Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledn. häraf anhåller jag, att få de Hrrs upmärksamhet som yrkat återremiss, fästad derpå, att R. o. Ad., sedan efter en återremiss frågan från Utsk. återkommer, befinner sig i samma belägenhet som f. n. Deremot, om de Hrr, hvilka yrkat återremiss, ville derifrån afstå, och R. o. Ad. behagade bestämma sig för någon af de öfriga förslagen, är det klart, att när Ståndet med den rätt det äger utan återremiss första gången fattat beslut, skall detta beslut gå till Utsk., som derefter, i händelse de öfriga Ståndens beslut äro sins emellan och från R. o. Ad:s skiljaktiga, har att sammanjemka dessa beslut.
Detta sammanjemkningsförslag återkommer då till Stånden såsom ett nytt betänk. efter en återremiss.
Återremitteras betänk., så lärer R. o. Ad. finna, att redactionen ändå icke kan blifva så som man önskar och hvad har man då vunnit?
Jag har velat framhålla detta för de
Hrr hvilka yrkat återremiss, och hemställer om de icke skulle vilja afstå derifrån.
Landtm, anhöll att R. o. Ad. icke måtte fortsätta en discussion, som var aldeles öfverflödig, sedan han förklarat sig anse R. o. Ad. hafva med öfvervägande
Ja besvarat den framstälda propos:n till återremiss hvilket således var ett R. o.
Ad:s beslut, som endast genom votering kunde uphäfvas.
Björnstjerna hade begärt votering och* dikterat en kontrapropos., och då Hr Akerman icke var dermed belåten, berodde det på honom att få frågan om sitt förslags antagande till kontrapropos. understäld R. o. Ad:s bedömande, hvarefter^ votering om kontrapropos., kunde begäras, och då blefve frågan lätt utredd, utan att tiden uptages med en discussion, som var utan ändamål, då R. o. Ad. beslut icke annorlunda än genom votering kunde ändras.
Jag är förekommen af Hr Gr. o. Landtm, i hvad jag velat säga, och Ståndet har nu endast att genom votering fatta beslut.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, först hemstälde om R. o. Ad. 26 D eu i Mars f. w. tjll kontrapropos. vid den begärde voteringen behagade antaga Hr Åkermans förslag, att R. o. Ad. med afslag å Utsk:s hemställan måtte utan förbehåll bifalla K. M:s Nåd, framställning om hammarskatteus uphörande från och med nästk:de år, ropades starka
Nej, blandade med Ja; hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, hemstälde om R. o. Ad. behagade antaga Gr.
Björnstjernas förslag till kontrapropos.
, samt efter det svaren härvid utfallit med starka
Det nyss uplästa förslaget till voter:sprupos. blef nu, efter förnyad upläsning, af R. o. Ad. godxändt och vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer Ja — 59.
Nej — 73.
Vidare förekom och bifölls 3:dje punkten, ang:de K. M-s Nåd. framställning, alt vid hädanefter skeende bevillningstaxering för slångjernslillverkningen något minimibelopp för upskatlning af behållna vinsten icke vidare borde mera än för annan industri fastställas.
I fråga om 4:de punkten, ang: de Riksdag sfullmäktigen J. bergströms motion om lackjernstiondcns uphörande jemväl inom bergslagarne, yttrade Erih.
Sedan Ståndet återremitterat frågan om tackjernstionden, torde äfven denna punkt böra återremitteras för att i sammanhang med den förra förekomma till behandling i Utsk.
Uppå härefter framstäld propos. förklarade R. o. Ad. sig anse de vid behandlingen af l:sta punkten framstälda anmärkmr föranleda till återremiss jemväl af den nu förevar:de 4:de punkten.
Beträffande slutligen 5:te punkten, ang:de Jtiksdagsfullmäktigen Erik Hanssons motion om uphäfvande af nu gällande stadgande om minimi afgift å hammarskatt och denna skatts utgående i mån af tillverkning sbeloppet, yttrade Frih.
