Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gustaf hade visst icke yttrat någon längtan efter honom; men Julie ville för i afton dämma strömmen af hans vältalighet, och tillgrep derföre det naturligaste medel, som föll henne in.
Egentliga orsaken var en oredig känsla af pligt, som böd henne att icke lyssna till detta språk. – ”O! att Waldemar vore här,” suckade hon; ”men han är bra kall, och baronen är visst icke farlig.
Jag behöfver ej neka mig det nöjet att finna en så ringa ersättning, som ett oskyldigt galanteri.
Men Waldemars grundsatser äro stränga i detta afseende, och mig tillkom det väl, som hans fästmö, att derpå göra afseende.
Fästmö! detta uttryck är i vårt förhållande icke det rätta, tror jag; ty att icke allt är som sig bör, har jag bemärkt, mer än jag för mitt lugn finner nödigt.
Vore det dock annorlunda!
Men som det nu förhåller sig, finner jag ryttmästaren vara en rätt välkommen afledare för den ledsnad, som plågar mig.”
– Sålunda tvistade pligt och fåfänga med hvarandra, och den senare behöll platsen, såsom vanligt.
Vi återvända till Waldemar, och göra honom sällskap på Borgmästarens soiree.
Själen spänner alla sina krafter till
flykt, och längtar efter morgonens
vingar.
Början af Juni var inne.
För Waldemar framskredo veckor och månader lika enformigt.
Hans läkarekall gaf honom tillräcklig sysselsättning, och skänkte honom äfven en och annan verkligen glad stund, sådan hans varma, menniskoälskande hjerta kunde njuta, då han för mången fattig slägt räddade husfadern eller en mor åt faderlösa barn.
Deras tacksamhet var för honom en stilla högtid, en ros bruten af den stängel, hvars få återstående knoppar lofvade en ovansklig skörd åt egaren, hvilken ur den fordna rika kransen af sina minnesblommor kunnat bevara endast denna telning.
Hans vänner funno ej mera i honom den liflige, glade sällskapsmannen.
I de kretsar, der han fordom utgjorde medelpunkten för all trefnad och allt behag, längtade man förgäfves att se honom inträda.
Och kom han någon gång, så uttömde man sig fåfängt i gissningar öfver hvad som kunnat i den grad förändra hela stadens favorit, den gode, muntre doktorn.
Enligt rykte skulle det unga fruntimmer, med hvilket han blifvit förlofvad, vara ett ideal af all fullkomlighet.
Detta borde således vara en orsak mera för honom att vara glad.
Några få skarpsinniga personer anförtrodde väl åt en och annan förtrognare vän den hemliga orsaken till förändringen; men andra ännu skarpsinnigare skrattade föraktligt åt så grundlösa inbillningar, och den egentliga orsaken förblef outredd.
Waldemar var sjelf så försänkt i sina egna tysta betraktelser, att han aldrig märkte, det han var ett mål för andras.
Genom Faxen kände han, att Maria, efter sex veckors strid med nervfebern, åter gick uppe och äfven någon gång ute.
Men de tycktes sorgfälligt å ömse sidor undvika alla ställen, der de kunde träffas, hvarigenom han blott än en gång, och det endast på afstånd, återsåg föremålet för de drömmar, som på en gång utgjorde hans njutning och plåga.
Detta inträffade en förmiddag, när han återkom från lasarettet.
Då han skulle vika om ett hörn, blef han varse fru von Horst, jemte Maria, stödd på grosshandlaren Billings arm.
Waldemar stannade, bokstafligen liksom fastvext vid marken, och en mängd nyfikna hufvuden tittade ut genom fönstret, för att se hvad doktorn gapade på.
Denne stod, en återbild af salig Lafontaines hjeltar, med blicken oafvändt fästad på de annalkande, och isynnerhet på Marias marmorbleka kinder, hvarunder han glömde den ångest han härigenom förorsakade henne.
