Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen förde det med sig i släptåg 86 års riksdag, 88 års krig och 89 års Säkerhetsakt; men möjligheten att dertills kunna bestrida de oerhörda omkostnaderna qvarstår i alla fall som någonting förvånande.
Under denna utrikes resa ålade han sig också i sitt enskilta lif umbäranden ända till småaktighet, hvaremot han vid offentliga tillfällen i prakt fördunklade alla andra 101.
Öfverallt blef han emottagen med den största utmärkelse, hvartill i Versailles särskilt lades gåfvan af ön Barthelemy, hvilket läsaren redan förut inhemtat.
«Staten ..... det är jag«, hviskade i Gustafs öra de trängande behofven och de jettestora svårigheterna att få dem fyllda.
«Jag ..... det är staten,« genljöd äran i Gustafs bröst, – och Barthelemy blef SVERIGES.
De tvänne stora konstnärer, som från norden beledsagade det konungsliga snillet till södern, hafva af denna resa efterlemnat varaktiga, dem och Sverige och dess dåvarande monark värdiga, hågkomster.
Under Gustafs vistande i Rom upptäcktes i Hadriani villa vid Tivoli den herrliga bildstoden «Endymion«, uti liggande ställning och naturlig storlek.
Mythen innehåller, att månan sänkte denne sköna yngling i en evig sömn på berget Latmos för att få för sig allena behålla och ostörd betrakta honom, hvilken, enligt en grekisk skald, var älskad äfven af sömnens Gud, som, för att alltid hafva nöjet att se hans vackra ögon, lät honom sofva med dem öppna.
Sergel var den förste som insåg bildstodens oskattbara värde och vid dess anblick ropade: «Se, han lefver!« Sergel tillstyrkte Gustaf, att begära påfvens tillåtelse att köpa denna bildstod, som tillhör grekiska skolans gyldene ålder.
Pius VI samtyckte.
Konungen betalte 2000 dukater.
Endymion tillika med fyra präktiga pelare af atheniensisk marmor, som Hadrianus låtit föra till Rom, förflyttades nu till Stockholm, i hvars museum denna bildstod utgör förnämsta prydnaden.
Gustaf hade ärnat uppställa denna och öfriga af honom inköpta bildstoder i ett galleri af utsökta fornlemningar, hvarmed han ville smycka det förtrollande slott, han tänkte låta uppföra i Haga park, och till hvilket han sjelf gjort upp ritningen 102.
Hvilket sällsamt öde med denne Endymion!
Hvilka ödets sammanställningar:
Rom och Stockholm – Hadrianus och Gustaf III – Antinous och Armfelt!
I Paris sammansatte Kraus, på Gustafs befallning, Intermederne till Molieres Amphitryon 103.
Den 3 Augusti 1784 återsåg konungen af Sverige sin hufvudstad.
Mer och mer skockade sig missnöjets moln, och lätt kunde förutses, att, fast icke huru, ovädret skulle brista löst.
Hofkretsen och ungdomen störtade sig i nöjen och jublade: den gamla tidens Svenskar klandrade högt flärden, tygellösheten, ytligheten hos de tongifvande: kärnan af folket såg med bekymmer och harm konungens riktning åt enväldet, hans förkärlek till glansen, men afgjörda förakt för det redbara; hans bottenlösa utgifter; hans egna och hans smekungars förskämda seder, icke skylda under slöjan af en helsosam hemlighet, utan med flit fräckt utbredda till allmänt begapande; hans enskilta skuldsättning, som förr eller sednare hotade statens finanser; och hans gränslösa fåfänga, som förledde honom att uteslutande lita på sin egen tillräcklighet i allt och att missakta andras omdöme, inkast och råd, som icke delade hans åsigter: denna fåfänga, underblåst, stegrad och rotfästad af de unga skaldesnillen, som han drog till sig, hvilka bragte smickret i system och uppdrefvo en naturlig och loflig tacksamhet till slafvens vämjeliga afgudadyrkan 104.
