Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Intet annat än hvad jag tror vara sanningen med Axel.
Men jag skulle tillägga något annat, att gossens värma för mig smärtar mig djupt.
Tänk om han derigenom blefve en oduglig varelse, en planta, knuten i vexten genom solens altför varma strålar.
(Solen, det är kärleken, men icke jag).
d. 2 Juni.
Josef är här.
Denna tanke kommer mig att glömma naturens skönhet, som snart är i sitt högsta.
Glömma, nej, men förstå den bättre.
Alla träd, alla buskar, alla blommor äro mina vänner mer än förut; de sympatisera med min kärlek.
Josef har börjat lära mig botanik, och han säger att han är nöjd med sin discipel.
Jag måste medge, att jag sjelf förvånar mig öfver mina framsteg.
Man har säkert mera ambition, när läraren är den man älskar.
Stundom gör Josef sig lustig på min bekostnad; det är, då jag uttalar de latinska namnen.
Han säger att jag nog mycket bryter på fransyska då.
-- Nå men, gode Josef -- sade jag -- jag lemnar ju inga bokstäfver bort i slutet, jag läser icke u som y och så vidare.
-- Men Celia har en så rolig tonvigt.
Läs nu till exempel upp det der latinska namnet.
Jag gjorde så och Josef utbrast skrattande:
-- Det heter icke Primuula Veriis, utan Priimula Veeris.
Jag började också att skratta.
Att begå sådana små misstag, och sedan bli rättad af Josef, är så roligt.
Med anledning häraf gaf Josef mig äfven en komplimang:
-- Den som så gerna har orätt, har icke ett despotiskt sinne.
Min Celia kommer aldrig att vilja föra toffeln.
Dertill är Celia för mycket qvinna, qvinna i ordets höga och ädla mening.
d. 5.
Jag hade nyss slutat min lektion med små flickorna och var i tamburen, för att kasta på mig »polkan« och hatten.
Jag hade kommit öfverens med Josef, att möta honom i parken.
Då inkom Axel helt andtruten och ändå blekare än vanligt.
Han tycktes vilja tala, men icke kunna det.
Jag frågade, om han hade något att säga mig.
-- Om jag har att säga?
Ja, mamsell Värn, jag har det.
Efter sin »relegation« hade han, då han någon gång talat till mig, undvikit namnet.
Nu kallade han mig mamsell Värn.
Jag skulle bordt bli glad deröfver, men det smärtade mig.
Säkert hade titulaturen kostat honom ansträngning.
-- Hvad är det då, Axel har att säga mig?
-- Jag ville fråga Celia någonting.
När man håller af en menniska, när man mycket håller af en menniska, är det då rätt, att icke berätta för den om de faror, som kunna hota?
-- Nej, det är orätt.
Man bör låta henne få veta sådant -- svarade jag, till hälften obeslutsam, till hälften undrande, hvart detta skulle leda.
-- Än om man derigenom skulle bereda den afhållna varelsen stor sorg -- fortfor gossen med en förstulen blick.
-- Ja, blott det länder till verklig nytta för den person man håller af, så bör man icke undanhålla henne sanningen.
-- Godt; jag har det ifrån Celias egen mun.
Nu vet jag, hvad jag har att göra.
Med dessa hemlighetsfulla ord lemnade Axel mig; jag måste medge, att hans tal verkat dåligt lynne hos mig för hela dagen, så att äfven Josef undrade deröfver.
Jag förtrodde dock icke åt Josef Axels fråga.
Mån' jag gjorde orätt deri?
d. 25 Juni.
Jag är blek och matt.
Jag har legat sjuk, illa sjuk.
Jag har yrat, sett syner, som dock så nära slogo in med verkligheten.
Hvad är dock sjukdom, deri man vanligen ligger utan medvetande, emot den sjukdom, som emottager oss sedan vi blifvit friska.
Jag menar den bleka hopplöshetens sjukdom, medvetandet att vår skönaste dröm varit en falsk illusjon, att tron på den älskade varit en ... vantro.
