Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedegren sade alltid: »jaså, här håller man till», när han träffade någon.
»Dörrn fast efter dig!»
Provisorn behöll pälsen på; han stack sig ofta in, så snart apoteket var stängdt för dagen.
Men aldrig för att dricka något, nej aldrig — hvilket han emellertid gärna gjorde.
Än gick han händelsevis förbi, än hade han endast ett par ord att säga, och den det gälde togs då afsides med ett behändigt litet grepp i rockuppslaget.
Nu kom han naturligtvis bara på ett ryck ... för att betala hvad han sist blef skyldig.
Behr kunde icke glömma det där med spadern.
Han ville ännu framhålla endast en sak: »Tänk er, min man har damen ... jag sitter själf med ess, kung sjunde ...»
Herr Edvard var ouppmärksam, ty Sedegren berättade någonting.
Gardberg hörde ett namn nämnas och blef genast intresserad — tullförvaltarn lade alldeles ned sina kort, så att befallningsmannen vardt rasande.
Hvad gjorde pillertrillarn där för att störa?
Antingen ett eller annat ...
Det var ju märkliga nyheter!
Kapten Janson, en kusin till fröken Valborg —
»ja, jag vet», inflickade konsuln — kapten Janson, en kusin till fröken Valborg, ämnade slå sig ned i staden.
Fru Hilleströms piga, den där med ögonen — »ja, jag vet»... nu följde äfven Behr med — hade på eftermiddagen varit efter amykos till apoteket, och hon hade nämt om det.
De skulle hädanefter ha egen hushållerska, kusinerna, och fru
Hilleström hade lofvat att bestyra om altsammans.
»Hvad har hon med saken att skaffa?»
»Ingenting — det är just det betecknande.»
Häraf påmindes herr Edvard om ett litet tillägg; — den där kaptenen var skild från sin befattning, sades det, egentligen redan i somras ... sagesmannen viste inte af hvilken anledning.
Troligen något slags själfrådighet, eller hvad det nu kunde vara?
Tänk, och nu skulle han flytta hit!
Det var minsann stora nyheter.
Och hvad ämnade han lefva af?
Men kanske det där paret hade enskild förmögenhet?
Andra robberten slarfvades till slut under mycken störing och mycket käbbel.
Provisorn funderade på att beställa något, men ville först låta öfvertala sig litet mera.
Sedan tog han glaset med sig, när kvällsvarden serverades; tack — själf hade han redan ätit hemma.
Vid disken i skänkrummet sutto doktor Myliäri och handelsman Jurjeff — Wasilij Jurjeff, en äldre, rätvinklig herre, som i allmänhet påminde om en gående rektangel.
Men nu satt han alldeles sned, till följd af fem glas stark romtoddy — »romboid», sade Behr.
Handelsmannen sträkte sina korta ben ifrån sig, som om han velat bli dem kvitt; han viste af erfarenhet, att de i kväll icke dugde till mycket.
Han hade sålt skog, sade han.
Ja, han hade sålt skog, mycket skog ... det vill säga, han hade icke sålt, utan köpt.
Han var en karl, som kunde göra ungefär hvad han ville, sade han.
Doktorn hade nyss kallat honom parveny.
Han viste icke hvad det betydde, men låt gå: i så fall var han en alldeles djäfla parveny, som godt kunde tåla sina modiga fem glas på lördagskvällen.
Och han kom ihåg hvad en tysk-norsk profryttare en gång sagt honom: »Naar Vand er god, saa er Vand god, aber Vand er aldrig god.»
Doktor Mylläri var framför alt jägare.
Han mindes någonting annat, som han gärna ville berätta en gång till, och vände sig därför till de andra vid matbordet.
I höstas hade han tidigt en morgon gått ett stycke långs stationsvägen ... så här (stationsvägen gick förbi Behrs tallrik i riktning mot brännvinskaraffen) — och då såg han vid första vägskilnaden — »du vet, Gardberg» — huru haren kom ...
