Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför håller ni fast vid den till trots för alla ert sunda förnufts invändningar.
Detta skall jag bevisa er med exempel ur ert eget hjärtas historia.
Alltjämt har delinkventen samma välbehagliga förnimmelse, som om han hvilade viljelös i ett varmt bad, medan vänliga händer varligt vaskade honom ren från all jordens smuts, och ljumma ångor smekte hans själ, tills alla tankar domnade.
Också hängifver han sig villigt åt den främmande viljan och lyssnar till prosten, som fortfar:
– När var det ni började handla lättsinnigt, följa ärelystnadens drift och öfverlämna er åt vällustens lockelser?
Helt säkert i er tidiga ungdom, innan ni ännu förfallit till den tanken, att människan är en själlös maskin.
Känslan af handlingarnas moralitet, hvilken Gud nedlagt också i er själ, förorsakade er stundom missbelåtenhet med er själf, och detta sökte ni undertrycka.
Kanske hörde eller läste ni händelsevis den satsen: människan är en maskin.
O, tänkte ni, i så fall är ju allting slut med döden.
I så fall kan jag ju gärna vara lättsinnig, äregirig, vällustig.
Om jag bara aktar mig för det straff, som synderna kunna draga efter sig i detta lif, har jag ingenting att frukta i ett kommande.
Så antog ni den bekväma satsen och sökte så småningom efter bevis för att tillfredsställa ert tviflande förnuft.
När ni studerade den mänskliga kroppen i afsikt att bli en god medikus – ack, att ni aldrig öfvergifvit den afsikten! – fann ni af och till någonting, som hade en viss likhet med bevis för er älskade mening, och ni tog fasta på det med glädje och höll det för ett oomkullkastligt och ovedersägligt bevis, eftersom det öfverensstämde med era afsikter.
På så sätt har ni narrat er sjalf, min stackars vän!
Från den stunden trodde ni, att ni kunde tillåta er allt, hvartill era begärelser lockade er.
Hvarje lidelsens utsväfning var er nu medgifven, ni begick den med glädje och trodde er kunna triumfera öfver dygd och religion.
Tanken, att ni ju blott var en maskin, söfde ert samvete, när det kanske någon gång rörde på sig.
Icke underligt, att ni hade denna er grundsats så kär, eftersom den ju länge tjänat er till sköld mot alla samvetets angrepp.
Så måste då slutligen jag, i min egenskap af er vän, som åtagit mig att sörja för er själs räddning, säga er, att den illusionens tid är förbi, att ni är mera än en maskin, att ni har en odödlig själ.
Jag måste angripa ert system, ert eget förnuft kommer mig till hjälp, ni blir öfvervunnen: men ni vill icke ge vika.
Den enda orsaken därtill är, att er mening har för djupa rötter i ert hjärta.
Ni är den liksom tacksam för det den tillåtit er att tillfredsställa alla begär; men framför allt förutser ni, att ert samvete plötsligt skall vakna ur sin bedöfning, att ni skall betungas af en oändlig mängd synder och att bittra förebråelser skola sönderslita ert hjärta, så snart ni börjar anse er själf för en själ.
För att undvika detta, fasthåller ni vid en falsk och farlig tanke, bekänner den och vill tro den till trots för er öfvertygelse.
Kanske medverka också rättshafveri och blygsel öfver att nödgas ge efter; kanske har ni bibragt andra er mening och vill nu icke gärna, att era lärjungar skola hålla er för en lärare, som icke varit viss på sin sak?
– Men kom ihåg, hvad jag sagt er, och hvad ni medgifvit: icke ens den eländiga trösten, som ni för tillfället gör så mycken affär af, den usla trösten, att jag efter förstörandet af min maskin icke längre skall finnas till, icke ens den kan deriveras ur er sats, om satsen också vore lika sann som denna:
Det finns en Gud.
Ty Gud, som förfärdigat maskinen, kan också efter dess förstörande återställa den, om han så vill.
Ni må således vara en maskin, om ni föredrager detta, men för den skull är ni icke säker på, att ni icke kommer att lefva ånyo efter detta lifvets slut.
Fortfarande motstå sanningen och omintetgöra alla mina bemödanden om er frälsning?
I så fall behöfver ni icke mina råd, och ert ansvar inför Gud, all dygds och sannings fader, blir då så mycket tyngre.
Eller låta er falska, förföriska sats fara?
