Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det händer nemi. att den, som fått sitt mål afdömdt vid sommar-tinget hos häradsrätten, icke, af orsak att lagm tinget infaller inom 3:ne veckor efter häradstinget, enl. lag är berättigad att få sitt mål under pröfning vid det årets lagm.ting, utan måste vänta till påföljande året, då icke sällan inträffar, att lagm.rätten, för vittnens hörande eller af andra skäl, uppskjuter målet, hvaraf ett tuflrigt diöjsinål uppkommer, och då målet ändtligen, efter a:ne års hvila i lagm.rätten, inkommer till hofrätten, blir det der ej sällan återförvist, hvarefter samma omgång börjas ånyo.
D e h å September e. m.
För öfrigt, om det äfven skulle medföra någon förökning uli arbetet i hofratterna, alt flera mål dit inkomma; så bör det likväl tagas uti betraktande, att målen i stället blifva mindre vidlyftiga, derigenom att de blott genomvandrat en instans, i stället för två, såsom tillförene.
Ett ytterligare skäl för lagm.rätternas upplösande är det, att vad af den vid häradsrätten tappande parten ofta erlägges till lagm.ratt endast för att vinna lid. —•
Slutligen får jag erinra derom, att lagra.rätternas upphörande är en sak, sora nationen högligen önskar; eftersom den blifvit vid 3:ne riksdagar af R.
St. för deras del beslutad, samt af R.
Stts Just.ombudsman vid innevar. riksmöte i dess aflälna embetsberättelse föreslagen, såsom en sak af högsta behofvet påkallad.
På sådan grund och på de många välgrundade skäl, hvilka i denna sak förut blifvit anförda, tillstyrker jag bifall till betänkandet.
Jag vet visserligen, alt det nu betyder föga, om betänk, af H. R. o. Ad. bi fa 11 es eller afslås, emedan detsamma är af 3 Stånd bifallet; men för min del finner jag det R. o. Ad., genom bifall till detta betänk., bör visa nationen, att bl. Ståndet icke motsätter sig sådana reformer, som äro nyttiga och snart sagdt af hvarje individ uli samhället efterlängtade.
Frågan om lagm.- rätternas upphäfvande är så gammal, att föga behöfver tilläggas i afseende på utredande af de olika begreppen derom.
Den som tror, alt de böra bibehållas, fortfar i sin mening derom, likasom i ett annat förhållande den, som tror alt lagskipning möjligen kunde hjelpa sig utan dessa domstolar, förmodligen äfven bibehölle sin opinion derom.
Jag har vid detta tillfälle varit för lagm.rätternas upphäfvande.
Jag har varit lagman, och vet således att dessa domstolar afgöra flera mål, som ej vidare fullföljas; inen min öfvertygelse och erfarenhet är, att alla vigtiga rättegångar, oberoende af lagm rätterna, ovillkorligen gå till bofrätterna.
Man vinner således genom lagm rätternas bibehållande intet annat, än att målen få en dubbel behandling, och alt den, som har lust att trainera, får tillfälle dertill.
Det är visserligen sannt, att luifvudide'en för lagm.rätternas upphäfvande livilar på en helt annan organisation af domstolarna, än den närvar., nemi. den att häradsrätterna skulle vara permanenta, och ali hofratterna skulle utbrytas.
Jag hoppas att de tider skola komma, då det blir ett behof att göra häradsrätterna permanenta, och i följd deraf att utbryta hofi ätterna.
Jag skulle tro, att, om man nu gör en liten brytning i det stora hela, så har man derigenom lättat tillfället att framdeles göra mera, och att åstadkomma det större resultatet.
Vore det fråga om den ökade kostnaden för några nya ledamöters tillsättande i hofrälterna, så skulle jag ej anse detta vara synnerligen vigtigt; men jag tror ej ens att detta skulle ■ 58 Den 5 September e. m. behöfvas; ty åtminstone alla vigtigare mål gå äfven nu till hofrätterna, sedan de blifvit fördubblade genom deras bandläggning vid lagm.rätten.
Jag tror sålunda, att del kan vara nyttigt att R.
St. tillkännagifva deras önskan, att lagm - rätterna verkligen måtte upphöra, emedan de ej kunna vara behöfliga, utom i ekonomiskt hänseende.
Jag tillstyrker således antagande af LagUtsk:s betänkande.
Ur Dalman, Wilh. Fredi-.:
Den ifrågavar. förän dringen torde redan förut vara tillräckligen motiverad och utredd under de discussioner, som så väl under 3:ne föregtde, sorn under denna riksdag ägt rum.
