Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Du vet, att En högre än vi återskänkt honom en ny lifstid.
Vänd åter, och stör icke mer genom din olydnad salighetens frid och himmelens ordningar.
– De äro redan brutna: jag blott återställer dem.
– Oförvägne, och du fruktar icke Prophetens vrede?
– Han skall vilja hämnas, ja.
Men äfven han har öfverskridit gränsen af sin makt, och inför samma thron, der han försvarar sin gerning, skall äfven jag försvara min.
Jag må straffas, men det är mig omöjligt att längre fördraga denna godtyckliga omhvälfning af naturens lagar.
– Du är då obeveklig, Broder?
– Se, Gabriel, huru onyttigt edert medlidande är!
Tre dagar hafva redan förflutit af den engång förkastades nya lif: och ändock har han ej kallat Rustans ättling, ehuru han redan känner honom: ändock har Lifvets Engel i sin bok ej ännu af honom intecknat en enda god handling.
Hvarje dag åsamkar honom blott en ny syndabörda: derför, om du är hans vän, så lät mig hämta honom, emedan han ännu torde kunna komma i det drägligaste plågorummet.
– Broder, skänk honom blott en dag, en enda dag: om han ej inom nästa midnatt talat vid den unge Rustan och ej en god gerning finnes under hans namn i Lifvets bok, så vill jag icke tala ett ord till hans försvar.
– En, blott en dag!
Hvartill skulle den gagna honom?
Men denne eländige skall icke störa vänskapen oss emellan.
Denna dag vare honom gifven; men om, vid dess ända, dessa villkor ej äro uppfyllda, så skall hvarken du, eller någon af Propheterne hindra mig att fullborda mitt uppsåt.
Mitt hjerta andades åter.
De båda Englarne aflägsnade sig: men vid utgåendet gaf mig ännu Gabriel en mildt varnande, af sin följeslagare obemärkt vink.
Knapt hade morgonen ljusnat, förrän jag skyndade att kalla dig.
Du känner nu, Rustan, utan vidare förklaring, i hvilka egna förhållanden vi stå till hvarandra
, hvad jag fordrar af dig och i hvad mån du kan räkna på min ynnest.
Men dessa berättelser hafva förfärligt skakat mig: jag behöfver hvila en eller två timmar.
Gå mellertid i ett sidorum och öfverväg i enslighet hvad jag anförtrott dig.
Han ropade åt en af hofmännen.
Nazir, låt mina läkare komma in, och låt inbära förfriskningar till denna yngling!
En här af stridiga föreställningar genomström- made min själ.
Så många sköna och vidriga, ljufva och förfärliga bilder af de uppträden, som blifvit mig föremålade, trängde sig i en hvirfvel för min inbillning, att mitt sinne på lång tid ej kunde återvinna sin klarhet.
Den unge Konungen hade berättat med så mycken liflighet, att jag sjelf, så länge jag hörde honom, icke kunde hindra mig, att, liksom han, tro på dessa syners verklighet.
Sedan jag emellertid med mera lugn fick öfvertänka berättelsen, förekom det mig i alla fall troligt, att hans gode genius genom denna dröm velat gifva honom en kraftig väckelse.
Jag smickrade mig med det hopp, att den ädle furstliga ynglingen, hittills ett rof för sinnlighetens lockelser, skulle vakna ur sin dvala och blifva grundläggare af ett nytt rike, starkt i makt, glans och godhet, sådant som
Pischdadiska väldet från Firdusi’s skildringar sväfvade för min tjugeåriga fantasi.
Mig sjelf prisade jag lycklig, att än såsom en ny Rustan få bidraga till detta ljus-rikes upprättande, än såsom en vizir få betrygga det genom visa rådslag och blifva ett verktyg till så många menniskors lycksalighet; men i hvilket förhållande stodo ej mina svaga krafter till den verkningskrets, hvartill jag kallades!
