Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Etsk. har nemi. grundat sitt Utlåt, på den motion, som Hr v. Koch liktidigt väckte, såsom ett slags bihang till Gr. Posses. Utsk:s pluralitet bar verkligen föreslagit E. St:r, att hos K. M. i underd. skrifvelse anhålla, dels att en komité af sakkunnige män måtte i Nåder tillsättas, för att, med hufvudsaklig ledning af ofvanangifne grunder, så skyndsamt sorn möjligt upgöra förslag till allmänt ordnande af presterskapets aflöning, samt att berörde förslag derefter måtte varda E.
St: r i Nåder meddeladt, dels ock, att samtliga Konsistorierna i Eiket måtte i Nåder anbefallas, att under tiden söka, genom tillfälliga öfverenskommelsers åvägabringande, så bereda, att all tionderäkning på åkern må upliöra, att de af offren härflytande inkomster må på annat sätt komma vederbörande till godo, samt att såväl kapellpredikanter och komministrar, som vice pastorer och adjunkter, de båda sednaste uteslutande genom bidrag från presterskapets sida, må blifva försatte i en med hänsigt till deras bergning mera tryggad ställning.
Jag tror, att vill man rätt djupt begrafva en nödvändig reform, finnes i sanning ingenting bättre, än att nedsätta en komité, åt hvilken lemnäs •ett updrag af så vidsträckt omfång, som här blifvit föreslaget.
EeVI H. 20 306
Den 16 Juni e. m. dan vid 1830 års
Riksdag viicktes hos PrestePtåndet en motion om en förbättrad lönereglering för Stockholms stad; der var åtminstone omfånget inskränkt till Stockholm, och man hade hoppats och väntat, att en lönekonvention inom detta område hastigt skulle kunnat verkställas.
Jag var en bland dem, som hör arbetade för att en skrifvelse till K. M. i nämnde syftning skulle antagas.
Sedan detta blef R.
St:rs beslut och skrifvelsen verkligen algått, har jag förnummit, att K.
M. sjelf i bref till Öfverståthållare-Embetet förklarat, det K.
M. ville med sin särskilda upmiirksamhet följa detta ärendes behandling, samt anbefallt OfverståthållareEmbetet, att hvarje år inkomma med en berättelse om huru arbetet fortskridit.
Det oaktadt har efter 7 års förlopp ingenting blifvit afgjordt, utan förslaget har blifvit skickadt från den ena komitén till den andra, för att slutligen komma derhän, att allt stannar vid blott idel komitéer, utan att något resultat förspörjes.
Doktor Nordlander har i sin vid Betänk, fogade reservation, efter min öfvertygelse, så väl och så tydligt utvecklat, hvilka stora svårigheter, som skulle upkomma i afseende å regleringen af presterskapets aflöning, i händelse man till Iv.
M. ingrnge med en skrifvelse, hvilken åsyftade nedsättandet af en komité, att jag tror, det jag blott behöfver åberopa denna reservation för att för R. o.
Ad. göra klart, att en dylik komité icke skall föranleda till någonting.
Jag får derföre hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla, det Hr Gr. behagade framställa propos. om afslag å Ekon.Utsk:s i förev:de punkt gjorda tillstyrkan, samt bifall till det förslag till skrifvelse, som Doktor Nordlander i sin reservation framställt.
Vigten af en reglering utaf presterskapets löner torde numera vara så allmänt erkänd och sfi föga bestridd att derom icke lärer vara någonting att säga.
I den omständigheten har den siste värde talaren oekså icke motsagt Utsk:s Betänk., utan han har tvertom förklarat sig inse nödvändigheten af en sådan reglerings åvägabringande.
Deremot har han ansett det sätt, på hvilket- Utsk. föreslagit att regleringen bör ske, vara oriktigt, samt i det stället hemställt, att R. o. Ad. måtte antaga Doktor Nordlanders förslag till beslut, sådant det finnes angifvet i hans reservation.
För min del medgifver jag visserligen, att komité-betänkandens afgifvande vanligtvis blir så utdraget på tiden, att nästan inga lyckliga följder deraf kunna upstå, emedan arbetenas skyndsamma gång vanligen hämmas genom en mängd förhållanden, hvilka under tiden upkomma, såsom olika meningar, opinions-yttringar o. s. v., hvarigenom arbetet uttänjes i all evighet och någon verklig framgång icke kan vinnas.