Sedan R. o. Ad. genom votering antagit K. M:s Propos. om hammarskattens uphörande torde den punkt, som nu är i fråga, icke böra eller kunna blifva föremål för något beslut, utan hemställer jag, att den måtte läggas till handlingarna.
Hr Gr. o. Landtm hemstälde om R. o. Ad., i följd af dess rörande hammarskattens uphörande fattade beslut, ansåge denna punkt icke f. n. erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Ånyo föredrogs StatsUtsk:s d. 25 och 26 dennes på bordet lagda Utlåt.
D, aug:de mantalspenningarnes beräknande. R. o. Ad. beslöt att äfven detta Utlåt, skulle punktvis företagas till afgörande, hvarefter nu förekom l:sta punkten, innehållande af styrkande af bifall till cn af Den i Mars /. m. 27 Hr Henschen väckt motion, i hvad densamma afser mantalspenningarnes uphörandv eller användande till kommunala behof.
Hr von Koch, Nils Sam., anförde skriftligen:
Vid förra [Riksdagen väckte jag fråga om borttagande af mantalspenningarne.
Om jag icke vid detta riksmöte förnyat samma förslag, så är det ingalunda derföre, att man kunnat öfvertyga mig om lämpligheten af' denna skatt.
Tvärtom, när talentfulla representanter icke kunnat anföra bättre skäl emot de af mig den 23 Mars 1854 yttrade satser, blef jag blott ytterligare öfvertygad om dessas riktighet.
Men orsaken att jag ej åter uptog ämnet var den, att jag ansåg tiden dertill vara mindre lämplig.
Då arbetslönerna nyligen stigit betydligt, då genom vår uplysta och välvilliga Regerings mellankomst arbetarne numera vunnit eller vinna den förmån jag under förra riksmötet med föga framgång yrkade, att befrias från ökad lefnadskostnad genom tull å spanmålen, saltet, sillen, köttet och ullen.
Då dessutom stora utgifter förestå för högst nödiga fästningsbyggnader och jernvägar, hvilka utgifter, dels icke nu lära medgifva betydliga skattelindringar, dels äro af den art att de till en stor del skola fylla arbetarens ticka, så trodde jag ieke att jag nu borde påyrka borttagandet af mantalspenningarne.
Jag fruktar ock, att svenska afunden icke skulle tillåta att äfven den sämsta och onaturligaste skatt lyftes från en klass som för tillfället befinner sig i välmåga, hvilket f. n., Gudilof! är händelsen med den Svenska arbetaren.
Frågan har emedlertid at en annan representant blifvit återväckt och är nu föremål för vår behandling.
Jag kan då icke underlåta att uttrycka min tacksamhet både för Motionären och StatsUtsk., som fastän det icke fullt medgifvit grundsatsen om olämpligheten af kapitationsafgifter, likväl både yttrat sig derom så beskedligt man gerna kan göra, när man icke genast vill rymma fältet, och äfven tagit ett stort steg framåt uti den rätta riktningen.
Jag tror att de med mig liktänkande, under nuvar:de förhållanden, dermed böra åtnöja sig.
Förklarar icke här Chefen för FinansDepart:t att skatten kan umbäras, så skall jag ej yrka annat än bifall till Betänk.
Jag skall då nöja mig med att i prot:t förvara min mening och utbedjer mig dertill några ögonblicks tid.
Kapitationsafgifter tillhöra alldeles samma klass af skatter som tionden.
De falla båda på bruttoinkomsten.
Alla dylika skatter böra afskaffas och ersättas genom andra, dervid netto-inkomst och förmåga att betala tagas i beräkning.
Tionden bör aflösas eller åtminstone fixeras en gång för alla, så att den icke hindrar den mera kostsamma produktionen.