Hvad var det mot tullförvaltarn, som just samma dag sköt hela åtta stycken!
— Gardberg ropade på soja: »Hanna ... soja!»
Jurjeff fick genast tag i det sista ordet, som han sedermera halfhögt vältrade i munnen — »parveny ... soja ...»
Men just när kaffebrickan hämtades in, och ett par af sällskapet redan fått starkt i sina glas, hördes en klämtning från klockstapeln.
Herr Edvard var den första, som hann till gatfönstret och lyfte gardinen.
Da syntes ett brandrödt sken på himmeln i sydväst.
Alla rusade till sina öfverplagg — detvar icke långt ifrån att Behr råkat i gräl med Sedegren om galoscherna, trots brådskan, och handelsman Jurjeff blef med ens rektangulär igen.
Doktorn betalade på stående fot, konsuln fordrade enständigt att bli insläpt efteråt.
Tullförvaltarn trodde för sin del, att det var telegrafstationen, som brann — hvilket så när hade besannats.
I farstun häjdade sig herr Edvard med ett själfförebråelsens utrop, hvarpå han sprang in och tömde ett glas konjak, som han alldeles af misstag lämnat fullt bredvid kaffekoppen.
Sedan störtade han ut ånyo, efter att i förbifarten ha klappat Hanna i ryggen, lopp i galopp rundt närmaste kvarter, som han alarmerade med trumhvirflar mot fönsterrutorna, och så vidare till hjälp, till hjälp!
Ack, han var riktigt i ekstas — nästan som om han hela hösten gått och endast väntat på ett tillfälle, sådant som detta.
Men bagarmästaren Väppling, som tillika var brandmästare, marscherade midt på gatan, där det ännu var alldeles folktomt, svängde med armarna i mörkret, som om han pumpat, och skrek:
»ur vägen, godt folk, ur vägen!»
Stationshuset stod högt uppe på en murad stenfot; endast en smal gata skilde det från åbranten.
En mindre byggnad, inne på gården, hade fattat eld — där bodde en lappskräddare — och nu gälde det att rädda »själfva telegrafen».
Vid brandstället samlades snart representanter för alla tänkbara småstadsklasser.
Klockorna i stapeln klämtade.
Fyra hästar, två kar och fyra såar — Gardberg svor och himlade sig; doktorn sufflerade: »Mera vatten, sa Göthe!»
— Den olärda menigheten kastade snö i lågorna, som just slogo ut genom taket.
Stadens två sprutor anlände för sent, och det skulle fanden ha reda på, hvar slangarna borde fastskrufvas.
Väppling skred till värket på måfå, men med en sådan förtviflans energi, att försöket lyckades.
Arbetskraft fans till öfverflöd — strömmen af småborgare, drängar och ämbarbärande pigor växte oupphörligt, steg öfver sina bräddar och bildade ett delta, på hvars öar herrskap och handtvärkarfruar sökte att rädda sig.
Det var denna ström, som slutligen släkte elden.
Hvar och en var för resten sin egen herre; flertalet hjälpte till med ett finger här, ett annat där, som byttes om, när det blef för vått eller brände.
Strålföraren
Laine hade icke en aning om sin uppgift: alt, som ägde någon aflägsen likhet med pojkar, spolade han öfver, och lyckades dessutom genomdränka lappskräddarns sängkläder, som efter mycken möda staplats upp vid en vägg.
Han hade tydligen fått smak för dylika bedrifter — hvilket smittat kamraten — ty genast i början af släckningen utgjorde några kokkärl, två bord och fem stolar den brännpunkt, där båda sprutornas strålar samlade sig; — pastor Andevald, som blef synlig med en blomkruka i händerna, undkom genom ett undervärk.
Det var Behr, som varskodde: »Akta ... han är så blöt förut!»
Ändtligen varsnades några karlar på taket — bland dem Berger.
Yxhugg hördes, och brinnande bjälkar lossnade, så att gnistorna yrde.