I så fall skall jag tacka Gud för er och fröjdas mer än jag kan uttrycka, emedan jag har en glimt af hopp om, att ännu se er lycklig i ert tillkommande lif.
Struensee sitter med hufvudet nedböjdt, försjunken i eftersinnande.
Underligt är det, hvad prästens ord verka starkt på hans förstånd och känsla.
Helt sannolikt synes det honom nu, att han danat sin världsåskådning just så som denne kloke man framställt förloppet.
Och det är visserligen icke af rättshafveri utan på grund af en inrotad sinnets hederlighet, han ännu vidhåller sin öfvertygelse.
I själfva verket önskar han ingenting högre, än att bli alla tvifvel kvitt, och på djupet, i medvetandets kaos, känner han redan den svaga rörelsen af en spirande förhoppning om ett lif efter detta.
Läsningen af Jerusalems bok har väckt många tankar, som utvecklat sig under ensamma timmars grubbel, och som få ny näring under samtalet med denne förståndige Herrans tjänare, hvars umgänge blifvit dyrbart för hans hjärta.
Också gripes han af en kväfvande ångest och beklämning inför den framskymtande möjligheten, att prosten skulle förtröttas i sina bemödanden och kanske upphöra med sina besök.
Tusen gånger hellre vill han då låta sina egna små betänkligheter fara.
– Käraste herr grefve – säger prosten mildt – era dagar äro afkortade och afräknade.
Ni har blott ett fåtal kvar.
Skynda er då att rädda er själ!
Jag ber er därom så längtansfullt, ty jag darrar för den tanken, att ni måhända skall afslå min bön – –
Ett ögonblick är det tyst, men tystnaden är full af spänning, tills Struensee ändtligen utbrister:
– O, jag hoppas och önskar nu odödligheten!
Och liksom till förklaring af det bråda omslaget, tillägger han, pekande på Jerusalems bok:
– Det är omöjligt att motstå innehållet i den boken!
Prosten Balthasar småler förnöjdt, nickar uppmuntrande och snusar eftertänksamt: alltså tör det icke vara nödvändigt att ingå på några vidlyftiga undersökningar öfver själens tillvaro, natur och odödlighet.
Slika spekulationer skulle taga för lång tid och leda till många spetsfundigheter utan värde för hjärtats förbättring.
Hufvudsaken är, att delinkventen nu åtminstone fått en förnimmelse af evigheten.
Det som hittills gjort honom känslolös, var den falska öfvertygelsen, att det icke skulle finnas ett kommande lif.
Den öfvertygelsen är nu rubbad; men den måste helt och hållet fråntagas honom, för såvidt det skall bli möjligt att förskaffa honom det sanna lugnet.
Hans själasörjare måste då till en början framhålla, att syndaren icke kan vänta något angenämt öde i det tillkommande lif, som han önskar och hoppas.
För att kunna inse detta, måste han först bibringas riktiga begrepp om handlingarnas moralitet, som han hittills förnekat.
– Det gläder mig outsägligt, min käre grefve, att ni hunnit så långt.
Låt oss nu en stund sysselsätta oss med moralen.
De regler, efter hvilka ni bedömer handlingarnas sedlighet, vill jag tillsvidare lämna oanfäktade – era handlingar måste icke dess mindre komma till korta vid en närmare granskning – –
Han hinner icke sluta meningen, innan Struensee infaller:
– Vore det icke ändå bättre och säkrare att redan nu utgå från Gud – anse honom som iakttagare af våra göranden och låtanden?
– Visserligen, visserligen! – medgifver läraren, angenämt öfverraskad af sin lärjunges nit – men det skadar ju icke att också betänka, hur omoraliska era handlingar måste te sig till och med efter era hittills varande grundsatser.
Prosten har alldeles icke lust att afstå från denna pröfning, hvaraf han lofvar sig mycket.
Han tror sig nämligen ha upptäckt delinkventens svaga punkt, där hans samvetes sår vålla honom den största smärtan.
Det är icke på långt när så mycket den tanken, att han förgått sig mot Gud, eller att han gjort sig själf olycklig – det som vållar honom mest lidande är medvetandet om, att han dragit sina vänner med sig i fördärfvet.
Denna förnimmelse är något att taga fasta på, den måste underhållas och förökas, tills smärtan så småningom blir allmännare och utbreder sig också till hans öfriga förseelser.