Frihetstidens graf inneslöt väl tillika de begge verldskunniga partierna «Hattar« och «Mössor«, men icke var derigenom olikheten i politiska meningar tillintetgjord; och ju mera uppmärksamhet konungens och hans omgifnings förfarande väckte, desto skarpare blef rålinien mellan de olika omdömena, desto högre skiljemuren mellan hofvets anhängare och vedersakare.
De förre gjorde sig en heder af att offentligt bära det konungska livréet och att kallas «royalister«; de sednare inskrefvo fosterlandet som valspråk på sin fana och benämndes «patrioter.«
De konungskes hela statsåsigt innefattades i denna enkla sats: en kung, allena styrande ett folk, hvilket med honom står eller faller som en man, och denne konung för sina gerningar endast en Gud redo skyldig.
Fosterlandsvännerne åter splittrades i flera meningsbrytningar om de mer eller mindre sträckta tyglar, folket borde hålla på regeringsmakten, dennas beståndsdelar och hvarderas olika verkningskrets.
Häraf förklaras lätt de konungskes slutliga öfvertag.
För dem fanns blott ett lystringsord: kungens vilja.
Om den förkunnades af honom sjelf, eller af Toll, eller af Schröderheim, eller af Armfelt, eller af Munch, så var det dock alltid Gustafs plan och Gustafs mål.
Men fosterlandsvännerne åter voro ense blott i en punkt: afsigten att göra kungen motstånd; ty både i afseende på medlen och ändamålet, derest segern blifvit deras, var ex-Hatten Fersen lika skild från ex-Mössan Frietzcky, som Gustafs arffiende Pechlin från Gustafs ex-vänner Horn och Sprengtporten, o. s. v.
Hörde man dem gemensamt eller i sällskaper af blandade åsigter, så fanns blott ett syftemål, det: att tvinga regenten till hushållning med statsmedlen och hindra honom från vidare maktutvidgning; men hörde man dem hvar för sig och i sällskap med deras enskilte politiske vänner, så hade de helt olika funderingar.
Fersen och Frietzcky ville, hvar i sitt fordna partis riktning, bjuda Gustaf spetsen och hålla honom stånd på riksdagarna.
Pechlin afsåg en ny statshvälfning, som skulle återföra regeringssättet till 1720 års regeringsform.
Det var honom likgiltigt, blott afsigten vunnes, om förändringen skedde med konungens begifvande, i följd af det trångmål, hvaruti man kunde bringa honom vid en riksdag; eller om man med våld skulle tvinga honom att underkasta sig de vilkor, man föreskrefve; eller slutligen, om hans rödjande ur vägen blefve oundgängligt för att genomdrifva återgången.
Bröderne Sprengtporten, Magnus och Georg, ansågo bäst och säkrast, att rycka en del af riket undan Gustafs välde, förklara den sjelfständig, och låta den styras under en särskild statsform och regent.
Fersen och Frietzcky kastade ögonen på hertigen af Södermanland, för att i honom äga en motvigt, en hållhake på konungen, hvaremot för Carl öppnades utsigten om politiskt anseende och understöd i sitt penningebetryck.
Pechlin öppnade med denne prins underhandlingar till och med om kronan (huru allvarligt den slipade partigängaren menade, lemnas derhän.
Läsaren har redan förut inhemtat hans sätt att gå till väga i afseende på fursten Hessenstein): underhandlingar, till hvilkas chifferspråk den 16 Mars 92 innehöll klaven, och som, då denna råkat i den blödande broderns händer, utan att den påräknade förblödningen syntes inträffa, tvingade vår furstlige Caïn, att medelst en ny extra-utväg påskynda – den 29 Mars.
Bröderne
Sprengtporten åter vände sig till hertigen af Östergöthland, för att bereda sin plan framgång.
De ville lösgöra
Finland från Sveriges spira i Gustafs hand och sätta prins Fredrik Adolf i spetsen för finska regeringen.
