Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, att man icke kail utesluta sista punkten i detta förslag; ty om än hvarje brefskrifvare vore skyldig med frimärke förse de bref, som inläggas i en breflåda, är derföre icke sagdt, att de åsätta frimärkena motsvara brefvens vigt.
Det skulle möjligen kunna hända, alt ett bref, vägande 2^ lod, vore försedt med frimärken endast för 2.
Möjligen skulle också föreskriften kunna kringgås derigenom, att ett bref, vägande aldrig så mycket, påsaltes blott ett enda frimärke.
Man hade i alla fall fullgjort föreskriften om frimärkes påsättande.
Dessutom kunna många misstag begås, i fråga om ett brefs vigt; ty möjligen kan den vågskål jag begagnar icke öfverensstämma med Postverkets.
Det kan äfven hända, att man med upsåt väger för knappt.
Derföre måste föreskriften, rör:de brefmottagarens skyldighet att lösa brefvet, i punkten qvarstå.
I andra länder, hvarest det är vanligt att obetalta bref inläggas i breflädor, underlåter man ofta att betala brefven på förhand, då man skrifver om vigtigare ärenden, just derföre att Postverket må vara angeläget att till egaren fortskaffa obetaldta bref, för att utbekomma betalningen.
Skall emellertid hela^ punkten bifallas, sådan han till meningen är, så anhåller jag, att dessförinnan någon rättelse i språket måtte vidtagas.
I går hörde vi LagUtsk. vara konservalift i fråga om bibehållande af dåligt språk, derföre att del begagnades i den gamla lagen.
Nu har Bevilln.Utsk., som är så reformerande, varit serdeles angeläget att införa ett nytt dåligt ord, ty jag tror icke, att någorstädes i författningarne ang:de Postverket förekommer ordet adressat.
Hvartill skall det tjena att införa dylika främmande uttryck?
Utsk. begagnar å ena sidan ordet brefafsändare.
Hvarför 27* f 420 Den 16 Augusti e. m. kan det då icke, på den andra, få heta brefmotlagare?
Hr von Knorring, sora lärer tillhöra Bevilln.Utsk., har begagnat orden brefvets emottagare.
Bibehåller raan meningen, sådan hon nn lyder, nemi.: ”skolande adressaten i annat fall erlägga portot, såvida han vill brefvet emottaga”, så är detta ett språk, som för mången icke är begripligt, och der adressaten förmodligen kommer att af menige man uttalas adress-salen.
Jag anhåller således, alt i st. f. ordet adressaten måtte begagnas brejmoltagaren, och utbekomma i st. f. mottaga.
Man kan icke förneka, att de af den siste talaren yttrade betänkligheter mot borttagande af sista morn. i förevande punkt förtjena upmärksamhet, och man linner af dem, att den reform, man vill införa, snarare torde blifva af annan beskaffenhet, än den man åsyftar; men då man förutsätter, att Gen.-Poststyrelsen skall anskaffa breflådor i landsorten eller vid postanstalterna, ser jag ingen annan utväg, än den, som är föreslagen i första morn., nemi. att brefafsändaren skall vara skyldig att erlägga brefportot.
Visserligen kan den händelsen inträffa, som jag under diskussionen redan anmärkt, att brefafsändaren icke träffar rätta vigten af brefvet, utan en brist i portot upstår, hvilken då måste af brefemottagaren godtgöras; men Staten har altid säkerhet, att åtminstone få afgiften för ett lod, derigenom, att föreskriften i l:sta mom. af punkten blir ovilkorlig.
Skulle äfven rättigheten att afsända ofrankerade bref blifva i lika måtto som nu inskränkt, tror jag, att någon fara icke är för bauden att äfven bibehålla den sednare delen af punkten; ty det måste ligga i diligens- och ångbåtsbolagens intresse att erhålla godtgörelse för de bref, som med dessa lägenheter afsändas; och de lära icke underlåta tillse, att portoafgiften varder ordentligen erlagd.
Ett annat förhållande företer sig med breflädorna.
Genom deras inrättande, kan den händelsen inträffa, som Frih.
Palmstjerna förutsagt; och såvida de skola inrättas, är det af vigt att ålägga brefafsändaren skyldighet att förse brefven med frimärken, på det att Staten må hafva full garanti derför, att åtminstone någon afgift blir erlagd, om än icke hela portoafgiften skulle komma Stalén tillgodo, då den, till hvilken brefvet är adresseradt, antingen icke bekommer det eller också vägrar att lösa detsamma.