Men då hon nu vågade se upp, och Waldemar i hennes ögon läste den mest qvalfulla oro, fattade han sig hastigt och skyndade med sådan fart åt motsatt håll, som om han varit förföljd af en legion plågoandar.
Kommen ett godt stycke utom staden, började han ordna sina förvirrade begrepp.
Det första han klart påminte sig, var att herr Billing ganska höfligt aftagit hatten, och framräckt sin hand till helsning, just då han som en förryckt sprang sin väg.
Härefter framställde sig den pinande tanken:
”det lärer väl nu vara afgjordt, efter de så der förtroligt spatsera tillsammans.”
För det tredje vaknade föreställningen, hvad
Billing skulle tänka om hans besynnerliga uppförande, och huru han skulle skratta åt honom, i fall han kände orsaken dertill.
”Fördömdt!” ropade han högt; men då kom den fjerde och sista erinran, i bilden af Marias qvalfulla blick.
”Gode Gud!” suckade han nu, ”hon är säkert bra olycklig.
Jag uthärdar ej att se henne.
Men i hennes väsende låg dock en hög grad af undergifvenhet, och jag vill ej längre vara en narr, åt hvilken en förståndig man pekar finger.
Hvad som en gång skett, kan ej ändras.
Hm! blott jag bestämdt visste, om de voro förlofvade!”
Han bemödade sig allvarligt, då frestaren åter uppträdde, att icke tänka på detta ämne, och sökte att med all makt qvarhålla Julies bild.
Men det mödosamt tillkämpade lugnet var bortblåst, och våldsamt kastade hjertats upproriska stormar hans öfvertygelse omkring på den allsmäktiga känslans fridlysta haf.
I denna sinnesstämning återkom han hem, gjorde ett par slag kring golfvet, nedtog från en hylla den gamla familjbibeln, uppslog den, och de första ord hans öga träffade voro dessa: ”en rättfärdig mans bön förmår mycket, der hon allvar är,” understrukna af hans fars egen hand.
Waldemar var i hög grad religiös, och det förföll honom, som den bortgångnes ande hviskat dessa ord åt hans upproriska sinne.
Han kände sig deraf lugnad.
Till en början besinnade han, om ej bästa medlet att befästa sig i sina goda föresatser vore att så fort som möjligt begära permission och resa till Knapergården på några veckor.
”Men jag vill ock visa mig i min vanliga sällskapskrets, och försöka att blifva hvad jag fordom var.
I detsamma föll hans blick på en biljett, den han på morgonen erhållit, och hvilken innehöll en bjudning till aftonen hos borgmästarens.
”Jag går dit,” sade han, ehuru han redan svarat nej.
Klockan åtta stod vår hjelte i borgmästarens tambur, och ett par ögonblick senare bockade han igenom hela salongen, med hatten i hand, upp till öfra ändan, der värdinnan hade sin plats.
Samlingen var talrik och samtalen lifliga.
Men då läsaren omöjligt kan veta hvad man i den goda staden W– förstår med ett lifligt samtal, torde ett litet profstycke deraf icke vara ovälkommet.
Man föreställe sig fem fönsterlufter i borgmästarens salong, alla på en sida.
Under hvar och en finnas små uppslagna bord, omkring hvilka sitta unga damer.
Negligéer och bart hår visa ömsom de gifta och ogifta graçerna.
Bakom deras stolar stå, i lutande ställning, unga, fina, ytterst putsade herrar.
Vid doktorns inträde hade en allmän tystnad uppstått, afbruten endast af skrapandet med stolarne och klädningarnes frasande.
Men allt kom genast i sitt förra skick.
En intagande blondin vände sig till sin granne bakom stolen, en smärt figur, med ett broderadt jägarhorn på frackskörtet.
”Löjtnant M., vet ni ingenting nytt?”
”Jag har väntat på er uppmaning, min nådiga, för att uppduka hvad dagen erbjuder.”