– Om ni också ingenting annat hade att förebrå er än detta:
Jag är skuld till den olycka, hvari mina vänner nu befinna sig – så skulle ju redan därigenom ert ansvar inför Gud bli tungt, omöjligt att bära?
– Det erkänner jag gärna – svarar Struensee, och tårarna rinna utför hans kinder – också vill jag icke försvara mig inför Gud – hoppas han skall icke fordra detta af mig – – måste förlita mig uteslutande på min ånger och på Hans godhet.
Tror ni icke, att Gud skall förlåta mig mina förseelser efter en filosofisk försoning?
Enligt min uppfattning kan jag icke ge er någon förhoppning därom.
Jag känner blott ett medel att vinna nåd inför Gud, och detta är icke den filosofiska utan den kristliga försoningen.
Jag kan för tillfället icke bevisa er, hvarför det måste så vara, men om ni tänker öfver Guds godhet, den ni förlitar er på, så måste ni förstå, hur godheten just gör det nödvändigt för Gud att vara rättfärdig och visa sin afsky för det moraliskt onda.
Och en sådan godhet, som den gudomliga, hvilken icke kan urarta till svaghet, är visserligen förfärlig för den, som syndat – därför måste jag bedja er att i detta fall icke sätta någon blind, gudlös lit till Guds godhet.
Struensee sitter en stund tyst, säger sedan, innerligt tacksam, som en djupt förkrossad människa känner sig gent emot en tuktomästare, hvars gisselslag sarga, men icke utesluta hvarje föreställning om, att själfva straffet rymmer en gnista af barmhärtighet:
– Ni måste ha mycken människokärlek, som icke blir otålig öfver mig!
– Otålig skall jag visserligen icke bli – försäkrar prosten Balthasar med rörelse – men orolig och bekymrad är jag för er skull.
– Ni borde icke intressera er så lifligt för mig.
Hvad skulle följden bli, om jag vore så olycklig att icke kunna öfvertygas?
– Jag skulle bli outsägligt bedröfvad och gärna vilja hoppas det bästa för er, men icke våga.
Gör åtminstone hvad ni kan!
Gud skall säkert välsigna era bemödanden.
Ännu är det tid för er, ännu kan ni lära allt hvad ni behöfver för att få visshet om Guds nåd och kunna dö med ro och förhoppning.
– Gud gifve det! snyftar Struensee.
Och så blir det tyst en stund.
Lärare och lärjunge se hvarandra in i ögonen med djup rörelse och trycka hvarandras händer.
En solglimt letar sig in mellan fönstergluggens galler och drager en blek strimma af ljus öfver golfvets smuts.
Klockan slår, och det tycks som om slagen återkallat den lifdömde till medvetande om, att tiden hastar.
Han gripes af fruktan att försumma sina fatalier.
– Ni önskar naturligtvis – säger han sakta – och jag tror, ni önskar det på goda grunder, att jag måtte bli en kristen – –
– Det önskar jag visserligen i hög grad – skyndar prosten sig att anmärka – men ni vet: välgärningar kunna icke påtrugas någon; och den största af alla, som kan vederfaras er, är det mera naturligt, att ni själf söker.
Lär ni er först rätt fatta, hur farlig er belägenhet är, så skall behofvet snart drifva er att söka Guds nåd där den ensamt är att finna.
– Men hur är det möjligt – frågar
Struensee plötsligt – att kristendomen kan vara den af Gud uppenbarade enda vägen till lycksalighet, då endast ett fåtal af jordens milliarder människor känna den, och då till och med högst få af de kristna lefva efter sin tro?
Prosten snusar länge och grundligt, vänder dosan betänksamt mellan sina händer, kastar en blick efter solglimten, som försvann, och svarar:
– Af det första tviflet vill ni draga följande slutsats: det strider mot Guds godhet och rättfärdighet att icke ha gett alla människor kunskap om den enda lära, genom hvilken en människa kan bli salig.
Men veta vi väl, om icke Gud kan saliggöra också människor, som aldrig fått kunskap om kristendomen, för så vidt de uppföra sig så väl, att sådant kan ske?
Och om Gud har skänkt någon ett godt, som han nekat andra, bör då denne någon för den skull känna sig berättigad att icke fästa afseende vid och icke undersöka det, blott emedan Gud medgifvit honom och icke alla samma goda?
Har icke Gud olika fördelat allt det goda, som vi ha hans kärlek att tacka för, till exempel ära, rikedom, hälsa, begåfning och till och med kunskapen om den naturliga religionen?