På hans utfästelser ansågo de sig kunna lita, under det Gustafs politiska och Carls moraliska opålitlighet gjorde öfverenskommelser med dem i statssaker rentaf omöjliga.
Ehuru bröderne Sprengtportens afsigt var, att gifva, tillika med en fri samhällsförfattning, fullständigt yttre oberoende åt den nya staten, förmente de likväl sig till en början behöfva ställa den under Rysslands bekräftelse, för att hafva en mäktig bundsförvandts bistånd att tillgå, om Gustaf med härsmakt ville försöka återtaga de från hans spira affallna landskapen.
Georg Sprengtporten anförtrodde sin plan åt Fersen, i hopp att vinna dennes bifall och medverkan.
Men försigtighet ledde alla Fersens politiska steg, och han skulle aldrig hafva inlåtit sig i ett så halsbrytande företag, äfven om han delat tanken att göra Finland oafhängigt.
Nu tillkom, att han ej heller instämde i sjelfva afsöndringsplanen.
Han afstyrkte således från dess fullföljd; men då Sprengtporten korrt derefter misstänkte, att konungen kommit honom på spåren, gaf Fersen Sprengtporten ej endast rådet att skyndsamt begifva sig utomlands, utan äfven respenningar att komma fort, – och Sprengtporten begagnade begge 105.
Sprengtporten slogo imedlertid icke sin plan ur hågen.
Generalen, som stadnade qvar i Sverige, och som på Djurgården bebodde Biskopsudden, hvilken han för sin lifstid erhållit i förläning af Gustaf III, underhandlade i hemlighet med hertigen af Östergöthland, och underhandlingarna bedrefvos af prinsessan Sofia Albertina, med den finhet, som är hennes kön egen, den försigtighet, som ämnets ömtåliga art fordrade, och det nit, som var att vänta af hennes ömma tillgifvenhet för prins Fredrik.
Nästan alla samlingar af handskrifter rörande ställningar och förhållanden i Sverige på 1780-talet innehålla en uppsats, under öfverskriften: «Besynnerligt
Nytt« 106, der dessa underhandlingars beskaffenhet och förloppet vid dem beskrifvas.
Törhända har kännedomen om detta politiska ränksmideri och Sofia Albertinas fintlighet i sin deruti tilldelta roll föranledt
Arndts öfverspända rökoffer 107, fastän den afgjordt konungska syftningen af hans arbete hindrat honom att framställa den eller de omständigheter, på hvilka han stödde sitt omdöme, så snart dessa sprida ett ofördelaktigt ljus öfver regentslägternas särskilta medlemmars beteenden.
Prinsessan gjorde utfarter från Fredrikshof kring
Djurgården, der hon stundom steg ur vagnen och spatserade till fots.
En af hennes betjening aflägsnade sig, under hvarjehanda förevändningar, på en korrt stund och besökte något ställe vid stranden i Biskopsuddens granskap, der en fiskare aflemnade skrifvelser i chiffer från Sprengtporten, hvilka prinsessan sedermera fortskaffade till hertigen af Östergöthland.
Så ungefär antyder uppsatsen, att det skall tillgått vid meddelanderna mellan prins Fredrik och de med Gustaf missnöjde bland Finnarne.
Denne af Sprengtportarne först uppgjorda finska sjelfständighetsplan innefattar också enda begripliga förklaringsgrunden till det ryktbara Anjalaförbundet under det sedermera utbrustna kriget mot Ryssland 88.
Ty att krigare, som voro ingenting mindre än fega, skulle, under brinnande krig och flygande fanor, vägra att slåss mot rikets arffiende, ja! med denna inlåta sig i öfverenskommelser, då det eljest såg ut, som fienden skulle kommit till korta, om de gjort sin skyldighet och angripit honom med eftertryck: denna oerhörda och olycksaliga tilldragelse kan ej gerna leda sin upprinnelse endast från ett kallt tvifvel om behörig tillämpning af en i sjelfva verket orimlig § i dåvarande grundlag.