Röken bolmade stundom ned i folkhopen på gården, och genast fortplantade sig en skala af hostningar och skrik genom porten ut på gatan.
De närmaste uthusen nästan ångade af hetta, men sedan en vak blifvit öppnad i isen nedanför, fans vatten tillräckligt för afkylning.
Vid pumpstängerna avlöste armar hvarandra oupphörligt, och de stinna, drypande slangarna höllos en stund af alla, som blott kunde tränga sig fram.
Att den antända byggnaden var förlorad, hade allmänna meningen genast dekreterat; men att skadan skulle inskränka sig därtill, var en lyckträff och en öfverraskning.
Hela händelsen betraktades snart såsom någonting öfverståndet — ett faktum, hvarom man kunde språka i allsköns lugn, och hvaröfver man vågade en smula förlusta sig.
Tjugoen personer sade sig ha varit de allra, allra första på platsen, hvilket på intet vis betviflades, men angående stället, där lågorna först brutit ut, voro uppgifterna mycket olika.
Och till hvilka märkvärdiga scener och uppträden hade icke olyckan gifvit anledning!
Behr berättades ha sökt sig ett pålitligt stöd i en lyktstolpe, för giktens och knänas skull, naturligtvis, men det oaktadt anropat mänskligheten om att icke springa omkull honom — Wasilij Jurjeff tronade hela tiden högt uppe på en stege (det hade alla sett), hvarifrån han utdelat de mest varierande order, dem ingen lyckligtvis hörde, och herr Edvard — det värsta af alt! — hade i sin ekstas och ungdomliga nyfikenhet frågat fröken Kärr, om hon tordes knäppa upp sin kappa ... där fans bestämdt en nattröja under.
Usch, så dum och otäck!
Tänk, om han var full!
Margit, som stod i en snödrifva tillsammans med några småflickor, hade mykket svårt att hålla sig stilla, ehuru hon insåg att hvarje tillökning i antalet frivilliga blott var till hinders.
Likasom många andra, var hon förargad öfver bristen på ledning vid arbetet.
När hon därför inom hörhåll upptäkte en orörlig, bredaxlad herre i kavaj, och denne samtidigt upptäkte henne, så kunde hon icke låta bli att ge uttryck åt sitt missnöje och sin retlighet, fastän hon nyligen beslutit att aldrig mera tilltala mannen.
»Är det kanske modernt bland herrar att ingenting uträtta?»
»Å, fröken ... i natt är jag obehöflig ... och vill dessutom inte strax utmärka mig.»
»Värkligen!»
»Jo — jag befarar nämligen att Vår Herre med egen hand lade grunden till åtskilliga småstäder, när han uppfann afunden.
Och jag är inte alls afundsvärd.»
Margit skulle just tänka ut något stickord till svar, då hennes uppmärksamhet fästes vid Sixten Erik, som utan ytterrock, öfverspolad och isig, sprang förbi henne och försvann i mörkret.
Ville han då rakt ta lifvet af sig!
— Hon hoppade skyndsamt ned från drifvan och begaf sig hem.
När Valentin Janson, något senare — klockan slog just då fyra i kyrktornet — trädde in på gästgifveriet, stannade han först på tröskeln för att se sig om.
Behr, Gardberg och herr Edvard voro där förut, kollationerade sina iakttagelser och togo morgondroppar vid disken.
Kvällsvardsbordet stod fortfarande som det lämnats, aska och ölfläckar syntes på duken mellan några af kuverten, och öfver resten utbredde sig doktorns tillskrynklade servett som ett försonande täckelse.
Här fick nu kaptenen sina första närmare bekanta, och herr Edvard kände sig mäkta imponerad af hans personlighet:
»Snart fyrtio år ... och ett sådant utseende!»
Kaptenen strök sin allra yngsta bror helt sakta och vänligt öfver håret.
