Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver mina handlingar är jag herre, mer kallt herre än de flesta menniskor, men mitt sinne vexlar som vind och våg, jag kan inte stå som en vägvisare, alltid likadan, pekande riktning för andra.
Jag har fått för mycket af min fars laglösa natur i mina ådror.
Det är kanske det som gör mig till författare.
(Jag menar framställare af lif, icke predikant.)
De flesta menniskor sakna förmåga att upplefva något; jag vill säga upplefva med sådan intensitet, att det upplefda har lifskraft att utveckla sig vidare, till sjelfständiga bilder.
Jag har denna intensitet.
Och så är jag inte feg; jag är inte rädd för det som är ovanligt; det lockar mig.
Jag menar hos andra.
Sjelf gör jag allt hvad jag kan för att bli lik en af dussinet.
Under denna samma Stockholmsvistelse, då hon föreföll att, girigt som en länge törstande jord dricker vatten, insupa nya intryck, och göra detta med ett så friskt deltagande i andras intressen, att man trodde hennes personliga historia vara alldeles afslutad, och henne själf för framtiden helt hängifven sin diktning – då bekämpade hon redan medvetet frestelsen till själfmord.
Hon hade under sjukdomen varit så nära friheten genom döden, att frihetslängtan fortfarande kretsade kring dödstankarne.
Själfva ifvern, med hvilken hon i Stockholm knöt förbindelser med människor, sökte bekantskaper, hängaf sig åt intrycken var – som alltid hos henne – försöket att bygga sig af många fina trådar ett bo här i lifvet.
Hon ville ej förblifva hvad hon kallade sig, »en vinddrifven stormfogel»; hon ville öfvervinna tomhetskänslan, hvilken hon kände som dödande.
Framför allt var det diktningen, hon hoppades skulle fylla tomheten.
Och hon kunde, under förtroliga stunder, tala om detta sitt hopp så som en mor talar om den son, hvilken hon tror skall bli hennes stöd en gång, ifall hon kan göra honom så stark och god som hon önskar.
Jämte Fru Marianne hade hon då också en större novell färdigdiktad inom sig, i hvilken hennes inre lif under sjukdomen till dels utgjorde stoffet, nämligen Att dö.
Den blef ofullbordad och några tidigare små skizzer – I väntrummet, Stackare (tryckt i Julerosor 1889) – var allt hon kom att meddela från denna rika tid af inre utveckling.
Hennes lifsverk, hennes »stora roman» skulle bli Lady Macbeth, där hennes ämne var en så djup tragedi ur en konstnärligt begåfvad kvinnas lif, att hon icke ville göra detta arbete förr än hon nått en sådan literär ställning och en så konstnärlig mognad, att hon kunde skrifva den just så, som hon ville.
Under vistelsen i Stockholm utkom det, på motivet i novellen Koketten (se Från Skåne) bygda dramat Final, där medarbetarskapet mellan Ernst Ahlgren och Axel Lundegård varit så gemensamt, att bådas namn stodo på titelbladet.
Till ett sådant gemensamt arbete hade deras inbördes kritik af hvarandras arbeten och deras jämlöpande utveckling oaflåtligen tenderat.
Äfven om Ernst Ahlgren lefvat, hade sannolikt flera arbeten kommit att bära dessa båda författarnamn.
Från själfva Stockholmsvistelsen är det – utom några bref till danska
Morgenbladet – endast ett intryck, som omedelbart stannat inom Ernst Ahlgrens diktning, men det är ett, som blifvit bland vår literaturs mästerverk, Herr Tobiasson, där hon skildrat sin egen Stockholmsjul och en sida af sin personlighet på ett så individuelt sätt, att hon skämtsamt hänvisade till sitt »andra jag», herr Tobiason, när hon ville förklara yttranden eller beteenden af Ernst Ahlgren.
Om Ernst Ahlgren hade lefvat, skulle hon antagligen blifvit stadsbo på allvar, och hvilka intryck, som då kommit att företrädesvis återgifvas i hennes diktning, är icke nu möjligt att veta.
Att framdeles skrifva mer och mer för teatern – som hon lidelsefullt älskade – var en af de uppgifter hon talade om att utbilda sig för.
Men att hon, på det utvecklingsskede hon befann sig, kände sig väsentligen vara skildrare af landsorten, det är visst.
Hon ansåg denna som sitt egentliga område, emedan hon därifrån fått sina starkaste intryck af människolifvet under de år, barndomens och ungdomens, då intrycken också skarpast fixera sig.