Då bref ankomma till Post-kontor med diligenser eliev ångbåtslägenheter, äro de icke försedde med poststämplar af de Post-kontor, hvarifrån de afgå».
I denna omständighet ligger f. n. en kontroll, som uplyser derom, att man icke kan presentera ett bref, som afgått från annat Post-kont. och gått igenom posltjenstemännens händer.
Så blir icke händelsen ifall Utsk:s förslag antages.
Breflådor skola inrättas, såväl i stad som på landet, och äfven vid sjelfva Post-kontoren.
Dessa breflådor skola väl icke afsändas.
Det kan vara en mängd bref deri inlaggde, hvilka skola afsändas till olika delar af landet.
De måste af post-tjenstemännen behandlas och, af dem Den IG Augusti e m. försedde med poststämplar, äfsändas till vederbör:de Post-kontor, ulan att vara försedde med frimärken.
Jag frågar då,.huru skall en korrespondent veta, huruvida han är skyldig betala lösen för sådana bref eller icke.
Postförvaltaren måste emottaga kontanta penningar, om brefvet icke är försedt med frimärke; men Postförvaltaren, till hvilken brefvet ankommit, presenterar utan frimärke brefvet för den, till hvilken det är adresseradt, och då måste äfven emottagaren betala det.
Således, genom friheten att afsända bref, utan alt de äro försedde med frimärken, uphäfves all verksam kontroll öfver frimärkenas anbringande; och jag tror derföre, att den sednare meningen i förslaget bör utgå.
Mörners erinran är efter min tanke ganska riktig, och jag instämmer deri.
Emot den anm., jag framställt, har man invändt, att allmänheten nu är van att skicka ofrankerade bref i lådor med ångbåtar eller diligenser.
Detta är ganska riktigt; men denna vana skall lätt bortläggas.
De, som vilja afsända bref, kunna ganska lätt förse sig med frimärken.
Under nuvar:de förhållanden, är antalet af de bref, som med ångbåtar eller diligenser afsändas, ganska inskränkt, och således är den olägenhet, som frankeringen nu medför, ganska ringa, isynnerhet som bref med ångbåtar nu vanligen endast gä från stad till stad; men helt annorlunda blir förhållandet, då breflådor komma att inrättas, såsom här redan är visadt, och nödvändigt är det, att breflådor inrättas, såväl utanför Post-kontor, sorn på andra ställen i landet, i hvilket fall de ofrankerade brefven då upgå till ett vida större antal och olägenheterna blifva då mångdubblade.
Häremot är anmärkt, att förfaltmn kunde eluderas derigenom, att ett bref, som vägde t. ex. flere lod, förseddes med endast ett frimärke och inlades i lådan ; men så blir icke händelsen ; ty om den, som gjort denna anmärkn.
, upmärksamt genomläst punkten, skulle lian- hafva funnit, att bref, inlagda i breflådor, böra vara försedda med frimärken, motsvarande brefvets vigt.
Således kan någon eludering icke komma i fråga.
Man har äfven sagt, alt ofrankerade bref begagnas mycket utomlands, derföre att man anser Postverket blifva derigenom mera angeläget, alt brefven komma emottagarne tillhanda.
Jag skulle tro, att man har dagliga bevis derpå, att vår postinrättning bemödar sig om brefvens riktiga framkomst, äfven om de äro betalte; och jag hoppas, att detta icke kan jäfvas, äfvensom att delta förhållande fortfarande skall ega rum.
Jag anhåller således om afslag å sista meningen i punkten.
Den sednare delen af moni. afser införande till en viss grad af portofraukofrihet; men hvarföre har Utsk. icke då tagit .steget fullt ut och äfven föreslagit befrielse för dem, som önska det, från att med frimärken förse sina å Postkontor inlemnade bref?
Derigenom hade den omtvistade skillingen kunnat undvikas, ty lika väl som man tillstyrkt, att ofrankerade bref må inläggas i de breflådor, som vid vägar och gator komma att inrättas, lika väl hade man kunnat tillstyrka, att ofrankerade bref 422 Den 16 Augusti e. m. må inlemnas å Postkontor.
Jag anser Utsk. hafva inkonseqvent förfarit; men instämmer dock fullkomligt med Frih.
Palmstjerna derutinnan, att portofranko-frihelen icke är för Svenska förhållanden nödig.
Det återstår alltid den olägenhet, Hr von Hartmansdorff omförmält, nemi. att den, som på landet i dessa lådor inlägger ett bref, kan sällan beräkna dess vigt, utan brefemottagären måste godtgöra skillnaden eller bristen.
