Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härmed må emellertid förhålla sig huru som helst, så tror jag att de skiljolinier, som i förslaget äro updragne emellan de klasser, som skulle få åtnjuta och dem, som ej skulle få åtnjuta lindringen, äro alltför obestämda.
Bästa sättet att afhjelpa denna brist i det välmenta förlaget, är, efter min tanke, att utsträcka fördelen äfven till dem, som kunna anses dertill lika berättigade eller till alla, som genom nu gällande Bevillnings-stadgas 2 mom. 145 §. äro befriade från bevillning, jemlikt 2 art. och som således f. n. äro ställda i likhet med det i förslaget nämnda arbetsfolk.
Den klass, till hvilken jag således skulle önska att befrielsen från mantalspenningar nu måtte utsträckas är:
"'lagstadde drängar pä landel och i städerna, torpare, lärlingar i handel, handtverk, manufakturier och fabriker samt allmogens hemmavar:de söner och rnågar, såvida de ej drifva sådan handtering, rörelse eller näring, för hvilken bevillning eger rum".
Jag har valt denna redaction, icke emedan en annan lika god eller bättre ej möjligen skulle kunnat påfinnas — hvarom här ej bör tvistas — utan emedan den redan finnes i lag samt varit förstådd och utan veterligt krångel tillämpad.
Beträffande sjelfva innehållet, så är det naturligt, att jag, enl. af mig redan antydde grundsatser önskar mantalspenningarnes förminskning i möjligaste måtto.
Jag hyser ock den öfvertygelse, att vi ingalunda äro i den ställning, att vi' icke kunna när som helst borttaga denna och alla andra på oriktiga grunder hvilande skatter.
Jag är förvissad att Svenska folket är mera tryckt af skatternas fördelning än af deras belopp.
Jag hoppas dock att detta belopp icke skall behöfva att ökas, men just för det olyekliga fall att fäderneslandets väl oundgängligen skulle någon gång kräfva höjande af skatterna, är det mest nödigt att fördelningen är klok och billig.
En mindre byggnad kan stå på dålig grund.
Vill man upföra en större, så måste grunden vara säker.
Men jag har erfarit, att af mig högt aktade män i detta ämne med mig 'tänka alldeles olika.
Jag har erfarit, att personer, som, lika varmt med mig nitälska för de mindre bemedlade klassernas lycka, vilja beforda den genom snart sagdt motsatta medel.
Jag har hört, utom de 3:ne aktade reservanterne, flera hysa betänkligheter anot borttagandet af mantalspenningarne äfven till det mindre belopp, som StatsUtsk. tillstyrkt.
Må det tillåtas mig, alt försöka bemötandet af de väsendtligaste inkast jag kunnat förnimma.
Slaten, säger man, förlorar en betydlig inkomst.
Jag vill ej bestämdt bestrida detta, serdeles om mitt förslag antages.
Förlustens belopp kan jag ej för tillfället beräkna.
Men jag ber dock få erinra derom: att ehuru mantalspenningar årligen (enl.
Rikshufvudboken år 1850 423,299 R:dr och år 1851 427,684) „ debiteras för en summa af omkring 425,000 R:dr, synes det dock af Betänk., att de sista 5 åren i medeltal endast omkring 354,000 Den 23 Mars f. m. 419 R:dr influtit: all minskningen 65 å 70,000 R:dr egentligen tillkommer derigenom att ett ganska stort antal — troligen minst 300.000 personer ej förmå utgöra ens denna låga skatt af 12, 8, 6 eller 4 sk.: all naturligtvis dessa 300,000 personer nästan uteslutande tillhöra de folkklasser, jag nu ville derifrån befria: att dessa 300,000 personers debitering, eftersökande, lagsökande och efter skedd extra-ordinarie afkortning, slutliga befriande från skatten förorsaka både dessa personer och Statens tjenare ett besvär och en kostnad, som man lätt kan föreställa sig, om man känner vårt upbördssätt, men som ej utan allt för mycken möda kan i penningar beräknas; sami all, af dessa skäl, jag ingalunda anser mig mycket misstaga mig om jag antager, alt nämnde 300.000 misslyckade debiteringar tillika med de lyckade hos den öfriga delen af dem, som, enl. milt förslag, skulle skonas, föranleda en förlust, så betydlig för enskilta och för det allmänna, att den i det närmaste, om ej fullt motsvarar hvad minskningen i statsinkomst, enl. mitt vördsamma förslag, skulle komma att utgöra.
