Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kläder sig i skepnaden av en ljuv, drömlös sömn, som i sitt djup äger möjligheten av återuppvaknande och under den domnade ytan gömmer en känsla av behaglig vila.
Men där varje möjlighet till förändring är borta tillika med det, som skulle vara mäktigt av förändring, där icke ens ett tillstånd gives, där fantasien neddyker i en gränslös tomhet, fåfängt famlande i evigt mörker efter några atomer, varmed hon kunde forma sig en bild av det ofattliga, där gapar förintelsen.
Hans själsliv hade under den förflutna tiden varit som en mekanism, driven av yttre tryck: han var förslappad, ödelagd, hopplös, det var allt vad han kände om sig själv, och han ville icke leva, emedan den framtid, som väntade honom, vore tom på allt utom försakelser.
Att nedsjunka till samhällsdräggen, sedan han lyst i yppiga kretsar och varit en stjärna bland den njutningslystna ungdomen, att kringsmyga i en trasig mantel, ett mål för löje eller medlidande av dem, på vilka han bortslösat sin rikedom, att följd av föraktet vandra en förtidig bräcklighet, en neslig ålderdom till möte, detta hade målat sig med hemska färger för hans inbillning.
Han kunde undgå detta öde genom frivillig död.
Den hade han länge motsett som slutet på sin bana.
Frivillig död ingick i hans filosofi, och han hade icke funnit någon svårighet att försona sig med tanken därpå.
Självmordet hade tvärtom förekommit honom som ett lämpligt slutuppträde i livets lustspel, höjande verkan av det hela.
Att slockna mitt i styrkan av sin glans, att lämna världen, medan han ännu bländade henne och syntes henne avundsvärd och lycklig, att ungdomlig, vacker, frisk och föremål för kvinnors ömhet slita sig ur nöjets famn och ila i gravens, det vore ju den enda död, som kunde anstå en Karmides!
Vidare hade Karmides icke tänkt över döden.
Dock, när hans timliga välfärd hotade som en lutande byggnad att sammanstörta över honom, hade han från dag till dag uppskjutit sitt beslut.
Överlevde han även den, så hade han även överlevat sig själv, och döden, fördröjd med några timmar, skulle varda lika neslig, som om den väntade honom efter en lång bana av förakt och elände.
Han hade fördenskull i en kall och lugn sinnesstämning beslutit, att den nu stundande natten skulle varda den sista.
Men i detta ögonblick, när han kastade boken ifrån sig, kände han vad han hitintills icke känt--tvekan.
Människonaturens fasa för förintelsen, så kraftigt och psykologiskt sant skildrad i den okände författarens arbete, hade gripit även honom.
Han gick några slag över golvet, fåfängt kämpande mot en rysning, som genomilade hans lemmar.
Därefter lämnade han rummet, kastade manteln över sig och skyndade ut.
Svarta och förvirrade välvde tankarne i hans hjärna.
Han var icke i stånd att råda över och ordna dem för att med lugn överväga sin ställning och med förståndsgrunder kämpa mot självbevarelsedriftens ansträngningar.
I detta tillstånd vandrade han framåt, utan att se, vart han gick.
Först i grannskapet av staden fick han öga för sin omgivning.
Han såg dubbelporten och hörde från gatan Kerameikos sorlet av de talrika lustvandrande, som njöto den svala stjärnsmyckade nattens klarhet.
Han stannade, ty i denna sinnesstämning fördrog han icke att se eller ses.
Bakom honom låg begravningsplatsen.
I porten hejdades han av två mötande män.
Som han gick förbi, lade den ene av dem sin hand på hans arm och uttalade hans namn.
Obehagligt överraskad, stannade Karmides, mönstrade mannen och igenkände Petros, homoiusianernas biskop.
- Klemens, sade denne till ynglingen, som följde honom, gå före mig till staden.
Simon hade efter sin uppväckelse ånyo bestigit pelaren och levde nu sitt sedvanliga liv, om möjligt än mer beskådad och beundrad än förr.
- Vad kan du hava att säga mig? frågade Karmides.
- Mycket, svarade Petros, om du har tid att höra mig.
- Det är vad jag icke har ...
- Man kan säga mycket på få minuter.
Vart ämnar du dig?
Jag kan följa och under vägen meddela, vad jag vill säga.
- Vill du icke uppskjuta samtalet till en annan gång?
- Det kunde då vara för sent ...
- Däri har du rätt.
Nåväl, det är mig likgiltigt vart vi gå.
