Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen sannt, att R. o. Ad. fordom har fått frihet från fjerdingsmansbestyrens och många andra pålagors utgörande af sätesgårdarne, men dessa rättigheter, har icke R. o. Ad. för sina krono- och kronoskatte-hemman, hvilka de innehafva, de förra såsom åboer och de sednare såsom skattemän.
Der få de utgöra dessa onera.
Om nu R. o. Ad. har trott sig kunna förklara att 8 § i adliga privilegierna gör att säterier icke kunna, genom 3 Stånds beslut och Konungens beslut, åläggas ifrågavar. bestyr, så följer det likväl klart af sig sjelf, att, om K.
M. lemnar sitt bifall, det icke fordras mer, än att de tre Stånden säga, att säterierne hädanefter måste deltaga i fjerdingsmansbestyret, likväl efter hvad jag förmodar endast lill hälften efter de allmänna besvären, enligt concessionen för säterierne, endast skulle ega rum till hälften, så att de deltaga till |:tcn skjuts, till 2:ten inqvartering och rotering.
Jag skulle förmoda, att när man närmare kommer att betänka frågan, sådan den verkligen är, och sådan den af R. o.
Ad. sjelf blifvit tillskapad genom concessionerne vid 1809 års riksdag, hvilka åter voro en omedelbar följd af Reg.F:s innehåll och afgifter, så skulle jag förmoda, att man rätt lugnt och med godt samvete kan låta det bero vid Exped.Utsk:s skrifvelse och icke försöka att vilja vindicera sin rättighet, i afseende på R. o. Ad:s beslut i detta fall.
Cederström har förklarat att R. o. Ad., vid fattande af sitt beslut, begått ett misstag.
Om Frih:n hade sagt, i hans tanka, sä hade det varit antagligt; men att förklara att så verkligen förhåller sig, det är väl mycket.
Frågan är just den, antingen lian eller Ståndet misstagit sig.
Derom torde Frih.
Cederström vara jäfvig att yttra sig.
Han säger alt om R. o. Ad. 270 Den 28 Jnni f. ra. komme att närmare tänka pä sitt beslut, så skulle Ståndet sjelft förmärka att det hade orätt.
Nu fogar likväl händelsen så, att när Frih.
Cederström närmare betänkt saken, så har han gifvit R. o. Ad. till ilten rätt.
Han säger nemi., att om säterier skulle deltaga i fjerdingsmansbestyret, sä borde det ske till hälften.
Om han ytterligare tänker något närmare pä saken så torde han finna, att R. o. Ad. helt och hållet har rätt.
Det är under denna förväntan, sorn jag anhåller att R. o. Ad. mätte bifalla Frih.
Palmstjernas förslag till beslut.
Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att Frih.
Palmstjernas förslag till beslut, vore så lydande: ”Då R. o. Ad. afslagit Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s tillstyrkande uti utlåt.
N:o 69, att äfven säterier rå- och rörs- samt insockne-frälschemman skulle åläggas fjerdingsmanna-bestyret, och R. o. Ad. anser, att R.
St. icke, utan R. o. Ad:s begifvande, ega att dermed betunga R. o.
Ad:s hemman af nyssnämnde naturer, enär de uti adeliga privilegierne af år 1723 § 8, äro från alla kronobesvär befriade, sä kan R. o. Ad. ej godkänna ifrågavande förslag till underd. skrifvelse”; samt att Frih.
Cederström deremot föreslagit, att R. o.
Ad. måtte, med godkännande af Exp.- Ctsk:s ifrågavande skrifvelseförslag, låta vid dess förevar:de mern. bero.
Hr Gr. o. Land tm:s sedermera först å Frih.
Palmstjernas och derefter å Frih.
Cederströms förslag framställde propos:r, besvarades begge med blandade ja och nej; hvarpå Hr Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Frih. Palmstjernas förslag, samt då härvid ropades starka ja, blandade med nej, förklarade det han trott sig finna att ja öfverröstat nej.