Denna minskning vore dessutom dä ej, som nu, en bortkastad summa.
Hela beloppet qvarslannade då i de skattdragandes fickor.
Jag vill icke försöka att vinna mitt mål, genom alt vädja till känslorna, men det vore ett svek emot den sak jag försvarar, om jag icke erinrade dem, som äro nog lyckliga, att aldrig hafva bevittnat, ännu mindre sjelva erfarit fruktan för Fjerdingsmannen eller Länsmannen, hos den som väntar sig eller undergår en utmätning för skuld, den han ej förmår gälda, att många suckar och tårar vid sådana tillfällen tillkomma.
Dessa kunde ock sparas.
Dylika besparingar önsken J alla, Mine Hrr, och sorn säkert kunna vi väl ock antaga, att lusen- eller hundratusen-talen af utmätningsförsök, hvad godt de möjligen kunna uträtta, icke stärka de kärleken till fäderneslandet, eller tili dem af den allmänna ordningens tjenare, som hafva den sorgliga pligten, att i första hand anses såsom deras uphof och dertill vara vittnen.
Men, invändes vidare, af giften är obetydlig äfven för de klasser man nu vill skona.
Genom hvad nyss blifvit nämndt, är det dock, förmodar jag, visadt att afgiften, ehuru låg, ej är för alla lätt att betala.
Men dertill kommer, att mantalspenningarne utgöra, så att säga, en spik, å hvilken åtskilligt annat fästhänges.
Sålunda är, med några undantag, den som betalar mantalspenningar, derjemte nu pligtig att erlägga: a) Skydds-afgiften 12 sk. för man, 6 sk. för qvinna. b) Folkskole-afgiften till lika belopp. c) Afgift till fattigvården, å landet högst 8 sk. för man och 4 sk- för qvinna, men här i Stockholm nu 24 sk. å hvarje mantalsskrifven person. d) Kurhus-afgift, i öfriga orter högst 5 sk., här i Stockholm högst 16 sk., nu 14 sk. å hvarje mantalsskrifven person. 27* 420 Den 23 Mars f. m.
År 1848 förhöjdes för krigsrustningarne skyddsafgiften med jt-del äfven för större delen af nn ifrågavarrde personer.
På serskilta oiter äro ytterligare utskylder lagda å dem söm erlägga mantalspenningar.
Så t. ex. i den församling, der jag nn bor, 12 sk. lill kyrkokassan, och utgöra nu de personliga utskylderna i samma församling för hvarje man 1 R:dr 46 sk. och för hvarje qvinna 1 R:dr 34 sk. och sålunda för en familj af man, hustru och 2:ne barn, som kommit i mantal, 7 R:dr 16 sk. tuko i endast personella skatter.
Debetsedlar, dem jag håller i min hand, bestyrka förhållandet. lila man ej heller föreställa sig att våra arbetare, om de ock befriades frän alla eller de liesta af dessa utgifter, hvilket jag skulle önska, men ej nu vågar hoppas, skulle blifva lottlös® i afseende på Stalsbörderna.
Utan att ega något, är vår arbetare ändå underkastad, bland annat, beväringsskyldighet, ett onus, hvarföre man i dessa dagar lärer frilegt sig med 500 R:dr.
Biträde vid skallgång, skogseld, strömrensningar, smittosamma sjukdomar bland menniskor och djur, måste han ock under vissa förhållanden lemna.