I detta afseende som i flera andra – exempelvis den stränga arbetsmoralen, det djupa förståendet af allt mänskligt, den hjärtliga humorn och den optimistiska tron på lifvet – liknade hon George Eliot, med hvars tidigare utvecklingshistoria Ernst Ahlgrens också har åtskilliga likheter.
Men George Eliot fick, vid rätta tidpunkten, allt hvad Ernst Ahlgren måste sakna hela sitt lif.
Hvem vet huru nära Ernst Ahlgren annars nått upp till denna författarinna, hvars arbeten hon först under de sista åren af sitt lif lärde känna, men som då vardt den enda kvinliga diktare, hvilken ingaf henne en lidelsefull beundran och vördnad.
Hvad världsliteraturen i öfrigt angår, så var det Shakespeare och Dickens, Flaubert och George Sand samt Turgenjeff och Tolstoy af hvilka hon känt sig lära mäst.
Bland de skäl hon några månader innan hon dog gaf för sin önskan att försöka lefva, var att – läsa Göthe, som stod på hennes hylla, men som hon icke hunnit tillegna sig.
Hon led djupt af sin ofullständiga literära bildning, af att sakna så väl råd att skaffa sig böcker, samt tid att grundligt studera sig in i dem hon egde.
Ty äfven i fråga om tillegnelse af andras produktion arbetade hon långsamt.
Med afseende å sin egen produktion insåg Ernst Ahlgren, att hennes styrka låg i skildringen af det hon innerligt lefvat sig in i, däremot icke i att fasthålla en mera flyktig stämning, att återgifva ett mera ytligt intryck.
Och hvad själfva arbetsmetoden angår, så förkastade hon helt och hållet för sin del den, där det upplefvade skildras utan urval.
Hon komponerade tvärt om sina arbeten mycket noga, och därvidlag angaf hon sitt säregna sätt att gripa sig an med ämnet, då hon sade sig älska att hugga ut en vy, så låta löfhvalfvet skymma en del och så hugga ut en ny vy, men däremot ej gärna föra läsaren längs en öppen väg, där allt syntes lika tydligt.
Vid själfva utarbetandet var hon också den omsorgsfullt pröfvande och sökande konstnären.
Hon brottades med orden, tills hon funnit det mäst träffande uttrycket; hon lade till och tog bort, ända tills hon nått det mäst lifsvärkliga framställningssättet.
Liksom målaren fyller sin portfölj med skizzer, af hvilka fåtalet sedan bli taflor, så hade Ernst Ahlgren sin »stora bok», i hvilken hon antecknade samtal, naturbilder, karaktärsanalyser omedelbart ur lifvet, allt som förstudier till sina arbeten, åt hvilka hon, utan detta samvetsgranna tillvaratagande af intrycken, icke skulle kunnat ge en så äkta värklighetshalt, på samma gång som hon, genom att med genialisk urskiljning omdana stoffet, aflägsnade tillfällighetens och gaf konstnärlighetens prägel åt sina diktvärk.
Följande uttalande af henne själf ger den allra bästa bilden af hennes arbetssätt:
Det är merendels en karaktärs hela historia jag får, jag får den blixtlikt, liksom till skänks.
Men sedan växer den småningom ut, jag vet knappt på hvad sätt, och bildar af sig sjelf scener och situationer, hvilka bli liksom hvilopunkter – fakta – då jag börjar skrifva.
Detta första arbete i hufvudet, utan alla yttre medel, det är något så sundt och stärkande, det tar bort tanken på egna småsorger, det vidgar ens blick på lifvet.
Men när sedan pennan sättes till papperet, då vill det hela min viljekraft till, ty jag får icke alltid orden till skänks, jag måste pressa dem fram ur min egen själ.
Det är arbete och sjelftortyr, men det arbetet älskar jag ändå.
Hur jag kan leta, vända och väga bland mitt ordförråd, när det gäller att få rätta uttrycket för just det egendomliga i en menniskas väsen!
Mitt minne af det upplefda är en stämgaffel, men hur svårt är det icke att bland alla ord få tag i just det, som ger rätta tonen!
Jag måste lägga örat till, lyssna och lyssna om igen.
Men när det så stämmer – hvilken njutning!
Det kan ingen mer än en författare tänka sig.
För vanligt folk är den ena synonymen lika god som den andra; så är det aldrig för mig, bland alla ord kan det icke finnas mer än ett, som är det riktiga, och ibland fins icke ens det.
