Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De stå visserligen lågt, men äro ändock begärliga på börserne, emedan de lemna tillfälle till stor vinst, och utgöra således hvad man kallar spekulationspapper. 330 Den 13 Maj f. m.
Hr Stuart yttrade dock sedan en åsigt, på hvilken jag ej vågar följa honom.
Han sade sig nemi. vara öfvertygad, att man skulle kunna inom landet upplåna de medel, som erfordras till lånebidrag för de enskilda banorna, emedan besparingar, som sedan kunde nedläggas i ett inhemskt lån, skulle uppstå genom de arbetslöner och den jernvägsmateriei, som betalades af det stora utifrån indragna lånet.
Hvad materielen beträffar, tror jag icke att den kommer att hufvudsakligen tagas inom landet.
Arbetsförtjensten stannar väl deremot qvar här, men jag tviflar att derpå göras sådana besparingar, som kunna blifva tillgängliga för ett inhemskt statslån.
Det är sannt, att enskilda bolag lyckats inom landet placera låneobligationer; men förhållandet är icke detsamma med dessa obligationer som med statens.
1 det förra fallet har långifvaren försäkrat sig om, att det finnes någon reel säkerhet, som han i nödfall kan hålla sig till, men i det sednare beror allting på förtroendet till Svenska statens penningeväsendes soliditet, och ehuru jag visserligen för min del tror, att densamma skall kunna uppfylla alla sina förbindelser, har man dock exempel på, att sådant icke inträffat, och det förnyade gånger.
Man bör visserligen icke tröttna vid försöken att skapa en inhemsk fondmarknad; men om man behöfver penningar till ett visst belopp och vid en viss gifven tid, så är det oförsigtigt att räkna på denna utväg.
Obligationerna för en dylik upplåning anser jag emellertid icke böra göras alltför stora, utan så att de blefve tillgängliga äfven för mindre besparingar, och ställas med sådan rabatt, att de, då de inlöstes al pari, lemnade utsigt till en skälig vinst.
Den önskan, som den siste talaren uttryckte, att den Holländska marknaden måtte varda för oss åter öppnad, delar jag h. o. h., skulle också detta ej kunna ske utan några uppoffringar från Svenska statens sida.
Jag har dock anledning tro, att dessa ej skulle behöfva blifva så särdeles betydliga i jemförelse med den stora fördel, sorn derigenom skulle vinnas.
Jag anhåller att dessa anmärkningar måtte få medfölja återremissen till Stats-Utsk:t.
Jag kan icke neka, att jag hyser vissa bekymmer för den stora skuldsättning, som nu är beslutad.
Så länge den kan fortgå och ökas år efter år, kännes den mindre tryckande; men då en gång, och den tiden är kanske ej så aflägsen, det från Ranken utströmmande silfret ej mera kan ersättas genom nya lån, så måste en kris inträffa, och ju större lån man vid hvarje riksdag beslutar, desto svårare blir krisen, då den kommer.
Det är derföre jag anser, att R.
St:r böra åtminstone till någon del åtaga sig sjelfva de börder, som de nu besluta, och icke kasta alltsammans på framtiden.
Hvad beträffar lån inom och utom landet, så föreställer jag mig, att om obligationerna skrifvas på två språk, komma de nog att få afgång inom landet, såvida här verkligen finnas några disponibla kapitaler; i annat fall får man söka dem utomlands.
— Den af Gr.
Den 13 Maj f. m. 331 Mörner uppgjorda klassifikation, de olika banorna emellan, kan jag icke gilla, då han ställt i skuggan banan mellan Arvika och Norska gränsen, hvilken jag anser vara af största politiska vigt.
— Nya föreskrifter anser jag deremot behöfvas för fullmäktige i riksgäldskontoret; men då svårt torde blifva att härvidlag bålla en medelväg och hvarken göra dem för obligatoriska eller för lösa, tror jag ingen annan utväg i detta fall finnes, än att öfverlemna frågan till K. M. Jag får derföre framställa följande yrkande, som jag skriftligen uppsatt: 1:0 att R.
St-.r åtaga sig erlägga så stor del af de medel, som erfordras till utförande af de vid innevarande riksdag beslutade jernvägar, att upplåningen i intet fall må öfverstiga 20 millioner rdr; 2:o att, vid skeende upplåning, K.
