Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Dorsch-Bosins Portia är smidigare, lenare, lättare, meri hon är derför icke finare, och hvad majestät och ädelhet vidkommer, äro de blott yttre prydnader, påtagna för tillfället, när Portia går ut bland menniskorna, men icke vuxna ur hennes natur.
Hvad som i betänklig grad skadar, att icke säger för-derfvar, denna Portia, är framställarinnans tillkonstlade och förvrängda spel i många scener och synnerligen i rollens så • väl glädtigare som känsligare delar.
I dessa är fru Dorsch-Bosins spel så behagsjukt, att det vänder upp och ned på Portias hela karakter.
Det är högst förvånande, att en sådan tillkrånglad och onaturlig framställning härleder sig från samma skådespelerska, hvilken gifvit en så sann biid a£ Hjördis och ett så friskt, naturligt och oskuldsfullt tilltalande stycke sceniskt arbete som Margareta.
Hvarför fortfar fru Dorsch-Bosin icke att vara sig sjelf?
Hvarför strider hon icke bättre mot faran af att låta öfverrumpla sig af en ef-terbildningslust, som kommit öfver henne efter hennes ankomst till den kungliga scenen?
Jag tror icke, att hon af-sigtligt efterbildar fru Hwasser, men omedvetet sker det, och detta i så hög grad, att det hotar att förderfva hela hennes konstnärsindividualitet.
Då fru Dorsch-Bosin sannolikt aldrig kan hinna fru Hwassers störa.
egenskaper, verkar det så mycket mer obehagligt att se henne återgifva denna talangfulla skådespelerskas mindre goda sidor, hvil-két för öfrigt ju är faran vid all efterbildning.
I.närvarande fall är det så mycket mera beklagligt, som man har rättatt vänta något annat af fru Dorsch-Bosins stora sceniska begåfning.
Hvad är orsaken, att denna skådespelerska, som gaf så godt hopp om sig så länge hon var anstäld vid Nya teatern, tyckes svika det hoppet, sedan hon kommit till den kungliga?
Jo, svara somliga, det kommer sig deraf, att hon nu finner sig i en helt annan omgifning än der borta på Blasiiholmen; nu är hon bland verkliga konstnärer, och dä märkas bristerna.
Andra säga: Så länge fru Dorsch-Bosin uppträdde hos hrr Josephson &amp; Holmqvist, tilläts hon icke krångla på scenen och hon släptes ej heller fram förr än hr Josephson fått henne riktigt dresserad.
Jag låter de två omdömena stå här utan försök till utläggning.
Det kan ju hända, att de bägge innehålla något sant, fastän det senare sannolikt är det, vid hvilket man mest bör fasta sig.
Visst är, att man också på fru Dorsch-Bosins sätt att spela prinsessan af Bagdad, denna usla roll, och Portia, denna ädla och sköna roll, kan märka saknaden af tillbörlig “ instruktion ".
Borde det icke — måste * man ännu en gång spörja — finnas en instruktör, en som fullkomligt förstår sin sak och eger förmåga att göra sina åsigter gällande, hvilken riktigt inöfvar hvarenda scen?
Hr Ghristiernsson är icke instruktör, han är regissör eller något som väl närmast motsvarar biträdande intendent, och har han verkligen öfvat in scenerna i “ Köpmannen ", hvilket jag icke känner, så måste han ej hafva • erforderlig myndighet, eller, hvilket ju också är möjligt, ej tillräcklig förmåga.
Det vore kanske fördelaktigare att först skaffa en god instruktör och sedan låta måla nya dekorationer.
Om Bassanio, Portias brudgum, vore nog mycket att säga, fastän visst icke så mycket som om bruden, men jag måste vara kort, så vida jag skall få vara med i Dagens Krönika.
Det är hr Elmlund som återgifver den lefnads-.
friske, men efter borgerlig måttstock kanske just icke i allt aktningsvärde ädlingen, hvilken genom öfverdådigt lefnads-sätt råkat i förlägenhet, och rollinnehafvaren, mot hvilkennog berättigade anmärkningar kunna göras i flere andra roller, är dock just genom sitt ädla sceniska skick en lyckad företrädare af én gentleman, som med alla sina fel likväl visar sig höra till denna “ adel i den sedliga verlden “, ‘ bland hvilken Portia sjelf intager en så hög plats.
Det är det verkligt ädla sinnelaget, som ännu mer än den präktiga yttre skepnaden bereder Bassanio rum i Portias hjerta, och det är det förra ensamt som for honom öppnat Anto-nios börs och gifvit honom dennes vänskap.