Ofta tänkte jag, under de få så lyckliga, månaderna:
»månne icke denna lycka är för stor för Celia?«
Men jag vågade icke länge tänka en sådan tanke.
Jag afbröt den och beslöt att lefva i den närvarande stundens lycka.
Nu finner jag att min lycka var för stor för denna jorden.
Derföre är min olycka nu större, än fruktan nånsin kunnat förespegla mig den.
Säkert måtte Celias natur vara bra stark, då hon icke dukat under för ödets hårda slag.
Vansinne hade varit bättre.
Dock nej, min Gud, jag vill icke knorra emot din försyn, dina outgrundliga vägar.
Kanske har du igenom den hårda pröfningen velat föra Celia till dig.
Celia glömde under lyckans dagar så ofta bort dig för ... honom.
Nu får så icke mera ske.
Gud skall bli Celias vän.
d. 26.
I går ämnade jag uppteckna hvad som gjort mig så olycklig.
Då hade jag icke mod dertill.
Pennan gick icke.
Mitt hufvud började svindla.
Dessutom tänkte jag: om jag på pappret tecknar mitt lifs sednaste händelser, så är det likasom att fördubbla smärtan, att känna den tvenne gånger.
Dock kan det äfven ha sin tröst.
Mitt fattiga album är ju min enda förtrogna.
Det bör lätta sorgen att öppna hjertat för en vän, vore äfven vännen stum.
Och framdeles i en verld kan det vara mig kärt att för någon deltagande vän få förtro det, som ligger mig på hjertat.
Jag känner att jag icke hade mod att mundtligen meddela mig, icke ens åt min bror Clinton, men skriftligen kan jag förbereda denne vän.
Derföre jag vill försöka.
Det var den åttonde Juni, på eftermiddagen.
Jag höll på med Lina och Bina, då små flickorna Elin syntes på gården och tycktes tala med Axel.
Snart inkom äfven Axel och berättade att han gick de små flickornas ärende.
De hade fått lof af sin magister, och ville nu rätt gerna gå att duscha i sällskap med mina små flickor.
Jag gaf då efter och menade, att de kunde komplettera sin timme sednare.
Små flickorna blefvo naturligtvis mycket glada.
Då jag efter vanligheten ville följa med, sade lilla Hilda Elin:
-- Åh, icke behöfver mabonne besvära sig att komma med oss.
Jag är ju ren tretton år och duschen är allsicke farlig.
Jag blef liksom litet flat öfver denna Hildas artighet, som nog mycket hade tycke af oartighet.
Jag insåg att barnen helst ville vara för sig, och jag beslöt att icke »besvära« dem med min guvernants-person.
Sedan flickorna bortgått, blef Axel glödande röd öfver hela ansigtet, och han sade:
-- Celia må veta, att det är min merit att Celia icke gick med till duschen.
Hilda svara impertinent.
Eljest skulle jag icke hos »mabonne« talat godt för dem.
-- Och hvad vann Axel på det, om jag får fråga?
-- Det att jag nu får rå om Celia ensam -- svarade Axel med en ovanligt stolt min och hållning.
-- Det der låter bra besynnerligt, vet Axel.
Tänk om Celia icke skulle låta så der rå om sig?
Axel blef nu i hast blek och sorgsen.
De djupa, alfvarliga ögonen kastade han på mig.
-- Har den stackars lilla Axel allsintet värde för Celia?
-- Åja, mycket.
Sätter Axel sådant i fråga?
-- Minns Celia, hvad jag för några dagar sedan talade om faror, som kunna hota.
Än om dessa faror voro Celias?
-- Hvilka, hvilka? säg Axel.
-- Om jag spått sannt, skall Celia då hata mig?
-- I himlens namn, gosse, säg ut!
-- Det kan icke sägas af mig, men det kan erfaras af Celia.
Vill Celia erfara det?
Får jag på en liten stund rå om Celia?
Lofvar
Celia lyda mig?
-- Hvad skall jag erfara?
Hvar skall jag erfara det?
-- Följ mig.
Var icke rädd för den lilla gossen till vägvisare.
Han tog mig i handen och jag följde mekaniskt.
