Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Det är välsignadt af hans helighet i Rom och skall följa grefvinnan i grafven, — sade sakristanen, som gick och sysslade i biktstolarne vid altaret.
— Den fromma grefvinnan har skänkt hela sin förmögenhet till kyrkan här och till klostret, som ligger utom staden, — fortfor han, omsorgsfullt fläktande flugorna ifrån liket med en gammal vigvattensqvast.
— Hon var då mycket rik, förmodar jag? — sade Alf likgiltigt, som mera tänkte på den sköna, lefvande qvinnan, som han första gången sett här, än på den dödas frikostighet.
— Ja, hon hade ett stort gods, som kommer att tillfalla klostret, och man skall i everldeliga tider hålla messor på hennes dödsdag för hennes själs frälsning.
— Den anses då vara mycket illa fast? — inföll Alf leende.
Kyrkovaktaren såg på honom med en dum min, vände sig bort och svarade ingenting.
— Tro och öfvertro, — mumlade Malkolm, betraktande den döda, — sanning och vidskepelse, fruktan och hopp, hvem gifver dem väl sin rätta betydelse?
Liksom färgspelet på stengolfvet här ifrån fönsterrutorna beror på ögats uppfattning, så bero dessa omtvistade abstraktioner på det hjerta, som upptager dem.
Lyckliga gamla qvinna, hvars stela fingrar ännu i döden kunna fasthålla, hvad du i lifvet trodde på och hvars hopp kunnat hvila på några afsjungna messor.
Ja, jordens barn äro sällast, ju mera de tillhöra jorden, ju fastare hon håller oss tryckt intill sig, och ju mindre den fängslade anden kan höja sig deröfver, ty ju längre kedjan är, desto tyngre är den, ju högre själen flyger, desto smärtsammare
känna vi oss skilda både ifrån himmel och jord.
Vi hafva förlorat fotfästet på jorden, utan att kunna hinna himlen, — tillade han halft för sig sjelf med denna melankoliska blick, som gjorde hans ögon så vackra, under det han stack sin arm under Alfs och lemnade kyrkan.
— Nej, min herre, de äro ännu icke återkomna, — svarade en af uppassarne i värdshusets förstuga, till svar på Alfs fråga efter den ryska majoren, som han sett resa till Langenau på morgonen.
— Nej, de komma vanligen hem till middagen.
— Huru kommer det då till, att de dröja så länge i dag?
— Jag är verkligen icke i stånd att begripa det, men i alla händelser återkomma de nog i afton.
Klockan är endast åtta, och vi få ett herrligt månsken.
— Det är sannt, de hafva velat undvika hettan och dammet på dagen.
— Ja, det är förmodligen orsaken till deras dröjsmål.
Gossen fläktade dammet af sina skor med servietten, som han höll öfver armen, och gick tillbaka in i matsalen, der han höll på att duka bordet för soupe’n.
— Hör på, Johan! —ropade
Alf hastigt åt Malkolms betjent, som i detsamma gick förbi.
— Säg din herre, som redan är derinne, att jag går ut och kanske icke återkommer förr än senare.
Det hade fallit honom in att återvända samma väg de nyss kommit, ett stycke utom staden, i förhoppning att möta de väntade brunnsgästerna, en idé, som skulle kunna synas hvar och en temligen besynnerlig, men då man är kär, så har man mycket besynnerliga idéer, och det är ingenting att säga derom.
Den unge kandidaten, som icke ville gå in för att undvika en möjlig fråga af sin kamrat, borstade som hastigast dammet af sin rock och sina krusiga lockar, tryckte hatten derpå och gick ut genom porten igen med så raska och spänstiga steg, som om han icke varit ur sitt rum på hela dagen.
Det hade varit hans mening att vid fästningsvallen afvakta den unga flickans och hennes onkels återkomst, men luften var så sval och aftonrodnaden var ännu icke besegrad af skymningen, han fann det angenämare att fortsätta vägen och gick framåt ända till ett litet värdshus eller bättre krog, der Malkolm och han ofta varit inne under sina promenader.
Alf kände sig törstig, och som värden utom det vanliga ölet äfven hade thé, lemonad och isvatten att bjuda på, så gick han in, då huset låg alldeles invid vägen, och ingen kunde passera, utan att han skulle märka det.
