Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Men månne inte vi derföre hålla den osynliga himlen för Guds hem, emedan det är den bästa ort?
Men ... o min Stella; sådana frågor gör jag orätt att besvara, ty svaren blifva ändå alltid blott ett menniskotycke.
Då Gud i sitt heliga ord icke aktat nyttigt att derom närmare upplysa oss, men lofvat att derest vi tro hans nådelöften, skall han icke förskjuta oss utan upptaga oss såsom goda barn till hans himmel, så är nog för oss att tro och hoppas.
Och Erik hade rätt i hvad han sade.
Väl hade han kunnat gifva Stella något svar, men detta svar hade ändå blifvit hans subjektiva tycke, och då han icke ens sjelf vågade hysa ett sådant i afseende å ämnen, som öfverstiga menniskans förstånd, hvarföre skulle han då inplanta på henne någonting, som ifrån tron ledt henne till grubbleri, om ej tvifvel.
Nej, bättre var att leda henne bort ifrån spekulationen, tviflets moder, tillbaka till tron.
Och häri lyckades han, ty Stella fattade honom nu så väl, att hon afstod ifrån de svindlande forskningar, i hvilka hon varit på väg att fördjupa sig.
Hon smålog emot honom, som för henne var så mycket och ändå så öfvertygad om menniskans ringhet, sin egen ringhet.
Hon gjorde hvad hon icke ofta plägade göra ... tryckte Eriks hand i – båda hennes egna.
De hade nu kommit till ett ställe af vägen, der han grenade sig i tre, af hvilka den ena dock var blott en spång.
Denna spång ledde till kapellansbolet.
Här sade
Stella, i det hon stadnade:
– Erik tycker kanske inte om aningar och spådomar, men på detta ställe är jag litet rädd.
– Kanske till följe af någon spådom.
Så säg den då.
– Jo Erik, förrän jag visste, hvad astronomi är, visste jag ganska bra, hvad astrologi är.
Du har aldrig sagt det åt mig, men det vet jag ändå, och för att Erik må tro, att jag vet det, så skall jag säga det: det är vettenskapen att spå i stjernor.
– Inte vettenskapen, på sin höjd konsten – rättade Erik.
– Nå ja, konsten.
– Den inbillade konsten – tillade Erik.
– Nå ja, den inbillade konsten:
Nu får Erik inte mera rätta mig, för Stella vill nu berätta .....
I vårt lindansarsällskap fanns en tid en, som var särdeles underlig och hette Giuseppe Fiamma.
Han var eljest mycket beskedlig och melankolisk, samt åtnjöt en stor aktning af hela truppen, emedan han kunde spå i stjernor.
– Och hvad spådde han åt dig?
– Han ställde upp sitt underliga instrument, på hvilket voro piggar, som föreställde stjernor och snart sade han åt mig, som var ensam med honom då, ty han höll mycket af mig och ville inte spå åt mig, då andra voro närvarande: «Stella, du stjernornas dotter, har här på jorden att möta många lifsfaror, dem stjernorna tillåta dig att besegra.
Ja, jag ser, att du skall öfvervinna dem alla.
Och ifrån storm och oreda skall du komma till klarhet och lugn.
Skulle icke stjernorna beskydda dig, så borde du visst frukta för en öde trakt, för ett grått slott och för en tregrenig gaffel.»
Så sade han och jag fäste mig mera vid hans spådom än vid andra stjernespåmäns, hvilka spådde mig helt andra saker.
Ty han höll af mig mera än de och var så alfvarsam och dyster .....
Och har icke hans spådom slagit in med den öde trakten ... det var kärret.
Och Erik vet, att jag varit rädd för det gråa slottet, såsom jag kallat Ristilä, emedan jag mindes Giuseppes ord.
Och nu åter, när jag ser denna tregreniga väg, så tycker jag, att det är en tregrenig gaffel.
En ibland Eriks svagheter, var, såsom redan är antydt, den att icke fullkomligen kunna skilja sig ifrån tron på aningar och mera sådant.