Skulle man deremot antaga hvad Doktor Nordlander föreslagit, skulle man visserligen komma ett tuppfjät fram, på det sätt nemi, att man finge presterskapets löner upgjorda efter konventioner inom alla församlingar i Riket; men man skulle icke vinna det utjemnande af och den likhet emellan dessa löner, som är det hufvudsakliga syftemålet med förev:de Betänk.
Det är icke nog med att man undviker de olägenheter, som åtfölja räknandet af skördarna på fälten, offren, o. s. v., utan man måste Den liä Jani e. M. 307 hufvudsakligen se till att det lägre presterskapet blifvev så aflönadt. att det kan finna sin bergning, och till följd af en bättre ekonomisk ställning utveckla en högre grad af verksamhet i sitt kall såsom kyrkans tjenare.
Den förnämsta olägenheten i afs. på presterskapets löner är utan tvifvel den stora olikhet, som råder dem emellan, emedan just derigenom orsakas att religionsvården nära nog icke kan handhafvas sä som sig bör.
Hvad vill man väl att en fattig prestman, hvars lön ofta icke upgår till 800 å 1,000 Kdr Ernt om året, nedtryckt af ekonomiska bekymmer, och med stor familj, hvad vill man väl, frågar jag, att han skall kunna uträtta, äfven om han är fullt skicklig i sitt kall?
En prest är naturligtvis likt andra menniskor icke fri ifrån svaghetssynder eller från egennyttans lockelser; man kan således ieke undra om han vill stå väl hos sina sockenboer och om han är slapp i sitt embetes utöfning, för att sålunda kunna få mera vinst och inkomst af sin församling.
Huru vill man hindra, att en eller annan personlighet i detta fall nedsätter kyrkans värdighet och, hvad mera är, skadar den religiösa verksamheten?
För att undvika detta, och för att undvika att den ene sitter med en lön från 20,000 till 25,000
Itdr, under det att den andre med största bekymmer går den kommande dagen till möte, är det högeligen nödvändigt att en jemvigt emellan lönerna, så vidt möjligt är, åstadkommes, så att hvar och en, som är i kyrkans tjenst, erhåller en lön, som motsvarar vigten af hans embete och behofvet af en tarflig bergning.
En sådan reglering skulle dock icke genom Doktor Nordlanders förslag kunna vinnas, utan jag tror att det snarare, ehuru ofullkomligt, kan låta sig göra på den väg Utsk. föreslagit.
Om äfven en komités arbeten vanligen fordra lång tid, tror jag dock, att ett dylikt arbete bör påskyndas af den kraft, som bäst kan göra det, nemi. opinionens, hvilken, ju starkare den under tidernas längd uttalar sig, desto förr skall bringa arbetet till slut; och i afs. på denna fråga trotsar jag att någon i vårt samhälle kan, med hänseende till opinionens styrka, ställas i bredd med densamma.
Jag fruktar således icke att åt en komité öfverlemna ifrfigav:de arbete, ty jag är förvissad, att denna komité förr än de föregide, från hvilka man hemtat exempel, skall sluta sin verksamhet och lemna ett bättre resultat, än man eljest under dylika förhållanden är van att finna.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag, hvilket jag önskar all framgång.
Denna fråga är redan i allmänna opinionen så utarbetad, att jag icke tror, det man behöfver vidlyftigt orda derom, hvadan jag också blott med några få ord vill söka belysa detsamma.
Jag får i sådant afseende först och främst uttala min förundran deröfver, att en talare här sagt, det han har så litet förtroende till komitéer i allmänhet, att han icke tror, det denna fråga skall blifva nöjaktigt utredd och behandlad, derest den blifver öfverlemnad åt en komité.
Jag för min del tror, att om E. o. Ad. bifaller
Hr Thams förslag, skall frågan derigenom ingalunda vinna den lösning, som af behofvet är påkallad, och det är detta, som jag 308 *.
. Den 16
Ju ni e. m. skall söka ådagalägga.
Om man enligt Hr Tharas förslag blott vill söka åstadkomma konventioner för kyrkoherdarne inom hvarje pastorat, lemnar man derigenom å sido all lönereglering för de sämst lottade presterna, kotmninistrarne och adjunkterne, hvilka äro de, sorn äro i största behof af en löneförbättring.
Biträder man åter Utsk:s förslag, ser man frågan i sin omfattning, i sin allmänhet, och man har då skälig anledn. till den förmodan, att man på den vägen skall kunna vinna en allmän reglering för hela presterskapet inom kyrkan.