Dessutom träffas han af indirekta pålagor, ofta i högre proportion än den förmögnare.
Tuilen på spanraålen, saltet, sillen, köttet, kalfet, sockret, tobaken, ullen, lädret m. m. drabba arbetaren med sin dryga del.
Skatten å bränvinet får han till större delen vidkännas, flan behöfver icke att dricka kaffe, använda tobak eller bränvin, säger man; nåväl, men låt honom då åtminstone behålla sin styfver för att köpa mjölet, sillen och saltet.
Ytterligare påstår man, att dylik eftergift skulle befordra tjenstlöshet, sjelfsvåld, lättja, skörlefnad, lösdrifveri, oordningar af alla slag och proletariat.
Detta och åtskilligt annat i samma riktning har blifvit sagdt bär och pä andra ställen, fastän jag, som icke rätt fattat tankegången, har svårt att i minnet bibehålla slutledningarne.
Kanske blir ock försöket till motbevisning derför ofullständigt.
Antages StatsUtsk:s mindre tydliga förslag, så kan jag väl linna, att genom försök att eludera detsamma några oordningar och besvär för myndigheterna torde npkomma.
Men om man, på sätt jag vågat föreslå, befriar arbetsfolk i allmänhet från ifrågavande beskattning, kan jag ej inse att olägenhet utan tror tvertom att större ordning skull npkomma.
Vid mantals- och skattskrifningen skall naturligtvis dä som nu alla, äfven de skattfria antecknas.
Men hvarken dessa eller egare till de hus, deruti de bo eller deras sockenboer få, om mantalspenningar borttagas, något större, utan snarare mindre intresse i att söka undandraga dem alt antecknas vid skattskrifning.
Husbönder kunna lättare antaga arbetare och i någon mån betala dem bättre, när de ej behöfva för dem erlägga skatt.
Detta torde ock göra arbetarne mera benägne att taga tjenst.
Att en god husbonde här i Sverige skulle hafva svårighet att erhålla folk är mig okändt.
Deremot möler ofta svårighet för arbetaren att erhålla tjenst.
Det medgifves att sådant oftast härrör af tjenares n. v. mindre Ben 23 Mars f. ra. ■goda beskaffenhet, isynnerhet deras begifvande på fylleri.
Men sådane hafva de blifvit, oaktadt de nu i sekler haft den förmånen att betala mantalspenningar.
Att för öfrigt arbetaren verkligen mindre gerna skulle söka tjenst i fall han betalte lägre skatt vågar jag hvarken medgifva eller bestrida.
Påståendet deremot att han medelst nedsättning i skatten skulle blifva latare, osedligare och fattigare förekommer mig, jag bekänner det, vara en paradox.
En sådan förutsättning tror jag icke rättfärdigas, hvarken af någon godkänd Statsekonomisk författares satser, eller af någon erfarenhet.
Vill man deremot hafva ett ögonskenlig! ■bevis på det inflytande å de lägre klassernas belägenhet, som en iner eller mindre tryckande beskattning kan utöfva, sä må man jemföra den af orättvisa och för folket förhatliga skatten nedtryckte Irländaren, hemma ii detta olyckliga land och några är sedan lian lemnat det och bosatt sig på annan grund, eller den Engelska arbetarens tillstånd förr och nu.
För öfrigt finnes mot lättja, liderlighet och lösdrifveri andra, af manlalspenningarne alldeles oberoende, författningar, hvilka, derest de ej äro lämpliga, kunna och böra rättas.
Slutligen påstår man ock att niantalspenningarne borde bibehållas, emedan arbetaren genom skattebidragets erläggande, förädlas, känner sitt menni skov är de höjas och får ett medvetande af medborgerlighet.
Detta klingar verkligen så väl, att jag önskar att jag kunde tro det vara sant.
Det vore en tröst i händelse mitt förslag icke skulle röna framgång.