– – Af det andra tviflet vill ni draga denna slutsats:
Emedan kristendomens bud efterlefvas af så få människor, motsvarar den icke Guds af- sikt och kan därför icke ha sitt ursprung från Den Allvise.
Men kom ihåg, att den är en religion för fria väsen, som icke stå under något tvång beträffande sin salighet, och att fördomar, villfarelser och begärelser kunna göra också de starkaste moraliska bevekelsegrunder overksamma.
Likväl kunna vi ju icke förneka, att människosläktet i det hela taget blifvit oändligt mycket förbättradt efter införandet af den kristna religionen, och att den således, i högre grad än ni synes tro, bevisat sin makt öfver det mänskliga hjärtat.
Svaret tillfredsställer icke den tviflande, tusen invändningar fladdra genom hans hufvud, men han har icke tid med dem nu, icke heller tankekraft nog att formulera dem i ord.
Det förefaller honom som om bevisföringen varit högst otillfredsställande, som om den icke berört kärnpunkten i hans invändning; men detta vågar han icke tillstå nu.
I ensamheten efteråt kan han grubbla däröfver, nu måste han vidare:
– Men till och med goda kristna begå dock ofta synder?
– Visserligen, visserligen!
– Prosten nickar öfverseende – men skall eller kan ens människan i denna världen bli helt och hållet fullkomlig?
Och tror ni, kristendomen åsyftar att frambringa verkningar, som i betraktande af vår härvarande sinnesbeskaffenhet äro fullkomligt omöjliga?
Dessutom är det också stor skillnad mellan en sann kristens synder och en lastbar människas.
Den förre faller, men upprättar sig åter, den senare fortsätter och förnyar ständigt sina missgärningar.
Och om det också på jorden blott funnes en enda kristen, hvars vandel gjorde hans bekännelse ära, så vore ju redan detta nog att förbinda en hvar, som kände honom, till pröfning af denne ende kristnes religion och till antagande däraf, om den befunnes grundad.
Alltjämt samma sväfvande kretsande omkring periferien!
Om Gud gifvit jordens myriader människor en religion, som blott en kan efterlefva – är detta förenligt med föreställningen om Hans allvishet och allgodhet?
– Och vidare – –
– O, jag har så många tvifvel! – utbrister Struensee i bekymrad ton och med ångest i blicken – Ni skall svårligen kunna häfva dem alla!
– Oroa er icke däröfver – lugnar honom prosten – Jag är viss om, att största delen beror på bristande kunskap om kristendomen.
Ni har icke heller ännu hunnit sorgfälligt genomtänka alla bevis, som föreligga.
Betrakta nu först kristendomen från den rätta sidan, pröfva skälen, på hvilka den stöder sig, så skall ni med förvåning märka, hur alla era tvifvel försvinna.
Det tjänar också ingenting till, att vi inlåta oss på en närmare undersökning af alla dessa inkast.
Vi ha icke tid med dem.
Det är bättre, om vi laga så, att vi slutligen kunna stryka dem alla bort liksom med ett enda drag.
Och skulle det då finnas kvar hos er någon ovisshet öfver en eller annan punkt, så kan ni trösta er med, att Gud i sin dom säkert skall taga hänsyn till den korta tid, ni haft er tillmätt, till era närvarande beklagliga omständigheter och till den uppriktighet, hvarmed ni söker och tillägnar er sanningen.
Den försvunna solstrålen kommer just nu åter till synes.
Och det är som om en vingad fridsbudbärare glede in i det mörka fängelset, in i den fångnes mörka själ med en hälsning från den sommar, han aldrig skall skåda, men med budskap om en sommar, skönare än han någonsin drömt.
– Nu är ert motstånd häfdt – säger prosten – och jag lyckönskar er därtill!
Ni önskar i själ och hjärta att bli en kristen.
Anropa nu Gud om kraft och upplysning därtill.
Det är som om en reflex af solglimten ännu dröjde kvar öfver den fångnes ansikte, när han svarar:
– Är icke en innerlig önskan, riktad mot Gud, redan en åkallan och bön?
Och om ni rätt ofta vänder er till Gud med liknande önskningar, skall ni utom förhoppningen om bönhörelse också ha den stora fördelen, att ni blir förtrolig med tanken på Guds allestädesnärvaro och er afhängighet af honom.
Därigenom grundlägger ni i er själ ett sant förtroende till honom.