M. eger pröfva antagligheten af de vilkor, på hvilka lån erbjudes; 3:o att, derest sålunda icke de för jernvägsbyggnader tillgängliga medel skulle befinnas tillräckliga för utförandet af alla vid innevarande riksdag beslutade nya statsbanor, och att med lånebidrag understödja anläggningen af enskilda jernbanor, Iv.
M. eger bestämma företrädet dem emellan; dock att i främsta rummet södra stambanan fullbordas och den nordvestra påbörjas.
Vid denna riksdag har det märkliga' förhållandet inträffat att ganska ofta Betänkm komma från Stats-Utsk:t, hvilka detta Utsk:s ledamöter alls icke bry sig om att försvara.
Så äfven i dag, då en ledamot af Utsk:t genast var den förste att yrka på återremiss, en åtgärd, sorn jag icke vet hvartill den tjenar, annat än att förhala en dyrbar tid.
Vid en föregående riksdag var det ungefär på samma sätt; man förhalade med återremisser, till dess den goda konjunkturen för upptagande af ett lån var förbi, och det experimentet kostade staten åtskilliga millioner; Hr Akerman torde bäst vara i tillfälle att upplysa huru härmed sig förhåller.
— Man har här velat påstå, att staten borda upptaga särskilda lån för sina egna jernvägsbyggnader.
Detta kan för dem, som äro emot dessa sistnämda lånebidrag, vara en god utväg att för dem lagga hinder i vägen och alldeles göra om intet dessa anslag.
— Jag kan knappast tro, att Frih.
Tersmeden, som så väl bör känna penningeställningen, kan lefva i den illusion, att man skulle kunna nu upptaga ett lån inom landet.
Hvad är det för öfrigt för skilnad mellan ett inländskt och ett utländskt statslån?
Jo att obligationerna äro för det ena skrifna på Svenska, och för det andra på ett främmande språk, emedan den krets är för trång, inom hvilken vårt är kändt.
Man har sagt, att obligationerna skulle göras på små valörer, för att kunna uppsamla äfven de mindre besparingarne; men detta är alldeles orätt, ty derigenom skulle man blott draga bort de medel, som nu gå till sparbankerna och som rätteligen böra vara tillgängliga inom de särskilda orterna.
Neji må man låta obligationerna blifva af den beskaffenhet, att de noteras och få kurs på verldsmarknaden; då blifva de sälj - 332 Den 13 Mnj f. m. bara och då få de verkligen karakteren af värdepapper.
Man har äfven här talat om att man borde gifva fullmäktige i Riksgäldskontoret noggranna föreskrifter, och jag har tili min förvåning hört en af dessa fullmäktige sjelf begära instruktioner, derföre att de eljest kunde blottställa sig för klander.
Men för klander är man alltid blottställd, huru man än må bete sig, och man får då hålla till godo med den enda tröst, som ingen kan taga bort, nemi. medvetandet att hafva gjort sin pligt.
St:r till Riksgäldskontorets förvaltning välja personer, till hvilka nian hyser det största förtroende, så bör man icke binda händerna på dem, utan lemna dem öppet att handla på bästa och klokaste sätt, och detta utan att någon viss ränta på förhand fixeras.
— Man har här också velat dela banorna i vissa kategorier efter deras olika vigt och betydelse.
Man skall väl då för första klassens stambanor låna penningar å tout prix, men för de öfriga betinga sig allt billigare vilkor.
Skall man upptaga en mängd smålån på olika håll och olika tider?
Allt detta synes mig omöjligt att verkställa och oredigt tänkt; och för öfrigt är väl den ena förbindelsen, som staten iklädt sig, lika helig som den andra.
Om staten förbundit sig att under vissa vilkor lemna ett bolag understöd, så måste väl sådant också ske, då vilkoren blifva uppfyllda.
Mörner började sitt anförande med att lugna sitt samvete dermed att han icke varit med om beviljande af alla dessa anslag; jag deremot får säga, att jag räknar för en stolthet att hafva med min röst dertill bidragit, och jag är icke det ringaste förlägen deröfver, och den enda instruktion jag skulle vilja gifva
Hrr fullmäktige, vore denna: »låna och skaffa penningar hvar ni kan få dem för bästa pris!» Tyvärr måste nu Betänk:t återgå till Stats-Utsk:t, som mäste läsa hela denna orimliga massa af smörja, som deröfver blifvit talad, och Gud vet allena när vi komma till något resultat!
