Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Denna stat kunde ju lika litet, som hvarje annan af Konung och Ständer godkänd stat, utgå, om icke nödiga medel fortfarande dertill anvisades.
Något intrång i representationens beskattningsrätt kan således hvarken afses med eller blifva en följd af krigsbefälets vilkor, och arméns trygghet ligger endast i öfvertygelsen om, att pensionsslaten sist af alla stater skulle genom otillräckliga anslagsbelopp blifva inskränkt.
Jag har icke gjort dessa anm:r endast för att klandra Betänkt — jag har förut framställt dem i Utsk:t — utan för att gifva stöd åt min åsigt, att de omnämnda vilkoren icke vore sådane att de icke kunde antagas.
Jag har icke heller för afsigt att yrka afslag å ett Betänk., som redan är af två Stånd bifallet och helt säkert blir det af det tredje, men frågan har för armén så stor vigt att den icke bär borde med tystnad förbigås.
Den 2 Mars. 13 Slutligen ber jag att få fästa R. o. Ad:ns uppmärksamhet på det sista skälet i Utsk:ts Betänk. »Visserligen», heter det, »äro enligt berörda förslag, nemligen landtförsvarskomiténs förslag, pensionsbeloppen för åtskilliga klasser något högre än hvad K. M:t nu föreslagit; men om dervid jemväl (ages i beräkning dels att anslagsbehofvet framgent kommer att stiga, och dels att de hittills från armén till pensionskassan ingående a (gifter, öfver 73,000 rdr årligen, komme att upphöra, synas de ökade anspråken på statsverket icke stå i något förhållande till den ringa fördel, som genom pensionskassans öfverlemnande skulle för det allmänna uppkomma, helst till och med den mindre väsendtliga besparingen af aflöning för pensionskassans tjenstemän och vaktbetjente komme att till stor del motvägas af det understöd för bestridande af arméns enskilda enke- och pupillkassa, som skulle af arméns pensionskassas fonder utgå.»
Ja, efter min öfvertygelse, är den saken klar, att någon ekonomisk vinst icke kan uppkomma för Staten deraf, att den ensam öfvertager arméns pensionering, och just deri kan arméns fördel anses ligga.
Någon sådan vinst har väl icke heller egentligen varit afsedd, — och hvaruti skulle den bestå?
— Icke kan det hafva varit meningen att, sedan armén blifvit helt och hållet skiljd från bestyret med pensionsväsendet, skulle pensionsbeloppen nedsättas?
Stms skrifvelse vid 1859 års riksdag uttrycker snarare motsatsen.
Om den tanken möjligen löresväfvat en och annan att pensionskassans fonder, om de blifvit till Staten fritt öfverlemnade, kunnat användas till statsutgifters bestridande, t. ex. till jernvägsbyggnader, hvilket dock af flera skäl hade varit med stora svårigheter förenadt, så skulle icke heller deraf någon egentlig vinst hafva uppkommit, enär årsanslaget till pensioneringen måst ökas med ett mot räntan å kassans kapital svarande belopp.
Det räntefria lån af 150,000 rdr från pensionskassans fonder, som krigsbefälet ifrågasatt, icke såsom ett vilkor, utan såsom en ödmjuk anhållan, att få använda för att betäcka enke- och pupillkassans förvaltningskostnad, är en alltför stor obetydlighet, för att inverka på frågan i sin helhet.
Emellertid visar den sist upplästa delen af Utsk:ts Betänk., att man fäst särdeles vigt vid de ökade kostnader Statens öfvertagande af arméns pensionering skulle medföra, samt att man, på sätt jag redan nämnt, funnit att konseqvenserna deraf skulle föra något längre än man förut gjort sig reda för.
— Jag finner visserligen mindre underligt att detta framkallat betänkligheter, synnerligast under en tid då mången är uppskrämd öfver den financiella ställningen, och man derjemte synes vid den gamla representationens sista sammanträde vilja skjuta alla organisationsfrågor å sido; men jag] tror att det varit rigtigare, om Utslut, såsom skäl till afslag, framställt dessa betänkligheter, i stället för att hufvudsakligen vända sig mot krigsbefälets vilkor, hvilka visserligen kunnat vara annorlunda, men som dock på det hela äro temligen oskyldiga. 14 Den 2 Mars.
Af det nu anförda framgå ock de skäf, hvarföre jag ansett, att det för armén varit en fördel, om Staten öfvertagit arméns pensionering.
