Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den blef emelleitd genom 1810 års författning närmare bestämd, på samma gång åtskilliga nya skillnadsorsaker uptogos, på grund af hvilka allmänna domstolarna skulle kunna döma till skilsmessa.
Nu gäller frågan, som af motionären blifvit väckt, och af Utsk:ts pluralitet gillad, att borttaga det prerogativ, som hittills tillkommit regenten, att, i egenskap af kyrkans öfverhufvud, lemna nämnde dispens, och att öfverflytta afgörandet om äktenskapsskillnad, i ani. af de i Utsk.ts Betänk, upräknade fall, på de allmänna domstolarna, eller, med andra ord, att det skulle blifva en rättighet, hvad som hittills alltid måst sökas i nådeväg.
Man kan med skäl fråga sig, hvarföre har motionären och med honom Utslcts majoritet velat åstadkomma denna lagförändring?
Jo, svaras det, det är för att få åtskilliga olyckliga äktenskap lättare uplösta.
Jag är likväl lifligt öfvertygad derom, att man betydligt misstagit sig om medlet, då man tror sig minska antalet af olyckliga äktenskap, derigenom att man lättar utvägen till skilsmessa.
Tvärtom synes tanken på lättheten att kunna erhålla skilsmessa i sin mån föranleda att många äktenskap lättsinnigt afslutas, hvilka eljest aldrig kommit att knytas.
Erfarenheten i andra länder har visat flere sådana exempel och det är att antaga att förhållandet skulle blifva liknande hos oss, i händelse Utsk:ts förslag skulle vinna bifall.
Vidare vill man ernå denna lätthet till äktenskapsskillnad derigenom, att skillnadsorsakerna skola göras beroende af domstolarnes pröfning.
Lättheten att vinna skilsmessa skulle alltså bestå deri, att domstolarna skulle tvingas att döma till skillnad, så snart det faktum, som åberopas till grund för skilnaden, kan styrkas.
För närvarande år Konungen icke bunden af sträng juridisk bevisning, utan kan alltid ur den högre synpunkten af samhällets väl afgöra, huruvida skäl finnes eller icke finnes till sökt skilsmessa.
Man bör likväl väl betänka, att om dessa skilnadtorsaker öfverlämnäs allenast åt domstolarnes pröfning, är det att förutse, att, då makar genom en tillfällig oenighet blifvit bragte på tankan att sig emellan öfverenskomma om skilsmessa, de då allenast skola fingera något af förutnämnde skäl och alltid ställa så till, att man kan få laga bevisning att den ena makan låtit beträda sig med våldsamt sinnelag eller med slöseri, eller att vid åtskilliga tillfällen hafva varit öfverlastad.
Och vinnes laga bevisning, vore målet upnådt, emedan domstolen vore nödsakad att i sådant fall döma till skilnad.
Om man från dessa synpunkter betraktar förhållandet, kan man icke komma till annat resultat, än att de motiver, som Utsk. anfört, icke äro så välgrundade, som de möjligtvis kunna synas vara vid första påseendet.
Att öfverlemna dylika äktenskapsskilnadsfrågor åt allmänna domstolarnes afgörande, har äfven andra betänkligheter emot sig.
Man har nemligen erfarenhet deraf att då makar vilja efter öfverenskommelse sig emellan skiljas åt i 193 Den ld Mara f m. äktenskap, pläga de alltid, när frågan kommer att behandlas vid domstol, båda två bjuda till att leda i bevis det faktum, som framhålles af den ena maken såsom skilnadsorsak.
Det år mdjligt att denna i verkligheten icke är den rätta anledningen hvarföre de vilja skiljas, ja helt och hållet diktad, ehuru hvad den ene påstår, af den andre godvilligt erkånnes.
Vid andra, vanliga rättegångsmål finnas alltid tvenne från hvarandra sk i 1 j do parter med stridiga intressen, hvilka hvar för sig bevakas af dessa parter.