När branden i allo tillhörde föregående veckas krönika; när man från tillförlitligt håll fått reda på, hvar byggnaden varit försäkrad, samt till hvilket belopp; när brandstället blifvit af hela menigheten besiktigadt, tils det nästan svartnade för ögonen — då uppstod efteråt likasom en stor bresch i den mur, som begränsade horisonten ... utan att därför några nya vyer öppnades.
Men när tomheten tyktes som störst, var äfven hjälpen närmast.
Ty från att ha varit en liten, aflägsen punkt, som endast enstaka fjärrskådare anat och egnat en flyktig uppmärksamhet, steg kapten Valentin Janson plötsligt fram som den kommande mannen — och fylde breschen.
Man viste att han var fröken Valborgs kusin.
Omänskligt stark — se där den första närmare bestämningen!
Det ansågs redan som en offentlig hemlighet, att Wasilij Jurjeff en natt velat mäta sina krafter med den nykomne, men med lekfull lätthet blifvit bakåtböjd och utburen; nåja, ögonvittnen menade att detta var öfverdrift.
Emellertid kunde flera än en af herrarna på pricken ange, huru mycket kaptenen var i stånd att lyfta på rak arm, med eller utan men efteråt.
I synnerhet tjänade herr Edvard i sådant afseende gärna till uppslagsbok.
Eljes uttalade man sig med en viss försiktighet, tils vidare; det kunde ju möjligen tagas illa upp — och bestraffa sig.
Men en afton hos Behr tog frispråkigheten revanche.
Särskildt doktor Mylläri, som hade fru Hilleströms vetgirigaste jämnåring till hustru och djupa försänkningar i andra delar af landet, tyktes rufva öfver en värklig skatt af meddelanden angående Valentin Jansons förflutna — meddelanden, hvilka de andra, i enlighet med en hvars naturell, beredde sig på att för kommande behof antingen multiplicera eller dividera.
Men uppgifterna visade sig snart vara tämligen sväfvande, ledsamt nog — endast det kunde anses som säkert, att kapten Janson för närvarande var den lycklige ägaren af några ärfda eller förvärfda besparingar i banken, dem han inom den närmaste framtiden ärnade på något vis förstöra eller föröka — möbel till tre rum, en vacker häst och en släde.
Den där kofferten, som fadern skulle ha lämnat efter sig, måtte således ha innehållit mera, än historien uppgifvit?
— Dessutom trodde man sig veta, att Sixten Erik Berger hade känt mannen tidigare.
Det öfriga var troligen prat — doktorn slog ut med handen.
Herrarna småfnissade och gjorde tekken i maner och miner.
Alla ville de ju låta påskina, att det fans åtskilligt brokigt — »facetteradt», bad Sedegren — åtskilligt brokigt i en hvars framfarna lif ...
»— men vi ha slutat, vi.»
»Det dessutom, ja.
Valentin är outtröttlig; han borde ändå vara en smula försiktig med sitt anseende.
Här, där allting hörs.»
Så afbröts man, när kaptenen oväntadt inträdde.
Han blickade sig leende omkring i sällskapet, valde länge och med omsorg en pipa från hyllan, brygde i åt sig starkt, fick bloden häftigt åt hufvudet och gick då ut i vinterkylan på trappan.
När han sedan kom in igen, var han mycket blek, hostade och tog godnatt före de andra.
Men redan följande dag var han ute och körde i skarpt traf, köpte upp ett och annat till sitt ungkarlsbo, d. v. s. de tre rummen hos kusinen, gjorde en tur till landet — och kom hem sent på natten.
Då hände det ibland, att han ett par dygn låg och baddades med is.
Alt detta värkade med en viss lokkande kraft på Margit, ehuru hon endast varseblef de yttre konturerna — eller kanske just därför.
Hemma hos Schrowes rådde tystnad och stillhet, mera än förut.
Sixten Erik hade svårt förkylt sig den där brandnatten, och var sängliggande.
