Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan dock icke med honom inse, att den theoretiska undervisningen skulle lida derigenom, att de practiska Faculteterne flyttades till Stockholm, ty det förstås, att, i samma ögonblick, som till exempel den practiska Medicinen flyttades hit, skulle den theoretiska delen äfven här läsas.
Utomdess förloras ej sammanhanget emellan den theoretiska och practiska delen genom förändrad iocal, ty det kail ändå bli qvar i hufvudet.
Ej värre, än att den theoretiska och practiska examen ej få tagas på samma termin, eller att en Professor läser theorien, den andra practiken.
Herr von Hartmansdorff har upplyst, att, då han var i Upsala, voro Ledämöterne af Stockholms Nation mindre flitiga, än de andra Nationernas Ledamöter.
Eli vigtig orsak dertill tror jag vara den, att liär då icke fanns något Gymnasium. 122 Den 18 December.
Så är äfven förhållandet i Lund, att den Skånska Nationen icke äger den förberedande hildning, som de, hvilka komma från Provincer, der Gymnasier finnas, hvarföre äfven nu hålles på, att i Lunds Stift inrätta ett sådant.
I fråga kan dock med skäl sältas, om Gymnasier göra någon hufvudsaklig annan nytta, än att de förlänga ungdomens studerings-pteriod.
Huruvida förströelser i en hufvudstad, eller i en småstad, äro farligare, lemnar jag derhän.
Man skulle kunna säga, att de äro af olika beskaffenhet, åtminstone är här tillfälle till ädlare förströelser, än att spela och supa, som utgöra de nästan enda i en småstad, der intet Spectakel och inga Societeler finnas, att tillgå.
Huruvida en Student i hufvudstaden skulle skada sig, och andra, genom Politiska discussioner, är jag icke i stånd att afgöra.
Det skadar väl icke, att ungdomen något befattar sig med de ämnen, som äro de vigtigaste i samhället.
De klandrade disputa tions-öfningarne kunna åtminstone hafva den förmån, att man lär sig se saker från flere sidor: något som ofta saknas hos män af den största skicklighet.
Men jag återkommer till hufvudfrågan, sorn. är Revisionen af Universiteten.
Jag tror, att dermed förhåller sig, som med Revisionen af de Publika Cassorne: den kan åtminstone icke skada, man får då se, om det verkligen står så illa till, som man föreställt sig.
Man skulle hafva anledning förmoda det senare, i afseende på Lunds Universitet, örn jag motsatte mig Revisionen Det återstår således blott att, i tjenlig» uttryck, Den 18 December. m anhålla om den Revision man önskar, ty annars kunde lätt hända, att man, för att tillfredsställa hågen för skarpa ordalag, uppoffrade sjelfva ändamålet.
I följd af hvad jag nu anfört, får jag förklara, det jag, utan att gilla Utskottens premisser, förenar mig med Herr Hjerta rörande resultatet, eller om en underdånig anhållan lios Kongl. Maj:t, det denna Revision måtte beviljas.
Herr Lagerhjelm, Pehr: Af Herr Hjerta, som icke blott en, utan tvenne gånger gått med sin Reservation emot Utskottens Beslut till Riks-Slånden, har blifvit .yrkadt ibland annat, såsom motiv för eli Revision, dels alt Universiteterna borde styckas, och de så kallade pracliska Faculteterna flyttas till hufvudstaden, dels att Universiteterne borde helt och hållit hit förläggas.
De öfrige anmärkningar, som i samma hänsigt blifvit anförde, hafva dels inneburit tillvitelser emot det sätt, hvarpå Universiteterne för närvarande uppfylla den väntan man gör sig, dels afsett Universiteternes form, och äfven hvad af Kongl. Maj:t blifvit vidgjordt, sedan Riksens Ständer först vände
Sin uppmärksamhet på förevarande ämne.
Ehuru en värd Talare redan visat skadan af Universiteternas flyttning, skulle man likväl kunna föreställa sig att de fördelar man å andra sidan deraf väntar, kunde uppväga denna skada.
I detta ämne återstår alltså att betrakta nyttan af denna flyttning, eller huru • 124 Den 18 December. vida de väntade fördelarna verkeligen skulle vinnas.
Man väntar nemligen, att Universiteternes anläggning i hufvudstaden skulle med- . föra den ganska välgörande verkan, att vettenskapernas behandling icke hårdnade inom ensidiga theoretiska former, ej isolerade sig från inflytelsen af tidehvarf vens practiska framsteg.
