Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom – der låg ett egendomligt äggande nöje i att tala om dessa »moderna» ämnen med en man.
Detta, att akta sig för hvart ord man säger, att vara tvungen att göra hundrade uppehåll och låta meningar ligga qvar utan slut.
Att hela tiden röra vid gränsen mellan det, som »går an» att säga, och det, som »icke går an» – och att ändå aldrig öfverskrida den.
Ty det kunde Berta icke lida.
Helst tyckte hon om att tala med en åt gången – borta på en liten soffa i en fönstersmyg efter middagen, eller halfliggande i en fåtölj, medan valsen brusade omkring henne, och kavaljeren viftade henne med solfjädern.
Och med låg röst, som emellanåt förlorade sig i ett skratt, emellanåt sjönk ned till en hviskning.
– I allmänna samtal och i sällskapslekar, som det nu var så modernt att göra, var Berta Funcke tyst.
Hon hade tråkigt.
Damer kunde icke begripa, att hon »aldrig generade sig».
Hon kunde stå framför Kronbergs och Makarts taflor och diskutera skuggor och dagrar, framför en naken staty och tala om linier och proportioner.
Och hon gjorde det så säkert, så nästan naivt säkert.
Det var ju konstverk, och hon kunde aldrig förstå, att menniskor kunde finna något anstötligt i den »rena formen».
Hon sade en gång att det var »kälkborgerligt».
De unga damerna kunde nu alls icke med henne – hon var för tungsint och sluten i vanliga fall och allt för uppsluppen, då hon blef glad.
Dessutom voro de en smula rädda för henne, hon hade godt hufvud och ofta – liksom modern – spetsig tunga.
– Och så – en sak, som de regelbundet anförtrodde hvarandra efter hvarje bal – Berta var »vådligt kokett».
De för sin del trodde icke, att herrar i grund och botten tyckte om »sådant» och kunde icke begripa, hur man ville förnedra sig till en sådan behagsjuka och effektsökeri för att få några fler uppbjudningar till hvar dans än »andra».
Saken var emellertid den, att Berta Funcke i hög grad egde detta obestämda, hemlighetsfulla något man plägar kalla »karltycke».
Alla herrar funno henne intressant, chic och »aptitlig», som de sade sinsemellan.
Men kokett – det medgåfvo de också.
Det gjorde hon sjelf för resten icke någon hemlighet af heller.
– Mon Dieu, när man är född så – –
Hon var »mycket med» och trots pessimismen var hon svag för nöjen och deltog deri med lust och ifver.
Hennes gamla kärlek för teatern bibehöll sig ännu oförminskad – hon tyckte, att hon mer och mer kom till klarhet af, att hon sjelf i grund och botten var mycket dramatiskt anlagd.
Och så älskade hon dans – isynnerhet den, som gick vildt.
Hon dansade väl – med en viss abandon, som förtjuste hennes kavaljerer, och hon höll länge ut; ända tills hon måste sätta sig, »ty hon kände liksom blodet i halsen».
När hon dansade, blefvo hennes ögon fuktiga med trånande blick, och kring munnen kom ett leende, som annars sällan fans der – utom då hon var ensam.
Ty då hon låg på chaiselonguen i sitt rum, log hon ofta så.
Bland alla de herrar, som omgåfvo henne under hennes första säsong, var der egentligen ingen hon kunde sägas utmärka mera än de andra, ingen, hvars namn direkte sattes i förbindelse med hennes.
Dock – en var der, en ung löjtnant, som – – – Ja, der funnos unga damer, som försäkrade, att der »var något mellan» honom och Berta.
Hon hade varit tillsammans med honom många gånger, dansat med honom många gånger
– ja, hon visste till och med, att han var en smula betagen i henne.
Men det var egentligen icke förr än en särskild gång, som han gjorde något starkare intryck på henne – om det kan kallas så.
Kungliga skridskoklubben hade fest.