Och Stellas berättelse gjorde således på honom ett hemskt intryck, hennes slutsattser ännu mera och hennes späda fruktan gjorde, att Erik fruktade än mycket mera än Stella.
Med ett ömt våld drog han henne närmare sig.
Detta skedde på en gång häftigt men varsamt, så att Stellas fötter ändå behöllo sitt fäste, medan hufvudet och bröstet antogo en lutning emot Erik.
Just i det ögonblick Erik sålunda förflyttade Stellas luftiga gestalt från dess luftiga plats i rymden, small ett skott och Stella föll än närmare Erik.
– Ack här, här – hviskade Stella – ser du det, Erik?
Steg hördes aflägsna sig hastigt, men hvad brydde Erik sig om dem nu?
– Lägg handen här – bad Stella.
Erik förde handen under hennes kappa och en varm blodström, ...
Stellas blod värmde hans hand.
Men då han var mån om att denna blod icke skulle spillas, höll han stadigt och med all kraft handen vid det veka lifvet och var nöjd, då blott en fläck af denna hand färgades och värmdes.
Sedan försökte han att bära henne, och för att få veta, huruvida den ställning, i hvilken han bar henne, plågade henne mycket, frågade han henne derom.
Men det svarade ingen, hvarföre Erik fortfor att bära henne så ... och det räckte icke länge, innan han med sina varsamma men hastiga steg uppnått hemmet och der nedlagt den dyrbara bördan på Stellas egen säng.
Genast skickade han bud till klockaren, den enda fältskär orten hade att framvisa och åt hvars högst problematiska skicklighet han således var nödsakad att åtminstone tills vidare anförtro Stella.
Under tiden sysslade han och den gamla Regina med att på allt det bästa sätt de kunde befria Stella ifrån den åtsittande drägten, att med vatten fukta hennes tinningar, och dylika husliga kurmethoder, hvilka vi hvar och en så väl känna, och hvilka i anseende till sin oskadlighet och enkelhet torde förefalla en hvar något rörande.
Samma denna oskadlighet var nu i Eriks ögon icke stort bättre än onytta eller skadlighet, så ingenting tycktes han uträtta nu, då hvart ögonblick var så dyrbart.
Till all lycka ankom klockaren efter icke många minuter; han undersökte såret och förklarade med en sjelfförtröstan och en likgiltighet, som kunnat hedra en examinerad läkare, att såret ej var så farligt, att det just borde medföra döden.
Kulan hade inträngt under det venstra axelbladet i hjertats grannskap; hade kulan haft den rätta riktningen åt hjertat, menade klockaren, så hade hon gått djupt nog att genomborra en del deraf och hade således medfört döden, nu då kulan icke träffat, var hon förmycket nära ytan för att egentligen döda.
Emellertid skulle unga mamsell nog komma att hålla sängen länge nog till följe af blodförlusten.
Erik var blefven så passiv, att han ingenting ville invända emot en kurmethod, den han troligen i mera likgiltiga fall på alfvar bestridt.
Klockaren tog nemligen bort
Reginas bandager och lät bloden flyta rätt ymnigt.
Sedan, när han tyckt, att Stella nu var «befriad ifrån all lefrad blod,» skred han till applicerandet af sina egna kompresser, gjorde några mystiska eller magnetiska bestrykningar och med försäkran att för natten intet vidare borde åtgöras, drog han sig helt trankil ur rummet.
Och Erik hindrade honom icke i detta lofliga förehafvande, blott gamla Regina murrade.
Erik föll på knä vid sängen och sökte uppfånga ljudet af hennes andedrägt.
Ja hon andades, fast sakta och matt.
Hvad hade han icke velat gifva, om hon vaknat ur denna dödlika dvala, om hon slagit upp sina ögon och talat.
Men hvad han så varmt önskade och så varmt bad Gud om, tycktes vilja dröja.
Efter klockarens bortgång var
Stella så i flera timmar; omsider slog hon upp ögonen och sade:
– Stella – sade Erik.
