfver, skulle erhålla ett särskildt bevis, som berättigade honom att återtaga silfver emot det erhållna beloppet i bancosedlar; antogo R.
St. år 1823 blott irsta och 3:dje punkterna.
Sedan allmän invexling till 128 sk. var tillåten, kunde väl någon realisation till mindre belopp ej vidare komma i fråga, men utvexlingens tillvägabringande medelst den s. k. öepositbanken ville man då ej tillåta.
Det var först år 1829 som ofvannämnda andra och fjerde punkter jemväl blefvo R.
Om sådant skell år 1823, hade, så vidt af sedermera inträffade förhållanden nu kan slutas, realisationen kunnat vara verkställd år 1824 eller sednast år i8a5; men man måste dock erkänna att genom uppskofvet bankens ställning blef solidare än den tilläfventyrs annars varit.
Emedlertid hyste jag och någre andre personer år 1823 hopp om realisationens snara verkställande, och vi umgingos med planer, som man borde ställa till, för att förekomma, att i den stund realisationen kom till verställighet och Riksbanken troligen måste inskränka sin sedelutgifning, penningebrist och stagnation uti inrikes-rörelsen ej skulle uppkomma.
Detta väckte tanken på enskilda banker med anledn. af åtskilliga inom RiksSttn väckta motioner.
Derjemte trodde vi, attén sådan lånerörelse, som Banco-disconten idkar, icke var för Riksbanken lämplig att i längden fortsätta.
Bankens lånerörelse borde efter hand inskränkas till lån på guld, silfver, metaller och vexlar, och allt annat småningom öfvergå på enskilda banker.
Det synes väl vara godt, att
Riksbanken genom en större lånerörelse förvärfvar penningar, som R.
St. sedermera efter behag disponera till andra ändamål; men det är just genom denna disposition af bancovinsten, hvilken lätt kan utsträckas längre än vederbör, som bankens soliditet kan äfventyras.
Densamma vore mera betryggad derigenom, att bankens årliga inkomst ej vore större än som erfordras för dess egna utgifter, och att, ifall ändå Öfverskott skulle uppkomma, detsamma enl. bestämda, för alltid gäl - Den aa Augusti f. m. a a5 gällande, föreskrifter öfverlemnades till statsbeliofvens fyllande.
Af dessa anlednzr var del, sorn uti Stats-, Bmcoocli LagUtskm utarbetades förslag till förordn. om enskilda banker eller discouter, hvilket af R.
St. antogs och utfärdades af K. M. den 24 Januari 1824.
Vid upprättandet af nämnda förslag uppstod icke ens någon tanke derpå, alt en enskild bank kunde få utgifva egna creditsedlar.
Sådant ansågs stridande emot författningarna.
Ej heller tänkte man uppå, alt till grundfond kunde användas annat än reda penningar eller publika papper, som lätt kunde realiseras.
Vinsten på bankrörelsen ansågs böra uppkomma medelst lifgifvande af assignalioner på Riksbanken, samt derigenom att penningar upplånades till mindre ränta än banken sjelf tog för sina försträckningar, äfvensom genom öfverränta.
Nu har erfarenheten visat, att 1824 års förordning, såsom ämnadt var, aldrig kommit till verkställighet, och man har härutaf ett exempel, huru svårt eller nästan omöjligt det är att skrifva lag uti ämnen, hvaruti erfarenheten ej lemnar någon säker ledning för omdömet.
När Ystads bank stiftades , så visade sig genast huruledes den solidariska ansvarigheten, stadgad lika med den bolag för handel och fabriks-rörelse åligger, alltid skulle komma alt medföra svårigheter.
Nämnda bank utgjordes af blott 3:ne bolagsmän, oell de öfrige delägarne voro innehafvare af actier och deltogo endast med sitt insalta capital uti betalningsansvarigheten.
Nu äro tvänne af bolagsmännen döde, och det förefaller rätt besynnerligt, när man ser, huruledes en afliden person fortfar att underteckna bankens sedlar, genom en annan person, det är sannt, men säkerligen utan att denne kan uppvisa någon lagligen gällande fullmakt från dödens rike.