Gr, Hamilton, Gustaf:
Jag anser mig skyldig att vid detta tillfälle uttala min öfvertygelse, att de farhågor, som yttrats i afseende å Svenska statens skuldsättning, icke äro grundade, och att protestera mot de beskyllningar för bristande betänksamhet, som blifvit R. o. Ad. gjorda.
Sverige har, i olikhet med många andra länder, icke lånat annat än för produktiva ändamål, — en olikhet, hvaröfver vi kunna vara stolta — och då kunna vi äfven med full rätt fordra, att äfven kommande slägten hjelpa till att bära bördan.
Hvad beträffar den tillökning af några millioner, som nu sist blifvit beslutad, har sådant ingalunda skett obetänkt, utan af klart insedt behof; och dessutom är det en sanning, att ett större lån betingar bättre vilkor än ett mindre.
Deremot kan jag icke undertrycka den önskan, att någon del af medlen måtte upptagas inom landet, emedan sådana obligationer innebära en uppmuntran till sparsamhet, och det är äfven för affärsmannen en stor fördel att hafva tillgång på lätt realisabla papper, om nöden en gång sådant for - Den 13 Maj f. m. 333 drar.
Men jag skulle tillika önska, att man för dessa obligationer, ämnade att användas inom landet, ville använda subskriptionsmethoden, utsätta vissa vilkor och medgifva en viss kapitalrabatt samt till följd deraf ut lottning; och man kunde då föreskrifva, att det belopp, som efter 6 månaders fortgående anteckning ej vore tecknadt, egde fullmäktige upplaga utomlands.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte få åtfölja remissen till Stats-Utsk:t.
De frågor, som vid detta tillfälle utgjort föremål för öfverläggningen, kunna hänföras till tvenne olika kategorier: nemi. dels sättet och formen för upplånandet af de för jernvägsbyggnaderna nödiga medel, dels ock utvägarne att sätta staten i stånd att bära och amortera den nya skulden.
Tillförene har icke någon särskild omsorg i det sednare hänseendet varit erforderlig, och äfven af den framställning af rikets finansiela förhållanden, K.
M. vid riksdagens början gjorde, visar sig, att man ansåg den af K.
M. då föreslagna nya lånesumma kunna balanseras, utan att behöfva bereda någon särskild förhöjning i statens inkomster.
Saken har dock nu kommit i ett något förändradt skick, dels derigenom att åtskilliga af de påräknade inkomsttitlarne genom R.
St:rs beslut bortfallit eller förminskats, i hvilket afseende åtskilligt ännu torde vara att förvänta, beroende på Bevilln.-Utsk:s handläggning, dels ock emedan anslagssummorna blifvit af R.
St:r betydligt ökade utöfver hvad K. M:s Nåd.
Propos. innehöll.
Då de lån, som Svenska staten behöft för utförande af jernvägsanläggningarne, kunnat upptagas utan att man haft annat bekymmer än att bestämma beloppen och utfärda förbindelserna; då inga särskilda anstalter behölt vidtagas, eller någon skatteförhöjning varit nödig, för betäckande af ränta och amortering å dessa lån, har jag svårt att fatta, huru någons samvete skulle behöfva känna sig oroligt vid tanken på att en sådan statsskuld blifvit ingången.
Det synes mig tvärtom vara en ganska afundsvärd ställning, hvari vårt land sig befinner, att hafva kunnat utföra dessa storartade kommunikationsanstalter, utan någon särskild uppoffring och utan att man haft, nästan sagdt, någon annan känning deraf än genom vunna fördelar.
Det är endast tvenne fall, i hvilka, enligt mitt begrepp, ställningen kunde gifva fosterlandsvännen någon anledning till bekymmer: det ena, om de nu utgående skalterna redan vore alltför mycket tryckande; — det andra, om det funnes någon anledning att befara, att de icke skulle framdeles utgå med samma lätthet som hittills.
I intetdera fallet tror jag emellertid att man behöfver hysa någon fruktan.
Jag har på sednare tider till och med icke hört påstås — hvad som eljest är så vanligt — att våra skatter skulle vara tryckande, och vid jemförelse med andra länder måste hvar och en, som häråt egnar någon närmare uppmärksamhet, medgifva, att vi i detta, som i de flesta andra hänseenden, äro ganska lyckligt lottade.