Följden hade nerol, säkerligen blifvit, att då Staten ensam ägt ordna denna angelägenhet, derå egnats lika omsorg, som åt de civila embetsmännens pensionsväsende, och att den olikhet, som i detta afseende nu äger rum, i en framtid blifvit på ett billigt sätt utjemnad.
Jag ber om öfverseende för att jag så länge tagit R. o. Ad:ns uppmärksamhet i anspråk, men två skäl hafva förmått mig dertill: det ena att, då jag icke hade tillfälle öfvervara Betänk:ts slutliga justering i Stats-Utsk:ts plenum, jag icke heller kunnat afgifva en reservation i ämnet, och det andra att mina kamrater inom krigsbefälet, som säkerligen med uppmärksamhet följa denna fråga, icke vid tagen kännedom af Betänk:t skulle tro att jag biträdt detsamma.
Under nuv:de förhållanden återstår emedlertid endast att nöja mig med den utgång frågan fått, beklagande densamma och under förhoppning att arméns pensionering skall i en icke aflägsen framtid, ehuru på en annan väg, blifva nöjaktigt ordnad, och den stora olikheten mellan de militära och civila embetsmännens pensionering utjemnad.
Jag skulle anse mig fela mycket mot Stats-Utsk:t, om jag icke med några ord bemötte de inkast, som blifvit gjorda mot Stats-Utsk:ts hemställan i denna punkt.
Jag gör detta så mycket heldre, som jag — oaktadt jag icke kan berömma mig af sådan mångslöjd, som den siste värde talaren — tillhörde det sist sammanträdande krigsbefälet, och gör mig en ära af att hafva tillhört dess minoritet.
Vi veta alla att denna pensions-kassa är en väldig mur, mot hvilken man gjort många anfall.
Den grundades på den tid då Sveriges storhet var lika med Sveriges ära, af den Konung, som Sverige med rätta kallar den störste och bäste.
Då han förde sina krigare kring Europa, stiftade han densamma, när han såg sina soldaters lidande: han sönderbröt sitt tiordssilfver och gaf en del af sina arfvegods härtill; och detta bekräftades af hans dotter.
Afven våra Carlar handlade på samma fosterländska sätt — t. o. m. den store rikshushållaren Carl XI:te utgjorde härvid icke något undantag — och ända till dess Sveriges storhet sjönk på Pultavas slätter, för att aldrig mera uppgå, sörjde fosterlandet för sina stympade krigare.
Först efter denna tid bar kassan blifvit kringskuren, plundrad.
Nu har man sagt att staten skulle öfvertaga densamma och gifva pensioner.
Ja, det är ett godt ord, men hvar finnes någon säkerhet?
Beslutet fattades också, om jag ej missminner mig, i krigsbefälet med endast en pluralitet af två röster mera, än som behöfdes för att detsamma skulle vara giltigt.
Större var icke segern!
Pluraliteten vågade dock icke gå så långt som K. M:t begärt, och har dessutom bestämt sådana vilkor, att R.
St:r derpå icke kunna ingå; ty utom bestämmelserne ang. kas - Den 2 Mars. 15 sans vård har pluraliteten framställt sådana anspråk på pensions säkerhet, att, om de antoges, skulle de vara en inskränkning i R.
St:rs rätt att använda sina medel.
Det beror nemi. på R.
St:r att för hvarje Riksdag bestämma eller återtaga anslag, men för pensioneringen skulle här utfärdas en lag af civillags natur och som således icke kunde rubbas utan af Konung och Ständer gemensamt.
Som jag tillhörde minoriteten, var jag glad att dessa vilkor, liktydiga med afslag, uppsattes; och som R.
St:r icke under sådana förhållanden kunna mottaga kassan, är derom icke mycket att orda.
Likväl kan jag icke underlåta att förklara Utsk:ts afdelning min tacksamhet och gläder mig öfver att dess förslag blef Utsk:ts beslut, ty stor fara hade varit för handen, om pensionskassan inkommit i det stora svalg, som kallas Statsverket.
Man säger att vi skulle fått större pensioner, och kanske hade vi äfven fått det i, början, men huru länge de utgått, det kunna vi icke nu veta.
Vi hafva nemi. sett att man kan komma till bistra tider, då man får tillgripa hvad som helst, såsom till en början att försämra myntet, och -då hemställer jag, om det icke iir bättre att hafva litet än intet.
Om arméen sjelf fått sköta sina jordagods, t. ex. dem som tillhöra Wadstena krigsmanshus, liksom Upsala akademi sköter sina, så skulle vi haft mycket större inkomst.
