Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kommer att gå som en dans, ty sedan förra Björnbergska kriget har ju folket ytterligare elfva års hån och smälek och nedrigt förfarande att hämnas, så att pöbeln, som ju alltid vid börstiden är samlad på Stora torget, med säkerhet kommer att hjälpa till.
Jag har i största tysthet tagit alla nödiga mått och steg och hittills lyckats undgå herr grefvens och landhöfdingens snokar.
Blott han ej underrättas, är utgången tryggad.
– Nej, Backman, detta vill jag ej vara med om.
Jag vill ej ha våldsgärningar att tacka för min rätt.
Den skall segra, den måste segra i trots af allt.
Lofva mig, Backman, att ej företaga något våld mot Björnberg eller de öfriga kuratorerna!
– Jag skall se till att de ej skadas till lifvet, men annars jag ej lägga fingrarne emellan.
John Hall satte sig upp i sängen.
– Var beskedlig och hör på mig, Backman, detta får ej ske.
Af detta vill jag icke profitera.
Jag skall infinna mig på auktionen för att protestera och yrka på min rätt, men våldsgärningar tänker jag aldrig tillåta.
– Så låta vi den saken förfalla, sade Backman i lätt ton.
Hall skall sofva nu och låta vara att infinna sig på auktionen, det är det allra förståndigaste.
Jag går dit upp, icke för att protestera, det nyttar intet, utan för att reta herrar kalkoner, jag menar kuratorer, med min åsyn.
– Men Backman lofvar ju, att inga våldsamheter skola äga rum?
– Jag lofvar hvad som helst.
Sof sött, herr Hall, nu släcker jag ljuset.
John Hall var så uttröttad, att han sof, innan hans kompanjon hunnit stänga dörren.
Men tidigt följande morgon, så tidigt att Backman ännu ej var vaken, stod John Hall i Residensets förstuga och lät anmäla sig hos landshöfdingen, grefve Axel von Rosen, till hvilken han sade sig ha ett högst angeläget ärende.
Landshöfdingen gaf honom företräde, så snart han hunnit kläda sig.
Klockan half tolf, en timme före auktionen, hade Backmans medhjälpare samlat sig på börsen och på Stora torget och voro beredda att till punkt och pricka utföra den öfverenskomna planen.
Backman hade fördelat sina vänner och handtlangare öfver hela salen, själf hade han tagit plats alldeles intill auktionsbordet jämte traktör Tegelberg, som var en stor och grof karl, ypperligt ägnad för den roll, som blifvit honom tilldelad.
De auktionsbesökande samlade sig så småningom i salen, och efter en stunds förlopp kommo auktionsförrättaren och herrar kuratorer tillstädes.
Samtidigt såg Pehr Backman sin kompanjon i dörren.
Han var likblek och föreföll andfådd som efter ett häftigt gående.
Backman, som af hans min förstod, att något var på färde, reste sig från sin plats och gick fram till honom.
John Hall hviskade:
– Jag ville bara underrätta Backman om att då jag för en stund sedan tog mig en promenad utanför Kungsporten – Här är förfärligt hett.
– John tog upp en söndrig ostindisk silkesnäsduk ur fickan och torkade sig i pannan.
Tala fort, så är herr Hall beskedlig!
Vi spilla den dyrbara tiden.
– Jag ville blott underrätta min vän om att något upplopp ej kan försiggå, ej heller någon våldsbragd företagas härinne, eller därute, ty jag såg på min promenad utanför Kungsporten, att husarerna exercera på heden och de skulle i en handvändning vara här, ifall någon revolt ägde rum.
– Hvem är den satan, som underrättat landshöfdingen?
Honom skulle jag vilja sticka dolken i, hväste Backman, som plötsligen blifvit hes af sinnesrörelse.
Visste jag blott, hvem som gjort oss detta!
– Säg icke så!
Vi skola protestera.
– Protestera, protestera!
Hvad hjälper alla världens protester!