Derföre, mine
Hrr, är det af mycken vigt, att hvar oeh en, som i denna fråga gjort sig reda för hvad han vill, icke sa hastigt stannar vid Hr
Tharas förslag att blott reglera kyrkoherdelönerna inom hvart pastorat; ty frågan är i sanning mycket djupare och, som jag nyss sade, af den beskaffenhet, att den angår hela svenska presterskapets icke blott aflöning, utan ställning till församlingen, och i detta fall skola konventioner möjligen kunna upfylla ett af de afsedda ändamålen.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, vågar jag tillstyrka, att Utsk:s Betänk, i sin helhet måtte bifallas: Frih. Åkerhjelm, Joli.
Jag beklagar att jag upkom först då Hr Tham slutade sitt anförande med yrkande om bifall till Doktor Nordlanders reservation.
Jag anhåller att med anledn. af detta yrkande få fästa upmärksamheten derpå, att .ifrågav:de reservation endast afser att anbefalla en lönereglering för presterskapet inom alla församlingar i Itiket, der sådant icke skett, men att TTtsk;s förslag, som slutar med en underd. anhållan till K.
M. att en komité måtte nedsättas, afser icke allenast presterskapets löner, utan äfven och hufvudsakligen att reglera emellan löngifvare och löntagare, på samma gång som det borde undanrödja det mindre lämpliga sätt, på hvilket lönerna nu utgå, och som jag tror att allmänna opinionen tetnligen bestämdt anser verka menligt i många hänseenden.
Det synes nogsamt af de många motioner, som Utsk. i detta hänseende fått emottaga, att en opinion är ganska allmänt ense derom att en förändring i detta hänseende är af behofvet högeligen påkallad, och under de långvariga öfverläggningarna, som inom Utsk. öfver ifrågav:de ämne egde rum, har man funnit att för frågans lösning den åtgärd, som Utsk. föreslagit, lärer vara den lämpligaste.
Visserligen instämmer jag med en föreg:de talare deruti, att Komitéer ofta äro ett sätt att begrafva frågor, så att deras lösning blifver oafgjord; men någonting måste dock göras i afseende på presterskapets aflöning, om icke för annat, åtminstone för att undanrödja den verldsironi, som man under sekler sett göra sig gällande, nemi. att genom presterskapets aflöning söka på allt sätt materialisera ett stånd, hvars sysselsättning borde vara den mest immateriella i verlden.
Det finnes tvenne sätt, som här på jorden befordra materialismen: det ena, att hafva för mycket, det andra att hafva för litet att lefva af.
Till det sednare slaget kan man tvifvelsutan räkna de flesta presterskapets medlemmar, 'sorn icke blifvit befordrade till pastorat.
De äro Den 10 Juni o. m. 30 S tvungne att egna sig åt det materiella, just till följd af deras ekonomiska ställning, och emedan kyrkotjensterna på många ställen äro så organiserade, att de äro på en gång förenade med få göromål och knappa löner, hvilket gör att en innehafvare af en dylik tjenst, derest han sitter med familj, måste slå sig på en mängd saker, hvilka icke borde tillhöra annat än en lekman.
Vi hafva i alla tider fördömt katholicismen; men genom vårt aflöningssiitt skaffa vi oss en här af tiggarmunkar, sora kringstryka riket ungefär som i medeltiden.
När sedermera prestmannen på detta sätt vid mognare år, efter alla fattigdomens försakelser och ansträngningar, kommer till det s. k.
Canaans land eller pastoratet, skulle man tycka att lian borde så att säga hvila på sina lagrar och lägga sig i ro, hvarmed hopen menar, att lian skall göra ingenting.
Jag skulle dock vilja fatta det så, att han uteslutande kunde få egna sig åt sitt kall, utan andra materiella bekymmer, än sådana, som åtfölja hvarje mensklig verksamhet.
Det är en af hufvudprinciperna i ett konstitutionelt samhälle, att domaremakten skall vara oberoende.
Presterskapet är ett stånd, som, då det upfyller sina skyldigheter, är lika vigtigt, lika ansvarsfullt, som domareståndet, och borde derföre äfven vara oberoende.
Det är visserligen sant, att det är oberoende i den mening, att dess medlemmar icke äro amovibla; men det beroende, hvari de till följd af sitt aflöningssätt stå till församlingen, kan vara lika vådligt för deras sjelfständighet, som om de vore amovibla.
