Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man söker för sig redogöra hvad sjelfva hufvudfrågan här är, så består den deruti, att en motion blifvit väckt, som går ut på att af representanten för adliga ätten N:o 1 Lilliehöök af Fårdala återfordra poletten, emedan han icke skulle ega rätt att sitta för detta nummer.
Det har då varit Riddarh.-Utsk:ts skyldighet att efterse i främsta rummet, huruvida Riddarh.-Direktionen rätteligen förfarit, då den utlämnat polett till nämnde riddersman.
Direktionen har dervid icke kunnat rätta sig efter annat, än de i Riddarhuset förvarade genealogier.
Då i dessa genealogier verkligen finnes under N:o 1 Lilliehöök af Fårdala uppförd den person, som nu sitter för ätten, har väl Utsk:t icke kunnat annat än godkänna befogenheten af Direktionens åtgärd.
Anser man åter genealogierna oriktiga, måste man gå tillbaka med undersökningarna så långt, alt det klefve svårt, att definitivt afgöra hvad som vore det rätta.
.Men då dessa genealogiska tabeller redan vid två särskilda tillfällen underkastats granskning, nemligen på 1760-talet och år '1S09, så vore det underligt, om man dä icke sett sig noga för, och det är nästan en för stark beskyllning att påstå, det man då icke skulle hafva förfarit med tillräcklig samvetsgrannhet.
En reservant har fästat sig vid den omständigheten, att Brynte Berthilsson Lilliehöök icke skulle varit riksråd.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att uppräkna aila de skäl, som tala för en motsatt åsigt; men jag vili blott nämna, att en författare, Den 10 Januari e. m. 89 till hvilken jag är berättigad att hysa det största förtroende, nemi.
Doktorn Salander, hvilken bodde i samma socken, der Fårdala är beläget, uti sitt förtjenst fulla arbete, tryckt 1811, icke |iå lösa grunder, utan efter noggranna forskningar, uppgifver att Brynte Berthilsson varit riksråd och stamfader för Lilliehöökska ätten N:0 1.
Han erkänner också att vapnet verkligen blifvit krossadt efter en Lilliehöök, som dog 1801; men han yttrar vidare: »Sedan en gren af ätten Lilliehöök här på orten sednast utdött, äro de enda manliga descendenter al denna Fårdala gren, som nu lefva, Ofverstelöjtnanten vid Amiralitetet Hr Carl Lilliehöök, f. 1754, och Capitainen vid Elfsborgs Reg:le Hr Anders Lilliehöök, f. 1763, hvilka härstamma från Hr Peder Bryntesson genom dess son Nils.» Dessa Lilliehöökar voro föräldrar och farbröder till de nu lefvande.
Att bestämdt säga att Brynte Berthilsson icke varit riksråd, är så mycket svårare, som man på sednaste tider och äfven från universitetet i Upsala hört medgifvas, att till och med en sådan auktoritet, sorn Ugglas rådslängd, hvilken man här åberopat, icke är ofelbar.
Der finnas nemligen såsom riksråd upptagna personer, hvilka bevisligen icke varit riksråd, hvaremot andra blifvit uteslutna, som varit det.
Har misstag kunnat ske i ena fallet, så torde det äfven kunnat eea rum i ,det nuv:de.
Dessutom säger Botin i sitt »utkast till Svenska folkets historia», att det är ganska svårt att bestämma, hvilka som varit riksråd.
Han yttrar pag. 209: »Under det att Riket var deidt emellan tvänne och flere tillika regerande konungar, begvnte rådsvärdigheten blifva en ärftelig rättighet hos Adeln; så att hvar och en besutten Adelsman kunde al Konungen påkallas, rådfrågas och brukas vid Räfst-Tingen.»
Häraf synes att Riksrådens antal icke från början var bestämdt; ulan att i många landsorter riksråd funnits, hvilka tilläfventyrs aldrig varit i utöfning af Riksrådsembetet.
