Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derefter gick kan till bokbindaren och bad att få en «granner bok med fodderal» och fick det äfven, men som bokbindaren var en torr tvärvigg, så slapp han allt obehörigt skämt, utan betalade bara sina 2 Rdr och gick vidare till handelsman Bäckrot vid torget.
Der stod en liten mamsell i boden, som Gunnar kände, emedan han ofta varit der i ärender för både patron och mamsell Sara.
– Ja – sade Gunnar förlägen, när han kommit fram till disken – nu skulle jag väl ha’ handskar och en granner silkeduk och en udd och ett mösseband.
Mamsellen tog artigt, vänligt och leende reda på denna något gåtlika begäran, under det hon ideligen och beständigt svarade andra bondgubbar och bondgummor, som frågade hvad «fisken kostade i år» och «sirapen» och «julekryddera» och «formeljusa», ty «på Tommedag är marknad i hvar stad», säger ordspråket, och sanningen är: att förr än då förser sig icke allmogen med sina små förnödenheter till julen, nemligen fisk, kryddor, ljus, snus och tobak.
När Gunnar således vandrade vägen hemåt, helsade han beständigt på sina bekanta, som dels åkte, dels redo eller gingo förbi honom, hvar och en med en fasligt ful, lång och krusig torr fisk, kallad rokka, ett ljus fästadt i hatten, och för resten ett mer eller mindre rödmasigt ansigte, dels af den temligen hvassa kölden, dels af det allestädes närvarande bränvinet.
– Kors! hva’ han såg lång ut i syna! – sade många af dem som mötte Gunnar, men mången hedersgubbe såg icke allenast en Gunnar utan ofta två, och hade solen behagat visa sig på denna Decemberdag, så hade de säkert sett dubbla solar äfvenledes, och derefter alldeles ingen, när de tunga ögonlocken snart föllo tillsamman.
Så fort Gunnar hemkom, sprang han genast upp på loftet och hängde upp helgdagsskruden, pådrog hvardagskläderne och gick, ehuru sent det var, till arbetet.
– Nå, du? – sade Bengt frågande.
– Ja, du! – svarade Gunnar – Nu ä’ det beställdt och uträttadt.
Och dervid förblef det, ty Gunnar hade nu lika litet håg att språka och skämta, som han förr gerna gjort detta.
Julaftonen var en förfärlig dag för Gunnar.
Hela förmiddagen var han osynlig, man visste ej en gång hvar, och till middagen var det knappt möjligt att få honom in i köket, för att, enligt allmän gängse sed, på julaftonen «doppa i grytan»,14 ehuru han ej smakat det ringaste till frukost.
Vädret var kallt, luften snödiger, mulen och tung, så att blott ganska få från herregården varit i kyrkan, men dessa få voro alldeles nog för att vid sin hemkomst basunera ut, att «Gunnar och Lena ramlat utför predikestolen».
Lena gick stolt och yfdes som en kalkontupp, men Bengt måste draga in den stackars Gunnar i köket, och när han var väl ditkommen, slutade aldrig skämtet och speglosorne, och – – det allra värsta af allt: man tyckte sig nu hos Lena bemärka något, som man förut icke sett, och som Gunnar allra minst kunnat begripa, om han just betraktat henne, men det gjorde han ej, utan tog de andras prat för vanligt grofkornigt bondraljeri.
Lena började småningom blifva mindre stolt och äfven något litet blygas för allt som sades, och – som hon med hela ett lidelsefullt och åt en otyglad böjelse öfverlemnadt qvinnohjerta verkligen älskade den unga vackra Gunnar, började hon något försöka att med goda ord och vänlighet besegra hans rysliga köld, ty att hon med enträgen kärlighet, och dessimellan med hvassa, bitande ord icke vann något, det hade hon längesedan kommit underfund med, och ville nu gerna göra allt för att Gunnar skulle visa sig henne bevågen, och för att det andra husfolket ej skulle få säga att:
«den stackars Gunnar var nödtvungen» att gifta sig med henne.