Den har också blifvit vid 2Jne löreg:de riksdagar beslutad.
Jag begärde således ordet endast för att genom upplysning af Ridd SecretJn skaffa R. o.
Ad. viss underrättelse om huruvida Rne
Stånd verkligen bifallit betänkandet.
Att Preste- och BondeStn dertill lemnat sitt bifall, upplyser sjelfva betänk.; men huruvida äfven BorgareSt. bifallit detsamma, är mig okändt.
Möjligen har Ridd.Secrelm derom falt någon underrättelse, och jag anhåller i sådant fall, att upplysning derom måtte meddelas Ståndet.
Ridd.Secret. lillkännagaf, att ingen underrättelse ännu ankommit huru utlåt.
JN:o 110 blifvit afgjordt hos något af de öfriga RiksSt:n.
I den första delen af Frih.
Leijonhufvuds yttrande anhåller jag att få instämma, nemi. deruti, att denna fråga är åtminstone för dem, som bevistat föregtde riksdagar, så gammal, att allt hvad som derom kati sägas är icke allenast här mångfalldiga gånger omsagdt, utan man har äfven sett det i tryck anlördt, så att jag är öfvertygad, alt hvar och en redan liar för sig afgjordt , om. lian önskar lagm.rätternas bibehållande eller deras upphörande.
Jag vill derföre ej vidare förlänga discussionen, ulan anhåller blott 0111 bifall till Utsk:s betänkande.
Jag har begärt ordet för att upptaga ett inkast emot betänk., som jag ej hört vederläggas, nemi. det att hofrätterna skulle blifva lör mycket öfverhopade af göromål, om ej lagm.rätterna bibehöllos, emedan många af de vädjade målen hittills stannat der.
Detta skäl synes ej vara utan grund, när man jemlör nummertalen på de mål, som kommit till lagm.rätterna och de som gå derifrån till hofrätterna; men jag får till besvarande af detta inkast blott äran påminna, att det är osäkert, om alla de mål skulle komma till hofrätterna, som nu gått till lagm.rätterna; ty del kan ju alltför väl hända, att mången uti ett mål, som han i alla fall anser förloradt, vädjar till lagm.rätten, blott för att vinna ett eller annat års uppskof, och det är alltför möjligt, att dessa mål ej skulle kommit till hofrätten, — så att conclusionen ej är riktig.
I an - De n 5 September c. ra. ledn. af del jag nu anfört, får jag derföre tillstyrka bifall till betänk., intill dess jag får böra gill t ign re skäl anföras deremot.
Det är längesedan jag förrättade lagm.- ting, men af i5o domar, sorn utfärdades, var del ej öfver 25, emot hvilka vad erlades och fullföljdes.
Nu kan man val säga, a!t mången' vädjar från härads- till lagm.rätt blott för att uppehålla målens afgörande; men icke blir förhållandet stort annorlunda, om man upphäfver lagm.rätterna och man i stället från häradsrätt vädjar till hofrätt; ty om man också antager, alt af de mål, som nu gå lill lagm.rätterna J:del i sådant fall ej skulle komma till hofrätten, så gå troligen f:delar deraf dit, och således vida flera mål, än som nu komma lill hofrätt.
Följden blir alt målen skola föröka sig der och ligga oafgjorda i hofrätterna ungefär lika lång tid, som de eljest skulle hafva legat i lagm.rätterna och hofrätterna tillsammans.
Således tror jag ej, att man genom lagm.rätternas upphäfvande skulle undvika den olägenheten, att parter vädja för att uppehålla målet; men deremot anser jag otvifvelaktig!, att då mången gång parlerne sjelfve vid häradsrätterna ej förstå att utreda sin sak, eller åberopa de vittnen, som de hafva att tillgå, så äga de tillfälle att vid lagtn.rätten få dessa vittnen afbörda, och behöfva ej anlita advocaler.
Oin de åter skulle vädja till hofrätt, så mäste de der hafva en advocat, och när vittnen skola af koras, så nödgas de antingen resa till den stad, der hofrätten är förlagd, eller begära tillstånd att höra vittnen vid underrätt, hvilket alltid medför tidsutdrägt, omgång och kostnad.
Med ett ord, uti de mindre betydliga bland de mål, der häradsrätten nu dömmer, och deruti parterne tro sig äga anledn. att söka ändring, hafva de tillfälle att uti lagm.rätten, utan några betydliga omkostnader, få målet ännu en gång pröfvadt, och att framdraga nya skäl och vittnen.