Mantalspenningarne böra ock, om sådant fordras ersättas med bevillning af dem, som på sitt arbete hafva en förtjenst, hvilken verkligen lemnar öfverskott, sedan åtminstone de oundgängliga lefnadsbehofven äro fyllda.
En sådan skatt kan uthärda pröfning.
Men att, såsom nu, taga mantalspenningar, skyddsafgift, kurhusafgift, skolafgift, fattigafgift, m. m. m. m., af den rike kapitalisten, af den som förtjenar 5 R:dr eller 1 Il:dr per dag efter samma beräkningsgrund, d.'v. s. efter antalet af nafvar eller näsor — näf- och nässkatt var Odens elior Fornjorters kapitationsskatt — 28 Den i Mars f. m. eliev hufvuden, det är och blir enl. min tanka orimligt en qvarlefva af barbari, som icke i längden består.
Sådana förgyllda piller, som att medborgerligt anseende skall skänkas genom kapitationsafgifts erläggande, skola icke länge sväljas.
Det är en ömtålig sak för en Representation att stifta lagar, som hufvudsakligen röra de orepresenterade.
Dör dem som lika med mig, icke tro det skola lända till en visare och lyckosammare lagstiftning, att alla samhällsklasser deruti deltaga; som icke älska hvarken Crinoliner eller Bluser inom Representations-kamrarne, för dem är det klokt och ändamålsenligt att göra, så fullständig rättvisa åt de orepresenterade, att icke dessa, att framför allt hvarken den emancipationslystne qvinnan eller dagakarlen må klappa på dörrarne till våra Sessionssalar.
Att öpna alla utvägar till ärlig försörjning för hvarje svensk man eller qvinna att låta denna, lika med mannen använda sina inkomster, om ock ej ännu sitt kapital, att icke taga skatt af hvad någon för sitt tarfliga uppehälle behöfver, detta är några af de väsentliga vilkoren för att i längden få ostördt lemna representantkallet i Nationens uplystaste och mest bildade mäns händer.
Det är endast känsla af förtryck och orättvisa, sorn framkalla lust att deltaga i styrelsen hos de mindre uplyste.
Men man bör icke afbida en tryckning utifrån — en »pressure from without» — man bör förekomma icke förekommas.
En af de stora fördelarne af den konstitutionella Monarkien är, att när Representationen synes glömma dem som icke äro valmän eller tillhöra deras egna korporationer, så känner Regenten från Sin uphöjda plats, att Han är allas, hela folkets styresman.
Han kan då, såsom vi lyckligtvis här i landet numera ofta erfara, gifva Representationen en nyttig väckelse, att icke förgäta de orepresenterade, att åt dessa göra full rättvisa.
Ingen statsklokhet är enligt min tanka bättre, det är en ädel konservatism, som hvar och en måste skänka sin hyllning.
Den af Konungens Rådgifvare, som i första rummet är anförtrodd vården om statens inkomster och utgifter har i dag under debatten ang:de en annan fråga uttalat så sunda satser ang:de beskattning, att man har all anledning hoppas att han så snart omständigheterna sådant tillåta tillstyrker borttagande af mantalspenningarne.
Nu yrkar jag, af förut anförda skäl endast bifall å Betänk.
Vid sista Riksdagen yttrade sig Hr v. Koch i samma ämne.
Jag instämde då med honom.
Jag vill icke heller underlåta att göra så nu.
Han kallar denna skatt, som utgår under namn af mantalspenningar, för den sämsta, den mest onaturliga skatt.
Han anser den vara förgylda piller, som man ingifver den beskattade, då man säger, att hans medborgerliga värde just genom denna billiga skatt befästes.
Jag tror likväl att dessa piller äro hälsobringande, och att genom denna skatt hvarje skattdragande, såväl den som står på högsta som den, hvilken befinner sig på lägsta trappsteget, har lika anspråk på Statens omvårdnad och hägn, emedan han utgör den första pligten nemi. att Den 4 Mars f. m. 29 betala skatt till Staten.