Sålunda gick hon om aftonen, när tjenstfolket efter slutad afsjungen psalm uppstigit från sitt rikligen lastade julbord, bort till Gunnar med ett helt knyte i handen, och sade skyggt och vänligt:
– Käre Gunnar! du ska’ väl nu, som vanligt på juledagen, gå hem till mor-din i morgon bitti’.
Helsa henne då så mycket frå’ mig, och be’ henne vara så go’ och hålla till godo min julehög äfven, ty jag har väl nu ingen närmare att ge åt.
Mor och syster mina äro för långt borta; det vore godt bref råkade dem, så systermi’ åtminstone kunde komma hit till – – – till vårat bröllop.
Den sluga
Lena visste att modern var Gunnars ögonsten, och att hon på denna väg skulle lättast röra Gunnars hjerta, samt att hon äfven skulle stå i en vacker dager för honom, om hon kunde inbilla honom att jemväl hon kände tillgifvenhet för sin moder.
– Tackar så mycket! – sade Gunnar och skrapade med stor förlägenhet på foten, och tog både med och mot sin vilja detta knyte, som innehöll den vanliga «julehögen» eller de fyra olika sorter brödbullar, som hvar och en får, ett tjockt julljus, samt några bakelser, äpplen och annat smått, allt af aftonens välfägnad.
Juldagsmorgonen var ovanligt klar, blid och vacker, utan att derföre hafva töväder med sig, och som Bengt bedt sig lof att få följa med Gunnar, anträdde de båda ynglingarna sin gång redan i tidig otte, eller långt före dager, men som nedanet blänkte klart, rent och ljust mot den nyfallna snön, hvilken icke kommit i mängd, utan endast litet och jemnt, för att till julen städa den gamla smutsiga jorden, och som vägen väl var vild och obanad, men ovanligt vacker, hade denna morgonvandring ett visst poetiskt behag, som ingalunda undgick äfven dessa obildade varelser, för hvilka ordet poesi väl icke fanns till, men hos hvilka sjelfva elementet så mycket mera egde rum.
– Kors en sådan vacker och grann julotta! – sade Bengt – Jag tror jag såg aldrig maken!
– Du sa ’et just! – svarade Gunnar – Nej icke heller jag, och vet du väl Bengt, jag hade stor lust, för min del, att gå till Norrlanda kyrka.
Krokvägen blir intet så fasa stor, och jag tycker just det skulle vara något herrligt och roligt att på denna gudomeligt vackra juldagsottan höra Guds ord och se alla ljusen brinna, och så höra oljeverket som är mi’ lust alldeles, och du vet de har tocket i Norrlanda, fast vi aldrig maktat ’et i vå’n socken.
– Ja topp! – svarade Bengt, och de båda unga började att ansenligt förlänga sina steg, ty ehuru Gunnar talat om krokvägen såsom obetydlig, var den ändå sina goda tre fjerdingsväg, ett för allt.
– Gud ske lof och tack att du något vill! – sade Bengt efter en stunds tyst och raskt framgående.
– Sannerligen var jag icke riktigt rädd för dig i a’ra veckan.
Du gick ända som en, som går och lurar på att göra af med sej.
Jag tackade sannerligen Gud för hvar enda qväll som du kom in och lad’ dig i drängestufva, för jag frukta’ alltid du skulle intet komma, utan hänga i ett träd, eller ligga i en måse, eller ha skjutit ihjäl dig med di’ bössa, när måran kom.
Gunnar gick och teg.
– Ja, ja, nog gick du och tänkte på något slikt, det slår mig aldrig fel – fortfor Bengt, som af Gunnars tystnad stärktes i sin rysliga förmodan.
– Åh nej – svarade, efter något besinnande, Gunnar – så ogudaktigt tänkte jag väl icke, fast jag mången gång bad Gud om dö’n, som om en Guds gåfva.