Vore hofrätterna flera och fördelade i landet, då vore det ett annat förhållande, och då ägde parterne tillfälle att der utföra sin talan ofta nog på samma sätt, soia nu vid lagm.rätterna.
Jag skulle derföre önskat, att denna fråga ej förekommit annorlunda, än i sammanhang med den om hofrätternas fördelning, på del att parterne ej skola blifva lidande.
Jag för min del vill visserligen ej motsätta mig hvad man kan behaga att besluta i ämnét; men jag vill dock reservera till prot. min tanke, att den reform, sora man nu sätter i fråga, sålunda utförd, troligen kommer att åtföljas af mycket missnöje i landet, när följderna få utveckla sig.
Det är väl 25 år, sedan jag fungerade såsom tillförordnad lagman och naturligtvis ännu längre tid sedan jag fungerade såsom t. f. assessor och domare i häradsrätt.
Sedermera har jag äfven, dels såsom i6o Den 5 September e. m. part, dels såsom uppmärksam betraktare, haft tillfälle att observera luiru inål behandlas vid våra domstolar.
Min erfarenhet i det ena och andra fallet är att lagm rätterna kunna tryggt borttagas
Till bevis derpå, att tillvaron af denna instans kan groft missbrukas och vara orsak till nästan oändliga dröjsmål, må jag nämna, att jag känner en fråga, som, eller att åtskilliga gånger hafva blifvit handlagd af häradsrätt, befanns vara af den natur, att den fordrade besigtning på stället.
Denna besigtning kunde ej försiggå samma år, utan lagmannen utsatte densamma till följande år.
Sedan besigtningen ägt rum, vädjades till hofrätten, sorn fann alt en ny undersökning borde äga runi och således fick lagm.rätten anställa ny besigtning.
Lagm.rätten sammanträdde likväl då så sent, att besigtningen ej kunde verkställas samma år; och 0111 jag ininnes rätt, så var samma fråga annu för 6 eller 7 år sedan oafgjord eller nyss afgjord inom lagm.rätten och inkommen till hofrätten.
Sådant vore dock omöjligt om lagm.rätterna afskalfades.
Jag tillstyrker i alio, att betänk, mätte bifallas.
Näst rättvisa och oväld vid lagskipningen, måste skyndsamhet vara den omständighet, som bör förnämligast afses; hvadan och då det ej med skyndsamheten är öfverensstämmande, att en instans finnes, hvars egentliga verkan för de rättsökande synes vara uppehåll af lättegångarnes afgörande, så kan jag ej annat än på det lifligasle tillstyrka bifall till lagm.rätternas upphörande.
Man har här såsom det förnämsta skälet mot dessa domstolars indragning anfört, alt hofrätternas göromål skulle derigenom ökas.
Denna förcspeglade möjlighet vill jag ej bestrida, utan till en del äfven medgifva; men den kan åtminstone icke på mig verka derhän, att jag, för att bereda en minskning i de göromål, som rätteligen tillhöra hofrätterna, anser mig böra med min röst bidraga till bibehållandet af en särskild instans emellan dem och de egentliga under-domstolarna.
Jag tror också, för min del, att det vore ganska nyttigt, 0111 hofrälterna vore fördelade inom flera provinser; men då fråga derom icke nu är väckt, och då man ej heller nu kan bestämdt afgöra sältet för verkställigheten af en sådan fördelning; så torde uppskjutandet deraf ej böra hindra antagandet af LagUlskts nu ifrågavar. förslag; helst, derest erfarenheten skulle ytterligare ådagalägga angelägenheten af en ofördröjlig organisation af flera hofrätter, förslaget härtill vid nästkommande riksdag synes kunna underställas R.
St:s bepröfvande och de nya domstolarne genast derefter inrättas.
Jag kan för öfrigt ingalunda befara, att något missnöje, på sätt en värd talare här yttrat, skulle i landet uppkomma af lagm.rätternas afskaffande, enär man i allmänhet hört dessa domstolar högt öfverklagas af alla Den 5 September c. m. 1G1 nila dem, som hafva rättegångar.
Jag får således förena (nig med de talare, som yrkat propos. till bifall å LagUtskls betänkande.
Jag anser mig endast böra erinra derom, att laginansrätterna kunna synas vara så mycket piera otjenliga, som man bör taga i betraktande, ali endast ett ringa antal mål komma lill lagm.rätterna; det är nemi. endast de civila tvistemålen, som gå till lagm.rätt.
