Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Hedström kom sjelf upp med den.
Han ansåg det vara sin pligt att på förhand hänleda fru Zimmermanns uppmärksamhet på bokens beskaffenhet.
Fru Zimmermann visste måhända inte ...
Hon log åt hans moraliska ifver.
Jo, hon visste allt.
Men hon ansåg sig vara så pass gammal och erfaren att hon kunde läsa den utan att taga skada till sin själ.
Herr Hedström såg fundersam ut.
»Jag skulle aldrig tillåta att Amalia ...», sade han.
Fru Zimmerman läste långt ut på natten och hela dagen derpå.
Hon gjorde anteckningar på lösa pappersblad, nedskref allt som föll henne in, gjorde utdrag och citat.
Hon kände det som om denna bok var en fiende, hon hade att bekämpa och hon måste samla en arsenal af vapen.
Men ju längre hon kom dess tydligare såg hon att alla de argument hon kunde samla upp icke skulle förmå att i ringaste mån förändra eller modifiera sonens mening.
Från dessa blad slog der emot henne samma trista, glädjelösa stämning, samma trötthet, samma brist på tro, samma likgiltighet och samma kyla, som från hans eget väsen.
Hon märkte den omisskänneliga frändskapen mellan sin son och bokens författare.
Der var så mycket som upprörde henne i denna bok.
Der fans ingen andlig finhet och ingen sinnets adel; der var blott råhet och krasshet – och så denna ödsliga tomhet.
Hon hade undrat öfver, att William med sin känslighet för allt som var lågt och oskönt icke stöttes tillbaka af denna brist på finhet, som var bokens hufvudegenskap.
Men han hade svarat att råheten var forcerad som en hysterisk kvinnas skratt; den rymde en så gränslös smärta och en så hjelplös förtviflan.
Men hon förstod att denna bok var som en sista bikt af en menniska, som gått under och hon ryste till vid tanken på att denne mans lifsöde också skulle bli hennes sons.
Detta toma, förslappande ur-famn i-famn, med köpta smekningar, utan en gnista af något mer än det, som flammade upp för stunden och som slocknade utan att lemna efter sig ett solgrand värme.
Den 9:de November var det Williams födelsedag.
Modern hade på en af sina promenader fått syn på en vacker pappersknif, till formen som en dolk med en spetsig och blank stålklinga och ett handtag af cicelerad brons.
Hon visste att William hade en viss svaghet för blankt stål; han ådagalade bland annat en rörande omsorg om sin pennknif, hvilken aldrig låntes bort och som alltid polerades noggrannt för hvarje gång den begagnats; hon hade så ofta sett honom sitta och betrakta det blanka bladet, glädjande sig åt dess glans när det gnistrade mot solen.
Och för att bereda honom en öfverraskning hade hon köpt dolken och låtit gravera in hans initialer i skaftet.
När han kom till henne på förmiddagen låg den framme på bordet.
Han tog den, mönstrade den småleende, höll klingan upp mot ljuset och sade: »den är vacker».
Men så plötsligt fick han syn på initialerna och med en hastig rörelse lade han den ifrån sig.
Denna tilltänkta öfverraskning verkade på honom som en fara, han hade att värja sig emot.
Och ju större begär han hade att bli egare af föremålet, desto häftigare blef reaktionen emot detta begär.
Modern såg hans förändrade ansigtsuttryck men anade icke orsaken.
Det flög genom hennes hufvud en dunkel föreställning om att hon möjligen utan att veta det hade kommit att vidröra någon ömtålig punkt i hans förflutna och hennes samvete anklagade henne strax för tanklöshet och ofinhet.
»Vill du icke hafva den?» frågade hon skyggt.
»Nå, så behåller jag den sjelf.
Monogrammet kan jag nog få ändradt.»
Hon försökte säga det i så likgiltig ton som möjligt, men missräkningen och nedslagenheten gjorde hennes röst osäker.