Och därigenom skola många Gudi behagliga förnimmelser väckas i ert hjärta.
Håll då fast vid dem och akta er att förlora dem.
Ert tänkesätt skall därigenom förbättras och en sådan förbättring är högst viktig.
Ni måste söka göra den verksam till ert eget lugnande.
Öfvertänk därför inför Gud, hvad ni möjligen ännu kan göra godt, och hvad plikten fordrar af er särskildt i era närvarande förhållanden.
När prosten tager afsked, lämnar han sin lärjunge Reimarus: »Betraktelser öfver den naturliga religionens förnämsta sanningar» och förmanar:
– Studera denna bok med flit, och sök beriktiga och fullständiga er förnuftiga kännedom om Gud!
(8 Mars.)
Vinterns tröstlösa mörker genomskimras alltsomoftast af en aning om vår.
Kälen lossnar, isarna brista, snön blir till vatten och dunst.
Och som det plägar ske, när våren nalkas, bäfvar naturen af oro och vånda, och många stormar måste susa, och mycket regn måste falla, och mycket måste brista på jordens yta, innan vintern släpper sitt tag.
Så är det ock, när det begynner våras i ett människosinne.
Slika tankar fara genom prosten Münters själ, där han står innanför gluggen i Struensees fängelse och ser ut mellan de grofva gallren.
Han lyssnar också med rörelse till gråsparfvarnas kvittrande och tackar sin Gud, som förunnat honom frihetens härliga gåfva.
Alla äro icke så lyckliga.
Där borta på sin hårda bädd sitter den nyss så mäktige kabinettsministern och läser flitigt, som en lärvillig och kunskapstörstande scholaris sin lärares utkast till dagens lektion, genomgår åter och undersöker punkt för punkt de bevis, genom hvilka prosten tror sig ha godtgjort, att hvar människas handlingar ha sin egen inneboende moralitet.
Tårarna, som ständigt runnit utför den olyckliges kinder, vittnade högt om hans djupa förkrosselse, och hela hans syndmedvetna uppsyn har visat, att han redan både tillämpar moralens bud på sina egna handlingar och dömer sig själf därefter.
Dock tör det vara hälsosamt för hans själ att ännu en gång i stillhet genomgå den moraliska skärselden, och därför har prosten lämnat honom sitt skriftliga utkast att läsa.
Prosten Balthasar känner nu klart, att Herrens välsignelse hvilar öfver hans gärning, och är redan viss om framgången.
Hvarför skulle han då icke spela öppet spel?
Han har icke velat förneka, att han kommer omsorgsfullt förberedd till hvarje samtal, och att han för hvar gång samlar argument ur sitt bibliotek.
En del därtill lämpliga böcker har han ju också satt i sin lärjunges tomma händer, och de ha gjort honom stora tjänster.
Grefve Struensee känner redan evighetens närhet och kan icke värja sig mot det intryck, medvetandet därom måste framkalla.
Han är djupt bekymrad öfver sitt moraliska tillstånd, men ännu icke nog, icke så djupt som han borde vara det, i förnimmelsen af Guds misshag.
Han önskar vinna lugn och ro genom kristendomen, men håller det ännu icke för möjligt att få en fast öfvertygelse därom.
Prosten ämnar visst icke påtvinga honom öfvertygelsen, nej, han vill göra kristendomen nödvändig för den lifdömde, genom att ständigt väcka och underhålla hos honom känslan af hans elände och af den fara, hvari han sväfvar.
Under tiden kan han så småningom få tillfälle att lära känna bevisen för den kristliga religionen, hvarigenom hans tvifvel måste minskas, allt efter som hans längtan efter religionens tröst växer.
Struensee läser ängsligt, ifrigt, som en försumlig studiosus, när han i sista stund söker tillägna sig pensum för en examen, af hvars utgång hans ve och väl beror:
– Ni har visserligen icke ännu tillstått mig, att ni har en själ.
Emellertid är jag tillfreds, hvad ni än må kalla det, som utgör ert egentliga jag.
Enligt min terminologi kallas det själen.
– Nu måste vi undersöka, hur moraliskt ert jag eller er själ betett sig i världen, och därefter vill jag öfverlåta åt er själf att afgöra, om ert goda eller onda uppförande kan draga efter sig följder för er efter döden.