Ett ögonblick smickrades jag äfven af föreställningen om den ära jag såsom konungens gunstling skulle åtnjuta; men ett ögonblick blott: ty bland de fel naturen gifvit mig, var icke fåfängans.
Så mycket mer, visste jag, skulle min far fägna sig af sin sons anseende.
Deremot insåg jag ganska väl, att jag nu måste taga afsked af min ö och dess enslighet, utan att kunna egna annat än några flyktiga stunder åt mina dyra sorgliga minnen.
Dessa betraktelser afbrötos af ett bud från Schahen.
– Nå, hvad synes dig om min berättelse? frågade han, muntrare än förut.
– Din dröm, mitt lifs herre, är kanske den märkvärdigaste någon dödlig hittills drömt: den blifver åtminstone den mest välgörande för de oräknelige, hvilka hafva den lyckan att tjena dig.
– Dröm!
Rustan, kallar du detta en dröm!
Har du hört någon drömma en så lång kedja med denna redighet, detta sammanhang?
Voro ej mina ögon äfven så öppna, som i detta ögonblick?
Såg jag icke allt med samma klarhet, ja ännu större, än nu?
Har icke allt, som i synen blifvit förutsagdt, till fullo inträffat?
Eller hvad kan du anföra deremot?
– Blott några tvifvelsmål, med ditt tillstånd, Padischah.
Men det kan vara öfverflödigt.
Ty otvifvelaktigt är din syn ett verk af Försynen, dessa underbara uppträden må hafva tilldragit sig blott i din innersta själ, eller du må i sjelfva den yttre verlden hafva upplefvat dem.
– Och dina tvifvelsmål, lät höra dem!
– Du nämnde i början af din berättelse, herre, att det förekom dig, som du blifvit död och begrafven i din hufvudstad, Kandahar, och denna omständighet har åtminstone icke inträffat i verkligheten, ty både du sjelf, och de som omgåfvo dig, torde tydligt erinra sig, att du både före och efter denna syn ännu befann dig bland de lefvande, och det i Kaschmir, icke i ditt arfrike.
– Gud är stor, min son, och ho förmår utransaka alla hans vägar?
Kanhända har Engeln slagit alla menniskors ögon med blindhet, så att de ej erinra sig det förflutna, hvarken tid eller ort.
Kanhända var också synen i grafven, men också endast den, en dröm, så att mitt verkliga äfventyr blott begynte med mitt uppfarande till himlen.
Har du några andra tvifvelsmål?
– Du nämnde äfven, mäktige konung, att du såg tvenne af dina mest älskade slafvinnor före dig i Paradiset.
Lefva dessa ännu?
Och om så är, huru kunde de då vara der före dig?
– Denna invändning har jag redan gjort mig sjelf, – och har redan upplöst den.
Den ena af de älskade, det är sant, har ända hittills ingenting velat tillstå.
Den andra nekade väl länge att något utomordentligt vederfarits henne den natten; men då jag ur min öfverjordiska resa berättade, hvad som beträffade henne, att hon från sjelfva salighetens land mot mig sträckte sina armar, då förtäljde äfven hon, att hon i sömnen sett sig flyttad till en herrlig lustgård, der hon dock i saknad af mig aldrig smakat någon glädje, till dess hon äntligen blef mig varse, fastän på andra stranden.
Hon berättade vidare, att Propheten på Engeln Gabriels råd hade återgifvit henne lifvet, på det hon ständigt skulle blifva mitt sällskap, med försäkran att så snart jag skänkte mitt hjerta åt en annan qvinna, skulle mitt lif genast bortvissna.
Men du ler, Rustan?
Vågar du tro, att solen kan göra sig svart, att Nuhr Dsjehan 7 kan förnedra sig till en osanning?
Tviflar du kanske äfven att du heter Rustan, att du liknar din store ättfader?
Men ännu ett prof: jag har än icke frågat dig om din födelsebygd: du måste, såsom din stamfader förkunnat mig, vara född i det gamla Nimrus, hjeltens urgamla borg.