William märkte det och hade en förnimmelse som om han på ett brutalt och hjertlöst sätt tillfogat henne en smärta; men han kunde icke klargöra för sig hvari den låg och derför stålsatte han sig mot hvad han i enlighet med sin lifsjargon kallade en sjuklig sentimentalitet.
Och så vägde han i sitt sinne denna tilltänkta vänlighet mot sin egen brist på liknande känslor gentemot modern; och då han visste sig aldrig kunna återgälda förekom det honom som en oärlighet att mottaga.
Hans erfarenhet i lifvet hade hittills varit så ensidig; han anade ännu icke, att det kunde vara en glädje att få ge.
Det blef en lång, förstämd tystnad; modern tog dolken och lade den bort på sitt skrifbord och William satt och stirrade framför sig med mulen uppsyn; han hade i alla fall en obehaglig känsla af att ha varit småaktig och tarflig.
Emellertid beslöt han att skaka den af sig.
»Vill du komma till mig på en kopp kaffe i eftermiddag?» frågade han.
»Jag har ett par vänner hos mig».
Modern hade hoppats att han skulle tillbringa dagen hos henne, att de skulle ha ätit en liten festlig middag tillsammans på tu man hand, med ett glas godt vin.
Hon vågade sig emellertid icke fram med sin inbjudning nu, utan svarade i stället genast ja till hans.
»Du blir ensam dam – törs du?» fortsatte han i en lindrigt sarkastisk ton, men med en anstrykning af godmodigt skälmeri.
Törs!
Om hon tordes gå till sin egen son!
– Jo tack, hon skulle nog komma.
Han hade arrangerat det så festligt som möjligt med kulörta lyktor och en stor röd lampskärm.
Det var en dämpad och varm belysning och der såg trefligt ut.
Tre unga män sutto vid bordet när hon trädde in.
William tog emot och presenterade.
Den ene var herr Hedström, den andre en blek konstkritiker med binocle och den tredje »herr Wahlberg, snobbfrö och artistämne – idiot för resten».
Det var den långbente individen hvars mun icke räckte till.
William bjöd på kaffe, riktigt starkt och godt kaffe.
Han hade sjelf varit ute på förmiddagen och köpt ett halft skålpund af det bästa han kunde komma öfver, och han hade uttryckligen förbehållit sig att värdinnan utan hänsyn till sina egne principer för kaffekokning skulle lägga det alltsammans i kitteln.
Han ville prestera ett riktigt öfverklasskaffe.
För öfrigt bestod kalaset af en flaska Maraschino och ett franskt päron pr man.
»Litet men godt, det är min hufvudprincip», sade han.
Det blef ett riktigt trefligt litet kafferep, alldeles i fru Zimmermanns smak.
Der var en frihet från tvång, som verkade behaglig.
Hon märkte att hennes närvaro icke på minsta sätt utöfvade något tryck på sällskapet och detta gaf åt hennes sätt en uppsluppenhet, som hon icke känt på mycket länge.
»Hvad du är vid godt humör i kväll!» sade sonen.
»Det käns så skönt att få vara menniska», svarade hon.
»Det här är ju nästan icke som om det vore Stockholm».
»Jag kan inte fatta att det kan vara din mor, gamle», sade konstkritikern till William.
»Naturligtvis», replikerade Wille godlynt. »Det hör ju inte till ditt fack.»
»Nej, men det är också ett fenomen, att en gubbe har en så ung mor.»
»Hvar har ni er fru?», frågade fru Zimmermann herr Hedström.
»Hon är hemma, sade han till sist!»
»Hon törs inte gå med till en så erkändt omoralisk ung herre, som Wille Zimmermann», upplyste herr Wahlberg.
»Åh – törs ...» protesterade herr
Hedström saktmodigt, men man kunde se på honom att den andre träffat hufvudet på spiken.