Man mäste underkasta sig det.
Jag inser likväl, som sagdt är, ingen fördel deraf, att en frankofrihet 1 tillätes i vårt land, och tror derföre, att sista meningen i punkten icke hör bifallas.
I Sverige har den grundsats varit gällande, alt afsändaren, men icke emottagaren, af bref, skall betala postportot.
Som mig synes, ligger en billighet lill grund för ett sådant förfarande; ty afsändandet af ett bref beror ju helt och hållet på afsändaren; och då emottagaren icke känner innehållet af brefvet och, ifall han tror sig kunna vara likgiltig derför, underlåter att lösa detsamma, skall ju en förlust upkomma för Postverket, såvida afsändaren icke är skyldig att förse det med af honom sjelf betaldt frimärke.
Palmstjerna om uteslutande af sisla meningen i punkten.
Skulle Hr von Hartmansdorffs förslag bifallas, befarar jag, att man, i st. f. ett måhända mindre väl affatladt, får ett oegentligt uttryck, hvilket vore vida värre; ty huru kan man säga: ”brefemottagaren” om den, hvilken icke vill emottaga och icke emottager brefvet.
Det är ju, hvad man kallar en conlradictio in adjecto.
Hade Hr von Hartmansdorff upställl sitt förslag så, att han, i st. f. emottagaren, begagnat orden: den, till hvilken brefvet är ställdt, hade det varit fullkomligt svenskt och begripligt.
Hvad ordet ”adressat” angår, finnér jag det visst icke vackert, men skall, då Hr von Knorring uplyst, att detta ord förekommer i författn:n om Postverket, icke hafva så mycket att anmärka deremot; dock skulle jag emellertid önska, att hela denna tirad kunde utgå.
De komplimenter Utsk. fått emottaga för dess sätt att skrifva svenska, må gälla hvad de kunna.
Sä kert är dock, att ordet ”adressat” förekommer uti postförfaltn:ne, och är detsamma som brefinnehafvare, hvilket åter betyder detsamma som annammaren, d. v. s. den, som får brefvet i sin hand.
Emellertid må nu ordet qvarstå.
Man har anmärkt, att ordet ”adressat” skulle för mången vara otydligt.
Det härledes likväl ifrån latinska verbet adressare och dess participiura adressatus.
Man har klagat öfver de svårigheter, som skulle upkomma af breflådorna; men det må väl icke vara någon svårighet för postmästare, att afsända bref till adressaten; och jag tror, att man i Sverige icke är så angelägen att skrifva bref, att man gör det endast, för att tvinga andra att läsa dem.
I alla fall tror jag, att olägenheterna af breflådorna hädanefter icke blifva större än förut.
Jag hemställer till den talare, som gjort denna anmärkn., huru det skulle gå, om ett bref, vägande lod, för - Den 16 Augusti e. m. 423 ses af afsäntlaren med frimärke efter endast ett lod, och om icke, af sådan anledn., den sista meningen af punkten bör bibehållas.
Hr Adelborg» yttrande om inkonseqvens, så synes det mig vara klart, att vid hvarje Postkontor mäste finnas en tjensteman, som mottager brefven och kontrollerar, huruvida de äro försedda med frimärken, motsvarande deras vigt.
Jag vidhåller min förut i saken yttrade mening.
Men då Konungens Rådgifvare talat deremot, gagnar det väl icke, att jag fortfar med mitt yrkande.
Hvad ordslällningen beträffar, är jag fortfarande mot ordet adressat, hvarifrån det än må härledas, och tror, att man kan finna uttryck, som äro lämpligare.
Jag vill försöka att upgifva ett förslag till beslut, i afseende på den sista punkten, förmedelst hvilket man vunne dels den önskan, som flere talare yttrat, att något porto måste erläggas för bref, inlagda i breflådor, dels den fördelen, att, om än dessa bref voro försedda med ringare frimärken än vederborde, mottagaren då skulle godtgöra bristen.
Jag hemställer derföre, att sista meningen mätte få följande lydelse: ”skolande, i händelse för ringa porto blifvit erlagdt, bristen af brefmottagaren godtgöras”.
Detta förslag synes mig riktigt; ty den, som mottager brefvet, mäste betala detsamma.
Efter den modifikation, den siste talaren gif vit sitt förslag, har jag intet deremot.
Jag tror, alt den följden skulle hafva upstått, äfven utan det tillägget, hvilket dock gör saken mycket tydligare.^ Frih.