Vid äktenskapsskilnadsprocesser är förhållandet icke sådant.
Här finnes ingen, som bevakar det offentliga intresse, som bjuder att äktenskapets helgd skall uprätthållas och dess uplösning icke göras beroende af individuelt godtycke.
I främmande länder har man kron oadvokater eller advokater, som på det allmännas vägnar tillse, att ingenting i dylika fall fingeras eller att icke makarne få hjelpas åt att föra domaren bakom ljuset; men hos oss finnes ingenting af liknande art.
Jag finner äfven häri ett skäl att icke kasta till allmänna domstolarnes pröfning något, som hittills med rätta, efter min åsigt, varit öfverlemnadt åt Konungen.
Utsk:t har åberopat såsom ett hufvudsakligt skäl, att individen skulle ega oafvislig rätt till äktenskapsskilnad.
Jag betvifiar, att man får taga detta så strängt efter orden; ty betraktar man rätt förhållandet, så lärer man finna, att i äktenskapet ingår ej blott ett sedligt moment, som säkerligen bör anses starkare än det juridiska eller rättsliga, utan ock ett politiskt moment af ännu större vigt, som bjuder upråtthållandet af institutionens helgd såsom grundläggning för familjen, sjelfva grundvalen för samhället.
Antager man detta, så måste man medgifva, att individens rätt måste böja sig under samhällets fordringar, helst når dessa bjuda att, såvidt möjligt är, söka uprätthålla hvad som år grundvalen för detta sednares bestånd.
På dessa skäl och i ani. af hvad jag för öfrigt i min reservation anfört, yrkar jag afslag å Utsk:ts Betänk, i denna del.
Jag kan icke underlåta, att i denna vigtiga fråga i korthet uttala mina tänkesätt.
Enl. min öfvertygelse, är anledningen till de svårigheter, som i dessa fall uppenbara sig, att härleda ifrån det onaturliga förhållandet i statens och kyrkans kombinerade lagstiftning.
Staten kan, i betraktande af för handen varande förhållanden, medgifva äktenskapsskilnad, men kyrkan, för så vidt den anser sig såsom kristlig, kan icke göra detta i mer än lime fall, nemi. vid äktenskapsbrott och egenvilligt éfvergifvande; det sednare likväl endast såsom undantagsfall, gällande under kristendomens äldsta tider, i förhållandet mellan kristna och afgudadyrkande hedningar.
Hittills har Konungen gemensamt med kyrkan kunnat meddela tillstånd till äktenskapsskilnad, Konungen såsom summus episcopus, kyrkans föregifna öfverhufvud.
Efter min tanke, står denna sammanblandning af det verldsliga och det andeliga så i lagstiftning som lagskipning i fullkomlig opposition mot kristendomen.
Jag tror i allmänhet, att det år ett fel hos lagstiftningen att icke mer an som sker ingripa i det inre af familjelifvet.
Härvid bör naturligtvis på det ömtåligaste och mest grannlaga sätt förfaras; V Don 14 Mars1!, m. 10S men då man vet, huru mycken bitterhet och fiendskap, sorn kan ega rum mellan makar, torde det vara af vigt, att lagstiftningen äfven der träder emellan och att, vid bevisad våldsamhet eller andra följder af en inrotad fiendskap, bestraffning må ega rum, icke blott för att motverka benägenheten till skilsmessa, hvilket jag anser vigtigast, utan äfven för den allmänna sedlighetens och för barnens skull, hvilka eljest kunna komma i en högst vådlig mellanhand.
Detta likväl icke så till förståendes, som skulle någon polismakt kunna få intränga i husen, utan skulle osämja, i ord som handling uttryckt, betraktas såsom hvarje annat brott, på grund af bevis öfverklagadt vid domstol.
Motionären har, såsom mig synes, framställt mannen såsom den egentliga anledningen till fiendskap och deraf följande orsaker till skiljsmessa.