– Hos Erik är jag, hos min vän.
Ja, här dör jag helst i verlden.
– Nej Stella, du skall lefva.
Fast Erik var en prest och dertill en af de bättre sådane, ville han nu icke höra talas om döden.
Och skulle det gällt att nu bereda en menniska till döden, så hade han icke kunnat det.
Han var icke en prest numera, utan en menniska.
Och hvartill skulle äfven hans beredelse hafva tjenat?
Skulle Stella behöft någon sådan?
Så gerna, så oändligen gerna han än hörde hennes matta röst, gjorde han dock våld på sig och sade:
– Min lilla Stella, ansträng dig icke att tala.
Tala så litet som möjligt.
– Ja – smålog Stella – flytta hufvudkudden lägre.
Och småningom återföll hon i en sömn, hvilken
icke mera tycktes Erik så dödslik.
Han bad
Regina släcka ljuset.
Och sittande på en liten stol vid sängen, lade han sitt hufvud mot samma kudde som Stella och föll slutligen i en sorts sömn, i hvilken han tackade Gud, som rådit honom att bedja Stella den gången taga kappa uppå sig och att just i det olyckliga ögonblicket hastigt draga henne till sitt bröst.
Genom den förra omständigheten blef skottets kraft minskad; genom den sednare blef riktningen missräknad.
Blef Stella nu räddad, så var det troligen genom dessa två omständigheter.
Ungefär någonting sådant tycktes Erik i den halft magnetiska sömnen.
Regina bemödade sig länge att hållas vaken, men då hon icke tyckte sig förmärka någonting oroande, öfverlemnade hon sig slutligen åt den sömn hennes torkade lifsandar så väl behöfde.
Den som sofde djupast och lugnast var dock Stella.
Kap. X.
Verkan af en oanad lycka.
Så okunnig och obeläst klockaren än var, så lär han dock i sin sak haft någon öfning, eller ock ledd af en lycklig instinkt förstått att bedöma sjukdomen icke så oäfvet, ty hvad han förutspådde inträffade verkeligen.
Stellas sår var icke dödligt, men af blodsförlusten kanske äfven af skrämseln föll hon i en nerffeber, hvilken visserligen var asthenisk ... ett uttryck, hvilket läkare behaga använda äfven då de tala med oinvigda, och hvilket vi, – som nu ponera oss vara läkare och således dela med «utexaminerade» läkare deras gemensamma fel, höglärdheten och oförmågan att göra sig begripliga (eller kanske snarare begäret att omge sig med en fager blå dunst eller strålande gloria) – icke vilja öfversätta ... men såsom sådan mattande och långvarig.
Pulsen var svag ... andedrägten långsam och besvärad.
Yrseln, när han någongång infann sig, var icke häftig och skrämmande.
Erik hade tillskrifvit en läkare att infinna sig med budet, men då han äfven nämnde sjukdomens art och orsak ... hvilket man aldrig borde göra, när man vill ha läkare ut på landet ... så åtnöjde sig läkaren att blott ordinera någon stärkande mixtur o. m. s. bifogande dessutom ett bref af det lugnande innehåll, att sjukdomen icke var farlig.
Erik blef äfven häraf lugnad och betraktade med mindre oro det sköna ansigtet, nu så blekt och tärdt af den härjande sjukdomen; med mindre oro afhörde han de betryckta andedragen och han inbillade sig tillochmed att pulsen slog något lifligare.
Det var en morgon, hvilken var mer än vanligt klar och vacker.
Solen kastade genom gardinens förhänge ett mildt sken i Stellas sjukrum.
Jean Paul säger:
«Det förhåller sig med själens sjukdomar, såsom med kroppens; de svalkas af den friska morgonen, liksom den bäfvande aftonen blåser upp dem i låga.»