Då man icke får fullt rätt i sin mening, men öfver hälften likväl, måste man vara nöjd.
Jag vill således icke vara envis i mitt påslående, utan instämmer gerna i Hr von Hartmansdorffs förslag.
Jag skulle önska, att man kunde vänja allmänheten att ä bref anbringa frimärken, men man kan väl icke antaga, att så alltid kommer att ske.
Jag hemställer till dem, som vilja utesluta eller förändra sednare mom. i punkten, huru i sådant fall förfaras skall med sådana bref, som inläggas i breflådor och icke äro försedde med frimärken.
Flere sådana lådor komma lill ett Postkontor.
Uti dessa finnas bref utan frimärken.
Hvad skall postförvaltaren göra vid dem?
Sända dem tillbaka kan han icke, ty han vet ej, hvem som afsändt dem, men väl den, lill hvilken de äro ställde.
Ar det då icke bättre, att postförvaltaren vänder sig till denne med begäran, att han ville utlösa detsamma.
Vägrar han detta, så må brefvet förstöras, men att sådant sker, innan man vet om den, till hvilken brefvet är stäldt, finnes benägen att erlägga brefvets lösen, vore orätt, åtminstone intilldess allmänheten blifvit van att frankera bref.
Till svar på siste talarens anmärkn. får jag nämna, att med dessa bref kommer att förfaras på samma sätt som med bref, hvilka nu blifva qvarliggande å Postkontor, nemi. att de uplysas i allmänna tidningarna, och om ingen egare 42i Den 16 A n gu s ti e. m. lill dem anmäler sig, blifva de tipbrända.
På samma sätt kan tillgå med dessa bref.
De kunna uplysas i närmaste kyrka, och om ingen vill från Postkontoret inom utsatt tid lösa dem, så kunna de ju upbiännas.
Derföre, att ett bref emot stadgandet i denna punkt blifvit utan frimärke inlagdt i breflåda och åtföljt posten eller diligens ett slycke väg, kan brefafsändaren icke blifva berättigad alt få sitt bref fram till den det är adresseradt.
Vill man begagna sig af Postverkets åtgärd för att få ett bref befordradt till den, med hvilken man vill brefvexla, så skall man ställa sig gifna föreskrifter till efterrättelse.
Missbrukar man delta och instoppar ett bref i en breflåda, utan att förse det med frimärke, så är det detsamma, som om man far förbi en tullkammare, utan att förtulla en vara.
Om man medgifver rättigheten för brefemottagaren eller adressaten att lösa ett bref, som blifvit inlagdt i breflåda, utan att vara försedt med frimärke, så är ju intet missbruk begånget.
Palmstjerna hafva med Hr von Hartmansdorff instämt deri, att, om brefvet icke är till fullo försedt med frimärke, adressaten skall godtgöra bristen.
Således, om jag försökt att undansnilla Kronan 3 eller 4 sk., kan detta ersättas på det sätt, att adressaten skall lösa brefvet med det felande beloppet.
Deremot, om jag inlägger ett bref i en breflåda, utan att förse det med frimärke, har jag, enl. desse
Hrrs åsigt, förlorat min rätt att få brefvet fortskaffadt till adressaten och af honom löst.
Sådant anser jag vara en orättvisa.
Hr Adelborg har föreslagit, att bref, som icke äro försedde med frimärken, borde, efter ankomsten lill Postkontoret, kungöras i allmänna tidningarna; men nu kan hända, att man i en breflåda emellan Tierp och Gefle inlägger ett bref, som är adresseradt till en person i Ystad.
Huru skall väl denne få veta, att han har ett bref att afhemta å Tierps eller Gefle Postkontor ?
Afsändes brefvet till Ystad, så underrättas adressaten, att han har ett bref å Postkontoret att lösa, och han löser det äfven.
Vill man icke medgifva allt, så bör man ej heller medgifva den hälft, som Frih.
Palmstjerna, genom Hr von Harlmansdorffs förslag, erhållit.
Hvad angår ordet adressat, så tror jag, att det är lika godt som det i vexelstadgan förekommande ordet trassent, hvilket numera blifvit ett Svenskt ord.
Dessutom förekommer ordet adressat i K. M:s Propos., och då Hr von Hartmansdorff vill i andra fall rätta sig efter Konungens Rådgifvare, torde han äfven göra det i fråga om detta ord.
De här framställda svårigheterna emot antagande af denna punkt härleda sig, som mig synes, hufvudsakligen derifrån, att man, i st. f. att sönderdela punkten i 2:ne morn., tvertom sammanfört 2:ne saker, hvilka med hvarandra egentligen icke böra. ega något sammanhang.