- Låt oss då välja första bästa ställe, där vi ostört kunna samtala.
Vi hava ett sådant här i grannskapet.
De satte sig på en bänk, som skuggades av cypresser.
- Vad har du att säga? frågade Karmides.
- Något, som torde förefalla dig underligt och vågat, svarade Petros.
Vi känna varandra så föga, och likväl får du höra, att jag vill inblanda mig i förhållanden, som synas röra mig alls icke och dig helt nära...
Låt endast höra vad det är.
- Min vän, jag har flera nätter drömt om dig, sist förliden natt, och då så livligt, att jag i dag känt en oemotståndlig önskan att samtala med dig.
Jag skulle uppsökt dig, ifall jag icke mött dig här.
Vad tror du i allmänhet om drömmar?
- Petros, jag har i afton ingen lust att filosofera.
I korthet sagt: hos mig äro de ingivelser från magen, hos dig förmodligen från himmelen.
Vad drömde du?
- Jag har tre nätter efter varandra sett dig stå vid randen av en avgrund, och jag frälste dig från att falla däruti.
- Och det var detta du ville förtälja mig?
- Nej, jag vill även säga dig, att jag tror på vissa slags drömmar.
Det finns drömmar, som själva bära ett oemotståndligt vittnesbörd om sin sanning.
Jag är i denna stund övertygad, att Försynen utsett mig till sitt redskap att rädda dig från ofärd.
Karmides vart uppmärksam.
Petros fortfor:
- Jag har frågat mig själv: vilken är den olycka, som hotar Karmides?
Och huru skall jag kunna hjälpa honom?
Det är ju så mycket, som skiljer oss åt, som nekar mig hans förtroende.
Våra banor hava hitintills aldrig sammanträffat, min åskådning av livet är en helt annan än hans, vår världserfarenhet så himmelsvitt olika.
Han skulle icke förstå mig, om jag talade till honom ur djupet av mitt hjärta; han skulle kanske icke ens vilja höra mig.
Då jag frågade, vilken den olycka kan vara, av vilken Karmides hotas, så fann jag intet annat svar än detta: hans olycka är det, som han själv betraktar som sin lycka, och du skall förgäves kunna ändra en åsikt, vilken så att säga är grundad i hans blod, hans ungdom, de gåvor och företräden, varmed naturen utrustat honom, och som inbjuda honom till nöjen, njutningar, sinnesrus.
Du förmår här intet; endast tiden kan uträtta något.
Den dag skall väl en gång komma, då han med vedervilja stöter njutningens bägare tillbaka, om även räckt av den skönaste hand.
Han skall då självmant sansa sig.
Du var redo att kasta dig i bråddjupet; du gick ej med lyckta ögon till dess rand; du gick med öppna, du såg det, ditt ansikte var mörkt och dystert, som det är nu, och likväl, när jag fattade dig i armen, stannade du villigt, och jag kunde utan svårighet föra dig ur farans grannskap.
- Jag, som tror på drömmar, fortfor Petros, emedan våra heliga böcker giva mig skäl därtill, och emedan mångfaldiga rön giva stöd åt denna tro--jag kände mig av detta övertygad såväl därom, att faran, som hotar dig, står omedelbart för dörren och att du själv känner hennes tillvaro, som även därom, att jag verkligen kan rädda dig, och att du villigt skall skänka mig det förtroende, som för detta ändamål är nödvändigt.
- Förmodligen.
- Bah!
- Och du tränger till en hjälpare.
- Däri har du rätt ...
- Nåväl, se där en början till det förtroende jag önskar vinna.
Jag behöver knappt veta mer, ty därmed har du sagt, att du står på en vändpunkt av ditt liv, att du vill börja en annan bana, värdigare de härliga gåvor, varmed Försynen utrustat dig, och som, rätt använda, böra bereda dig en framtid av lycka och ära ...
- Du kommer mig att le ...
- Du tvivlar på en sådan framtid och känner likväl vedervilja för det liv du fört allthitintills.
Men detta är ju förtvivlan?
- Än sedan?
- Du, som har ungdomens dårskaper bakom dig och det bästa av livet framför dig!
Är din hälsa förstörd?
Du skall förvärva en ny.
Eller har din förtvivlan en djupare rot?
Karmides, det gives en osviklig läkedom för själen, liksom det gives en sjukdom, som förer till den verkliga hälsan, till det sanna livet.
O, vore ditt onda av detta slag!
Kanske är det ock så --och jag skulle lyckönska mig därtill--fastän du själv icke riktat blicken inåt, i din egen barm.