Ty frågan gällde icke här konungens person, – den ende som bort straffas, då han brutit samhällsfördraget – utan Sveriges rikes välfärd, svenska medborgares lif och egendom.
Gustaf kände volkanen bränna sina fötter, utan att göra ett enda steg tillbaka, för att icke stupa i svalget, utan att modets eld släcktes i hans ögon, utan att glädjens småleende jagades från hans läppar, utan att det ett enda ögonblick ännu föll honom in, att åt sin säkerhet uppoffra sina vanor, sina lustar, sina fördomar.
Han motsåg, och han trotsade, faran, förlitande på sitt eget snille, på sina tillgifnes hänryckning, på trofastheten hos massan af folket och på den starka benägenhet quand même, som Stockholms borgerskap vid alla tillfällen och i alla skiften ådagalade för hans person.
Också fanns ingen borgersman af anseende i hela hufvudstaden, som ej var konungen personligen bekant: ja, bekantskapen utsträckes till fleres bland dem fruar, t. ex. den förmögna fru Nyman, stammoder för flera borgerliga slägter, hos hvilken Gustaf till och med gjorde besök.
Hennes murade grift finnes vid Clara södra kyrkoport, gent emot österrikiska sändebudets Antivarii.
Den ryktbare bryggaren Westman (hvars grafvård finnes på Adolf Fredriks kyrkogård), som uppbyggde och bebodde det palats, hvilket nu är Vetenskaps-akademiens, hade hos konungen fritt tillträde och var en bland hans ifrigaste anhängare.
Då bryggaren blifvit invecklad i en rättegång, som han satte en heder uti att ej tappa och hvilken berodde på Svea Hofrätts afgörande, tog konungen sjelf kännedom om saken, och lät säga presidenten Rosir, att det vore monarken angenämt, om Westman befunnes hafva rätt.
Det var en fin, fast begriplig vink; men mannen från frihetstiden begrep endast heder och samvete.
På en cour, der Rosir bemärktes af Gustaf, gick denne till honom, yttrande: «Nå, baron «Rosir, Westman måtte väl kunna vinna sin process?
«– Nej det kan han visserliga icke, Ers Maj:t;« – svarade Cato-Rosir – «ty vi dömma i den Kongl.
«Hofrätten efter Sveriges lag och laga stadgar, och «förstå oss ej på något annat« 108.
Medan sammansvärjningar korsade hvarandra, svårigheterna hopades och missnöjet växte, genljödo hof och hufvudstad af omvexlande lustbarheter, tillställningar och stiftelser för nöjen och smak.
Sverige har – eller kanske riktigare: har haft – ett skådespel, som gjort epok i dess historia; författadt af Sveriges snillrikaste kung; på Apollo-språket förflyttadt af en bland sin tids störste skalder; hvartill en tonsättare af europeisk ryktbarhet gjort musiken; i hvilket de flesta störste sceniske konstnärer uppträdt, som Sverige någonsin på en gång ägt; för hvars skull resande från alla landsändar strömmade till hufvudstaden; ett skådespel, «som ganska säkert är alldeles ensamt i sitt slag« 109; med ett ord: «Gustaf Wasa«, första gången uppförd på stora operateatern den 19 Januari 1786.
Kellgren, som på vers öfverflyttat Gustaf III:s prosa, yttrar uti inledningen till detta skådespel:
«Om något teaterstycke, betraktadt i afseende «på ämnets vigt, planens dristighet, personernes vär«de, händelsernas evigt fästade minne, och verkan «af deras utgång till ett helt rikes lycka, om i alla «dessa afseenden något dramatiskt arbete förtjenar «ett utmärkt och ypperligt rum i svenska snillets «historia; vågar jag påstå, att detta rum bör tillhöra «tragedien Gustaf Wasa.