Alla svårare mål, såsom brottmål och concurssaker, gå ej till lagtn.*- rätt, ulan direele från häradsrätt till hofrätt.
Mig förefaller besynnerligt, alt ett civilt mål skall behöfva genomgå 4 instanser, då de andra, som äro vigtigare, ej behöfva genomvandra flera än 3:ne.
Om det tvistas om 200 r:dr, så behöfves det 4 instanser, inen om en menniska skall dömmas alt mista lif, ära och gods, så behöfves det blott 3:ne.
Jag får vidare, i anledn. af en värd talares, Hr Stråles nyss afgifna yttrande, tillägga, att det är vida svårare att hålla ombud i lagm.rätterna, än i hofrätterna; emedan inom liofrätterna alltid finnes en mängd yngre tjenstemän, af hvilka parterne, ulan särdeles slör kostnad, kunna erhålla biträde; då man deremot vid lagm.rätterna merendels mäste betala ombud, som göra en särskild resa dit, och som ofta endast söka alt förlänga rättegången.
Vidare kan man ej hoppas alt i lagmansratterna fä sina mål bättre pröfvade än i häradsrätterna! ty i begge dessa domstolar är det blott en lagfaren man, som dömmer; men häradshöfdingen har framför lagmannen den förmånen, att lians jurisdietion är mindre, så att han'kan bättre känna personer och sakförhållanden.
Jag vidblifver således min mening och yrkar propos. på bifall till det ifråga var. betänkandet.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, 0111 R. o. Ad. behagade bifalla LagUlskts utlåtm N:o 110 med N:o 56.
Hr Frih. o. Landtm, förklarade, det han trott sig finna att ja öfverröslal nej.
Qvarstående i den orubbliga öfvertygelse att denna förändring är skadlig och skall väcka mycket missnöje, när dess följder blifva kända och visa sig, fullgör jag min skyldighet, då jag begär votering.
Den som bifaller LagUtskts utlåt.
N:o 1 to, voterar )U den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. ofvannämnda utlåt.
N.*0 1 10. i3 H. 21 Den 5 September e. m.
Efter voteringens skit, befunnos rösterna kafva utfallit, som följer: Ja — 33.
Besvärs- och EkonUlsklus den 22 sisth Äng. och den 2 dennes på hordet Ingda utlåt.'
N:o 1, i anledn. af väckta förslag till ändringar, tillägg och förklaringar af de om skiften i Riket gällande författningar.
Då detta betänk, innehåller flera punkter, så anhåller jag alt få vela, om detsamma skall föredragas i sin helhet eller punktvis.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då delta mål första gången vore till pröfning hos R. o. Ad., Ståndet torde finna lämpligast att, på sätt vanligen med sådana betänkta ägt rum, låta det bero på hvarje ledamot, om han vill yttra sig öfver någon viss punkt i betänk., eller öfver målet i sin helhet.
Det är i afseende på en af mig vackt motion: att vid de skiften, som härefter verkställas, borde för hvarje by uttagas en allmän bygata, hvarest de, som sjelfve ingen jord äga, hade rättighet att mot afgift till Kronan eller byen uppföra s. k. kronogatuhus, hvilken Ulsktn behandlat under 9 cap. 1 §:n skiftesstadgan, som jag nu begärt ordet.
I afseende på en af mig väckt motion 01» allmän bygatas uttagande vid blifvande skiften yttra de H. XJtsktn, alt ''tanken att af backstugor tillskapa byar, synes Utskrn temmeligen egen” etc.
Jag vill medgifva Utsktns påstående, att tanken alt skapa byar af backstuga!' är egen, men icke min, utan TJtskms egen.
Jag har föreslagit, att bygata skulle uttagas, för att lemna dem plats, hvilkas förmögenhet var mindre än att de kunde köpa så stor hemmansdel, att de derpå kunde vara besutlne, men dock tillräcklig för dem, att då de mot billig jordskyld kunde erhålla säker grund, både derpå uppbygga ett anständigt hus och sig med tillhjelp af sin arbetsförtjenst rundeligen försörja, ja mycket bättre än då de, såsom nu är fallet, då ingen säker grund kan erhållas, utan genom köp, för sitt lilla capital köpa några tunnland med åsatt hemmantal, hvarpå de ejärobesuttne, och hvilka de efter några års förlopp mäste lemna, försatta i yttersta fattigdom.