Lika med Herr Hjerta är jag öfvertygad, att all kunskap i sin tillämpning hör äga värde för Staten; och jag tillägger, att endast i det practiska lifvet (^erfarenheten) finnes- prof vet på alla vettenskapers resultat, och hvarefter sanningens stämpel kan tilläggas dem.
Genom tillämpning är det också, sorn Universiteterne skola utföra ett af'deras väsendtiigare åligganden, nemligen Nationens fortgång i allmän bildning.
Men detta practiska,— hvilket man, i afseende på styrelse-åtgärder, kunde kalla Nationens allmänna —■ lif innefattas visst icke i hufvudstaden, eller centraliseras der.
Man kunde, i formelt hänseende, anse den såsom medelpunkt för Stats-åtgärderna, så väl i afseende på tvisters slitning, som förvaltningen af Statens angelägenheter; ehuru många ärender afgöras i Otterne, utan att synas lill i hufvudstaden.
Ur denna synpunkt skulle hufvudstaden kunna liknas vid en spegel, hvaruti nalional-lifvet mer eller mindre fullständigt afbiidar sig; men dervid bör icke lemnäs ur sigte, att en bild blott är yta, ingen verklighet.
Nationens verkliga lif centraliseras och finnas i hufvudstaden, så skulle man högeligen förundra sig deröfver, att krigaren söker kriget för sin utbildning; att en Den 18 December.
Föredragande i Konungens Högsta Domstol måste hafva varit i Domarevärf nyttjad, merendels under längre lid; att idkaren af de practiska vettenskaperne i Naturens egit sköte söker den kännedom, hvari han lefver, och hvarmed han bidrager till vettenskapens.fortkomst; att den Embetsman, sorn med råd eller föreskrifter skall gå Närings-idkaren tillhanda, eller slita tvister i näringsväg, måste äga en sak-kännedom, som i hufvudstaden, alldeles icke inhämtas; att'
Stats-Economen, så vida han skall äga annan än siffer-kunskap, bildas ej i hufvudstaden, utan måste i Nationens inre rörelse söka källan till det medel, hvarigenom en sann och beståndande Nationalförmögenhet skall uppväxa, frodas och lemna skörd; o. s. v.
Om detta'allt är sannt; visar ej det, att Nationens inre lif alldeles icke centraliseras, utan blott till en del afbildas i hufvudstaden? och således, att man här ser ytan, men icke kärnan deraf.
Men äfven denna bild af Sta ts-lif vet, hvartill ärendernes och allmänna rörelsens centralisering i hufvudstaden verkeligen lemnar några mer eller mindre fullständiga drag, är visst icke att förakta för Vetenskapsmannen; endast man derjemte ihågkommer att, liksom det egenteligen practiska af vettenskaperne fordrar den vidsträcktaste och djupaste theoretiska underbyggnad för att kunna fattas, så händer äfven, att den bild af sta ts-lif ve t, som hufvudstaden framställer, så vida den skall med vettenskapens och ej blotta handtverkets ögon betraktas, icke tjenar Ynglingen, men Mannen till uppbyg - Den i$ December. geise.
Man kunde häraf likväl draga den slutsats, att det för Lärarena vore af vigt, att hafva tillträde till den framställning af National-lifvet, sorn i hufvudstaden blottar sig, på det att desse der skulle äga ett evigt correctiv för ögonen, emot förhärdelse i Theoriens, former, hvarigenom tiden löper oni vettenskapen.
Men denna fördel äger T nsala Universitetet, genom sin närbelägenhet till hufvudstaden, den lätta communication, som deraf är en följd, och hvarigenom dess local erbjuder alla de fördelar, man vid anläggningen af ett Universitet kan föresätta sig att vinna.
— Hvad deremot angår ynglingens öfvergång från det tlieoretiska, d. v. s. academiska, till det practiska, d. v. s. stats-lifvet; så sker den antingen genom practiska Skolor eller tradition, d. v. s. undervisning, som meddelas åt den i Statens tjenst inträdande ynglingen af den erfarne Embetsmannen, hvilken handlägger ärenderna i deras ursprung, d. v. s, i det inre af Nationen; ty derifrån hörjås denna undervisning rättast.
Skulle deremot ynglingen få se den, icke så sällsynta föreställningen sanctionerad, att hufvudstads-tjenstgöringen lemnar all nödig skicklighet; så hör man vänta sig ett, ej blott alltför ytligt, men alldeles falskt begrepp om Nationens verkeliga angelägenheter och formerna för deras handliafvande, samt ett ohejdadt lycksökeri.