Uppriktigheten af detta «fritt yttrade omdöme skall skydda mig för all miss«tanka af eget beröm och förvandla det till ett offer «af skyldig vördnad.
I sanning, att med full styrka «fatta vidden af den stora rikshvälfning, som är äm«net för denna dram, och att återkalla den på sce«nen i all sin höghet, till ett skådespel, värdigt att «gifvas ett fritt folk; dertill kräfdes en dubbel skyld«skap i börd och snille med den hjelten, hvars äre«stod derigenom nu af samma hand ånyo reses.«
Ingen teaterföreståndare har någonsin med större och mera genomträngande uppmärksamhet följt sin trupp, än Gustaf III.
Sjelf bevistade han merendels inöfningarna till de stycken, på hvilka han satte värde.
En stol på orätt ställe, en skavank, om än så obetydlig, på soffdynan, ett veck på silkesstrumpan, ett olag, hvilket som helst, i klädseln, för mycket eller för litet smink, en tafatt åtbörd, en oriktig tonvigt: ingenting undföll honom.
Hans mönstring stadnade icke vid hufvudpersonerna; han fordrade samma noggranhet af komparser och figuranter i hvad dem ålåg, som af styckets hjelte.
Vissheten att i sina minsta rörelser, i den ringaste del af sin klädsel följas af en sådan kännares blickar bragte äfven deras framträdande på skådeplatsen till en eljest ospord fullkomlighet, som också bidrog att göra förblandningen fullständig.
Musik kände han icke – han hade, som redan är nämndt (1 del. sid. 109) mera hufvud, än hjerta –; men då det skulle sårat hans fåfänga både som kung och snille, att någonting fanns, som han kunnat anses ej begripa, så gafs häråt färgen, att han ej tyckte om musik 110.
Hans ljusa omdöme hjelpte honom likväl äfven ur denna förlägenhet; ty han insåg alltför väl, att musiken utgör en väsendtlig beståndsdel, ja: den väsendtligaste i en opera.
Han lät af kännare underrätta sig om stora anlag och ryktbara skickligheter äfven i denna väg, och hastade att tillegna dem åt sig och Sverige, om de funnos hos utländningen.
På detta sätt blefvo, under Gustaf III:s regering, tid efter annan Naumann, Kraus och Vogler införskrifne och anställde som kapellmästare vid kungliga teatern.
Gustaf III satte en heder uti, att gifva Gustaf Wasa med all den glans, som på skådeplatsen kan åstadkommas; och ett så praktfullt spektakel hade man förr aldrig sett i den svenska hufvudstaden.
Stycket är också mästerligt beräknadt att anslå sinnena.
Sedan man tillbragt de tre första scenerna i det dystra fängelsehvalfvet, och i den fjerde på en gång förflyttas till Christierns lysande hof; – när de arma fångarnas verop och jemmer utbytes mot konungens stolta språk och hoffolkets dans och glädjesånger; och då sångens monark, Karsten-Christiern, kunglig i later och åthäfvor, fyllande salen med sin starka stämmas välljud och inbillningen med fasan af en inkräktares åsyn, dundrade till åhörarne:
«Sen mer än sexton år försvunnit
I krigets faror och besvär,
Jag af en rättvis hämd omsider målet hunnit;
Och Sverge under oket är«;
slutande med denna gräsliga målning af tyrannens själ:
«Det skall en vällust för mitt öra,
En vällust för mitt hjerta bli,
Att edra glada sånger höra
Bland mina trälars klagoskri«;
då tvekade om öfverhanden intrycken: afsky för Christiern eller hänryckning för Karsten, till dess Gustaf sjelf, från sin loge på andra raden med nedsänkta galler, gaf känslorna riktning, då han lutade sig fram ur logen, samt med ögonen tindrande af nöje, klappade händerna och ropade: «bravo!
Oöfverträffligt speladt!«
Den kungliga signalen besvarades af alla händer och alla munnar i rummets alla vinklar och vrår.
