Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu rigten denna stam! af åldern hård en gång,
Han gäckar eder vård och konstens sena tvång.
En åldrig seglare, kring bygdens lugna vikar,
Sin lärling småningom med böljorna förlikar:
Att, när, mot hafvets rymd, han lägger ut från strand,
Ej styret svika skall en oerfaren hand,
Och stormen slunga kring den ankarlösa slupen
Bland tusen dolda skär, och hvälfva den i djupen:
Snart i en högre sfer
Den unga anden röjs af kunskapens begär.
Ur gruset småningom han lyfter fria vingen
Upp mot begreppens rymd — och massorna af tingen
Ta form och färg och lif, och ordnas till en verld —
Och solen träder fram och börjar dagens färd.
Det är ej denna sol, som öfver qvalda länder
Ur heta stjernans krets sin middagsvigge sänder,
Och torkar blommans dagg, och qväfver kraft
och mod:
Att speglas i en dagg af tårar och af blod,
Och nödens enda kraft på otacksamma fårar,
Och plundrarns enda mod bland värnlösa och
dårar ...
Nej! sådan hon gick upp för verldens gyllne tid,
Gick, morgonrodnande och leende och blid,
För en Arcadisk dal och, helsad af dess sånger,
Såg mödor utan qval, och glädje utan ånger.
Du, Barndom! än en tår jag åt ditt minne ger,
Och hjertat suckar tyst: du kommer icke mer!
Du kommer icke mer, med blommorna i håren,
Och löjet på din läpp, och lekarna i spåren ...
Men, skall du äfven fly en djupt förkastad bygd,
Du, oskuldssälla frid! och du, de spädas dygd,
Du, helga menlöshet i känslan och begären!
Skall du ock evigt fly från jordens landamären?
Dröj, goda engel! dröj, till mulna åldrars tröst!
Bevaka menskans rätt, beherrska hennes bröst!
Sjung, skaldmö! sjung ditt hopp!
Till inga dogmer
svuren,
Tag läror i ditt bröst, och toner af naturen:
Och dör din stämma bort, en suck i stormars gny,
Så höj en tröstfull blick mot bättre dar, som gry!
Det ges en himmelsk kraft, J jordens millioner!
Som, genom seklers djup och öfver spridda zoner,
Ledsagat edra fjät i oafhängig gång
Utaf systemers ebb och stumma ödens tvång.
Vid skymten af det sken en nattlig lampa sprider,
Jag öppnar verldens bok, jag bjuder flydda tider
Ur dunkla minnens famn, att vittnande stå opp
Till nya slägters ljus i nya åldrars lοpp.
Hvem var den usla stam, i tidehvarfvens gryning,
Med barndomens gestalt och ålderdomens tyning,
Åt döfva skickelser och qväfvande behof
Och djurliga begär ett öfvergifvet rof?
Jag såg en ömklig mask sig på en stoftpunkt vrida,
Knappt af instinkten lärd mot krossaren att strida,
En obesinnlig stund, i vanmakt och i nöd —
Och lönt för qvalens lif med hopplöshetens död.
Hur olik denna stam, ur åldrars aska runnen,
Med seger på natur och brist och öde vunnen,
Förskönad till sin form, förädlad till sin art,
Som framgår, mognande, med tidens stilla fart!
Snart, kring ett fridsamt klot, lycksaligare ätter
Välsigna Himlens nåd, och skörda jordens slätter;
Bland lydiga begär förnuftets thron står opp,
Och kröner dygdens lif med Elyséens hopp
Och tempel träda fram, och helga skalder sjunga,
Och stater bilda sig, och segerhjeltar ljunga,
Och mildhet skipar rätt, der visheten ger lag,
Och konster blomstra upp till båtnad och behag.
Hvem är den Genius, som dessa under stiftar:
Som öfver tingens gång och jordens öden viftar,
Så mäktig och så mild, förtrollningarnas staf,
Och vårdar menskans helgd på brädden af dess graf?—
ömma mensklighet! då svämmande barbarer
Planterat på din borg förödelsens standarer,
Och trampat ner din rätt, och utsläckt dina ljus,
Och chaos återhvälft kring helgedomars grus ...
