Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liljencrantz anfört anhåller 134 Den 16 Februari. jag om bifall lill Betänk., emedan, sedan 2 Stånd bifallit detsamma, en återremiss tjenar till intet.
I anledn. af Hr Adlerborgs framställning, att annan person än Pastor skall vara ordför:de i sockenstämma för behandling af mål utaf icke ecklesiastik natur, får jag förklara, att sådant är fullkomligt opraktiskt, emedan i sockenstämmor förekomma ärenden af sä blandad egenskap, att ingen kan afgöra om de äro ecklesiastike eller verldsliga.
Hvad skulle följden häraf blifva?
Jo! att de båda ordför:derne börja ali tvista om hvem som skall föra klubban.
En sådan tvist inför sockenstämman bör naturligtvis undvikas, och en lag, som åstadkommer dylik tvist, bör väl kallas opraktisk.
Jag anser Betänk, böra bifallas och anhåller derom.
Som jag icke tydligt hörde upläsningen af prot.utdr. frän de andra Stånden, auhäller jag om ursäkt för den discussion jag åstadkommit.
Enl. min upfattning skulle Betänk, vara bifallet af ett Stånd och återremitteradl af ett annat.
Det återstod således eli 3:dje Stånd, hvars beslut ännu var okändt och hvilket
Stånd möjligen kunnat besluta en återremiss i frågan.
Jag afstår emellertid frän min framställning.
Uppå härefter framställd propos. blef Utsk:s förevar:de Betänk, bifallet.
M 29, i ani, af väckt motion om förändring och tillägg vid de uti K. M:s förnyade Nåd.
Legostadga för husbönder och tjenstehjon d. 23 Nov. 1833 meddelade föreskrifter i afseende på orlofssedlar.
Ekon.Ulsk:s d. 4 och 8 dennes på bordet lagda Betänk.
M 33, i ani. af väckt motion om indragning af Korrektionsinrättningen på Långholmen.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl
Således har ingen motion af denna vigt blifvit knapphändigare expedierad.
Inleda. till Betänk, utgöres af en recit öfver tillkomsten af korrektionsinrättningen vid Långholmen allt ifrån år 1822.
Ingen känner det bättre än jag, som just framkallat densamma, hvilken före denna tid var endast ett spinnhus.
Jag vill nu likväl icke trötta 11. o. Ad:s tålamod med någon historik öfver denna inrättning under dess olika styresmän, hvaribland jag haft äran att vara en.
Ibland desse hafva funnits män af stora förljenster och vida större än som blifvit mig beskärde.
En omständighet må det tillåtas mig att framhålla.
Hrr:ne känna alla den ringa säkerhet bevakningen af fångpersonalen vid Långholmen lemnar.
Ofta rymma fångarne derifrån och åtskilliga frigifvas, men återkomma inom kort, sedan de begått itererade brott inom hufvudstaden.
Allt detta är olämpligt och ännu olämpligare i en folkrik stad och derföre har jag föreslagit inrättningens uphörande, men Utsk. har afgifvit en redogörelse öfver fångpersonalen vid Långholmen.
Detta modifierar min åsigt i så Den 16 Februari.
135 måtto som det torde vara svårt att fiona utrymme annorstädes för desse fångar, hvilka upgå till ett antal af 600, men hvad som är förskräckande, är att 304 fästningsfångar der förvaras.
Man måste medgifva, att hufvudsladen icke är skyldig ali hysa fästningsfångar.
Redan benämningen förutsätter större eller gröfre brottslingar.
För närvande inskränker jag min motion dertill^ att jag önskar fästningsfångars aflägsnande från hufvudstaden och jag hemställer om det icke vore skäl att hos K. M. i underd:het göra anmälan härom.
Jag anser detta ärende oberoende af R.
Sl:rs beslut, men tror, att min nu gjorda framställning kan och bör bos K. M. i underd:het anmälas och anhåller om propos:n derå.