Detta sinnelag tolkas på ett godt sätt af hr Elmlund, och hvar och en som älskar vår sceniska konst måste känna sig glad, att denne skådespelare ännu är i sin fulla ungdomliga kraft.
Större konstnärer finnas i Europa, men på den svenska scenen fyller hr Elmlund väl sin plats.
Hvar är den som skulle kunna ersätta honom eller ens biträda honom i det s. k.
“ högre “ skådespelet?
Man ser icke till någon, lika litet man finner någon som kan öfvertaga Edvard Swartz ’ ännu betydelsefullare roller.
De som påstå, att hr Elmlund icke utmärker sig för annat än rutin, en genom vana förvärfvad skicklighet i sceniskt fabriksarbete, måste dock erkänna, att det vid vår.
kungliga teater icke finnes någon annan som, inom hans område, kan göra det arbetet så tillfredsställande, och skulle han lemna scenen, uppstår en lucka som åtminstone icke för närvarande kan fyllas.
Tror man kanske, att Lorenzos representant i det nu i fråga varande skådespelet skulle kunna ens på långt när ersätta hr Elmlund?
Den sist nämde tillhör den gamla uppsättningen, den som i synnerhet under frih.
v. Stedingks styrelsetid uppblomstrade och af hvilken nu tyvärr ej många medlemmar återstå.
Hvilka förhoppningar kunde ej då knytas till de ungas framtid!
Alla dessa förhoppningar hafva icke förverkligats, det är olyckligtvis sant, men nu finnes icke ens någon anledning till nya förhoppningar, och det är ännu värre.
Ingen annans än den styresmans som i halft annat årtionde skötte teatern liksom hade han skött en fabrik, der det blottär fråga om att hålla maskinen i gång, så att det dagliga arbetet icke afstannar, utan att bekymra sig om någon konstnärlig plan, utan att hafva några literära intressen, utan att tänka på de ungas utbildning.
Och hvilken är i f örsta hand orsaken till ett sådant vanvårdande och missaktande af konsten?
På den frågan svarade Dagens Krönika redan sistlidne vår.
Den kungliga svenska scenen har genom vårdslös behandling kommit i den betänkliga belägenhet, att den icke har några krafter som trygga skådebanans framtid.
En enda af alla de unga kan må hända utbildas till en god komiker.
Det är hr Hamrin.
Ännu åtminstone vågar man icke förutsäga något om hr Kjellberg.
Bägge hafva upp-trädt i Lancelot Gobbos roll (hvilken utan skada kunnat uteslutas) och dragit sig tämligen godt ur spelet, en icke lätt uppgift, enär det gäller att med en helt och hållet för Shak-speares tid lämpad clown-figur söka roa vårt århundrades i det fallet nogräknade allmänhet.
Och likväl är hr Hamrin ännu långt ifrån utbildad, och hr Kjellberg har icke förr än i denna roll visat någon egentlig förmåga som elev.
En täck och behaglig företelse är Nerissas framställarinna, fröken Adamsén, och inom detta område torde hon blifva af stor nytta.
Hon har fått sin undervisning i elevskolan under hr och fru Willmans ledning.
Men hvad skall man säga om Lorenzos och Jessikas represéntanter?
Att något sådant kan släppas fram på en .stor scen är ett sorgligt fattigdomsbevis.
Låt oss icke kasta åtminstone hela skulden på de unga rollinnehafvarne.
De göra sitt bästa och hafva aldrig fått lära bättre.
Men huru grundligt skämma de icke bort den i sig sjelf oöfverträff-ligt sköna femte akten!
Och så stå vi slutligen framför två af Shakspeares berömdaste karakterer, köpmannen Antonio och juden Shylock.
Den först nämde framställes på Stora teatern af hr Örtengren i så spak, att ej säga färglös uppenbarelse, att hela karakteren dunstar bort.
Antonio är en svårmodig man,
2hvilken i all sin grosshandlarstorhét och i medvetande af sin ur högre synpunkt fattade köpmansuppgift går och bär på mörka aningar, och det är mycket riktigt, att rollinne-hafvaren önskar betona just den tungsinthet som hvilar öf-ver karakteren; men hans krafter räcka icke till, och nu yttrar tungsintheten sig på det sättet, att den ädla manlighet och det fina skick, som också utmärka Antonio, uppgå i det tomma intet.
I hr Örtengrens spel saknar karakteren både konturer och fårg.