Neka detta och min syn är blott en vanlig dröm, en barnsaga – men du återgifver mig mitt lugn!
– Jag kan verkligen icke neka det, svarade jag, sjelf öfverraskad, ty under berättelsen hade jag knapt gifvit akt på denna omständighet.
Min far härstammar från Zablestan, der han i sin ungdom vallade en fårhjord, innan han genom en lycklig händelse blef känd af din fader, och slutligen genom hans nåd upphöjd till den värdighet han nu innehafver.
Jag sjelf såg dagen i en koja, byggd på en ort, som en allmän sägen kallar Rustans slott, ehuru knapt mer än några höga gräsbeväxta vallar äro öfriga.
– Der ser du det, utbrast Schahen triumpherande; du lär ej mer neka, att så många sammanstämmande omständigheter kunna vara en blott verkan af slumpen.
Den kunglige svärmarens lifsandar antogo från detta ögonblick en ovanlig spänstighet.
Jag har funnit, anmärkte han, att mitt fel är att uppskjuta.
Men i dag skall jag icke göra det.
Jag nämner dig från denna stund till min Stor-Vizir.
– Förskräckt kastade jag mig till hans fötter.
– Store konung!
Vid Gud och Propheten, besinna min ungdom, min oerfarenhet, min okunnighet!
Tillåt din tjenare att njuta glansen af din närvaro, gör honom lycklig med din nåd, ditt förtroende; låt honom någongång gifva dig ett och annat råd, när han finner några, men förskona honom från denna börda, tilldess hans krafter dertill hunnit mogna!
– Klentrogne, svarade han leende; din erfarenhet, din kunnighet behöfva ingen tillväxt; ty Gud skall ingifva dig sådana rådslag som skola gagna mig och folkslagen, och den store Rustans ande skall sväfva kring oss båda.
Mitt val är träffadt; mitt beslut är oföränderligt.
Men i följd af din bön, skall jag ännu en kort tid hålla det hemligt.
– Nu, min nye Vizir, blir första profvet på din vishet att du genast uppger mig någon gerning, som måtte förtjena ett hedrande rum i den bekanta boken.
Förgäfves bråkade jag mitt hufvud: väl hade jag förut funnit mycket i mitt fädernesland, som förtjente att annorlunda inrättas, många missbruk, som tycktes mig böra afskaffas, men ingenting föll mig nu in, som förekom mig nog betydande för att nämnas; än mindre visste jag att uppge sjelfva sättet.
Rodnande svarade jag: det första prof, hvarpå du satt din tjenare, kommer endast att visa hans oskicklighet.
Ty med blygd måste han bekänna, att ...
– Nå ja, det hastar också icke: det är ännu ej långt lidet, på dagen.
Låtom oss mellertid en stund språka om hvad vi tillsammans skola verka och uträtta.
Schahen började derpå med de mest lysande färgor uppdraga en tafla af de bedrifter han innan kort ville utföra.
Först skulle han återställa det forn-persiska riket i all dess omfång och glans, sådant det var i Feriduns eller Iskenders dagar; skulle göra Schahen i Ispahan till sin vasall, utsträcka sitt välde till Medelhafvets kuster, förjaga Engelsmännen ur Indien, samt upprätta Stora Moguls thron, men såsom lydpligtig under sig.
Sedan detta skett, hvartill han ansåg blott få år behöfliga, skulle hans stora rike förvandlas till en afbild af Paradiset, sådant skalderne skildra Iran under de tvenne första dynastierne.
Jorden skulle öfverallt liksom då befuktas genom vattuledningar och föröka sina skördar, dem åkermannen, glad och säker för embetsmännens prejerier, skulle insamla.
Handeln skulle från alla verldens delar flytta sina skatter till hans stater, der resande öfverallt skulle finna trygghet och billighet.