Orsaken till denna besynnerlighet finner man lätt ligga deruti, att författningarna nu icke medgifva, alt den med döden afgångne bolagsmannens sterbhus skiljes från den solidariska ansvarigheten på annat sätt än genom utfärdad årsproclama, hvarigenom åter bankens rörelse skulle komma att betydligt lida.
Enligt mitt förslag hade bolagsmannens .ansvarighet upphört ett år efter det kungörelse om hans afgång från bolaget blifvit utfärdad, och annan bolagsman inträdt i stället.
Med tillämpning häraf utgör Ystads-banken i sjelfva verket en sådan actie-bank, som mitt förslag upptager; nemi. att endast directionen står uti solidarisk ansvarighet, men icke actie-ägarne.
Om ändamålet att småningom skilja Riksbanken från bancodiscont-rörelsén skall kunna vinnas, så måste en enskild bank uti Stockholm tillvägabringas.
Detta torde vara lätt verkställbar!, om actie-bank tillåles, grundad på contenia penningar.
Att husägare i Slockholm skulle ingå lili en solidarisk bank, i enlighet med Ulskrns förslag, har jag svårt att föreställa mig.
Samma motiv, som gälla för provin12 H. 29 D e 11 11 Augusti f. m. serna, finnas icke här.
Alt tilla telse 11 att utgifva credilsedInr till -|:dclar af aclie-bankens alla behållna säkra tillgångar skulle kunna medföra någon våda, kati jag icke inse; oell Utsk:n synas äfven hafva medgifvit detta.
Hvarföre skola då aclie-banker icke tillåtas?
Utsk:n anföra: ”alt en sådan tillåtelse vore ett undantag från den allmänna principen om bolagsmäns solidariska ansvarighet; alt det bör vara allmänhetens rätt, då den i allmänna rqrelsen ofta icke kan undvika att emottaga enskilda bankers credilsedlar, att åtminstone kunna med säkerhet och bestämdhet bedömma de rättigheter, som dem åtfölja, hvilket vore lätt att fatta, i det fall att endast en slags ansvarighet funnes för alla banker ; hvaremot, om atne ansvarighetsformer, finge äga rum , det icke gjorde tillfyllest att äga kännedom af lagen, utan man derutöfver borde förvärfva kunskapen om hvarje bolags särskilda stiftelsegrunder; samt slutligen alt de flesta af de redan inrättade bankerna grunda sig på delägarnes solidariska ansvarighet.”'
Hvad nu angår principen för bolagsmäns solidai iska ansvarighet, så är den redan af Ul>k.‘n Irånträdd.
Allmänna lagen innehåller uti i5 cap. i §:n Handels-b;n: ”Bolagsmän äga svara alla för en och en för alla till then handel, sorn för bolaget slutes
Njuta bolagsmän försträckning af andra i penningar eller gods, och reser enl hera bort; söke tå borgenären sitt åter af them, som qvar sitta.’’
Detta lagens rum har alltid varit så lillärnpadt, att hvad en bolagsman å bolagets vägnar aftalat och slutit, har gällt för alla, samt att hvar och en bolagsman, som sökes för bolagets gäld, är skyldig att densamma betala, vare sig med bolagets eller hans egna tillgångar.
Huru låter väl härmed förena sig hvad 17 §:n i Utskins förslag innehåller, att direclionens ledamöter skola först lagsökas och undergå utmätning, samt endast derefter talan kunna föras emot den eller dem af de ansvariga lottägare, emot hvilka fordringsägaren finner för godt att vända sig; äfvenså den 18 §:n, hvarigenom synes vara medgifvet, att solidariskt ansvarig delägare kan befrias från betalningsansvar, utan alt all den gäld blifvit gulden, hvaruti bolaget råkat under den lid denne delägare var bolagsman.
Enahanda stadganden förekomma äfven uti mitt förslag, men detta grundar sig derå, att den allmänna principen för bolagsmäns solidariska ansvarighet skulle frånträdas och en särskild lagstiftning för enskilda banker och hypotheksföreningar meddelas.
Är nu principen uti ofvannämnda väsendtliga delar af Utskln frånträdd; hvarföre kan icke jemväl undantaget utsträckas ännu längre, om ingen våda dervid förekommer?
Utsk;n anse, att genom den solidariska ansvarigheten allmänheten lättare bedömmer det förtroende creditsedlarna böra äga.