Men Gustaf, hvars skarpa och säkra blick ingenting undföll, blef med förundran och icke utan en viss förtrytelse varse, att hertigen af Östergötland, som satt i venstra oxögat, väl syntes försänkt i åskådandet af hvad som tilldrog sig på scenen, men icke på minsta sätt deltog i det eljest enhälliga utbrottet af hänryckning.
Genast affärdades en kammarherre från konungens loge till prinsens, med frågan, «om han ej vore nöjd med Karstens sång och spel, eller om denne haft det missödet att ådraga sig Hans Kongl.
Höghets personliga onåd, som hertigen funnit godt att göra bekant medelst en förödmjukande köld bland hänryckningens värma hos alla andra?«
Prins Fredrik svarade:
«att han delade alla andras förtjusning öfver stycket och konstnärerne; men att ett föremål på skådeplatsen ådragit sig hans synnerliga uppmärksamhet, hvarom han efter spektaklets slut skulle vidare underrätta Hans Maj:t.«
Imedlertid fortgick skådespelet.
Andra akten utbredde för åskådarnes slukande blickar de krigiska tillrustningarna för «Sveriges sista strid.«
Från Stenborg-Wasas läppar flödade den fosterländska sången:
«Ädla skuggor, vördade fäder,
Sverges hjeltar och riddersmän!
Gifven friheten lif igen.
Skola edra helgade grafvar
Nej, må träldomens blotta namn
Edra vreda vålnader väcka,
Och er arm sig hämnande sträcka
Ur den eviga nattens famn!«
Åskådarnes stormande bifallsrop och handklappningar hälsade befriaren, instämde i chören, nästan öfverröstade den i följande scen inträdande härolden från tyrannens läger.
Gustaf i sin loge upptäckte genast, att hyllningen var ämnad honom lika mycket, som Gustaf på teatern.
Också gnistrade fröjd ur de brandenburgska ögonen, och den sprittande lifligheten i hans rörelser afspeglade intryckets liflighet i hans själ.
Triumfen förnyades vid De Broen-Norrbys ädla svar till inkräktaren i tredje akten:
«Nej, Christiern, denna pligt är icke gjord för mig –
Jag är soldat; och kan ej hödel vara –
Jag lyda lärt; men lyda utan blygd.
Befall – Jag skyndar glad i tusen dödars fara:
Mitt gods, mitt lif, mitt blod, du ingenting må spara:
Allt hör min konung till – Mig tillhör blott min dygd!«
När stycket var slutadt och förhänget föll, yrkade de hänryckte åskådarne högljudt ett da capo af slutsången:
«Kom, Gustaf, kom! den lön är färdig
Som du med egna dygder vann;
I lyckan jemn, i nöden härdig,
Du bäst ett folk regera kan;
Och hvem är mer en krona värdig,
Än den som störtat en tyrann?
Åskådarne gjorde chorus med skådespelarne i ett memento, som syntes ärnadt äfven åt kommande tidehvarf.
Alla de kungliga personerna med deras uppvaktning sammanträffade, efter styckets slut, i konungens våning på operahuset, der aftonmåltiden skulle intagas en famille.
Hertig Fredrik lät vänta på sig, hvilket ej behagade Gustaf, som först efter broderns ankomst lät förekalla de konstnärer, hvilka i främsta rummet aftonens framgång tillhörde:
Naumann, Kellgren, Karsten, Stenborg och De Broen.
Inför hela hofvet öfverhopade konungen dem nu med de mest smickrande loford, lämpade efter hvars och ens anpart i det bifall, allmänheten nyss förut med hänförelse gifvit luft.
Han räckte dem derefter sin hand att kyssa.
Alla voro belåtne med sin qväll: Gustaf, som uppgjort planen: konstnärerne, som utfört den: åskådarne, som deraf skördat frukten.
När de ryktbare konstnärerne aflägsnat sig, tog konungen hertigen af Östergötland mellan fyra ögon i kabinettet, beläget närmast Norrström, och frågade efter orsaken till prinsens sällsamma uppförande denna afton?