Nu deremot har man sålt dem till skatte för en ringa penning, såsom t. ex. ett hemman för 4,000 rd:r, under det Upsala akademi sålt 1^ för 57,000 r:dr.
Stundom har man på olika inkomsttitlar beröfvat oss medel, utan att de blifvit ersatte.
Under Gustaf III:s tid t. ex. fick kassan betala ackordsafgifter.
Det är bättre att arméen behåller hvad den har, och att Staten, som väl ändå bör veta att arméen, som offrar lif och blod för dess val, skydd och sjelfständighet, är värd något i pensioneringsväg, fyller hvad som fattas.
En uträkning härpå är ingen trollkonst.
Denna inrättning, som existerat i 250 år, bör icke borttagas, och så länge jag lefver, skall jag försvara denna, liksom indelningsverket, hvilket utgör grunden för vår sjelfständighet och frihet.
Ofverläggningen förklarades härefter fulländad och Utsk:ts hemställan blef, uppå gjord propos., af R. o. Ad:n bifallen.
Mom. b, c, d och e. Utsk:ts hemställanden bi föllos. 42:dra punkten.
Utsk:ts hemställan bifölls. 43:dje punkten.
IG Den 2 Mars.
Morn. a. Gr. Liljencrantz, Gustaf Fredrik:
Det tillhör denna, som en i vår historia märkvärdig person yttrade sig, tröga, men med hetsigheter behäftade nation att, då en sak kommit på modet, så vet man icke huru långt man skall gå i sin välvilja för densamma.
Det förefaller mig att, då regeringen begärt ett anslag för en institution, som synes mig ganska problematisk, så hade Utsk:t bort stadna vid de begärde 40,000, men i stället har Utsk:t höjt summan till 50,000 r:dr.
Ingenting är hellerdoreskrifvet om huru dessa instruktörer för skarpskyltarne skola tillsättas, hvarföre de ock kunna blifva af ganska tvifvelaktig beskaffenhet; ty med våra goda vanor att roa sig, kan det lika lätt hända att en omtyckt rolighetsmakare härtill väljes i st. f. att dertill utse en person, som är platsen vuxen.
Härom säger icke Betänlct ett ord, men jag lägger icke detta Utsk:t till last.
Dock anser jag att det vore välbetänkt, om R.
St:r stadnade vid det af K.
M:t begärda anslaget, 40,000 r:dr, då de icke hafva den ringaste säkerhet för huru dessa penningar komma att användas.
En kommande representation kan sedan efter omständigheterna höja eller minska summan.
Jag kan slutligen icke underlåta att uttala en mening, som jag önskade vore delad af mången inom detta Stånd, och den är att, så länge skarpskyttarne bålla sina öfningar och förlustelser på Söndagarne, som äro fridlysta och böra vara det inom hvarje kristet folk, så anser jag icke deras verksamhnt välsignelsebringande och skulle således icke vilja gifva något dertill.
Men då denna mening icke torde vinna understöd, yrkar jag att anslaget måtte nedsättas till hvad K. M:t begärt, eller 40,000 r:dr. Gr. af Ugglas, Ludvig:
För min del bedömer jag icke skarpskytterörelsen från samma synpunkt som den föreg, ärade talaren.
Jag tror icke att man får anse den som en modesak, och jag tror äfven att den är af sin stora vigt för försvaret; visserligen icke så att den i första hand kan något uträtta, men den är en stomme för landstormen.
Jag har emedlertid begärt ordet, för att till Utsk:ts ledamöter framställa den frågan, hvarföre detta anslag blifvit höjdt utöfver hvad K.
M:t föreslagit?
Jag har icke i K. M:ts Propos. kunnat finna något skäl härför, och icke heller har jag funnit någon utredning häraf i Utsk:ts Betänk.
Tvärtom har Utsk:t medgifvit att de äldre föreningarne kunna finna instruktörer inom sig sjelfva.
Om Utsk:t således icke kan gifva något skäl för sin åsigt, tror jag att hvad K.
M:t föreslagit, är det rätta, och anser att då bristande medel tvungit till besparing på andra ställen, man äfven här bort iakttaga samma grundsats.
Hr vdn Francken, Georg Wolfgang:
Då skarpskytte rörelsen började inom riket, var jag icke bland dem, som dervid fästade Den 2 Mars. 17 fästade särdeles stora förhoppningar.
Liljencrants’ trodde jag att det var en modesak, som snart åter skulle försvinna, men har dock sedermera till min glädje funnit att jag häruti misstagit mig.