Hvem? när, i blodig skrud, och skakande sin fackla,
Kring skarorna som gny, och staterna som vackla,
Ett lösryckt sjelfsvåld for med stormbevingadt larm,
Och bräckte alla band, och bar en Titans-arm
Mot himlens egen thron ...
Hvem var, försagda slägte,
Den engel, som sin hand åt dig i fallet räckte,
Slöt dig, på villors brant, i milda armars skygd,
Och hägnade din rätt, och bergade din dygd?
Det ges en stilla makt, J jordens millioner!
Ej vek för ödens hot, ej dog för stormars röst —
Och denna ädla makt var Känslan i ert bröst.
O! säg ej, der du går i tankens högre dager,
Säg ej, o filosof! ”att känslan oss bedrager;
Att, öfver sinnens krets allena trygg och ren,
Går sanningen sin gång, och annat allt är sken” ...
O ja! hon går sin gång högt ofvan menskosinnen —
J, hennes älsklingar! jag helgar edra minnen,
Jag står med vördnad upp för edra stora namn
Men om den himmelska försmår en dödlig famn,
Om ej en ändlig syn fördrar dess glans, om ingen
Ur stoftet vågad blick än hunnit bakom tingen:
Hvar står det tankemål, som ej af sinnet käns?
Det är blott hjertats hopp, som öfverfar dess gräns?...
Jag såg, på seklers grus, mot skyn ett vårdtorn timradt:
Ho lystes af det sken, som på dess spetsar skimrat?
Hann det väl, ofvan skyn, dit öfver tid och rymd?
Hann det väl, nedan skyn, en verld i villor skymd?
”Sänk ner, du trotsiga, sänk ner de höga blossen!”
Var mensklighetens rop, omfamlande kolossen:
”Du, väktare i skyn! är natten ännu lång?
”Vi tro ej stjernans ljus, ej månens stilla gång:
”Vi trodde uppå dig — Så upplys jordens slägten!
”Är natten ännu lång?...
Och kommer morgon väkten?”
Nej! ömma mensklighet, förtviflande! haf tröst!
Tro du naturens gång, tro känslan i ditt bröst!
Kort är din syn, men trygg — och hjertat tryggt i valet
Emellan ondt och godt, emellan rätt och galet.
Jag vet, att någon gång bland kämpande begär
Din tanke irrar sig, din vilja missledd är;
Jag vet, att brytningar af stormande passioner,
Med dån kring jordens rymd, rest folken — om-
stjelpt throner:
Det var ej känslans verk — ej filosofens skuld:
Din känsla slumrade; men, sansad snart och huld,
Hon hof sitt väktarljud: mildt saktade sig stormen;
Elastiskt återtog det slappa hjertat formen;
Och villans röjda svek, och brottets väckta blygd,
Gaf menskotanken ljus, och menskohjertat dygd.
Så följ, du känslans makt! följ, skyddande och trogen,
En slägt, för himlar gjord, ej än för himlar mogen!
Kring dödlighetens rymd bär dina milda bud!
Din röst är äfvenväl en häroldsröst från Gud.
”Kan väl (så talar du), kan krälaren i sanden
”Olympens höjder nå?
En främling der i landen,
”Vill masken menniskan beskrifva, djerf och svag,
”För alla varelser en ren och allmän lag?
”Välan! hon tälje då, med hvilka bättre dygder,
”Hvad nya ljus hon kom igen till våra bygder !—
”Den dygd som öfvades, det kunskapsljus som vans,
”Hvad äro de? om ej en återbruten glans
”Utaf en skön natur i sköna menskosjälar, —
”Som, matt i töcknarna kring lägre sinnens trälar,
”I tankens irrgång matt, föll värmande och mild
”I hvarje menlöst bröst, och tryckte der sin bild.
”Väl står på berget der ett kunskapsträd, som nickar
”Med klar Hesperisk frukt mot dina lystna blickar —
”Sök ej, med hugstort vett och tankdrygt öfverdåd,
”Att hopa i din famn dess eviga förråd!
”För tankans Briaré bevakad och förbuden,
”Dess frukt mot jorden sänks, åt hjertat villigt bjuden,
”Och Cythereas Son bröt af en gyllne gren
”Och synade, med den, Tenarn och Elysén 1.