Jag ernar icke trötta R. o. Ad. med något längre anförande, men såsom ledamot af Riddarh. -Utsk:t vill jag, för att freda Utsk:t från beskyllningen att i denna fråga hafva lättsinnigt förfarit, angifva ett hufvudskäl, hvarföre vi icke ansett oss kunna med godt samvete utesluta en lefvande ätt från antalet af de till säte och stämma på Riddarhuset berättigade, och detta endast på grund af yrkanden, hvilka alltid framställts under formen »lärer» och »tror» med flera suppositioner.
Jag hemställer nu, och egentligen till reservanterna, om, när man på flere ställen endast finner dessa obestämda ord, det då är skäl att döma en slägt förlustig sina rättigheter, endast på grund af förmodanden och suppositioner?
Jag viii åtminstone icke fälla en sådan dom, förr än jag har klart för mig och det med verkliga bevis blifvit styrkt, att ätten
N:o 1 icke är berättigad att under detta nummer representera.
Då jag förnummit, att man mycket fästat sig vid reservationerna, ber jag att få anmärka, att uti dem finnas många 90 Den 10 Januari e. m. misstag.
Jag vill endast fästa mig vid den sednare af dessa reservationer.
Slutorden deruti lyda sålunda: »Reservanten anser således korteligen: att Hrr Lilliehööks till
Gälared förfäder blifvit introducerande å ätten N:o 66 och aldrig lagligen derifrån öfverflyttade, ehuru nämnde ättegren af misstag kommit att under loppet af mer än 50 år representera den utgångne ätten N:o 1; att något beslut af R. o. Ad., att
Gälaredsgrenen skulle ega säte och stämma för ätten N:o 1, icke finnes, och att det skulle vara olagligt att nu lätta ett sådant beslut, samt slutligen att icke heller något bevis, som berättigar Gälareds-grenen att representera för ätten N:o 1, hvarken blifvit företedt eller finnes att tillgå.»
På dessa tre premisser kommer reservanten till slutledningen, och yttrar: »och således att adeliga ätten N:o 1 Lilliehöök af Fårdala är utgången, och att alla nu lefvande Lilliehöökar tillhöra adeliga ätten N:o 66 Lilliehöök till Gälared och Kålbäck.»
Jag kan icke fatta logiken i detta bevisningssätt.
Slutligen vill jag fästa mig vid påståendet, att sista ättlingen af ätten N:o 1 år 1801 allidit, och att vapnet efter honom krossades.
Hade meningen härmed varit att hela ätten vore utgången, så hade den väl blifvit afförd nr genealogierna; ty man kan väl icke gerna tänka sig ett sådant slarf eller en sådan glömska och ett sådant lättsinne hos tjenstemännen vid Riddarhuset och dess Direktion, att icke familjen skulle hafva blifvit afförd, orri den verkligen varit utdöd.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om bifall till Utsk:ts Betänk.
Den fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, är väl egentligen icke hvad i grundlagens språk kallas allmän; men måste dock, såsom berörande den vigtiga punkten rör:de ett Riks-Stånds lagenliga sammansättning, betraktas ur en mera omfattande synpunkt än en vanlig ståndsfråga.
Riddarh.-Ordm, ehuru icke egande grundlags-natur, har dock af våra statsrätts-lärare, t. ex. Naumann, blifvit, och med rätta, upptagen bland de s. k. konstitutionella stadganden.
Det kan nemligen icke för en riksförsamling vara likgiltigt, huruvida en integrerande del af densamma strängt iakttager grundvilkoren för utölningen af sin representations-rätt, eller ock, vare sig af aktning för gammal häfd, af konsiderationer eller af förbiseende, åsidosätter dessa vilkor.
Lika litet som inom de öfriga Stånden, ett valdistrikt, som icke eger rätt att utse mer än en representant, får till riksdagen uppsända två, lärer väl en enstaka adelig ätt kunna tillerkännas rättighet att dit uppsända två hufvudman, ättemän eller fullmäktige.