Man skulle snart finna den fördel man väntat sig, vänd uti skadan af falska begrepp, just i hufvudämnet för all tjenste-utöfning, nemligen Statens verkeliga beskaffenhet och behof.
Lägger man nu härtill, hvad redan emot Univers! teternes styckning och flyttning blifvit anför dt, så visar sig detta Förslag från tvenne olika åsigter, såsom högst skadligt.
Man söker äfven, att genom tillvitelser emot den Personal, som för närvarande meddelar Universitets-imdervisningen, hana sig väg till den i frågavarande Revisionen; liksom vore alla medel tillåtliga, för alt vinna detta mål.
Med värma afhör jag dessa anfall emot en Lärare-Corps, hvilken, jag har att tacka för min bildning.
Denna hildning må vara en ringa sak; men utgör det heligaste jag äger.
Må denna känsla förklara den vördnad och grannlagenhet, med hvilken jag skulle handla, om det vore mig tillständigt att på detta rum granska ifrågavarande Embetsmäns förhållanden, eller anföra ett klander, som, till det mindsta sagt, ställer Universiteternes Personal i ett fiendtligt förhållande till det föremål, hvarpå man syftar.
Långt ädlare, ja klokare, vore det, att med uppdagapde af de ofullkomligheter man inser, framställa önskningar om rättelse, än att motivera Revisionen ur anklagelser emot personliga förhållanden, eller ur angifvelser af Embetshrott, eller från åsigter af Universitets-ideen, hvilka genom sönderstvckning, så att ena delen kastas hit, den andra dit, bereda den njutning åt Förslagsuppfinnaren, att få omfamna skenbilden af ett nationabdif, hvars kärna likväl liknar all annan kärna deruti, att icke ligga i ytan.
På sådant sätt motiverad, kan jag ej annorlunda än afstyrka Revisionen. 128 Den 18 December.
Man hör äfven anmärkas det sätt, hvarpå Kongl.
Majrt gått Riksens Ständers önskan till mötes i denna sak; men då Kongl. Maj:t utfärdat en Skole-Ordning, hvars följder eller verkningar ej ännu hunnit tillräckeligen visa sig, oell jag förutser utsträckning af LäroVerkens hittills förehafda granskning ända till Universiteterne, samt anser ingen pålitelig granskning kunna verkställas och medföra nytta, utan att af Universitets-Lärarena vara biträdd; emedan rättelserna böra komma inifrån, såsom ali utveckling, utan förstöring, men med bestånd; så kan jag ej heller ur denna synpunkt finna någon åtgärd af Riksens Ständer nödig, hälst enär detta vigtiga ämne icke kunnat beredas till ett lika slut i samtéliga Riks-Stånden, och sålunda skulle öfverlemnas till Kongl.
Maj:t, ej såsom Nationens, men några Riksdagsmäns önskningsmål, ehuru Universiteterne tillhöra Nationen såsom ett helt.
Herr Dalman, Johan Wilhelm:
Då jag begärde ordet, hade jag egenteligen ämnat yttra mig i anledning af de punkter, Herr
Hjerta framställt såsom hufvudfrågor att af den föreslagna.
Revisionen besvaras; men då den värde Talaren nu återkallat sitt påstående om dessa punkters inflytande i propositionen, bör jag icke med deras granskning upptaga Högloft.
Det må endast tillåtas mig, att i korthet yttra något rörande den i frågavarände Revisionen.
Att Den 18 December. 129 Att vid våra högre Läroverk fyrfaldiga och betydande brister finnas, är åtminstone min enskildta öfvertygelse, hvilken jag således anser mig skyldig, att, så öppet och frimodigt som en Representant egnar, tillkännagifva.
Men huruvida den nu föreslagna Revisionen må blifva bästa och säkraste medlet till de dermed åsyftade förbättringarne, är en fråga sorti jag ingalunda vågar bestämdt afgöra.
Resultatet häraf beror på flere ännu obestämda villkor; t. ex. huru Styrelsen upptager detta Förslag, huru mer eller mindre lyckligt Committeen kommer att organiseras, i fall Förslaget vinner bifall; huru djupt eller ytligt Revisionen verkställes, och äfvenledes huru en sådan Revision upptages af sjelfva Universiteterna.