Genom regeringens kloka åtgärder och skarpskyttarnes egna bemödanden har det nu gått så långt att man deraf bör kunna hoppas ett godt resultat, om rörelsen fortgår i samma riktning som hittills.
Inom Utsk:t röstade jag för det nu föreslagna beloppet.
Man kunde visserligen varit nöjd med hvad regeringen föreslagit, men inom Utsk:t meddelades upplysningar af ledamöter, nitälskande för skarpskytterörelsen, och på grund af dessa upplysningar har jag lemnat min röst till Utsk:ts förslag.
Hvad det beträffar att Utsk:t höjt den af K.
M:t föreslagna summan, så har detta skett på förslag af en skilda motionärer, hvilkas förslager jag anser lika val böra pröfvas som K. M:ts Propos.
Liljencrants’ yttrande om att man använder Söndagen, så kan det vara lika bra som att gå på krogen eller andra nöjen.
Man har äfven alltid selt att de efter morgonexercisen firat gudstjensten tillsammans, och jag anser detta vara det bästa sätt att fira sin sabbath.
Efter den siste värde talarens yttrande har jag icke mycket att tillägga.
Jag ber endast få lasta den förste ädle talarens uppmärksamhet på att dessa öfningar verkligen utföras med noggrannhet och allvar.
Om vi få krig, är det äfven af stor vigt att hafva att tillgå skarpskyttarne, hvilka då åtaga sig försvaret af hembygden, när arméen sändes alt operera på sitt båll.
Jag anser den uppoffring och fosterlandskärlek, som våra frivilliga skarpskyttar visat och fortfarande ådagalägga, särdeles berömvärd; jag är viss att de i farans stund skola häfda svenska namnet och svenska folkets ära — och jag kan icke finna klandret mot dem bcfogadt.
Hvad instruktorerne beträffar, så har hittills varit sed att dertill tagits officerare eller underofficerare, och alt bland det svenska befälet finnas personer med ett friskt och gladt lynne, är väl icke något fel.
Sådant tillhör militären i allmänhet och det är en god sak att kunna vara glad; man kan ock vara allvarsam då så höfves.
Detta till svar på den anmärkning, som blifvit gjord att skarpskyttarne och deras instruktörer skulle hafva »upptåg» för sig, eller huru orden föllo.
— Alt skarpskyttarne excercera om Söndagarne är sannt, men på Söndagsförmiddagen hålles alltid gudstjenst på fället — och derjemte förrätta de skarpskyttekorpser, jag känner närmare till, chorum både före utmarschen till sina öfningar och vid hemkomsten från desamma.
Hvad summans storlek beträffar, så kan jag icke bedöma densammas lämplighet, och jag kan äfven anses på sitt sätt vara partisk härvidlag, emedan detta anslag till största delen väl kommer arméens befäl till godo.
Men Utsk:t har så H. lil. 2 18 Den 2 Mars. ofta fått uppbära förebråelser för njugghet, att det väl borde oantastadt en gång få vara generöst; och jag vill åtminstone icke nedpruta det anslag, sorn till skarpskytte-instruktörer af Utsk:t blifvit tillstyrkt.
Jag anser mig böra förutskicka det erkännandet att jag anser den nu pågående skarpskytterörelsen, sådan den utvecklat sig, att inom nationen söka utbreda skicklighet i vapnens bruk, vara så vacker att man bör göra allt för densamma.
Att regeringen äfven tänkt på samma sätt visar sig af K. Mits Propos.
Men på samma gång jag yttrar mig så om denna frågra, som jag tror vara af den största betydelse för Sverige, måste jag erkänna att jag inom Utsk:t tillhörde den minoritet, som vidhöll K.
Jag gjorde detta på den grund att K. M:t, som har kännedom om alla skarpskytteföreningar i riket, bäst bör kunna bedöma behofvet af denna sak.
För enskilda motionärer deremot, som lätt låta hänföra sig af sin känsla, och som väl kunna känna behofvet inom sin egen ort, men ej inom hela landet, är denna sak omöjlig att bedöma.
Under diskussionen framskymtade äfven den framtidstanken bland ledamöterne af Bonde-St. att anslaget till beväringen framdeles kunde öfverflyttas på skarpskyttarne.
Afven detta gjorde att jag vidhöll mina betänkligheter och slöt mig till K.
Mits Propos., hvaremot jag i 3;dje punkten tillhörde majoriteten.
Jag får således anhålla att R. o. Adin ville bifalla K. Mits Propos. och afslå Utskits förslag.