Uppå härvid af Hr Bergenstråle, Claes, gjord förfrågan, uptyste underl.
Riddarh.-Sekret., alt prot.utdr. ankommit, sorn utvisade all Preste- och BondeStm bifallit förevande Betänk., samt BorgareSl. bifallit det första och lagt till handlingarne det sednare af Utsk:s deri afgifne yttranden.
Ilr Bergenstråle; Jag hemställer till H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, öm efter den nu vundna uplysningen en äterremiss kan tjena till något.
I anledn. af den till mig gjorda hemställan får jag förklara, alt jag anser någon åtgärd numera icke kunna vidtagas, som leder till del af mig afsedda ändamål.
Ulskrs Betänk, blef uppå härefter framställd propos., af R. o.
JYi 34, i ani. af väckte motioner ora ändring i nu gällande föreskrifter, dels i afseende å läkarebelygs bekräftande med edlig förpliktelse och dels om användande af edgång i allmänhet.
Ehuru jag ej vill ogilla Utsk:s slutliga hemställan i delta Betänk., hade jag likväl önskat, alt, då den ene motionären åt sitt förslag gifvit en serdeles vidsträckt omfattning, Utsk. ingått uti en närmare utredning af ämnet.
Jag måste likafullt reservera mig mot vissa af dessa framställningar, såsom t. ex. den ene motionärens förslag om afskaffande af vittneseden.
Det synes mig ostridigl, att i ett kristligt land, edgång är ett af de kraftigaste medel för sanningens framtvingande.
Det är blott en enda Ktistlig sekt, mig veterligen, nemi.
Qväkarne, som aldrig velat aflägga någon ed, och bland hvilka redbarhet ändock onekligen bör erkännas vara befintlig.
Men denna sekt är i alla hänseenden sä egenartad, alt man omöjligen kan af dess beskaffenhet och åsigter sluta till hvad som vore antagligt bland andra bekännare.
Hvad åter angår Hr Cederschiölds motion i fråga om läkarebetyg, så tror jag, att det är af mycken vigt, alt i de hänseenden, der dessa betyg skola grundlägga domstols beslut, läkarne bör egna yttersta upmärksamhet åt det fall, hvaröfver han skall afgifva betyg, och att detta således gerna må slutas åtminstone med den formeln, 136 Den 16 Februari. att det afgifves på hans förut aflagda embetsed, om än bekräftelseorden ”så sannt mig Gud hjelpe” etc. för hvarje gång icke må tilläggas.
Delta särskiljande af frågorna eller dessa preliminära undersökningar hade Utsk. enl. min åsigt bordt anställa och mina anrnärkn:r afse alltså icke det resultat, hvartill Utsk. kommit, men fastmera den mindre fullständiga utredning Utsk. lemnat delta vigtiga ämne.
Jag anhåller emellertid icke om afslag å Betänk, för denna orsaks skull, ly saken kan möjligen vara i sig sjelf tjenlig.
Det beständiga uprepandet af eder vid tjenstebefordringar, må vara öfverflödigt; men att eli missbruk af Guds namn skall deri innefattas, kan jag icke inse, ly jag antager, att hvar och en, som aflägger ed, gör det med fast föresats att troget hålla de förpligtelser, han mot det allmänna sig sålunda åtager.
Jag förmodar, således, att R. o. Ad. antager Betänk, och skall deråt äfven gifva min röst, i förhoppning, alt Regeringen, då saken der tages i betraktande, egnar den omsorgsfullare pröfning än Utsk. gjort.
Propos. lill bifall å Utsk:s Betänk, blef härefter framstäld och besvarad med Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnnii Ja öfvervägande.
Besv. o. Ekon.Utsk. d. 4 och 8 dennes på bordet lagda Betänk. JVI35, i ani. af väckt motion om förbud för utländningar att med handelsvaror kringresa i landet.
O Ånyo föredrogs Allm.'Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 4 och 8 dennes på bordet lagda Betänk.