Hans köpman är effacé, som fransmannen säger, en utsuddad Antonio.
Rollfördelarens förtroende till den unge skådespelaren, och dennes aktningsvärda bemödanden hafva icke motsvarats af det vunna resultatet.
Kungliga teatern har likväl en Antonio, heter det.
På sin höjd beklagar man, att den yttre personligheten icke är nog tilltalande.
Att just det väsentliga fattas, tyckes man icke märka.
Man har aldrig sett någon annan Antonio eller också har man hunnit glömma honom.
Man vet icke af att på andra skådebanor finnas konstnärer som i denna roll tvungit åskådarne att tänka sig in i stycket och just genom köpmannens representant på scenen kommit dem att ana hvarför hela skådespelet uppkallats efter denna karakter.
Den som i “ Köpmannen i Venedig " på vår scen manar till eftertanke är hr AlmVof i Shylocks roll.
Det är väl också han som räddar framställningen, i det han drager uppmärksamheten från det myckna svaga hos andra rollinnehafvare och samlar den på den vinningslystne ockraren, hvilken slutligen låter det ohyggliga hatet till Antonio besegra sjelfva vinningslystnaden.
Hr Almlöf har icke blott fullkomligt riktigt uppfattat Shylocks karakter — det var ju att vänta af en så betydande konstnär — utan också i sin framställning gifvit en så träffande bild deraf, att den stål * fullt klar för sannolikt hvarje åskådare, bildningsgraden må vara aldrig så olika.
Om teatervännen måste uttrycka sin glädje öfver att hr Elmlund, såsom jag nyss sade, är i sin fulla ungdomliga
«kraft, är väl tillfredsställelsen ännu större deröfver, att hr Almlöf med ostörd fysisk styrka ännu tillhör vår scen.
Hvad vore vår teater utan honom?
Han kan misstaga sig någon gång, hvarpå hans Figaro onekligen är ett bevis, men hans misstag höra till undantagen, och det kan sannerligen icke sägas om alla våra skådespelare.
Hvad som i hög grad utmärker hr Almlöfs spel i allmänhet och icke minst i Shy-locks roll är dess fullständiga natursanning.
Han är icke den ende skådespelare som på ett gripande sätt utfört rollen, men han är en bland dem som bäst förstå att, hvad Hamburgerskolans storman Friedrich Ludvig Schröder redan på sin tid förkunnade, natur och intet annat än natur måste vara konstens fältrop.
Det naturliga är icke det triviala och poesilösa.
Den skådespelare, den konstnär i allmänhet, som skall fullt riktigt kunna återgifva naturen, måste vara en sant bildad person.
Den obildade routiniern gör det icke, om också han någon gång lyckas i en eller annan detalj.
Endast den som genom fullständig bildning kan uppfatta den dramatiska poesien förmår att i den karakter, han skall framställa på scenen, inlägga den natursanning som visar karakteren i dennes helhet och ej blott en eller annan sida deraf.
Helgjuten framstår hr Almlöfs Shylock.
Hvad som skulle kunna anmärkas, och det torde hafva stött mer än en konstvän, det är, att hr Almlöf i rollens början icke talar, utan deJclamerar.
Man måste förvåna sig Öfver något sådant hos den konstnären.
Det är just konstnärer af Almlöfs art som skola vänja allmänheten af med den naturvidriga “ vackra deklamationen ", hvilken allt för länge hindrat den rätta verkan af ett godt konststycke.
Emellertid öfvergår Shylocks representant under spelets fortsättning allt mer till sanningen och naturen, och i ’ fjerde akten står han på höjden af lyckad framställning af karakteren.
En sannare och bättre bild deraf kan väl knapt uppnås.
Det var hvad jag ville, i största korthet, säga om “ Köpmannen i Venedig " på vår kungliga scen, men jag fruktar att jag, utan att hafva ämnat det, kommit in på kritikens område.Jag tycker mig nästan se den ofvan nämde konstnärens och konstvännens vålnad, hvilken knäpper i hop händerna öfver magen och skakar på hufvudet ... “ Oförsigtige yngling!
På det musikaliska fältet har vår kungliga scen gjort en stor förlust, men det ser ut, som vore ingen, icke ens den mest betydande, alldeles oersättlig.
Operan lefver och verkar, och får hon arbeta under hr Willmans ledning, bör man hoppas, att hon skall åtminstone kunna hålla sig uppe.
Mycket mera hafva vi väl icke att hoppas under den närmaste framtiden.