Hela bron och Kastellholmen voro uppfylda af åskådare, hvilka, med Stockholmares sega ihärdighet i dylika fall, fröso om näsorna, tryckte sig ihop och sträckte sig fram för att tack vare gasskenet få betrakta de eleganta damer och herrar, som under orkesterns toner gledo fram och tillbaka öfver den blanka, blågrå isen.
»Nej, mamma – se då på den der damen i den ljusa drägten, som åker tillsammans med löjtnant Lejonhjerta vid artilleriet.
Titta då, hvad hon är stilig!»
»Tyst, flicka, dom kan höra dig.
Det är fröken Funcke.»
Damen i den ljusa toiletten hörde det emellertid icke.
Hon gled fram öfver isen – lätt, säkert, med båda händerna i sin kavaljers, liksom då man gör »skäl» i första turen i fransäsen.
Löjtnanten var en lång, ståtlig karl, som den åtsittande sportkostymen och pelsmössan klädde förträffligt.
Håret derunder var brunt och lockigt och ögonen klarblå med vexlande, liffull blick.
Musiken, friska luften, den lifliga rörelsen – hela det ovanliga i sjelfva festen hade satt Berta i ett lysande, öfverdådigt lynne.
Hon stödde sig tyngre mot sin kavaljers arm, och med en af sina korta, vältaliga blickar sade hon:
»Man dansar fransäs derborta – ska’ vi vara med?»
»Nej».
Han slöt hennes händer fastare i sina och började åka med långa, hastiga steg.
Hon såg på honom – halft road, halft nyfiken.
Det var så kort detta »nej», och det var hon allt utom van vid.
Han såg på henne igen – småleende – så säker.
»Är ni ond på mig?»
»Nej, men jag är förvånad».
»Kan ni då verkligen begära, fröken, att jag skall gå och ställa upp mig derborta i den der långa, tråkiga raden tillsammans med de andra, när jag kan få vara här alldeles ensam med er?»
»Nåja» hon klippte af det litet kort.
»Men öm jag nu vill?
»Men det vill ni icke».
»Håller ni», hon smålog, »verkligen så mycket på en tête à tête?»
De voro nu längst borta i andra hörnet af banan.
»Ska’ vi icke hvila oss en smula?
De satte sig ned på bänken.
Musiken brusade stark och taktfast från orkestern.
Skridskorna slogo metalliskt mot isen.
Från fransäsen ljödo höga rop och skratt, och kedjorna derborta flögo fram och tillbaka i förvirring.
Berta hade stött hälarne i isen, för att hvila fötterna, och höll sig tillbakalutad mot ryggstödet med händerna i muffen.
Hennes kavaljer satt bredvid – litet framåtböjd, med händerna stödda mot knäna.
Han satt och såg på henne, in under den stora Niniche-hatten.
»Hvad är det ni ser på så noga, herr löjtnant?»
Hon böjde sig fram emot honom – den runda hakan litet framskjuten, de hvita tänderna lyste mellan läpparne.
Ett skälmaktigt leende i de mörka ögonen.
Der låg i hans blick något som ett »fresta mig icke», men han böjde sig blott närmare intill henne och sade sakta:
»På er».
Berta drog sig icke tillbaka.
Hon fann ett besynnerligt äggande nöje i att veta sig vara så nära denne store, kraftfulle karl, som kunde göra med henne hvad han ville, och som icke vågade.
Hon såg på hans hår, som krusigt, pudradt af rimfrost stack fram under pelsmössan och var tillbakastruket vid det fina, tunna örat.
Blicken gled – halft skygg – ned öfver den bruna, blossande kinden ned till munnen.
Och der, nästan under mustachen – precis der – satt det lilla hvita ärret, som alltid rörde sig upp och ned, då han skrattade eller talade.
Hon fick med ens en alldeles galen, vanvettig lust att på något sätt röra vid det.
Nej, hon kunde icke låta bli – hon måste. –
»Löjtnant Lejonhjerta, ni har visst fått någonting vid mungipan – hvad det nu är.