JYS 36, i ani. af väckte motioner, ang:de återuplifvande af de tills vidare instälde författningarne om Stapelstädernes Handlandes och Skeppsredares skyldighet, att årligen införa vissa saltbelopp och hålla ständiga saltuplag.
Som det är mig bekant att 2 Ständ bifallit delta Betänk, och ett Ständ afslagit detsamma samt att således frågan i fall R. o. Ad. äfven stannar vid ett afslag skulle vinna den lösning jag önskar, lager jag mig friheten nämna några ord i ämnet.
Drifna utaf en onödig fruktan för saltbrist och ej inseende, så väl som nu sker, handelns rätta natur, beslöto R.
St. år 1774 alt vissa städer skulle hafva saltuplag till ett, då faslstäldt belopp, af 84,000 T:r; men dessa uplag behöfde sedermera ej anlitas förr än 1801 eller 27 år efter deras tillkomst och 50 år efter det alt frågan först bragtes å bane, hvilket skedde 1750.
Endast della förhållande borde således vara tillräckligt att bevisa onödigheten af ett dylikt arrangement.
Sedan 1801 har i medeltal ända till 1840 årligen införts omkr. 213,000 T:r till Riket och under hela denna tid har ej heller uplaget behöfts anlitas.
Således från 1774 till 1840 blotlo en gång och efter sistnämde år, mig vellerligen, ingen gång, Ar 1841 uphäfdes denna lag så till vida att endast 6 städer ännu nödgades hafva ett mindre qvantum salt på uplag; men alla de andra befriades derifrån, och är det delta förhållande man nu, ulan afseende pä hvad erfarenheten så tydligen gifvit vid handen, så starkt klandrar, under det man bemödar sig Den 16 Februari.
137 alt återinföra den tryckande, till intet tjenande, skyldigheten i hela dess fordna vidd.
Om man nu hade rätt i hvad man påstått nemi. alt saltuplag vidare voro nödvändige, sä skulle väl det visat sig att brist efter år 1841, då detta påbud uphäfdes, skulle hafva upstått; men nu är förhållandet tvärtom, ty sedan dess har sallimporten, årligen, ganska betydligt ökats, så alt på de sednare liderna den upgått till öfver 252,000 T:r.
Således har den fria handelns inverkan äfven här tydligen gifvit sig tillkänna och visat att fri konkur rens alltid ger ymnig tillgång på varan.
Dertill kan man äfven lägga dess vanliga följd, nemi. billiga priser, ty saltet har, allt sedan uplagen nphörde, funnits alt tillgå mot ett medelpris af 5}
R:dr rgs per T:a, hvilket vida understiger de priser, som voro på salt under det saltuplagen, lill hela sin fordna qvantitet, funnos.
Att saltet nu stått högt, ja, så högt, att det på sednare tider betalats med 16 å 18 R:dr per T:a här i Stockholm, har sina tillfäl liga orsaker.
Särskildta förhållanden hafva gjort att fraktfartygen nu på en lid drifvits med ovanlig fördel, hvarigenom Svenska fartyg, till högt pris lejda, haft större fördel vid att, under längre tid borta ifrån sitt hemland, föra varor mellan aflägsna främmande orter, och således genom en större vinst på annat håll blifvit lockade ifrån sina vanliga turer och derigenom har, tillika med bristande tillgång på andra varor, äfven minskning i saltförlagen, på vissa ställen inom riket upstått.
Att nära nog samma qvantum salt, som vanligt under föreg:de år, nemi. 50,000
T:r blifvit införskrifvet hit lill Slockholm, är jag i tillfälle att uplysa och att förhållandet å vestra kustens släder varit enahanda, synes deraf, alt saltpriserna i denna del af landet hela tiden stått betydligt lägre än å andra ställen.