Emot det nu fattade beslutet, anhåller jag att fä till prot. aflemna den protest, att jag icke kunnat instämma i detta beslut, emedan 11. o. Ad. derigenom försökt att rubba de concessioner, som vid 1809 års riksdag blefve gjorde emot villkor, som de andra Stånden antagit och fastställt.
Ridderstolpe, Fredr., instämde i denna reservation.
Jag kan icke instämma i den reservation, som Frih.
Cederström anfört, men anhåller att emot det fattade beslutet fä mig reservera, på den grund, att K. M. och R.
St. hafva förklarat tjerdingsmans-bestvret för en communal-befattning, ehuruväl, såsom hvar man vet, den hufvudsakligen är af Statstjensts natur; men sedan befattningen blifvit af K. M. och R.
St. förklarad för communal, och man vet att öfverallt der billighet får råda, säteri-egare godvilligt deltaga i fjerdingsmansbestyret, så hade jag trott att R. o. Ad. nu hade bordt gifva sitt bifall till hvad de öfrige Stånden föreslagit och hvilket jag äfven yrkade förra gången när detta förslag förevar.
I händelse många vidlyftiga reservationer skulle komma att afgifvas, fruktar jag att det skulle taga längre tid än en votering och i sådant fall begär jsg en votering, såvida det icke är för sent.
Den 28 Juni f. m. 271 Hr von Troil som härefter uppropades förklarade att lian begärt ordet endast för att reservera sig emot det fattade beslutet.
Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf att då R. o. Ad. ännu icke öfvergått till pröfning af något annat ämne, tiden för begäran om votering icke vore tilländagängen.
Jag vill visst icke hindra en votering att nu företagas om Hr Gr. o. Landtm, finner henne kunna ske; men då får jag åtminstone först anmärka oriktigheten af ett sådant förfaringssätt, att man efter reservationernas höljan, begär omröstning.
Om nu reservationerna klefve likaså många, som vid en föreg:de riksdag, i fråga om skjutsen, så skulle det kunna hända, att voteringen företogos på e. m., sedan reservationerne blifvit afgifna på f. m. i en fråga, der reservanterne måhända sluteligen vunne vid voteringen.
PROTOKOLL, HÅLLNA HOS HÖGLOFLIGE MH>3D13B8ÄÅ3Pffitt (öxm &NNW» VID JTttgtima Hihefcagat i <$'tockl)0lm -4T Åren 1853—1854.
Wjente Hiiftet.
@ STOCKHOLM.
Hörbergska Boktryckeriet, 1 85 4.
- Onsdagen den 15 Februari 1854.
Föredrogs ånyo Coust.Utsk:s d. 28 sistl.
Jan. och 8 dennes på bordel lagda meni. M 2, ang:de det från sistförflutnä Riksdag hvilande förslag lill ändringar i Grundlagarne.
Horn, Claes Fredrik, anförde skriftligen:
Ehuru numera oförmögen att deltaga i R. o. Ad:s debatter, har jag icke underlåtit att med upmärksamhet följa de vigligaste af dess förhandlingar, och det är med kännedom om den opinion rörande det hvilande Representationsförslaget, som bildat sig bland Ståndets ledamöter, som jag funnit mig upkallad af samvetspligt att ännu en gång bland Eder, Mine H:rr, intaga det säte, som grund lagen mig tilldelar, för att icke i sista stund svika den förbindelse, som denna rättighet mig ålägger.
Jag upträder således för att bestrida antagligheten af förslaget.
Förbigående dess formella brister och grundlagsvidriga tillkomst, hvaremot jag tillförene inom detta rum protesterat, fäster jag mig endast vid en af förslagets lnifvudgrunder, som utgör frågan om Sveifska Adeln bör, till samhällets båtnad, afstå från sin politiska belydelse.