”Ni är alltid gentil, Löjnant M.,” läspade blondinen, och tappade ett par masker på sin knytning, genom den angenäma förvirring, hvaruti hon råkade vid den tanken, att det blott fordrades hennes vink, för att förmå den unge krigsguden att tala, hvilken varit hela aftonen sluten som en gåta.
”Då jag i dag,” återtog löjtnanten, ”hade ett litet ärende att uträtta på gästgifvargården, såg jag en liten trupp lindansare anlända, hvilken ernade visa sin skicklighet för den respektive allmänheten.
Ibland dessa såg jag, för att tala i Österlandets språk, en af paradisets mest förtjusande houris.”
”Jag gratulerar,” svarade blondinen med ett högdraget leende, och tappade nu en hel rad maskor vid den ohyggliga tanken, att löjtnant M. kunde finna paradisfogeln skönare än henne sjelf.
”Söta du,” frågade en liten, ung, mycket oskyldig flicka, hvilkens mamma aldrig tillät henne att läsa romaner, hvarföre hon var okunnig i det nymodiga bildspråket, ”säg mig hvad det var, som löjtnant M. sade att de hade med sig?”
Denna fråga ställdes till en liflig brunett, hvilken satt bredvid henne.
”Hörde du ej!
Det var en af paradisets mest förtjusande houris.”
”Ack jo! det hörde jag väl; men jag ville veta hvad det vill säga.”
”Ack, du enfaldiga barn,” svarade brunetten och drog medlidsamt på axlarne.
”Det är en vext, en herrlig vext, som har fortplantat sig alltsedan Adam och Eva lustvandrade i Eden; men den är i hög grad giftig, och angriper vid minsta närmande alla dem, som af nyfikenhet eller oförsigtighet komma den för nära.”
”Min Gud! så besynnerligt!” ropade den unga flickan och vände sig till löjtnanten.
”Haf den godheten, herr M., och beskrif litet närmare denna vext för mig.”
”Hvilken vext?” frågade denne, halft förtretad att blifva afbruten i en hviskande förklaring till blondinen.
”Den som lindansarne hade med sig.
Ni nämnde den nyss.
Jag hör att den skall vara så giftig.”
”Ger ni den vackra aktrisen namn af en giftig vext,” sade löjtnant M. leende, ”så torde hon ej bli er synnerligen förbunden för artigheten.”
”Var det en aktris ni menade, då ni talade om den der förtjusande paradis – – jag har glömt huru ni kallade den?”
”Ja visst,” försäkrade löjtnant M. med smålöje.
Och nu drogos alla öfverläppar en half tum ned öfver underläppen.
Och de som hade mindre verld skrattade helt oförsynt på den unga flickans bekostnad, hvilken, med en tår i ögat, förvånad såg sig omkring i kretsen, om ej någon ville taga hennes försvar.
Då framträdde Klein, som afhört samtalet och aldrig kunde tyst åhöra, huru elakheten roar sig på andras bekostnad.
– ”Beskrifningen,” yttrade han, ”var rätt sinnrik; men efter min åsigt ville jag hellre lyckönska den, som icke förstår sådana allegorier, än en, som vill rikta åtlöjets giftiga pil mot den menlösa blomman, hvilken blyg skyggar tillbaka för dess sårande skott.”
Brunettens eldiga blick hvilade en sekund på Waldemar, med ett uttryck som hotade med hämd. – ”Huru är det fatt, herr doktor,” frågade hon ironiskt; ”varar somnambulismen ännu?”
”Jag är ej nog lycklig eller nog skarpsinnig att kunna följa er tankegång,” svarade Klein, som ej förstod hennes hänsyftning.
”Åh, jag menar blott, om det förklaringstillstånd återkommit, hvaruti jag såg er i förmiddags.
Man kunde sluta det af edra besynnerliga yttranden.”
Bryderiets och förtrytelsens purpur glödde på vår hjeltes kinder.
Att försvara sig, hade blifvit att ingå en strid, som, med den klippska brunetten till motståndarinna, ofelbart slutat med Waldemars undergång; ty hon bodde i det hus, vid hvilket han på förmiddagen mött Maria.