”Den oskuldsfulla själ, af Huldgudinnor buren,
”I lifvets morgonstund, till dygden och naturen;
”Som, mera trygg än djerf, och mera god än lärd,
”Och af det ädla ledd, och af det sköna närd,
”Blef van i allt att se, i allt sig föresätta
”Det enda värdiga, förnuftiga och rätta:
”Hon kan ej tveka om sitt stora ändamål,
”Ej äflas till ett ljus, som ej dess öga tål,
”Ett ljus, som ändå skeft ledsagar hennes öden,
”Och slocknar för en flägt — och tändes först i
döden.
”Fast hon ej verldars gång och väsens mål förstod,
”Hon känner inom sig, att Skaparen är god,
”Och menskan säll i dygd, och väljande i handling,
”Och segrande i hopp, på öde och förvandling:
”Och då, till jordens väl, sitt hjertas skärf hon skänkt,
”Sin tankes till dess ljus, men mera gjort än tänkt,
”Men andras sällhet haft till villkor för sin egen:
”Mot lifvets dolda gräns med lugn hon nalkar stegen,
”Och flyr, ett tröttadt barn, i famnen af sin Far, —
”Der slöjan faller ner, och sanningen står bar.”
Föräldrar!
Fostrare!
Det är för Er jag yrkar
De enkla lärors bud mitt eget hjerta dyrkar.
Kanske blir menskan jemt den samma, som hon var,
Och hennes åldrar blott en fortsatt barndoms dar:
Men skall, en klarnad stund, det höga vishetsbudet
Bli hördt i alla bröst, och skall det stora ljudet
Af fria pligters lag gå ut i alla land;
Så är det endast då, när, i harmoniskt band
Af sinne och förnuft, hon känner nog sitt svaga,
Att ej med brådspänd flygt till slutna verldar draga,
Och känner nog sin kraft, att, utan straff och lön,
Sitt hjerta dygden ge, för det att den är skön.
Så talar Känslans röst, af Vishetsläran gillad,
När den i menskobröst får tala oförvillad.
Hvar oförderfvad själ har känt, om ej förstått,
Det goda såsom skönt, det sköna såsom godt.
Först när begreppet skiljt hvad hjertat har förenat,
Då blef det menniskan af Himmelen förmenadt
I oskuld att bebo det lugna paradis,
Der, enig med sig sjelf, hon lefde glad och vis.
Förjagad derifrån, hon vänder ej tillbaka;
En blixtrande Cherub dess ingång skall bevaka:
Men om, vid dess förlust en gång, likväl hon känt
Sin anda liksom ryckt utur sitt element;
Om, — när, vid ödets slag, en gång hon sansad
Till tröstlöst vetande af det hon ägt, men saknar, —
Hon, sliten af begär och trött vid deras strid,
Förnimmer sitt behof af en försvunnen frid;
Hon ej förlorad är: hon kämpa skall och vinna,
Och, krönt med segrens palm, sitt värde återfinna,
Ej i ett oskuldslif af obepröfvad hallt,
Men i en mogen dygds gudomliga gestalt.
Allt mer hon skall förstå, att, hvad som blott är
djurligt,
Ej endast orätt är, men äfven onaturligt,
Och se, i en sublim nödvändighetens lag,
Det godas heliga, odödliga behag.
J Hymens salige, som, druckne af er lycka,
En längtad ättling fått i rörda armar trycka!
O! känden J ej rätt er höga, dyra pligt,
O! glömden J en gång föräldranamnets vigt ...
Förr väpne döden sig! förr slite han med smärta
Den späda ur er famn, och hälften ur ert hjerta!
Men skall han sträfva fram, bland faror och försåt,
I edra höljda spår, på lifvets tunga stråt;
Skall han, en nödig länk i väsens kedja vorden,
Än brottas, långa år, med sorgerna på jorden,
Förr’n åt hans trötta ben hon låter upp sin famn:
Föräldrar, hören mig!
— I fosterlandets namn,
I mensklighetens namn, i Dens, som skall oss alla
För sitt betrodda lån en dag till redo kalla,
Besvär jag Eder ömt!
I känslan af er fröjd
Betänken rätt ert kall och edra pligters höjd!
Af Er tar barnets själ den form, den rigt, den vana,
Som sällhet eller ve för menniskan skall dana;
Åt Er är anförtrodd en ädlare natur,
Som engelns höjd kan nå — kan sänkas ner till djur.