Jag har här i min hand en debetsedel på en arbetare inom Stockholm, och deraf finner jag, att mantalspenningarna äro obetydliga mot de öfriga afgifterne han måste betala.
Mantalspenningarna för mannen och hustrun upgå till 24 sk., men debetsedelns slutsumma upgår till 3 lt:dr 31 sk. b:ko.
Resten fylles af kurhusafgifter, fattigvårdsmedel, kyrkovaktare, folkskole- och cholera-afgifter.
Om, då man vill briljera med sin kärlek till de fattiga, med dessa förgylda piller, man ville gå till rätta med saken och borttaga de öfrige små afgifterne, men bibehålla denna skatt, nemi. mantalspenningarna, som äro gemensamma för samhällets alla medlemmar, och hvilken skatt egentligen stämplar medborgaren såsom samhällsmedlem, så handlade man rätt.
Må man icke tro, att att den fattige, derföre att han saknar en stor del af de fördelar, hvaraf de mera lyckligt lottade äro i besittning, saknar, hvad som utgör egentliga menniskovärdet nemi. sjelfkänslan.
Jag har umgåtts med allmogen och hos den städse funnit hvad jag högst värderar inom en nation nemi. sjelfkänslan.
Talar man med en dagakarl, så får man alltid det svaret, att han rigtigt betalt till kronan hvad hon skall hafva, och derföre fordrar han också, att en hvar skall hafva aktning för honom.
Jag misskänner visserligen icke den siste talarens syfte.
Hans tankar i detta fall äro mig väl bekanta; men jag måste dock bekänna, att de exempel han anfört från främmande länder eller af Adam Scmidt, icke kunna rubba min öfvertygelse om nödvändigheten af en för alla samhällsmedlemmar gemensam skatt, en skatt, som drabbar den högste i samhället och den, som sitter inom fattigstugans 4 väggar, ty de äga då lika anspråk att vara medlemmar i samhället och på dess omvårdnad.
Jag påyrkar bibehållandet af mantalspenningar, och anser deras afskaffande medföra en långt större skada än mången föreställer sig.
Om man, då spö- och prygelstraffen afskaffades, derföre att man ansåg dem förnedrande och kränkande hederskänslan, samt dessutom obehöfliga i följd af den under sednare tider stigande bildningen, hade då sagt: nej, dessa straff måste qvarstå, emedan flertalet af förbrytare icke förstå annat språk än det som talas på deras rygg, så hade man gjort lika orätt som nu, då man vill borttaga mantalspenningarna, som icke utgöra mer än omkring 20 å 30,000 R:dr om året.
Men, säger man, denna stimma är så ringa, men skatten drabbar icke destomindre den alldra fattigaste, hvilken mången gång icke har en skilling till bröd om dagen.
Men mina Herrar! tag nu bort denna skatt och J håfven med detsamma borttagit den sjelfkänsla, som hos honom upstår då han utgifver denna skärf, och man handlar lika inconseqvent sorn då man icke vill borttaga spö- och prygelstraffen derföre, att man icke för ögonblicket finner något annat lämpligt straff i dess ställe.
Den politiska utvecklingen går steg för steg dagligen framåt, och den tid kan komma då dess verkningar sträcker sig till den lägsta kojan, och om då någon innebyggare i dessa kojor säger:
Jag gifver ingen skatt emedan samhället lemnar mig omvårdnad och säkerhet ändå, tror jag, att man snart nog skall inse det oriktiga i sitt förfarande. 30 Den 4 Mars f. m.
På grund af alla dessa skäl yrkar jag bibehållande af mantalspenningarna.
Jag medgifver, att man med den yttersta försigtighet måste behandla den beskattning, som utgår efter kapitationsgrunder, men jag tror, att det finnes modifikationer, hvarigenom en sådan beskattning icke ovilkorligen är förkastlig.