Kanske grumlas din självprövning av tankar på jordiska ting, av fruktan för din timliga välfärd.
Förr hör du mig icke, och jag undrar ej däröver, ty att predika för en drunknande är en galenskap.
Således, är din egendom för slösad, rädes du fordringsägare, fattigdom och förödmjukelse, så giv mig ditt förtroende.
Jag skall möjligen kunna hjälpa dig.
- Du?
- Jag.
- Om du nu gissat rätt, skulle du kunna avvända ett slag, som väntar mig med nästa uppgående sol?
- Det är icke omöjligt.
- Jag vet, att du är en utomordentlig man, en Apollonios av Tyana bland de kristne, att du uppväckt en död och gjort andra underting.
Jag vore därför nästan frestad tro på möjligheten av din förmåga även i detta fall ...
- Ah, jämför icke vad som ej bör jämföras!
Antag, att Baruk är din fordringsägare, att du behöver anstånd ...
- Petros, hur vet du detta?
- Bah, jag vet mer, mycket mer.
Antag, sade jag, att du behöver anstånd av honom.
Du kan då lugn gå hem att sova.
Jag lovar, att Baruk skall hava tålamod.
- Petros, är detta ditt allvar?
Kan du hålla vad du lovar?
- Jag kan lova och hålla mer.
Det beror av dig själv och det förtroende du visar mig.
- Men vad är din avsikt med allt detta?
Vilka äro dina bevekelsegrunder?
Dock, jag lämnar dessa frågor åsido.
De må vara vilka som helst.
Mitt läge är förtvivlat, jag bekänner det ... och räddar du mig så, som jag vill räddas ...
- Så att allt sker i tysthet, så att din stolthet icke såras ...
- Säg högmod eller stolthet ... orden göra ingenting till saken ... då lägger jag mitt öde i dina händer, och du må göra med mig vad du vill ... ehuru jag omöjligen inser, i vilken mån jag skulle kunna visa dig min tacksamhet med återtjänster.
- Jag kräver inga sådana ... endast ditt förtroende.
Med detta förtroende skall jag nå det övriga, och vad jag vill nå, är din lycka.
Till att börja med: vill du besöka mig i morgon efter skymningen, då jag återvänt från mitt arbete?
Det är nu mitt dagliga göromål, och jag delar med glädje mina förtryckta trosbröders mödor.
Då Israel var mäktigt, störtade vi avgudarnes altaren; vi måste nu återuppbygga dem, men, som vi hoppas, för att en gång nedriva samma våra händers verk.
Du har nu att besöka mig icke i biskopliga palatset, som är förvandlat till ett fattighus, utan i en koja på Skambonide.
Vem helst du spörjer skall kunna visa dig till min anspråkslösa bostad.
Vi skola då i morgon vidare överlägga.
En befallning hade utgått från kejsar Julianus, att de kristne på egen bekostnad skulle återuppbygga de tempel, som de under föregående kejsare hade nedrivit för den gamla lärans bekännare.
I Aten bar detta påbud stränga följder, ty icke allenast
Petros, utan även hans företrädare på biskopsstolen hade varit ivriga nedbrytare av de gamla gudars altaren, därutinnan understödda av den kejserliga makten, som dels stadfäst sådant våld, dels låtit det vara ostraffat.
I och med Konstantius' död hade även de rika bäckar sinat, som från statens skattkammare strömmat i de rättrogna biskoparnes kassakistor.
I Aten voro kristianerna visserligen talrika, men den stora mängden av dem tillhörde här den fattigaste befolkningen, och de voro för övrigt söndrade i två läger, av vilka det under Konstantius förtryckta var det större.
Det senare partiet hade genom sin biskop--ty även det ägde nu rätt att hava en biskop--hos Krysanteus och prokonsuln av
Akaja klagat över att det måste plikta för våldsamheter, till vilka det var oskyldigt.
Atanasianerna hade icke nedrivit några tempel; varför skulle de då drabbas av följderna utav gärningar, som icke de, utan deras motståndare homoiusianerna hade förövat?
Man hade funnit deras klagomål rättsgilla och befriat dem från deltagande i tempelbyggandet.
Hela bördan hade sålunda fallit på homoiusianerna, som dessutom glesnat genom talrika avfall.
Den stränghet, varmed Krysanteus övervakade och påskyndade arbetet, gjorde bördan dubbelt tryckande.
Under denna tid av lidanden och svårigheter för den homoiusianska menigheten hade Petros visat sig värdig den plats, till vilken församlingen upphöjt honom.