Med hjertats ömma språk till hjertat tidigt talen!
Ty hjertat fattar bäst de höga idealen
För sin fullkomlighet, i ständig fortgång röjd;
Blott hjertat lyfter sig, med hopp och barnslig fröjd,
Som himlen högt, till Gud — och, vidt som jor-
den räcker,
Till bröders ljus och väl, omfamnande, sig sträcker.
I hvarje menskobröst Försynens milda makt
Till vishet och till dygd det första fröet lagt;
En gnista af det ljus, som högre andar kröner,
Förtroddes, flämtande, åt dödlighetens söner.
Men skall i jordisk mark ett himlafrö slå rot,
Och drifva, och ge frukt, och trotsa stormars hot;
Skall i vår tunga luft den ädla gnistan trifvas,
Och tändas till ett ljus, och till en låga lifvas:
Må fröet skjuta fritt! men tryggt i odlarns gård;
Må gnistan vecklas fritt! men närd med trogen vård:
Att marken ej blir stel, och atmosferen tjocknar —
Och fröet evigt dör, och gnistan evigt slocknar.
Haf ögat på naturn!
Sjelfständig i sin gång,
Hon hatar reglans nyck och etikettens tvång.
Född i dess egen barm, att hennes afsteg bättra
Och trygga hennes fjät, men ej dess frihet fjättra,
Ledsagande och ledd, går konsten vid dess hand,
Och fäster på sin mor behagens blomsterband.
Hvart bröst har känsla fått: blott väcken den,
befrämjen
Dess lif till mogna’ns stund, dess vilda utbrott tämjen!
Men varsamt, — utan hot och föreläsningsljud;
Förvillen ej dess gång med goda tonens bud!
En lexa ger ej vett, decencen ger ej seder,
Och bräcklig blir den dygd, som farhågan bereder.
Med ögat på ert barn, men på Er sjelfva mer,
Betänken all den följd, som efterdömet ger!
Exemplet, understödt af kärlekens förmaning,
Är främsta villkoret för mensko-andens daning.
Jag lyckönskar den själ, som, i sin oskuld säll,
Ägt från sin första stund, i fäders stilla tjäll,
Ej annan eftersyn, än den som dygder föder;
I himlen, blott en Far — på jorden, endast bröder.
Med verlden obekant, tills dygd och religion
Dess hjerta helga fått, och stadga der sin thron,
För henne lifvet visst skall blifva pligtens bana,
Det ädla ett behof, det nyttiga en vana,
Och hvarje af dess dar, fast glömd af ryktets ljud,
Upptecknas, dyr och skön, af hjertat och af Gud.
Men ack! hvar finnas de, de sälla, stilla öar,
I hvilken fridsam famn af obefarna sjöar, —
Dit ingen seglare från en förkastad verld
Fortplantat på sin köl en epidemisk flärd?
Hvar står hon, åldrigt skön, den undangömda hydda,
Ur hvilken helig lund, som goda andar skydda,
Framskymtar hennes tak, i patriarkisk frid, —
Dit tonen aldrig hann af en förderfvad tid?..
Med tjusning, ömme Far! för dina barn du tyder
De sälla dygders bud, ditt efterdöme lyder;
Du sluter dem i famn, du rörda Mor! och lär
Att sucka till den ”Gud, som hafver barnen kär” —
Ack! gyllne skördar gro i hoppningsfulla vårar:
Men mången sår i fröjd, som bergar under tårar!...
Den stund ett älskadt barn af dig bevakadt var,
Och leddes af din hand — O du, förtjuste Far!
Och du, dess sälla Mor! — då var ej lasten inne,
Som smittade dess bröst och villade dess sinne.
Men, ur dess åsyn ryckt, när du för guld och rang
I purpursläpens fjät med blottad hjessa sprang;
När du om staters väl med säker stämma dömde
I aftoncerkelns ro — och eget väl förglömde;
När du, en evig Grace, kring salen flög i dans;
Än göt en älskvärd tår vid midnattsscenens glans,
Att nöje, dyrkan, allt — så när som sällhet — vinna:
Du Far! hvar är din son?
Hvar är ditt barn, o
Qvinna?
Hvar?— Eviga Försyn! — hvilka händers våld?