Dessa modifikationer bestå deruti, att man dels från afgifter befriar dem, som befinna sig på en så låg ekonomisk ståndpunkt, att man näppeligen kan säga, att de hafva någon nettobehållning, och dels, att afgiften göres så lika, att, då den uttages af den minst bemedlade, man derigenom icke beröfvar den skattskyldige det nödvändigaste för hans underhåll.
Under iakttagande af desse omständigheter, tror jag, att det väsendtligaste af det skäl den förste talaren anfört för afskaffande af mantalspenniugarna förfaller.
•—- Nu är förhållandet, att här i Sverige dessa kapitationsafgifter äro bestämde på det sätt jag nyss nämnt, nemi. ytterst lika, och de verkligen fattige äro från desse afgifter fritagne.
Under sådana förhållanden vore det enligt min åsigt icke rådligt, att nu afskaffa desamma allrahällst, då det nu gäller en summa af icke mindre än en half-Million Riksdaler, som jag icke tror, att Staten nu kan undvara.
StatsUtsk. har emedlertid inskränkt denna beskattning derigenom, att det minskat på åldern både upifrån och nedifrån och derigenom gjort skatten ännu mindre tryckande.
Detta är en förbättring, som jag tror bör godkännas, då upoffringen icke är större än att Statsverket kan tåla densamma, och jag får således biträda Utsk:s förslag destohellre som genom detsamma vinnes förenkling i upbördssättet.
På grund af de skäl de två sista talarne anfört instämmer jag i det slut hvartill Hr von Koch kommit.
Ingen har upträdt för att bestrida Utsk:s förslag och icke eller ämnar jag göra det, jag skall blifva korrt.
Jag, som vid förra Riksdagen biträdde Hr von Köchs förslag, kan icke lemna oanmärkte de åsigter, som af en aktad vän Hr Adelborg blifvit uttalade.
Han har nemi. förklarat, att, i den mån de betala sin skatt till kronan, de skattskyldiges hederskänsla uplifvas och han har erfarit, att personer, som erlagt sina mantalspenningar, med en viss stolthet sagt, att de gifvit kronan hvad henne tillkommer.
Jag har en annan erfarenhet nemi. att under den tid jag varit bosatt på landet har jag sett hurusom personer, hvilka arbetat hos mig, visat sig så usla, så eländiga endast för att derigenom kunna' undvika att erlägga denna skatt.
I öfrigt får jag hänvisa Hr Adelborg, till medborgarne i Schweitz, de der icke betala någon kapitationsafgift, men ingen lärer väl förneka, att de älska sitt fosterland mindre än vi.
Hr Adelborgs sats går derpå ut, att ju mera man betalar ju mera höjes fosterlandskänslan.
Denna sats synes mig ganska vådlig i sin tillämpning, och jag tror tvärtom att ju mera lindring i skatter kan åstadkommas desto kärare och Don 4 Mars f. m. 31 dyrbarare blir samhället, jag yrkar icke afslag pä förslaget derföre att förhållandet är sedan sista Riksdagen så väsendtligt förändrad, att arbetarne nu mera har nära dubbel aflöning mot förr; men jag vill reservera min rätt för den händelse jag skulle uplefva den dag, då förhållanderna kunna förändra sig och jag skall då visserligen icke underlåta att påyrka borttagandet af mantalspenningarna.
Enl. min åsigt är det ändamålsenligare att bibehålla någon tull på sill och salt än att borttaga mantalspenningarna.
Härom är likväl nu icke fråga och jag har äfven slutat.
Då ingen talare yttrat sig mot Betänk., är det visserligen utan resultat att nu uptaga R. o. Ad:s tid, men jag anhåller likväl att få tillkännagifva mina åsigter i ämnet.
Då fråga upstått om principen för en beskattning genom erläggande af mantalspenningar, kan jag icke underlåta att förena mig i hvad Hr von Koch och Erih.