Huruvida nu morgonen är af en sådan helsosam inflytelse på själens sjukdomar, lemnas derhän; man kunde kanske med lika stort skäl säga, att morgonen för den själssjuke är den rysligaste af dagens väkter, emedan han då åter får ett klart medvetande af sina qval och deras orsaker ..... men visst är att morgonen för den kroppsligt sjuke är en lindrande balsam och ett arlaregn för de vissnande lifsandarne.
Då Erik om morgonen inträdde i Stellas kammare, blef han angenämt öfverraskad att finna henne halft sittande emot hufvudgärdet.
Och hon hade bedt
Regina hjelpa på hennes axlar en mörk kattunsblus, hvilken Erik alltid tyckt om, fast han ingenting sagt.
– God morgon, Erik, huru finner mig Erik i min nya drägt.
– Men, min Stella, blott du inte på något sätt besvärar dig med den.
Och solen sedan, gör säkert ondt åt min Stellas ögon.
Erik tog fram en stor mörk duk, för att hänga den öfver gardinen till förstärkning.
– Nej Erik, gör inte det.
Jag känner mig inte alls besvärad af det milda solljuset; det bryter sig så vackert igenom den gröna gardinen.
– Har Stella mycket svårt för att tala nu?
– Å nej, inte alls.
Har jag haft svårt för att tala? ånej, men du tycks säga ja.
Jag förstår att det då har varit så.
Men inte nu mera.
Är du glad deråt?
– Ja, min Stella, jag är glad; visst är jag glad.
– Jag drömde, att våra vänner varit här.
Men hvarför ha de inte verkligen varit här.
Nog veta de väl, att Stella är sjuk och mår inte rätt bra.
De ha varit stygga.
– Nej, Stella, de hafva varit här.
Irene har varit här tvenne gånger och Harald nästan hvarje dag.
– Ha de det?
Och jag har ingenting vetat.
Du har inte velat väcka mig, som sofde.
Men hvad dag i veckan ha vi då?
– Det är Lördag.
– Det är då i morgon, som Erik skall predika om de åtta saligheter.
Det är i morgon Allhelgonadag och Stella orkar ej gå i kyrkan.
Och Erik skall predika?
– Nej Stella.
Det är redan tolf dagar sedan Stella lades ned här.
Allhelgonadagen har redan varit.
– Är det redan så längesedan.
Går tiden så fort, när man är sjuk.
Men Erik predikade då och Stella fick inte höra.
– En annan prest predikade då, och en annan skall göra det i morgon.
– Hvad du är god.
För att Stella är sjuk, så vill du inte predika.
Men vill du lyda mig nu?
– Jag skall bjuda till, min Stella.
– Gå i morgon och predika.
Ty ser du Stella är blott en och för denna enas skull, så skola så många sakna dig.
– Huru skall jag kunna lyda dig.
– Erik tror då kanske, att Stella skall dö.
– Nej Stella, så tror jag inte numera.
Du är ju bättre nu.
Nej Stella, det tror jag visst inte.
Med ifver och häftighet ville Erik förjaga denna föreställning, hvilken dock, oaktadt blott en föreställning, en farhåga, hann verka en osäkerhet i rösten, en skrämsel i hans blickar.
– Men dina ögon äro så sorgsna, när de se på mig; du är kanske rädd, att så ändå kan ske.
Och du gråter nu; Erik, du som är en stadig karl redan, huru kan du gråta?
Fy dig, min vän.
Ett skämt på en sjuksäng torde i allmänhet ha någonting skärande, som retar till tårar?
Nu utöfvade de på Erik en motsatt verkan; han aftorkade de framträngande tårarne och bemödade sig att le; ja, när han såg på Stella och hennes leende icke bar något spår af smärta, blef äfven hans leende ljuft och hvad han kände hade knappt något af smärta.
Blott så stor andel deraf, som en salig njutning måste äga.
– Gud, som är lifvets och dödens herre, får göra huru honom täckes.
Jag skall böja mig under honom – sade Erik liksom till sig sjelf.
– Men om jag nu skall dö, Erik ... vi veta det ju ej ... så ville jag dock icke dö, utan att till Erik ha ställt en fråga.