Jag hade icke ämnat begära ordet i denna fråga, men ett yttrande af en föregående talare nödgar mig dertill.
Uti första delen af Frih.
Klinckowströms anförande ber jag få instämma.
Jag vill blott besvara Gr. af Ugglas’ fråga huru det varit möjligt för Stats-Utskit att komma till det resultat att just begära ifrågav-.de summa till instruktörer.
Jag ber derföre att få lemna en öfversigt öfver skarpskyttekårernas numerär: i Maj 1864 funnos 174 föreningar med omkring 22,000 man; medelstyrkan af hvarje förening omkring 127 man; i Jan.
1865 240'föreningar med 37,000 man; medelstyrkan af hvarje förening 154 man; och i Jan.
1866 290 föreningar med omkring 42,000 man; medelstyrkan af hvarje förening 144 man.
Häraf synos att medelantalet af hvarje förenings medlemmar något minskats, men att föreningarnes antal oupphörligen ökats.
Mits Propos. afgafs, hade anslaget till ^instruktörer beräknats efter styrkan på hösten 1865, hvarföre 40,000 ridr då ansågs tillräckligt, men då nyligen inkomne rapporter gålvo vid handen att styrkan ökats med 50 föreningar af tillsammans omkring 5,000 man, torde väl
Utskit häri funnit ett skäl att öka Den 2 Mars. 19 ifrågav.de anslag; och om man dertill tager i betraktande den mängd göromål dessa instruktörer hafva, så synes mig att 50,000 r:dr icke är för mycket tilltaget.
Af dessa skäl och då vi icke kunna dölja för oss att den vackra och fosterländska rörelsen omfattas med ifver och förtröstan af större delen af Svenska folket, så hoppas jag att R. o. Ad:n bifaller Utsk:ts förslag.
Jag ber att få nämna så väl för Gr. af Ugglas, som öfrige ledamöter af detta Stånd, att jag lika mycket som någon annan gläder mig åt allt som kan öka vårt försvar.
Men jag fruktar att, med den liflighet i lynnet som finnes hos vårt folk, det skall gå med denna rörelse såsom med alla andra sinnesrörelser: den förslappas inom kort tid.
I)en nu ifrågavarande institutionen har visserligen icke ännu gifvit någon erfarenhet härom, men så har skett under sekler, och kommer fortfarande att inträffa.
Hvad åter sjelfva organisationen beträffar, så innebär den ingenting betryggande för vårt försvar.
Största delen af dessa föreningar få nemligen icke föras utom sin kommun och kunna således icke vara till någon synnerlig tjenst under krig.
Ingen enda af dess ledamöter har förbundit sig alt tjena i händelse af krig.
Alla kunna draga sig tillbaka, om det blir allvar utaf.
En sådan organisation, som icke blifvit pröfvad, och som jag hoppas, icke skall blifva det, på den får man icke fästa stora förhoppningar, så mycket mera som jag tror att en stor del af de unge män, som nu finna dessa öfningar roliga, inom kort skola tröttna dervid.
En talare har sagt att man i allmänhet användt officerare till instruktörer.
Ja, det är sannt, men det är en heder för vår armé, ty andra hade icke gjort det för ingenting.
Nu då de få betalning, blir det kanske icke officerare, utan det kan hända att man tager personer, som äro ganska olämpliga till instruktörer, men som gerna hålla till godo med gratifikationer.
Hvad åter beträffar den allvarligare delen af frågan, nemligen söndagsexerciserne, så hafva två talare dermed förklarat sin tillfredsställelse, och bland dem en, som jag hade hoppats skulle hysa belt andra åsigter.
Hvars och ens uppfattning kan vara i många afseenden olika, men jag talar icke allenast om skarpskvttarne sjelfva, utan fastmera om de personer, som blifva störde al dessa öfningar.
Här i Stockholm och sannolikt jemväl i andra städer är man isynnerhet utsatt derför, då de under gudstjensten tåga förbi kyrkorna med trummor och trumpeter, till stor förargelse för dem, som vörda och helga sabbathsdagen.
Jag tror att hvar och en medborgare, som har en tjenare eller son bland skarpskyttarne och som icke har så mycken tanke på de eviga sanningarne, att han vill lemna dem några timmars ledighet på t. ex.
Lördagseftermiddagen, den skall med rätta anses vara alltför nidsk.
Det är min fasta öfvertygelse, att man förgäfves hoppas framgång af en sak, sorn under sådana förhållanden skall utveck - 20 Den 2 Mars. las, och endast på detta skäl tror jag icke att denna institution skall bära sig och blifva till välsignelse för fäderneslandet.