Ulsk. har föreslagit en alldeles splitter ny inrättning för brefvens aflemnande, Den 16 Augusti e. m. 425 nemi. inrättandet af breflådor, och sammanfört denna splitter nya inrättning med en annan redan befintlig, bestående i brefs afsändande med diligenser och ångbåtar.
Lättheten eller möjligheten att, ulan Postverkets förlust, kunna med dessa lägenheter afsända bref, ligger just deruti, att sjelfva transporlinrättningeu bar fördel af att kontrollera, det portoafgiften behörigen varder erlagd, så alt Postverket eger en säkerhet, alt, då brefvet framkommer till adressorten, detsamma blir utlöst.
Man skulle således, enl. min öfvertygelse, gerna kunna bibehålla frånkeringsrätten, sådan den f. n. är.
Följaktligen kan man saklöst bifalla, att bref må, såsom hittills, afsändas med diligenser och ångbåtar, utan att vara belagda med någon kontant afgift eller med frimärken.
Ett helt annat förhållande företer sig med dessa breflådor.
Afsigten med deras inrättande måtte väl vara, att den, som bor en eller annan mil från närmaste Postkontor, skall, utan att behöfva skicka serskildt bud till detta Postkontor, få bref dit fortskaffade.
Således må man icke i dessa lådor inlägga andra bref än de, hvilka skola antingen stanna vid närmaste
Postkontor eller derifrån afgå till sin bestämmelse.
Följaktligen måste man så föranstalta, att den, som begagnar denna beqvämlighet, äfven erlägger afgiften för brefven, emedan Staten f. n. icke är skyldig alt fortskaffa obetalta bref, med mindre än att det sker med diligens eller ångbåt.
Hvem skall betala portot, då man, tverlemot nu gällande grunder, får rättighet att afsända bref, utan att derför erlägga någon portoafgifl, och man således inför ett frankeringssätt här i landet, hvilket hittills aldrig varit kändt.
Det må vara Statens rättighet att införa ett sådant frankeringssätt; men då är äfven Staten skyldig sig sjelf att föreskrifva, det portoafgiften skall erläggas, medelst frimärkens åsättande på brefven, innan de till destinationsorten afgå.
Ett sådant stadgande måste naturligtvis afse, att, om afsändaren nedlägger i breflådan eif bref, utan att med frimärken vara försedt, kommer det icke att afgå till det Postkontor, till hvilket det egentligen är stäldt.
Om nu Bevilln:sUtsk. delat denna punkt uti 2 mom:r och förklarat, att bref, som inläggas i breflådor, skola vara försedda med frimärken, så hade naturligtvis följden blifvit, att brefven icke fortskaffas från det första Postkontoret, såvida dessa frimärken å brefven saknas, hvarmed saken varit hjelpt, och den nu upkomna tvisten hade då uteblifvit.
Då kunde man, såsom jag i början af mitt anförande anmärkt, bibehålla nuvar:de frankeringsrätten för afsändandet af bref med diligenser och ångbåtar; men då hade man äfven bordt stadga, såsom en ovikorlig skyldighet folden, som inlägger bref i breflådor, att hafva försett brefven med behörigt belopp frimärken.
Skulle han vara osäker, huruvida de åsätta frimärkena motsvarade brefvens vigt, måste han afsända sitt bref till nästa Postkontor och der belägga det med de felande.
Jag anhåller således, att denna punkt måtte delas i 2:ne morn., så att i det ena stadgas, att bref, som inläggas i breflådor, skola vara försedde med frimärken, vid brefvets afgång, efter dess vigt.
Det 2:dra mom. skulle blifva, att bref, som fortsljaf - 426 Den 16 Augusti e m. fas med diligenser och ångbåtar, må från frimärken vara befriade; men skola af emottagaren vid ankomsten med fullt porto lösas, såvida han vill detsamma utbekomma.
Derigenom är man ifrån saken ganska lätt, utan att behöfva inveckla sig i de svårigheter, som nu blifvit här framkastade.
Gyldenstolpes yttrande om den inkonseqvens, som skulle ligga deruti, att man icke vill tillåta, att sådana bref, som icke äro försedde med frimärken, må med posten forlskaffas, men deremot medgifvit sådan frihet för bref, hvilka äro belagda med frimärken, ehuru ieke motsvarande brefvens vigt, får jag erinra, att den fullkomliga frånvaron af frimärken är ett tydligt bevis, att man icke ställt sig gifna föreskrifter till efterrättelse.