Sjukligt ömtålig, särskildt på grund af den omvårdnad, som egnades honom, ville han knappast se någon annan hos sig än faster Jetta — »faster» Jetta, som nästan alla kallade henne.
Hon hade ett så godt och förståndigt sätt, låtsade göra hvarje tjänst nästan buttert och likasom i förbigående, ehuru hon tillbragte många timmar öfver sin sömnad i hjärtängsliga funderingar, huru alt borde ställas för att vara systersonen i lag.
Och i hemlighet torkade hon sina närsynta, tårfylda ögon med hvad som närmast fans till hands ... klädningsärmen eller förklädet; hon och brodern-direktören hade fått klart besked af doktorn, något som Margit ännu var okunnig om.
Redan vid sitt första besök hade Mylläri skjutit ut läpparna till ett tryne och fnyst.
Och som om han fruktat att de båda gamla, hvilka i spänd väntan betraktade honom, icke riktigt ville förstå hvad detta betydde, så hade han mumlat ett:
»möjligen till våren» — och skakat knäna såsom han brukade, i synnerhet vid ett godt smörgåsbord, när någon annan ville närma sig hummerburken.
»Till våren» är ju vanligen en signal till lifvet — men äfven ofta liktydigt med:
»till döden».
Margit, som var ung och frisk, hade mycket svårt att finna sig i denna farhågornas halfdager.
Vissa stunder kunde hon gråta af oro, så innerligt beklagade hon Sixten, utan att veta det värsta, men det plågade henne att se det infallna ansiktet och de stora ögonen med den misstänksamma blicken — och den sjuke log ett stelt leende, när ungdomens hälsa i hennes vackra gestalt steg in öfver tröskeln.
Därför sökte hon denna tid gärna förströelse utomhus.
Och faster Jetta, likasom fadern — båda stillsamma, inåtvända människor — var altför van vid hennes egna vägar, för att öfverge sin sorgbundenhet och granska förhållandena.
En dag såg kaptenen fröken Schrowe komma ut från bokhandeln, vände sig om: nej, ingen annan syntes till — sprang raskt öfver gatan och höll redan på långt håll handen utsträkt:
»Å, förlåt mig!..
ni vet nog hvad jag menar.
Jag ska aldrig göra så mer.»
Röstens ton lät så barnsligt uppriktig, att Margits kvinliga godhjärtenhet tigande samtykte till att låta det passerade vara glömdt.
»Ja, ja, fröken, jag har glömskan att tacka för så mycket.
Valborg ska bli glad!»
»Vet hon ..!»
»Nej då, hur kan ni tro!.. men hon har undrat hvarför ni på sista tiden varit så sällsynt, utan att kunna begripa att jag var den afskräckande.»
Tänk, det fans en hemlighet dem emellan — en hemlighet, som ingen annan kände till, men som kaptenen småningom fördristade sig att hänsyfta på i ordalag, hvilkas innebörd endast Margit förstod.
Han nästan jonglerade med allehanda muntra, försåtliga anspelningar.
Hon befarade i början att han skulle gå för långt, men vande sig efter hand vid att betrakta deras första möte ur hans synpunkt — såsom ett det mest vanliga, uteslutande glada äfventyr.
Ja, Valentin Jansons otvungna djärfhet och sega ihållighet tvang, efter hvad det tyktes, uppmärksamheten till sig med våld.
Han hade redan länge utgjort det allmänna samtalsämnet.
Ibland var det hans ridter, ibland hans sentida promenader, under hvilka han blifvit sedd, än med den ena, än med den andra, hvilka trängde fram till de kvinliga kretsarna, kringhvärfda af en mystisk atmosfär och dimdunkla antydningar om vissa nattliga uppträden, i hvilka han skulle ha spelat hufvudrollen.
Och när han däremellan var alldeles osynlig en tid, för att sedan plötsligt stiga fram i breschen igen — med en fruntimmersbjudning hemma hos sig, med frukt och rhenskt, hvarvid han ångerfullt hänsyftade på många begångna synder, inskjutande någon galant liknelse i samspråket, så kunde fröken Janson till fullo förstå den kära Margits förtroende:
»Du har en kusin, som är intressant, Valborg ... han är ett värkligt studium.»