Hafva emellertid manlalspenningarne nu hos oss fått en sådan undergörande kraft, så lefva vi sannerligen snart sagdt uti den upp- och nedvända verlden.
Så långt historien vet något att förmäla om capitations-afgifter, hafva de annars omtalats såsom förnedrande, orättvisa och förtryckande.
Så berättas att staden Beauvais år 1060 fick en charta, som meddelade befrielse ”de plusieurs coutumes injustes, savoir la taille et aufres appressions, talliam videlicet et alios oppressiones”.
Adel, prester och alla som kunde det, skaffade sig sådan befrielse och sökte qvarhålla skatten på ”les roluriers ou vifains'\
Icke längre tillbaka än i Adam Smiths tid upgafs af honom, att capitationsskatter af alla slag ansågos såsom tecken till slafveri. ”Poll-taxes of all kinds havé often been represented as badges of slavery” p. 810. W. of N. Emot denna åsigt protesterade likväl
Smith, ehuru han fördömde och utdömde dylika skatter.
”Uti länder, hvarest de lägre folkklassernas välmåga, trefnad och säkerhet föga tages i betraktande äro capitations-afgifter mycket allmänna”.
(In countries ivhere the ease, comfort and securily, of ilie inferior rauks of people are little attended to, capitation-taxes are very common”).
Så yttrar sig denne man, en af de första utaf våra utmärktare Statsekonomer.
En af de sista bland dessa f. d. Franska Ministern Hippolyte, Passy fördömer uti ett år 1853 utgifvet arbete i ännu strängare ordalag capitations-skatten, den han bland ah~ 422 Don 23 Mars f. m. nät säger vara ”inique en principe” och ”defavorable aux inté rcts de la société tout entiére”.
Men jag vågar ej trötta med uprepande af auktoriteter i detta ämne.
Dermed skulle kunna i oändlighet fortsättas.
Jag återkommer till den framställda invändningen om skattens förädlande egenskaper, och detta nu, för att göra rättvisa åt mina ädla motståndare.
Villigt och upriktigt tillägger jag'dem detta epithet.
Ty endast frän den, som sjelf aldrig skyr att offra det enskilta intresset ä det allmänna och hvars lofvärda stolthet det är att aldrig undandraga sig upfyllandet af en pligt, kan det vackra föreställningssättet utgå.
Min egen sorgliga erfarenhet nödgar mig emellertid att antaga, att dessa
Hrr at några sällsynta undantag bildat regeln.
Jag mäste sålunda hänföra deras förespeglingar till illusionernas gebiet.
Jag har nemi., både såsom enskild, man och såsom embetsman, då jag haft att bevaka det allmännas rätt, trott mig skönja att flertalet både af klasser och af individer ingalunda täflar om äran att tillskynda det allmänna fördelar.
Tvertom har jag funnit de flesta och lill och med sådane, hvars medborgerlighet borde varit högt utbildad, gerna tillskansa sig fördelar frän det allmänna, eller den s. k. ”Kronan”, gerna hugga pä allmänningen, ihärdigt försvara både verkliga och inbillade, både välfångna och andra privilegier, eller enskilta förmåner.
Jag har, ty värr, "äfven tyckt mig finna, att de flesta undandraga sig, så vidt de kunna, alla skatter, pålagor och skyldigheter, helst hvälfvande dem på andra.
Dock är det mig ett nöje, att tillika erkänna det jag också varseblifvit undantagen.
Jag har spit och lärt alt högt akta en man, med hvilken jag dock sällan tänkt lika, men som sjelf endast konsument varit producenternas mest nitiske försvarare.
En man, som för öfvertygelsen, för pliglkänslan visat denna höjd af mod, som fordras att trotsa sina närmaste vänners opinioner, som för denna pligtkänslas skull lemnat den magt och den lysande ställning han genom årslånga vakor och mödor förvärfvat.