Det är blott våldet, som kan göra sig hördt i vår larmande tid, det är våldet, som banar vägen för rätten.
Hvad kunde revolutionens hjältar i Frankrike uträtta medels protester?
Var det ej guillotinen, som gjorde slag i saken och röjde plats för frihet, jämnlikhet och broderskap?
En dylik kupp hade jag mediterat för att skaffa herr Hall sin rätt.
Men när landshöfdingen fått nyss om saken och kommenderat ut militären till exercis på Heden – jo, jag tackar, meningen med den exercisen kan ett barn begripa – ja, så måste vi låta saken ha sin gång.
Hvad herr Hall skall göra?
Sätta sig därborta med armarne i kors och tiga eller tala, hvilket herr Hall behagar.
Egendomarne slås bort lika galant, hvad än herr Hall gör, och Björnberg gör första och sista budet.
– Jag skall helt visst stanna kvar för att väcka deras slumrande samveten, och mänskligheten, som så länge åskådat hur min lefnads julle banat sig en väg genom förföljelsens bränningar, skall röras af min rättvisa sak.
Pehr Backman höjde på axlarne och svarade ej ett ord härpå utan gick att för sina medkonspiratörer omtala, att den så djärft anlagda planen strandat därpå att någon eländig angifvare hade sprungit till Rosen, så att han fått hum om saken.
– Husarerna exercera på Heden.
Vi få gå ned på Stora torget och lämna folket återbud, hviskade han och skyndade ut ur salen.
När han återkom, var auktionen redan påbörjad.
Den försiggick trankilt och utan minsta orolighet eller störande uppträde, och när auktionen var öfver, var commercerådet Niclas Björnberg ägare till de allra flesta af de Hallska egendomarne, hvilka samtliga gått för det ömkligaste vrakpris.
Och detta fastän John Hall protesterade, såsom han sagt, att han skulle göra.
Det kom en svallvåg från världshafvet till det stilla Götheborg.
Den vågen förde mycket med sig.
Den kastade de af Englands kapare uppbringade franska skeppen in i Götheborgs hamn, den bar på sin höga kam rikedom och makt till den lilla runda staden mellan vallarne.
Hela Sveriges blickar voro under tvenne års tid med oro och bäfvan riktade på Götheborg.
Skulle det vara i stånd till att bakom det mäktiga Frankrikes rygg uppehålla handeln med England, på hvilken berodde ej allenast Götheborgs, men hela landets välfärd?
Världshärskaren
Napoleon hade tvingat Sverige att ingå på sitt kontinentalsystem, som skulle utestänga England från den europeiska handeln, och för Sverige var uppfyllandet häraf liktydigt med ekonomiskt fördärf.
Hela landets hopp var länkadt till Götheborg.
Man hade alltid hållit dess köpmän för skickliga och förslagne män, och man hoppades, att de skulle visa sig den delikata situationen vuxne och utveckla på en gång djärfhet och försiktighet.
Ty handeln med England måste fortgå.
Det var sannerligen den upp- och nedpåvända världen.
Regeringen hade i smyg underrättat fienden, England, att krigsförklaringen icke hade det minsta grand att betyda, utan att man till den blifvit nödd och tvungen, och det var själfve landshöfdingen, grefve Axel von Rosen, som med oafbruten påpasslighet fick vaka öfver, att franske konsuln Ranchoup och hans spioner, af hvilka Pehr Backman ansågs vara den farligaste, ej hade alltför mycket att rapportera för kejsaren om götheborgarnes djärfva tilltag.
Ty det var ej tillräckligt, att engelska kapare förde sina priser till Götheborg för att där försälja dem; oupphörligen anlände också till staden främmande fartyg för att lossa och skaffa sig svensk flagg och svenskt fraktpass.
Götheborg svek icke landets förhoppningar.
Den största djärfhet ådagalades, och den största påpasslighet iakttogs.
Det vardt en smuggling i allra vidaste utsträckning.