Den nu föredragna frågan kan, enligt min öfvertygelse, ingalunda sägas vara i saknad af behörig utredning.
Saken har af så väl motionären sjelf som genom de grundliga reservationer, hvilka äro Betänk:t bifogade, erhållit en fullt tillfredsställande och nöjaktig belysning.
Om man med frånskiljande af Den 10 Januari e. m. 91 allt hvad som icke egentligen tillhör hufvudsaken, allt, som endast deråt kan gifva en obehöflig inveckling, blott vill uteslutande håda sig till dess egentliga kärnpunkt, så framstår denna snart i ett temligen klart ljus.
Hulvudfrågan hlir då helt enkelt denna:
På hvad grund var det sorn Johan Nilsson Lilliehöök år 1625 introducerades i Riddare-klassen under N:o 1?
Var denria grund någon annan än hans bevisliga och bevista härkomst från Anders Pedersson, hvilken i och genom sin egenskap af Svea llikes
Råd beredde sina afkomlinaar berörde hedersrum?
Har väl den yngre, från Riksrådets broder Nils Pedersson härstammande grenen någonsin lörmått bevisa, att bland deras förfäder funnits något Riksråd, hvarigenom de således kunnat styrka sin rätt alt intaga säte och stämma i Riddareklassen?
Befinnes ej tvertom genom en mängd äldre, sammanstämmande handlingar, tydligen ådagalagdt, att hvarken Brynte Bertilsson eller någon annan äldre Lilliehöök innehaft riksrådsvärdigheten, till följd hvaraf också medlemmarne af den nu omtvistade grenen aldrig förr än efter 1809 intagit någon annan plats på Riddarhuset än för N.-o 33 och sedermera för N:o 66?
Emot allt detta bar man icke förmått åstadkomma några andra motbevis än gammal häfd, en koncept-genealogi oell en likpredikan.
Beträffande det första skälet, så kan väl årtalet 1&09 icke anses innebära någon särdeles urgammal häfd, och lör öfrigt kan väl aldrig någon slags häfd tillerkännas vitsord framför ett lagstadgande.
Hvad åter angår den åberopade genealogiska tabellen, så vet man, att den är grundad på uppgifter af den nu ilrågavde ätlegrenen sjelf, hvadan den väl icke bör ega vitsord framför rätt och historia.
Att R. o. Ad. 1766 fattade ett beslut, sannolikt i förtviflan öfver det genealogiska trassel, sorn då egde rum, ett beslut, hvarigenom lik predik ningar och personalier förklarades kunna tjena till mycken hjelpreda vid genealogiernas upprättande, kan väl icke antagas som ett bemyndigande för en prest att på fri hand kreera riksråder.
Och denna likpredikan, icke mindre bedröflig såsom argument, än den till följd af sin natur var, då den hölls, lärer väl lika litet kunna antagas som bevis lör Brynte Bertilssons rådsvärdighet, som det ofta förekommande uttrycket »högstsalig» kan anses som ett säkert resepass till en säll odödlighet.
Jag vill icke längre upptaga R. o. Ad:s tid.
Jag anhåller blott att få göra ett par anmärkningar emot hvad en ledamot på andra sidan anfört.
Jag vill dock ingalunda följa den värde talaren på hans ulflygter bland Liffland* härmästare och Egyptens Faraoner; på hans ströftåg från Nilen till Sköfde-trakten; utan önskar blott förklara, att jag icke inser hvad sammanhang dessa saker ega med den fråga, som nu är under öfverläggning.
Man har vidare sagt, att bär vöre fråga om att utplåna en urgammal ärorik ätt.
Det är icke fråga om att utplåna den gamla ärorika Lilliehöökska ätten, utan frågan är blott, huruvida denna ätt skall få hafva två nummer i stället för en.
Men 92 Den 10 Januari e. m. denna fråga har äfven en konstitutionell betydelse.
Då nemi. R. o.