Det finnes väl ännu ett sätt hvarigenom de kunna skaffa sig säker besittning, eller genom jordafsöndring på viss tid; men utom att det, åtminstone uti den ort jag känner, är nästan omöjligt att på så sätt erhålla besittningsrätt af jord, och då någon ingår på alt lemna dylik, han alltid tager öfver skäl betaldt, så åtginge arbetarens lilla capital till största delen för besittningsrätten till den Den 5 September e. ra. IÖS jord, hvarpå han ville uppföra sitt hus.
Ifan hade litet att uppföra detta för och alldeles icke något öfverskott, sorn sälte honom i stånd att föra en beriiknad hushållning.
Utsktn låra ej hafva gjort sig fullkomligt reda för hvad med kronogatuhus förstås, då de förvexlat dem med backstugor.
Om jag rätt lyckats uppfatta betydelsen af detta sednare ord — alt jag misstager mig kan vara möjligt, ty så benämnda hus finnas icke uti den landsbygd jag egentligen känner — lära dessa s. k. backstugor vara 1:0 byggda på enskild mans grund, 2:0 vara ett slags usla kojor till hälften nedgrufda uti jorden och öfvertäckta ined torf, sådana jag minnes mig der och hvar hafva sett uti några delar af Småland, och, om jag ej misstager mig, i Westergöthland med flera delar af öfra Sverige, icke olika de boningar Eskimoen har på Grönland eller sådan man kan föreställa sig Kettils local, då han tre år i förtid tog boning i högen.
1 öfrigt torde backstuga och backstuguh jon vara en stående typ, då man vill beteckna den yttersta grad af menskligt, åtminstone Svenskt armod och dess hemvist.
Hvad åter jag menat med kronogatuhus vill jag söka göra för Utsktn klart, ifall Utsktn, såsom det synes, ej tagit kännedom om hvad dermed förstås i allmänhet.
Jag vill på förhand erinra, att jag här uteslutande anför förhållandet sådant det varit och är i södra Skåne, hvilket jag med mesta tillförlitlighet känner.
Före enskiften, då byarna, såsom kändt är, voro sammanbyggda, bildande stundom en, stundom flera gator, bestodo dessa ej blott af k ron o lie mman utan jemväl af s. k. gronogatuhus, hvilka ingalunda kunde i afseende på den dem tillhörande jord betraktas såsom jordafsöndring från något visst hemman, utan hvilkas ägare betalte jordskyld till
Kronan på samma sätt som hemmansägaren utgjorde sina räntor.
Kronogatu lin sens innehafvare voro således Kronans torpare, kronohemmanens voro Kronans bönder.
Med ägandet af ett sådant kronogatuhus åtföljde rättighet, åtminstone obetingad! lof att få hafva visst antal kreatur å byens allmänning eller s. k. fälad.
Den tiden voro fattigdom och nöd bland den arbetande, hemmanslösa folkclassen på landet ej oftare kända, än under de inträffande missvextåren, då de lika tungt drabbade hemmansägaren, hvilken till och med, till följe af den låga ståndpunkt hvarpå åkerbruket då stod, och de till följe deraf jorden i jemförelse med nu flerdubbelt mera tryckande onera, oftare befann sig i sämre ställning än ägaren af ett kronogatuhus, Den ofvannämnda kronogatubusen åtföljande rättighet till bete har försvunnit af sig sjelf med begreppet af den gemensamma äganderätt, hvarpå den grundade sig, med begreppet att hvarje by var ett litel samhälle, ett litet patriarkat för sig— den kan icke rner återkomma.
Restitution af dessa sednare anser jag både nyttig och möjlig, och bidragande till den arbetande dassens välstånd.
Ty den förmån ägare af dylikt Inis förlorat, D c u 5 S c p t c m b c r e, m. sedan allmänningen blifvit delad, ersattes flerdubbelt genom det till följe af ett utvidgadt och förbättrad t åkerbruk större tillfälle, som lemnäs honom lill arbetsförtjenst, oell det billigare pris, hvarför lian kan erhålla den hufvudsakligaste delen af sin föda, nemi den till brödet nödiga spanmålen.
Vid enskiftet försummade de fleste att bevaka sin rutt såsom ägare af kronogatuhus; tomten, hvarpå deras hus stod, blef tilldelad enskild man, och efter husägarens död, eller vid inträffande åboförändring, blef huset nedrifvet antingen och i de flesta fall af ägaren eller dess arfvingar sjelfva, då de ej vågade trotsa jordägaren, stundom på grund af Landsh.embetets utslag genom laga handräckning.