På ena sidan af den lilla gårdsplanen, under ett par stora lönnar bredvid några bondvagnar, stod äfven en kalesch, som mycket liknade den, hvari han sett den unga flickan åka om morgonen, men Kranachs ekipager voro alla i ett temligen bedröfligt skick och liknade hvarandra så mycket, och dessutom var ingen anledning att tro de resande hafva stannat bland arbetarne på en ölstuga, hvarför Alf gick in, utan någon vidare tanke på den gamla vagnen utanför.
Inne i värdshussalen sutto några af de vanliga gästerna vid sina bierseidlar, och dessutom ett par landtmän, som kommit ifrån staden, der de varit inne för att sälja höns, grönsaker och kalfvar och hvilkas burvagnar stodo utanför.
Det var temligen skumt i det låga rummet, och
Alf gaf icke akt på någon särskild derinne, förrän en af de närvarande sakta reste sig upp vid hans inträde och sökte smyga sig ut bakom honom.
Han vände sig då om och igenkände i ögonblicket, för tredje gången denna dag, den lilla juden.
Hastigt som tanken, fattade han tag i hans rockkrage och höll honom qvar.
Det händer ganska ofta, äfven i vigtigare fall, att ändamålet glömmes af interesse för medlen; och den ifver, den energi och häftighet vi utveckla under bemödandet att ernå en sak, stå ofta i ett mycket ojemnt förhållande till målets vigt; sjelfva ansträngningarna derför och svårigheterna dervid lifva och sysselsätta oss till den grad, att det, som ifrån början var hufvudsaken, blir nästan glömdt, och medel och ändamål blifva ombytta.
Liksom vildbrådets hela vigt och värde ligger i nöjet af jagten, så hade Alf nästan glömt, hvarför han ville fånga juden, under den ifver och det interesse, som hans många misslyckade bemödanden dervid och den lilla listiga mannens ständigt lyckade räddning uppväckt och stegrat.
Nu hade han honom då verkligen fast och blef sjelf så förbluffad öfver sin framgång, att han i första häpenheten och glädjen knappt visste, hvad han skulle företaga med honom.
— Ursäkta, min herre, ursäkta! — sade han så artigt och lugnt han förmådde, under det den förmente handelsexpediten ifrigt och med synbar förskräckelse sökte göra sig lös.
Denne hade imellertid blifvit alldeles blek och sökte med skallrande tänder och förtviflade åtbörder att komma ur sin rock och på detta sätt kunna befria sig.
Alf fann, att det var omöjligt att qvarhålla honom med mindre än att fatta honom om lifvet och trycka honom i sin famn.
Hela denna scen i den öppna dörren den sprattlande lilla juden och de förvånade källarkunderna, föreföll den liflige unge läkaren imellertid så löjlig, att han mot sin vilja brast ut i skratt, under det han alltjemt höll den motsträfvige juden tryckt till sitt hjerta.
Den lilla svarta vaxdukspåse, som denne hållit under armen, hade imellertid fallit ned på golfvet, och hela dess innehåll, en hop askar, burkar och små paketer, som spredo en stark lukt omkring sig, rullade omkring öfver allt till deras egares ännu ytterligare vrede och fasa.
— Men så lugna er då, min herre!
Lugna er, för fan, jag ämnar icke äta upp hvarken er eller eder blanksmörja, — sade Alf, ännu skrattande, då han såg, att den arma varelsen var nära att svimma och nu hängde matt och slak som en våt handduk öfver hans armar.
— Min herre, jag begriper icke, hvarför ni kommer och skrämmer lifvet ur den stackars karlen, — sade värden, som tillika med de öfriga i rummet kommit fram till dem och nu, med sin långsamma tyska godmodighet, sökte befria juden ifrån Alfs omfamning.
— Är det mitt fel, att en menniska låter skrämma sig ifrån vettet, derför att man ber om ett samtal med honom.
Man måste antingen hafva ett mycket dåligt samvete eller vara en förb ... kruka, om man blir rädd för så litet.
— Det är sannt, men om man vill tala vid en person, så brukar man väl icke börja med att klämma honom som i en vinpress.
Se så, släpp honom då, ni qväfver honom ju!
— Ack, ni känner honom icke; om jag släppte honom en half aln ifrån mig, så skulle han vara försvunnen, — återtog Alf förargad och andfådd, under bemödandet att hålla den, som det tycktes, alldeles liflöse juden, — jag har i ett par månader fåfängt sökt att få tag i honom, och jag släpper honom icke nu, förrän han sagt mig, hvad jag vill veta.
— Hm, är det på det viset, så kunna ju herrarne talas vid i lugn, se så!