Ej heller på annat sätt gaf man sig ro att hålla sig till gammal hederlig köpmanstradition och praxis.
Den svindel och yrsel, som svallvågen förde med sig, var därtill alltför oerhörd.
Knappt någon höll sig för god att aflägga ed på att de med kolonialvaror lastade skeppen direkte voro från Amerika, ty endast kolonialvaror från detta land fingo lossas och läggas på nederlag för att sedan befordras vidare till Ryssland, saken var nämligen den, att Götheborg blifvit mellanhanden mellan Englands och Rysslands kommers.
Det vildaste spekulationsraseri härskade på den annars så tysta götheborgska börsen, där de af engelsmännen uppbringade fartygen med sina laster såldes.
Till alla samhällsklasser i Götheborg medförde den stora svallvågen åtminstone något strandvrak.
De förut fattiga blefvo förmögna, de förmögna blefvo rika.
Obskyra småhandlare köpte på kredit stora partier af de insmugglade varorna och hade därpå oerhörd profit och förtjänade fabelaktiga summor.
Andra vunno rikedom genom att till engelska flottan, som under dessa år alltjämt kryssade i det götheborgska farvattnet, sälja viktualier och landtmannaprodukter.
Sannerligen, man kunde likna Götheborg vid profetens kurbits, som på en enda natt sköt upp till ett väldigt träd.
Också uppstod den många gånger afbrända staden ur sin aska som en ny Phoenix.
En mängd förmögna, utländska handlande inflyttade till Götheborg för att förtjäna på de ypperliga konjunkturerna.
Och dessa rika män nöjde sig icke med de småstadsaktiga och eldfarliga trähusen, utan byggde sig stenpalats, hvilka inreddes med stor lyx och prålande grannlåt i dekorationer och bohag.
En allt större yppighet gjorde sig gällande.
Lukulliska dinéer och supéer hörde till ordningen för dagen.
Lustpartier, komedier, maskerader och konserter omväxlade därmed.
Man ville njuta af de så lätt och så oförmodadt förtjänade rikedomarne.
Många jämförde Götheborg med det syndiga Niniveh; ja, en och annan spådde, att liksom profetens kurbits skjutit upp under en enda natt för att en annan natt lika plötsligen försvinna, likaså kunde det gå med Götheborgs rikedom och betydelse, när hafvet åter sög till sig den stora svallvågen, det vill säga, när världskrigen åter upphörde.
Men hvem gitter höra på ugglalåt midt på dagen, när solen lyser klarast och bränner hetast?
Medan Götheborg blomstrade såsom aldrig tillförne, var det trist ute på Gunnebo.
Där satt enkefru Hall året om med sin gamla sällskapsdam och sina sömniga mopsar.
En hvar, som känt till det vackra stället under förra tider, kunde ej annat än gräma sig.
Den sirliga ordning, som under gamle grosseurens tid där härskat, och den glans och det lif, som unga friherrinnan Hall spridt öfver den täcka nejden, funnos där ej mera.
Rättegången, hvilken John Hall påfört sin moder och svåger, hade visserligen utfallit så, att rätten dömt, att arfföreningen skulle äga bestånd; men då enkefru Hall ej försett sig med inteckningar, skulle hennes fordran gå efter de öfriga kreditorernas, så att hon numera hvarken uppbar den utfästade lifräntan eller underhållet för Gunnebo.
Detta märktes också på stället, både utan och innan.
Blomsterparterrerna och växthusen voro vanvårdade och försummade, gångarne i parken och trädgården och de vackra skogspromenadernas slingrande stigar voro igenväxta, häckarne oklippta, de engelska gräsmattorna, som utgjort gamle herr Halls stolthet, tedde sig som betesmarker, och högar af torra grenar och löf, som ej blifvit undanskaffade förra hösten, lågo och skräpade på stora uppkörsvägen.
Men detta betydde mindre, ty nu för tiden kommo sällan gäster till Gunnebo.