Måhända finnes det bland oss flere, som icke vilja upoffra densamma och ändock bifalla förslaget derföre att detsamma förvandlar hela Adeln till en valklass i stället att dess representationsrätt nu inskränkes lill elt sjelfskrifvet eller befullmägligadt ombud för familjen, och att Adelns politiska vigt med förslagets antagande skulle snarare blifva förökad än förminskad.
Om så vore förhållandet skulle likväl deri ligga ett skäl till dess förkastande, emedan Adeln i massa icke eger giltigt anspråk på större andel i lagstiftningen än den redan innehar.
Men om äfven hela Adeln skulle till en början bibehålla en valrätt, som den nu saknar, betviflar jag högeligen att den kunde blifva beståndande under den fortgång af reformen som åsyftas med förslagets antagande af rörelsepartiet, en åsigt att republikanisera Sverige, som oförtäckt uttalas.
Det är första steget, säger man, på reformens bana och om R. o.
Ad. beträder denna bana i den rigtning som förslaget angifver, har det Högloft.
Ståndet otvifvelaktig! tagit första steget till uphäfvande af sin politiska tillvaro.
Jag känner visserligen den sats, att endast yrken böra representeras, hvarföre
Riddarhuset borde uphöra att vara en del af representation.
Huruvida denna opinion 4 Den 15 Februari f. m. eger flere eller färre anhängare är mig obekant.
Mig synes i allt fall att R. o. Arks representationsrätt kan med denna grundsats bestå då den icke bestrider den idéela åsigten af Staten.
Adelskapet, politiskt betrakladt, är en idée grundad på nyttans Iheori och det utgör ett yrke, det moraliska, nemi. att uprälthålla helgden af den ärftligt konstitutionell monarkiska principen.
Gör Adeln det ej, dess värre!
Det adeliga prerogativet sådant det af ålder finnes i Sverige, består till följd af sin både historiska och konstitutionella vigt, men förvexladt med allmänna medborgerliga rättigheter mäste del på naturlig väg försvinna och Adeln skall tvingas alt på rättsgrunder frånträda den valrätt, som klassen utöfvar utan annan skiljaktighet än den minst antaglige.
Det finnes åtminstone intet skäl för dess bibehållande sedan Adeln förkastat det adliga elementets idée, med underkännande af bördsrältigheten till Riksdagsmanna-kallet.
Denna sjelfskrifvenhet är visserligen hvad man synnerligast lägger Adeln till last och hvarföre, om icke af missförstådd egenskap hos Riddarhuset?
Man vill deri finna just motsatsen af hvad sjelfskrifvenheten alstrat, och lillräknar densamma en servilitetj hvilken ingalunda, af historien bevittnas.
Tvertom är det hos de valda Stånden, hvarest Hegenlens maktinkräcktningar, och stundom öppet väld, funnit bestånd och anhängare, som förlamat Riddarhusets motstånd.
Hvarje Adelsman, med känsla af medfödda pligler på grund af medfödda rättigheter bör finna sig upmanad lill ett af yttre förhållanden oberoende handlingssätt som representant, och kan ej frukta, då detta bär prägeln af sann uplysning och mogen öfvertygelse, att detsamma skall stäfja hans framgång i det offentliga eller enskilda lifvet.
Så är likväl icke alltid förhållandet med den som på grund af val eger förbindelser till principaler och derföre kan anse sin förpligtelse till ett parti vara af högre vigt än egen öfvertygelse, och då makten förutsatt alt den finnes der den bör vara, alltid eger medel att inverka på en adelig valklass, skall Regeringens anspråk på. dess representan ters anhängighet vinna en inflytelse, som den icke med samma framgång kan utöfva på det sjelfständigt upträdande Ståndet.
Om denna sjelfständighet derföre har en fastare grund i sjelfskrifvenheten än i valet, hvarföre skall den förre förkastas?