Hvar ha vi t. ex. ett ord som fyller upp uttrycket af danskans »slentre» eller engelskans »sauntering»?
Vårt »drifva» motsvarar inte alls.
»han dref nedåt vägen» säger intet alls; det är dödt, men »he sauntered down the alley», det är annat!
Det fins rytm i det ordet: något af en sjelfsvåldig gång, någonting af slängande sysslolöshet.
Jag är förtviflad när ett främmande språk har ett fullgodt uttryck för hvad jag vill säga, men mitt eget saknar det.
»S’acharner
à» – är ett uttryck som jag angående ett visst slags sinlighet skulle ge guld för, derför att det är slägt med »chair» – kött och blod; genom en omedveten idéassociation ger det ett vildt och kraftigt något, som jag icke kan få på svenska.
Och jag harmar mig sjuk på att icke för min nuvarande hjeltinnas4 lilla mun få något uttryck som »boudeuse»; alla våra motsvarande ord äro för tunga; jag har slagit upp i lexikonet och sett efter.
Derför borde det vara tillåtet att taga upp vissa goda provincialismer för att få in flera skiftningar.
Denna ytterligt samvetsgranna arbetsmoral var Ernst Ahlgrens bidrag till lösningen af kvinnofrågan.
Hennes egna lifserfarenheter hade gjort henne till en varm anhängare af hvarje sträfvan för kvinnans ekonomiska och rättsliga likställighet med mannen.
Men hon ansåg att med en sådan frigörelse skulle man faktiskt hafva vunnit mycket litet, om den ej följdes af en kvinnornas inre frigörelse, framför allt från fördomar, men äfven från oriktiga anspråk.
Och till dessa oriktiga anspråk räknade hon den meningen, att det var endast förhållandena, icke äfven naturanlagen, som gjort skilnaden så stor mellan männens och kvinnornas andliga produktivitet.
Hon trodde att endast undantagsvis skulle kvinnan komma i jämnhöjd med männen på det andliga arbetets område.
Men (skrifver hon) när man blir allt hvad man kan blifva, så är man bra nog, antingen man är maneller qvinfolk.
Låtom oss hålla oss till det och icke gå längre.
Om männen vilja anse oss som små duktiga kamrater, så böra vi vara nöjda, ty sådan tror jag naturens mening är.
Att en och annan qvinna – en eller par i hvarje århundrade – höjer sig upp öfver mängden, det förändrar ingenting för oss alla andra, genomsnittsmenniskor.
Allt upphöjande af kvinnoarbetet, såsom sådant, var henne motbjudande; först när kvinnans arbete bedömdes opartiskt såsom männens, först när kvinnorna på sig själfva stälde samma anspråk som männen ställa på hvarandra i fråga om samvetsgrant, produktivt arbete, först då ansåg hon att det kunde bli tal om jämlikhet.
Att bli bedömd som författare, med hänsyn till att hon var kvinna, framkallade hos Ernst Ahlgren en harm, äfven då omdömet var lofordande, som inför en förolämpning.
Och gent emot det kvinligt konstnärliga fusket var hon själf en lika omild domare, som den gamle lektorn i skizzen En grobian.
Denna Ernst Ahlgrens arbetsmoral satt ända ut i fingerspetsarne; den gaf sig uttryck till och med i själfva hennes manuskript, hvilka röjde skönhetssinne och samvetsgrannhet i hvarje liten detalj, och där den pärlrunda, fasta handstilen flöt så jämn och klar.
Äfven i detta afseende präglade sig Ernst Ahlgrens inre utveckling i det yttre.
Hennes tidigare handstil var tydlig, men nästan barnslig och icke alls ovanlig; ju mer hon under skrifvandet blef herre öfver innehåll och form, ju mera reste sig handstilen upp, blef bred och kraftig, med en alldeles säregen individualitet i de raka bokstäfverna, lättlästa som tryck.
En ändå djupare afsky än den, med hvilken hon mötte fusket och de tomma anspråken, riktade Ernst Ahlgren mot konventionalismen och halfheten, framför allt hos kvinnorna, men för öfrigt hvar hon träffade dem.
Till hvarje annan lifsföreteelse räckte hon medkänslans hand; dessa ensamt kommo henne att gripa efter vapen.
I allt hvad hon skrifvit ur medelklassens lif kan man spåra detta grunddrag: i Selmas öde, Mariannes tidigare historia, i små stycken som Tvist, I kupén m. fl. Den kvinnogestalt hon med hela sin kärlek omfattar – Hilma (i En realist), Selma (i Pengar), Siri (I Telefon), fru Ramberg (i Romeos Julia) – har som sitt mäst kännetecknande drag att hon har mod att vara sig själf, att vara sann och vara hel.