– Nej – icke der – vänta, så skall jag hjelpa er».
Hon talade en smula nervöst och drog hastigt den lösa pelshandsken af.
Med det hvita lillfingret krökt, upplyft från de öfriga fingrarne, närmade hon sig hans ansigte, – och med ens sänkte hon den långa, spetsiga nageln in i det lilla hvita ärret.
Han ryckte till och drog sig instinktmessigt tillbaka.
»Förlåt – gjorde jag er illa?
– – Se så, nu är det borta».
Berta reste sig hastigt.
Och åter gledo de bort öfver isen.
Ett stort rum med två par höga fönster utåt Humlegården.
Rika, dubbla gardiner, tjocka, blommiga mattor, i hvilka foten sjunker.
Låga madrasserade fåtöljer kring ett litet bord öfverlastadt med böcker, modejournaler och tidningar.
I ena hörnet ett litet skrifbord framför en byst af Goethe, i det andra – långt framdragen på golfvet – en chaiselongue; mellan fönsterna ett öppet pianino.
Bokskåp, chiffonier, en liten säng med sidentäcke, halft dold mellan en massa broderade muslinsdraperier.
Här och der små jardinièrer och statyetter – i hörnet öfver chaiselonguen en mäktig Makartbukett.
Hela rummet genomträngdt af en doft af millefleurs.
Vid skrifbordet satt Berta Funcke med hufvudet lutadt mot handen.
I den andra höll hon pennan, hvarmed hon tankspridt ritade punkter på plumppapperet.
Marssolen föll snedt genom fönsterrutorna, gjorde hennes ljusa hår guldfärgadt och kom briljantringen på lillfingret, instucket bland lockarne vid örat, att gnistra skarpt.
Öfver håret och handen gled solstrålen ned till den runda, litet uppskjutna axeln och bredde en lång, skimrande strimma längs hennes grönblå klädning, ända tills den nådde en liten fot i toffel, som hvilade på en pall.
Dörren öppnades sakta, och en jungfru stack in hufvudet.
»Fröken?»
»Nå, hvad vill Marie?»
»Löjtnant
Lejonhjerta är derute.
Han vill nödvändigt tala med fröken.»
»Är icke pappa eller mamma hemma?»
»Öfversten är utgången och hennes nåd har visiter i salongen.»
»Så tycker jag han kunde ha gått dit in.»
Det kom litet otåligt.
»Han ville icke.
Han sa’ att han skulle strax gå och bara hade ett vigtigt ärende till fröken.»
»Sade du honom icke», det lät nästan häftigt – »att jag hade ondt i foten och icke kunde gå ur mitt rum?»
»Jo, det sade jag nog, men han envisades likväl – och – – »
Berta tänkte efter litet grand.
– – Om han nu verkligen hade något vigtigt att säga henne.
– Det var ju icke så farligt att taga emot honom och – – Nå, så fick han väl komma in då.
Marie gick ut och två sekunder derefter stod löjtnanten på tröskeln.
»Ursägta, att jag icke stiger upp och helsar på er, men jag kan icke stödja på foten.
Det är också för den skull som jag är tvungen att taga emot er här», sade Berta artigt och kallt.
Löjtnanten bugade sig, stammade en ursägt, och hade den takten att låta dörren till matsalen stå öppen.
»Jag skulle icke besvärat fröken, men jag skall resa – – och – – jag ville – – se fröken ännu en gång.»
Han talade allvarligt och fast och stod framför henne hög, smärt och vacker, med sänkt hufvud och hatten i hand.
Berta hade knäpt ihop bada händerna öfver stolskarmen och lutade sig nu fram deröfver.
»Ni tänker resa?
– Hvarthän då?»
»Till Frankrike – för att studera mitt vapen.
Sedan går jag väl in i främlingslegionen, kan jag tro.»
Hans röst hade samma fasta, litet trotsiga klang.
»Sätt er då ned och låt oss tala rigtigt.