Deremot kan det bristande .beloppet i frimärken härleda sig från skiljaktighet i vigten.
Den ena väger mera och den andra mindre noggrannt, i följd hvaraf den ena finnér de åsätta frimärkena motsvara brefvets vigt, men den andra icke.
Detta är den enkla och naturliga orsak, hvarföre man icke satt dessa olika porto i samma kathegori.
Jag tog mig friheten, då jag först yttrade mig, att fästa det Ilögl.
Ståndets upmärksamhet på det olika förhållande, som företer sig emellan de bref, hvilka fortskaffas med postaustalter, och dem, hvilka afsändas med ångbåt eller diligens, nemi. att de sednare brefven kunde med dylika lägenheter afsändas utan äfventyr, att emottagarne nödgades lösa samma bref, för hvilka afsändarne erlagt porto, hvaremot, då bref inläggas i breflådor och fortskaffas till destinationsorten, emottagaren icke har någon kontroll, såvida brefven icke äro försedde med frimärken, emedan, sedan brefven ankommit till det första Postkontoret, de der skola förses med behöriga poststämplar.
Finnas då frimärken icke å brefven, så kan det ju hända, alt postförvaltaren der redan upburit portot kontant, men underlåter att å brefven anbringa frimärken, och sålunda tvingas emottagarne att lösa samma bref.
Af denna orsak böra bref, inlagda i breflådor, icke fortskaffas ofrankerade.
Jag har äfven hört upgifvas, att, i andra länder, bref, som ankomma till en postinrättning, men icke äro försedde med frimärken, upslällas i fenster eller åtminstone så, att den, som har afsändt dem, kan se, att de icke afgått.
Jag anhåller fortfarande, att sista meningen i punkten måtte utgå.
Om en person, som bor i Tierp, skrifver till någon, som bor i Ystad, och inlägger detta bref i en breflåda emellan Tierp och nämnde ort; men detta bref, till följd af bristande frimärke, icke kan komma att afgå till destinationsorten : så bör det ju ej vara omöjligt, att brefskrifvaren kan genom kungörelse i någon kyrka, närbelägen intill breflådorna, få nplysning derom, att del ifrågavande brefvet, just i följd af felande frimärke, är qvarliggande å Postkontoret, hvarest han eger alt detsamma återtaga, eller ock alt förse detsamma med frimärke
Den 16 Augusti e. m. 427 efter dess vigt, för att få det vidare befordradt.
Gyldenstolpes anmärkn:r anser jag således icke förtjena afseende.
Jag har icke blifvit af mina motståndare öfvertygad, att det är fördömligare att lägga ett ofrankeradt bref i en breflåda, än att afsända det med en diligens eller ångbåt.
Jag vidhåller således min åsigt, och icke heller kan jag medgifva uteslutande af den sista meningen i punkten, hvilken jag anhåller mätte bifallas, sådan den af Utsk. blifvit upställd.
Medan jag har ordet, anhåller jag att få rälta eli mitt misstag, hvarpå man fästat min upmärksamhet, nemi. att ordet adressat korner af fransyska verbet adresser, men icke, såsom jag förut upgifvit, af latinska verbet adressare.
Ofverläggningéu förklarades härmed fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att, sedan Gr.
Palmstjerna förenat sig med Hr von Hartmansdorff, endast 2:ne förslag till förändring vore i fråga, nemi. det ena af Hr von Hartmansdorff, som ansett sista meningen böra erhålla följande lydelse: ”skolande, i händelse för ringa porto blifvit erlagdt, bristen af brefemottagaren godtgöras, såvida han vill brefvet utbekomma”, och det andra af Hr Printzensköld, som yrkat, att hela punkten må blifva sålydande: ”att bref, som inläggas i de breflädor, hvilka, efter General-Post-Styrelsens föranstaltande, anbringas vid postanstalter, böra vara försedde med frimärken, motsvarande portot efter brefvets vigt.
De bref åter, hvilka med diligenser eller ångbåtar fortskaffas, kunna afgå utan att vara med frimärke försedde; skolande, i sådant fall, adressaten erlägga brefportot, om han vill brefvet emottaga”.
Jag vågar i Hr Gr. o. Landtm:s minne återkalla, hurusom jag yrkat uteslutande af följande ord i punkten: ”skolande adressaten i annat fall erlägga portot, såvida han vill brefvet emottaga”, hvilket yrkande jag vidhåller.