Han hade utan att knota utrymt det förra biskopliga palatset, som var en byggnad tillhörig staden Aten, och inflyttat med Klemens i ett litet hus på Skambonide.
Han deltog outtröttligt i arbetena, ordnade dagsverksskyldigheten mellan sin församlings medlemmar och var städse färdig att med sin egen person träda i stället för dem, som av sjukdom eller andra omständigheter hindrades fullgöra sitt åliggande.
Man såg honom nu dagligen i hopen av arbetande män, kvinnor och barn släpa sten till Afrodites tempel.
Hans underordnade prästerskap livades av hans föredöme och följde det.
Den gamle israeliten hade under de senaste dagarne gjort storartade förberedelser för en resa till Jerusalem.
Alltifrån kejsar
Fladrianus' tid hade judarne varit förbjudna att vistas i denna sin forna huvudstad.
Själva dess vördnadsvärda namn var utplånat och ersatt av ett romerskt.
Nu var allt förändrat.
Kejsar Julianus hade icke allenast upphävt detta förbud, utan lik en annan Cyrus uppmanat judarne återvända till sitt gamla fädernesland.
Han hade beslutit att på det heliga berget Moria uppbygga ett tempel, som skulle varda den nya medelpunkten för Jehovas dyrkare, i prakt tävlande med Salomos och Herodes den stores.
En allmän hänförelse hade fattat judarne.
Templets återuppbyggande och det på nytt födda Israels förening kring dess heliga murar hade under deras förtryck och smälek aldrig upphört att vara deras hopp.
Till de stora summor, som Julianus av statsmedel anslagit åt företaget, kommo de frivilliga bidrag, som judarne lämnade.
De rike avstodo en del av sina rikedomar, de fattige lämnade sin skärv.
Från Gallien, Britannien, Medelhavets öar och Afrika strömmade judarne till Palestina, de fleste icke för att bosätta sig där, men alla för att själva få lägga hand vid företaget.
Hänförelsen var icke minst i Aten.
Brev från Jerusalem till synagogan i Aten förmälde, att grundvalarne redan börjat resa sig, att gubbar, kvinnor och barn deltogo i arbetet, som förrättades under hymner och jubel, att många rika, som tävlade med de fattigaste i outtröttlighet, nyttjade spadar och hävstänger av silver och icke ansågo purpur- och silvermantlar för goda att i dem bortbära gruset.
Det var ibland de kristne en allmän övertygelse, att Jerusalems tempel aldrig mer skulle resa sig, emedan förstörelsedomen för evigt var avkunnad över den mosaiska lagen.
Måhända var innersta bevekelsegrunden hos Julianus, då han så nitiskt omfattade tanken att åter uppbygga samma tempel, ingen annan än den att komma en slik övertygelse på skam och med sin kejserliga allmakt nedslå de profetior, på vilka kristianerna stödde sin tro.
Judarne, som länge varit behandlade med övermod och förakt, hämtade även ur denna synpunkt ett skäl att uppbjuda alla krafter till det stora företagets snara förverkligande.
Den gamle Baruk ansåg sig icke hava gjort tillfyllest, då han lämnade en stor penningsumma som tillskott till tempelbyggnaden.
Han ville, även han, lekamligen lägga hand därvid; han ville åtminstone hava framburit en sten till de andra, och han prisade sina fäders Gud för lyckan att hava upplevat den tid, som äntligen skulle se Israels hopp uppfyllt.
Nu utrustade han två skepp, som skulle föra honom och en mängd av hans trosfränder, rabbi Jonas inräknad, till det heliga landet.
Då han samtalade med rabbi Jonas, uppbyggde honom denne icke längre med
Platon och Filon; deras ord och tankar välvde sig kring templet, resan och den ljusa utsikten för Israels framtid.
Under många år hade Baruk använt en del av sin lediga tid till den fromma sysselsättningen att avskriva lagens heliga böcker.
Vilken omsorg han hade nedlagt på varje bokstav!
Huru sirliga de måste vara och huru fullkomligt liknande bokstäverna i den äldre handskrift, som låg framför honom!
Det kunde ju finnas--och enligt vad rabbi Jonas försäkrade fanns det verkligen--en hemlig mening i den godtyckliga avvikelse från den vanliga formen eller i den ovanliga storlek, som vissa av dessa otaliga bokstäver ägde.
Fördenskull var det av vikt, att varje avskrift fullkomligt liknade sin urskrift.