Som, lejda till förakt, och trogna blott för sold,
Ej annan måttstock känt att ondt och ädelt skilja,
Än fördomens begrepp och lidelsernas vilja;
Knappt annan känsla rönt, än den af sitt förtryck;
Knappt annan farhåga, än fruktan för din nyck ...
På slika hyreshjon J likväl sorglöst kasten
Föräldravårdens tyngd!
Och se’n, när ändtlig lasten,
När illska och passion förstört hvart dygdefrö,
Gjort hjertat känslolöst, gjort tankekraften slö,
Och gått med stora steg att varelsen förderfva:
Då skall, J fordren det! en Mentor, en Minerva
Omskapa lynnets art, och föda själn på nytt,
Och bilda känslans kraft, då känslans tid har
flytt ...
O menskors Fostrare! hvad öde öfver Eder!
Hvad skäl att sucka ömt:
O tider! hvilka seder!
Så har den spädas själ sin första bildning fått.
Han brottslig blef — förrän han visste utaf brott;
Förskämd — och menlös dock! ...
J finnen det
med smärta,
Föräldrar! detta rön det sårar edert hjerta:
Hvad återstår för Er?
— J kännen ju ett sätt
Att hjelpa eder sak, så ofelbart, som lätt?
Och lyften straffets hand, och tanken genom tuktan,
Hvad ej med godo vins, att vinna det med fruktan!
Ett alltför vådligt sätt! der läkedomen bär
Ett ofta värre gift, än krämpans eget är;
Ett alltför grufligt sätt! att på en skuldlös hvälfva
Det stela brottets lön — förtjent af Eder sjelfva!
Jag gillar agans bruk, jag nekar ej den kraft
Till barnslig hörsamhet, den har och alltid haft;
Och ve den Far och Mor, som, hvarest gnistan hotar,
Med rättvis stränghet ej en vådelds utbrott motar!
Men här, om någonsin, jag äskar varsamhet.
Har du förut ej gjort allt hvad du kan och vet,
Med mildhet, föresyn, förmaningar och lämpa,
Att leda känslans gång och hennes irring dämpa,
Räds, att i barnets själ ett olycksfrö du lagt
Till slafvisk duglöshet, till modlöst sjelf-förakt!
Räds ock, att denna själ, som lider — men förtryter
Sin svaghet och ditt våld, en dag sin fjättra bryter,
Och återtar sin rätt, med missledd kraft, en dag,
I trots af vördnadsband och Religion och Lag!
Gör tydligt för dig sjelf begreppet om det rätta!
En olat, vårdslöshet, ett minnesfel — ej detta
Kan bli bestraffningens förtjenta föremål:
Men afunden — som ej en annans glädje tål;
Men oförnöjelsen — som allt försmår och äskar;
Men illskan som gör våld — och stelsinnet som
tredskar
Och lögnen, falskheten, olydnaden — och allt,
Der afsigten är ond: ty den gör sakens hallt.
Se der de föremål, dem hvart föräldrahjerta
Bör ömt och allvarsamt beifra och behjerta!
Se laster, hvilkas bot du länge söka bör
Med vettet som ger råd, och ömheten som rör,
Förrän du tar ett steg, som mest din känsla sårar!
Men då — oryggelig af böner och af tårar,
Utaf en brottslig hand förgäfves rörd och smekt,
Med hjertat känslofullt, men blicken obevekt,
Du är ej mera Mor, du är ej mera Fader:
Du gaf ju bättringstid?
Du gaf ju varningsgrader?
Rättvisans skipare, dess dom du endast sagt —
All verlden böje sig inunder hennes makt!
Gif skäl! låt barnet se, att straffets tyngd, som
trycker,
Är följden af dess fel, och ej af dina nycker!
Och aldrig lydig blindt, och aldrig ohördt dömd,
Den fallne, samma stund, må finna nesan glömd!
Du tar ditt barn igen, det skall ej länge ligga
För dina fötter qvar, förlåtelsen att tigga,
Och, slafviskt stafvande, det formulär du ger,
Utlofva, under gråt, att ”så ej göra mer”!
Jag vill, att hvarje sätt att menniskan förbättra
Blir viljans sjelfförtjenst, och icke nödens fjättra;
Och barnet, hellre än att duka under tvång,
Må äfventyra förr att fela än en gång!