Hel eller half – i arbete och i kärlek – det var för henne frågan, när det gälde en persons karaktär.
Där afgjordes hennes sympati, medan åsigterna kunde få vara så växlande som hälst utan att det störde hennes vänskap, förutsatt att man icke själfklokt och dogmatiskt ville lägga band på hennes egen individuella frihet.
Hade hon i tjugu år förgäfves arbetat på att bli lik andra, så ville hon nu, sade hon, under sitt återstående lif riskera att vara sig själf.
Vid tillknytandet af hvarje personligt förhållande var hon i regeln långsam.
»Skyggheten och varmblodigheten lågo i strid med hvarandra.»
Fruktan för andras kyla, också för omslag i hennes eget sinne, kom henne att hålla tillbaka en gryende tillgifvenhet och låta tiden stadga förhållandet innan hon gaf sig fri. »Man känner icke ens sin egen natur, förr än den slagit ut i handlingar», är ett af hennes många djupsinniga ord.
Men när hon slutligen blef någons vän var hon sällsynt öppen och tacksam för vänlighet.
Ytterst kännetecknande för hennes natur äro emellertid dessa ord om en begynnande tillgifvenhet:
Att hålla af någon är att bli barn på nytt, och att vara ung, det är att känna att man kan arbeta.
Arbetet – detta var för henne det första och sista utom, under hela hennes lif, några få personliga förhållanden.
Man står där inför en annan af motsatserna inom Ernst Ahlgrens personlighet.
Medan hon intellektuelt var så modärnt anlagd, så smidig, så väl kunde lämpa sig efter många olika lynnes- och meningsskiftningar, var hon till sitt eget innersta skaplynne en mycket exklusiv natur, utan möjlighet att dela eller dämpa sina våldsamt starka känslor, en natur utan ersättningsmöjligheter.
Ett litet drag belyser denna förmåga att lidelsefullt omfatta ett enda förhållande.
Hon har i Den gamla Sèvresporslinsgruppen skildrat sin sorg, då detta lilla konstvärk såldes bort ur hemmet, Men ännu skarpare kom denna sorg fram i ett yttrande, hon en gång fälde:
»Så länge den fans, såg jag knapt det, som var otrefligt och oskönt i hemmet; den gruppen gaf en festlig prägel åt alltsammans; jag sökte, så godt jag kunde, ordna allt till en värdig bakgrund åt det där enda konstverket.
Sedan den var borta lät jag allt vara: det lönade ju inte mödan mer.»
Det var emellertid icke många, som sågo till botten af Ernst Ahlgrens natur och där uppdagade ofvan antydda grunddrag.
Hon gaf tvärt om i allmänhet intrycket af att kunna taga på många händer och dela sig åt många håll.
Utåt sedt var detta också fallet; innerst betydde ytterst få människor något väsentligt för henne.
Detta innebar dock ej någon egoistisk köld, ty hon kunde dela andras fröjder och lida deras sorger på det mest akuta sätt, så akut, att äfven detta slet ut hennes motståndskraft mot en tillvaro, som ger många möjligheter till medlidande, få till medglädje.
Men hennes innersta väsen var af det slag, som skildras i Modern:
»Sådana människor som jag borde slås ihjäl vid födelsen, de passa icke bland de andra.
De äro endast människohalfvor, der andra ega hud och ben, där ha de blott en tunn hinna och deras hjärta fäster sig vid ett, ett enda förhållande; ryckas de lösa derur, så blöda de till döds.»
Den krets Ernst Ahlgren i Stockholm slöt sig närmast till var den grupp inom 1880-talets författare, som kallats »unga Sverige»; så väl hennes lifsåskådning som hennes personliga sympatier förde henne dit.
Till Gustaf af Geijerstam, »hvars ljusa och öppna natur» hon på ett så välgörande sätt fann komplettera sin egen »mörka och slutna», stod hon sedan 1885 i ett förtroligt vänskapsförhållande, och, liksom med Georg
Nordensvan, underhölls vänskapsförbindelsen genom en flitig brefväxling.
I båda dessa förhållanden var det den kamratlika prägeln hon framför allt värderade; att hon blef behandlad som människa helt enkelt, var henne särskildt dyrbart, Ernst Ahlgren skref lika lätt som hon ogärna talade och hon strödde, under sina sista år, åt många håll kring sig mycket skiftande uttalanden, så att den, som ur hennes bref skall få fram hennes bild, måste noga sofra hvad som är väsentligt och hvad som är växlande i hennes stämningar, hvad som är hennes eget lynne eller endast en återklang af det skaplynne till hvilket hon talar.