Rättvisan skulle blomstra genom visa lagar, vårdade af stränga, obestickliga domare.
Höfsning och milda seder öfverallt utsprida sig: vettenskaper och konster stiga till en okänd höjd af fullkomlighet.
Den ena undersåten skulle icke förfölja den andra för olika religions-meningar: åt de förspridde Parserne, för hvilkas religion Schahen hyste en nästan lika stor vördnad som för Muhammeds lag, skulle ett helt landskap inrymmas.
Isthakar skulle föryngradt uppstiga ur sitt grus, och Babylon för en ny verld ännu framvisa sina hängande trädgårdar, sina ofantliga tempel och alla sina fordna under.
Sådana önskningar ehuru något mindre öfverspända, hade äfven, jag medger det, hört till mina barndoms-drömmar.
Det behöfdes icke den eld, den vältalighet, hvarmed Schahen framställde dessa företag, för att äfven hänrycka mig.
Dock under detta svärmeri, fastän jag sjelf till en del deruti deltog, undgick det mig icke, att han allt mer och mer berusad af dessa stolta föreställningar, sammanblandade det förflutna med det närvarande; att han ej blott ville skapa det stora och sköna, utan hoppades äfven kunna utföra sådana företag, som gränsade till det fabelaktiga.
Jag erfor till min förvåning, att han lika fast trodde på Firdusi’s verld, som på Koran; att det icke ens föll honom in att tvifla, att alla dessa andestrider, dessa förtrollningar och underbara äfventyr icke bokstafligen, så som de af skalden beskrifvas, tilldragit sig i verkligheten.
Ja, han hoppades ännu återfinna Salomos ring och den sköld, som Adam eröfrat från Diwerne och Kejumers funnit på ön Ceilon, eller den, som Tahhmuress erhöll af Simurgh-Anka, en trollkarl, som helst dvaldes i skepnad af en ofantlig fågel, äfvensom hans hjelmfjäder, tagen ur dennes egna vingar, och hvilken hade den egenskapen att afvärja alla sår; – likaså smickrade han sig, att komma i besittning af Feriduns segerfana, eller, liksom en eller annan af hans företrädare, af någon förborgad skatt från den uräldsta tiden; – med tillhjelp af allt detta och en ung
Rustan vid sin sida, vore det ju honom alldeles icke svårt att intaga hela verlden.
Då ville han kalla sig Kiavus II: liksom fursten af detta namn hade äfven han gjort en olycklig resa till himlen; liksom denne förut varit den dåraktigaste bland menniskor, men genom denna luftfärd återvann sin sansning och blef ett mönster bland furstar, så skulle verlden från denna dag äfven prisa honom såsom den visaste af konungar.
Sådana voro de jätteverk, den unge fursten ville utföra.
Han hade nu, tillade han, vaknat till en ny kraft, och ville för alltid afskudda sig sinnlighetens och nöjenas bojor.
Jag sjelf genomträngdes dervid af en glädjefull förtjusning, och ehuru hans lättrogenhet öfverskred alla gränsor, hoppades jag småningom kunna lära honom åtskilja det verkställbara från det orimliga, samt stänga sina önskningar inom det förra området, utan att derföre afkyla hans enthusiasm för det sanna och det möjliga.
Slutligen hade Schahens inbillningskraft, under det han talade
med en verkligen hänförande vältalighet, fullbordat sitt verk: skapat en verld af snillrik dikt och praktfull orimlighet; nu sönk han matt och tröttad tillbaka på bädden.
Jag ville aflägsna mig: men han räckte mig Firdusi och befallte mig föreläsa sig ett stycke derur.
Du läser ganska väl; ropade han, efter en stund, och gäspade.
– Hvilken ypperlig beskrifning! utbrast han kort derpå, och då jag några ögonblick derefter såg på honom, fann jag honom insomnad.
Jag tillslöt boken, något litet förtretad öfver denna så oförmodadt påkommande sömn, oaktadt den ”sköna läsningen och den ypperliga slakt-beskrifningen!”