Var vid godt mod, det skall intet ondt vederfaras er, — fortfor den beskedlige värden, sökande att uppmuntra den förvirrade juden, som ömsom tillslöt sina små kersbärsbruna ögon och ömsom tittade upp med en illparig blick, alldeles som en döende kalkon, och af hvars uppförande man omöjligt kunde begripa, om hans skrämsel var verklig eller låtsad.
— Se så, mina vänner, om jag inte kände hr Stjerne här som en hederlig ung herre, fast han kanske är något fallen för upptåg och sådant, så skulle jag aldrig tillåta detta uppträde i min bierstuga.
Men nu kunna ju herrarne gå in i ett annat rum och talas vid helt vänskapligt.
Så, släpp nu hans arm, ni klämmer ihjäl honom.
Rädd, att den obegripliga varelsen verkligen skulle nedfalla afdånad, släppte Alf honom ändtligen, men i samma ögonblick flög han upp som en spänd fjeder, gaf värden en knuff på hans runda mage och störtade på dörren med blixtens hastighet.
Lika hastigt rusade
Alf efter honom, men troligen skulle han likväl hafva undkommit, om icke i samma ögonblick en af husets bastanta pigor kommit i dörren, bärande en ofantlig ost, hvarmed hon ämnade sig in i rummet; den häftiga sammanstötningen lät osten falla framför judens fötter, och Alf fick tid att å nyo fatta tag uti honom.
Den första paroxysmen af förskräckelse tycktes helt och hållet hafva förstummat honom, och han liknade en sprattlande mört, som fått en metkrok i halsen, den andra deremot satte hans tunga i en fruktansvärd fart, hvilken påminde om en kacklande gås i räfvens klor.
Aldrig i sitt lif hade Alf hört en sådan munvighet, en sådan störtsjö af bedyranden, böner, hotelser och oqvädinsord; han måste beundra det tyska språkets rikedom, hvars hela vältalighet han likväl icke förstod, och som gjorde, att han ännu en gång var nära att kikna af skratt, under det att alla de närvarande hederliga landtmännen sökte lugna sin uppretade och förskräckta landsman och medla mellan honom och Alf.
Ändtligen hade den senare lyckats försäkra dem, att han icke ämnade kröka ett hår på den resande blanksmörjsfabrikantens hufvud, och fått honom med sig in i rummet bredvid, hvars dörr han låste och hvartill han stoppade nyckeln i fickan.
Väl inkommen dit, nedsatte han sin tvetydige fånge i en gammal länstol, drog hastigt upp en pistol, laddad med litet löst krut, hvilken händelsevis legat qvar i hans rockficka, sedan han begaf sig till mötet i Frankerskogen, och stälde sig tätt framför den besegrade mannen, icke utan en hemlig fruktan, att hela den lilla hexmästarens person skulle upplösa sig som en dimma för hans ögon eller flyga upp genom taket som en ande i en fésaga.
— Om ni nu gör det minsta försök att undkomma eller nekar att gifva mig de upplysningar jag begär, så skjuter jag er för pannan utan betänkande, men om ni håller er stilla och svarar med sans och uppriktighet, så skall genom mig åtminstone intet ondt hända er, — sade Alf på svenska, för att icke förstås af de troligen utanför lyssnande tyskarne, och fixerade honom med en obestämd aning om att hela hans ytterliga rädsla och allt hans bråk och prat endast voro förställning och dolde någon listig plan till flykt, ty ehuru han var blek och darrade i hela kroppen, fanns likväl ett uttryck af klipskhet och trots i hans små tindrande ögon, som motsade hans öfriga fega hållning.
— Ni vet, att vi länge sökt er, och ni bör förstå, att jag trotsar allt för att få veta sanningen; det är således inga tomma hotelser, hvarmed jag söker skrämma er.
Svara nu, går ni in på mitt alternativ?
— Fråga mich, jack shall schware er, — hviskade juden matt och föll tillbaka emot stolen.
— Ni känner min reskamrat, eller hur? började
Alf långsamt, alltjemt med pistolmynningen i jemnhöjd med judens panna.
— Ja, pustade denne, plirande med ögonen och tydligen beredd på denna fråga.
— När såg ni honom första gången?
— Åh, det var den gang, då jack låg och väntede på en liten affär fyr meine principalers räkning vid den svenske staden Uddevalla.
Det var näre att koste mich lifvet i det prusende haf, — sade han suckande och, som det tycktes beredd att underkasta sig det förhör som väntade honom!
Jag frågar, när ni första gången såg honom, — sade Alf, höjande pistolen.