Ad. möjligen kommer att i en icke så aflägsen framtid åtminstone i form af särskildt Riks-Stånd afträda från den politiska skådeplatsen, så önskar jag, att det må ske i dpt lugna medvetandet af att icke hafva förbisett ens någon af dessa till utseendet obetydliga former, hvilka likväl utgjort vilkoret för dess befogenhet som Riks-Stånd.
På grund så väl af hvad jag nu baft äran anföra, som ock med stöd af de utförligare skäl, som förebragts af motionären och de båda reservanterna, får jag anhålla om propos. å afslag till ifrågav:de Betänk.
Cederström, Claes Henrik:
Vid genomläsandet af Riddarh.-Utsk:ts nu under öfverläggning varande Utlåt., kan man icke annat än förundra sig öfver, att Utsk:t helt och hållet underordnat frågan å hvilket nummer den omtvistade Gäilaredsgrenen representerat under den långa tiden från 1626 till 1765.
Det annars ganska betecknande förhållande, att denna gren under hela denna tidrymd intagit N:o 66, synes icke hafva haft ringaste inflytande på Utsk:ts omdöme i denna fråga.
Utslet säger visserligen på ett ställe, att »det är väl sannt att Gälaredsgrenen alltifrån tiden då den Usta Riddarh-Ordnm utfärdades intill medlet af 1700-talet ansetts af andra höra till N:o 66» etc., och, på ett annat ställe, då det är fråga om Kapten Bleckert L:s af Fårdala uppgift till Riddarh.-deputationen 1761, att »han och hans bror voro de enda af ätten N:o 1», »att de (sjelfve) ansett sig vara de siste af ätten»; men emot båda dessa ganska talande faktiska förhållanden uppställer Utsk:t, som det synes, endast sitt eget anseende.
Men för att återgå till Utsk:ts svaga argumenter, så kan man väl icke nog undra öfver, att år 1765 förser Utsk:t alla möjliga och omöjliga stöd för sina åsigter — då detta märkvärdiga år 1765 — var det som först ordning bragtes i ätternas representation, — då var det Prosten Sibergs i Sköfde likpredikan korn i dagen och väckte en sådan revolution i förut bestående förhållanden i Lilliehöökska ättens representationsrätt, — då var det ändtligen som nu befintliga officiella genealogier utarbetades under de utmärkte genealogernas.
Baron Tilas och von Schönfeldts ledning, och i enlighet med desse mäns åsigter i ämnet.
Men granskar man närmare på hvad skäl Utsk:t kommer till desse för sin åsigt fördelaktiga resultater, finner man att [Jtsk:t i archivets handlingar sett ett »debiterings-bevis», enligt hvilket Lilliehöökska ätterna blifvit debiterade för sina genealogiska tabellers renskrilning; men huru kan man väl påstå att tabellerna fingo sitt nuv:de utseende just samtidigt med debiteringen för renskrifningen ?
Eller kan man väl, lör att taga ett till hands liggande exempel, påstå att kapitations-afgiftens utdebiterande år 1859 bevisar, att de reparationer, för hvilka den utdebiterades, voro fullbordade 1860?
Den 10 Januari e. m. 93 — Nu inträffar det högst fatala förhållandet dessutom att å genealogiska tabellen finnes antecknadt under Brynte Bertilsson »kallas i sonesons, sonesons, sonesons likpredikan.
Svea Rikes Råd, men återfinnes ej i Ugglas rådslängd»; jag hemställer då till eder, Mine Hrr, om det är möjligt, att år 1765 citera författaren Ugglas ofvannämnda arbete, som först 1791 utkom från trycket?
Huru kan Utsk:t försvara så kolossala misstag?
Härigenom kullkastas ju Utsk:ts hufvudsakliga argumentation.