Jag kände huru Axels hand darrade.
Vi kommo till ändan af parken, der en tjock, vild skog vidtog.
Axel sade numera ingenting.
Vägen upphörde.
Vi voro i skogen.
Jag frågade, hvart han ville föra mig.
-- Var tyst och stilla -- svarade gossen -- följ blott mig.
Och sedan vi ännu några minuter gått den obanade stigen, sade Axel med en sakta röst, men hvars hemskhet ännu griper mig:
-- Sakta Celia, gå sakta.
När jag lägger fingret på munnen, så skall Celia blott ..... höra.
En outsäglig oro intog mig, men jag skyndade efter min vägvisare, tills han stannade och lade fingret på munnen.
Vi voro vid en naturlig jordvall, som dolde utsigten framåt.
Jag vill ej ens åt pappret anförtro det samtal, jag här bevittnade; blott de sista orden må här stå qvar, såsom den svarta ruinen tyder den plats, der elden härjat.
De lydde: -- Ja ja, du är alldeles som de onda englarne.
Du är förförisk, du hittar på utvägar, du är icke dum, du!
Ack om Celia sjelf vore här och hörde på hvart enda ord ur din mun ....
Men tyst, jag har en tröst.
Du är en djefvul.
Huru kan hon, som är en engel, bli lycklig med dig, som är en djefvul.
Celia skall bli olycklig, det är min tröst.
Ja, jag vill underhjelpa er förening.
En hopplöshetens is hade lagt sig kring mitt hjerta.
Hade slaget, som träffade mig, varit lindrigare, då tror jag visst, att jag fallit sanslös ned.
Slaget var för hårdt.
Jag dånade icke.
Under hofrättsrådinnans sista ord kände jag ett begär att träda fram för deras åsyn.
En motvägande afsky höll mig tillbaka.
Snart hörde jag steg, som aflägsnade sig; de hördes icke mer.
Då såg jag mig om efter Axel.
Han satt på ett litet afstånd ifrån mig.
Sin näsduk hade han bundit kring öronen ... af grannlagenhet, för att icke jemte mig höra deras hviskningar.
Jag gick till honom och upplöste dukens knut.
Då sade han gråtande!
-- Nu hatar säkert Celia mig värre än döden?
-- Nej, Axel.
Jag vill gråta tillsammans med dig.
Du är min skyddsengel.
Kom Axel, jag vill stödja mig emot din arm; du skall föra mig till ditt hem, som snart icke är ....
Celias.
Svindlande och utan att vidare tala kom jag i min kammare.
Snart låg jag utan medvetande och i feberyrsel.
Små flickorna berättade mig, att jag i yrseln talat obegripliga saker, som ... ingen kunde begripa.
En gång, när hofrättsrådinnan kom till min säng, hade jag sagt: -- gå bort från mig; du vill säkert förgifta mig, elaka qvinna.
-- Och så ofta hon förnyade försöket att pyssla om mig, hade jag alltid haft något elakt ord tillhands.
Slutligen öfverlät hon vården om mig åt gamla fröken.
d. 27.
I dag har jag uträttat ett och annat för min närvarande belägenhet nyttigt och nödvändigt.
Jag har skrifvit afskedsbref till Josef. Jag sade honom öppna sanningen, att jag af en händelse kommit att höra hans enskilda samtal, d. 8 Juni, med hofrättsrådinnan, och då jag nu kände hans åsigter om ett och annat i verlden, äfvensom hans beteende i enlighet dermed, så förstod han väl äfven sjelf, att jag icke ville förena mig med honom.
Föröfrigt nedskref jag inga onyttiga förebråelser; jag önskade honom blott en annan älskarinna, som mera kunde sympatisera med honom.
Vidare hade jag med fröken Dorothée en hemlig underhandling, deri jag förtrodde henne, att vissa händelser timat, hvilkas oundvikliga följd var, att jag måste lemna min kondition om par dagar.
Jag bad henne underrätta hofrättsrådinnan derom.
Den gamla fröken blef häraf icke så förvånad, som jag hade trott.
Hon suckade och såg på mig medlidsamt, liksom hon skulle anat orsaken till min begäran.