Olika torde nemligen Utslaget blifva, örn Universiteterne i denna Revision endast se ett medel till deras fullkomnande, till deras friare och fullständigare utveckling; ett tillfälle att sjelfva bidraga härtill medelst uppgifter på bristerna, och på medlen till dessas afhjelpande, och de således sjelfva gå Revisionen öppet och verksamt - till mötes.
Helt olika åter, om
Universiteterne skulle med misstroende betrakta den, såsom en slags anklagelseakt, såsom ett främmande ingripande i deras frihet, att sjelfva och med inre oberoendeorganisera och utveckla sig.
Om de således skulle emotse Revisionen med den fruktan, att af ett billigt medgifvande måhända ådraga sig ett ökadt anspråk på ett hittills främmande beroende; om de, i följd häraf, j stället Ridd. 0. Åd. Prot. XI. Band. 2.
Afd. 9 i3o Den 18 December. för att välvilligt gå Revisionen till mötes, skulle söka motarbeta densamma, eller åtminstone de deraf möjligen härflytande förändringar.
Jag kan ej neka, att af livad jag hitintills kunnat inhemta om det sätt, hvarpå Uliiversiteternas angelägenheter nu en tid å Ömse sidor blifvit i skrifter behandlade, synes mig att befara, det
Universiteterne torde luta till denna sednare för Revisionens verkningar mindre gynsamma åsigt.
Ett sådant misstroende från deras sida synes mig så mycket menligare, som farhåga för ett anfall alltid föranleder till försvar, och fruktan att åt den supponerade motparten lemna minsta insteg öppet, kan gifva anledning att af politik ej medgifva en fordran, som man måhända eljest af billighet ej velat neka, — och den vid sådana tillfällen alltid vaknade esprit de corps kan möjligtvis slutligen gifva uttryck och anseende af rådande opinion åt en mening, som vid ett opartiskt betraktande af saken måhända icke kommit i fråga.
För min del, härvid endast och allenast afseende de vid våra högre Läroverk erforderlige förbättringar, kan jag ej undgå att önska, det äfven formen för deras verkställande, och sjelfva förslagen härtill, måtte komma i det fördelaktigaste skick.
Jag önskade, att den ifrågavarande {tevisionen, om den skall ske, måtte beredas och organiseras så, att deri vinner äfven Universitetens förtroende.
Af de många förändringar och forsla»-, sora under öfverläggningen om detta ämne Idifvit vidrörde, torde
Universiteternas förening och förflyttning till hufvudstaden, visserligen vara bland de vigtigaste och dristigaste.
En rådplägning om deraf följande fördelar eller olägenheter lär för det närvarande iloek ej mycket komma i fråga, då verkställandet af detta förslag i det närmaste är en omöjlighet.
Såsom ett exempel på, huru stridiga åsigter och förslag ännu möta hvarandra, kan jag likväl cj undgå, att vid förslaget om Tini versi tetcrnas flyttande från Landsorterna till Stockholm, i förbigående erinra, huru en lika utmärkt Statsman som Talare för någon tid sedan bär väckt en alldeles motsatt fråga, nemligen, om icke måhända flere nu i Stockholm befintliga inrättningar hellre borde flyttas härifrån inåt landet.
Det vore för öfrigt, att gå sjelfva den föreslagna Revisionen i förväg, att nu vilja bestrida elier försvara de både för och emot Universiteterne här yttrade meningar. —•
Med aktning äfven för den öfvertygelse, som är o3 ika med min egen, anser jag för min del det nu vara nog, att endast, enligt hvad slutet af Utskottens Betänkande innefattar, till Kongl. Maj:t frambära Ständernas underdåniga Önskan, att den redan med de lägre Läroverken pubegynta Revisionen måtte utsträckas äfven till de högre; och jag vågar hoppas att Kongl.
Majit skall i Nåder täckas upptaga denna underdåniga önskan såsom cfct bevis på det ut» »3» Den 18 December i märkta intresse Riksens Ständer fästat vid detta vigtiga föremål.
Då jag varit en bland dem, som yrkat Revisionen af de » liögre.
Läroverken, och motionen derom nu ändteligen af de sammansatta Utskotten blifvit understödd, skulle det kanske synas öfverflödigt af mig, att vidare orda, i synnerhet sedan ämnet redan af så många värda Ledamöter blifvit utförligen behandladt, och resultatet af Utskottens Betänkande i allmänhet obestridt.