Den siste värde talaren har utgått från den åsigten, att den rörelse, som genomgått nationen på de sista åren, till sin varaktighet skulle vara föga att lita på, och att det således icke vore skäl att understödja densamma.
För min del kan jag icke dela denna uppfattning.
Val kan det hända att den rörelse, genom hvilken man sökt gifva uttryck åt en högst vigtig grundtanke, skall till sin form eller sin riktning komma att förändras, men att sjelfva denna grundtanke, elier att hvarje man skall göra sig skicklig att med vapen i hand kunna vara färdig att deltaga i sitt lands försvar, icke skall försvinna ur något Svenskt bröst, och att alla Svenske män, som lärt sig föra vapen, också skola skynda att nyttja dem emot en inbrytande fiende, enär och hvar det gäller, derom är jag fullt öfvertvgad.
Som det nu är, innefattar den öfverallt framträdande ifver att bilda skarpskyttar, det mest kraftiga bevis på att hela nationen är genomträngd af den känslan att hvarje man bör göra sig beredd att uppträda då faran kommer.
Denna stora betydelse att bära vittne om hela folkets beredvillighet, har skarpskytteföreningarne nu.
Men de afse på samma gång att genom sina öfningar utveckla en större skicklighet i vapenföring bland den manliga delen af befolkningen, och att man då söker anskaffa tillräckligt antal undervisare, som handleda alla dessa ynglingar, som vilja öfva sig i vapnens bruk, kan jag icke anse vara annat än ett af de nyttigaste anslag, som kunna gifvas för vårt försvar.
Man har talat om att denna siffra skulle vara större än behofvet påkallade, men om man jemför densamma med skarpskytteföreningarnes antal, skall man finna att den är en obetydlighet.
I den trakt jag bor t. ex., har det gifna anslaget varit så ringa att det icke räckt till mera än några få dagars öfning om året, och som instruktören måst resa från socken till socken, har öfningen blifvit ganska knapphändig.
Jag hemställer äfven, om det icke oberoende af skarpskytteföreningarne måste vara ganska nyttigt att till landets manliga ungdom meddelas undervisning i vapenlöring, ty då de genom skickliga instruktörer inöfvade ynglingarne sedan komma i arméen, beväringen eller landstormen, skall den förberedande kunskap i vapenföringskonsten som de inhemtat, säkerligen visa sig lemna dem stor nytta.
Den enda grund hvarpå en annan talare bestridt anslaget, var att K.
M:t icke begärt så mycket, och att det högre anslag, som af Stats-Utsk:t förordats, således skulle vara för högt.
Jfetta anser jag dock icke vara något giltigt skäl, ty då det blifvit bevisadt att behofvet ökats och tvenne andra Stånd bifallit en annan högre summa och man genom det högre anslaget kan skaffa sig ett större antal skicklige instruktörer, så böra vi icke Den 2 Mars. låta ett så godt tillfälle gå förloradt, att med ett jemförelsevis mindre betydligt anslag, kunna befrämja en så nyttig sak.
Jag yrkar bifall till hvad Utsk:t här föreslagit.
Efter de anföranden, som här blifvit afgifna, kan det synas vågadt att uppträda med en olika mening.
Jag anser mig dock icke kunna underlåta att fram ställa de betänkligheter, som hos mig uppstått med afseende på det sätt för ordnandet af våra försvarsanstalter, hvartill en början gjordes vid förra riksdagen, och vi nu vid denna riksdag äro på väg att taga ett stort steg.
En talare har sagt att understödjandet af skarpskytteväsendet skulle leda till upplifvande af hågen för landets försvar, men jag tror att denna håg finnes redan förut.
Man har hedrat nämnda skarpskytteväsende med benämningen »Nationalförsvar,» men vi hafva haft ett sannt nationalförsvar långt förut: vi hafva haft det allt sedan beväringen kom till stånd.
Jag lägger vigt häruppå, ty i denna skarpskytterörelse ser jag en anläggning, som hotar att undergräfva beväringen, hvilken dock är ett ordnadt försvar, då deremot skarpskytteväsendet utgör ett kaotiskt element, utan stabilitet och föga att lita på.
Den som vill bygga landets försvar på någonting så osäkert, i stället för på det som är ordnadt efter lagliga och bestämda grunder, den vill sannerligen våga mera än sorn, efter min uppfattning, är med landets säkerhet förenligt.