Han åtnöjde sig derföre med att kasta en blick af harm och förakt på den talande, hvarefter han gick in uti ett sidorum, för att helsa på värden.
”Söta du! hvad var det?” frågade alla på en gång.
Brunetten, jemte de öfriga damerna, lutade sig framåt bordet, så att deras hufvuden bildade en enda stor klase.
Herrarne på tå lyssnade med framsträckta halsar, men uppfattade blott de orden: ”vanvett – Klein – Maria – gatan – spring – skratt – kikna.”
Derefter upplöstes klasen, och fruntimren halfhviskade den lilla anekdoten till sina riddare.
Emellertid gick det Klein icke mycket bättre i herrarnes rum.
Vid inträdet hörde han tvistas blott i hushållning och politik.
Men då han vände sig från sin värd, blef han varse herr Billing, som stod i begrepp att taga plats vid ett killebord.
”Åh! är det ni, herr doktor!” sade han med ett godt vänligt leende.
”Fägnar mig att se er!
Troligen mådde ni ej väl i förmiddags?”
Klein fattade sig, så godt han kunde, ehuru allt tycktes hafva i afton sammansvurit sig mot honom. – ”Jag erkänner villigt, herr grosshandlare, att jag är skyldig er en ursägt, den jag härmed aflägger för min tankspriddhet; men jag ber er vara öfvertygad, att jag då var lika omedveten deraf, som jag nu förundrar mig öfver densamma.”
”Den saken är lätt ursäktad,” inföll herr Billing.
”Herrar doktorer hafva ett serskildt privilegium att vara tankspridda, och, sanningen att säga, hade jag kanske ej gifvit akt derpå, om ej fröken von Horst, som jag åtföljde på några afskedsvisiter, till den grad blifvit smittad af er, att hon icke var i stånd att svara ett ord på hvad jag eller fru von Horst yttrade.”
Derpå satte sig Billing ganska likgiltigt till spelbordet.
”Hm,” tänkte Waldemar, ”skall detta vara verkligt lugn, så är han en lycklig flegmatikus; är det tillkonstladt, är han i sanning en verldsman.”
Upptagen af detta ämne, hade han svårt att någorlunda redigt svara på de frågor, man i olika ämnen ställde till honom.
Så fort som möjligt återgick han derföre till salongen, ställde sig vid ett bord nära den soffa, der de äldre fruntimren slagit sig ned, och betraktade eller låtsade betrakta några gravyrer, hvilka lågo på detsamma.
Utan afsigt fick han här höra fragmenter af ett samtal, som genast tog hans uppmärksamhet i anspråk.
”Ganska sannt,” yttrade borgmästarinnan till sin granne, en stor, välfödd dam i långshawl, hvilken släpade ned på golfvet, och med hufvudet nedtyngdt dels af sitt stora nyhetsförråd och dels af de små berg af kanonlockar, som hängde på hvardera sidan om örat, alltsamman underlydande vasaller till den stora barett, hvilken betäckte hufvudet, lik en jätte som böjer sig på ett par dvärgar, dem han begagnar till fotapall.
”Ja, det är på min heder alltför sannt!
En riktig galenskap, att en så obemedlad flicka vill tala om sitt hjerta, en sak, min kusin, som knappt de rikaste arftagerskor, åtminstone nu för tiden, få taga i betraktande.”
”Ja; men är det ock sannt?” frågade en liten, uppnäsig fru, blott för nöjets skull att blifva vederlagd.
”Hvad! om det är sannt!” utbrast frun, hvilken lemnat det meddelande, hvaröfver de andra nu yttrade sig; och vid dessa fem ord darrade jätten på hennes hufvud, anande att en vulkan skulle utbryta, hvilken i sin häftighet hotade att lösrycka äfven honom från sin upphöjda plats.
Men allt aflopp lyckligt.
Den goda frun snusade två och hostade tre gånger, hvarefter hon med beundransvärd fattning började: ”Jag plägar aldrig omtala något, det jag ej känner med visshet.