Enkefru Hall hade aldrig varit synnerligen älskad för egen del, och det glada Götheborg roade sig numera öfverallt bättre än på Gunnebo, helst fru Christinas alltid osäkra lynne med åren och motgångarne blifvit allt elakare och elakare.
Också var det ej med synnerligt nöje, som krigsrådet
Koskull uppfyllde sin dotter Constances i bref gjorda anhållan att besöka hennes för detta svärmor och af henne utbedja sig en tjänst.
Man visste aldrig i hvilket humör man skulle träffa den ettriga och skarptungade enkefrun, och fastän hon alltid tagit Constances parti mot sonen och gifvit henne rätt, då hon ändtligen skilt sig från honom, kunde krigsrådet omöjligen beräkna, hur det nu skulle vara fatt, ty enkefru Halls lynne kunde skifta flera gånger i timmen, för att nu icke tala om året, och det var öfver år och dag, sedan baron Koskull sist uppvaktade sin nådiga kusin på Gunnebo.
Det regnade ihärdigt den augustidag, då baron Koskull ändtligen beslutat sig för färden.
Enkefru Hall satt ute i peristylen i en gungstol med favoritmopsen i skötet, under det den andra mopsen ljuft slumrade i sällskapsdamens, mamsell Lönnes knä.
Mopsarne rusade upp och skällde ursinnigt, när baron Koskulls Medevivagn stannade utanför huset.
– Hvem är det, som kommer? ropade fru Hall till sin gamla sällskapsdam, som såg ännu sämre och hörde ännu mindre än hon själf.
– Jag kan icke se, svarade denna i sin vanliga ömkliga och vettskrämda ton.
Baron Koskull kom fram till de båda damerna och kysste enkefru Hall på hand.
Mopsen Bijou morrade argt från sin matmors knä, dit den åter tagit sin tillflykt.
– Jaså, det är kusin Koskull!
Hvad blåser det då för vind?
Jag kände inte igen kusin – ja, ja, man blir gammal, man blir gammal!
Förr i världen talades i Götheborg om le beau Koskull, som man i Stockholm talade om le beau Fersen – ja, han fick då en för bedröflig ändalykt.
– Men det är länge sedan den tiden, och allt är förgängligt, inte minst karlars skönhet.
Baron Koskull svarade ej härpå, men inom sig tänkte han:
– Hon changerar inte, hon är och förblir en fördömd pulverhäxa.
– Var så beskedlig och sitt ner, kusin!
Hvad kan jag ha att tacka för denna oförmodade ära?
Lönne, sätt ut en bekväm stol åt baron Koskull!
Ja, ja, så visst, den tiden är förbi, då kusin satt grensle på taburetten och underhöll de vackra damerna – jag minns att detta var favoritställningen, när kusin var särskildt kurtisant.
Nu får man ha stoppade kuddar bakom ryggen och på sätet för den usla gikten – hå hå, ja ja!
– Söta kusin får ursäkta, men jag har ingen gikt och tänker ingen skaffa mig.
Tackar, mamsell Lönne, den där stolen är alldeles för commode för mig.
Ja, kusin Christina undrar väl öfver hvad för ärende, som för mig hit.
– Det är väl något obehagligt ärende.
Ingen besöker numera Gunnebo annat än i obehagliga ärenden.
– Tvärtom, söta kusin, tvärtom.
Jag kommer med idel vänliga hälsningar från min dotter Constance i Stockholm.
– Jaså.
Jag trodde, jag var totalt bortglömd af henne som af andra.
Nå, hon har det charmant uppe i Stockholm, förmodar jag?
Enkefru Hall suckade.
Är hon alltjämt lika feterad och entourerad?
– Ja, mera än någonsin.
Hon gör stor succès vid hofvet.
– Tänker hon inte snart ingå nytt gifte?
– Det har jag inte hört, det är i alla fall intet som presserar.
Det har ju inte gått ett fullt år efter skilsmässan.
– Har det inte?