Jag vill, hos gossen re’n, upptäcka vedermälen
Af denna sinneshöjd och manlighet i själen,
Som, värdigt skuddande det tunga hotets länk,
Bär fram sin ädla pligt som hjertats fria skänk;
Som menskans höga rätt hos sig och andra aktar,
Och, adlande sig sjelf, till annan höjd ej traktar,
Än karakterens höjd — och stor, då den är god,
Har makt och ära nog, då han har dygd och mod.
Besinna dessa ord, du, som med ärfda titlar
Ditt ännu späda barn så obetänksamt kittlar!
Af Kung och Fosterland din fader eller du,
Må ske! förtjente dem: men ej din son ännu.
Förtjensten ärfves ej: då först blir den hans egen,
När han, med samma nit, går fram de samma stegen
Till ärans helgedom, i ärefulla värf,
Och offrar der sin gärd, och lägger der sin skärf,
För Fosterlandets Far, bland Fosterlandets Söner,
På nyttans altare, som medborgsandan kröner.
Då skall han, sjelfkrafd, nå den företrädesrätt,
Som egnades hans dygd långt mera än hans ätt.
Nu fatte han i tid — och fatte djupt, den läran:
Att börden slumpens är, och blott personens äran!
Nu lyde han i tid de bud naturen gaf,
Och vörde bondens svett, och vörde ålderns staf,
Och bryte uslingen det sparda aftonbrödet!
Bland dessa bygdens barn med mindre gunst af ödet,
Med samma känslospråk och menskorätt, som han,
Han vare en kamrat, och ej en öfverman!
Med deras härdighet, och deras färg på kinden,
Han tåle sommarns sol, han trotse vintervinden!
Än täflande i språng kring blommornas emalj,
Än öfver drifvors bädd i yrande batalj,
De yfverborna små, förföljande, förföljda,
Och ömsom utaf snö och ömsom rosor höljda,
Må sorglöst stoja fram, vid nejdens återdån —
Skam honom som blir sist! fast frälseherrens son:
Då segrarn hissas skall än högst på blomsterstacken,
Än dragas i triumf på kälken uppför backen.
Må intet maktspråk nå till denna glada sfer,
Der lyckan, än ej blind, ännu förtjenstens är!
En gång, ur glädjens krets i högre hvirflar dragen
(Der hon, med sluten syn, ej följer denna lagen),
Förtärd och stjernbeprydd, han tör i minnet än
Uppkalla dessa dar och önska dem igen.
Väl honom dock, dit han i ädla värf är gången!
Han har ett vidsträckt fält, att lyckliggöra mången,
Der, till sitt hjertas pris, trots tacklöshetens rön.
Han skördar ock ibland välsignelsernas lön.
Väl honom! då en gång hans stilla afton skymmer,
Han vända kan i ro, från mödor och bekymmer,
Tillbaka till det folk, hvars vän och bror han var,
Och samma kärlek få, som deras vän och far!
Men hvilka öden helst, som bäras, till hans möte,
I det tillkommandes än oupplåtna sköte:
Om med en stormig tid hans dagar störta fram,
Likt böljor af en flod, som hvälfver bullersam;
Om, utan sorl och namn igenom ängen burna,
De fridsamt gjuta sig ur tidens sänkta urna
(Det ser ej menskoblick; det ser och vet den Makt,
Som hvar och en sin väg med vishet förelagt):
I alla vexlingar han dock en stjerna finner,
Som ej i molnen göms, i stormen ej försvinner,
Som, vänligt strålande och oförgängligt skön,
Ledsagar dygdens fjät och visar på dess lön.
Du är det, Religion!
Du är det, Himlens dotter!
Som helgar menskors bröst och jemnar deras lotter,
Och frid och kraft och ljus ifrån ditt eget land
På jorden skiftar ut med aldrig sluten hand.
Ack! innan sig min sång om lifvets vårdag lyktar
Och lifvets vårdag bort ur fostrarns händer flyktar,
Ett ömt, ett vigtigt ord, till hvarje moder sagdt,
Mitt hjerta önskar än på hennes hjerta lagdt.
Jag ville lägga fram, i trogen undervisning,
Hur hon, förutan hjelp af klyfvande bevisning,
Må lyfta barnets själ, på känslans vingar helst,
Till Den som verlden styr — till Den som verlden
frälst;
Med helga lärors kraft, som, öfver qval och öden,
Ge värde åt vårt lif, hugsvalelse åt döden.