Men det har undfallit det närvarande
Universitets-väsendets försvarare åtskilliga yttranden, som jag anser förtjenta af någon alfvarlig uppmärksamhet, och då jag förgäfves väntat, att de af någon skickligare Talare, än jag, skulle upptagas och besvaras, finnér jag mig nödsakad, att, oaktadt den långt framskridna tiden, ännu för en stund qvarhålla det Högloft.
Ståndets uppmärksamhet vid ett ämne, kanske det mest vigtiga, som vid ett nu snart slutadf?
Riksmöte förevarit.
Åtskilliga den motsatta sidans Talare hafva något ogunstigt upptagit de uppgifter, hvarpå vi vågat grunda vårt yrkande om en underdånig anhållan hos Kongl. Maj:t om den ifrågavarande Revisionen, och vi hafva fått uppbära beskyllningen, att hysa en sinnesstämning, icke mindre än fiendtlig emot Universiteterna; men de torde hafva förglömt dessa Herrar, att de sammansatta Utskotten började paed att afstyrka Revisionen, såsom Den 18 Decembers då i deras tanka alldeles onödig.
Vid ett slikt förhållande blef det en nödvändighet, att genom anförda facta och bevisningar åstadkomma en återremiss, som troligen aldrig blifvit beviljad, om icke vår begäran derom åtföljts af skäl, tillräckliga att verka på Ridderskapets och Adelns öfvertygelse.
Detta var, hvad vi försökte: den beviljade återremissen gaf oss redan rättighet att förmoda, det våra bemödanden icke varit alldeles obefogade, och den förändring i Utskottens åsigter, som deraf varit en följd, har förvandlat denna förmodan i visshet.
Formen för Utskottens Betänkande har förekommit mig något egen.
Det är svårt att upptäcka conclusionens sammanhang med premisserna, och dessa senare antyda för ingen del det samtycke till Revisionen, hvaraf man slutligen gladt öfverraskas.
Men nog om Utskottens Betänkande: min åsigt om detsamma öfverensstämmer fullkomligt med den, som af Herrar Hjerta och von Hohenhausen redan blifvit yttrad; — förenande mig med dem, utbeder jag mig, att nu få öfvergå till Herr von Hartmansdorffs anförande:
Näst föräldrarj säger den värde Ledamoten, är man ingen större erkänsla skjldig än små Lärare.
Långt ifrån att bestrida denna vackra tanka, önskar jag att alla måtte dela den lika lifligt, som jag det gör; — men med vördnadsvärda föräldrar förblandar icke jag de Lärare, hvilkas föräldravård om min *34 Den 18 December. person varit inskränkt lill emottagande af uppvaktningar och Collegii-penningar.
Universitetens egentliga föremål, säger den värde Ledamoten, är icke att bilda emhet sm
Un, utan att underhålla vetenskapernas lius i stort och i allmänhet; och är det icke just detta, som af oss blifvit yrkadt?
Nu är Professorernas tid så upptagen af embetsexamina, att man verkeligcn, till att domina om Universiteternas närvarande tillstånd, skulle kunna tro, att embetsmäns bildande vore Universitetens egenteliga föremål, och jag måtte då icke blifva beskylld för obillighet„ när jag långt ifrån att lägga Universitetens Lärare till last det ringa underhåll de genom utgifna arbeten beredt åt vettenskapernas ljus, tvertom tillskrifver • sådant det öfverhandtagande examensväsendet.
Den värde Ledamoten anmärker sjelf, att Embets-examina icke faunos, dä Sveriges statsförvaltning stod i sin högsta glans.
Är icke detta ett nytt bevis emot den nuvarande methoden för embetsmäns danande.
Den värde Ledamoten delar ej Herr
Hjertås mening om afskaffande af de flera smärre examina, och då hvarje yngling plägar vara angelägen att bestå sig väl i hvarje förhör, drager den värde Ledamoten deraf den slutsats, att ju oftare man examineras, ju mer anstränger man sig.
Det är sannt: men ansträngning för en examen är likväl oftast lexläsning, och jagt efter höga videtur.
Den 18 Decemberi 13?
Alldeles obegripligt förekommer mig den värde Ledamotens påstående, att stii-öfningarne skola bereda färdighet i handlingars uppsättande för dem, sorn skola deltaga i den practiska juridiken.
För ett slikt ändamål borde åtminstone stil-öfningarne vara inrättade annorlunda, än de voro på den tid jag var vid Academien.
Har förhållandet sedan den tiden undergått någon fördelaktig förändring, så skall det vara mig kärt, men att de eländiga Chrior, som då skrefvos på Consistorium, beredde någon tjenstemanna-skicklighet, vågar jag bestämdt motsäga.