Dorothée har icke så liten observationsförmåga; det kan verkligen hända att hon genomskådat sin syster.
Hon lofvade att för hofrättsrådinnan yppa mitt beslut.
Jag har emottagit Josefs svar uppå mitt bref.
Med hvilka andra känslor öppnade jag detta bref, det sista, än alla de förra.
Huru hastigt var icke sigillet brutit på de förra brefven, huru långsamt och dröjande nu!
Hvilken skillnad äfven på den nuvarande Josef och den förra!
Den förra värdig mina ömmaste känslor, den nuvarande ovärdig dem alla, en menniska, som sätter sig öfver allt hvad samvetet anser rätt och heligt, »en ond engel -- sade ju hofrättsrådinnan -- hvars förtjenst är att hitta på utvägar och att icke vara dum«.
Huru beklagansvärd är icke menniskan, då hon måste medge, att hennes hjerta farit vilse i dess val, att kärleken gjort henne blind!
Redan har jag brännt upp alla hans bref, alla utom detta sista, det enda i hvilket han omaskerad talat mig till.
Brefvet är kort; det må få plats i mitt album.
»Celia!
Af den fasta ton, som råder i ert bref, finner jag att ert beslut är fast och oryggligt.
Derföre vill jag icke genom något vanmäktigt försök att kullkasta detta beslut falla er besvärlig -- -- allt emellan Celia och mig är nu förbi.
Jag ville ingripa i ödets rättigheter; dess dom har träffat mig.
Tänk om mig hvad ni vill ... jag skall icke klaga.
Säkert är att jag om Celia skall tänka det bästa.
Ni är en engel, den hvarken jag eller någon man är värdig.
Glöm
Josef«.
Detta bref, så bevekande det än är skrifvet, har icke kostat mig en enda tår.
Deraf finner jag, att jag skall glömma honom.
Jag behöfver icke ens bjuda till; det skall gå af sig sjelf.
d. 1 Juli.
I dag var afskedets dag.
Det var kallt och afmätt emellan min principale och mig.
Särdeles nöjd borde hon varit att bli af med mig.
Till mitt behöriga arfvode hade hon lagt skjutspengar, tillräckliga nog fast för fyra hästar till min destinationsort.
Jag anade att hon skulle gifva mig förmycket, hvarföre jag helt prosaiskt räknade pengarna, görande dervid en anmärkning.
»Taga är denna gång detsamma som gifva« menade hofrättsrådinnan.
Kanske att jag denna gång menade detsamma, ty jag anmärkte ingenting vidare.
Var Celia denna gång förmycket eller för litet grannlaga?
Mindre kallt och afmätt var afskedet emellan gamla fröken och mig.
Hon tackade mig för de många glada stunder jag skänkt henne, och tryckte varmt min hand.
Svårt var afskedet ifrån de små flickorna.
De sade, att de icke alls kunde tro det var mitt alfvar att resa, frågade om de gjort mig något emot, om de hade altför dåligt hufvud, och mera sådant, som framlockade tårar ur mina ögon.
Stackars oskyldiga barn!
Jag tyckte mig i deras ögon hafva bordt taga mig ut lik en brottsling.
De hängde och klättrade vid mina knän, och ville alldeles icke släppa mig.
Slutligen, sedan jag flere gångor kysst dem, lyckades jag göra mig lös.
Jag frågade dem efter Axel.
Bina svarade:
-- Axel har varit klok, han.
Axel visste huru svårt det är att ta afsked af mabonne.
En sådan mabonne få vi aldrig, ä'ke det sannt, Lina?
Men Axel var klok, han.
Axel rymde, för att slippa ta afsked af dig, mabonne.
Just då jag tog i låset, för att komma ur tamburen, kände min venstra hand en spasmodisk handtryckning.
Jag vände mig om och såg ..... hofrättsrådinnan badande i tårar.
Händelsen ville att de små flickorna stodo och pysslade med schäsen.
Den gamla fröken höll på med att taga fram åt mig det redan förut arrangerade reskostknytet.