Jo derföre, säger man, att ingen målsman för nationen må upträda utan att vara befullmäktigad genom allmänt förtroende.
Satsen låter onekligen väl och skulle vara sann om allmänt förtroende alltid vore en följd af allmän uplysning och om menskliga passioner och förvillelser icke skapade falska opinioner om både sak och personer.
Men satsen är ytterst vådlig om den tillämpas på nationens högsta ombud, Regenten i en monarkisk Stat.
Det mest utbildade monarkiskt konstitutionella samhälle tvekär också ingalunda att erkänna det sjelfskrifna elementet som en grundpelare för Statens bestånd, och sjelfva den Engelska radikalismen vågar ej på allvar bestrida Öfverlmsels vigt och värde, ehuru mycket deremot af partihat yttras.
Englands reformatorer skulle icke kunna göra sig saker till den motsägelse att vilja uprätthålla den konstitutionella monarkien med uphäfvande af sin aristokrati.
Fransmännen hafva begått detta misstag och Den 13 Februari f. m. 5 följderna hafva vi uplefvat.
Straxt efter Juli-revolutionen hörde jag en fransysk borgare högeligen klandra barrikad-Konungens uphäfvande af det ärftliga Pärskapel och förespå hvad som inträffat.
( Sverige har man sträfva! tili samma mål.
Demokratien har linderstedt despotismen för att krossa Adeln och med aristokratiens utrotande trott sig vinna en garanti för konungamaktens lagbundenhet.
Man har dermed lyckats att åstadkomma täta revolutioner.
Sådane förberedas ytterligare genom underkännande af ärftliga politiska rättigheter, så nödvändiga för den konstitutionella monarkiens uprätthållande och det skall ej dröja länge, sedan det ärftliga prerogativet hos Adeln blifvit afskaffadt, förr än på allvar ifrågasattes, om en enda familj i Riket må bibehållas vid rättigheter, som alla andra förlorat eller måst frånträda såsom rättslösa.
Om dessa rättigheter missbrukas så må man tillse alt medel finnas till missbrukens förekommande, så att icke med rättigheternas bättre utöfning, man förlorar de deraf beroende sambällsfördelarne och dertill bör R. o.
Ad. se sin verksamhet upmanad. R. o. Ad. kan ej förbise sin bestämmelse, ett medlarekall, då under politiska strider demokratien botar att, till sin egen undergång vinna segern, (y dess egenskap är alt aldrig kunna tillfredsställas, och friheten, utgången från dess sköte, skall onekligen urarta till anarki, hvarpå i sin ordning följer despotism.
Man behöfver ej hafva upnått min ålder för att bevittna tillämpningen af de satser jag tagit mig friheten framställa.
Dagens tilldragelser äro talande bevis pä följderna af allt dagtingande med principer af ett vekt undfallande för irrande opinioner.
Det är en politisk pest hvaraf Europa f. n. lider och jag fruktar dess fortplantande i hvarje symtom till revolutionära omkastningar.
Skulle mina farhågor vara öfverdrifna må de ursäktas då de utgå från en ren öfvertygelse.
Sådan är den drifkraft, som förmått mig alt för della vigtiga tillfälle intaga mitt rum bland R. o. Ad. och dä jag nu nedlägger en protest mot uphäfvande af grunden för Svenska Adelns representationsrätt, bar jag med detsamma uttalat den afskedshelsning jag vördsamt hembär det RiksStånd, hvaraf jag en lång tid varit medlem.
Vi hafva i våra sednare dagar sett framlagda tvenne förslag, som väldigt ingripit i vår representation.
De innefattade en fullständig omstöpning af hela vår statsförfattning i det de utgingo ifrån nya och för nationen och dess häfder alldeles främmande grunder.
Dessa förslag föllo för styrkan af kärleken lill våra gamla institutioner; jag säger kärlek, ty äfven hos de mest ytterliga hos sjelfva radikalismen finner man ofta att den omedvetet ligger i månget hjerta.