Haab yttrat, och tillika uttrycka min tillfredsställelse öfver det framåtskridande, som påtagligen varseblifves i fråga om de rätta beskattningsgrunderna, äfven inom detta stånd, enär jag erinrar mig att icke för mångå Riksdagar sedan en Konungens Rådgifvare och en högre Generals-person yrkade, att all beskattning skulle utgå i kapitationsafgifter i likhet med hvad som är brukligt i Ryssland.
Den siste talaren har ansett kapitationsafgiften hafva ett Ryskt ursprung.
Jag deremot anser kapitationsafgiften, enär den är så ringa som i Sverige, egentligen vara en penning hvilken så att säga inregistrerar medborgaren i samhället.
Det är den förste penning, som utgifves för att bevisa, att jag är medborgare och att jag har pligter emot detta samhälle.
Då afgiften icke är högre än 12 sk. personen tyckes den icke vara för hög, helst en dagakarls dagspenning upgår till 4, 5 å 6 gånger detta belopp.
Jag uprepar ännu en gång att jag icke i. likhet med de Hrr, som ifra för borttagandet af dessa mantalspenningar kan medgifva något sådant.
Jag tror, att dessa
Hrr tänka för mycket på sig sjelfva eller den krets, som bildas närmast omkring desse oförtrutne industriidkare.
Det finnes en annan krets som lefver långt från dem; den lefver i det stilla och det tysta, men bör väl ändå få anse sig tillhöra de samhällsledamöter, hvilka, om de än icke kunna arbeta för detsamma, dock genom erläggandet af den ringa mantalspenningen, hafva anspråk att få räkna sig till desamma, och då de erlägga denna ringa skärf måste deras intresse för samhället stiga i samma mån, som de bidraga till detsammas bestånd.
Jag tror, att denna princip icke är att förkasta.
— Satsen är ringa, men derunder ligger en princip, som jemnar förhållanderna i samhället; men kunna Hrrme icke fatta denna princip, så afstår jag gerna från densamma.
Jag tror dock, att den är den vigtigaste för alla fria samhällens bestånd.
Det är visserligen en sanning, att i Schweitz icke finnes någon kapitationsafgift; men det är ock en sanning, att kanske intet folk finnes, som mera deltager i skattebördorna än i Schweitz.
Raab har reducerat mitt yttrande derhän, som skulle jag ha sagt, 32 Deni Mars f. m. att i den mån kapitationsafgiften förhöjes skulle ock fosterlandskänslan ökas.
Efter detta orimliga påstående, som jag icke kan fatta, huru det kunnat framställas, kommer Frilen till den åsigt, att han önskade en indirekt skatt på massan genom tull på sill och salt.
Detta förvånar mig, och i alla fäll äro hans slutsatser oriktiga.
Jag har emedlertid utgått från andra grunder.
Jag betraktar hvarje medborgare i samhället såsom näringsidkare, hvilka under det de åtnjuta skydd af samhället, böra i sin mån bidraga till detsammas underhåll och derföre har jag äfven yrkat, att mantalspenningarne skola vara lika för alla.
Alla indirekta beskattningar, som på ett försåtligt sätt träffar massan äro vådliga.
— Det må vara, att andra stater i Europa antagit detta, som monopol, men jag kan icke godkänna detta såsom en riktig statsekonomisk princip.
Jag tror att den enda giltiga statsekonomiska princip i detta fall är, att skatten lägges på öfverflödet, hvarigenom den förmögne beskattas, hvilken ock kan bära skatten, men icke böra massans naturliga födoämnen beskattas.
Man säger likväl, att sill och salt skola beskattas derföre, att den fattige har så ringa känning deraf emedan att han köper så litet.
Om jag ens kunde erkänna, att detta till en del vore en sanning frågar jag dock, om icke den fattige, huru ringa belopp han än af dessa varor köper, icke på ett försåtligt sätt träffas af den indirekta beskattningen.
I stället för att nedsätta priset fördyrar man i stället de födoämnen han behöfver.