Nå ja, då kan hon ju vänta året ut.
Enkefru Hall bjöd baron Koskull en pris ur sin dosa och tog själf en, som hon höll mellan tummen och pekfingret, medan hon frågade:
– Blir det Dammen?
– Hvad tänker kusin Christina på?
– Nej, kusin Koskull har rätt, hvarför skulle hon också gifta sig med Dammen?
Kusin ämnar henne väl äfven denna gång ett lysande parti – håhå, ja ja!
Baron Koskull åtnöjde sig med att fråga:
– Ser kusin någonsin till honom?
– Till hvem?
Jaså, till min son John Hall.
Och hvad bättre är, jag hör aldrig något från honom.
De första åren haglade här bref och biljetter öfver mig och excellensen och stackars Christine.
Och när de icke besvarades, stämde han oss för rådsturätten.
Det var en snygg kabal, som den lede Backman spann ihop mot oss.
Men sedan dess hörs John ej af, Gud vare lof och pris!
Jo, så till vida att mina drängar ofta se honom stryka omkring här i trakten, han plägar stå utanför parkgrinden och titta in.
Trädgårdsmästaren berättade mig, att han härförliden frågat honom, om han ville hälsa på, men då hade han bums gått sin väg utan att svara.
Ja, ja, det var ett godt parti, käre kusin skaffade sin dotter den gången!
Jag kan inte annat än önska bättre lycka nästa gång.
– Det kanske slår bättre ut, om hon själf får ha ett ord med i laget.
– Du är en satans mara, tänkte baron Koskull åter.
– Ja, kusin, jag om någon borde väl ha skäl att vara förbittrad på John Hall, men jag har inte hjärta till det heller.
Han är olik alla andra, det är han, men det är ingenting ondt i honom.
Han är som ett stort barn, som alla vilja häckla på.
Kan kusin tänka sig, att han allt som oftast kommer upp till mig för att höra om Constance och barnet, och att han begagnar alla tillfällen att stå på hennes sida och tar hennes parti mot hela världen.
Söta kusin läste väl i bladet här om dagen, hur en anonym prisade Hallen och uttalade sin fördömelse öfver dem, som i hans fattigdom visade honom förakt, han nämnde bland andra Constance, hvarpå John Hall i dag tagit hennes försvar i Aftonbladet.
Jag har det med mig, ifall det roar kusin att höra.
– Jag är inte nyfiken, svarade enkefru Hall torrt.
Men som baron Koskull väl visste, att hon var detta i högre mån än de flesta af sitt kön, drog han upp tidningen ur fickan och satte glasögonen på näsan.
– Ja, ja, käre kusin begagnar också glasögon.
Åldern gör ögonen skrala.
– Jag behöfver dem alldeles icke, jag begagnar dem blott för att skona synen.
– Visst behöfver kusin dem.
När man fyllt ett och sextio år –
– Hvem har sagt kusin, att jag är ett och sextio år?
– Det behöfver ingen säga mig.
Vi firade ju 1806 födelsedagen härute på Gunnebo, och då var kusin Koskull född femtioett.
– Söta kusin har ett ypperligt minne.
– Ja, jag har alla mina själsförmögenheter i full kraft.
Jag går inte i barndom.
Nå, stoppa inte in bladet, förr än jag fått höra hvad den stollen skrifver.
Baron Koskull tog af sig glasögonen, höll bladet mycket långt ifrån ögonen och läste med stor svårighet:
»Då jag helgar tackoffer åt sanningen och dess tolkare, förbinder mina känslor och min öfvertygelse mig att rätta det misstagna begrepp, auktoren till berättelsen i Aftonbladet sistlidne lördag fattat utaf händelsernas förlopp om min älskade makas uppförande mot mig.
Förakt är en känsla, som uti hennes ädla hjärta aldrig fått rum, mindre mot mig än emot hvilken olycklig som helst.
Medborgares omänskliga behandling har tvungit henne till ett steg, som min dåvarande belägenhet påkallade för hennes och vårt kära barns räddning.