– Nå, men säg mig, hvad har då drifvit er till ett så förtvifladt beslut?»
Berta visste icke rigtigt – men hon kände sig verkligen så besynnerligt ängslig.
»Först och främst intresserar jag mig för mitt yrke» – han såg ned, satt starkt lutad och vred hatten mellan knäna – nervöst, hastigt.
»Jag leds här hemma vid att gå och göra ingenting – aldrig se något annat än Drottninggatan och Artillerigården.
Och så – – så – – »
»Så – – hvad mera?»
»Törs jag verkligen säga det?»
Han lyfte hufvudet och det blixtrade till i ögonen.
Berta visste hvad som nu skulle komma.
»Ja – hvarför icke?» – det kom sakta.
»Åh», bröt han häftigt ut, »ni vet det!
Jag reser derför att jag älskar er.»
Hon bleknade, men hon rörde sig icke ur sin ställning.
»Hvarför säger ni ingenting?
Ja, jag vet det ju ändå – ni tycker icke om mig.
Jag har vetat det hela tiden – så tydligt – det var bara ett ögonblick, som jag hoppades.
Och ändå har ni uppmuntrat mig, smålett emot mig, sett på mig, tills – tills – ni nära på lyckats att göra mig galen.
Han hade sänkt tonen till en hviskning, en dof, förtviflad hviskning, der förebråelsen gled öfver i klagan.
Berta undvek hans blick.
Hon sträckte armarne fram öfver stolskarmen.
»Jag ber er», hviskade hon bönfallande, afvärjande.
»Jag ber er – – »
Han grep båda hennes händer och såg henne in i ögonen.
»Säg mig åtminstone, att det var någon gång. som ni älskade mig.»
Den skälfvande lidelsen i stämman kom henne att bäfva.
Hon såg upp med stora förskräckta ögon, så åter ned igen och skakade på hufvudet.
»Nej», sade hon »jag har aldrig älskat er – icke en dag, icke en timme.»
Han gick ett par steg tillbaka.
Kom så åter fram bakom stolen och böjde sig ned öfver henne.
Det kom så doft, tillkämpadt.
Hon såg upp till honom ett ögonblick – så som han stod öfver henne – detta hufvud, som var så nära, så nära, dessa flammande blå ögon – och det lilla hvita ärret, som glänste intill den röda läppen.
Och ett ögonblick kände Berta en frestelse.
Hennes nacke föll tungt tillbaka.
Så reste hon sig upp i stolen.
»Farväl», sade hon igen – högt, fast.
Och »det» var förbi i detsamma – »det» – frestelsen från den man hon aldrig hade älskat.
Och med ögonen brännande fästa på henne gick han.
Fram på våren reste Berta med sin far till en badort i Tyskland.
Läkaren hade ordinerat det, och hon understödde sjelf lifligt förslaget.
I sjelfva verket längtade hon efter ombyte af luft och vistelseort – ja, efter ombyte i det hela taget.
De togo vägen genom vestra Tyskland – Berta ville först se Rhen – och kommo så till att uppehålla sig några dagar i Köln.
Och der var det hon första gången träffade Nils Max.
Nils Max – det namnet hade man på senare tiden hört ofta nog, namnet på den unge danske diktaren, som så »lät tala om sig».
Han var en af dessa menniskor, som ega den gåfvan att frappera öfverallt och i allt – till och med genom sitt yttre.
Också hängde hans porträtt i stort format i alla boklådsfönster, och folk stannade alltid och såg på det – isynnerhet damer.
Han var framstäld i full sällskapstoilett – svart frack, hvit väst – djupt urringad – och atlashalsduk.
I knapphålet en stor rosenbukett.
Ställningen var trött – ena armen krökt och slagen upp om fåtöljens ryggstöd, den andra hängde slapt utmed sidan och handen hvilade på knäet.
Han satt starkt i profil och med hufvudet så framåtlutadt, att man såg ett långt stycke af halsen ned mot skjortkragen.