Ty om jag lemnar åsido grundskatterna, hvilka hafva en särskild natur, 334 Dea 13 Maj f. m. såsom en gravation i den jord, hvilken blifvit ärfd eller förvärfd, till ett pris, som till stor del bestämmes af dessa förhållanden, så utgör den direkta beskattningen blott en proc. af den behållna inkomsten, hvilket är en obetydlighet i jemförelse med hvad nästan öfver allt annorstädes eger rum, utan att härvid tala om den mängd andra beskattningsformer, såsom acciser, monopoler, taxor och afgifter, hvarom vi icke lyckligtvis hafva något begrepp.
Jag vågar derföre påstå, att ingen med fog kan säga att våra skatter äro för höga eller tryckande.
Icke heller finnes någon fara, att de skulle komma att minskas eller någon svårighet uppstå vid deras utgående, och jag hänvisar i detta afseende till erfarenheten, som gifver vid handen att under det på de sista 20 åren en mängd afgifter blifvit dels borttagna, dels förminskade, samt blott en enda, nemi. bränvirisskatten förhöjd, så har likväl summan af statens inkomster vuxit från omkring 15,600,000 rdr, som den var 1844, till öfver 36 millioner.
Detta är åter en naturlig följd deraf, att samhället tillväxer, och att dess rörelse med sällsynt kraft utvecklat sig i nästan alla riktningar.
Att man, under sådana omständigheter, hvilka synas mig egnade att väcka en allmän känsla af glädje och tillfredsställelse, kunnat påbörja och kraftigt fortsätta dessa stora arbeten, hvilka för oss och våra efterkommande medföra så många fördelar, och detta, utan att åtminstone hittills vi härför behöft underkasta oss den ringaste uppoffring, måtte väl icke kunna anses annat än som en lycka, och jag tror visst icke att de, som härtill bidragit, behöfva i detta afseende frukta framtidens dom.
Det torde emellertid nu blifva nödvändigt att tänka på någon förhöjning i statsinkomsterna, för att, jemte alla öfriga behof, kunna bestrida den betydliga utgift, som ett nytt jernvägslån kommer att medföra.
Men att utsträcka denna omsorg längre än behöfligt, eller söka uppdrifva inkomstbeloppet mera än som erfordras för att bereda medel till ränta och amortering till det nya länet, tror jag ingalunda vara lämpligt; ty att vilja direkte af ökade skattemedel bygga jernvägar, d. v. s. förskaffa sig det nödiga kapitalet genom beskattning, i stället för upplåning, är enligt min åsigt hvarken nyttigt (emedan man då alltför hårdt anlitar folkets förvärfskällor), eller rättvist, enär de fördelar, som dermed afses, komma äfven följande slägten till godo. R. o. Ad. har också för sin del redan varit betänkt på att öka statens inkomster genom en lämplig förhöjning i bränvinsskatten, hvilken skatt, äfven om konsumtionen ej obetydligt aftager, bör göra en tillökning af 1| million mera än förut.
Detta belopp är visserligen större än som erfordras i och för den nya upplåningen, men jag anser dock denna tillökning i bränvinsskatten särdeles nyttig, emedan derigenom icke allenast åtskilliga eftergifter å annat håll, som redan blifvit gjorda, kunna betäckas, utan ock flera andra dylika, hvilkas medgifvande vore en stor fördel, kunna beredas, under det man svårligen lärer kunna anse för en vinst att hålla bränvinsskatten så låg, som den f. n. är hos oss.
Jag vill i detta afseende icke göra någon jemförelse med Den 13 Maj f. m. 335 England, der bränvinsskatten uppgår till mer än 4 rdr kannan, men äfven i Norge är denna skatt betydligt högre än här, nemi. 91 öre i st. f. 60 pr kanna.
Man bar velat påstå, att det bär i landet skulle vara så illa stäldt med våra finansiella förhållanden, att det vore nästan omöjligt att samla något kapital.
Det är för mig svårt att inse hvari dessa hinder egentligen skulle bestå, och jag vågar tvärtom påstå, att kapitalbildningen härstädes på sednare tider gått ganska raskt för sig.
Jag anhåller att som bevis härför få anföra några särskilda förhållanden, och deribland först och främst det tillstånd, hvari folket numera i allmänhet befinner sig jemförelsevis mot förr.
Jag hemställer till en hvar, som vill eftersinna sin egen erfarenhet, om man icke anser sig ha anledning att glädjas vid en sådan jemförelse; och jag kan härvid äfven åberopa det officiella intyget af landshöfdingarnes femårsberättelser och Finans-komiténs betänk.