Det heter nemi. i motionen: att icke »någon upmärksamhet blifvit egnad åt den del af lagstiftningen, i följd hvaraf en stackars qvinna, fastkedjad vid en rå, utsväfvande och våldsam man, vore urståndsatt att göra något för att skydda sig sjelf för misshandling, samt att för sig och barnen rädda något af boets egendom, utan tvertom ofta vore den, som ensam finge underhålla äfven sin lastbare make.
Hvilken domare har ej mångfaldiga gånger uprörts vid anblicken af 'J makar, mötande hvarandra inför domstolen, qvinnan nedtryckt af misshandling, svält, arbete och nattvak, mannen försupen och rå etc.»
Ja väl, en stackars qvinna, fastkedjad vid en utsväfvande och våldsam man, är i sanning beklagansvärd; i synnerhet der bränvinslustan hos mannen är öfverhandtagande, måste förhållandet vara gräsligt, och vi se derpå ofta exempel i vårt land; men jag hemställer likväl om man, såsom motionären vill påstå, kan uteslutande skjuta skulden till det olyckliga äktenskapet på mannen, och helt och hållet anse qvinnan såsom den lidande, den förorättade och oskyldiga parten.
Jag för min del tviflar på att så är fallet, aldrahelst som dagliga erfarenheten visar, huru qvinnan icke eftergifver sin försupne man uti den anförda dryckenskapen och deraf följande råhet.
Om man ser in i familjerna och undantager det fall, då bränvinssupandet tagit öfverhand, tror jag man skall finna, att vid de flesta tillfällen år det qvinnan, som gifvit anledn. till bitterhet och fiendskap, om sådan mellan makarne eger rum, samt åstadkommit benägenheten för skiljsmessa.
Och detta är icke eller att undra på; ty hvad har Staten gjort för qvinnans upfostran?
Ingenting! — då den deremot gjort allt för mannens.
Man kan således icke begära, att qvinnan, i saknad af den upfostran, man kunde önska, skall inverka välsignelserikt på familjen, så mycket mer som, i min tanke, den pensionsupfostran, som nu genom enskildas försorg kommer den upvexande qvinnan till del (detta afskildhetsförhållande till den offentliga, den allmänna upfostran) mera skadar än gagnar.
Hon får aldrig låra sig att intaga sin rätta ställning, som naturen henne anvisat, i förhållande till mannen, till samhället.
Hon får aldrig lära sig den lydnad och undergifvenhet, som naturens och kristendomens djupa öfverensstämmelse anger för riktningen af hennes lif, hvarför allmänneligen återfinnes motsatsen till dessa de skönaste qvinliga dygder. 104 Den 14 Mars /. m.
I stallet uppenbarar sig ett visst högmod, som ståndigt utbrister i en stickenhet, en hetsighet, som upväcker mannens vrede och drifver honom att kasta sig i utsvfifningar, emedan han icke trifves hemma, utan önskar undvika beständiga fejder i huset; ty mannen vill vara herre i sitt hus, och qvinnan vill vara detsamma.
Derföre vore det af vigt att lagstiftningen ingrepe i familjelifvet, så att den ställde mannen på sin rätta plats och qvinnan på sin; mannen på den ståndpunkt, att han är herre i sitt hus, likasom i samhället, och qvinnan såsom det underordnade elementet.
Så snart dessa principer icke äro skyddade af lag, tror jag icke alt man åstadkommer någon verklig lycka genom hvilka välmenta lagstadganden som helst, i afsigt att motverka skiljsmesson
Man har här upställt åtskilliga varningsgrader för de makar, som icke sämjas; man har hänvisat dem, och Gr.
Sparre lägger i sin reservation särskild vigt derpå, till pastor i församlingen; der detta icke hjelper, till kyrkorådet, vidare till domkapitlet, och slutligen till domstol.