Slutligen har det genom det nu framlagda förslag lyckats de personer att göra sina röster hörda, hvilka, med bevarande af andan och grunden i vår Statsförfattning, dock ifra för en förbättring i dess former.
Detta förslag är, oaktadt dess ganska ingripande egenskap, jag vågar påstå det, upgjordt i verkligt konservativ anda.
Dfet ligger i sakernas natur, det ligger i tingens af försynen en gång stadgade ordning, att om an - c
Ben 15 Februari f ni. dan af en god institution skall kunna bevaras, måste denna institution vara mäktig af en utveckling, den mäste vara lillgängling för förbättring i formerna.
Vi hafva äfven hört sägas ifrån den liberala sidan af detta hus, att delta förslag innebär en utveckling af vår representation i en liberalare anda; så mycket bättre.
Detta vore ett vackert drag i våra häfder.
Man kunde då säga alt konservatismen hos oss vore sanni liberal och liberalismen sannt konservativ, ett föi hållande som skulle göra båda sidorna heder.
De skulle då mötas, och det är endast på denna väg olika tänkande kunna vinna ett gemensamt mål, fäderneslandets bästa.
Detta förslags .uphofsmän hafva icke sökt något annat, än hvad de kunna bestämdt påstå ligga inom möjlighetens gräns.
De hafva icke väckt anspråk, som ej rättvisligen kunna tillfredsställas.
De brister i vår författning, som förslaget vidrörer, äro af den natur alt deras tillvaro allmänt erkännes, hvarföre behofvet af de förbättringar man sökt mäste erkännas af hvar och en, af hvilken politisk tro eller lära som helst.
Man skulle då kunna våga hoppas, att detta förslag ej ägde några motståndare, men detta är ej förhållandet.
Den bästa sak måste bestå sina strider.
Det gifves icke något varaktigt godt, som icke måste förvärfvas genom arbete, möda eller upoffringar.
Allt det goda, man dem förutan någon gång kan tillvinna sig, förflyger såsom guldet i den lycklige spelarens hand.
Här inträffar hvad ofta händer att ytterligheterna råkas.
De förnämste molståndarne till della förslag äro på ena sidan de samhällets medlemmar, som med hufvudet fullt af nya idéer om samhällets snara förbättring, ej tro sig kunna införa någon, utan att börja med att rifva ned hvad man äger för att derefter lägga en ny grund till en ny byggnad, likasom ett samhälle kunde när som heldsl omskapas.
Dessa personers antal är Gudi ära hos oss numera ganska ringa.
Deras förfarande påminner om hvad sora tilldrog sig inom vårt fjerde
Stånd för två Riksdagar sedan.
Frågan var om grundlagsförändringar, hvilka biföllos af de tre Stånden, men afslogos af det fjerde på den grund, såsom det hette, alt man icke ville lappa sina gamla kläder utan ikläda sig nya.
Delta yttrades inom ett Stånd, der man eljest skulle tro att hushåilsandan borde vara störst.
Man bygger dock ej samhällen på omstörlningar och nya theoder och i samhällsfrågor är hushållningen med theorierna i allmänhet lika lönande som i en allmän hushållning i ekonomiska förhållanden, å andra sidan äger detta förslag sina motståndare i personer, hvilka hylla en annan ytterlighet, sådana nemi., som med en uprätIhållande anda, dock sträcka denna anda så långt, att de ogerna medgifva någon förändrig.
De misstänka i hvarje förändring något ondt.
Om de också anse, att samhället har brister och att förbättringar äro af nöden, så motväges dock alltid hos dem denna åsigt af den invändning, alt de vådor, för hvilka man blottställer sig genom en förändring, kunna vara större än de brister, man söker afhjelpa.