Jag känner flera, som äro beredda, att, när som helst för det allmannas fördel offra allt, till och med de företräden en hög börd dem förunnat, och till hvilkas bibehållande egna dygder kunde göra dem berättigade.
Ja! jag känner ett helt Riksstånd, som jemte många andra, ännu mera storsinta och storartade, upoffringar för det älskade fäderneslandet, år 1810, åtog sig att erlägga en skatt, derifrån detta Stånds ledamöter och deras förfäder under sekler varit befriade.
Denna skatt var — mantalspenningarne.
Detta Stånd var — det, hos hvilket jag nu anhåller, att det måtte, med bibehållande af tungan å egna skuldror, lyfta den från den Svenska arbetarens.
Jag begär återremiss af Betänk.
Under loppet af de Den 23 Mars f. m. 425 Riksdagar, som jag bevistat, har jag alltid funnit,detta Stånd serdeles ömt i fråga om bibehållande af de s. k. grundskatterne.
Det var derföre jag i går med ledsnad såg, att en del af desamma genom R. o. Ad:s beslut försvan: men då banan en gång blifvit beträdd, är det naturligt, att föga utsigt finnes,- att den icke skall fortsättas och att äfven borttagandet af denna skatt småningom skal! beslutas.
Jag ber att få fästa Ståndets upmärksamhet icke allenast på borttagandet af dessa 20,000
R:dr, utan äfven på den verkan de åstadkomma bland den befolkning, som skulle erhålla lindring i sina skattebördor.
Detta förhållande har Frih. af Schmidt ganska klart påpekat, men jag ber att det Höglofl.
Ståndet behagade i minnet fästa hans yttrande.
För hvar och en, som har någon erfarenhet af den tjenande klassens tillstånd på landet, är det ganska väl bekant att de, som icke ega någon husbonde, hufvudsakligen falla kommunen till lunga och besvär, ty de kunna naturligtvis lika litet som hvar och en annan person undgå att hemsökas af olyckor och bekymmer.
De lagstadde tjenarne hafva husbönderne att vända sig till och kunna af dem erhålla hjelp och råd; de andra deremot falla vid första motgång kommunen till last.
Man har sagt att mantalspenningarnes borttagande icke skulle medföra något ondt.
Hr von Kock yttrade detta och ansåg som en paradox att skatternes nedsättning skulle åstadkomma lättja.
Så yttrade sig icke Frih. af Schmidt, ty han sade, att genom den tjenstlöshet, som blefve en följd af mantalspennjngarnes borttagande, en mängd personer icke skulle kunna få någon lagstadd tjenst.
Att denna frihet från tjenst alstrar lättja behöfver icke bevisas, ty erfarenheten ådagalägger det.
Vidare har Hr von Koch sagt, alt en god husbonde aldrig saknar arbetare.
Detta är visserligen sant, men man kan då äfven säga att en god arbetare aldrig saknar husbonde, ty del hör till undantagen att en sådan icke erhåller en förmånlig tjenst.
Som jag förut nämnt, har Frih. af Schmidt ytterligare utvecklat skälen, hvarföre mantalspenningarne böra bibehållas, och jag har således härutinnan icke något vidare att tillägga, utan ber blott, att i afseende på den utsträckning, Hr von Koch velat gifva Utsles förslag, få förklara det jag tror att densamma enl. min öfvertygelse, icke kan af Ståndet nu discnteras eller bifallas, emedan den utgör en ny vändning af saken och nästan kan kallas vara en ny motion.
Jag får för den skull på de grunder, jag nu framställt och i likhet med föreg:de talare yrka återremiss af Utlåt.
Då i går afton den fråga behandlades, i öfverensstämmelse med alla Statskonstens reglor, att åt rikets största fastighets-egare bereda en eftergift af skatt, som med afseende på deras ekonomiska ställning måste anses för deni af den ringa betydenhet att den knappast torde kunna kallas annat än en allmosa, kunde jag icke iakttaga lyst - Den 23 Mars f. m. nåd.