Nej, sjelfspilling blir jag väl aldrig, när jag inte blef ’et när far dog, och bror min kom i olycka, och allt det vi egde brann upp, och det allt för det leda bränvinets skuld.
För ser du, far hade den fule vanen te’ å supa, och den lärde han till Jonas, och Jonas förföll i all slags last och elände, och gick ute och dref i byggda, vi visste aldrig hvar.
Men så kom han hem en qväll och såg så fasligt förstörder ut, och då hade vi intet sett honom på flera månar, och han såg sig om i hvar vrå i stugan, som om han varit rädd för något.
Mor bjöd honom mat, men han pockade bara på bränvin, och så kom flaska’ fram, och så satte de sig till att supa, båd’ far och Jonas, och det varade tills långt fram på natta, så båd’ jag och mor, se’n vi förgäfves gråtit och bedt dem, fick gå och lägga oss.
Slutligen trillade far under bordet.
Då vaknade vi, (ja mor hade aldrig sofvit,) och det var med stor möda, som mor och jag hjelpte’n i sängen, för se Jonas bjöd intet te’ att hjelpa till.
Och då bad mor honom så obegripligt, och med så ömma ord, låta bli’ att supa mer, utan gå sta’ och lägga sig jemte mig i soffan, men det sade han abslut nej till, och var inte just så mycket supen, för han tålde obegripligt, utan när bränvinet var slut, svor han litet öfver det, men tände sedan på fars tobakspipa och gick ut.
Vi trodde han skulle snart komma igen och lägga sig, så vi lät dörra stå oläst, men han kom intet, utan vi somnade ändteligen.
Men miskundelige Gud, ett sådant uppvaknande!
Hela stugan stod i ljusan låge, fähuset och ladan var redan nerbrunna.
Det var med yttersta möda mor och jag kunde släpa ut far, och litet af hvarje ur stugan.
Vi fick lägga far ute på kalla marken, för han sof som en sten, och Jonas fanns ingenstädes.
Men du må tro, käre Bengt, detta var ändå intet det värsta: dagen efter att elden gick öfver oss, så dog far; och samma dag tog de fast på Jonas, som hade rymt ur länshäktet, samme dag han skulle föras hemåt te’ tinget för att få sitt straff, och det var derför han inte ville ligga i stufva’ utan gick ut och lad’ sig på hö-rännet, och har väl med sin pipa kommit att tända på, för elden hade kommit från fähuset, det syntes af vind.
Fäet15 hade han då kört ut lell, det var det enda han tänkte på, innan han sprang sin väg, men han trodde väl aldrig att elden kunde gå till manhuset, ty så elak kan jag aldrig tro han var.
Och nu skall jag säga dig, att den dagen då far jordades, och då mor inte hade så mycket hon kunde luta sitt hufvud emot, och då de kommo hem från tinget och berättade att Jonas, som de ånyo haffat, hade slitit spöstraff, då gick jag bort till en stor, djup brunn, som vi hade, och der stod jag en lång stund och gapa ner i brunn, för se! jag hade intet gått och läst då ännu, och Gud förlåte mig de tankar jag då hade, ty de va’ intet go’a, och när jag intet då häfde mig i brunn, så gör jag det väl icke nu, när jag har bättre vet’, utan trökar me’et hur svårt det känns och tycks.
– Kors! – sade Bengt förvånad – den paschasan har du aldrig talat om för mig förr.
Nog har jag väl hört att det brände för er, och att du hade en skälm till bror, som se’n blef död, men intet visste jag hufvert16 allt der gått till.
– Åh nej – genmälte Gunnar – det var minsann ingenting roligt att tala om, och jag hade intet talt om det nu heller, om det intet varit så längese’n, alltihop, och om jag intet velat bevisa dig, att sjelfspilling blir jag aldrig, när jag inte blef ’et då.
– Var det då verkligen di’ mening, att vräka dig hufvestupa i brunn – frågade Bengt förvånad.
– Ja, kontant min mening.