Nacken mycket hvälfd och hjessan bred; håret är alldeles svart och faller ned öfver pannan i en lång, tjock lugg.
Derunder titta ögonen fram – stora, vidunderligt stora, svarta ögon med djup, skygg och drömmande blick.
Näsan skjuter skarpt fram – litet böjd; munnen – fint tecknad och med uppåtkrökt öfverläpp – är tätt sluten och den runda, släta hakan starkt framkörd.
Der låg något theatraliskt öfver hela denna figur – något sökt.
Man sade också ganska öppet, att han ville göra reklam med sitt utseende.
Det hade man för resten alltid sagt om honom – ända ifrån det han som mycket ung student kom till universitetet och kamraterna på skämt kallade honom för »Narkissos».
Men det namnet hade kanske också en annan orsak än hans skönhet – han var så innerligt upptagen af sitt eget jag.
Icke så att han gick för sig sjelf och försummade eller var likgiltig för andra – tvärtom; han var en meddelsam natur och talade gerna.
Men han brydde sig icke om att dölja, att han just icke hade intresse för något annat än det, som stod i direkt eller indirekt samband med hans egen personlighet.
Man påstår, att ju mera en djurrace eller ett plantspecies blir beroende af – så att säga civilisationens inverkan, desto skarpare skilja individerna sig från hvarandra.
Må hända gäller detsamma äfven om menniskorna.
Nils Max härstammade från en förnäm, mycket gammal familj, hvars medlemmar i alla tider innehaft sin tids högsta bildning och förfining.
Nu var slägten för gammal – åtminstone sade man det.
Den unge Max var nu en utprägladt individuel natur och, som alla sådana starkt aristokratisk.
– Att han så mycket skilde sig från »folket som mest», berodde väl också på de egendomliga förhållanden, i hvilka han uppvuxit.
Hans barndom och första ungdom hade varit mycket hemsökta af sorger.
Sådana sorger, som barnet tidigt fattar, och som det med en instinktlik pietet för hem och slägt aldrig helt anförtror åt någon.
Barn, som alltid måste frukta, ha aldrig ro att leka.
Nils började i stället läsa för att förströ sig.
Och han läste – allt hvad han kom öfver, utan urskiljning.
Men sedan tänkte han öfver det han hade läst – och åt nästan allt förmådde hans egna mörka tankar gifva en melankolisk färgton.
Han hade ju så litet gemensamt med andra gossar och var alltid rädd för att blifva förtrolig med dem – han ville icke säga någonting.
Så undvek han hellre deras sällskap.
Syskon hade han inga – utom en syster, som var flera år äldre och af ett slutet, hårdt temperament.
Han var således hänvisad till sig sjelf.
Och han fördjupade sig i sig sjelf, han lärde att grubbla öfver sin egen komplicerade naturs hemligheter och slutligen – förälskade han sig i sitt eget naturel.
I litteraturen började han söka det, som hade någon gemenskap med honom sjelf.
Byron svärmade han för – han tyckte sig ega en viss själsfrändskap med denne excentriske, melankoliske och lidelsefulle diktare.
»Og saa var han jo osse saa smuk – – »
– – – Sedan han förlorat sina föräldrar, kom han som mycket ung student till Köbenhavn.
Och nu inträdde ett nytt skede i Nils Max’ lif.
Icke längre tryckt mera af det olyckliga familjelifvet i hemmet och inflyttad i en ny omgifning och i en hufvudstads större förhållanden, började en ny sida af hans natur att taga ut sin rätt.
Det kom öfver honom en viss häftig, forcerad glädtighet och en nervös lust att handla och lefva, – det var, som om han måste gifva luft åt något inom sig.
På det viset drefs han till en massa dårskaper och extravaganser.
Han ansågs som en rigtigt »vild en» inom sitt kotteri vid universitetet.
Han förslösade mycket penningar – mycket mera än han egentligen hade råd till.