Då måste man likväl känna alla delägarnes namn och förmögenhet.
Nar bolag till drifvande af handel eller Den aa Augusti f. m.
•ii'] fabrik ingas, sa brukar man kungöra bolagsmannens namn i tidningarna.
Sådant bär icke skett i afseende på de enskilda bankerna.
Allmänheten är alldeles okunnig hvilka de personer uro, sorn, utom directionens ledamöter, stå i betalningsansvar.
Ännu mindre kunna väl de primitiva delägarne afgå och andra komma i stallet, utan alt sådant allmänt kungöres; den som emottager en privatbank-sedél, känner hvilka personer aro solidariskt ansvarige för densammes inlösen.
Efter mitt omdöme är det tillräckligt för allmänheten alt veta, att directionens ledamöter i alla enskilda banker och hypotheksföreningar a ro solidariskt ansvarige för betalningen; att denna förbindelse fortfar jemväl ett år sedan någon ledamot utur directionen afgått, samt att kungörelse derom uti allmänna tidningarna bör ske.
En actie-bank, sorn liar hela sin grundfond uti penningar eller sådana papper, som genast kunna till penningar förvandlas, blir alltid i stånd att hålla större cassa i proportion till de utelöpande creditsedlarna, än den solidariska banken, hvilkens grundfond består tillitdelar eller §:delar uti documenter, hvarför penningar först småningom oell efter längre tids förlopp kunna erhållas.
Den solidariska ansvarigheten hindrar alldeles icke, att ju bankens cassa kan blifva sprängd och banken upphöra alt inlösa sina sedlar vid uppvisandet; oell om äfven alla bankens skulder sedermera kanske under en tidrymd af flera år blifva betalda, är dock möjligheten af ett sådant insolvent tillstånd ett för det allmänna skadligt förhållande och bör förekommas, så vidt ske kan.
Att creditsedlar, utan påräknad solidarisk ansvarighet, kunna få credit, det visa Östgötha bankens sedlar och äfven till en del Ystads bankens.
Icke eli ord förekommer uti betänk., huruvida den lag Ulsk:n nu föreslagit skall endast gälla för de enskilda banker, som hädanefter uppkomma, eller jemväl för de redan befintliga.
I förra fallet uppstår den orättvisa, alt man nu mera icke vill tillåta hvad som förut blifvit medgifvet, utan att man kan åberopa att några olägenheter för det allmänna derigenom uppkommit.
I det sednare åter skulle flera af de redan befintliga bankerna blifva nödsakade att genast, då lagen promulgeras, inställa sin lånerörelse intill dess nya bolag i enlighet med Ingen hunnit bildas.
Till grund för mitt förslag har jag antagit, att de närvar, förhållandena skulle äga bestånd och legaliseras, samt ingen annan förändring egentligen påbjudas, än den, att directionens ledamöter skola vara solidariskt ansvarige, der sådant nu icke redan äger rum.
Delta stadgande synes så mycket mindre kunna medföra någon rubbning uti bankernas närvar, ställning, sorn de flesta redan äro solidariska och således äfven directionens ledamöter hvar lör sig solidariskt ansvarige.
Der sä icke är , bör man dock med skäl kunna fordra, att directionens ledamöter tillse, att banken så förvaltas, att någon Den 33 Augusti f. m. osäkerhet för bankens fordringsägare icke må uppkomma.
För öfrigt skulle jag knappast tro, att den som underskrifva en bankens creditsedel, hvarför betalning af honom fordras, kunde frikännas derifrån på grund af bolagsreglorna.
Sedan jag således upptagit de väsendtliga anmärkntr, sorn i afseende på frågans behandling såsom lagstiftningsärende kunna göras, tror jag mig böra framställa de skiljaktigheten, som i öfrigt förefinnas emellan mitt och Utskms förslag.
Dessa bestå uti följande: 1:0 Stadganden, spm Utsk:n tillagt utöfver mitt förslag:
Dessa äro: a §:n. Ulsk:n föreslå stadganden både i afseende på antalet af delägare och grundfondens belopp.
Detta har jag ansett böra utur lagen uteslutas, dels emedan föreskrifterna icke öfverensstämma med flera af de redan befintliga bankerna, dels ock derföre, att det bör lemnäs till K.