Olyckligt vore, om de som skulle styra det hela gå och inbilla sig, att allt är pour le mieux dans le meilleur des mondes.
Då först är fara för handen, att det hela icke kan hålla sig uppe.
Måtte man framför allt icke akta på smickrarne.
Det säges, att Kristina Nilsson under sitt senaste besök här yttrat, att vår lyriska scen kunde godt täfla med hvilken annan utländsk som hälst, ja, den stora sångerskan tillägges till och med för vår opera ännu mera smickrande utlåtanden.
Ren artighet, men föga uppriktighet.
Kristina Nilsson vet nog, huru gerna man i hemlandet förtalar henne och huru man skulle hafva häcklat henne, om hon på något sätt låtit förstå, att en opera verkligen kan gå bättre än i Stockholm.
Kristina Nilsson är diplomat.
Den eller de som styra vår lyriska scen borde väl också vara så mycket diplomater, att de uppfattade verkliga betydelsen af det smickret, bugade sig och tackade, men gingo från den diplomatiska Nilsson med allvarlig föresats att söka en gång förtjena berömmet.
Tro de, att de redan nu äro deraf förtjenta, äro de ohjelpligt förlorade.
Mycket vore att säga om Stora teaterns lyriska afdel-ning, den teaterns förnämsta, men just emedan det är så mycket, måste dermed uppskjutas till en annan gång.
Måtte blott icke den stora afgörande hufvudhändelsen i följd af en kungl.
proposition innan dess hafva inträffat!
Måtte Posse-ministéren icke i en tvär vändning hafva förväxlat kungsladugårdarne och kungl.
teatern!
' Hur ser det ut på Dramatiska teatern?
Ungefår likadant som vid förra spelårets slut.
Hr Fredrikson är fortfarande intendent och skådespelare, söker fortfarande att med prisvärd opartiskhet hålla jemnt mellan dessa två och lyckas fortfarande icke.
Teatern deremot har varit lycklig i valet af ett par stycken, “ Sällskap der man har tråkigt " och “ Séraphine “, ännu mer lycklig i återupptagandet af “ De unges förbund ", men fullkomligt olycklig i att välja “ Prinsessan af Bagdad “, “ Uppåt! “ samt ett par af mögel och rost förderfvade stycken af den franska spellistans tarf-ligare alster.
Länge tålde det, innan vår kungliga talscen vågade sig på Alexandre Dumas “ Demi-monde “.
Operan hade långt förut bemäktigat sig Kameliadamens falskt sentimentala och helt osedliga text.
Man må dock icke räkna allt för strängt med Dramatiska teatern för detta dröjsmål.
Åfven andra scener, till och med i sjelfva Paris, tvekade länge, innan de vågade sätta upp “ Demi-monde “, och till det högkomiska hör, att kejserliga stats-talscenen vände sig med fasa från det stycket.
Kejsardömet var för sedligt för att kunna fördraga Dumas ’ sedekomedi på Théåtre Fran^ais!
Den som vågar visa fram såret, första vilkoret för att det skall kunna läkas, anklagas för att hafva åstadkommit det.
Osedlighetens afslöjare förväxlas med osedlighetens upphofsman eller åtminstone främjare.
Detta är en gammal historia, som ej saknar exempel äfven i nyare tid.
Medgifvas måste dock, att Alexandre Dumas d. y. till en viss grad har sig sjelf att tacka för misstaget.
Han har i sin “ Dame aux camélias “ kälat med lasten, och då “ Demi-monde “ framstäldes, tog man för afgjordt, att det stycket vore hållet i samma anda.
Man gaf sig icke tid att undersöka, ej ens att betrakta.
Dumas måste vara osedlig, och det omdömet spridde sig öfver hela jorden och motarbetade det goda som “ Demi-monde “ onekligen innehåller.
Att en teaterdirektör icke skulle taga bättre reda på sanningen ärvisserligen beklagligt, men det är icke första gången sådant händer.
Värre är, att de smakdomare som hyste andra estetiska åsigter än Dumas endast der för sökte att brännmärka honom som en sedligt förderfvad menniska — alldeles som vi sett i den senaste tiden med Ibsen.
Det var redan under det den förra styrelsen ännu var vid makten, som “ Demi-monde “ (“ Falska juvel er “) togs upp på Dramatiska téatern, så der bort åt tre årtionden sedan stycket spelades första gången i Paris och naturligtvis forst några år efter att Téåtre-Fran^ais sjelf brutit isen för de “ stora “ teatrarne, de af staten understödda.