Som sagdt – han hade en nästan feberaktig ifver att handla, att taga sig för någonting – han hade ju så länge gått och drömt.
Han tyckte sig ha mod till nästan hvad som helst.
Och under inflytande af denna stämning skref han och gaf ut en bok – en samling lyriska dikter.
Den var hänsynslös, lidelsefull, ungdomligt bred och exalterad.
Den gjorde i högsta grad den tvifvelaktiga lyckan att ådraga sig den allmänna uppmärksamheten.
Den offentliga kritiken åtog sig dikterna, den privata vände sig godhetsfullt emot författaren.
Man undersökte i grund hans enskilda lif, summerade ihop hans Debet och Credit, genomgick på det noggrannaste hans amouretter och andra extravaganser, och kom slutligen till det eftersträfvade resultatet, att Nils Max var ett sujet perdu.
En tid sökte han att möta angreppen, men snart kunde han icke uthärda det längre.
Han tog sitt parti och reste utrikes från det alltsammans.
Men innan dess hade den gamla hopplösa melankoliska stämningen kommit igen, nu parad med en viss lidelsefull otålighet och harm mot menniskorna, som icke kunde »låta honom vara i fred».
Han var nu en af de naturer, som aldrig tåla en flägt af motgång.
Som sagdt – det var i Köln de möttes första gången – han och Berta Funcke.
Hon och hennes far dinerade à la carte i hotellets matsal, och vid bordet näst intill – precis midt under den tända gaskronan – satt han, alldeles ensam.
Genast då han kom in, hade han frapperat henne, och hon kunde icke låta bli att säga till sin far:
»Ser pappa den der unga herrn, som just nu kom in?
– Ett sådant egendomligt utseende!»
»Ja, han ser verkligen mycket bra ut – mycket bra ut.
Någonting klassiskt, tycker jag.»
Öfversten fälde lorgnetten med en hastig ryckning på ansigtet, for nervöst med handen öfver pannan och tog åter upp Berliner Tageblatt.
Berta kastade ännu en hastig sidoblick på sin granne vid bordet midtemot.
Derpå böjde hon sig ned öfver matsedeln och yttrade en halfhög undran »hur länge det kunde dröja med fisken», under det hon inom sig funderade på, om den unge herrn förstod svenska.
Han hade blifvit så röd och vändt sig om till hälften, när hon talade om honom.
Då och då under middagen tittade hon bort till det andra bordet.
Hon gaf akt på att han åt mycket fort och oregelbundet.
Emellanåt lifligt, med en nästan barnslig gourmandise; emellanåt satt han flera sekunder med handen på gaffeln utan att smaka en bit – slapt framåtlutad och med en slö, frånvarande blick utåt rummet.
Han talade franska med kyparen – en blöd, accentlös pariserfranska.
»Åh, jag trodde det nog – han är fransman», sade hon till sig sjelf med en viss lättnad, på samma gång som hon kände en obegriplig missräkning.
Hon satt och lyssnade efter om han skulle tala mera.
Han hade en utmärkt vacker organ
– tyckte hon – svag, men så ovanligt mild
– nästan ljuf.
– – Sedan, dagen derpå, kom hennes far och presenterade honom.
Han var dansk, litteratör och hette Nils Max.
Ja, hon hade ju nog hört talas om honom.
De besågo Dômen tillsammans; och under det vägvisaren på bred sydtyska berättade legenden om den helige Christoforus, så tittade han hela tiden skälmaktigt öfver till henne under den svarta luggen.
Och hviskade sedan på danska, att han önskade den helige ville få sin rörelseförmåga igen och bära bort karlen, så att man kunde bli fri från honom.
»Herre Gud, när jag tänker på, hur det skulle se ut – der – längs åt stora gången».
Och han brast ut i skratt – ett kort, framstött, skallande skratt.
Litet derefter såg hon honom ligga på knä i en af bönstolarna framför koret.
Han hade knäpt ihop händerna och höll ögonen riktade helt uppåt med en egen trånande, svårmodig blick.