– Nå hvarför gjorde du ’et intet då?
– Jo, det vill jag äfven säga dig: det va’ minsann intet mi’ förtjenst, utan det var ena lita hynda jag hade, som hette Zemire, som kom och nafsa mig i bena och småskällde, och ända som helsade mig från mor, som jag höll så förfasligt utaf, att det nästan var för att slippa se hennes lidande, som jag ville göra utaf med mig, och då när hynda så der alldeles som helsa frå ’na, då började jag först att kunna gråta, och grät så obegripligt, och då gick Zemire före och jag efter, och hon såg sig bakefter för hvart steg hon tog, om jag skulle vara med, och det va’ ända rörande att se, för det var som skulle mor bedt henne göra allt det der.
Och så kom vi Zemire före och jag efter, bort till ett eländigt brygghus eller kölna, som vi hade, och som intet hade brunnit, och der satt mor på ett litet skrin, som vi lyckats få draga ur lågorne när stufva’ brann, och hon grät så, men när jag kom då slog hon armarne om mig, och sa’ att hon ändå hade mig, och tackade Gud så innerligt för det, och då var jag så genomglad, att ej ha vräkt mig i brunn, och gett henne den sorgen på köpet.
– – Men nu ska’ vi väl intet tala om så’n bedröfvelse mer.
Gud ske lof det är förbi, som bäst är, och om jag nu bara kunde utreda mig, och ske rätt med det der Vika och – – med Lena, och så jag kunde få ta’ mor till mig, så hon slapp sitta der oppe i skogen, så ensam och hjelplös, och att ho’, Lena, blef mensklig mot mor och intet hundfila ’na, så kunde det väl kanske gå för sig på längda.
Eller tror du intet det, du Bengt?
– Jo, serra tre! hva’ jag det tror! – svarade Bengt, som hade en obeskriflig håg att bara åter få se Gunnar glad och munter, och som dessutom längeseden vänjt sig vid tankan på giftermålet, och som i allmänhet hvarken tänkte länge eller mycket på hvar sak, ej heller sörjde länge eller mycket öfver någonting.
– Der i Vika – fortfor han – kan du få ’et rasande bra och galant, och dräng ska du ha’ för herrgårdsdagsverkena, och då vet du att jag ä’ så god som en annan, och då ska’ jag säga mig upp i vår, och så ska’ jag komma till dig till hösten, och det ska’ bli fasa galant och roligt, och ä’ vi två, nog ska vi förmå hålla Lena i skinnet, så ho’ intet blir alltför oregerlig.
Gunnar teg en stund, men derefter sade han:
– Nej, Bengt! vet du, det ska vi intet göra ändå.
Först på låt det, som sagdt var, så roligt och galant, att du skulle bli dräng åt mig; men vid nogare påseende, så passerar det slättes intet.
Nej, det blir aldrig bra i längda, att du skulle vara dräng och jag husbonde.
Vet du dertill ä’ vi för goda vänner, och tyckte jag något, så skulle jag endera tiga me’et, eller ock skulle jag säga’t, och då blef du arg, och då blef jag med arg, och så kom vi ihop och gräla om ’et, och så blef det kif, och så flytte du, och så vore vänskapen och glädjen all.
– Dräng skall jag nog ha, men intet skall det bli min bäste vän, utan den vill jag då och då ha’ som främmate, och fägna’n med allt som i huset kan finnas.
Och dessutom kan du väl veta hur lita lön och skral kost man skall få utaf en fattig torpare, emot på herregåln.
Nej du! det kunde bli’tt en fasa skillnad, som pinat båd’ dig och mig.
Bäst som är.
När Gunnar sade detta sista ord, rann honom likväl i hågen minnet af denna Lena, som han omöjligen kunde lära sig fördraga, och han suckade djupt och sorgligt, men redan af denna manliga, underkufvade sorg, som icke vill beklaga sig, icke ens vill blifva beklagad.