Det var således ett mödosamt arbete, men dess mer förtjänstfullt, när det äntligen var fullbordat.
Och fullbordat var det nu till icke ringa glädje för den fromme köpmannen.
De voro färdiga, samtliga rullarne, och lindade kring gyllne stavar, vilkas ändar pryddes med juvelknappar av ofantligt värde.
Han hade ursprungligen bestämt dem för synagogan i Aten; men nu hade en äregirigare tanke uppstigit i hans själ.
Han ville skänka dem till det nya templet, och han fruktade blott, att deras avskrivares ringa anseende bland de skriftlärde skulle göra honom ovärdig en sådan ära.
Det var emellertid ingalunda Baruks avsikt att en längre tid stanna i Jerusalem, än mindre att bosätta sig där.
Han ville endast återse Davids stad, göra sin bön på Moria, bevittna verksamheten vid tempelbyggandet och frambära sin sten till detta och därefter återvända med en handfull mull av dess heliga jord, varpå hans huvud skulle vila, när han gått till sina fäder.
Hans maka, den ålderstigna Ester, var för sjuklig att äventyra en resa över havet; hon och Rakel skulle därför stanna hemma och avbida hans återkomst, då han för dem ville förtälja allt vad han sett och rönt, så noggrant, som om de skådat det med egna ögon.
Baruk hade ålagt Ester att under hans frånvaro noga vaka över Rakels uppförande, vilket vore så mycket mer av nöden, som även rabbi Jonas, hennes trolovade, skulle följa tåget.
Mitt under dessa förberedelser hade Baruk blivit överraskad av Karmides' frieri till hans dotter.
Den gamle mannen, som kände sin gäldenärs gränslösa lättsinne, ville i början uppfatta anbudet som ett närgånget gyckel och tillbakavisade det som sådant med mycken värdighet; men när Karmides, för att giva kraft åt sina ord, antydde, att böjelsen var ömsesidig, att Rakel älskade honom, vart gubben ej endast vred, utan häpen och förskräckt.
Han behövde några ögonblick för att samla sig.
Men sedan det skett, avfärdade han ynglingens frieri i ordalag av skenbart lugn, men fulla av det djupaste förakt, övergick därefter till penningfrågan och förklarade, att som han till sin förestående resa hade av nöden de summor han lånat Karmides, så ämnade han omedelbart indriva de förfallna lånen och i nödfall begagna hela den makt, vilken som fordringsägare tillkom honom över hans gäldenär.
Karmides, som icke ville lämna slagfältet övervunnen, svarade härpå med en antydan, som kom blodet i Baruks ådror att isas och i nästa ögonblick, när Karmides redan avlägsnat sig, att sjuda som lava.
Baruk avvaktade under plågande oro ett tillfälle att mellan fyra ögon förhöra sin dotter om hennes förhållande till den unge hedningen.
Han ville icke med en förtidig upptäckt av någonting ännu outrett förorsaka den gamla Ester sorg och åstadkomma uppseende i huset.
När äntligen detta tillfälle yppat sig, föll den bävande flickan till sin faders fötter och bekände, att hon älskade Karmides.
Baruk kvävde sin förskräckelse vid denna upptäckt och sökte varsamt utleta, på vad sätt bekantskapen mellan henne och den lättsinnige ynglingen uppstått, och huru långt den hitintills utvecklat sig.
Han bemödade sig att vinna Rakels förtroende och gjorde våldsamma ansträngningar för att synas lugn, men Rakel hörde, hur hans röst darrade--hon hade icke mod att bekänna allt.
Hon hade ofta sett Karmides och även växlat några ord med honom, när han infann sig i huset för att söka Baruk.
Hon medgav, att hon då besvarat hans blickar och hälsningar, ja, hon hade flera gånger samtalat med honom från altanen av huset.
Karmides hade vackra månskensaftnar infunnit sig under denna, medförande en cittra, spelande på henne och talande på ett sätt, som intog Rakels hjärta.
Han hade äntligen förklarat, att han älskade henne och att han icke kunde leva utan hennes kärlek.
Då hade Rakel tröstat honom därmed, att även hon älskade honom.
Detta var allt vad Rakel vågade tillstå.
Hon gjorde det stammande, rodnande av blygsel, alltsomoftast döljande sitt ansikte i händerna, rädd att möta sin faders ögon.
Själv hade hon icke klart begrepp om det förskräckliga i det, som hon förteg, men hennes jungfruliga känsla vägrade att låta ett ord därom komma över hennes läppar, och hon anade, att en upptäckt skulle krossa hennes faders hjärta.