Hvarföre har Erik aldrig begärt af mig en kyss?
Uppå denna fråga, hvilken kom Erik först att rodna sedan att blekna, svarade han intet med orden och Stella återtog:
– Har Erik trott, att Stella icke gerna gifvit den?
Liksom läraren examinerar en skolgosse, så förhörde Stella Erik nu.
Och liksom skolgossen, oaktadt sitt begär att göra besked för frågan, ingenting kan svara, emedan han ej kan «uttrycka sig,» så lemnade Erik äfven denna Stellas fråga obesvarad.
Stella fortfor:
– Du svarar mig inte på min fråga, som du kanske tror inte heller behöfver svar.
– O, min Stella.
Din fråga behöfver visst svar, men när sjelfva svaret blefve fråga, hvad skall jag då svara?
– Jag förstår dig inte rätt klart nu.
Och jag glömmer min fråga ... jag har inte nu det goda minne, som du sagt mig hafva ... och som du ofta berömt mig för ... hvad var det jag sade?
Hvilken var min fråga?
– Äfven jag har förgätit den, jag minns den ej – svarade Erik utan att tala annat än sanning.
Naift småleende sade den bleka flickan:
– Men nu minnes Stella åter sin fråga, jag minnes dem båda.
Här hejdade hon sig några ögonblick och hennes kinder höljdes småningom af en ytterst fin, skär rodnad, då hon återtog:
– Jag frågade, hvarföre Erik aldrig begärt af mig en kyss och sedan frågade jag, om Erik trott, att Stella inte gerna gifvit en sådan åt Erik.
Men låt mig säga Erik någonting ...
Alltid skulle Stella gerna gifvit dig en kyss, men Erik, tiderna ha förändrat sig ...
Stella vill nu ha, hvad Stella förr blott gifvit.
Litet lyftade hon upp hufvudet ifrån örongotten för att liksom möta Erik på halfva vägen.
Men då Erik icke närmade sig henne, lät hon åter hufvudet sjunka.
Eriks känsla skyggade tillbaka för en salighet, hvilken han aldrig vågat tänka sig.
Aldrig, om ej i drömmen.
Der satt han orörlig på sin stol och han ... bleknade.
– Jag böjde mitt hufvud emot dig, och Erik kom mig icke till mötes.
Erik förde nu sitt hufvud mot Stellas, men drog det plötsligt tillbaka, innan hans läppar hunnit vidröra Stellas.
Det påkom honom en skrämsel, en känsla som sade honom, att Stella kunde vara någonting annat än menniska, att hon säkert var för fin och luftig att vidröras af menskliga händer.
Hvem vet, kanske hon äfven då försvunnit för hans åsyn och lemnat honom der ensam, ensam med den tomma bädden.
Tredje gången sade Stella:
Är jag icke Eriks egen lilla Stella, som vackert beder sin vän att gifva henne en liten kyss.
Är det så mycket?
Det påkom Erik en annan känsla.
Ännu lefde denna varelse och var en menniska, kanske hon snart skulle någonting annat än lefva och blifva engel.
Då, då, blefve hon utan hans kyssar ... hans, den beklagansvärdes ... nu, nu ... men nu, nu, ...
Och han beviljade Stellas bön.
Han gaf henne det, som hans själ så gerna tog.
Visste han, hvad han gjorde?
Kände han hvad han kände?
Drömde han en salig dröm?
Nej ... ty det var ju verklighet.
Tänkte han sig in i verkligheten, såsom man det plägar?
Nej, ty det var ju en dröm.
Den högra armen hade han under hennes venstra, den venstra öfver hennes högra, och läpparna ... o, vid Stellas ... ja, hans läppar berörde Stellas läppar ... först Stellas läppar och sedan Stellas hals ... och der blefvo de länge.
Vid Eriks läppar voro vid Stellas hals, under det hans armar sakta omfamnade hennes lif, hviskade Stella honom i örat:
– Jag älskar dig.