Hvad angår Utskits yttrande, att Utsk:t rådfört sig med utmärkta genealogiska forskare, så är jag villig att så långt medgifva riktigheten häraf; men desse forskare hafva endast meddelat dels »att (lere personer finnas upptagne i Ugglas rådslängd, hvilka icke voro Riks-Råd», dels »att llere andra, som bevisligen varit Riks-Råd, det oaktadt icke blifvit i nämnde rådslängd upptagne»; men hvad angår den omtvistade Lilliehöökska ätten, hafva samme forskare icke kommit till andra resultater, än att Brynte Bertilsson icke varit Svea Rikes Råd.
Härmed anser jag mig hafva vederlagt Utskits argumenter, och då ingen talare motsagt de fakta, hvarpå jag stöder min i ämnet afgifna reservation, får jag, under åberopande af hvad jag deruti anfört, vördsammast anhålla om afslag å Utskits Betänk, och bifall till Hr Anreps motion.
Hvad slutligen beträffar Frih. Cederströms, Rudolf, anförande, så vågar jag hemställa, huruvida Hr Anreps författareverksamhet har det ringaste inflytande på den af Hr Anrep, såsom ledamot af R. o. Ad., väckta motion i den s. k.
Lilliehöökska frågan?
Jag har åtminstone ej hört någon talare anföra Hr Anrep som auktoritet; och besynnerligast förefaller det, att en ledamot af Riddarh.-direktionen använder dylika vapen, enär de påtagligen svårast såra nämnde
Direktion, som det åligger, att hafva uppsigt öfver det sätt, hvarpå Hr Anrep utgifver R. o. Adis ättartaflor.
Då jag, i motsats till den siste värde talaren, hemställer om bifall till Riddarh.-Utskits Utlåt., ber jag att i största korthet få redogöra för skälen dertill.
Visserligen är den historiska tvist, som Hr Anrep framkallat, ganska intressant, och möjligen kan han hafva rätt; men man måste betrakta saken från Riddarh.-Ordnis synpunkt.
Der står, att ingen annan än den, som icke kan bevisa sin härkomst från ättens stamfader, kan från representations-rätt uteslutas.
Nu har dock adliga ätten Nio 1 Lilliehöök af Fårdala otvifvelaktigt kunnat styrka sin härledning från Brynte Bertilsson, hvilken enligt Riddarhusets genealogiska tabeller är upptagen såsom stamfader för ätten, och den som nu representerar denna ätt, är led för led ättelägg af denne stamfader.
Jag tror icke att R. o. Ad. eger behörighet att ingå i någon utredning, huru förhållandena varit för (lere sekler tillbaka, utan man måste hålla sig uteslutande till Riddarh.-Ordn., eljest kommer man in på ganska betänkliga afvägar. 94 Den 10 Januari e. m.
Det är af detta enkla skäl, som jag yrkar bifall till Betänk:tJag respekterar ganska mycket Hr Anrep, för det han gilvit frågan en belysning; men jag kan ingalunda anse honom hafva åstadkommit någon bevisning.
Det är visserligen sannt, att i slutet af Riddarh.-Ordn. förekommer, huru förfaras bör, då en genealogi är bristfällig ; men denna bristfällighet kan endast hafva afseende på skyldigheten för ättemän, sorn vill intaga säte och stämma på Riddarhuset, att styrka sin härkomst från ättens stamfader, men icke på den omsändigheten, huruvida den en gång antagna stamfadren är den rätta eller icke.
Hr Lagerberg, Pontus:
I egenskap af ledamot i Rid darh. -Utsk:t, anser jag mig uppfordrad att till besvarande upptaga åtskilliga anmäkningar, som blifvit framställda emot det nu föredragna Betänk:t.
De Hrr, som uppträdt till försvar för motionärens åsigt, hafva i synnerhet befattat sig med att vederlägga skäl, hvilka Utsk:t alldeles icke anfiirt.
De hafva nemi. föreställt sig, att Utsk:ts hufvudsakliga motiv för dess ifrågav:de beslut blifvit hemtade, dels från den i Betänk:t omförmälda likpredikan, dels från de å Riddarhuset befintliga konceptgenealogier, och det är också dessa imaginära motiv, som anmärkningarne gällt.