Madam Walberg, som jag sjelf för många år sedan rekommenderade åt vår hederlige Billing till hushållerska, och hvilken stundom besöker mig, har omtalat hvart ord.
Under den långa sjukdomen, som var idel tillgjordhet, uppehöll gumman von Horst honom med fagert prat, och då hon nu skall vara frisk, och han yrkar på ett afgörande svar, yttrar den lilla gåsen, att hon, om hennes mor så befaller, icke kan neka att lemna sin hand, men att hon ej eger förmåga att befalla öfver sitt hjerta, hvilket aldrig kan tillhöra honom.”
Härvid drogo damerna spotskt på den krökta läppen, och borgmästarinnan frågade: ”Nå, hvad säger modern?”
”Hon har försökt, som man lätt kan tänka, att ställa saken i ordning; men Billing vill icke att flickan skall öfvertalas.
Och detta är visserligen rätta sättet att utan väsende komma till målet.
Han uppfyller det bortskämda barnets minsta önskningar, samt har till och med i dessa dagar lagt sig ut hos fru von Horst, så att flickan skall få sin vilja fram, och på en månad besöka en vän, jag minns ej hvar.
Och genom denna väl beräknade godhet har han vunnit mycket i flickans gunst.”
Här afbröts samtalet af ett par mellankommande personer.
Waldemar kunde knappt andas, för den mängd af stridiga känslor, som bestormade honom.
Någonting liknande glädje var dock den mest rådande.
Sedan han ett par timmar svärmat omkring och deltagit i de yngres nöjen och skämt, föregaf han sjukbesök, och bortgick en stund före aftonmåltiden.
Vid sin hemkomst fann han ett bref från Carolina, hvilket fortsatte de underrättelser hon förut lemnat om Gustafs sjukdom och långsamma tillfrisknande, samt om baron von K–s vistande i huset, hans alltför trägna uppmärksamhet mot Julie, och slutligen hennes egen motvilja mot denna, emedan hon genom någon besynnerlig tillfällighet så tillställt, att baronen hittills icke blifvit underrättad, att hon var förlofvad.
Carolina slutade med dessa rader: ”Allt detta, min Waldemar, skulle jag visligen förtiga, om du vore misstrogen, svartsjuk eller blott kär i din fästmö; men då du nu icke är något af allt detta, så fattar du ej eld onödigtvis, utan handlar med lugn beräkning.
Du skall, enligt din bästa öfvertygelse, väl pröfva och öfverlägga och se Julies uppförande med egna ögon.
Min mening är icke, att du skall begagna första tillfället att slå upp med henne; men likväl göra hvad du är skyldig din heder samt hennes och ditt tillkommande lugn.
Du bör snart komma hit, henne ovetande, och tillfälle skall ej saknas att bedöma hennes tänkesätt.
Det kan ej förblifva såsom det nu är.
Gustaf vet ej det ringaste af allt detta, under förevändning att han icke får oroas.
Kom derföre snart, beder din tillgifna etc. etc.”
Många och mångfärgade luftiga gestalter sväfvade, efter läsningen af Carolinas bref, förbi Waldemars andliga öga.
Sedan han en stund öfverlagt, blef slutföljden, att han bestämde sin afresa till midsommar.
Pot-Pouri.
En qvinna, sådan som dålig uppfostran
skapar qvinnan, ädelsint i stort, små-
aktig i det lilla, fåfäng, lättretlig.
En afton åtta dagar före helgen satt Carolina och Julie i den senares kammare, sysselsatta att brodera en tyllklädning, hvilken Julie skulle hafva färdig till det omnämnda bröllopet.
Efter en stunds tystnad sade hon: ”Vet du, Carolina, det här dumma infallet att brodera tyllen förtretar mig riktigt.
Jag kunde mycket väl hafva den ändå.
Våra ögon förderfvas, det är ett, och för det andra får jag derigenom så sällan vara nere och prata bort en ledsam stund med vår treflige gäst; ty jag skulle ej få den färdig ens till jul, tror jag, om jag satt dernere.