De brister, som nu förefmnas i våra grundlagar och som allmänt erkännas äro för väl bekanta, för att här behöfva uprepas, de äro äfven tillräckligt framställda i det förevaride förslaget genom Den 15 Februari f. m. lie förbättringar, som iler är o införda.
Sedan långliga tider haiman alltid klagat öfver att klasser finnas, hvilkas rättighet lill representation i anseende till deras samhällsställning svårligen kan af någon bestridas.
Lika allmänt har man hört klagas deröfver, att våra öfverläggningar föras på fyra serskildta rum och att sålunda de uplysningar, som inom ett Stånd kunna vinnas, sällan eller aldrig komma det andra till godo.
Vidare är den invecklade arbetsordning, som följes vid våra Riksdagar en så stor och påtaglig brist uti vår representation, att ingen kan den förneka.
Ett annat fel består deruti att de personer, som med sina råd understödja konungamakten, sakna tillfälle att ifrån sin uphöjda ståndpunkt meddela de uplysningar till RiksStm, hvaraf dessa alltid finna sig i stort behof.
Alla dessa brister, Mina H:rr, äro genom det förevarande förslaget påtagligen afhjélpta till så stor del åtminstone, som det f. n. kan låta sig göra.
Jag vill icke uppehålla mig vid de andra Stånden och de serskildta skäl, som kunna för hvart och ett af dem tala för antagandet af delta förslag.
För dem gälla nemi. samma skål, som för oss, att här är fråga om införande af stora förbättringar till det allmännas båtnad.
Jag vill derföre här mera uteslutande fästa mig vid det Stånd, till hvilket jag har den äran alt ställa mitt tal.
Till oss vända sig snart sagdt allas ögon.
Härifrån väntar man alt förbättringen skall utgå och en förbättring inom vårt Stånd är sannerligen vilkoret för all annan i vår representation.
Våra Medstånd fråga: månne Sveriges R. o.
Ad. är allvarligt sinnadt, alt, så att säga, sopa rent för sin egen dörr?
Det ligger en stor vigt på den grad af alfvar, hvarmed vi behandla denna fråga.
Det ligger mycken magt deruppå, att Sveriges R. o. Ad. tydligt uttalar huru långt den vill gå, och hvar den vill stanna.
För flera år sedan uttalade R. o. Ad. ett ord.
Den är bunden af detta ord, af detta löfte.
Vi äro nu kraftigt upmanade af oss sjelfva och Medsländer att visa huruvida vi äro sinnade att hålla delta löfte.
Här lofvades nemi. att till åstadkommande af allmänt bästa, R. o. Ad. ville upoffra sin sjelfskrifvenhet, med det hufvudsakliga vilkor att ståndsprincipen blefve bibehållen.
Det är nemi. icke möjligt att, med bibehållande af denna sjelfskrifvenhet, inom reprentalionen åstadkomma ens sådan förbättring, att vi på alfvar kunna kalla den hufvudsaklig.
Man har länge gjort fruktlösa försök, att genom tvåkammarsystemel, ehuru främmande det än för oss är, åstadkomma en dylik.
Det är ej heller tänkbart att på denna väg bibehålla vår sjelfskrifvenhet, hvars uphörande vore vilkoret för systemets införande. R. o. Ad. skulle äfven då hafva sin betydliga andel i representationen, men omöjligt på grund af sjelfskrifvenhet.
Hufvudsaken anser jag för min del ligga deruti att sjelfskrifvenheten för Ståndet att såsom sådant deltaga med en fjerdedel uti representationen bibehålles.
Denna rättighet, denna sjelfskrifvenhet vill jag hoppas att Sveriges R: o. Ad. aldrig lemnar; den är ett nödvändigt vilkor för den monarkiska principens bibehållande.
Sveriges R. o. Ad. har till våra dagar ganska väl bevarat sina rättigheter, såsom egare af i uti representationen och med heder 8 Den 15 Februari f. m. upfyllt della kall.