Ännu mera förundrade mig denna sinnets hastiga öfvergång från den ytterligaste spänning till den högsta slapphet.
Likaså förvånades jag, att vid hans säng finna en bland de lättsinnigaste arabiska novell-samlingar liggande bredvid Koran, båda uppslagna.
Om Schahen kallar mig, så är jag i trägården! tillsade jag i utanrummet.
Att hofbetjeningen der helsade mig med den djupaste vördnad, och att de förnämare, som hittills ej blifvit mig varse, beställsamt trängde sig omkring mig, följer af sig sjelft; men min verldskännedom var den tiden så ringa, att jag ej insåg orsaken dertill.
Min far hade hela tiden stått utanföre, nyfiken och lurande.
Knapt kunde han styra sin otålighet, tills vi kommit i en enslig grotta.
Likväl var jag långt ifrån att gifva honom ett oinskränkt förtroende: drömmen förteg jag alldeles; deremot talte jag, dock med utelemnande af allt öfverspändt, vidlöftigt om konungens stora och herrliga föresatser i hänsigt till sitt lands väl; förtäljde honom huru mycket Schahen, intagen af ett visst tycke, som han fann mig äga med hans mest älskade förlorade broder, dervid räknade på mitt biträde; samt bad honom, att då vår beherrskare med en ädel handling ville stämpla redan denna dag, på hvilken detta beslut hos honom mognat, för mig uppgifva någon sådan, som vore af en rigtigt storartad och riksgagnelig beskaffenhet.
Det är lätt att gissa, med hvilken förtjusning den äregirige mannen öfverlemnade sig åt de ljusa utsigter, som öppnade sig för hans son och honom sjelf.
Eftertänksamt hörde han de nya förbättrings-förslagen, hvilka dock för ingen del behagade honom.
Hvilka griller! ropade han.
Hvarför har en konung sina embetsmän, om ej för att sköta och styra riket? och hvad är hans egen bestämmelse, om ej att njuta lifvet utan bekymmer?
Dock hoppas jag att dessa blott äro ögonblickliga infall, hvaraf aldrig blir något af.
Men huru har han så hastigt kommit derpå?
– Jag inlät mig ej i någon förklaring: utan vände samtalet på den goda gerning, som var mig ålagd att föreslå.
– För en furste öfver vårt land finnes så mångfaldiga utvägar att göra godt, att man endast kan stanna i förlägenhet om valet.
Här har du tio välgörande inrättningar, som lätt kunna verkställas; bland hvilka du kan låta Schahen sjelf välja ...
Han uppgaf nu några anstalter, som alla hade afseende på fäderneslandets, isynnerhet Kaschmirs, bästa ...
Jag kunde väl nämna några fattiga, som borde understödjas, moskeer och andra fromma stiftelser, som här och der kunde grundläggas, men en konung bör först tänka på det stora och allmänt nyttiga, innan han sysselsätter sig med det mindre och mera enskildta.
Det skadar ej, om du låter monarchen förstå det, på det han redan på förhand måtte få en god tanka om din vishet.
Min far gick, men uppsökte mig åter efter några timmar.
Min aning, sade han, har icke slagit felt.
Konungen hade, innan han för andra gången lät förekalla dig, intagit en dubbel sats opium.
Du känner ej verkningarna af detta gift.
De slappa nerverne spännas, hjertat utvidgas, ådrorna svälla af etheriska strömmar.
Hela verlden antar en rosenfärgad skrud och fantasien frambringar de gladaste, men tillika de mest brokiga äfventyrliga skapelser.
Men så snart vallmons krafter upphört att verka, följer en fullkomlig matthet, en utomordentlig domning som slutar med en djup dvala.
Du kan således lätt förklara dig så väl Schahens öfverspända förbättrings-griller, som hans hastiga sömn.