Hofrättsrådinnan sade snyftande.
-- Gud vare med dig, goda oskyldiga barn!
En besynnerlig rörelse intog mig.
Jag kysste hennes händer alldeles såsom en, den der beder om förlåtelse.
Hofrättsrådinnan tycktes vilja säga någonting, i det hon spasmodiskt drog sina händer tillbaka, men i detsamma inkom gamla fröken, och hela scenen blef blott ett intermezzo.
Nästan utan medvetande kom jag i schäsen, och det bar af.
Små flickorna sutto ett långt stycke väg på fotmanteln, men de kunde tala lika litet som jag, emedan vi greto så mycket.
Slutligen, sedan de följt mig ända till randen af en stor skog, bad jag dem icke besvära sig längre, emedan man säkert redan saknade dem i hemmet.
Hästen stannade.
-- Kom Bina -- sade Lina i det hon hoppade ner -- efter Celia ber.
Det blir heller icke bättre, fast vi följa.
Vi gråta ändå.
De små kröpo upp till mig och kysste mig.
Sedan hoppade de raskt ned och sprungo allt hvad de kunde.
Jag upprepar det än en gång: det är dock hårdt, att så der måsta lemna varelser, af hvilka man är så afhållen och dem man håller så mycket af tillbaka, att lemna dem nästan såsom en brottsling, utan att för dem med ett ord, eller ens med den ringaste häntydning kunna förklara hvarföre.
Åkdonet rullade åter af med stark fart.
Men snart kom en lång backe, der farten fick svalna af, der hästen fick samla nya krafter, och jag söka samla nya tankar.
Samma väg hade jag kommit året förut.
Ack, hvad jag då ansåg mig olycklig, och ändå var min största olycka blott den att bli guvernant.
Nu är jag icke det mer, och likväl är jag mångdubbelt olyckligare nu än då.
Jag har förlorat tron på menniskohjertats renhet.
Hvad jag i fjol var barnslig!
Just som schäsen hunnit höjden af backen, och hästen ärnade börja ånyo springa, höll skjutskarlen tömmarna inne, emedan han såg en mensklig varelse, som tycktes ha någonting att säga.
Jag slog upp ögonen och såg Axel.
Han hoppade upp på trampen.
-- Jag var redan rädd att små flickorna skulle följa Celia än längre.
Jag skulle då fått lof att springa i skogen, i jemnbredd med hästen, ännu ett stycke.
Kanske skulle jag icke orkat det, och aldrig fått tala med Celia mer.
Är Celia ond på mig, för det jag stulit mig till, att ännu en gång få vara med Celia ensam?
-- Nej, goda Axel; det kostade mycket på mig, att ej få taga afsked af dig.
-- Nu är Celia god; det är första gången som Celia är så.
Förut, när någonting sådant händt, har Celia alltid varit missnöjd.
-- Jag har varit tvungen dertill.
Det hade icke passat annorlunda.
Jag har nödgats visa mig liksom rädd för Axel.
-- Ack, hvad Celia nu är god!
Celia har då verkligen icke varit rädd för mig?
-- Endast en liten tid.
-- Jag vet hvilken tid Celia menar.
En elak tid var det.
Den tiden upphörde samma dag som .....
Celia blef ... sjuk.
-- Ja, goda Axel, det var en elak tid.
Derföre är jag af hjertat glad, att den nu är förbi.
Jag tackar dig Axel.
-- Ack, vet Celia, huru mycket jag tänkte, huru mycket jag vakade, alltsen den första gång, då jag hörde ... någonting.
Jag tänkte: är det rätt eller orätt att säga åt Celia sådant?
Slutligen frågade jag Celia om »faror som hota«.
Celia gaf mig lof till att ..... göra Celia ... olycklig.
Jag tänkte för mig sjelf: en lycka, som är köpt genom inbillning å en sida och bedrägeri å en annan, är ändå värre än en olycka, som uppkommit genom sanningens visshet och bedrägeriets afslöjande.
Jag sade blott:
-- Jag var än mer olycklig än jag nu är det.
Tro det Axel!
-- Celia har vackra och goda ord för mig.