Emot Herr Hjertås förslag om de pracliska Faculteternas förflyttning till liufvudstaden, använder den värde
Ledamoten en åtminstone för mig högst oväntad bevisning: lian finnér det nemligen lika fåviskt, som det skulle vara att förflytta alla Rikets Smeder till.
Stockholm, och alla Vagnmakare till Upsala och Lund: jag lemnar detta yttrande ritan vederläggning, icke derföre att jag tror den vore svår att åstadkomma, utan derföre att jag vili. undvika en ordvexling, der Vettenskapsmän och Handtverkare kunde komma att förblandas med hvarandra.
Till studiers idkande och den stilla flit de kräfva, fordras, i den viirde Ledamotens tanka, lugn och afsöndring från en hufvudstads stoj, förströelser, sedeförderf och frestelser.
Jag kan icke vitsorda den uppgiften, att Upsala är något lugnets hemvist.
Stoj 136 iDen 18 Dioember'. och förströelser trifvas der också; och jag han icke underlåta, att hembära min uppriktiga tacksamhet åt en annan värd Ledamot af detta Stånd, sjelf Universitets-Lärare, för den ädla öppenhet, hvarmed han erkänt företrädet af en stor stads förströelser framför en småstads; hans öfvertygelse i detta afseende öfverenstämmer helt och hållet med min egen.
Otvifvelaktigt äro småstädernas förströelser för Ungdomens moraliska utbildning af en vida eftertänkligare natur, än dem, som en hufvudstad erbjuder.
Såsom en särdeles härlig verkan af småstads-lifvet, anförer Herr von Hartmansdorff det begrepp, som deraf inympar den studerande Ungdomen om Professorernas höghet.
Måtte blott detta begrepp evigt förblifva inom Student-corpsen, och icke en gång stiga upp äfven bland Professorna, och dessa inbilla sig vara något högre_, än de verkeligen äro. Herr von Hartmansdorff finner uti Studenternas öfvertygelse om Professorernas höghet, en upphöjelse och en uppmuntran åt de Studerande sjelfve.
Herr von Hartmansdorff medgifver dock sjelf, att höghets-begreppet härrörer derifrån, att
Studenten i en småstad knappt hör talas om mer betydande män, än Professorer.
Den värde Ledamoten lärer dock hvarken kunna eller vilja bestrida, att i Samhället finnas personer mer hetydande_, än Professorer.
Det är således af okunnighet i det practiska lifvets förhållanden, som höghetsbegreppet skall alstras, och okunnigheten är Den 18 December. *37 det alltså vidare, som skall gifva uppmuntran och upphöjelsej en lära som jag icke godkänner.
Herr von Hartmansdorff har mycken farhåga för den studerande Ungdomens indragning i politiska strider, dess besmittande af agg och ensidiga äsigter, enligt hans ideer, osvikliga följder af Universitets-inrättningar i hufvudstäder.
Hvad först den befarade indragningen i politiska strider angår, och hvarpå händelser i Christiania och Köpenhamn blifvit angifna, som exempel, så har jag uti Sverige ingen fruktan derföre; men vore en sådan indragning verkeligen att vänta, så i sanning vore det bättre, att de politicerande vnglingarne vore i Stockholm, der man just "hade lättast, att hålla dem inom skrankorna, än att de, instängda i en småstad, skulle bilda Secteriska Samfund.
Herr von Hartmansdorff erkänner det practiska lifvets företräde i en hufvudstad; men icke dess mindre anser han Universiteternas befintlighet i hufvudstäder bereda agg och ensidighet; således, i hans tanka, följder af bekantskap med det practiska lifvets förhållanden.
Frågan om de båda Universiteternas sammanslagning öfverensstämmer icke med Herr von Hartmansdorffs åsigter.
Jag tror dock, att den skulle medföra stora och nyttiga resultater; men jag inser ock de svårigheter, för att icke säga omöjligheter, som skulle möta ett sådant företag; och jag vågar således icke nu understödja det, likväl ingalunda *38 Den 18 December. af det skäl, som den värda Ledamoten anfört: lian tror nemligen skadligt, att borttaga den täflan, som emellan begge Universiteternä äger rum.
Erkänner Herr von Hartmansdorff, att den närvarande Universitets-författningen icke är sådan, ^tt hvart Universitet inom sig äger frön till" täflan, så bar hail ock i och med detsamma gifvit ett oemotsägligt erkännande af Revisionens nödvändighet.