Ar presten svag i sin tro, kan han just af denna orsak blifva i st. f. en kristen en jude, i st. f. en jude en Grek, emedan han för sin utkomsts skull måste lämpa sig etter alla opinioner, vare sig i politik eller andra ämnen.
Så bör det dock icke vara; utan han måste, för att kunna bibehålla aktningen, bevara sin sjelfständighet.
Man hör för det nuv:de afiöningssättet åberopas
Skriftens ord ända ifrån Gamla Testamentets tider; men härutinnan hafva tiderna så betydligt förändrat sig, att man i afseende pa natura-praestationer icke lärer kunna hålla sig till Gamla Testamentets tionde system.
Man har äfven stödt sig på det historiska faktum, att skatterna lemnades in natura till regenterna ända in i medeltiden.
Meri söker man historiska vittnesbörd, bör man också märka, att hos den sekt inom kyrkan, som hade den mest protestantiska riktning, nemi. den montanska, erlades vanligen peuningelöner åt presten.
Man säger, att det gamla löningssättet utgör ett medel att förena församlingen med dess herde; men hvad vinner kyrkan och kristendomens sak på att en bonde kommer med några kappar säd och får sig ett mål till belöning.
Träffar han sin pastor, så samtala de sannerligen ieke om religiösa ämnen, utan om spanmålspriser, vederlag o. s. v. Man tvingar presten genom nuvrde löningssiitt att vara spanmålshandlare; och det vore derföre redan mycket vunnet, om man kunde reglera saken på det sätt, att själasörjaren helt och hållet befriades från alla jordiska omsorger.
Ett sådant sätt är det, som jag hört omtalas vara brukligt bland methodisterna, nemi. att pastorn har en viss gifven penningelön, hvilken alltid ökas, när han gifter sig och i den mån han får ett eller 310 Den 16 Juni e. m. flere barn, allt beräknadt på en anständig bergning.
Detta sätt är ingalunda förkastligt, och det skulle, efter mitt förmenande, icke vara illa, om ett dylikt system antoges öfverallt.
Någon förändring måste emellertid vidtagas, och i det fallet är det ofelbart det rätta, att en komité bildas, hvilken jag supponerar komme att vara hastigare i sina göromål och ställa saken så, att presterna få sin aflöning af Staten i kontant, hvilken aflöning dock må beräknas i spanmål och icke efter penningepriser.
Lönerna böra också jernnäs, och dertill anser jag totalsumman, ehuru ingalunda för stor, vara tillräcklig.
Vill man tänka på Statskyrkans bibehållande, anser jag, på grund af hvad jag yttrat, att en lönereglering, på lämpligt sätt utförd, är den enda och säkraste vägen i våra tider att sammanhålla densamma.
De yttranden, som redan blifvit här afgifna, tyckas utvisa, att så föga sympati möter den förste värde talarens framställning, att det kan synas öfverflödigt att vidare orda derom.
Jag ber likväl att få tillägga några ord i samma riktning som den talare, hvilken sist upträdde, angaf.
Denne talare har rätteligen anmärkt, att det förr gått an att tillsätta Komitéer på sådant sätt, att det sett ut sorn om man på förhand velat begrafva en fråga, men att detta icke behöfver vara följden af den nu ifrågavide Komitéens nedsättande, och jag tror icke, att om R. o. Ad. behagar bifalla hvad Ekon.
Utsk. föreslagit, deruti ligger någonting som skall behöfva leda till en så beskaffad begrafning.
Om vi betrakta förhållauderna i de Komitéer, der afgörandet af ärender, i hvilka revision och reform varit af nöden, blifvit fördröjdt, så kunna vi lätt finna orsaken dertill, nemi. att möjligen just den, som förordnat Komitén pro tempore icke varit af samma tanka med dem, som begärt densamma, och till följd deraf tyckt det vara ett beqvämt siitt att undanskjuta frågan.'
Jag vill icke säga, att motivet vid alla tillfällen varit sådant; men jag vill blott anföra ett exempel, då resultatet blef detsamma.
Vi påminna oss alla, huruledes vid många Riksdagar motioner blifvit väckte om vissa ändringar i kyrkolagen; slutligen begärdes, att en Komité skulle nedsättas för att öfverse denna lag; den gången var det verkligen icke Komiténs nedsättande, som verkade till upskof.