Riddarhuset har under sina öfverläggningar visat prof på en grad af erfarenhet och insigter, sora fullt kunnat mätas med dem, våra MedStånd lemnat.
Svenska Adeln har, genom att sjelfmant infinna sig här vid Riksdagarna visat ett föredöme af upoffringar, som jag tror att något annat Stånd, hvarken kan eller skulle vilja följa, men det oaktadt, Mina H:rr kunna vi ej blunda för våra egna fel och brister; de äro för uppenbara.
Frön ligger inom oss till uplösning af hela Ståndet och del ligger makt uppå att man så ställer till att deras groningskraft tillintetgöres. Sveriges Riddarhus har med sin nnvar:de form mycket svårt att rätt, såsöm sig bör, fullgöra representant-kallet.
Det är för mycket fordradt, att den enskilde skall, med försummande af sitt hus, sin egendom uppehålla sig åratal vid Riksdagarna.
Den uuvar:de formen för vårt representationssätt inom Riddarhuset är ej möjlig att rätt i längden bevara.
Rättigheten att direct representera är för långt utsträckt.
Det finnes ingen lag, som förbjuder att Sveriges Adel, som utgöres af omkring 3,000 medlemmar, här representeras af 1,000 personer.
Ar nu detta rimligt, är det väl möjligt, att ett dylikt antal skulle kunna anses vara fullt väldigt att innehafva representant-kallet?
Det finnes icke heller någon lag, som förekommer att Svenska Adeln här alldeles uteblifva-.
Denna orimlighet hafva vi, Gudi lof, aldrig egt att befara, men vi äro deremot snart sagdt vid hvarje Riksdag utsatte för det olyckliga förhållande att R. o. Ad. här på Riddarhuset ofta representeras af endast 20 å 30 personer.
Det har handt, att de vigtigaste frågor, vid Riksdagens slut, varit behandlade af detta ringa antal utan någon borgen derför att dessa få personer varit begåfvade med större förmåga än andra.
En följd af allt detta har länge varit ett ouphörligt ombyte af R. o. Adis ledamöter inom Utskin.
Det verkar nödvändigt obehag, t. o. m. förargelse hos MedStin att se
Rikets högsta angelägenheter den ena dagen vårdas af en, den andra af en annan.
Formen af Riddarhusets sjelfskrifne representationssätt medgifver äfven missbruk af en vådlig och nära nog skamlig beskaffenhet den grannlagenheten förbjuder mig att vidröra.
Vi måste sjelfva inom oss söka att afhjelpa dessa fel och vi kunna det.
Det är äfven angeläget att vi göra det i tid; våra sår kunna eljest öfvergå till en kräfta, som kan göra dem obotliga.
Det kunde äfven hända att påtryckningen utifrån blefve så stark alt vi densamma omöjligen kunde motstå.
En påtryckning af blotta orättvisan och afunden är aldrig farlig, men en påtryckning som med billighet och rättvisa till drifkraft, blir det alltid.
Men, frågar man, skola alla dessa förbättringar, nödvändigt köpas med upoffring af sjelfskrifvenheten?
Jag svarar ja.
Hvad är då denna sjelfskrifvenhet?
Ar dess fördel verkligen så stor?
Den är det visserligen för den enskildte som den åtnjuter.
Det kan icke nekas att det ligger en stor fördel deruti, att känna sig fullt oberoende, att icke hafva något annat än sin börd att tacka för sitt upträdande här, men detta företräde är åtminstone blott subjektivt, ty utifrån eller objektift betraktadt, erkännes detta företräde ej alltid eller sällan.
Det er - Den 15 Februari f. m. 9 kännes icke såsom en fördel för det allmänna.
Det allmänna fordrar en yttre borgen för denna sjelfständigliets rigtiga bevarande.
Denna borgen finnes numera hos oss endast i obetydlig mån, nemi. derutinnan, att vi. ega några få större majorater.