– «Jag har återfunnit henne« – svarade hertigen.
– «Hvilken?«
– «Sophie, som jag så länge förgäfves efterspanat, som jag endast en gång förr sett, då bärande en mjölkbytta, i granskapet af Drottningholm, och som från den stunden varit liksom försvunnen .....«
– «Jag har i qväll återsett henne som page i Christierns hof; mina tankar hafva sedermera ej kunnat fästa sig vid något annat föremål, än denna bildsköna växt.«
– «Din tankspriddhet undföll mig icke och, rätt uppriktigt sagdt, behagade mig ej heller vid detta tillfälle.
Det hade varit anstötligt, om åskådarne bemärkt min egen brors köld vid uppförandet af ett stycke, som är mitt verk, och som af alla andra mottogs med en så varm beundran.«
– «Jag utber mig af dig ett broderstycke.«
– «Att få taga Sophie från teatern.
Jag vill sätta henne i någon uppfostringsanstalt .....
– (Gustaf fixerar hertigen skarpt) «Och sedan?
.....«
– «Göra hennes lycka.«
– (Småskrattande.) «Gör med henne hvad du behagar.
Då hon ej hunnit längre än till en stum pageroll, är hennes mistning ingen förlust för mina skådespel.
Hon saknas icke och är lätt ersatt.
Lycka till således, kära Fredrik!....
Men, en sak: nu vet du väl hvad din klenod heter mer, än Sophie?«
– «Sophie Hagman.« 111
– «Aha!.....«
Konungen och hertigen följdes åt ur kabinettet i samtalsrummet till den öfriga sällskapskretsen.
Stycket Gustaf Wasa gaf 23 alldeles fulla hus efter hvarandra under loppet blott af 1786 års vinter.
Efter statsmannen och skalden Creutz’s död 1785, särdeles i början, innan hans efterträdare, skalden Oxenstierna, blef någorlunda hemmastadd med de offentliga värfven, var det egentligen Gustaf III sjelf, som på egen hand icke blott ledde de utrikes ärenderna, utan till och med uppsatte koncepten till bådskapen till diplomaterne.
Han var just sysselsatt att, i Oxenstiernas namn, besvara en framställning af spanska sändebudet Corral, då Badin, efter vanligheten oanmäld, inträdde i konungens kabinett.
Morianen stadnade tyst midt på golfvet, då han fann konungens tankar så upptagna af hvad han skref, att han ej ens gaf akt på Badins närvaro.
– «Hvad vill du?« frågade Gustaf, temligen snäft, då han omsider blef varse morianen.
– «Förtälja majestätet någonting,« svarade denne.
– «Är det strunt, så gå och kom igen, då jag är mindre sysselsatt; är det angeläget så tala, men korrt och begripligt.«
– «Riddarne af Försoningskorset voro i går samlade hos hertigen och ......«
– (Konungen lägger genast bort pennan, stiger upp, kastar sig på divanen, fäster genomträngande blickar på morianen och, fallande honom i talet, utbrister:) «Ja så!....
Fortfar!«
– «Sammankomsten var stormig.
Hertigen ville bevilja inträde i orden åt en ung handelsbokhållare Wahrendorff, svåger till öfversten baron Ruuth; men baron Carl De Geer satte sig emot det, med mycken hetta, såsom stridande mot både ordens-stadgarna och riddarnes värdighet.
Då hertigen icke desto mindre beviljade Wahrendorffs upptagande i Helenæförbundet, under yttrande, att närmandet till Stockholms Börs vore en fördel för orden och visst icke under dess värdighet; svarade De Geer, att fördelen sannolikt vore beräknad för någon som behöfde låna penningar.
Detta stack hertigen, som lärer trott sig personligen åsyftad, och han befallde mig «ge baron De «Geer ett glas kallt vatten, emedan qvalmet i rum«met gjorde honom så het.«