I ett land med så dåliga kommunikations-anstalter och så liten förelagsamhetsanda som vårt, der således varans jemnare fördelning blir ytterst svår och i vissa fall omöjlig att hastigt tillvägabringa, är klart, att dylika iörhållanden, som de, nu under öfverläggning varande, lätt kunna inträffa utan all derföre någon anledn. till verklig brist är för handen.
Huru ofta händer det ej, ett med vår vigtigaste förnödenhet: sädén, samma omständigheter inträffa!
För några år sedan reste jag, sora vanligt nedåt landet i affärer, och fann då, till min stora förvåning, att rågen i Vadstena och Askersund gällde 18 R:dr samt i Norrköping 1under det att den, i det, blott derifrån 18 å 20 mil aflägsna och genom lätta sjökommunikationer tillgängliga Stockholm, ej betaltes med mer än 13^ R:dr.
Då frakten per T:a, emellan dessa orter, ej öfverstiger 1 R:dr, så tyckes den vinst, som här kunnat göras, bort locka till en lätt insedd lycklig speculation; men icke dess mindre fortfor della förhållande, hela sommarn, ända till dess ny skörd, på de upgifne orterna, nedsatte prisen.
Hvad bevisa nu dylika, i handelsväg nästan löjliga, tilldragelser? intet annat, enl. min åsigt, än att Sveriges innebyggare äro föga fallna för handel och att en medfödd oförmåga i denna ländernas vigtigaste industrigren, tyvärr, inom våra landamären uppenbaras.
Man får således ej ,vara för hastig i sina bedömmandcn af våra handelsföreleelser och deraf föranledas till förordandet af 138 Den 16 Februari. återgång till gamla förhållanden ifrån den friare väg man nu inslagit och som redan tydligen fört Rikets handel ej litet framåt; ty derigenom att man för ett afsteg, ehuru aldrig så obetydligt, ifrån den rätta principen i denna väg skadar man den förståndigare opinion, som, pä sednare tider, åt detta häll sökt göra sig gällande.
Man har vid denna fråga sagt vidare, att om än under 50 år saltbrist i vårt land icke varit för handen, sådan, det oaktadt, kan inträffa och hör förekommas genom salluplag.
Om minst 260,000 T:r salt årl. behöfvas kunna då 80,000 T:r förekomma brist eller kanske rättare sagdt (emedan jag aldrig tror någon verklig brist på denna vara under vanliga förhållanden kunna upstå) kan man derigenom hindra priserna alt stiga?
Nej, otvifvelaktig!, nej!
Om äfven 80,000 T:r alltid finnas alt tillgå skall dock de öfverklagade omständigheterna kunna inträffa.
Det är ju .tydligt?!
Hvad vinner man då genom en dylik orimlig förordnings förnyande?
endast en ytterligare tryckande pålaga, en indirect beskattning, hvaraf vi hafva Gudi nog förut.
Hvarföre intet då, så gerna, äfven söka tillvägabringa en lag sora bestämmer, alt landtmännen skola förena sig om spanmålsuplag till förekommande af hungersnöd eller att uplag på sill, fläsk och andra för lifvel nödiga artiklar äfven skola hållas?
Har man mera rätt, att, i denna väg, trycka en del af landets innevånare än en annan?
De få obetydliga privilegier, som ännu för stapelstäderna återstå, åro på deras välstånd, nu mera, af så föga inflytande art, att de, mer än väl, kunna anses hetalia genom den indirecta vinst handeln genom sin omsättning af landets varor, tillskyndar nationen och föranleda ej något sådant.
Det i år förhöjda priset, skall, i alla fall på ett med all handel öfverensstämmande naturligt sätt, förekomma de vådor man förespeglar sig; ty speculationsandan, väckt genom stegrad vinst, skall nog, under denna sommar, förse våra platser med frisk tillgång på salt och priserna på ett riktigt sätt åter sjunka till sin förra ståndpunkt.
Handeln lemnad åt sig sjelf och sin egen fria verksamhet jemnar alltid bäst förhållanderna, under det, alt den vinst, en och annan gör, drager konkurensen in på banan, till båtnad, så väl för den enskildtes som det allmännas bästa.