Och dessutom: eftersom kaptenen valsade med formlig grandezza, höll damen hårdt sluten intill sig och lyfte henne i alla hörn från golfvet, så att det riktigt kittlade, så började äfven några af fruarna röra på sig och förstå, huru gärna somliga flickor ville ha öfverseende med honom i mångt och mycket.
Och sålunda blef det då ett faktum, att Valentin Janson lyckats tils vidare skapa sig en undantagsställning i ortens omdöme.
Det hade annars dröjt oväntadt länge, innan han öppet egnade någon af damerna sin särskilda hyllning.
Men nu såg man honom mycket ofta komma gående öfver bron och in på banken.
Det sades, att han endast onödigtvis gjorde sig ärenden dit; själf talade han om växelaffärer.
Snart märktes emellertid ett påtagligt närmande mellan Margit och kaptenen, hvilken omständighet en och annan ännu ville tillskrifva fröken Valborgs värnlöshet.
De syntes ofta ute tillsammans, i början visserligen på tre man hand, sedermera äfven ensamma — en gång till och med på en igenyrd skogsväg, hvarifrån de skrattande måste återvända hem efter skidor.
Och emellanåt kunde kaptenen under sina ridturer häjda fröken Schrowe på gatan, lekfullt snärta till hästen med ridspöet och tvinga den att taga några dansande steg med framfötterna.
Kort därpå viste doktorinnan förkunna, att de voro närmare bekanta.
Postiljonen hade hört Valentin yttra:
»I morgon då ...
Margit.»
Men framför alt satte den första af de där fruntimmersbjudningarna — den, då Margit varit närvarande — onda tungor i rörelse.
Äfven där vid lag stod stadens student både gärna och ofta till tjänst såsom uppslagsbok.
Ack ja, herr Edvard talade numera sällan om någonting annat än kaptenen och kaptenen.
Hvarje sammanträffande var en högtid, och han gick redan nästan dekolleterad, så låga voro kragarna i halsen.
Men ingen viste hvem som skrifvit på hans dörr: »träffas säkrast i Jansons trappa».
När han den ifrågavarande eftermiddagen besökte sitt ideal, han mindes icke mera i hvilket uppsåt, var dörren mellan kusinernas två och tre rum på vid gafvel.
Och han hörde genast af »Rödväpplingen» — »den yngsta och användbaraste af sorten», som Behr uttrykte sig — huru öfverraskade damerna blifvit, när herr Janson »brutit sig in» och narrat dem öfver på sin sida.
Närvarande voro, utom Valborg och Margit Schrowe, fröken Kärr, Rödväpplingen, samt någon till.
Hvad han hade många underliga saker på bord och väggar, den kaptenen!
Och altsammans var från främmande länder.
Där fans en söt, liten, torkad sköldpadda och tanden af en krokodil och en hajfena och de allra grannaste koraller; — Rödväpplingen blef först skrämd från vettet vid åsynen af ett alnslångt radband, med stora, svarta kulor, som kaptenen kallade ett fragment af en neger-ryggrad, men höll sedan på att kikna af skratt öfver sin lättrogenhet.
Och den artige värden skålade med dem, och trugade drufvor på dem, och berättade en rörande historia om en pojke och en kanariefågel och ännu ett annat slags fågel.
Efteråt sjöng han, ackompanjerande sig själf på gitarr:
”Ein Jüngling hatte ein Mädchen lieb,
sie flohen heimlich vom Hause fort —
es wusst weder Vater noch Mutter.”
Rödväpplingen bad om noterna och fick dem.
Nyfikenheten blef alt större och större — växte som en vårflod, så att skvallret fick tillräckligt vatten på sin kvarn.
Du gode Gud, huru där malades!