Jag måste slutligen bekänna, att jag icke anser Erih.
Raab tillhöra deras antal, hvilka nu påteckna listor för inrättandet af ångkök, ty då hade han icke kunnat yrka bibehållande af tullen på sill och salt.
I öfrigt lemnar jag
Fri luns konseqvens åt dess eget värde.
Förevande punkt af Utsk:s Utlåt, blef uppå härefter framstäld propos. af R, o. Ad. bifallen.
2:dra punkten, innehållande afslyrlcande af bifall lill Hr Henschens förslag om befrielse från manlalspenningarne för alla dem, som icke egde en årlig behållning af minst 200 R:dr b:ko; och 3:dje punkten, innehållande hemställan all manlalspenningarne hädanefler må beräknas från fyllda 18 år och i de fall då, enl. hittills gällande stadganden, befrielse derifrån efter 63 års ålder tillgodonjules, uphöra med fyllda 60 år; äfvensom all, i händelse detta förslag bifölles, R.
St:rs blifvande beslut måtte hos K. ål. i underddiet anmälas.
4:de punkten, innehållande beräkning af den minskning i statens inkomst utaf manlalspenningarne, som skulle föranledas dels af Ulsk:s nu framställda förslag och dels af den nya myntberäkningens tillämpning vid denna afgifls utgörande.
Ehuru jag visserligen icke klandrar StatsUtsk., då det i enlighet med K. M:s Nåd.
Bref förvandlat mantalspenningarna till motsvarande öretal tror jag dock, att Utsk. handlat rättare om det något afvikit från den strängaste tillämpning och kommit till ett resultat, mera öfverensstämmande med det antagna decimalsystemet än de olyckliga zilfertalen trettiosju, Den 4 Mars f. m. 33 sju, tjugufem och nitton.
Dessa storheter äro odelbara.
Då man nu ihågkommer, att i vissa delar af Sverige såsom Dalarne och Helsingland, skola endast halfva mantalspenningarne utgå, samt Utsk. säger, att hälften t. ex. af 37 är 19, förefaller denna uträkning väl besynnerlig.
Vida lämpligare hade då varit, om Utsk. vid myntförvandlingen i st. f. ziffran 37 stadnat vid ziffran 40 hvaraf hälften är 20, fjerdedelen 10 o. s. v. — Skillnaden för den skattdragande är så obetydlig att den icke ens lönar mödan att omnämnas.
För de orter hvilka anses vara i behof af lindring, blifver hela skillnaden 1 öre person.
Jag får slutligen nämna, att ett annat RiksSt. återremitterat punkten och hemställer således vördsamt att R. o. Ad. ville på samma sätt förfara.
Hr Montgommerie, Rob.
Nils Germ.:
Jag medgifver, att de upgifna ziffrorua 37, 25, 19 och 12 icke kunna inpassas i det antagna dicimalsystemet, men för Utsk. mötte det svårigheter att upgöra ett annat förslag.
— Någon motion i ämnet har icke blifvit väckt, och Utsk, hade icke eller något annat skäl att stödja sig vid.
Man liar, på sätt Gr.
Björnstjerna föreslagit, nemi. att öka mantalspenningarna till 40 o. s. v. varit betänkt på att nedsätta dem till 30 o. s. v., men då befanns, att en betydlig minskning i totalsumman skulle upkomma.
Utskottet utgick från den åsigt, att, då afgiften är så ringa, att den icke trycker någon, det icke vore skäl att nu minska densamma.
— Jag har redan sagt, att Utsk. icke kunde föreslå någon förhöjning, då någon motion derom icke blifvit väckt, och derföre antog Utsk. de zififror, som i förslaget uptagas.
Vid behandlingen af denna fråga har efter min åsigt Utskottet icke haft något val, enär skillingar skulle förvandlas till öre.
Såsom bekant är, har uti ett Nåd.
Bref K.