Jag får endast härtill genmäla, att Utsk:ts beslut ingalunda stöder sig på dessa motiv.
Utslcts förfarande är helt enkelt.
Dess yttrande innefattar hufvudsakligen: det är ett faktum, att den omtvistade slägtgrenen innehar rättigheten att representera å N:o 1; denna rättighet grundar sig på de befintliga, vitsord egande genealogierna; dessa genealogier åter befinnas i deras närv:de skick icke till följe af något förbiseende vid anordnandet, utan på grund af en afsigtlig åtgärd, vidtagen af vederbule myndigheter; och då så är, samt enär det icke blifvit ådagalagdt att denna åtgärd varit obefogad, har Utsk:t trott sig icke böra tillstyrka R. o. Ad. att, medelst bifall till den ifrågav:de motionen, beröfva den omtvistade slägtgrenen dess nu innehafvande representationsrättighet.
Hr Anrep har emot Utsk:t rigtat en anmärkning, som, då den rörer en fråga, hvilken icke egentligen har inflytande på sjelfva saken, borde med tystnad förbigås, och jag hade också skolat iakttaga detta, om anmärkaren varit någon annan, än just Hr Anrep, af hvilken man med skäl kan fordra, att han inhemtat åtminstone hvad Riddarh.-deputationens och Riddarh.- direktionens protokoll vid tiden för genealogiernas upprättande kunna innehålla i ämnet.
Hr Anrep har nemi. i en af trycket utgifven skrilt, till stöd för sin åsigt, åberopat en särdeles god auktoritet, nemi.
Baron Tilas. Utsk:t har i detta Betänk, upplyst, att Hr Anrep misstagit sig. att
Tilas aldrig yttrat sig om några frågor rör:de Lilliehöökska slätterna, samt. att det enda spåret till hans mening just är att finna i genealogierna, hvilka under hans auspicier upprättats på 1760-talet.
Häremot har Den 10 Januari e. m. 95 nu, under diskussionen, återigen Hr Anrep — som för egen del icke synes hafva tagit notis om de handlingar, hvilka kunna lemna någon ledning till utrönande af den lärde Tilas’ uppfattning af frågan — beropat sig på Hr Pavkulls reservation, som innehåller en hel relation om beslut, de der skola hafva blifvit af Riddar!).-deputationen fattade och med Tilas kommunicerade, samt om ett yttrande, afgilvet af den sistnämnde med anledning häraf.
Så framt denna reservation icke, såsom nu skett, blifvit åberopad och det just i delar, der den innehåller uppenbara oriktigheter, skulle jag för min del icke hafva vidrört densamma, men nu nödgas jag förklara, att allt hvad Hr Paykull i samma reservation yttrat i nvssomförmälda syftning, är fullkomligt stridande mot verkliga förhållandet, samt att något sådant beslut af deputationen lika litet som något dylikt yttrande af Tilas aldrig egt rum; och jag vågar så positivt uppgifva detta, enär jag på det noggrannaste genomgått Riddarh. -direktionens och Riddarh.-deputationens protokoll för denna tid.
Jag tillåter mig i sammanhang härmed, att fästa mig vid en annan sida af Hr Paykulls reservation.
Hr Paykull har sökt bevisa, icke allenast att det ordnande af genealogierna, hvarigenom dessa, i fråga om Lilliehöökska slägterna, fått. just den form de nu hafva, inträffat långt efter år 1765, utan äfven att den nu omtvistade slägtgrenen i slutet af 1700-talet och just efter 1765 verkligen fortfarande räknats till N:o 66.
Det enda skäl. som anföres härför, är, att i de matriklar, som från nämnda tid finnas, två ätter Lilliehöök upptagas, af hvilka den ena, eller N:o 66, benämnes »till Gälared och Kolbäck.»
Men jag vill fråga, om detta är detsamma, som att Gälareds-grenen, eller den nu omtvistade, räknats till N:o 66?