Sanningen att säga, arbetar jag med bra liten framgång, då han så skälmaktigt den ena gången efter den andra gömmer än glansgarnet, än fingerborgen, än prylen, och allt hvad han kommer öfver.
Och hans lifliga samtal, så fulla af eld och behag, allt detta måste jag nu försaka, för att sluta detta lappri.
Och när jag rätt betänker, vet jag ej, om en sådan uppoffring kan svara emot den tillfredsställelsen att vara den elegantaste på ett bröllop på landet.”
Allt detta skulle visserligen vara ett skämt; men det låg en hög grad af otålighet i Julies ton, hvilket bevisade, att i hennes ord fanns mera allvar, än hon sjelf trodde, samt att denna framställning var en trogen bild af hennes verkliga tillstånd.
”Min bästa du,” svarade Carolina mycket allvarsamt, ”detta synes mig det minsta; men att din bror skall sakna våra omsorger och vårt sällskap, derföre att du ej kan uthärda att sitta i ett sjukrum, det finner jag, lindrigast sagdt, bra litet systerligt af dig.”
”Åh, kära Carolina, det gör Gustaf ingenting.
Pappa är ju nästan jemnt hos honom.
Brink läser tidningarne, när han så önskar, och ryttmästaren är en slaf af hans minsta nyck, att icke tala om dig, som är honom långt mera, än den huldaste syster kan vara.
Detta sista yttrade hon i en sarkastisk ton.
På Carolinas bleka ansigte uppspirade med beundransvärd hastighet de friskaste purpurrosor, små alster af den sårade sjelfkänslan.
En hög grad af värdighet låg i hennes ton, då hon svarade: ”Jag lemnar åt din egen rättskänsla att bedöma grannlagenheten af ditt sista yttrande, Julie; men hvad ryttmästaren angår, så tillåt mig anmärka, att du begår ett misstag, om du tror att han lemnat Gustaf all den uppmärksamhet och det verkliga deltagande, han törhända hade skäl att vänta af den, som kallar sig hans vän.
Nästan alla stunder af dagen är han upptagen af jagt eller samtal med dig.
Jag förstår blott icke, huru han så snart blef bra i armen.
Det är ej mer än en månad sedan han bröt den ur led, och nu handterar han bössan med en ledighet, som är förvånande.”
”Derför prisar han sin goda natur,” svarade Julie. ”Dessutom,” tillade hon, hjertligt glad att komma ifrån det ämne hon förhastadt vidrört, i afseende på Carolinas omvårdnad om Gustaf, ”hvad jagten beträffar, är detta en ren uppmärksamhet af baronen åt vår kinkige sjukling, som, i förtroende sagdt, är bra tråkig, eller huru?
Åtminstone kan jag aldrig göra honom till nöjes.
Så snart jag kommer in i hans rum, heter det genast: ’Stäng icke dörren så hårdt!
Hvad skall rullgardinen uppe?
Julie! du skall se efter hushållerskan, så att buljongen icke blir för svag eller för stark,’ med flera oändligen tråkiga påminnelser.
Aldrig är någonting lagom.
Jag hatar all sjukvård; men Gustaf är ett non plus ultra af allt hvad ledsamt är.”
”Jag kan visserligen icke bestrida,” sade Carolina, ”att han har ett ovanligt retligt lynne; men jag tror det till en viss grad förhåller sig så med alla sjuka.
Men om du, såsom jag tror, icke misstycker det, skola vi byta om ämne.
Många gånger har jag tänkt att fråga dig, huru det kommer sig, att jag på en längre tid ej sett dig bära Waldemars ring?”
Julie rodnade, men svarade temligen ledigt: ”Den är så trång.
Du vet att pappa skulle öfverraska oss med ringarne, och derföre togs ej något mått.”
”Du bar den likväl intill den dag din bror hemkom.
Du vill väl ej dölja din förbindelse för honom eller för någon annan?”