De förmögenheter, som äro samlade på enskilda händer, äro också nu helt olika emot fordom.
När man förr talade om en förmögenhet, sorn gick på en million, så var detta någonting nästan oerhördt.
Nu deremot är föreställningen om en dylik förmögenhet, likasom dess verklighet, en temmeligen vanlig sak, och exempel saknas icke på samlade tillgångar till mer än 10 gånger detta belopp.
En annan exponent af kapitalbildningen och det materiella välståndet är den årliga produktionen; och att denna tilltagit i en alldeles ovanlig proportion, lärer väl knappast behöfva bevisas.
Jag vill emellertid påminna om de officiella uppgifterna ang:de vårt åkerbruk, vår handel och sjöfart, samt alla de olika grenarne af vår omfattande industri, för att få i siffror uttryckta de otroligt stora framsteg, som på sednare tider egt rum.
Annu en sak, som också vittnar om ökade tillgångar, är sjelfva byggnadernas värde, såväl på landet sorn i städerna, och jag vill då erinra derom, att endast i Svenska Brandförsäkringsverk äro numera försäkringar tagna med 900 millioner rdr för fa stigheterna, förutom 300,000,000 för lösören.
Likaledes kan det vara upplysande för dem, sorn förneka ali kapitalbildning, att se den utsträckning, som assosiationsväsendet för produktiva företag vunnit.
I detta afseende vi|l jag upplysa, att sedan 1849 hafva i aktiebolag för sådana ändamål blifvit nedlagda mera än 52 millioner rdr.
Och äfven i den mest rörliga form, som är penningen, visar sig samma tillfredsställande resultat i afseende på kapitalets tillväxt.
Jag vill i detta hänseende enr dast nämna såsom ett exempel förhållandet med sparbankerna, hvilka på 25 år från 2,380,000 vuxit till 27,250,000 rdr, och jag gör detta så mycket heldre sorn dessa inrättningar just äro afsedda för att uppsamla de fattigare folkklassernas be sparingar.
Särskildt ber jag dockoatt få anföra ställningen med sparbankerna i Malmöhus län.
Ar 1834 fanns i nämnde läns sparbanker ett kapital af endast 212,000 rdr; år 1860 hade detta vuxit till 5 millioner.
Det förekommer mig verkligen obegripligt, att någon, som har alla dessa obestridliga fakta för 336 Den 13 Maj f. m. ögonen, ändock kan påstå, att någon kapitaltillväxt härstädes icke egt rum, och icke ens skulle kunna komma till stånd.
Jag vill nu öfvergå tiil den andra frågan, nemi. om sättet för det il'rågav:de lånets upptagande.
Man har sagt, att föreskrifterna för fullm:ge i Riksgäldskontoret icke borde vara sådana att fullm:ge må tvingas göra lån på hvad vilkor som helst.
Men mig synes likväl detta redan vara förebygdt genom stadgandet i § 7, att lånetransaktionen skall af K.
M. sanktioneras; ty om vilkoren verkligen skulle vara allt för mycket betungande, så kan K.
M. vägra sin sanktion, hvilken väl lärer vara aldeles nödvändig, om lånet skall erhålla någon kredit utomlands.
Jag tror dessutom, att, i afseende å vilkorens stränghet, faran ej är så särdeles stor, utan att man i utlandet redan kommit till en riktigare uppfattning af Sveriges financiela ställning och ekonomiska ressurser.
Det är också af erfarenheten bestyrkt, att för hvarje gång Sverige uppträdt som lånesökande, har det kunnat betinga sig bättre vilkor.
Man har här talat om att upptaga ett särskildt lån för utförandet af den södra banan, som under alla vilkor borde fullbordas, och att låta de öfriga anstå, till dess penningar kunde erhållas på billiga vilkor.
Denna tanke kan jag likväl icke för min del biträda.
Jag anser visserligen också, att södra banans snara fullbordande är af största vigt, men äfven om emot förmodan upptagandet af ett nytt lån på billiga vilkor för någon tid skulle möta svårigheter, torde arbetet med denna bana i nödfall kunna drifvas genom användande af befintliga medel dels i Riksgäldskontoret, dels sådana som banken kan försträcka, så att upptagandet af flera lån må kunna undvikas.
Man har äfven yrkat att lånet borde fördelas i dels inhemskt dels utländkt.
Jag tror det icke vara skäl att sålunda fördela summan i flera lån af olika beskaffenhet.