— Skola nu R.
S(:r, frånträdande denna för handelns verksamhet vigtiga åsigt, återgå till det gamla förhållandet, derföre att, under en kortare tid, en del af landels innevånare fått betala en nödvändighetsvara dyrt, som möjligen redan nästa år återgått i sitt normalvärde.
Kan detta vara klokt? jag tror det ej! och skulle, för min del, deremot gerna önska alt det saltuplag, som ännu några släder äro skyldige alt hålla, äfven kunde borttagas.
Må man genom friare åsigler i handelsväg, år ifrån år, höja denna mäktiga häfstång för intellectuel och materiel förkofran; och man skall derigenom, på ett vida ändamålsenligare och hastigare sätt bringa landet framåt, än genom ett envist vidhållande af föråldrade maximer, hvilka för längesedan, af alla andra nationer blifvit förkastade.
Jag yrkar afslag på della Retånk.!
Den 16 Februari. 139 Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh.:
Som vi alla känna är salt en absolut nödvändighetsvara, som icke produceras i vårt land.
Våra förfäder hafva derföre visligen stadgat att stapelstädernes rättighet till utrikes sjöfart skulle motsvaras af skyldigheten alt förse landet med salt.
Alt, såsom den siste talaren yttrade, något begagnande af dessa uplag icke kommit i fråga under de första 50 åren efter författningens utfärdande, synes mig vara ett talande bevis för lämpligheten af Utsk:s förslag, att återuplifva den ad interim nedlagda skyldigheten att hälla saltuplag.
Det är nemi. klart, alt sä länge författningen qvarstår, sallbrist icke kan upkomma, men det är till förekommande af en ögonblicklig eller tillfällig stegring i priset dessa uplag blifvit anbefallde.
Således har man med författningen icke afsell, alt hela landet skall förses med salt utan man har endast dermed velat förebygga varans monopoliserande.
Samme talare har sagt, att de höga priserne i Stockholm icke varit föranledde af brist på denna vara utan af hennes samlande på färre händer, hvarigenom desse kunnat åsätta henne hvad pris de behagat, men det är just förekommande häraf författningen afser.
Handeln och frihet deri äro dymedelst icke bundne.
Författningen bestämmer icke något pris å varan och konkurrensen har genom författningen icke lidit det ringaste i dess chancer, utan hvar och en äger alt täfla med sin yrkesbroder i denne handel.
Den stora allmänheten är emedlertid förvissad alt ingen kan ensam slå under sig denna handel och då sjöfarten under vinlermånaderne är stängd, bestämma priset å varan efter godtycke.
Spanmålspriserne hafva jemförelsevis blifvit omnämnde, och min öfvertygelse är, alt äfven för spanmålshandel en dylik författning är af nöden.
Jag anser således den ifrågavande författningen nödig, hvarföre jag anhåller om bifall till Utsk:s förslag, ehuru jag medgifver att de 40,000 T:na äro ett allt för ringa qvantum, men något är bättre än intet.
Jag skulle efter de uplysningar, BorgareSus ledamöter inom Utsk. meddelat kunna anföra ytterligare skäl för min begäran, men vill icke uptaga R. o. Ad:s tid dermed, utan förnyar milt yrkande om bifall till Utsk:s förslag.
Frih. Raab, Carl
Uti detta ämne hafva till Ekon.- Utsk. inkommit följande motioner nemi. en af Hr von Hartmansdorff med förslag, att R.
St:r uti underd. skrifvelse hos K.
M. ville anhålla om återställande af skyldigheten för stapelstäderne att enl.
1S41 års förordn. hålla saltuplag med 84,000 T:r.
Den andra motionen har blifvit väckt inom PresteSt. i den rigtning, att desse saltuplag må bestämmas till 40,000 T:r.
I anledn. af dessa motioner har Utsk. föreslagit en skrifvelse af innehåll: ”det K.