Moraliteten ligger i handlingarna – – människans frihet att välja efter uppnådd tillräcklig insikt – – till de moraliska handlingarna höra först och främst sådana, som äro verkligt fria och till hvilka människan bestämmer sig efter föregående öfverläggning; men äfven sådana, som hon begår utan att först ha öfvertänkt dem, hvilket hon dock bort och kunnat göra.
– Hvad gör då handlingarna goda eller onda?
Icke blott dess följder för samhället!
Dessa kunna aldrig på förhand beräknas – årslånga undersökningar skulle icke räcka till att utforska en enda handlings följder – de breda ut sig till alla sidor, kunna fortlöpa till världens slut, ja, ända in i evigheten; ingen är, som Den Allvetande, i stånd att öfverskåda dem alla, beräkna summan af godt och ondt och således fälla en tillförlitlig dom öfver den ursprungliga handlingens moralitet.
En människa, vore hon än den visaste af dödlige, kan endast förutse de allra närmaste följderna.
– Också kan hon lätt misstaga sig, hålla en handling för god eller åtminstone oskadlig, hvilken senare visar sig icke vara det.
Begärelserna förblända mig, förleda mig att se allt i ett falskt ljus, från orätt sida – deras häftighet lämnar mig icke nödig tid till öfvervägande – –
– – i handlingarne själfva måste ligga någonting, som gör dem goda eller onda – ett säkert och ofelbart rättesnöre, efter hvilket vi i förekommande fall kunna afgöra, hvad som är oss tillåtet eller förbjudet.
Detta rättesnöre är Guds vilja.
– – Gud vill och kan icke vilja annat än det, som i enlighet med hans uppfattning är godt, och han uppfattar allting så som det verkligen är
– – liksom alla människor äro öfverens därom, att socker gör ett annat intryck på tungan än ättika, att ett af koppor vanställdt ansikte icke gör ett behagligt, och en fin, jämn hy intet obehagligt intryck på ögonen, så äro ock alla ense därom, att rof och mord icke är något moraliskt godt, rättvisa och människokärlek i handlingar intet ondt.
Lika litet som alla förstå eller tänka öfver de fysiska regler, af hvilka sockrets söta och ättikans sura intryck på tungan eller det sköna och fula ansiktets olikartade intryck på ögat framkallas och måste uppstå, lika litet tänker människan, äfven om hon vid första anblicken af en handling fäller sin dom öfver dess moralitet, på de moraliska regler, genom hvilka omdömets riktighet kan bevisas.
Omdömet föregår all öfverläggning och undersökning – utspringer ur en inre känsla, som man kallar den moraliska eller i viss mening samvetet.
Alla människor hafva ett samvete, blott med den skillnaden, att det hos den ena är finare och mera mottagligt än hos den andra.
Och ni herr grefve har också ett samvete.
(Damons och Semnons karakterer i Gellerts moraliska föreläsningar.)
Hvilken tilltalar er mest?
– Ser ni!
Det omdömet är ett utslag af er moraliska känsla eller ert samvete.
Struensee lyfter sin blick från manuskriptbladet och stirrar en stund ut i luften.
Han erinrar sig tydligt prostens hjärtliga och varma tonfall, när han sade än det ena än det andra af detta, som här står schematiskt upptecknadt.
Allt tycks verkligen noga genomtänkt, till och med åhörarens svar äro på förhand beräknade!
Det hela är ett skickligt flätadt dialektiskt nät, men afsikten skiner väl tydligt fram mellan maskorna.
Svår sak kan det ju icke vara att på förhand beräkna svaren, när man så väl som denna präst förstår att spela på en dödsdömd människas naturliga instinkter.
Hvem skulle icke föredraga Semnon framför Damon?
Struensee småler vemodigt vid tanken på prästens ord:
Om ni än i Damon delvis måste ha igenkänt era egna drag.
Då prästen sedan framställde sin sats, att den moraliska känslan är människan medfödd och hör till hennes natur, hade han tydligtvis förberedt sig på invändningen och ville icke afstå från denna del af sitt program, fastän lärjungen, för att slippa diskussionen, gaf sig på nåd och onåd och förklarade sig hellre vilja slå bort alla tvifvel.
Diskussionen måste komma till stånd, lärjungen måste uttänka invändningar, hvilka prosten sedan triumferande fick vederlägga, och ändtligen blef det öfverenskommet, att den moraliska känslan måste vara människan medfödd, nedlagd i hennes hjärta af hennes naturs upphof – och att vi i den känslans yttringar förnimma Guds vilja angående det goda och onda i våra handlingar.