Hänpå aftonen följdes hela sällskapet åt till Grands grop, der man superade.
Och klockan var nära tolf när fru Zimmermann, eskorterad af unga herr Wahlberg, stod utanför sin egen port på Söder.
Herr Wahlberg hade gjort sig så angenäm som möjligt på hemvägen; och när han räckte handen till afsked sade han:
»Jag skulle väl inte få lof att göra en visit en af darna för att få fortsätta bekantskapen?»
»Jo, gerna.
Ni är välkommen.»
Hon hade ingenting emot att odla bekantskapen med herr Wahlberg; tvärtom.
I sitt stilla sinne hade hon gjort upp en plan att draga Williams närmare umgängesvänner till sig, att öppna sitt hus på vid gafvel för dessa hemlösa fåglar och om möjligt bereda dem en samlingsplats, der de kunde mötas när de kände behof att få språka och umgås efter slutadt arbete.
»Det är en stilig mor du har», sade Pelle Wahlberg till William, »fan så stilig morscha!
Styf i färgen!
Tror du inte jag skulle kunna få måla hennes porträtt?»
Några dagar senare kom den lilla fru
Hedström på en förmiddagsvisit till fru Zimmermann.
»Är inte Karl här?» frågade hon strax liksom om hon var ängslig att vara ensam.
»Nej, men vill ni icke stiga in ändå.»
»Jo tack, då kommer han.
Vi kom öfverens om att träffas här.»
Samtalet gick trögt; det var ondt om anknytningspunkter och den lilla frun var alltid så hjelplös när »Karl» icke var närvarande.
Fru Zimmermann talade om hur trefligt de hade haft i hvarandras sällskap för några aftnar sedan, hon och William och herr Hedström och två andra af Williams vänner.
»Hvarför kom ni icke med?» frågade hon till sist.
Den lilla frun rodnade och slog ner ögonen. »Jag fick inte lof för Karl», sade hon.
»Karl tyckes vara en tyrann», skämtade fru Zimmermann.
»Jag skall minsann lexa upp honom när han kommer.»
»Åhnej, säg ingenting», bad den lilla frun helt förskräckt.
»Han – – han är så rädd om mig, och så ...»
»Rädd om er?
Men der var väl ingen fara på färde.
Jag kom åtminstone alldeles helskinnad derifrån; der var ingen som gjorde ringaste min af att äta upp mig.
– För resten var han ju sjelf med.»
»Ja, det – – det är inte det – – men – – ja, jag vet inte ...»
Till all lycka för den unga frun, som våndades under sin förlägenhet, ringde det nu på klockan och »Karl» ryckte an till undsättning.
Samtalet gled åt annat håll.
Men när de voro gångna kunde fru Zimmermann icke frigöra sig från tanken på den lilla fruns förläget rodnande kinder och nedslagna ögon.
De förföljde henne, höllo hennes hjerna i ständigt arbete och pinsam spänning, sådan man erfar inför en gåta man ej kan gissa, men som tyckes så ofantligt enkel, eller ett ord, som man icke kan finna men som hela tiden leker på tungan.
Så till sist stod det der, klart och tydligt, som när ett ljus tändes.
Det var således skälet och det var detta hon instinktlikt hade känt.
»Hon törs inte gå med till en så erkändt omoralisk ung herre», hade herr Wahlberg sagt.
På skämt – förstås – men der låg allvar på bottnen.
Hon tänkte på den skildring af unge mäns lif, som hon nyss hade läst.
Han hade ju sjelf sagt, att den kunde vara hans egen bekännelse.
Hon hade icke föreställt sig att han var något slags helgon; hon hade nog trott att han i det fallet lefde ungefärligen som andra unge män och ändå hade hon visst idealiserat honom.
Hon hade aldrig tänkt sig att han kunde draga detta smutsiga in i sitt hem.
Hon förstod icke hur hon kunnat vara så naiv.