Jag tror att man i de flesta fall skall hafva erfarenhet deraf, att när saken gått så långt, att den drages inför en auktoritet för varnings meddelande, så verkar detta motsatsen mot hvad man åsyftat, synnerligen då man besinnar att varningen skall vara en kärlekens utöfning.
Beträffande dessa varningsgrader och här anförda auktoriteter, så synas de icke vara rätt väl betänkta, ty hvad prester äro för folk, det känna vi, såväl som det förtroende, allmänheten fäster vid dem; men kyrkorådet, bestående af några beskedliga bondgubbar på landet eller borgare i städerna, betviflar jag hafva nog insigter och förstånd, att till försoning coh endrägt återföra makar i allmänhet, aldra minst sådana af en finare upfoslran och samhällsställning, der en sadan endrägt blifvit bruten.
Det vore då i sanning bättre, att, när makarne gemensamt önska skiljsmessa, hänvisa dem genast till domstolen, hvilken skulle hafva pligt att lemna dem en bestämd betänketid, efter hvars förlopp, då de nemi. gemensamt återkommo med samma yrkande, domstolen borde låta dem åtskiljas.
Man lemnade dem då fältet öppet att åter inträda i äktenskap och underlättade detta i händelse af deras förlikning.
Hvad beträffar det förhållande, då »äktenskapsbrott» egt rum, så år saken klar, ty detta är i naturligt hänseende det enda fall, då äktenskapsskillnad kan och bör ega rum; hvaremot, då »det egenvilliga éfvergifvandet» förekommer, staten har till sin yttersta pligt att allmänneligen efterlysa och med lagens makt tillrättaföra och bestraffa den make eller maka, som öfvergifvit den andra.
Hår kyrkan tar del i denna lagstifning, så strider den, efter min förmening, mot sin bestämmelse, ty kyrkan, såsom kristlig, eger icke i mer än ett fall medgifva skiljsmessa och det år i »äktenskapsbrott.»
Men icke heller der har hon rätt att deltaga i någon, det vare sig lagstiftning eller lagskipning med staten, ty hennes upgift, för såvidt hon vill vara kristlig, är att endast individuel utöfva sitt andeliga inflytande på själarne, på samveten.
Motionären vill nu att, då qvinnan till äfventyra finner sig på något sätt förolämpad eller våldsamt behandlad, skall hon kunna begära skiljsmessa.
Detta tror jag dock att hvarken kyrkan eller staten kan medgifva, utan måste det Den 14 Mers f. m. 10Ä vara båda kontrahenternes fria och öppna yrkande härtill, hvarförutan hvarje misshällighet måste biläggas, att icke lättsinnet får ani. att den ena dagen ingå äktenskap och den andra vilja detsamma uplösa, och jag anser äfven att man ej kan vara nog allvarlig vid bedömandet af denna fråga, hvarföre jag hos Hr Gral o. Landtm, anhåller att Betänk:t måtte blifva återremitteradt till LagUtsk:t.
Våra förhandlingar vid Kiksdagarne vore i sanning utan värde, om de i allmänhet icke grundade sig på den allmänna diskussionen inom landet, och då denna fråga, enl. min tanke, ännu är alltför litet känd, och man ännu icke tillräckligt tänkt sig in i de olika förhållanden, som härvidlag kunna ega rum, anser jag af vigt att låta den hvila och först återkomma till densamma, sedan den genom pressen cirkulerat och behandlats inom landet och LagUtsk. handlagt frågan om det civila äktenskapet, med hvilken denna eger ouplösligt sammanhang.
Det blefve då lättare för It. o. Ad. att fatta ett moget beslut i denna för landet och hela menskligheten genomgripande principfråga.
Jemte det jag har äran för ena mig uti den förste talarens åsigt rörande denna punkt, vill jag äfven bemöta den siste talarens, som synes vara mindre ridderlig, ån man haft skäl att vänta.