Ty utan att någonsin förställa sig, hade hon omedvetet hvarje sympatisk naturs böjelse att anslå just den ton, som hon kände skulle vibrera starkast i en annans själ.
Orubbligt måste man som grunddrag fasthålla den öfver allt frambrytande frihetslidelsen, hvilken gjorde henne skygg för att uppträda i flock äfven med sina meningsvänner i striden mot den gamla lifsåskådningen, och hvilken gjorde henne utom sig, när hon brukades af dennas målsmän mot den ungdomliga grupp, som hon dock stod närmast, Detta själfständighetens ensamhetslidande hade icke ringa del i den fruktan, med hvilken hon motsåg och slutligen flydde framtiden.
Efter återkomsten från Stockholm till Hörby på senvintern 1886 började Ernst Ahlgren arbeta med Fru Marianne och njöt en af de relativt lyckliga tiderna i Hörby, då hon för ögonblicket kunde skjuta å sido småaktiga obehag, omgifningens brist på sympati, landsbyförhållandenas trånghet under ifrigt arbete och under långa, ensamma vandringar på sin kära hed, eller i en lummig allé på den högt liggande kyrkogården, från hvilken man hade en vidsträckt utsigt öfver den vackra bygden nära Ringsjön.
Men hon kände sig alltid behöfva större vidder.
Jag känner (skrifver hon) en obändig åtrå.
Jag ville bo på en höjd, med vid utsigt och sol öfver slätten.
Jag ville se hafvet stå som en skarp knif nere vid horizonten, det är hvad jag varit van vid sedan barndomen.
Och vi slättbor behöfva en gränslös yta, för att känna oss fria, det skall icke finnas något, som hämmar blicken.
Då är det som om den också stängde tanken.
Och jag vill att min skall sträcka sig långt, långt ut – så långt den kan.
En anonym gåfva, som hon vid denna tid mottog från en kvinlig mecenat – hvars lifsväg bildar en hel vintergata af sådana ljuspunkter meddelade åt andras tillvaro – satte henne också i stånd att åt sig ordna ett par små rum i en sidobygnad.
Med den förmåga af frisk njutningslust, af barnsligt nöje, som låg i hennes mörka natur, likt solglittret öfver hafsdjupen, kunde en sådan händelse vara ett rikt glädjeämne.
Att ega ett värkligt skrifrum, ett rum med bokhyllor, hvilsoffa, matta och taklampa, men först och sist med ett riktigt skrifbord, hade hos henne varit en så stor önskan, att dess uppfyllelse syntes henne drömlikt härlig – för en tid.
I ett bref från Hörby, sedan hon kommit från Stockholm, liksom samlas allt hvad hon trifves med i hemförhållandena och allt hvad hon plågas af.
Hon talar om barnens, mannens och tjenarinnans tillgifvenhet, samt deras bemödanden att förekomma hennes önskningar; om trädgården, med sina granar i fonden, »genom hvilka himlen syntes som genom en mörk, utbruten spets, och där annars allt sammans är vajande grönt»; hon talar om sin njutning af tystnaden, som hon älskade som sitt rätta element; om sin ostörda arbetsro och njutningen att hafva trampat ned allt motstånd mot sin literära verksamhet.
Men hon talar också om sin oro för att ej kunna lefva af sitt arbete och att ej orka arbeta; om den stora ensamhetskänslan, som närdes af att ingen i omgifningen höll af det samma som hon, och att hvad de höllo af, hade hon själf öppnat deras ögon för.
Detta gaf en känsla af fattigdom och stillastående, »som att stå tjudrad på afbetad mark».
Och så var det alldagligheten hos alla typerna i omgifningen och behofvet af »något utifrån, något nytt, nytt, nytt», af att suga in lif genom alla porer.
Men framför allt plågades hon af en motvilja för själfva stället, hvilken berodde på att hon »lidit så mycket där under den tid då hon borde fått känna sig ung och glad».
Detta tilldragande och frånstötande i hemförhållandena gör Ernst Ahlgren så ombytlig under de sista åren.
Än hör man varma uttryck af hemtrefnad, än utbrott af häftig ovilja mot Hörby, som »kväfde» henne; än längtar hon dit, än kan hon icke nog snart komma därifrån.