Hvarför skulle de icke komma hem till honom?
De kommo ju till andra.
Hvad skäl hade hon att tro honom vara så mycket mer finkänslig än de andre?
Hon var ursinnig på sig sjelf.
Hvarför skulle dessa trasor af idealism hänga fast vid henne.
Hvarför skulle hon ännu tro på detta som var fint och vackert – tro på det i hemlighet, i trots af hans egna försäkringar.
Hvarför kunde hon inte trampa det ned inom sig sjelf när det utom henne icke fans någon motsvarighet.
Hon kunde icke hålla sig stilla.
Af och an gick hon på mattan, rastlöst och oroligt.
Hon tänkte på trappuppgången, på rummet.
Hon hade vandrat uppför samma trappor, lagt sin hand på samma dörrlås, hängt sin kappa på samma knagg.
Det kom öfver henne en obeskriflig vämjelse.
Hon tänkte sig dessa kvinnor, som knappt ega en själ och hon kände som ett hånleende invärtes.
Cocottromantikens magdalenor – nej, hon trodde icke på dem.
Låghet och grofhet och råhet, det var deras kainsmärke.
Se bara in i ett par sådana ögon med röda ådror vid ögonvrårna!
Om också det råa skrattet är fernissadt bort, så återstår dock alltid den sinnets råhet, som aldrig försvinner, den själens smitta som följer oundviklig som den fysiska med det lif de lefva.
Hela dagen våndades hon under dessa tankar och när William kom till henne på kvällen hade lidandet nått en sådan höjd att hon tyckte det fans intet annat medel emot det än att fråga honom rent ut om allt.
Det var som att underkasta sig en operation, att köpa sig fri från den naggande pinan genom ett ögonblick af accumulerad smärta.
Han var i jemförelsevis godt humör och han satte sig tillrätta i en af hennes bekväma stolar med ett uttryck af lättjefullt välbefinnande.
Hon kastade sig strax in på ämnet med en nervös patients otålighet.
»Det är något, som har plågat mig hela dagen och som jag gerna vill fråga dig om.
Du får icke bli ond och du skall tro mig när jag säger, att det icke är för din skull, jag gör det, utan för min».
»Ond?» sade han.
»Har du nånsin sett mig ond?
Jag kan inte bli ond – numera».
»Ja, men du får icke misstycka.»
»Nej, säg bara ut.
Jag smickrar mig med att vara en af de menniskor, som man kan tala om allt med.»
Hon teg ett ögonblick som för att samla tankarne och formulera frågan kort och koncist.
»Du sade för någon tid sedan, att du i skildringen af de unga männen i den der boken igenkände hela den unga generationens lifsöde ...
Stämmer denna skildring också i detalj med din egen erfarenhet?»
»Ja ...
Trodde du jag lefde som en munk?»
»Åhnej ... men det är så stor skilnad ...»
»Det är ingen skilnad alls», sade han kort och kärft.
»Vill du lofva mig att vara fullt uppriktig?
Ser du, jag ville så gerna komma till klarhet i detta fall och det fins ingen annan möjlighet än att tala öppet och fördomsfritt som två bildade menniskor kunna göra det.
Du förstår ju att det icke är någon simpel nyfikenhet från min sida, utan ett verkligt begär efter klarhet ...»
»Det behöfs inga preludier», sade han vänligt.
»Du kan fråga mig om allt och jag skall svara dig på allt utan betänkande.»
»Jag vill så gerna veta något om ditt lif.»
»Mitt lif har varit som andra unge mäns; hvarken bättre eller sämre.»
»Med köpta glädjeflickor?»
Tonfallet och tystnaden som följde efter var så uttrycksfull; der låg en tröttkörd smärta på bottnen af bådadera.
»Detta är något som vi kvinnor aldrig kunna förstå heltut; hur det är möjligt för en finkänslig man att lefva ett sådant lif.»