Mellertid önskar jag att hans ynnest för dig icke måtte förflyga med vallmo-ångorna.
Det förundrade mig, att Schahen ej lät kalla mig.
Hela eftermiddagen förled och så kom qvällen under en orolig väntan.
Padischah sofver ännu! svarade man beständigt, sedan jag, otålig öfver detta långa uppskof, infunnit mig i palatset och flera gånger frågat efter min herres tillstånd.
Väl fruktade jag ej som han, att Dödens Engel skulle afhämta honom, om han ej före midnatten fullbordade en välgörande handling; men jag fruktade, att om han ensam uppvaknade efter den afgörande stunden, kunde hans förstånd rubbas, eller han till och med dö af förskräckelse.
Då redan ej mera än en timma återstod, rusade jag in i vaktrummet och begärde få inträde till monarchen.
Men ingen vågade släppa mig in, ingen vågade störa hans sömn.
Min far frågade mig om orsaken till denna besynnerliga otålighet.
Jag förklarade honom, att det vore Schahens uttryckliga befallning, att jag före midnatten uppgaf en af de gerningar, hvilka han redan denna dag ville fullborda.
– Yrar du?
ropade min far.
Hvad i all verlden hastar dermed?
Då Schahen vaknar, har han längesedan bortglömt den befallning, som han gifvit i ruset.
– Men utan att höra någon, trängde jag närmare fram: man gjorde mig föreställningar, man hotade, man skymfade.
Genom bullret af denna ordvexling, vaknade äntligen Schahen med ångestrop, seende natten redan långt framskriden.
Naziren instörtade.
– Är han här?
lät honom i ögonblicket komma in! stammade han.
– Hvilken, nådens och rättvisans herre?
– Rustan, den unge Rustan!
Subadharens son!
Vid mitt inträde, såg jag konungens bleka ansigte öfvergjutet af en kall dödssvett.
– Hvad är timman? hvarför har du icke väckt mig?
– Har du upptänkt hvad jag befallt dig?
– Vakten har nekat mig tillträde, ingen har vågat oroa din hvila; mellertid har min far, som dock ingenting känner af din hemlighet, åt mig uppgifvit ej allenast en, utan tio goda gerningar, bland hvilka du sjelf täcktes träffa ditt val.
Ännu återstår en halftimma till midnatten.
Schahen borttorrkade kallsvetten från sin panna, och emottog den lista, på hvilken jag upptecknat förslagen.
Han läste, men blef mer och mer brydd, oviss hvilketdera han borde anse som det kraftigaste.
För att sluta denna villrådighet, låter jag fullborda allesammans, ropade han.
Låt kalla din far och trenne skrifvare!
– För desse dikterade konungen med min faders tillhjelp tio särskillta förordningar.
Schahen bekräftade dem med sitt namn, vizirn påtryckte rikssigillet och papperen blefvo i ögonblicket afskickade med lika många ilbud åt särskillda håll.
Hvar och en förundrade sig ej mindre öfver den förvånande skyndsamheten med dessa skrifters uppsättande, midt i natten, än den nära del som monarchen tycktes taga deri.
När allt var fullbordadt, hvilket hade upptagit en dryg del af natten, gaf Schahen, uttröttad af detta för honom ovanliga arbete, mig en vink och nedlade sig sjelf, tankfull och icke utan synbar oro.
Det tyckes, sade han, då jag följande morgonen uppvaktade honom, som mina gerningar å högre ort blifvit antagna för godt, efter jag ännu befinner mig på denna jorden, hvilken, Paradisets herrlighet i ära, ändock har sina behagligheter.
– Detta skämt, som föreföll mig nog lättsinnigt var oväntadt af en, som nyss trodde sig hafva sväfvat emellan tvenne verldar.
Schahens lynne var i dag utomordentligt gladt, utan att dock öfvergå till gårdagens svärmerier.
Jag ville begagna mig af denna sinnesstämmning, för att befästa hans ädla föresatser.