Hon frågade, om han var katolik.
»Nej, åhnej – visst icke.
Men der är något, som jag håller så mycket af i de katolska kyrkorna – det är just detta mummel och hviskande af böner.
Ah» – han liksom sjönk ihop och slöt halft ögonen, under det rösten förlorade sig i en låg hviskning; »då jag hör detta sakta brusande sorl, som stiger och sjunker som ett haf i dyning – då är det mig alltid, som om man strök öfver hela min kropp med en våt, mjuk borste. – – »
Samma egendomliga, nästan ögonblickliga omslag i stämning slog henne ännu en gång.
Det var då de tillsammans besökte Richardts- Wallrafsmuséet.
De hade stannat framför en liten tafla, ett manshufvud af Fabritius, som särskildt slagit an på dem båda.
»Det är en roué», sade han »en rigtig roué, ser ni, ty han är också så innerligt sentimental.
Det syns på ögonen.
Men lägg också märke till hans leende – så trist och så sensuelt.
Det är, som om han midt under njutningen beklagade sig sjelf öfver dess tomhet.»
Som vanligt sänkte han rösten vid de sista orden – en stilla, drömmande hviskning, som liksom dog bort i en suck.
Ögonblicket derpå, i det han drog handen upp ur rockfickan, ropade han hastigt – förvånad – med barnslig naivitet:
»Nej se, der ligger tjugufem öre i min ficka – en rigtig dansk tjugufemöring!
Hur i all verlden har den kommit dit?»
Hon såg på honom, helt häpen.
»Men Gud, hvad är han då egentligen för en menniska!»
Dagen derpå reste de till Mainz.
Nils Max följde med.
Under hela färden uppför Rhen sade han nästan icke ett ord.
Han satt stilla, tillbakalutad i en hvilstol på akterdäck, insvept i sin vida reskappa, och med hufvudet nästan nedsjunket i kragen.
Berta stod borta vid relingen med kikaren för ögonen och den långa Rhenkartan uppslagen i andra handen.
Hon följde lifligt med alltsammans, utpekade för sig hvartenda slott och hvarje kulle.
Då och då vände hon sig om öfver axeln och talade till honom.
»Det der måste vara Siebengebirge – eller hvad tror ni, herr Max?
– Jag kan räkna sju blåa kullar, och på den der längst borta ligger ett slott – det är Drachenfels.»
Hon satte åter kikaren för ögonen, och sade så, med ryggen mot honom:
»Hvad jag älskar Rhen.»
»Gör ni?» det kom slapt, likgiltigt. »Det kan jag då icke säga, att jag gör.»
»Inte?» hon vände sig helt emot honom, slöjan kring hatten for fram öfver axeln.
»Nå, det är bara, för det ni är vid så miserabelt lynne i dag.»
»Åh, icke mera än vanligt.»
Hon vände sig igen – långsamt.
Så egendomligt hans leende var.
– – Hon kom ovilkorligen att tänka på Jacobsens Sofie Urne – »der laa en syg Södme i Smilet».
Sedan talades de just icke vid mycket.
Hon hade kommit i samspråk med en tysk herre, som »hade farit här många gånger», och som kunde tala med henne om allting.
Berta visade sig mycket intresserad – hon hade stora anlag för konsten att höra på, och försökte alltid – halft omedvetet – att slå an på nya menniskor.
Deras konversation var liflig – då och då med en anstrykning af romantik – som det ju alltid blir, då man talar om Rhenstränderna.
Max satt som förut – hopsjunken, hufvudet litet framkördt, och blicken slö, dunkel, under de halfsänkta ögonlocken.
Han hörde icke ett ord af det alltsammans.
Trots det var midt på dagen, var han tätt insvept i kappan.
Då de engång gingo förbi honom, undrade Berta för sig sjelf, om han frös, och tysken yttrade något om »diese Franzosen, die sich immer so einwickeln – selbst im Sommer».