Och då han ännu intet sade, talte Stella:
– Och du älskar mig?
Då lemnade Erik hennes omfamning och såg icke ens i hennes öga, då han svarade:
– Min himmelske fader, förlåt en Herrans tjenare, som redan alltför ofta förglömt dig för denna flicka, som ändå är blott en jordisk varelse.
Förlåt den, hvars tankar och böner till dig grumlats och fått färg af känslor, ack ... kanske alltför varma för detta barn.
Erik var icke en Herrans tjenare af den art, som vill, att så säga, bannlysa en varm kärlek till «en jordisk verelse» ifrån prestens bröst, mera än från lekmannens.
Icke heller yrkade han på att man bör älska «förnuftigt» och med sans.
Endast det att han aldrig föreställt sig det en jordisk kärlek kunde vara så varm och så ... himmelsk.
– Kanske Gud har velat lära oss en del af sin egen kärlek – sade Stella med ett vemodigt, mildt och tröstande anlete.
Och liksom
Erik blifvit mildt och ljuft förvandlad genom dessa Stellas ord, besvarade han nu hennes fråga med:
– Ja, jag älskar dig.
Enkla ord, hvilka dock aldrig komma ur modet; evigt unga ord, hvilkas klang stundom är oss så ljuf.
Enkla, vältaliga ord!
En lång stund sade de intet, utan de greto.
Eriks tårar vätte Stellas hals, Stellas tårar vätte Eriks kind.
Omsider sade
Stella med ett löje midtigenom tårarne:
– Minns Erik, hvad jag utbad mig af min vän, innan mina frågor, innan ...
– Ja min Stella, du bad mig predika i morgon – svarade Erik och slet sig sakta lös ifrån Stella – och jag vill lyda dig.
Nej icke lyda dig ... men likagodt ... jag skall predika.
Och snart var han i sitt eget rum och skref sin predikan, med ett lugn och ett mod, som förundrade honom.
Den kraft, vilja och förmåga, hvarom han för några timmar misströstade, föll sig för honom nu så lätt.
Det himmelska ordet tycktes honom icke mera grumlas af den jordiska kärleken.
Kap. XI.
Verkan af en predikan.
Vi hafva antydt att kapellanen Ortman var en predikant af det slag, som förstår göra intryck på sina åhörare.
Och detta intryck var icke ett flyktigt känslosvall, eller ett sådant som uppkommer genom den fruktan för afgrundens straff vissa dundrande lagpredikanter lyckas injaga i känsliga sinnen, utan han förstod att underordna fruktan för straff under kärleken till Gud, såsom vår yttersta bevekelsegrund.
Och han skrek icke och lamenterade på prediksstolen, han slog icke sin knytnäfve eller hade för sig andra opresterliga fukter, utan lugnt ehuru förnimligt, kraftigt ehuru utan pathos utlade han för sina åhörare evangelium, utan att allt för långt afvika derifrån eller allt för slafviskt hålla sig dertill.
Hans föredöme i detta fall var just vår store reformator, Luther, och det kan väl hända, att om Ortman predikat för en stadsförsamling, så skulle större delen kallat honom – pietist.
Hans text för dagen var om Konungsmannens räkenskap och fast ämnet icke är rikare än andra texters, (hvilka i det hela äro rika alla, kanske lika rika) torde han dock denna gång anslagit mera än vanligt, om vi skola tro kyrkfolkets votum.
Kyrkvärden gick ifrån kyrkan åtföljd af sin gumma och sin unga dotter Anni.
Nära till dem gick en annan familj, bestående af nämndemannen och dess hustru, deras dotter och en hennes blifvande man, äldsta sonen till en rik rusthållare.
Läsaren finner således, att han har att göra med noblessen af det hedervärda bondeståndet.
Ty äfven der råder en rangskillnad kanske lika vidsträckt, som bland oss i de högre regionerna.