Nu åter, då det är fråga om att lindra beskattningen för deni, hvilkas hårda lott det ofta är att nödgas begära allmosor, skulle jag gerna afbållit mig från ali yttra mig emot Utsk:s förslag, såvida Utsk:s Utlåt, varit grundad! |iå riktiga principer.
Det förefaller mig dock, som om detta icke vore händelsen.
Man har nemi. blott föreslagit att undantag för en ringa del af de fattigare klasserna; oell det skäl, på hvilket Utsk. grundat detta sitt beslut, eller de besvärligheter, som skola vara förenade med upbörden af den ifrågavande skatten, synes mig icke eller ega full giltighet, emedan, vid del förhållande att enl.
Bevillningsförordningen, skyddsafgiften i alla fall måste upbäras, qvarstå ändock för auklorilelerna de besvärligheter, som man genom förevar:de förslag förmält sig vilja undanrödja.
Den enda jemkning i nu gällande föreskrifter oin manlalspenningarnes utgörande, som torde leda till det ändamål, Utsk. åsyftat, skulle, enl. min tanka, vara att bringa tiden för manlalspenningarnes utgörande i öfverensstämmelse med den, som är bestämd för skydds-afgiftens erläggande.
Nu börjar gäldandet af de förra tidigare, än skyddsafgiflen skall erläggas, och under den period, som emellan dessa olika tidpunkter förflyter, är det endast upbörden af mantalspenuingarne, som förorsakar alla de omgångar och allt del besvär, som Utsk. i sitt Utlåt, påpekar.
Dä Utsk:s Betänk, uplyser alt en motionär föreslagit, att mantalspenningar måtte från och med år 1855 alldeles uphöra, lärer i formelt hänseende icke eller något hinder möta för den jemkning i Utsk:s beslut, sorn jag ifrågasatt; och på det att StatsUtsk. måtte komma i tillfälle ali laga dessa mina anmärkningar i öfvervägande, får jag förena mig med de talare, som yrkat Utlål:s återremitterande.
Då jag hört Frilune Palmstjerna och af Schmidt så fullständigt och väl yttra sig öfver delta ämne, hade jag hoppats slippa att tala mot StatsUtsk:s förevande Utlät. aug:de en del af rikets inkomster.
Men då en ledamot yttrat sig i motsatt syftning med dem, nödgas jag besvära R, o. Ad. med afhörandet af mina anmärkn:r.
Hr von Koch har yttrat den meningen att mautalspenniugarne eller den personliga afgiften borde afskaffas, emedan lion för menniskan vore förnedrande.
För denna åsigt har han anfört åtskilliga historiska bevis.
Men om man går tillbaka till samhällenas början, finnér man, att allestädes den tanken gjort sig gällande, att hvar och en, som åtnjuter skydd för sin person, äfven bör derföre något till samhället betala.
Detta var också den ursprungliga meningen med den skatt, som Oden upbar under namn af näs-skatt och hvilken numera sedan det finnes menniskor utan näsor blifvit kallad mantals-penningar.
Grundtanken är likväl densamma.
Hr von Koch har vidare sagt att, under Franska Statshvälfningcn afskaffades den skatt, som i Frankrike kallades ”la lailte” och detta till följd af den stora ovilja man emot henne hyste.
Jag torde dock få erinra eder Mine Hrr, att denna ovilja här - Den 23 Mars f. m. 425 rörde deraf alt icke alla erlade ifrågavarrde skatt, utan att Adeln var derifrån bifriad, såsom förhållandet var äfven hos oss före 1809, och icke’deraf att det var en personlig afgift.
Man har, såsom bevis på det fortfarande tänkesättet härom, anfört, att en Engelsk minister i Turkiet inberättat sina förhoppningar att man äfven der skulle kunna afskaffa den personliga afgiften.