Men emellertid var det jag, som gjorde att Celia finner sig ha varit olycklig just den tid, då Celia trodde sig ha varit så lycklig.
Och det är jag, som gjort att Celia är olycklig nu.
Olycklig, olycklig, och det genom Axel!
Dessa ord sade han halfgråtande, men återtog sedan med en själfull ton, hvarvid hans sköna ögon lyste:
-- Ack, om jag någongång kunde godtgöra det onda jag gjort den Celia, som jag håller af framför alla andra menniskor i verlden, framför lekkamrater och syskon, framför min ... egen mor!
-- Det behöfver icke godtgöras, då det onda var godt.
-- Ack ändå, att jag skall vara så liten, så barnslig!
Vore jag stor och rik och mäktig, jag skulle bli Celias riddare; jag skulle besvärja alla de faror, som kunna hota, afvärja alla de faror, som verkligen hota.
Celia småler.
Nå kanske vore det gammalmodigt och dumt.
Men vet Celia?
Jag skall efter en liten tid, en ganska liten tid, ett år eller så, bli student.
Jag måste rätt snart bli student.
Det skall bli annat.
En student är i våra tider lika god som en riddare var fordom.
Jag skall bli student för Celias skull.
Jag skall bli Celias riddare!
Han såg på mig, liksom han väntat något svar.
Men då jag icke svarade ... jag kunde heller icke svara ... sade Axel:
-- Du tror kanske icke på hvad jag säger.
Tror Celia icke, att jag för Celias skull vore färdig till allt ...
Nej Celia, du måste tro mig.
Gif mig ett bevis på att du tror mig.
Ack, vet Celia, jag hade någonting att säga, någonting att begära.
-- Så säg det ut, snälla Axel.
Om möjligt är, skall jag bifalla din bön.
Axel skakar på hufvudet.
Jag menar det alfvarsamt.
-- Ack vet Celia -- hviskade Axel -- jag drömde denna sista natt, att ... du kysste mig.
Kan drömmen få bli sanning?
Jag rodnade inför den fjortonåriga gossen, och sannerligen, jag skulle ha afslagit hans djerfva bön, derest jag icke i hast fått en idé.
Huru ofta hade icke under ett halft års tid mina läppar vidrört ovärdiga läppar.
Kunde det då vara ett brott, om jag en gång, blott en enda gång kysste den trogna, ädla och rena Axel?
Blygt såg han på mig, och då han i mina blickar fann gensvar, vågade han sig högre upp och tog af mig den kyss jag ... så gerna gaf. Sedan tryckte han min hand och sade:
-- Farväl, engel Celia!
Vore jag här längre, skulle jag förgås af sällhet.
Men jag vill lefva för Celia.
Gud skall låta oss se hvarandra åter.
Så sagdt, hoppade han ner och gick åt hemmet.
Jag väntade, att han än en gång skulle se sig tillbaka.
Han försvann vid vägens krökning.
Skjutskarlen såg undrande på mig.
Jag vinkade att han skulle köra.
d. 4 Juli.
Jag var olycklig, jag var husvill.
Det sednare är jag icke mer, det förra mindre.
Goda menniskor ha erbjudit mig tak öfver hufvudet; deras vänskap har lindrat min olycka.
Ja, det var en lycklig instinkt hos mig, att fly till Mainola vid Mallasvesis strand, att fly till Anna Degerberg.
Jag har i halfklara ordalag förklarat för Anna orsaken, hvarföre jag så snöpligen lemnade min guvernantsbefattning.
Anna har tyckts förstå en halfqväden visa; åtminstone har hon icke gjort mig några frågor.
Anna, att på än längre afstånd antyda sanningen för hennes föräldrar.
Detta tyckes Anna gjort med all grannlagenhet; så mycket kan jag förstå af föräldrarnas hjertliga och innerliga beteende emot mig.
Jag sade till kaptenen, det jag tagit mig friheten att komma till Mainola blott för så länge, som behöfdes att skaffa mig en ny kondition.
-- Kondition, nej!
Jag har mycket ångrat mig, att jag i fjol lät mamsell Värn lemna oss.