Närmast kyrkan tillät troligen etiketten icke de olika slägtkotterierne att, på grund af bekantskapen, bilda ett helt, men längre fram, då lederna glesnat och man var närmare hemmet, nåddes nämndemannens grupp af kyrkvärdens.
– Nå hvad tyckte du om predikan, bror nämndeman?
– När vår pastor predikar, så är det alltid bra.
Men hvad tyckte du sjelf, bror kyrkvärd, efter du frågar?
– Jag tyckte, att han i dag predikade så att han kunnat röra stenar.
– Pastorn var i dag strängare än han brukar vara – menade kyrkvärdens hustru.
– Ja först, ja – rättade hennes man – men det var ju såsom det skulle vara efter ämnet.
Minns, en konungsman som håller räkenskap med sina tjenare, alldeles såsom Gud en gång skall hålla med oss.
– Ja, jag vet att det är en liknelse – sade hustrun.
– Men sedan blef han mild och alfvarsam på engång – menade nämndemannens hustru – då han uppmanade oss att förlåta dem som brutit emot oss, liksom Gud skall förlåta oss.
– Det var inte just så – rättade åter nämndemannen sin hustru – utan han sade att om vi förlåta vår nästa dess fel, så kan det hända att Gud äfven förlåter oss våra fel.
Och för att Gud skall förlåta oss, så måste vi förlåta vår nästa.
Hustrun tog stillatigande emot tillrättavisningen, men sedan svängde hon om bladet och sade:
– Minns kyrkvärden och minns du far, huru enfaldiga vi voro, först när pastorn kom hit till kapellet, som tyckte, att han inte predikade tillräckligt lärdt.
– Och att han inte skrek så hårdt, som vår förra prest – menade kyrkvärden.
– Och att han inte kunde sin predikan ifrån minnet, liksom vår näst förra pastor, som aldrig behöfde koncept – tillade kyrkvärdens hustru.
Detta var en liten ömtålig sträng för nämndemannen, hvilken just i denna punkt hade något litet emot Ortman.
Dessutom hade nämndemannen nyligen haft en lindrig debatt med sin hustru, uppkommande denna debatt deraf, att hustrun äfven i detta fall tagit pastorns parti.
Han sade derföre:
– Ja nå, hvad den saken vidkommer, så visst vore det bättre, om en predikade utan konceptet för sig ... men fullkomlig i alla stycken kan en ju inte vara.
Dessutom så måste man ändå medge, att pastorn inte hela tiden gapar i konceptet, utan han kan ganska långa ramsor från minnet, inte såsom den der glasögons herren, som predikade här Allhelgonadag och hela tiden låg öfver pappret, liksom han aldrig sett i det förut.
– Nå men, nog måste du väl ändå medge, min käre kamrat, att pastorn är en duktig predikant – invände kyrkvärden, hvilken icke gerna hörde någonting afprutas af pastorns beröm.
– Jag skulle vara bra orättvis, om jag inte medgaf, att vår prest är den bäste jag hört.
– Och sina predikningar skrifver han sjelf – invände kyrkvärden – och när man skrifver sina predikningar sjelf, så kan det vara sak samma, om man inte minnes utantill hvarje ord, när de ändå kommit ut ur ens eget hufvud.
En kan lära sig utantill en predikan, som ändå inte är skrifven af honom sjelf och det är inte så bra, som att skrifva predikan sjelf, om man också vid sitt föredrag inte minnes den så noga.
– Nå, du kan ha rätt, bror kyrkvärd; hvad du sagt har inte varit så illa sagdt – sade nämndemannen undfallande, måhända emedan söndagen var en mindre lämplig dag för meningsstrid.
Så talade nu de gamla sig emellan.
De båda flickorna hade dragit sig för sig, medan fästmannen anslöt sig till de äldre, troligen för att synas alfvarsam och stadig.
Vid det ställe der nämndemannen nämnde om glasögons herrn, sade Maria till Anni:
– Hvarföre mån inte pastorn predikade Allhelgonadagen utan satt en annan för sig?