– Åh kors! – svarade Bengt litet misslynt – det tänkte jag skulle bli’ så bra, och att du skulle tycka så mycket om’et.
Men kanske du har rätt ändå.
Du ä’ nog klokare än jag, det finner jag ofta, utom när du lät Lena dra dig i ofärd.
Gunnar svarade intet.
Han kunde numera ej ens tala om sin olycka.
Den var stadfästad, den lönade ej tala om.
Gunnar var af dessa få varelser med så ljust förstånd, att han af instinkt lärt sig ordens värde, och lärt sig att icke begagna sig af den ljudande malmen, när den till intet båtade.
Men nu hade de båda ynglingarne genom snö, kärr och moras letat sig väg genom skogen, och voro nära den omtalade kyrkan, hvars orgeltoner redan kommo dem emot på den lugna klara vintermorgonen, ännu endast upplyst af de tusentals nattliga himlaljus, som alla inom kort skulle vika för dagens enda mäktiga stjerna.
– Gode Gud! – sade Gunnar, hälften för sig sjelf, hälften till Bengt – hvad det ändå är vackert att så der komma fram från mörka skogen, och då se hur klart det lyser ur den gamla kyrkan, genom alla de höga, bågiga fönstren, och så höra psalmerne och oljeverket som ljuder derifrån.
Jag tycker alldeles att jag vill gråta, och Gud vet hvad det skulle vara för ondt, som intet gaf sig litet för en tocken syn, och så sången och oljetonerna tillika.
Bengt suckade andäktigt, och kände väl till någon del det samma som Gunnar, men troligen långt mindre djupt och innerligt.
Tysta, och med hattarne för mun, trädde de in i helgedomen och blefvo stående på gången, alldeles midt emot predikstolen, dit en ung man just nu, sakta och högtidligt uppgick.
Han talade kraftiga och innerliga ord till det församlade folket, talade om dettas dyra och heliga pligter mot Gud och likar, och när Gunnar i daggryningen gick utur kyrkan, var det med full föresats att «tåla Lena, och försöka att älska henne».
Men huru han härmed lyckas lemna vi derhän.
Dylika föresatser äro måhända bland de allra svåraste att gå i land med.
Solen var redan öfver bergkanten, när de båda unga drängarne ankommo till Gunnars moder, som satt allena och inkrupen vid spisen, sakta sjungande ur gamla psalmboken, och någon gång dessimellan blåsande på kolen i spisen, att de ej skulle alldeles slockna.
– Se der är du ju! – sade gumman glad, då Gunnar och Bengt inträdde.
– Jag trodde intet du skulle komma i dag, efter du var här så nyss.
– Kors, jag sa’ ju att jag ändå skulle komma som vanligt – genmälte Gunnar, nästan litet förtrytsamt öfver den gamlas tvifvel.
– Åh ja, j unga plä’r säga så mycket och uträtta så litet – sade mor Ingrid, och helsade med detsamma på Bengt, sägande ett vänligt: Guds fred, Bengt!
Hur står det till med honom?
God jul, mina barn!
Hvad ska nu gamla Ingrid fägna er med på julada’n!
– Ack! – suckade hon – det är ej nu, som i våra välmaktsdagar!
Då kunde jag haft något; nu är det intet eller litet nog.
Gunnar suckade helt djupt, och sjelfva Bengt kände en tår vilja bryta fram, vid tanken på detta arma hushålls olycka och undergång, som han så nyss hört Gunnar berätta om.
Men snart återkom en sort af munterhet, framlockad af Bengt, hvars tårar ofta kunde hänga öfver en gapskrattande mun, och han började nu prata tok för «muster Ingri», hvilken, vi måste bekänna det, gerna lyssnade till den lefnadslustige ynglingen, för hvilken verlden med alla dess stora och små bekymmer dock var «just ena lita rolighetsverld» såsom han sjelf brukade uttrycka sig, när han var rätt uppspelad och munter.
Ynglingarne framtogo sina knyten, och med hjelp af litet smör och litet uppkokad mjölk, fingo de båda trötta vandrarne just ett läckert mål.