Han upplyfte sin dotter, bad henne lugna sig och förklarade, att han skulle glömma hennes felsteg, om hon hädanefter toge sig nogsamt till vara och komme i håg, vad hon vore skyldig sig själv, sina föräldrar, sin trolovade, sina fäders tro och sitt namns ära.
Dessa plikter voro heliga; bröte hon dem, så skulle hon föra sin faders grå hår med sorg i graven.
Han bad henne väpna sig med tanken härpå; då skulle hon lätteligen övervinna böjelsen för en yngling, som icke blott var hedning, utan även en stor slösare, en lastbar, fördärvad och samvetslös människa.
Baruk hoppades, att dessa skäl skulle verka, och tröstade för övrigt på sin faderliga myndighet.
Rakel hade varit nära att falla i en avgrund, men lyckligtvis var hennes ära, så tänkte den gamle, ännu ofläckad.
Således ännu ingenting förlorat.
Förföraren hade dårat henne med sitt vackra utseende, sina skenfagra ord, men Rakels böjelse för honom kunde ännu icke hava djupa rötter.
Den skulle snart försvinna, sedan hon insett, att en oöverstiglig skiljemur stod mellan henne och honom.
Emellertid hotade upptäckten av detta förhållande att störa Baruks resplaner och blandade sig obehagligt med hans hänförelse för Jerusalem och tempelbyggnaden.
Skulle han våga resa och lämna Rakel ensam under den sjukliga Esters vård?
Det var under dessa funderingar, morgonen efter Karmides' besök, han överraskades av att se Petros, den kristianske biskopen, träda över tröskeln.
Baruk hade vid flera tillfällen stått inför dennes domstol och med ytterlig ödmjukhet i ord och åthävor talat för sin rätt emot krångliga kristianska gäldenärer, som i hopp om ett gynnsammare utslag vädjat från den världsliga domstolen till sin själaherde.
Petros hade vid dessa tillfällen iakttagit en rättvisa, för vilken Baruk kände sig dess mer tacksam, som hon vid de kristna biskoparnes domstol icke hörde till regeln, när fordringsägaren var jude.
Nu var ödmjukheten borta både i ord och åthävor, och Baruk stod hövlig, men rak inför den kristne prästen, vars domsrätt var upphävd, vars makt var bruten.
Baruk visste, att Petros hyste deltagande för dennes person och penningärenden; varför, det kände han icke och hade aldrig brytt sig med att grubbla däröver.
- Jag vet, sade Petros, att du står redo att vidtaga stränga åtgärder för att indriva dina fordringar av den lättsinnige ynglingen ...
- Jag undrar icke häröver.
Medgivas måste även, att Karmides är den, som minst av alla förtjänar undseende, ifall undseende över huvud står i en fordringsägares ordbok.
- Det står icke i min åtminstone, genmälde Baruk.
Ordet barmhärtighet står där väl, men jag behandlar aldrig penningsaker som barmhärtighetsverk och aldrig barmhärtighetsverk som penningsaker.
Jag inser, att köpmännen måste skilja emellan så olika ting.
Också var det icke min mening att taga din barmhärtighet i anspråk för Karmides' räkning.
Han skulle dessutom vara för högmodig att emottaga den, fastän stränghet, tillämpad av dig i detta ögonblick, måste tillintetgöra hela hans framtid.
- Det är illa det, men nu ämnar jag verkligen vara sträng, så sträng som möjligt.
- Jag ser saken från samma förståndiga sida som du, fortfor Petros, men skillnaden är, att jag just i denna samma sak ser något längre än du.
- Vad menar du?
- Jag menar, att om du fullföljer ditt uppsåt mot Karmides, så återfår du på långt när icke allt vad du lånat honom ...
- Bah, det vet jag, inföll Baruk med en axelryckning; den vissheten har förorsakat mig en sömnlös natt, men nu skall jag finna mig i mitt öde.
- Och du sätter honom ur stånd att för framtiden gottgöra dig.
- Du kommer mig att le.
När skulle han någonsin varda i stånd därtill?
Jag vill icke ge en slant för den.
Må var och en be den allsmäktige bevara sig för en sådan framtid!
Man tarvar icke spådomsande för att se, varthän den lutar.
- Men om du misstager dig?
Om Karmides en dag är den rikaste man i Aten?
- Han skulle då ärva, menar du?
Jag har skaffat mig noggrann underrättelse om hans släkt och hans utsikter åt det hållet.