Jag anser att det oftast är mannens och icke qvinnans fel, om oenighet inom äktenskapet upstår.
Hvad -den, att jag så må säga, manliga bildningen i det allmänna lifvet beträffar, så skulle den förr öka hennes, såsom Frih.
Creutz påstår, olyckliga benägenhet att vara herre i huset, än minska den.
Äfvenledes tror jag, att genom den husliga bildning, som qvinnan nu inkemtar, och genom hennes hjertås daning vinnes mera än genom hvilken skolbildning som helst.
Det är således min öfvertygelse att, såvida den siste talaren icke har någon egen erfarenhet om motsatsen, det oftast och hufvudsakligen är mannens skuld, om misshälligheter och obehag inom äktenskapet upstå.
Jag vindicerar således qvinnans rått.
Jag har endast begärt ordet för att helt kort besvara den siste värde talaren.
Jag önskar lifligt framgång åt allt, som kan befrämja qvinnans frihet uti allt, som rörer hennes allmänna menniskorätt, och för hvars befrämjande jag ofta här har höjt min röst; men då fråga blir om hennes särskilda riktning i lifvet, karakteren af hennes kall som qvinna, så anser jag mig böra troget fasthålla de naturliga gränser, som tillkomma hennes kön, och sålunda ställa henne på hennes rätta ståndpunkt i lifvet.
Det är sväfvande begrepp rörande dessa förhållanden, som åstadkommit så mycket ondt, och det år erfarenheterne deraf i det allmänna lifvet, som jag här velat framhålla.
Hvad mig sjelf beträffar — efter Hr Montgomery upkallat mig till ett svar — så vill jag tillkännagifva, att jag lefvat i det lyckligaste äktenskap på jorden, och är det mig i sanning en stor glädje att få uttala -det.
Men jag har i allmänhet sett så mycket, att jag trott mig böra uttala det, om ock min erfarenhet och mina år icke upgå till don siste talarens.
Mitt 108 1) en 14
M ar s f. m. förra yttrande afsåg icke att försvara mannen, utan att ställa honom på hans rätta ståndpunkt i lifvet, och likaså qvinnan, på det hon måtte komma till en rätt bildning och insigt derom, att hon är ett nnderordnadt väsende under mannen.
Detta är naturens ordning och i full öfverensstämmelse med kristendomen.
Beklagligen måste jag åter uptråda för att försvara qvinnans rätt och bästa mot den sisto talaren.
Jag tror icke att det inom intelligensens område finnes något underordnadt väsende; utan tvärtom anser jag att qvinnan i det fallet skulle hafva en bättre del än sjelfva mannen, och derföre kallas hon äfven med full rätt den ädlare delen af menskligheten.
Den siste talaren har åberopat sin erfarenhet om motsatsen; den kan visserligen vara tillräcklig för hans öfvertygelse, men då jag har den lyckan att ega en nära 7 0-årig mångsidig erfarenhet i alla lifvets förhållanden, så kan jag intyga, att det oftast varit mannens fel, om äktenskapet ej blifvit så lyckligt, som det bordt blifva.
Jag ber således att den siste talaren måtte låta sig öfvertygas derom, att han har i högsta måtto orätt, om han yrkar eller framkastar förslag derom, att ett qvinnans underordnade förhållande under mannen skulle ens kunna ega rum, eller med andra ord, att qvinnan vore i intellektuel hänseende mindre begåfvad än mannen.
Lika oriktigt, ehuru bibliskt, är hans påstående, att qvinnan är skapad för mannens skull och att synden genom henne kommit i verlden.
I förra fallet äro i verkligheten man och qvinna skapade för hvarandra, och i sednare har mannen, djefvulen i ormens skepnad i sjelfva paradiset, hvad han alltsedan och ännu och i all framtid troligen gör, förledt och förleder qvinnan till synd och otukt i allmänhet.