Alla kronogatuhus förlorade likväl ej sin egenskap af sådana, utan deras ägare bevakade vid enskiftet sin rätt och fingo ej blott bibehålla tomt och hageplats utan till dessa hus blef äfven särskild väg uttagen, der så behöfdes; de förblefvo af krononatur samt blefvo numererade, och den förut erlagda jordskylden anslagen såsom augmentsränta till vissa rusthåll.
Uti den by, jag mest känner, finnas tvänne sådana kronogatuhus, hvilkas tomt med hageplats uppgår till omkring tvänne kappland eller något derutöfver; till det ena finnes dessutom en uttagen viig, utgörande en jordrymd, mångdubbelt större än den, sorn tillhör sjelfva huset.
Den augmentsränta de utgöra, är, om jag ej misstager mig, omkring 2 r:dr b:co; det kan jag dock ej med visshet uppgifva; men hvad jag bestämdt vet, är, att det ena af dessa kronogatuhus i83tj såldes för femhundra r:dr r:gds eller hvad man der i orten källar tretusen daler; dock ingick uti köpet ett tunnland på viss tid afsöndrad jord belägen på ett annat ställe af byen, men exemplet måtte dock kunna göra för H.
Utskms ledamöter klart, att ett sådant kronogatuhus ej mätte hafva varit synonymt med backstuga.
Måhända jag misstagit mig, då jag ansett nyttigt, om tillfälle vid blifvande enskiften lemnades lill uppbyggande af dylika kronogatuhus, antingen de då skulle, såsom förhållandet var före enskiftet, betala jordskyld lill Kronan, eller till byen; men jag kan doek ej förmås att tro det, förr än jag blir öfverbevisad derom, hvilket jag ingalunda anser mig vara af den lilla satir eller maktspråk, hvarmed de H.
Utsktn skjutit ifrån sig min motion.
De skäl, hvarför jag ansett nyttigt, att en sådan bygata vid blifvande enskiften ulloges och restitution af rättigheten att bygga s. k. kronogatuhus, bereddes, äro följande: 1:0 skulle den, såsom jag förmodar, allmänt och således äfven af Utsktn skadlig ansedda, snart sagdt till oändlighet drifna, hemmansklyfningen till stor del förekommas.
Ty orsaken hvarför den arbetande classen begagnar denna utväg för att blifva sjelfständig, är, att den ej, såsom förr, kan å bygata uppföra sitt hus med säker besittningsrätt, utan måste i annat fall bygga på enskild mans grund, hvilket dels ej lemnar säker besittningsrätt, dels af flera orsaker, såsom jord - V Den 5 September c. m. i65 ägarens skntteansvarighet för en dylik å hans grund bosatt person, med flera andra, och i allmänhet af den numera rådande oviljan för att hafva torpare på sina ägor, allt mer och mer förvägras dem och ur snai t sagdt omöjligt. 2:0
Skulle orättvisan af våra lagar om s. k. laga försvar i någon mån minskas; ty den som ägde hus på egen grund eller förmådde förskaffa sig ett sådant, mätte val hvarken kunna vägras att blifva skattskrif ven uti en församling, ej heller behöfva anlita ogena och för följderna af ett dvlikt påtagande fruktande medmeuniskor om försvar, utan kunna försvara sig sjelf. 3:o Skulle fattigdomen och den öfverhandtagande försvarslösheten derigenom till stor del föret om mas; ty utom det att det ligger i sakens natur, att den arbetare, som har en egen säker bostad, är mera omtänksam för framtiden, än den, som måste
Hytta från en ort till en annan, eller, såsom man säger, flyta som vatten kring stenar, hvilken i allmänhet har lill valspråk, "bättre alt lefva såsom herre en dag än såsom tiggare i all sin tid,’’ så lär erfarenheten bevisa, att de fleste, hvilka stundom äfven sjelfve oftast med hustru och barn fallit fattigförsörjningen till last, varit antingen sådana, som förstört sin förmögenhet på en så liten hemmansdel, att de ej varit besuttna, eller sådana, som varit husägare, men blott å enskild mans grund blifvit vid åboförändring, eller sedan de vid tilltagande ålder ej mera kunde utgöra alla de tjenstbarheter husbonden fordrade, uppsagde att bortflytta huset, hvilket kunde tjent dem och flera generationer lill bostad, ned1'ifvit det och, då de ej kunnat få ny plats för detsamma, byggnadsvirke till underpris försålt, och dess ägare, efter att hafva bolt några år här och der inhyses, slutligen mäst inflytta i fattighuset och anlita allmänna barmherligheten.