Icke äro vi mycket rika, men icke inser jag, hvarföre vi ej kunna orka med några barn till.
Låt mig hädanefter kalla dig:
Celia, mitt barn.
Han kysste mig på pannan och fortfor:
-- På det du icke må anse dig för en onyttig medlem i vårt lilla samhälle, har händelsen fogat följande.
Min ungdomsvän, länsman Sabell har, måhända genom någon liten oordentlighet, förlorat sin syssla.
Han har tre barn, två flickor och en gosse.
Den äldsta af dem, Emma, har jag förbehållit för min del.
Hon är tolf år.
Det torde vara onödigt att bibringa henne utländska språk.
Endast litet historia och geografi samt räkna.
Det der är väl Celia så god och lär henne.
Några stränga läsetimmar behöfva icke komma i fråga.
Gör det liksom för ditt nöjes skull.
Annas sak skall bli att instruera lilla Emma i sådant, som rörer hushållet ....
För resten skall du, min Celia, bli mig såsom sagdt ett eget barn.
Förstår du mig, och vill du gå in på mitt förslag?
Jag var så rörd, att jag icke med ord kunde uttrycka min tacksamhet, men kaptenen kysste mig än en gång på pannan.
Han tog min tystnad för hvad den var.
Den som tiger, han jakar.
Sedan, för att surprenera så mig som Anna, hvilken hade inkommit i detsamma, öppnade han sin kammardörr och framdrog derifrån en blyg och försagd flicka.
Det var den ifrågavarande Emma, en rosenröd, nätt flickunge, den Anna genast gick att kyssa.
Jag naturligtvis likaså.
Åter har således för mig uppblomstrat en lycka.
Här bland dessa goda menniskor skall jag återfå tron på det vackra i menniskohjertat.
Vi skola ut att ro på Mallasvesi.
Dertill ha vi lof, dock icke ... utom viken.
Min lilla Emma är läraktig, så att det är rätt roligt att informera henne.
Derigenom att hennes läsetimmar icke äro så strängt markerade, är jag rädd att hon snarare läser för mycket än för litet.
Under mellanstunderna öfverhopar hon mig med frågor om ett och annat i naturen, hvilka jag, skam till sägandes, ofta icke kan besvara.
Derjemte har hon anlag för en grundlighet, som bland flickor icke är särdeles vanlig.
En gång, sedan vi haft en geografisk lektion, tycktes Emma mycket fundersam.
Jag frågade, på hvad hon grubblade.
Jo, vet Celia -- sade hon (ordet mabonne skulle så mycket mindre passa, som vi nästan sagdt äro systrar) -- jag funderar på, huru jorden ändå kan vara rund.
När jag först läste det, tyckte jag att det var så lätt att förstå, och så naturligt, men nu först efteråt tycker jag, att det dock är bra konstigt.
Jag anmärkte då, att af alla kroppar är klotet den enklaste, så vida det öfverallt är lika till sin yta.
Tillika anförde jag den vanlige sanningen, att till och med höga berg på ett så stort klot som jorden icke kännas mer än sandkorn på ett vanligt litet klot.
-- Ja, nog förstår jag det alltid -- svarade den lilla tviflerskan -- men visst är en pannkaka också bra enkel.
Jag tycker jorden just kunde vara som en pannkaka.
Och vet Celia, hvarföre jag tycker så.
Jo se, för det första: man talar om att resa till verldens slut.
Vore nu jorden som en pannkaka, så kunde den ha ett slut, som sku' säga halt.
Det vore roligt att få se detta slut.
Jag förklarade då, så godt jag kunde, att jordens slut är på hvarenda punkt på dess yta åt det blåa till, och att man kunde föreställa sig resa ifrån jordens medelpunkt åt ytan till, för att ha det nöjet att se jordens slut.
-- Nå nå, jag skall fundera på saken, kanske är det så.
Men för det andra: om nu jorden är ett klot, så finns det väl en öfre hälft och en undre.
Redan det är underligt, huru de menniskor, som finnas på sidorna af klotet kunna stå der och hållas.