Sådan är sanningen, som ej kan undertryckas af den bibliska eller mormonska ensidigheten.
Då så lagkunniga mån reserverat sig mot Utskits Betänk., må det synas förmätet af mig att våga upträda emot deras åsigt; men jag har sett olyckliga äktenskap på nära håll och de hafva så uprört min innersta känsla, att motionärens förslag var för mig en ani. till glädje, och jag hoppades att det skulle vinna mera afseende än som skett.
Om en man super och slösar, kommer hem flera gånger i veckan berusad, slår sin hustru, är orimlig mot sina barn, så att de icke sällan måste söka skydd hos grannarne, så är det hårdt att icke vilja ändra lagen så mycket, att detta sorgliga förhållande lättare kan blifva annorlunda, än som nu är fallet.
Man säger väl att i sådan händelse kan hos Konungen i nådeväg begäras skilsmessa.
Ja, det är sannt, men då dessa sorgliga förhållanden oftast inträffa hos den lägre delen af Svenska folket, hos arbetaren, torparen, mindre hemmansegare, handtverkare o. s. v., så år det icke någon lått sak att få fram till K.
M. en ansökan, helst mannen icke lärer underlåta allt hvad på honom beror för att hindra densamma.
Den qvinna, som med själsångest väntar sin man hem, då han år ute på rummel, har icke lätt för att först vånda sig till presterskapet, för att få en varning ställd Den 14 Mars !. m. 10T till mannen, samt derefter gå till kyrkorådet och slutligen till K. M:t.
Deremot är det för henne mycket enklare att med råd af någon i orten få mannen instämd och saken afgjord vid häradsrätten.
Man har påstått att de af Utsk:t angifna skilnadsorsaker vore temligen sväfvande, att slöseri icke borde vara skäl till skiljsmessa, icke eller våldsamt sinnelag; men jag får fästa upmärksamheten derpå att desse 3:ne kathegorier, slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag stå här i Utsk:ts förslag sammansatte; det står icke något Meller» mellan dem, utan de äro sammanbundne med ett »och».
Efter vanliga språkbruket skulle då alla tre vara tillfinnandes för att åstadkomma en skiljsmessa.
Att fylleri medför slöseri, är utom tvifvel, och att samma fylleri icke medför våldsam het i lynnet hör till sällsyntheterna; ty finnes det någon raskhet hos mannen, blir detta ovilkorligen följden.
Jag frågar då, är det billigt, att en menniska, som icke har fred i sitt hus, som ser att, genom mannens slöseri, fattigdom och uselhet för henne och barnen stå för dörren, skall uthärda flera åratal, innan hon kan blifva skiljd från hvad som är rätta bilden af ett helvete på jorden; ty ett helvete är det att vara bunden vid ett hus, der man förutser sina barns vårdslösa och dåliga upfostran till afbilder af den fader, som man afskyr.
Alla dessa skäl äro för mig så talande, att jag för mili del önskar bifall till hvad TJtsk.t framställt.
För öfrigt instämmer jag fullkomligt i liufvudsyftet af Hr Montgomerys yttrande.
Det är icke allenast min tro, utan min fasta öfvertygelse, att det är mannens fel 9 gånger bland I 0, om äktenskapet icke är lyckligt.
Han har så ofantligt många medel att inverka på sin hustru; lian kan aflägsna sig, då han så behagar; han bör genom sin större bildning kunna mera styra sitt sinne; han kan leda och rätta henne, och k^n han det icke, så må han skylla sig sjelf.
Deremot vill jag påstå, att felet sällan är hos qvinnan, som, då hennes tårar, hennes undergifvenhet icke förmå rätta mannen, saknar nästan alla andra medel; hon är underlägsen i kroppskrafter och i alla hänseenden beroende af hans godtycke.
Går hon ut, sä säger man att hon rymt ur huset och kan lagligen återhemtas; men om mannen går sin väg, säger man derom ingenting.