»Kan du tänka dig en finkänslig man äta drafvel för att stilla sin hunger?»
»Jag vet icke.»
»Var säker på att nittionio af hundra göra det.
Sjelfuppehållelsedriften är så stark och slägtuppehållelsedriften är det icke mindre.
Man kan vrida sig i äckel – men man stillar sin hunger med draflet till sist.
Var säker på det.»
Han bemödade sig synbart att tala i sin vanliga sarkastiska ton; men röstens lätta skälfning förrådde honom.
»Det fins ju ingen räddning; vi tvingas ned i smutsen.
Åh, tror du inte, att de fleste af desse unge män från början – – ja, kanske allt framgent – gå och bära på en längtan så fin och vacker som trots någon af de kyske unga damerna.
Men denna längtan är på förhand dödsdömd – och surrogatet hålles oss så nära för munnen ...»
Modern satt stilla och lyssnade till denna röst, som ville vara så uttryckslös men dock röjde så mycket.
Der rörde sig inom henne en känsla af medlidande, som gjorde allt annat smått.
Denna framställning var alltför äkta i sin ton för att icke verka fullkomligt öfvertygande.
»Hur kom du för resten att tänka på dethär?» frågade han efter en stund.
»Det var något i den lilla fru Hedströms sätt, när jag frågade henne om hon icke haft lust att vara med deruppe hos dig om kvällen.»
»Ja, hon är rädd om sitt rykte», sade han hånfullt.
»Du finner det visst dumt, men när det gick upp för mig hvad hon syftade på kom det öfver mig liksom en skam.
Tanken på att ha varit i samma rum, suttit i samma soffa som – som ces dames – plågade mig så förskräckligt.
Du får icke bli ond – sådant kan man ju icke hjelpa ...»
Jag förstår att du måste känna det så.
Men du kunde ha sparat dig det.
Jag släpar inte en gatnymf upp i mitt hem».
Det var som om hjertat stått stilla inom henne ett ögonblick, så glad blef hon.
Hon kunde icke tala, hon framstammade blott, liksom för att ännu en gång få höra det bekräftadt:
»Icke?»
Det äcklar mig.
När man tvingas att äta drafvel, dukar man inte i salongen; man går ut i köket.»
Der fans hos henne icke en tanke på att denna bekännelse, afgifven lugnt och utan spår af förlägenhet, skulle förefallit de fleste andra mödrar hårresande.
Hon kände ingenting annat än glädje, en befriande glädje öfver att hennes gosse ändå, trots allt, var finkänslig och nobel som hon knappt vågat hoppas.
Åhjo, hon hade hoppats – hon hade hoppats det hela tiden, men hon hade knappast vågat tro.
Detta, som mötte henne ur hans ord och tonfall egde ingenting gemensamt med den kvafva, orena luft som slog upp från den norska ungdomsbokens blad.
»För resten har jag för tillfället en älskarinna», sade han, nu åter lätt och skämtsamt.
»Det är en smula mer aristokratiskt: det är nästan som ett äktenskap.
Hon är inte min jemnlike – och jag kan inte tala med henne – men det gör ingenting, för det ska inte vara mer än tre månader.»
Modern tyckte sjelf, att det var opassande, men hon kunde omöjligt värja sig emot att draga på smilbandet.
»Är det bestämdt på förhand hur länge det skall vara?»
»Ja – tre månader, det är öfverenskommelsen.
Med en månads prolongationsrätt ifall begge parterna skulle önska det.»
FJERDE KAPITLET.
Framemot jul berättade
William att han blifvit uppsagd och måste flytta strax på nyåret.
»Jag har plats här», sade modern.
»Du kan få den dubletten der nere; den är icke uthyrd ännu.»
»Det vill jag inte», afbröt han kort.
Inom sig kände han en rasande lust att antaga tillbudet. »Dessutom är den ju inte möblerad.
I denna sista invändning bodde redan »Akkordens Aand».