Med “ Falska juveler “ tog vår Dramatiska teater ett ganska vigtigt steg.
Det är blott skada, att utförandet på qvinnosidan lemnade så mycket öfrigt att Önska.
Svårligen kan någon nu lef-vande skådespelerska, icke ens i Paris, hinna den fullkomlighet som Rose Ghéri, hvilken skapade hufvudrollen.
Croi-zette, hvilken på Théåtre^Fran^ais upptog Suzanne d ’ Ange, går på långt när icke upp mot Gymnase ’ s utmärkta, nu länge sedan aflidna konstnärinna.
Men nog kan man fordra, att sjelfva den inre meningen med denna karakter icke för-derfvas, såsom man ty värr sett på vår scen, oaktadt man just icke hört några anmärkningar mot fröken Björkegrens spel.
Denna unga skådespelerskas hela natur ligger emot den rätta uppfattningen af Suzanne — vare detta ^agdt till heder för qvinnan, men icke till beröm för skådespelerskan
— och det är orätt att anförtro henne en sådan roll, ännu orättare att sedan hon fått rollen icke närmare undervisa lienne om sjelfva meningen med denna Suzanne.
Olyckligtvis har fröken Björkegren för utförandet af just denna roll fått uppbära myeketNberöm i Danmark.
Jag säger olyckligtvis, ty detta gifver henne anledning att tro, det hennes uppfattning och framställning af karakteren äro fullt riktiga.
Det största berömmet, att icke säga det oförståndigaste smickret, tilldelades henne af en helt ung författare, hvars begåfning är ganska aktningsvärd, men hvilken sannolikticke haft tillfälle att se mycket annat än hvad de danska teatrarne bjuda och derför då han fick se något nytt, ' genast tyckte, att det måste vara bättre än det hvarvid han var van.
Att få beröm i främmande land är vanligtvis af större värde än erkännandet i hemlandet, och är det senare erkännandet just icke så ovilkorligt, så skrifves detta på afund och andra mindre vackra bevekelsegrunder.
I stället för att litet djupare tänka äfven rollen, har fröken Björkegren naturligtvis genom det danska smickret styrkts och stadfästs i öfvertygelsen, att hon spelar den fullkomligt riktigt, och, hvad ännu beklagligare är, den som väl borde vaka öfver, att hvarje roll kommer till sin fulla rätt, herr intendenten, han tager sig af berömmet anledning icke blott att styrka den i fråga varande konstnärinnan i hennes oriktiga framställning, utan också att inbilla sig sjelf och försöka inbilla andra, att den kungl.
svenska dramatiska scenen står ofantligt högt och lemnar i synnerhet den kungl.
danska långt bak om sig.
Sorgliga villfarelse!
Sedan Alexandre Dumas med sitt förnämsta dramatiska arbete vunnit burskap på vår kungl.
scen, hade man väl väntat att få se det efterföljas af något annat bland hans mera framstående stycken, men att hans sämsta, “ Prinsessan af Bagdad “, skulle uppföras, var en icke angenäm öfverraskning.
Hvarför icke då hällre taga upp “ Les idées de madame Aubray "?
Det är icke nytt, det är sant, men det är “ Demi-monde “ ej häller.
“ Les idées " är ett - dussin år yngre än “ Demi-monde ".
Det har redan gifvits på en Stockholmsteater, men för flera år sedan och i en.
uppsättning som just icke var den bästa.
Nog bör väl den kungliga scenen kunna åstadkomma något bättre än Mindre teatern.
Att värdigt besätta fru Aubrays roll, hvilken skapades af Pasca på Gymnase, är väl icke alldeles omöjligt.
Värre kanske är att finna en duglig representant för Jeannine, den unga förförda flickan, hvilken oaktadt sitt fall kan sägas vara en ren företeelse, nästa ingénue, så underligt ellerorätt detta än må synas *.
Våra teatrar lida brist på dem som kunna tolka sådana roller.
Den enda som kommer närmast och.
likväl är på långt afstånd skulle väl vara fru Moberg.
Andra som hos oss försökt sig på det området * äro alldeles otillräckliga.
Man har sett mycket besynnerliga företeelser, sådana som bestämdt aldrig skulle tillåtas på en skådebana af högre ordning, unga flickor, om hvilka man just icke kan säga att de spela illa, ännu mindre att de spela bra, ty de spela alldeles icke.
De veta icke det ringaste hvarom fråga är.
Och ingen finnes som kan gifva dem ens en aflägsen föreställning om hvad konst egentligen borde vara!