M. täcktes återställa skyldigheten för stapelstädernes handlande och skeppsredare att årligen från utrikes ort till Riket införa och på uplag hälla salt till det belopp K.
M. kan finna för godt i Nåder bestämma.”
Emot detta beslut har jag inom Utsk. reserverat mig och anhåller nu att närmare få utveckla mina motiver.
Ar 1628 inträffade brist på salt i Sverige hvilket föranledde Konung Gustaf II Adolf att göra salthandeln till ett regale, men året derpå eller 140 Den IG Februari. 1629 uphäfdes detta beslut och ansågs såsom förkasladt.
Frågan om saltuplagen blef sedermera hvilande till Riksdagen 1750, då BondeSt. begärde, att stapelstäderne måtte åläggas att hälla saltuplag, hvilket dock under flere Riksdagar afslogs; men år 1774 utfärdades en förordn., att saltuplag skulle finnas i stapelstäderne.
Först år 1801 måste saltuplagen anlitas, men sedan den liden eller öfver 50 år har något behof af dessa uplag icke förspotls.
Vid 1834 års Riksdag inkommo till Ekon.Utsk. motioner, ali denna stapelstäderne ålagda skyldighet mätte uphöra och Utsk. afgaf äfven ett Betänk. i motsatt rigtning med det förevartde.
Ar 1841 utkom en förordn., hvarigenom med undantag af 6 stapelstäder de öfriga befriades från skyldigheten att hålla saltuplag.
Före år 1841 utgjorde medelimporten af salt 213,000 T:r och efter denna tid har den icke något år understigit 252,000 T:r. Af CommerceColhii Embetsberättelser finnér man, att importen af salt upgätt till år 1834 262,724 T:r, 1835 219,191 T:r, 1836 190,046 T:r, hvaraf visar sig, att importen under något af dessa år icke varit så ringa som år 1801.
Ifrån år 1843 har den varit i stigande, så att den upgätt till år 1844 230,671 T:r, 1845 248,094 T:r, 1846 272,165 T:r, 1847 225,054 T:r, 1848 273,779 T:r, 1849 277,914 T:r, 1850 216,612 T:r, 1851 265,905 T:r Terra Vechia salt. linder dessa år har importen varit högst under sisth år.
Man har sagt, alt denna skyldighet för stapelstäderne att hålla saltuplag skall qvarstå till betryggande emot saltbrist och man har ansett sig säker härutinnan, då man ålade släderne en afgift af 8 sk. b:ko för hvarje T:a, i händelse skyldigheten eftersattes, men det lärer väl icke vara något tvifvel underkastadt, att, såvida de finna sin fördel dervid, handlande heldre blottställa sig för utgiften af desse 8 sk. per T:a än hålla uplagen.
Anledn. till den i år öfverklagade saltbristen lärer väl få sökas mera i ett högt pris än i brist på varan; men detta förhållande blir fullkomligt enahanda äfven om stapelstäderne skola hålla saltuplag.
Vi känna att saltpriset varit ganska högt på östra kusten, ehuru i Götheborg finnas stora uplag af salt.
Likaså i Gelle. Enl. min åsigt har man icke alt befara någon saltbrist, ty om än importen under något år kan vara lägre, är den åter under ett annat högre.
Orsaken till de högre saltprisen under sisth år härrör från den obetydliga förtjenst för de handl, på importen häraf under föreg:de år; men den stora förljensten, som i så rikligt mått kommit den omtänksamme affärsmannen till godo detta år skall lill ett annat år fästa spekulation härvid och blifva bästa regulatorn för de blifvande bebofven härpå.
Skall skyldigheten för stapelstäderne att hålla saltuplag återställas, begår man derigenom en inconseqvens, emedan man med lika skäl då kan ålägga städerne, att hålla uplag af kaffe, socker ra.