»Det kan den bli.»
»Jag har inte råd att köpa möbler och jag vill inte att du gör något för min skull.»
Tonen lät afgjord och tvär och modern anade icke, att der just i denna forcerade tvärhet dolde sig en inre obeslutsamhet.
»Nå som du vill då.
– Och de talade icke vidare derom.
Med afseende på hur de skulle tillbringa julaftonen hade de haft ett par öfverläggningar.
Hon hade frågat honom om han ville fira den hos henne; men han hade betänkt sig.
Det hade en elak bismak af familjelif, tyckte han.
Men för en gångs skull kunde det väl gå.
Han närde en inrotad fördom mot allt som kunde rubriceras under titeln familjelif.
Han hade varit i familj jemt så pass mycket, att han med sin yrvakna kritik kunnat haka sig fast vid institutionens brister; att der i den vid sidan om allt det konventionella och tryckande också kunde rymmas något annat – det fina och varma och trygga, som är hemmets quinta essentia – – hade han aldrig förstått.
Mor och son voro numera mycket tillsammans.
Hon renskref hans utkast, hvilka han sedan öfverarbetade och utfyllde.
Romanen skred framåt, långsamt men säkert och der rådde det allra bästa förhållande dem emellan.
Han var som oftast vid godt humör och den enda liktornen på hans tillvaro var för närvarande tanken på att nödgas lemna sin bostad.
Han hade bott der i två år och den förestående förändringen pinade honom.
Från sitt fönster han hade en vacker utsigt öfver Humlegården.
Ovissheten om hvar han nu skulle komma att hamna lemnade honom ingen ro, den förestående förändringen verkade på hans alltför sensibla temperament som ett aflägset, formlöst hot och födde en känsla af beklämning.
Under sådana omständigheter blef den från början oklara förnimmelsen af att behöfva vara på sin vakt emot den frestelse, som låg i moderns tillbud, allt starkare och starkare.
Hvad grundorsaken var till denna förnimmelse, gjorde han aldrig riktigt klart för sig sjelf.
Först och främst var det nog fruktan att friheten i deras förhållande på detta sätt skulle gå förlorad.
Hon skulle få anspråk på honom och dessa anspråk skulle han icke kunna tillfredsställa.
Men der låg också något annat under: en slags alltför ömtålig hederlighetskänsla.
Han visste att moderns tysta beräkning var den att hon på så sätt slutligen skulle vinna honom; och när han icke kunde betala hennes godhet med det pris hon – icke fordrade, men dock hoppades få i utbyte, ansåg han sig icke kunna mottaga hvad hon bjöd.
Slutligen hade han också i alltför godt minne sin egen stämning vid hennes ankomst till staden, särskildt det obehag han erfarit vid tanken på att hon möjligen skulle komma att ligga honom till last ekonomiskt, för att icke detta hennes tillbud skulle skorra honom i öronen som en samvetsförebråelse.
Då han vid åttatiden på julaftonen kom in i sin mors salong tycktes han vara vid ännu sämre lynne än vanligt.
Det på en gång vresiga och sarkastiska uttrycket, som en tid varit så märkbart mildradt, låg nu åter öfver hans drag.
Hon såg det genast.
Hon hade vid hans inträde kastat en forskande blick på hans ansigte och sökte nu med lugn och undfallenhet bringa honom i jemnvigt igen.
Det var en öfverenskommelse dem emellan att de icke skulle ge hvarandra julklappar.
Det var hans vilkor.
Han visste med sig, att han aldrig skulle kunna ge igen tiondedelen af allt hvad det kunde falla hennes moderskärlek in att skänka honom derför ville han heller ingenting mottaga och ingenting ge.
Också i detta fall var det hans ensidiga lifserfarenhet, som förvillade hans naturliga känsla.
Han hade sett så mycket af den snikna, egoistiska gifmildheten, som girigt skelar efter hvad den får igen.