“ Prinsessan af Bagdad “ föll och förtjenar icke annat.
Det är icke alltid som Alexandre Dumas kan begagna sig^ af sitt snille.
Den danske författaren Chr.
Molbechs “ Uppåt! “ föll också och förtjenar det i lika hög grad.
De dagliga tidningarna hafva redan, för länge sedan hållit liktal.
Ingen tog det uppskrufvade, innehållslösa handtverksarbetet i försvar, icke ens någon hyperidealistisk apologet, som annars i professor Molbechs dimfigurer kunnat finna ersättning för den hos vissa författare öfverklagade bristen på det “ konstnärligt renande elementet ", t. ex. förmedelst den genom kolos renade kärleken.
Att Dramatiska teatern tog upp professor Molbechs stycke var otvifvelaktigt ett misstag, men dock vida förlåtligare än det som begåtts genem att spela ett par af Lambert Thiboust ’ s okonstnärliga arbeten, i synnerhet det gamla “ Aux crochets d ’ un gendre “, som icke ens Södra teaterns publik kunde smälta.
Om Dramatiska teatern ovilkorligt ville spela ett så tarfligt stycke, borde väl rollerna då hafva utdelats på annat sätt.
De flesta tidningar hafva varit så artiga, att de gifvit sitt erkännande åt spelet.
Det är en för långt drifven artighet.
Spelet var otillräckligt, erkänna alla som anse sig icke behöfva vara artiga på sanningens bekostnad.
Vid första föreställningen var äfven minneslexanotillräcklig.
Det hela var ett jemmerligt prof på vårdslöshet hos en kunglig teater.
Hvad skulle en främling hafva tänkt om det skådespelshuset, i fall han den aftonen för första gången infunnit sig i Dramatiska teaterns salong?
Han skulle nog hafva behöft en föreställning af “ De unges förbund “ eller af “ Séraphine “ för att plåna ut det första intrycket.
Ibsens stycke går förfarande på ett sätt som är den snillrika författaren värdigt.
Steensgård är onekligen en af hr Frcdriksons bästa karaktersskapelser, och så olika Wilhelm Wiehes framställning på den danska kungliga teatern än var i mycket, vore det sannolikt orättvist att påstå, det denne öfverträffade Fredriksons.
Båda dessa skådespelare hafva träffats i det lyckade bemödandet att lägga vigt på och framhäfva Steensgårds ofantliga inbilskhet, hvilken nödvändigt måste af skådespelaren särskildt betonas, mera kanske än författaren sjelf aktat nödigt, ty i annat fall är karakteren mindre lätt att förstå, då Steensgård, ehuru med mycket godt hufvud, låter narra sig af alla menniskor.
Om hr Fredrikson kunnat eller ansett riktigt att gifva sin Steensgård någon yttre älskvärdhet, hvilken Wiehe icke försummade, skulle verkan af figuren vara kanske ännu större och otvifvelaktigt ännu närmare författarens afsigt.
Sådan Steensgård nu emellertid framställes af hr Fredrikson, är han i alla fall ett, bland många andra, bevis på hvilken begåfvad karakterskådespe-.
lare nämde konstnär är.
Att han icke kan spela Almaviva så som sig bör, öfverskyles af så många andra förträffligt utförda roller.
Huru Johannes Brun löser sin uppgift som Daniel Hejre känner jag icke af personlig erfarenhet, men enligt samstämmande intyg skall det vara något af allra första ordningen, och han torde väl vara den ende af Hejre-repre-sentanterna på de nordiska skådebanorna som kan jemfö-ras med vår Almlöf.
Den som känner Brun från blott Jeppe och Michel Perrin har svårt att föreställa sig honom som Hejre, men vi få väl tro på försäkringarne.
Visst är, att hrAlmlöf är ypperlig i den rollen, och att den teatervän som älskar framför allt finhet och träffsäkerhet i uppfattning af en karakter aldrig kan för ofta njuta af hans spel uti i fråga varande stycke.
Aldrig såg man väl en mera helgjuten bild af elakhet och qvickhet Med Fredrikson som Steensgård, Almlöf som Hejre och fru Almlöf som madam Rundholmen är Ibsens skådespel för alltid tryggadt på spellistan och borde icke gömmas undan så länge som nu varit fallet.
Äfven öfriga medverkande göra sin pligt mot ett af Ibsens mästerverk, och främst bland dem torde hr Thegerström som Aslaksens representant förtjena sin plats.
Om kungl.