M. att pröfva huruvida ett bankbolag är så organiseradt att det uppfyller ändamålet.
Stadgandet är till sin natur af administrativ beskaffenhet och bör icke finnas i en af Konung och Ständer såsom civilrlag utfärdad författning. 6 §:n upplager föreskrifter i afseende på bolagsreglorpas innehåll, hvilka jemväl äro helt och hållet af administrativ beskaffenhet och torde ej böra såsom lag ovillkorligen stadgas, utan lemnäs till K.
M:s bedömmande, då tillstånd begäres. 8 §:n.
Likaså stadgandet att io proc. af grundfonden skola vara inbetalta innan utlåning börjas.
Hvad i3 och 16 §§:na innehålla om pantsatt egendoms försäljning acil stämnings tillställande, torde det vara skäl att bibehålla. 2:0 Föreskrifter, hvilka Utskm föreslagit annorlunda än Ulin motion innehåller. t §:n.
Utskm föreslå octroj-tiden till to år, i stället för 20 år, hvilka jag upptagit lika med R.
St:s beslut vid sista riksdag.
Ora ej rubbning härigenom sker uti redan befintliga bankers pctroj, kan frågan vara likgilltig. 6 <j:n upptager, att i5 proc. af grundfonden bör contant inbetalas; då deremot mitt förslag uti 17 §:n upptager 33^ proc.
Del förra synes mig föranleda att bankens cassa blifver nog svag för vexlingens oafbrutna gång.
Stadgande härom kan jemväl uteslutas utur lagen och öfverlemnas till K.
M. att vid octrojens meddelande tillse, det villkoren äro sådana att häpken må kunna invexla sina sedlar vid uppvisandet. g §:n utsätter minimi-valören å creditsedlarna till 5 r:dr kurant eller i r-.dr ia sk. specie.
Jag hade trott, att då Den a2 Augusti f. m. de redan befintliga bankerna fått utgifva sedlar å 2 r:dr b:eo och någon olägenhet deraf ej blifvit anförd eller förspord, borde dervid få förblifva.
All rubbning uti det bestående, sorn icke är af gällande skäl påkallad, bör undvikas. 12 §:n. Utsk:n antaga, att räntan vid låns lifgifvande ej får afdragas för längre tid än 6 månader och med 5 proc.
Mitt förslag innehåller uti 7 5:11 högsta lagliga ränta under ett år.
Detta sednare är stadgandet uti 1824 års förorda., hvilket jag ansett böra bibehållas.
Det är visserligen sanni, att högre ränta än 5 proc. icke numera lärer kunna af någon enskild bank med framgång fordras; men att uti lag stadga denna ränta, torde vara orätt.
Hvad som skulle i väsendtlig mån bidraga att discontrörelsen ifrån Riksbanken öfverginge på de enskilda bankerna, det vore, 0111 dessa sednare, i stället att
Banco-disconten fordrar capitalels återbetalning på 2^ år uti fem terminer, rnedgåfve alt betalningen finge ske på 3 år, med en tredjedel årligen.
Landtinannen skördar icke sin åker mer än en gång om året, oell halfårs-omsättningen medför ökad ränteförlust och provisioner 111. m.
Lagen bör utsätta maximum af hvad som kan tillåtas; men ej längre ingå på det egentligen financiella och administrativa i frågan. i5 §:o, I stället för de af mig uti 29 och 3o ij§:na gjorda förslag, alt ifall creditsedlarna ej vid uppvisandet inlösas, banken skall hafva förlorat sitt privilegium, såvida ej K.
M. skulle finna att bankrörelsen utan äfventyr kan fortsättas, samt att borgenär kan inför domstolen yrka hankens sättande i concurs-tillstånd, hafva Utsk:n föreslagit, att anmälan om bankens försättande i concurs-tillstånd skall ske bos K. M:s Bef;h;de, på hvilken det beror, om banken skall inställa sin rörelse, och frågan 0111 concurs öfvei lemnäs till domstolen eller ej.
Om en enskild bank upphört att inlösa sina sedlar med penningar, så lärer sådant blifva en händelse, som väsend!ligen komnie att rubba crediten i landet.