Att det också fans en annan gifmildhet, som har sin rot i glädjen öfver att få ge visste han, som sagdt, icke.
Han anade icke att han med sitt vilkor på ett brutalt sätt ryckt det bästa i moderns julglädje ifrån henne; han anade icke att hon kände det som en smärta, som när en erbjuden smekning afvisas.
Hans ansigte mulnade allt mer och mer under måltiden, men hon hade föresatt sig att vara lugn och låtsade icke ge akt på hans retlighet.
»Ditt knep var fint anlagdt», sade han slutligen då de hunnit till desserten.
– »Ja d. v. s. du ansåg det förmodligen fint men på mig gjorde det alldeles motsatta intrycket – – »
»Hvilket knep?» sade hon.
»Hvilket?
Tror du inte jag förstår hur väl allt var uträknadt!
När jag kom uppför trappan stod dörren till dubletten halföppen – bara lite grand på glänt så att det skulle se ut som en vårdslöshet.»
Han såg på henne med en bakslug och elak glädje öfver att kunna följa hvarje tråd i hennes tankegång.
»Jag gick naturligtvis in – – det kunde du nog förstå att jag skulle göra ..
Jo, det är ett vackert litet ungkarlsbo, vackert nog att fånga den som inte är på sin vakt.»
»Fånga?
Hvad talar du om?»
»Mycket vackert», fortfor han liksom för att förlänga njutningen af sina elakheter genom att minutera ut dem i så små portioner som möjligt – »det innersta i synnerhet är ett mästerstycke.
Utsigten först och främst – öfver den glittrande strömmen, öfver staden som ligger der nere lik en stor terrass med ljus och lyktor – alldeles samma utsigt som häruppe-ifrån – den jag från början afundats dig.
Och der i det innersta rummet behöfver man bara lyfta ögonen från sitt stora vackra skrifbord – – och den ligger framför en.
Och så rummet med hvilstolar och draperier, chäslong och bokskåp ...
Ingenting fattas ...
Mer än fågeln i buren, förstås!»
»Hyresgästen, menar du» – det sades i en iskall ton – »åh han kommer nog.
Jag skall annonsera mellan jul och nyår.»
Hon var en smula blekare än vanligt, men fullkomligt lugn.
Sonens sarkasmer tycktes hvarken framkalla vrede eller ledsnad.
Hon kastade dem blott ifrån sig med en främmande afvisande stolthet.
Men just detta retade.
Det var liksom en förödmjukelse för honom i det.
»Kan det aldrig bli nog med hyckleri!» utropade han.
»Vill du neka till att det var för mig du inredde rummen?»
»Nej, jag nekar icke till förbrytelsen», sade hon med en ansats till humor, som dock strax försvann.
»Men du vill icke ha dem.
Ja – så hyr jag ut dem till någon annan.
Det är ingenting att tala om.»
»Och du tror att ett sådant intryck strykes bort lika lätt som det kommer?
Om du visste hur vidrigt det är mig – detta att du jemt skall söka draga mig till dig och hålla mig fast!
Hvilken motvilja, hvilken leda jag får för dig!»
»Är det så?
Låt oss då gå hvar åt sitt håll.
Den saken är enkel», sade modern i det hon reste sig från bordet med ett lugn som stack alltför bjert af mot sonens bitande bitterhet för att kunna vara naturligt.
»Så säger du med munnen», fortfor han i det han förgäfves sökte anslå sin kallt sarkastiska ton.
Men rösten darrade.
Hennes synbara lugn verkade på honom som en förolämpning – som när man håller en spegel för ansigtet på en menniska när vreden förvridit hennes drag.
Han blef besinningslös som en sårad tjur.
Han rusade blindt framåt – framåt.
Han kände ingenting, tänkte ingenting, hade blott en enda förnimmelse: att han måste rifva henne ut ur detta lugn, som tryckte honom likt en skam.