Ju lifligare man sysselsatte sig med kaptenen, desto flera historier gjorde sin rond.
Och det tyktes roa honom själf att ständigt ge ny anledning.
Men huru kunde han vara så obetänksam!
Det kom underligt prat i svang om ett djärft streck, som han gjort sig skyldig till på en resa inåt landet.
Hvari det bestod, måtte ha varit svårt att förklara, ty ingen åtog sig risken af ett bestämdt påstående; men det var ju detsamma, naturligtvis.
Man talade länge och väl därom — stoppade i säckarna och förde till kvarnen.
Sedegren hämtade dit sin fasta öfvertygelse om, att nu var Valentin Jansou icke mera gångbart mynt.
Men Valentin Janson kom tillbaka och intog lugnt sin plats i ortens omdöme, nästan som om ingenting passerat.
Kanske var han dock en liten, liten smula tyst och sluten i början.
Med sin goda blick för huru alt stod till och borde ställas, varsnade han snart en viss stelhet i det sätt, hvarpå han i många fall bemöttes.
Kärr sneddade fodersammast öfver gatan, när hon befarade ett sammanträffande.
Och doktor
Mylläri måste hälsa knapphändigt, eller icke alls, så ofta frun var i släptåg.
Då ändrade kaptenen helt hastigt taktik, sade att han inom kort skulle skaffa sig en tjänst, samt att han varit mycket, mycket sjuk.
»Samvete» förekom rätt ofta i hans fruntimmers-konversation; till och med ordet »gudsfruktan» anbragtes en och annan gång — som förgyllning eller för att motivera några vinnande, blödiga tonfall.
För fru
Hilleström berättade han tårade sagor från barndomen, utan att begära tysthetslöfte.
Margit brydde sig icke det ringaste om hvad som pratades.
Någonting bestämdt kunde ju ingen uppgifva, och hon ansåg det så fegt, så fegt att lämna en nödstäld vän i sticket — eftersom de numera värkligen blifvit vänner.
Att våga umgås med mannen som förut, väkte dessutom sensation.
Och hon hade ingenting emot att bli omtalad som fri och själfständig; det var hon van vid från tidigaste år.
Af Valborg ombads hon ofta att genom sitt inflytande söka ge stadga åt kusinen: denne ägde i grunden ett så godt hjärta.
— Däremot hade herr Edvard hört just samma fröken Valborg högt uttala ett beklagande öfver den kvinna, som blefve Valentin Jansons hustru. — »En fint, liten», genmälde Behr.»Bara en grof spik, som kanske drar på det håll, som afses.»
Ett visst ogeneradt förhållande mellan Margit och kaptenen kunde numera icke förnekas.
Ja, det var nästan naturnödvändigt, att om båda skulle gå någonstädes, så kom kaptenen alltid efter henne.
Det fans i hans väsen ett älskvärdt grunddrag af envis, rättfram närgångenhet.
Och än åt han middag, än frukost bos Schrowes.
Sixten Erik Berger halflåg för sig själf i sin gungstol i hörnrummet, när krafterna sådant medgåfvo; eljes till sängs — likgiltig, som det tyktes, för alt omgifvande.
Direktören hade ökadt arbete på banken, utan att vilja ha något biträde; därunder gladde det honom att Margit höll kuraget uppe.
Jetta teg, skötte den sjuke och förestod hushållet.
Så kom det en tid, då herrarna allmänt började bry de båda.
Janson ingaf icke mera samma respekt — man fann honom likasom tamare.
Och Margit tänkte inom sig att alla skämtade, när de talade så blinkande med henne om kaptenen.
Denne var en hjärtegod, fastän besinningslös, gladlynt man,tykte hon, hvilkens styrka tjusade, och hvilkens lediga sätt det var ett obeskrifligt nöje att stäfja med ett slag på armen eller en vänlig, varnande blick.
Ingalunda kunde däri ligga någonting farligt?.. kaptenen räknade ju redan dubbelt så många år, huru ungdomlig han än var!