Gunnar fick ett alldeles utomordentligt beröm af mor Ingrid för «udden» och det nya «mössebandet», hvilket allt gumman betraktade i alla de dagrar, som den lilla stugan erbjöd, koleldsdagern icke att förgäta.
I skymningen, innan de unga drängarne återvände hem, talade man litet, men icke mycket om bröllopet, som skulle stå på «trettenda’n», och man kom öfverens, att Bengt skulle komma och hemta gumman, som icke «hittade vägen i skogen på egen hand», och Bengt sade:
Det ska gå som en dans, och Ingri-mustera ska få klänga som e’ get i bergsskrefvora, och jag ska’ ta’ tag i ’na när ho’ vill dötta omkull, så vi intet får något graföl midt opputi brölloppasuset, för det vore fali’ ledsamt och tråkigt, det.
När de gingo på hemvägen, sade Bengt till Gunnar:
– Jag tycker du skulle ha’ tröstat kärringa litet mer, när ho’ grät och sa’ att nu kommer du än längre bort, och nu får ho’ aldrig mer se dig, och tocket.
Jag tycker du skulle sagt ’na att du skulle ta ’na till dig i Viken.
– Åh nej, – genmälte Gunnar – det var intet värdt.
Nog vill jag väl se litet först hur Lena beter sig, för aldrig, nej aldrig skulle jag tåla om hon vore stygg mot mor, utan då komme vi ihop med besked.
Nej, jag tackar!
Jag vill se först hur allt hampar sig, innan jag flytter på gumman.
Julen förgick som vanligt, men allt som Lena såg det manliga och allvarliga i Gunnars uppförande, och som så alldeles kommit på en gång, ifrån att han var den yraste och gladaste pojke, så skyggade hon nästan undan för hans ofta stränga blickar, och bjöd på allt sätt till att vara honom till behag, och han började tro att «Lena ändå kunde vara en beskedelig menniska,» fast han hade så «grufligt svårt att lida ’na».
En annan svår pers hade Gunnar äfven haft på denna tid mellan jul och trettonde, men äfven öfverstått den.
För att göra den begriplig, måste man gå tillbaka i tiden ett långt stycke.
Han hade nemligen för något år sedan, när betjenten var vid beväringsmötet, «borstat och blankat» åt informatorn, en ung älksvärd man, med rent hjerta, rena seder och ljus blick öfver tingen.
Magistern hade tyckt mycket om, och särdeles fästat sig vid sin nya uppassare, och då denne, kort derefter insjuknade i skarlakansfeber, var magistern ofta nere hos honom, pratade med honom, och gaf honom till och med böcker att läsa uti.
Nu förargade det magistern outsägligen, att man skulle pluttra på hans favorit «detta infama, otäcka stycke», ty så kallades Lena af magistern, kanske ej så alldeles utan skäl.
Magistern, ung och frihetsälskande sjelf, tyckte att en dylik olycka skulle vara värre än alla andra.
Han föreställde patronen detta ganska frimodigt, men denne slog alldeles till döförat, skrattade, fast detta gick dåligt, och sade: «Det är ju nu allaredan lyst.
Det lönar ej mer att tala om.»
Han föreställde den gamla, hederliga och kloka mamsell Sara orimligheten och det motbjudande i denna förening, men hon svarade suckande:
«Ack ja! hvad skall man göra!
I ett stort hus, med mycket tjenstefolk, måste ordning och tukt råda.
Mig bar detta äktenskap rysligt emot, men – – de äro nu nöjda båda, som det tyckes, och lyst är det dessutom.»
Magistern predikade för Gunnar, bad honom för Guds skull göra om det, medan det ännu var möjligt, men Gunnar svarade fast och bestämdt:
– Ja, det förefaller mig ofta så svårt, som skulle jag gå till döden, men – – jag har ju en gång sagt ’et.