Det olyckliga äktenskapet bör sålunda icke tillskrifva^ henne.
Innan jag yttrar mig i hufvudfrågan, ber jag att få upläsa några af de motiver, som förekomma i detta- Bet:de.
Det heter nemi. pag.
7 : »kyrkoreformatorerna antogo emellertid, på grund af bibelordet, hor och egenvilligt öfvergifvande (desertio malitiosa) såsom de enda lagliga skilnadsorsaker, och äfven hos oss blef efter reformationen denna åsigt uttalad i kyrkolagstiftningen, dit man hänförde dessa frågor.
Derifrån infördes samma grundsats i 1734 års lag, hvarigenom likväl denna angelägenhet hufvudsakligen förvandlades till en rent civil ifrån att örnämligast hafva varit en kyrklig;» och vidare återtar Utsk:t: »Det dröjde dock icke länge, innan denna lagstiftning visade sig för trång, och Konungen nödgades genom dispenser tillfredsställa det allmänna tänkesättets fordran i detta hänseende.
Detta tänkesätt 108 Den 11 Mars f. m. borde dock hafva sitt uttryck i lagen, och måhända hade man redan då kommit till erfarenhet deraf, att de begge enda lagliga skilnadsskälen icke voro för lättsinnet svåra att gäcka.
Så uppstod den Kongl, förordmn rörande äktenskapsskilnaden d. 27 April 1810 &».
Det förefaller mig särdeles eget, att Utsk:t säger: »det dröjde dock icke länge», ty från 1 527, då Vesterås recess genomfördes, som var grunden till vår kyrkliga lagstiftning, och intill 17 34 förflöt en liten tiderymd af 207 år, och från 17 34 till 1810 återigen cn tidsperiod af några och 7 0 år.
Mig synes då att omförmälde uttryck år ternligen oegentlig!, då det gäller att ändra en lag, som varit pröfvad och befunnits god under nära 300 år.
Det är visserligen vanligt att man icke så noga skräder på de uttryck, som begagnas i motiverne, men jag tror ej eller att saken skulle förlora derpå, att Utskär valde sina motiver med något mera omsorg, än sorn nu är fallet.
Emellertid gäller nu att pröfva, huruvida ändring i den nuvarande lagen bör ega rum eller icke.
Hvad då beträffar 1810 års förordning, så kan man, utan att säga för mycket, påstå, att densamma tillkom under en tid, då åsigterne i afseende på religion och sedlighet voro temligen lösa; och utan att vilja bestrida, det denna förordning haft mycket skäl för sig, kan det dock vara tvifvel underkastadt, om icke åtminstone åtskilliga af der förekommande stadganden utan fara kunde undvaras.
Nu är frågan den, skall den del af 1810 års förordning, som berättigar Konungen att under vissa förhållanden medgifva äktenskapsskilnad, upphäfvas och Konungens domsrätt öfverflyttas på allmänna domstolarne?
Jag bekänner att jag finner ett sådant öfverflyttande i högsta måtto betänkligt.
Det är nemligen gifvet att en sådan angelägenhet då skulle komma att pröfvas till en början af kanske öfver 100 särskilda domare och vidare af dessa 100 domares 100:detals vikarier, som i domarevärf hafva föga eller ingen erfarenhet.
Denna angelägenhet, som så djupt ingriper i samhällets framtid, skulle sålunda öfverlennäs åt det individuel omdömet hos så många särskilda personer, i stället för att det nu är öfverlemnadt åt en enda person, och man sålunda kan förutsätta, att en viss kontinuitet i åsigter ska1! göra sig gällande.
Ensamt detta skäl vore för mig tillräckligt att förkasta Utsk:ts förslag; men dertill kommer dessutom den omätliga vigt för samhället, som äktenskapet innebär, och de betänkligheter, det medför, att lossa på dess band.