Jag njuter tidt och ofta vedermälen af min kära Constances ömhet och tillgifvenhet, och den tillfredsställelsen, att ifrån hennes blandade tårar med mina, hämta den enda tröst mitt henne helgade hjärta känner uti min beklagansvärda och förtviflade belägenhet.
– Nu läste käre kusin bestämdt à tort et à, travers.
Sätt på sig glasögonen, så går det bättre.
Så kan det aldrig stå.
– Jo, det gör det, min allernådigaste fru kusin.
Han tror allt detta, han skulle inte vilja fara med lögn för allt guld i världen.
– Men hvad njuter han för vedermälen af Constances ömhet och tillgifvenhet, om jag får fråga?
– Därmed menar han sannolikt, att Constance, som ju är mycket beskedlig, låter lilla Marianne allt som oftast klottra små bref till honom, och flickan lär post scriptum tillägga »mamma hälsar pappa» eller något dylikt.
Detta är tillräckligt för att röra John Halls hjärta, tycks det.
– Ja, han är och förblir en stolle.
Nå, hur tror kusin Koskull, att det kommer att gå med processen mot sysslomännen i konkursen?
Jag vill se den stund, då han får Björnberg och Carnegie dömda att betala ut de stora summor han pretenderar som skadeersättning – ty hvad de andra tvenne kuratorerna beträffar – där intet är att taga, där har kejsaren förlorat sin rätt.
– Ja, nog är det en process, som kommer att vara i evigheters evighet.
– Ja, ja, och om den så på den yttersta domedagen skulle afgöras till John Halls fördel, så står Pehr Backman tillreds att taga för sig hälften.
Det lär ju vara öfverenskommet.
– Det lär det vara, likaså att Hallen ej utan Backmans samtycke får ingå någon förlikning, och för den som känner Backman rätt, betyder detta eviga processer – åtminstone komma de att räcka lifvet ut.
– Säkerligen vårt lif, kusins och mitt, ty vi äro gamla, mycket gamla.
Baron Koskull reste sig från sin plats.
Han hade fått nog af besöket.
Men detta sade han icke.
Hvad han yttrade var:
– Söta kusins älskvärdhet har låtit mig totalt glömma bort mitt egentliga ärende, och jag kan tyvärr ej stanna längre.
Regnet tilltager i stället för att upphöra.
Constance bad mig i sitt bref hälsa sin kära svärmoder och fråga, om det vore möjligt att få låna upp till Stockholm professor Martins vy öfver Gunnebo.
– Jag lånar aldrig ut mina tableauer, svarade enkefru Hall tvärt.
– Det vet Constance och skulle heller ej sätta detta i fråga, om icke vår nådige kronprins under ett samtal härom dagen hade fått höra talas om Gunnebo vackra byggnad, och då han kontemplerar att ute på Kungliga Djurgården låta åt sig uppbygga ett lustslott, frågade han Constance, om hon inte till Stockholm medfört någon afbildning utaf detta charmanta ställe, om hvilket han hört så mycket.
Constance svarade, att en dylik vy, komponerad och utförd af vår berömde professor Martin, äges af hennes svärmoder, fru Christina Hall, hvarpå hans kungliga höghet bad Constance framföra sin allerhögsta önskan att få till låns bekomma denna vy.
Enkefru Hall var mycket smickrad.
– Om det är den nådige kronprinsens önskan, är det ju liktydigt med en befallning, svarade hon genast.
Det kunde kusin sagt så godt först som sist och utan så många omsvep.
Lönne, hämta hit Gunnebo vyn, som hänger i sängkammaren!
Svep väl om den och gif den till baron Koskulls kusk!
Hämta med detsamma ut några förfriskningar till baronen!
Hvad kan jag bjuda kusin?
– Tackar, jag njuter intet på förmiddagen.
– Jag förstår, kusin lider af indigestion.
Man känner ju proverbet om gamla magar.