Men nej! du ömhetens och Religionens vän!
Min röst ej manar dig: du ej behöfver den.
Matt, liflöst är det språk, Permessens tärna äger,
Mot hvad din enfald vet, din milda vishet säger;
Behagens Urani, och dygdens Aphrodit!
Ditt hjerta talar mer än alla lärors nit.
Lik den Osynlige, i gränslös mildhet buren
Kring varelsernas rymd, — som sökte i naturen
Ett aftryck af Sig sjelf, att mera älskad bli,
Och modershjertat fann, och såg sin bild deri:
Så går du, dold och mild; som Han, den gode Anden,
Du leder dina små, med jemn försorg, vid handen,
Och, sjelf i deras krets en skyddande Försyn,
Förtror dem blott åt dig — och Honom öfver skyn.
Förtror dem åt den Vän, som gerna sig förbarmar;
Som slöt de menlösa i hulda Brodersarmar;
Som sjelf var barn en gång, och sjelf beskydda vill
De oskuldsfulla små, dem himmelen hör till.
Jag ville följa dig, då än, med upplyft öga,
Du visar för ditt barn det stjernbeströdda höga,
Den sköna solens guld, och silfvermånens klot,
Än sänker det förtjust till blomman för din fot,
Den granna ängens bädd, den gula åkerns skördar
Och lyfter det igen, och rörd och tacksam vördar
Den milde Skaparen och Fadern öfver allt,
Som detta, med en vink, från intet har befallt;
Som föder siskans barn, klär liljorna i dalen,
Och hör, och ej försmår, sitt lof af näktergalen:
Dock hellre hör den suck, från goda menskor går,
Och räknar deras dar — och deras hufvudhår.
Från yppighetens sal, der yra lustar stoja,
Jag hellre gick med dig till denna låga koja,
Der du ger råd och tröst, hugsvalelse och bröd,
Åt sjuklingen i qval, och uslingen i nöd:
Som, lik Elisabet af Jesu Moder helsad,
Är, vid din anblick re’n, förlyckligad och frälsad,
Och stammar, under gråt, sin tack, — af dig ej hörd;
”Gud ser oss”! hviskar du till barnet, tyst och rörd,
Och trycker ömt dess hand — och så med det
försvinner,
Förrän välsignelsen ditt englahjerta hinner.
Hur gerna följde jag i dina helga spår,
Den lugna aftonstund, från verlden skild, du går
Förtroligt med ditt barn i promenadens lunder,
Och täljer, vis och god, den gode Gudens under
Till menskobarnens väl, och deras pröfningstid,
Vår verlds fåfänglighet, och evighetens frid!
Och sist, med blödig själ, der uppå kyrkogården
Dig sätter, med din pant, på kullen under vården,
Invid ett åldrigt kors, som lutar på dess höjd,
Med dödens vissna krans — en bild af lifvets fröjd!
”Se (talar du), hvarthän de leda, alla stegen!
”I grafven dock till slut ...
Den hyddan är vår egen.
”Här samlas hög och låg — Hvad är väl lifvet värdt
”Med allt hvad det har stort, och allt hvad det
har kärt?...
”Blif from och vis, mitt barn!
Af allt hvad men-
skan äger
”Blir dygden ensam qvar:
Den bäddar hennes läger
”Så sakteligt, så ljuft! — tills ur sin stilla blund
”Hon väcks af vännens röst, en klarnad morgon-
stund.
”Snart från mitt lilla barn jag i det tysta stiger,
”Och denna hand blir kall, och denna stämma tiger ...
”Blif from och vis, min vän! och håll dig vid den tro,
”Som helgat fädrens dar, och gett dem salig ro!
”Det är det bästa arf åt dig jag öfverlåter:
”Behåll det ömt! — hos Gud vi då få famnas åter ...”
Nu solen sänker sig — och denna sköna grupp
Hemvänder hand i hand, der mellan trän står upp
Ett stilla landtligt tjäll, i fri och enkel fägring,
Omhvärfdt af englars här i fredande belägring.
Lärdt af den bästa
Mor, ett barnsligt böneljud
Med känslig andakt höjs till menskors Far och Gud;
Den bön, som hvarje qväll och morgon sig förnyar,