Endast under förutsättning deraf, att benämningen på slägtgrenarne tydligen anger förhållandet härvidlag, eller med andra ord, att detta förhållande varit fullkomligt enahanda före och efter 1765 — endast under denna förutsättning, eller just under förutsättning af det, som Hr Paykull vill bevisa, är det som denna benämning kan betyda, hvad Hr Paykull åsyftar.
Det är sannerligen ett vigt sätt att gå till väga, att först antaga som gifvet just det som man vill bevisa, och sedermera återkomma till detta antagna och anse detsamma bevisadt.
Att emellertid Hr Paykull misstagit sig och att genealogierna för Lilliehöökska slägterna erhållit sitt närvarande skick just i sammanhang med ordnandet på 1760-talet af hela det genealogiska verket, synes kiart följa, dels deraf att Schönfelt, ehuru han i sina egenhändigt skrifna och efter de på Riddarhuset då befintliga genealogierna upprättade tabeller öfver alla Svenska adliga ätter, upptager slägten N:o 66 under benämningen »till Gälared», likväl hänför Gälareds-grenen till N:o 1, dels deraf alt man 1809 utleinnat polett för sistnämnda N:r till en medlem af Gälaredsgrenen. 96
Den 10 Januari e. m.
Det vissa i denna fråga är, å ena sidan: att alltifrån 1026 till rnedlet af 1700 (alet den omtvistade slägtgrenen uteslutande representerat i och sålunda ansetts höra till svenneklassen eiler N:o 66, såsom det med Riddarhusets förändrade organisation kom att heta; att
N:o 66 benämnts oell fortfarande benämnes »till Gälared och Kolbeck»; samt att bröderna Bleckert och Anders Lilliehöök, hvilka lefvat i slutet af 1700-talet och ostridigt tillhört den egentliga Fårdala-ätten, ansett sig vara de siste af nämnde ätt, i sammanhang hvarmed ock vapnet efter den sistnämnde blifvit krossadt: men å den andra: att genealogierna år 1765 anordnats just så, som de nu befinnas; att, ehuru omförmäita vapenkrossning antecknats å genealogierna, vederb:de likväl ej affört ätten N:o 1 såsom utgången; samt att just vid sjelfva den nämnda tidpunkten, 1765 och derförut, frågor rör:de Lilliehöökska ätterna uppstått, som tydligen angifva beskaffenheten af de svårigheter, vederb:de haft att öfvervinna vid upprättandet af samma ätters genealogier.
Von Stiernman hade nemi. år 1731 utgifvit en matrikel, hvari Fårdala-ätten antecknats som utdöd.
Emellertid fann man och anmärkte, att detta var ett misstag, hvilket härledde sig deraf, att lian såsom stamfar för ätten antecknat Johan Nilsson, som lefde vid tiden för Riddarhusets inrättande, i stället för att börja med den förste på stamträdet, hvilken enligt Riddarh.-Ordnm kunde inleda en Riddare-klassen tillhörande ätt.
För att nu icke utsätta sig för enahanda anmärkning som den, hvilken med rätta drabbat von Stiernman, måste Hiddarh.-deputationen af år 1765 besvara den frågan: luiru långt skall man gå tillbaka i ättledningen, hvar skall man stanna, för att anse sig hafva funnit den rätte ättefadren för N:o 1?
Huru man besvarat denna .fråga, derom vittna genealogierna, men hvarför man besvarat henne på sådant och icke på något annat sätt, det får jag bekänna, vet jag icke, och Utsk:t har härvidlag blott ansett sin pligt vara, att för R. o. Ad. framdraga alla saken rör:de omständigheter.
Det är i sammanhang härmed sorn Utsk:t bland annat omförmält denna olyckliga likpredikan.
Afven om man för öfrigt skulle vara böjd att biträda Hr Anreps åsigt såsom historiskt riktig, skulle dock emot bifall till hans ifrågav:de motion såsom hinder resa sig den omständigheten, att de der ofta nämnda arrangementerna med Lilliehöökska genealogierna uppenbarligen icke varit oafsigtliaa.