Dessa växlingar stå helt visst i samband med det alltjämt växande själslidandet, som de ändrade förhållandena i märklig grad synas hafva ökat.
Det var som om hon icke haft själs- eller kroppskrafter nog att uthärda de nya rika intryck, till hvilka hon alltid längtat; de bragte henne ur jämvigten, de öfveransträngde henne och lockade henne på samma gång.
Öfveransträngningen dref henne tillbaka till Hörby, där hon alltid kände lugnet värka välgörande till en tid.
Men så drefs hon åter bort genom tyngden i Hörbyluften, genom plågan af alla de nålstygn, hvilka hon kände mer retligt för hvar gång hon återvände på ett kort besök efter en längre frånvaro.
Hon hade så länge undertryckt, sin natur, att dess kraf att lefva på sitt eget sätt nu brutit fram våldsamt, egoistiskt, om man så vill.
Ty hon hade i det gamla hemmet ännu oafslutade moderspligter, dem hon insåg.
Men hon insåg tillika att det nu gälde att rädda sin egen andliga tillvaro, sitt diktarkall – och båda dessa moderspligter mäktade hon ej uppfylla.
Dessutom var hon ej af dem, för hvilka de naturliga banden hade inflytande på känslan eller pligtkänslan.
Endast ett förhållande af alldeles fritt val kunde för henne erhålla en lifsafgörande betydelse.
Slägtbanden hade städse, enligt hennes egna ord, för henne saknat all betydelse.
Att diktarkallet för henne kändes som det heligaste moderskapet torde framgå ur nedanstående uttalande:
Allt, som icke hindrar mig i mitt arbete, som icke förmenar mig att lefva bland de figurer, som befolka min egen verld, det är mig lätt att bära.
När jag känner mig söndersliten som ett jagadt, hetsadt djur, då är det mig ro och hvila att sjunka ned i mitt arbete, eller att gå timvis på kyrkogården och se scen efter scen af det som skall komma – om jag lefver – rullas upp för mina ögon, lyssna till dessa välkända röster.
Genom det blir jag lugn och stark igen.
Ingen olycka vore större än om någon kunde taga det ifrån mig.
Tro nu icke att jag är öfverspänd eller egenkär.
Jag är det mycket litet, och icke har jag som värst mycket af äregirighet.
Min skrifklåda är icke stor, jag arbetar långsamt, nästan med ansträngning.
Men det rör sig menniskor i mitt inre, menniskor som jag sett eller menniskor som formats, jag vet icke hur; jag hör dem, jag ser dem, för mig äro de lefvande, som kött och blod.
Blotta tanken på att låta dem dö vill qväfva mig sjelf, det är som att lägga hand på något verkligt lefvande, på allt som varit mig lifsvarmt och kärt; det vore för mig det samma som för Hedvig att döda vildanden.
Förstå mig nu rätt: jag tror mig icke vara ett snille; jag bryr mig helt enkelt icke om hvad jag är, bara jag får följa min egen natur och den är att smälta om och forma på nytt allt det mina sinnen uppfatta.
Om jag skall bli framstående eller obetydlig i mitt yrke, det vet jag inte.
Men att detta yrke är mitt, det vet jag.
Och min egen redliga, fasta vilja, den är jag säker på.
För resten må det komma hvad det vill.
Jag är en liten kugg, som kilats in på sin bestämda plats.
Kuggen frågar icke hvarför, men den hugger i så länge den sjelf håller samman.
Hade hennes enda lidelse värkligen varit arbetet skulle hennes lif från denna tid allt mera kunnat förenklas.
Men hon hade därjämte det mäst lidelsefulla kraf på personlig lycka, den mäst ungdomliga tro på lifvets rikedom, jämte känslan af att börja åldras utan att ha egt något af allt det hon, mer än de flesta, var skapad för och således längtade efter.
Så vardt hennes lif i stället allt mera inveckladt och tomhetskänslan allt djupare.
Hösten 1886 började Ernst Ahlgrens längre besök i Köpenhamn och det blef hufvudsakligen i denna stad hon bodde under de sista två åren, med afbrott endast för kortare besök i Hörby samt några månaders vistelse i Paris våren 1887 och några veckors våren 1888.
Under dessa år började hennes sugande törst efter estetisk utveckling, förfinadt konstnärligt och intellektuelt umgänge, omväxling och innehållsrikedom att tillfredsställas.
Men på samma gång medförde de nya lifserfarenheterna nya, af förtiden oberoende konflikter, som för en stolt och hel natur voro af ytterligt tärande art.