II. andra varor.
Det ligger i handelns natur att köpmannen sjelf vädrar hvad som behöfver införskrifvas i landet, utan alt lagstiftningen behöfver eller ens kan anvisa honom sådant.
Af dessa skäl anhåller jag om afslag å Betänk.
Utan att inlåta mig i någon undersökning, huruvida tillfälliga konjunkturer skulle med skäl kunna ,Den 16 Februari.
141 föranleda till elt förnyadt åliggande för slapelstäderne att hålla saltuplag, hvarifrån de, med några få undantag, varit befriade allt sedan år 1841, anhåller jag få erinra om något, hvarom jag skaffat mig tillförlitlig kännedom, nemi. att K. M. redan infordrat ComraerceColhii utlåt, efter vederbör:de Haudels-Societelers hörande, huruvida någon åtgärd vore nödig för återuplifvande af slapclstädernes skyldighet, alt hålla saltuplag.
M. således fästat sin upmärksamhet härpå vet jag icke, hvartill den föreslagna skrifvelsen skall tjena, eller om den ens är lämplig.
Detta är för mig tillräckligt skäl att begära afslag på Betänk.
En talare har sagt, att jag genom medgif vande, att brist på salt under sednare åren upkommit, också erkänt rigtigheten af hans sats.
Mitt yttrande var likväl endast, att brist upstått, men denne har icke varit föranledd deraf, att saltuplage'n innehafts af några få.
Detta har möjligen varit händelsen i Stockholm men icke i andra delar af Riket, der betydliga uplag funnits serdeles på vestra kusten.
Att personer här hafva begagnat sig af handelskonjnnkturen har samme talare behagat gifva namnet monopol.
Ar detta ett monopol önskar jag, att alla våra handlande ville tillegna sig ett dylikt så, att de fästa upmärksamhet på lidens merkantila skiften och derigenom bereda liflighet i egen rörelse.
Den, sora förskaffar sig dylikt s. k. monopolium i saltuplag, har enl. min tanka rättvisligen förvärfvat sig förmånen, alt utkräfva någon ersättning af allmänheten för det han genom sin omtanke sökt förhindra upkommandet af brist.
Kallar man detta ett monopol, så måste väl all företagsamhet i handel hänföras derunder, såsom : då en eller flere hafva uplag af andra varor, som äro för lifvets uppehälle nödige.
Den, som under ett år gjort en lycklig spekulation, gör den icke ofta året derpå, ty denna hans vinst framkallar spekulation i samma vara hos andra, hvarigenom priset nedtryckes och allmänheten har då denna konkurrens att tacka för den ökade tillgång på varan, som sålunda åstadkommit.
Och hvilken garanti mot saltbrist ligger väl i ett uplag af 84,000 T:r, eller om än detta belopp mångdubblas men plikten ändå fortfarande bestämmes endast till 8 sk. b:ko per T:a.
Denna plikt kan stundom vara af så ringa inflytelse på en större handlandes kapitalverksamhet, om jag så må säga, att, om han finner alt fraklrörelsen på utländska orter är fördelaktigare än att låta fartygen hemföra salt, han betalar plikten och ersätter sig genom den större vinst, fraktfarten lemnar.
Detta förhållande har den värde talaren helt och hållet förbisett, hvilket ju tydligen visar att saltuplagen, som de nu äro påbudna ej lemna den mycket omordade säkerheten.
I öfrigt vill jag hafva nämnt, att om man nödvändigt skall göra något, så må man då heldre bevilja tullfri införsel af salt, såvida Staten kan undvara den tullintrad, som af saltinförseln är att förvänta?
Vi hämta så ofta exempel från andra länder, och jag får derföre hänvisa till Norrige, hvarest oaktadt dess stora fiskerier saltupdrag aldrig funnits.
Allt detta tyckes mig gifva tillkänna, att ett återgående till gmala förhållanden skall sprida en rätt - 142 Den 16 Februari. vis missbelåtenhet, hvilken jag önskar undvika och begär derföre ånyo afslag pä Betänk.