Redan år 1839 afgaf den ett förslag att revidera kyrkolagen, men sedermera, när detta förslag föredrogs inför konungen, var en prestman föredragande, och han remitterade frågan till Konsistoriernas hörande, utan att föreskrifva någon tid, när ärendet åter skulle inkomma.
Följden deraf har varit, att 18 år förflutit efter Komiténs nedsättande, utan att någon skymt försports att den högst behöfliga revisionen af kyrkolagen kan komma att ega rum.
Den gången var det således icke Komiténs fel, utan felet låg i de åtgärder, som följde på Komiténs förslag.
Nu ber jag blott att få följa innehållet af Dr Nordlanders reservation, hvilken den förste värde talaren velat lägga till grund för R. o. Ad:ns beslut; det sker lör att visa, att de invändningar, sorn Hr Doktorn gjort, efter min öfvertygelse icke äro så fullkorn - Den 16 Juni e. m. 311 ligt af nödvändigheten påkallade.
Reservanten yttrar först, att det af Utsk. föreslagna beslutet ”kommer att upskjuta presterskapets löne-reglering till en obestämd framtid.”
Men om man ser på Utsk:s förslag till skrifvelse till K. M., så yrkar Utsk. att en Komité af sakkunnige män måtte tillsättas, för att, med hufvudsaklig ledning af ofvanupgifue grunder, så skyndsamt, sorn möjligt, upgöra förslag till allmänt ordnande af presterskapets aflöning.”
Detta förslag till allmänt ordnande af presterskapets löner kan omöjligen anses skola innefatta en reglering af hvarje soeken särskildt, utan det måste väl betyda afgifvandet af allmänna grunder, hvilka sedermera böra genom embetsmännen verkställas, och då kan jag icke se, att det, på sätt Dr Nordlander säger, behöfver blifva ett lilstidsarbete för Komitén.
Vidare säger Hr Doktorn, »att beslutet förorsakar en kränkning af presterskapets privilegier, som innebära, att hvarje församlings presterskap skall bibehållas vid de förmåner, det åtnjuter.» Först och främst vet jag icke om så är, men jag tycker mig minnas, att Dr Nordlanders citation icke är så ordagrann, att hvarje församlings presterskap skall bibehållas vid sina löneförmoner; ty då skulle icke någon förminskning deruti kunna egn rum genom konventioner.
Men Utsk. föreslår att löneregleringen skall göras så, att presterskapet på det hela varder bibehållet vid den aflöning, det f. n. eger.
Detta tror jag också är förenligt med hvad som finnes stadgadt i privilegierna för presterskapet, såsom stånd betraktadt i det hela, hvadan således ingenting i detta förslag förekommer, som sårar dessa privilegier.
För öfrigt är det gifvet, att om ett förslag skulle framläggas, som innebure en förändring i privilegierna, behöfdes icke någonting annat, än att presteståndet sjelf inginge derpå vid en riksdag, för att förslaget skulle komma till verkställighet.
Man finner således, att något annat hinder mot den önskade och önskvärda regleringen af lönerna, hvilken onekligen tor presterskapet i det hela skulle vara fördelaktig, icke kan komma från någon annan än presterskapet sjelft.
Jag tror fördenskull, att nedsättandet af en Komité i detta fall sktill blifva ganska nyttigt, och Dr Nordlanders yttrande att denna Komités arbete skulle blifva ett lifstidsarbete, vederlägges genast deraf, att det icke finnes något hinder för R.
St:r att vid en riksdag ingå till K.
M. med en önskan, i hvad riktning som helst, för detta ändamål, utan afseende på om en Komité blifvit nedsatt eller ej. R.
Stil- kunna genom dylika åtgärder påskynda ärendets handläggning och åt Komitéens arbeten gifva den riktning de vilja.
Jag anser således att de skäl, Dr Nordlander anfört, hvila mera på skenbara än verkliga grunder, och jag förenar mig derföre med dem, som yrkat bifall till betänkandet.
Det har utgjort min förundran, att allt sedan är 1810, då den första författningen ang:de reglering af presterskapets löner utkom, och oaktadt de flerfaldigt förnyelser af denna författning, som blifvit gifna, snart sagt vid hvarje riksdag, frågan derom dock återkommer.
Enligt min öfvertygelse och efter den erfarenhet jag eger i detta hänseende, kari 312 Den 16 J ir n i 0. m. jag icke undanhålla den hos mig varande öfvertygelsen, att det i mycket berott på socknens eget skön att tillvägabringa de sämjor, som så väl K. författmr som upmaningar till presterskapet och socknarne åsyfta.