– Det slår ej in på mig, jag kan glädja mig åt en förträfflig hälsa och har icke att klaga öfver ens den lindrigaste indisposition.
Enkefru Hall satt och aftorkade noga sina guldbågade glasögon.
Nu satte hon dem åter på näsan.
– Jag ser väl illa, men för mina ögon ter sig käre kusin ganska skröplig.
Nå, det är ju icke att undras öfver, kusin har ju lefvat undan i ungdomen, och detta hämnar sig på ålderdomen.
Se där ha vi ändtligen Lönne!
Fort går det inte för mamsell, det måste man säga.
Nå, gif nu taflan åt kusken att förvara i vagnskorgen, och bed den söta Constance framföra min underdånigaste vördnad till vår nådige kronprins!
Hade salig herr Hall lefvat eller John varit som en vanlig människa, så kunde jag hafva emotsett lyckan och äran att få vara värdinna för denne store hjälte, liksom jag varit det för så många andra kungliga och furstliga personer.
Jag kan aldrig upphöra att gräma mig öfver den olycka, som så oförskyldt öfvergått mig, eller förlåta den, som bär skulden därtill.
Hälsa John detta, när han härnäst ses!
Baron Koskull reste sig upp och kysste enkefru Halls hand.
– Alltid samma lilla förtjusande hand, sade han artigt.
– Det är också det enda, som är kvar af den forna härligheten.
Jag har visserligen icke för vana att räkna mina vänners år, men jag är öfvertygad om att söta kusin bär sina med all heder, och jag för min del tycker, att tiden farit mycket skonsamt fram.
– Det har den visst inte gjort.
Tiden har inte farit skonsamt fram öfver något, som hör mig till.
Jag ser mig och allt omkring mig som det är och ej bättre.
Jag är gammal och lutande och ledsen vid lifvet, och Gunnebo är öde och förfallet.
Men min hand är ännu vacker.
– Det är ju alltid något att vara tacksam öfver, fast Gud skall veta, att jag inte eljes har skäl till tacksamhet.
Baron Koskull hade gått fram till Medevivagnen och stigit upp i den.
– Det går mödosamt nog för de gamla benen, det är grufligt hvad han är décrépit, sade enkefru Hall så högt till sin sällskapsdam, att baron Koskull omöjligen kunde undgå att höra henne.
Men han lät sig intet märka, utan vinkade artigt med handen till afsked.
De båda sömniga mopsarne blefvo med ens yrvakna.
De hoppade ner ur enkefru Halls och mamsell Lönnes knän och rusade efter vagnen förbi kejsareterrassen, från hvilkens höga mur stora stenar voro nedrasade, nerför uppkörsvägen, som under gamle herrns tid varit en mönsterchaussé, men som nu var gropig och öfverväxt med ogräs, de tumlade framför hästen och hade skällt sig alldeles hesa, när Medevivagnen ändtligen for ut genom den till hälften nerfallna grinden och rullade ut på den våta träbron.
Då vände de båda lungvåta mopsarne tillbaka i sporrstreck till boningshuset och till sin ömma härskarinna, som ej tröttnat att locka och ropa:
– Bijou, Toutou, Toutou, Bijou!
– Det är bra besvärligt med gäster, sade enkefru Hall pustande, då hon ändtligen sjönk tillbaka i länstolen med båda. mopsarne i famnen.
– Men jag är i alla fall förnöjd öfver att ha fått uppfylla en af vår nådige kronprins uttalad åstundan.
Håhå, ja, ja!
Om salig herr Hall nu lefvat eller om den stollen John varit som andra människor!
– Hut Bijou!
Ett oblidt öde.
Den stora svallvågen från världshändelserna, som under några år nått ända fram till den lilla svenska staden vid Västerhafvet, hade, då världskrigen med Napoleons fall upphörde, rullat tillbaka, och med den försvunno många rikedomar, många djärfva förhoppningar, många vidtgående planer och beräkningar.