Jack pedyrer.
— Jag skall då underhjelpa ert minne.
Ni var på en masquerad i Stockholm för tvenne år sedan, ni bar en hvit pierrotkostym, och ni tappade er peruk.
— Ack, mein Gott, mein Gott, das ist wahr!
Men er vän herr poliskommissarien?
— Poliskommissarien! — upprepade Alf förvånad.
— Ursäkte mick, tullkommissarien kanhända!
— Tullkommissarien?
— Åh, jack ber så micket!
Polisöfversten då?
— Ni är en genompiskad skälm, med edra låtsade undflykter, men tro icke, att ni skall undkomma, — sade Alf, retad af hans dumma förställning, — jag anar nästan hela sammanhanget.
Ni tror er kanske oåtkomlig, men man har funnit de stulna juvelerna gömda i det rum, som ni bebott i Kranach, och jag behöfver endast återföra er dit, för att få er arresterad för denna sak, i fall jag icke föredrar att skjuta en kula genom er kala skalle, till lön för edra nedriga förföljelser emot min vän baron Schelting.
— O, himmel! — utropade juden, höjande sina händer med de olyckliga blå naglarne i luften, på sitt vanliga sätt, med en så naturlig bestörtning, att Alf ett ögonblick kände sig villrådig och med mindre häftighet fortfor:
— Kan ni väl neka till dessa djefvulska konster, och hvad är orsaken dertill?
Det är en hemlighet, som ni känner och för hvilken man betalt er!
Ni har följt baron Schelting öfver allt i tvenne år, ni lemnar honom ingen fred!
— Nej, nej, detta är för micke! — afbröt juden, halft resande sig upp, med en min, som om han skulle hafva sväljt den kula, hvarmed Alf hotat honom, — jack skulle förfölja den ädle baronen, jack, som per Gott pevare mich fyr den herrn, som icke vill träffe honom mer i mein leben, jack, som är unskyldig wie ein säugling, som reser här med med någre små prof på ett ausserordentligt liktornsplåster och den allra förträffligaste patenterede blanksmörja, jack, som ...
Längre kom icke juden i sitt entusiastiska försvar, ty en tapetdörr bredvid honom, hvilken Alf icke observerat, sköts i detsamma hastigt upp, och midt för den unga läkarens af häpnad och förtjusning stirrande ögon stod den vackra främlingen ifrån Kranach.
Juden, som i ögonblicket iakttagit den plötsliga rörelsen i Alfs ansigte och märkt sig vara obevakad, begagnade sin fördel i sekunden; han kastade sig med vighet af en katt på sidan, slog pistolen ur sin vaktares hand och rusade ut genom den öppna dörren, med en min kring sin fula mun och en hånfull blinkning i sina glittrande ögon, som rätt väl tycktes rättfärdiga Alfs tanke om hans list och lätt skulle komma en att tro, att om han icke var i komplott med den vackra flickan, hvars oväntade ankomst räddat honom, så var han i stället förbunden med hin onde sjelf.
Alf tänkte icke på att förfölja honom, ty den unga damen, som såg blek och upprörd ut, sade genast på ren och god svenska, i det hon närmade sig till honom:
— Min herre, ursäkta mig, men jag vet, att ni är min landsman och läkare, och jag ber er derför att genast komma in till min onkel, som blifvit hastigt sjuk på vägen ifrån Langenau.
Alfs bestörtning var så stor, och så många frågor och utrop sväfvade på en gång på hans läppar, att han icke kunde framföra ett enda ord, utan stod stum och orörlig.
Den vackra flickan, som framträdt likt en uppenbarelse och låtit den hvita pierrot’n återigen komma undan, tycktes nu först märka, att hon afbrutit en något besynnerlig scen, ty hon kastade en hastig och förvånande blick på den uppspända pistolen vid Alfs fötter, drog sig derefter misstänksamt tillbaka och yttrade villrådig:
— Förlåt mig, min herre!
Jag visste icke ... jag tänkte icke ...
— Det är jag, som måste be er förlåta, att ni blifvit vittne till ett uppträde, som jag icke nu kan förklara för er, — sade Alf, hastigt återtagande sin besinning och glömmande med ens alla planer på den flydda handelsexpeditens upphinnande.
Jag har visserligen ännu inga särdeles anspråk på att kallas läkare, men jag har studerat medicin och kan möjligen göra er någon nytta.