”Min förbindelse med Waldemar,” svarade Julie med stolthet, ”är ännu ej eklaterad, och hvad jag vill göra eller icke göra, torde du tillåta mig sjelf att bedöma.”
Carolinas goda hjerta kände mera medlidande än harm öfver Julies lättsinniga handlingssätt.
Hon försökte, i den mildaste ton och med de renaste förnuftsgrunder, att väcka hennes uppmärksamhet på det tvetydiga ljus, hvaruti hon genom detta uppförande kom att stå, så väl i sin fästmans som i verldens ögon, då det aldrig varit i fråga att med någon större högtidlighet fira deras förlofning.
Julie svarade ej härpå.
Hon steg upp och lemnade rummet, under synbar sinnesrörelse.
Uti en af parkens mörkaste gångar kastade hon sig ned på en liten bänk, hennes bättre stunders älsklingsplats.
Här sökte hon ordna de spridda tankarne till ett sammanhängande helt, och derunder lade hon handen på det våldsamt klappande hjertat, och talade i afbrutna meningar: ”Rätt gör jag icke; men gör då han rätt, som så öfverlemnar mig åt mina tvifvel och till en lekboll för omständigheterna?
Han vet att baronen är här, och han känner säkert äfven dennes rykte för galanteri.
Hm, jag förstår mig knappt sjelf.
Detta förtroende till min beständighet är visserligen ganska ädelt; men jag hatar och älskar på en gång detta lugna förtroende.
Härledde det sig från kärlek, så skulle jag välsigna honom och visa, att jag vore värd ett sådant; men – men, tyvärr är det säkert blott likgiltighet – – och jag – ja, jag vill visa honom, om än mitt hjerta dervid skulle brista, att äfven jag är likgiltig.”
Efter en stunds tystnad öfvergingo, genom en naturlig följd, hennes tankar till ryttmästaren, och hon började ånyo: ”Hvart skall det taga vägen?
Hvad vill jag väl egentligen?
Vid denna enkla fråga försjönk hon åter i djupa tankar.
Inbillningens tjensteandar lånade baronen alla de yttre behag och goda egenskaper, som erfordrades att bestorma Julies bättre öfvertygelse, ”och Waldemars köld,” tänkte hon, ”är en bedröflig motsats till baronens alltid uppmärksamma, artiga, eleganta väsende.
Min minsta önskan, min halfva vink är en lag för honom.
Aldrig, aldrig skall jag hos Waldemar finna något sådant, och ändå älskar jag honom, ja, endast honom; men med mitt sätt att tänka och betrakta tingens ordning, skulle jag, såsom den firade friherrinnan von K–, icke vara olycklig.”
Denna sista tanke framsmög sig så tyst och varsamt, liksom Eumeniderna försigtigt öppna ingången till hjertats rena helgedom, och, i fall den finnes obevakad, framräcka det förgiftade äpplet.
Julie bäfvade tillbaka för dess möjlighet, om baronen verkligen skulle begära hennes hand.
Hon steg upp, för att återvända och bortslå denna alltjemnt återkommande frestare.
Nära slutet af parken mötte hon ryttmästaren, hvilken, återkommen från en spatserridt, sökt henne öfverallt inomhus, och, då han ej fann henne der, äfven tagit sin tillflykt hit.
Med glad öfverraskning hastade han emot henne, och ropade redan på långt afstånd:
”Ah! hvilken lycka, dyraste Julie!” och det i en ton, som bevittnade hvilka framsteg han på några veckor gjort.
”Ni har förblifvit nästan osynlig ett par dagar, och när jag någon gång haft den lyckan att se er, har ni alltid varit åtföljd af er skugga.”
”Jag menar,” svarade Julie, i den lätta, skämtsamma ton, hvaruti hon alltid samtalade med ryttmästaren, ”att den äfven nu icke öfvergifvit mig.”
”Huru grymt af er, Julie, att vilja likna mig vid den, som dagligen utgör min plåga!