För min egen del ar jag, i afseeude på den socken jag bebor, alldeles ointresserad i frågan; ty det är mer än .20 år sedan en sämja derstädes, vid inträffadt pastorsombyte, tillvägabrngtes.
Med denna sämja äro sockneboarne ganska belåtne, och jag tror icke heller att pastor har haft skäl att beklaga sig deröfver, enär hans lön är ganska betydlig och pastoratet tillhör 1 :a klassen.
Vid sämjans upgörelse protesterade naturligtvis konsistorieombudet deremot och fick understöd af konsistorium, men landsböfdingeembetet ansåg socknens förslag upgjordt på billiga grunder, och K.
M. behagade fastställa detsamma för en tid af 50 år.
Häraf synes att det ganska väl låter sig göra att åvägabringa dylika sämjor, och jag tror att klagomålen från myndigheternas sida i många fall härröra derifrån att socknarne på mångå ställen och vid åtskilliga tillfällen äro alltför nidska och vilja draga in mer än hvad som är billigt, hvarigenom sämjorna naturligtvis hafva svårt att komma till stånd.
Men jag tror att, på sätt Utsk. föreslagit, och då Utsk. bättre än någon individ varit i tillfälle att undersöka förhållanderne, nedsättandet af en Komité skulle vara ganska gagneligt, och vill derföre icke motsätta mig detta förslag, ehuru jag, i conseqvens med mina vid många tillfällen yttrade grundsatser, har föga hopp om något resultat af Komitéer i allmänhet, enär jag alltsedan år 1810 haft erfarenhet af en mängd Komitéer, de der icke burit några frukter.
Hvad emellertid den nu föreslagna Komitén beträffar, hemställer jag, huruvida det icke skulle vara mera ändamålsenligt och till sakens framgång ledande, om i den underd. skrifvelsen vore uttryckt den önskan, att Komitéer blefve stiftvis eller inom hvarje provins bildade, i st. f. att utgöra en enda för ett så vidsträckt rike som Sverige, med sina mångfaldiga olika förhållanden både i fråga om jordbruk, socknarnes fördelning, folkrikhet 0. m. d.
Jag tror att ändamålet skulle bättre och lättare vinnas, om inom hvarje provins sakkunnige personer utvaldes för att bilda en Komité och Upgöra förslag i den åsyftade riktningen, än om en Komité nedsattes, hvilken naturligtvis skulle hafva sitt säte i hufvudstaden och inhemta uplysningar om förhållanderna inom 2,400 socknar, eller deromkring, som jag tror finnas i Sverige.
Dessutom vågar jag förklara, det jag knappast tror att en to tal omskapning af socknarnes områden är möjlig.
Man kan bedöma svårigheterna dervid, då man sett huruledes ett ganska vigtigt förslag, ang:de en förändrad länsindelning, icke kunnat komma till stånd.
Jag har således ingenting annat att anmärka, än att, derest It. o. Ad. i öfrigt pröfvar min framställning riktig och antaglig, det tillägget måtte göras i Utsk:s förslag, att lt.
St:r be sluta att hos K. M. anhålla, det K.
M. täcktes förordna en Komité inom hvarje stift, för upgörelse af hvad förslaget i öfrigt innehåller.
Hrr, jag ber att få fästa upmnrksamheten derpå, D en IS Juni e. m. 313 att Utsk:s Betänk, innefattar en mängd motioner, hvilka icke föranledt till något förslag å Utsk:ts sida, och deribland en af mig väckt, åsyftande att R.
St:r måtte hos K. M., såsom högste innehafvaren af den kyrkliga lagstiftningsrätten och derjemte i egenskap af Lutherska kyrkans öfverhufvud inom Sverige, i underd. anhålla om ett allmänt
Nådigt bestämmande af den aflöning vice pastor eller adjunkt •för kyrkoherde-tjenstens bestridande borde åtnjuta, i förhållande till gällets taxerade eller kända afkastning, så att aflöningen ej längre komme att bero af kyrkoherdens godtycke.
Dessa personer befinna sig i sanning uti en högst beklagansvärd belägenhet, och påkalla tvifvelsutan ett mera ädelmodigt förfarande än det allmänna.
Ty visserligen måste vi medgifva, att det är ett missförhållande att en prestman, som måste göra tjenst för en kyrkoherde, afspisas med en aflöning, den der möjligen icke upgår till 300 Rdr