— Min onkel mådde illa redan i Langenau, och vi dröjde derför med hemfärden, men brunnsläkaren försäkrade att ingen fara var för handen, och ansåg honom endast hafva ätit för mycket foreller till frukost; imellertid blef han sämre under vägen, och vi måste stanna här, — återtog hon lugnad, under det Alf stoppade pistolen i fickan och följde henne in i rummet näst intill.
Han fann den stackars majoren liggande i en stor halmsäng med hopklämd näsa och insjunkna ögon.
De små styfva gula mustascherna stodo rätt ut på hans uppdragna läppar, och tänderna voro sammanbitna.
Alf fruktade i början ett slaganfall, men lyckligtvis var det, som läkaren i Langenau sagt, endast ett anfall af indigestion.
Man badade hans tinningar, höll luktsalt för hans näsa och stänkte vatten i hans ansigte, med ett ord, använde alla dessa menlösa resurser, som det lilla värdshuset kunde åstadkomma, och efter en stund qvicknade han vid; han slog upp ögonen med en frammumlad ed öfver det alltför färska ölet i Langenau och satte sig sedan upp med peruken på sned och förvirrade blickar.
En halftimme derefter var han kry och rask igen och skakade den unga läkarens hand med en värma, som om de varit gamla bekanta.
— Mycket roligt, herr kandidat, att få göra er bekantskap, sannerligen trefligt att träffa på landsmän!
Mitt namn är Granatenborg, för detta major vid Elfsborgs regemente, och detta är min lilla systerdotter, det vill säga min kusins och fostersysters dotter, Sara S., fader- och moderlös stackars liten!
Vi äro båda utan andra slägtingar, och hennes mor anförtrodde henne åt mig, när hon dog.
Vi hafva vistats i Kranach nära en månad, men först i går fingo vi händelsevis se edra namn i hotellets journal.
Jag sade strax åt Sara: detta namn känner jag igen, jag ger mig fan på, att han sjelf eller hans far är vid småländingarne, och Sara blef lika belåten som jag att igenkänna ett svenskt namn, hon ordentligt rodnade dervid!
Hvad er reskamrat vidkommer, så trodde jag honom vara utländing.
Ja, riktigt angenämt var det imellertid, man känner sig genast som vänner, när man råkas utomlands.
Hm, förb-t besynnerligt, att jag icke skulle tåla det der färska ölet ofvanpå forellerna.
Jag har annars den förträffligaste helsa, men jag glömde regeln: ”öl på kött och vin på fisk”, ser ni!
Se så, nu ge vi oss af!
Månen är redan uppe, om en en qvart äro vi i Kranach.
Den hederlige majoren behöfde verkligen prata en lång stund, innan Alf kunde återkomma ifrån sin obehagliga öfverraskning.
Hans första känska af glädje att finna den sköna okända vara svenska hade nu bytts i missnöje, nästan harm, då han hörde hennes namn och fann, att hon just var den enda, som han tyckte sig icke hafva rätt att älska, då han visste, att hon ännu var föremål för Malkolms saknad och kärlek.
Det föreföll honom också, som om den vackra Sara såg mindre belåten ut än hennes onkel öfver sammanträffandet med sina landsmän; och det var ju också helt naturligt, att hon skulle känna sig generad af att möjligen sammanträffa med sin forne beundrare, ehuru hon troligen icke anade, att han kände hennes kärlekshandel med Hawerfield.
— Ni åker nu med oss, herr kandidat, det är godt rum på baksätet.
Det är fan så skräpiga vagnar de hafva här, men imellertid så hålla de ihop ändå.
Jag skulle min själ aldrig tänka på att riskera lif och lemmar i en sådan här fågelskrämma hemma i Sverige, men på resor får allting gå an, — sade gubben muttrande, under det han satte sig ned så tungt, att den gamla kaleschen tycktes skola falla i bitar.
Alf kunde naturligtvis icke motstå frestelsen att sitta midt emot den unga flickan under en hel qvarts timme, och då månen nu lyste på hennes fina ansigte och milda ögon, tyckte han, att hon såg ut som det mest förtjusande helgon, hvarom någon klosterbroder någonsin kunnat drömma.
— Jag tycker nu, att mitt bröst är betydligt bättre, och jag finner det bra instängdt och varmt i Kranach, — sade Sara hastigt, då majoren under vägen talade om deras resplan, — vi ämnade ju göra en tur genom Schweiz och Italien, och om onkel så tycker, så kunna vi resa ännu i morgon.
— Hvad, min vän?
Din bestämda brunnssejour är ju ännu icke slut.