Kyrkherrn har en gång fått mitt ord, och Gud följakteligen med, och det vill jag ej svika.
Den unge magistern, något litet smittad af «Det-går-an»-epidemien, hvilken ännu icke hunnit blifva så modifierad, att den ej betydligt omtöcknade begreppen om rätt och orätt, talade vidt och bredt om huruledes, när man tog en maka, som man icke kunde älska, för hvilken man icke kände några sympathier, hvars inre icke stod i harmoni med vårt inre, och till hvilken endast pligtkänslan drog oss, m. m. dylikt, man då band en qvarnsten vid sin hals för hela lifvet; men den unge bonddrängen frågade lugnt, om det icke vore sämre ändå, att medelst mened och orättrådighet binda en qvarnsten vid sitt samvete, «hvilken säkerligen drog en till botten i längda», tillade han, och förblef fast i sitt beslut.
Den bildade mannen föreställde, tog en mängd argumenter till hjelp, som icke voro dåliga, icke otillbörliga, och framförallt högst ursäktliga efter hans sätt att betrakta saken, men den obildade mannen hade svar på allt, och hans motskäl voro så enkla, så rena; de voro demanter så alldeles brutna ur hällen, perlor så ögonskenligen hemtade ur musslan, att ingen, äfven den största solist, kunde förklara dem falska, och Gunnars sista ord förblef:
«Ja, Gud gifve samvetet kunde tillåta mig att lyssna till magisterns ord, men det ryser tillbaka för blotta tankan att svika mitt eget ord, och jag måste stå dervid, gick jag än åt för ’et.»
Man sade väl nyss, att julen framgick som vanligt, men dessa ord måste man nästan återtaga.
Julen var sig väl lik utanpå med sin hvila från allt arbete, sin oändliga myckenhet af bastant mat, sina långa helgdagar, korta dagar och eviga, ofta sysslolösa qvällar, men – – – själen för alla möjliga julnöjen, bland den talrika tjenstfolkspersonalen på Grantorp, den var alldeles förstummad.
Förr var det alltid Gunnar som, biträdd af Bengt, uppfann alla möjliga lekar och upptåg, samt med sin fiol, hvilken han strök med ovanlig bondkonstfärdighet, satte dansen i gång, och sedan var den ifrigaste att sjelf fortsätta den.
Gunnar hade af naturen ett förträffligt godt öra, en stark och ren röst, kunde visor och sånger i oändlighet, och hade hittills alltid på sina fristunder och i skymningarne under julen, roat sina kamrater med dessa.
Hans fiol var af honom sjelf och alla de andra högt skattad, såsom ett non plus ultra i «fioleväg» och der den hängde på drängstugeväggen, bredvid hans alltid laddade bössa, vågade ingen ens peka derpå, eller knappt titta ditåt, ty då visste hvar och en att den fick en ovän i Gunnar, och en dugtig tillrättavisning.
«Låt bli’ min fiol!» eller: «Låt bli’ mi’ bössa!» voro ord, så ofta upprepade af Gunnar, att de blifvit ett ordspråk i huset, som begagnades hvar gång någon ville förbjuda en annan att röra eller ens peka på en sak.
Och en rar fiol var det ock, ty gick qvinten utaf, hvilket stundom hände denna fiol så väl som alla andra, så – – – sjöng Gunnar melodien med klar röst, och spelade en sort af sjelfgjordt ackompagnement på de tre strängarne, och sade efteråt: «Det är ju en dråplig tingst, min fiol – lell.»
Men nu hängde både bössa och fiol stilla och dammiga på väggen.
Med bössan hade Gunnar, som egde ett mycket skarpt öga och var lycklig skytt, alltid brukat att om helgdagsmorgnarne «springa ut ett springande», såsom han sjelf kallade det, och då ofta från den djupa skogen kommit hem, lagom till kyrkedags, men trött och varm, med en god söndagsstek till mamsell Sara, hvarför han minsann ej föll, utan tvärtom: steg i hennes gunst.