Ändamålet att få ett inhemskt fondsystem vinnes dessutom ej genom att blott dekretera ett sådant, utan derigenom att obligationerna ställas så, att de lämpa sig för marknaden; och Utsk:t synes mig hafva funnit en utväg härtill, då det föreslagit, att dessa skulle skrifvas såväl på Svenska och lyda på Svenskt mynt, som ock på något annat språk och en främmande myntsort.
Det är då klart, att liqviden icke skulle verkställas efter kurs, utan i det ena eller andra myntet, med ett visst fast värde dem båda emellan.
Man har också yrkat, att räntan icke skulle fixeras så hög, emedan det vore förmånligare att hafva en lägre ränta.
För min del anser jag detta vara en omständighet af mindre vigt, då den andra faktoren, eller kapitalrabatten, är obestämd, ty naturligtvis kommer denna att rätta sig efter räntan.
Jag vill emellertid icke neka, att en lägre ränta medför den fördelen att lemna större utrymme åt spekulationen, och derföre i allmänhet betingar något bättre vilkor än en högre ränta, men då bör också amorteringen ske genom uppköp efter kurs, och ej genom utlottning al pari, i hvilket fall förlusten blir för stor, om kapitalrabatten är Den 13 M aj t. ra. 337 är betydlig.
Om t. ex. räntan är 4 proc. och kursen står på 90, eller om vid \\ proc:s ränta kursen står på 98, så förlorar man vid utlottningen i sednare fallet endast 2 proc., men i det förra antia tdl 10 proc.
Jag tror emellertid icke att det är skäl att härom lemna speciella föreskrifter åt fullmtge, och ej heller att något bestämdt lunder bör läggas i vägen för det s. k. premie-systemet.
Man har ofta med häftighet motsatt sig och klandrat detta system, egentligen derföre att det skulle vara liktydigt med en ofienllig lotteri-anstalt, och att folket derigenom skulle inledas i spelsjukans demoraliserande frestelser.
Ja, om denria åsigt af sakens beskaffenhet vore riktig, så skulle jag visserligen lika strängt som någon annan ogilla densamma, men så är, enligt min tanke, alldeles icke förhållandet.
I främsta rummet måste nemi. anmärkas, att hvad som här utgör spelet och som öfverlemnas åt lyckan, ingalunda, såsom vid lotterier, består uti insatsen eller'1 sjelfva kapitalet, hvilket deremot alltid, ej allenast oförminskadt, utan småningom förökadt, är i behåll, utan endast i en del af detta kapitals årliga afkastning, hvilken användes till premier af olika storlek.
Och långt ifrån att uppmuntra den fördömliga hågen, att åt slumpen och ett bedrägligt hopp om stor vinst, hvars ytterst ringa sannolikhet ganska få kunna inse eller beräkna, uppoffra en mödosamt lörvärfvad sparpenning, som sålunda nästan alltid går förlorad, blir ett väl inrättadt premie-system deremot, enligt min tanka, en kraftig sporre att söka hopsamla ett litet kapital.
Ty, när utan allt annat äfventyr än att detta lilla kapital, intill dess detsamma med större eller mindre vinst utlottas, ligger i det närmaste räntelöst — något som väl i allt fall, helst med små kapitaler och sådana, som nedläggas i värdefulla effekter, ofta inträffar — man kan tillegna sig utsigten (huru aflägsen den ock må vara) att genom ett gynsamt öde betrygga hela sin framtid, så lärer säkerligen mången, som kanske eljest vore mindre nogräknad med en utgift, blott för nöjet att kunna hysa ett sådant hopp, hvilket ju icke är omoraliskt eller klandervärdt, anstränga sig för att förvärfva det obetydliga kapital, som härtill erfordras. l)å nu härtill kommer att, genom en sådan anordning af lånet, staten med visshet kan betinga sig ganska betydligt förmånligare vilkor, så kan jag för min del icke inse hvarföre densamma skulle förbjudas eller motverkas.
Mycket vore att härom ytterligare tillägga, men hvarken i sådant afseende, eller i förslagets öfriga detaljer, anser jag mig nu böra vidare ingå, utan får endast instämma med dem, som begärt återremiss af Betänk:t.
Jag skulle icke hafva ansett det tillständigt att vid den nu långt framskridna timman begära ordet för alt få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på hvad som varit af så många talare omsagdt, och jag skulle äfven hafva stadnat vid ett instämmande med Gr.
Mörner, Frih. TerH.