Vill du lemna
Langenau så hastigt?
— Ja, om onkel mår väl och icke har något deremot.
— Hm, nej!
Jag är en fattig militär, ser ni, som reser på min unga slägtinges bekostnad och som hennes förmyndare och skydd och får väl derför rätta mig efter hennes vilja, — sade majoren skrattande och vände sig till Alf, — men nog tycker jag, att vi ännu kunna dröja något.
Jag har här gjort en angenäm bekantskap i öfverste Zuber, som är kommendant på fästningen, en mycket hygglig karl, med hvilken man kan få sitt lilla parti om aftnarne.
Jag trifves mycket bra här, och dessutom lefver man godt och billigt i Kranach: ett ypperligt öl, de delikataste skinkor och foreller och rökt tjäder, som är en verklig läckerhet.
Har ni ätit rökt tjäder, hr kandidat?
Alf bedyrade, att den rökta tjädern och allt hvad ”Goldenen Wagens” matsedel hade att bjuda på, var efter hans öfvertygelse just det nyttigaste, som kunde finnas för en menniska, och var fullt öfvertygad, att majoren helt visst riskerade sin helsa, ja kanske sitt lif, om han så hastigt skulle lemna den helsosamma luften i Baiern.
— Min reskamrat, baron Schelting, hvilkens helsa är mycket angripen, har funnit sig synnerligen väl här, — tillade han, fixerande Sara helt oförmärkt bakom den kolossala kryckan af majorens stora paraply, som han höll framför sig.
— Är er vän sjuklig, min herre? — sade den unga flickan genast med en viss häftighet.
— Ja, tyvärr, han lider sedan tvenne år af en fruktansvärd hypokondri, som försvagat hans nervsystem till den grad, att jag fruktar för hans lif.
Det såg nästan ut, som om Sara blef ännu blekare i månskenet, hon lutade sig tillbaka i vagnen utan att svara, och Alf kände en pinsam oro öfver hennes tystnad, som kunde betyda både likgiltighet och rörelse
— Ja, det är en fördömd sjukdom den der hypokondrien, den kommer helt och hållet ifrån en dålig matsmältning.
Vi hade en underofficer vid regementet, en beskedlig och hederlig karl för resten, men hypokonder af bara fan och vresig och svår derigenom.
Jag sade honom många gånger, att hans mage var förstörd, att han hade dålig matsmältning.
För tusan, hr major, — svarade han, — det tror jag nog, det kommer deraf, att jag icke har något att smälta, och jag tror, att han sade sannt, han hade tio barn och var fattig som Job, och under dylika omständigheter så kommer hypokondrien, äfven om man vore alldeles utan mage, — sade majoren småskrattande och stack sina ben utom vagnen, ty nu var man inne på hotellets gård.
De skildes åt, men Alf utbad sig att morgonen derpå få göra sig underrättad om majorens helsa och såg dem försvinna genom korridoren till sina rum, utan att hafva hört ett enda ord från den vackra Saras mun vidare eller fått annat än en stum bugning till svar på sin afskedshelsning.
På en gång glad och nedslagen öfver den upptäckt han gjort och den bekantskap, hvarpå han så länge hoppats, gick Alf långsamt in till sig.
Malkolm var ännu uppe, då Alf kom in, och denne var ett ögonblick obeslutsam, om han skulle berätta, att den förmenta ryska damen, hvars skönhet alla berömt, var ingen annan än Malkolms otrogna älskarinna.
Man hade här, som ofta är händelsen på ett hotell, förvexlat den ena nationen med den andra, och Alf hade trots sin nyfikenhet icke kommit att se i journalen, der majorens namn i alla händelser skulle varit honom fullkomligt främmande.
Efter något besinnande trodde han sig handla klokast, då han lemnade Malkolm i okunnighet om sin nya bekantskap, tills han fått visshet om hennes närvarande känslor för sin afskedade tillbedjare; deremot berättade han utförligt om den oväntade tillfällighet, som ännu en gång fört den hvita pierrot’n i hans närhet, och att resultatet af detta möte var Alfs nästan bestämda öfvertygelse om den harhjertade handelsbetjentens oskuld.
Det föreföll honom omöjligt, att denna menniska skulle kunna spela en dylik komedi, och att den arma karlen, på hvars samvete troligen låg en hel hög af handelsknep och bedrägerier, visst icke såg ut att hafva de mörka och vidsträckta planer, som Alf misstänkt.
— Nå väl, du ser nu, att jag har rätt.