Men det har icke blifvit uplyst, huru stor densamma är i nämnde rike.
Hon belöper sig utan tvifvel lill mer än 12 sk. och i sådan händelse får saken ett helt annat utseende.
Man säger ytterligare, att en personlig afgift är oriktig derföre att man bör beskatta hvar och en efter hans förmögenhet.
Det finnes likväl många, som icke ega någon förmögenhet, men hafva stor personlig förmåga att förvärfva de medel, som de lefva upp.
1 sådant fall är afgiften, 12 sk., icke större än alt den motsvarar J dagsverke eller besparingen af vissa supar i veckan, ja tilläfventyrs icke en gång så mycket, utan kanske blott besparingen af de supar som tagas på en enda dag.
Om mantalspenningarne borttagas, skulle, pä sätt andra talare redan- anmärkt, inträffa att åtskilliga personer, som nu taga sig tjenst, upmuntrades att icke göra det, emedan de derigenom sä mycket säkrare blefve fria från skatt, eller rättare sagdt, husbönderne skulle upmuntras all icke taga sig lagstadde tjenare, för alt slippa skatten, och sålunda åtnöja sig med backstugusittare och lösdrifvare.
Manne detta vore nyttigt för samhället?
I en af våra Bevillnings-förordningar vore mästare ålagda att betala utskylderne för sina gesäller.
Följden blef att husbönderne upsade sina gesäller, när mantalsskrifnings-tiden inträffade, så att de då icke hade några sådade att skatta för.
Som gesällerna sjelfva intet betalade, så miste Staten all inkomst af dem.
Hvad som redan skett i städerne kan härefter äfven ske på landet.
Vid mantalsskrifningen uteslutas, som vi alla veta, de personer, hvilka icke anses kunna betala.
Det är således ingen fara för att flere komma att påföras skatt, än skäligt är.
Sker det likväl: så få de afkortning.
Hvem skulle pröfva alla de uteslutningar som Utsk. föreslagit?
Det skulle naturligtvis blifva samma personer hvilka nu pröfva dem, och följaktligen skulle misstag lika väl kunna ega rum då som nu.
Vederbörande skattskrifvare, Landshöfdingar och Kammar-Rätten blefve lika mycket besvärade.
— Att blifva af med dessa tjenstemän genom en dylik författning eller att få deras antal förminskadt är, efter min öfvertygelse, fåfängt att hoppas, ty de behöfvas ändock.
Skillnaden skulle endast bestå deruti, att de blefve mindre besvärade än förut, men då de åtjula lön, måste de i alla händelser underkasta sig det besvär, samhällets tjenst fordrar.
Om denna eftergift gjordes, skulle man hvarken slippa besök af Länsmän, eller kunna bespara sig de tjenstemän, som erfordras för att utpressa skatten; ty det är säkert, att så länge någon skatt finnes qvar (och utan skatt kan intet samhälle bestå) skola ock finnas personer som ej kunna betala och sålunda måste finna sig besvärade af utmätningar.
426 Den 23 Mars f. nt.
Här har blifvit omtaladi huruledes den fattige får betala afgift lill folkskolor, kurhus m. m.
Men är det icke riktigt, att den, som har barn, hvilka begagna folkskolan jemväl bidrager till deras undervisning, att den sorn får sjukvård deltager i kostnaden?
Man har äfvenledes yttrat, och jag anser det vara sanni, att den fattige har en sjelfkänsla af sitt eget värde och derföre sätter sin heder i alt hafva betalt sina mantalspenningar, samt understundom åberopar detta såsom ett skäl, att äfven han duger till något.
Med folkskole-afgiflen förhåller sig på det sättet, — hvilket jag, som dermed haft åtskilligt att göra, är i tillfälle att känna — att om den fattige betalar något ät folkskolan, så är han angelägen om, att derföre fä någon ersättning, samt i och med detsamma nogräknad att skicka sina harn till skolan.