Monarchen hörde mig uppmärksamt och med ett nöje som småningom öfvergick till en tankfull allvarsamhet – Rustan, begynte han, jag har engång kommit i vana att anförtro dig mina hemligheter.
Nu vill jag också förtälja dig om min barndom, på det du helt och hållet må lära känna mig, på det du lättare må inse och urskulda mina fel, och på det du slutligen må kunna förklara för dig sjelf, huru det var möjligt, att en furste, som är född med ädla, kanhända stora anlag, setat trenne år på thronen, utan att, ända tills i går, hafva gjort en enda god gerning.
Du vet kanhända, att jag icke var äldsta sonen: min broder Mahmuds födsel hade knapt inträffat en timma före min.
Min moder, som var af ett häftigt lynne, beskyllde uppenbart Mahmuds moder, att genom konstiga medel, med äfventyr af sitt och barnets lif, hafva påskyndat sin förlossning, på det att hennes barn skulle komma i besittning af thronen och hon sjelf af det anseende, som åtföljer den förstföddes moder.
Dessa anklagelser kommo för konungens öron: båda förekallades, Mahmuds moder var den mest gynnade, min kunde ingenting bevisa; hon erhöll en sträng aga, förlorade den titel och de rättigheter som tillhöra en Khaum; och förvisades till en vrå af harem.
De prinsars öde, hvilka ej äro bestämde till thronen, är i sanning hos oss icke afundsvärdt.
Dubbelt olycklig måste i denna belägenhet min skickelse blifva.
Då jag vaknade till lifvets medvetande, fann jag mig innesluten inom fyra kala murar; det första minne jag äger af min barndom, är det af min mors tårar.
Hon hade icke allenast förlorat det välde öfver harem, hvilket hon förut till en del innehaft och som hon i fullständigt mått snart hoppades vinna, utan hon hade äfven genom min födelse och min goda helsa, mistat hoppet att komma derur; ty en qvinna, med hvilken konungen har ett lefvande barn, bortgiftes aldrig.
Den herrskande sultaninnans vrede upphörde aldrig att förfölja oss.
Den lilla frihet, som är harems ömkansvärda invånare beskärd, var oss alldeles förnekad.
Hela dagen förblefvo vi innestängde: och blott en enda timme tilläts oss att hämta luft i den minsta och oansenligaste af seraljens trädgårdar.
Men äfven då var det oss förnekadt, att gå hvarest vi ville: en vakt af svarta eunucher följde oss i spåren och man grep mig alltid hårdt i armen, så snart jag försökte vika från den bestämda gången, der hvarje träd, hvarje buske var mig längesedan bekant.
Och likväl var denna spassergång vår enda njutning: knapt hade dagen uppgått, förrän mitt hjerta klappade mot den lycksaliga timman.
Alla de öfriga tillbragte vi i en djup enslighet.
Harems qvinnor fördrifva sin tid med sin prydnad, sina ränkor och med besök, någongång med sång och musik, samt åskådandet af dans och gycklerier.
Dessa ränkor hvälfva sig hufvudsakligen omkring att utestänga den eller den från enke-sultaninnans och den herrskande drottningens ynnest och i stället förvärfva den åt sig, ty af dessa båda qvinnor beror hela deras hopp att engång återvinna frihet.
Man skulle tro, att dessa olyckliga rigtade hela sin omtanka på, att genom alla behagens retelser fängsla sin herre: ingenting mindre.
En sådan lycka är endast så länge önskvärd, som ingen thronarfvinge ännu finnes; men hvar och en, som födt barn, är, som redan är nämdt, för alltid innestängd.
Begripligtvis anses den obetydligaste småsak, behandlas den uslaste nyhet af dessa sysslolösa varelser såsom den vigtigaste angelägenhet, och gifver mångfaldig anledning till sqvaller, öfverläggningar, afund, skade-glädje, och de finaste ränkor.