Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Snart förverkade han denna nåd och dömdes genom Kongl. Göta Hofrätts utslag den 30 Oktober 1857, för andra resan stöld, att böta det tillgripnas värde tredubbelt med sju Rdr 24 sk eller att, i saknad af tillgång till böterna, undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd, hvarefter han, som för nämnda stöld derjemte gjort sig saker till straffarbete under ett år och två månader, skulle, enligt Kongl. Majlis ofvanåberopade utslag återsändas till fästningen, för undergående af honom förut ådömdt arbete på lifstid.
Detta Kongl. Hofrättens utslag kom af obekant orsak icke till verkställighet förr än nya brott följde.
Ifrågavarande person blef nemligen kort derefter tilltalad för förbrytelser, begångna inom särskilda domstolars jurisdiktion.
Den ena domstolen pröfvade honom saker, enligt Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855, till bestraffning för andra resan inbrottsstöld och delaktighet i tjufnad af gods till sammanlagdt värde af Tretiosju R:dr 25 öre.
Den andra domstolen, som slutligen dömde, fann den tilltalade förvunnen dels att hafva inom samma domstols domvärjo innehaft stulet gods till värde af Tretiosju 125
R:dr 72 öre, utan att kunna för åtkomsten deraf redogöra, dels ock att hafva gjort försök till sjelfmord och innehaft dyrk; och då den tilltalade vore, enligt Kongl.
Göta Hofrätts förutnämnde utslag den 30 Oktober 1857, dömd att för andra resan stöld böta det tillgripnas värde tredubbelt med Sju Riksdaler 24 sk. eller att, i saknad af tillgång till böter, undergå fyra dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken bestraffning den tilltalade icke undergått, och genom ofvan förstbemälde domstols utslag förklarad saker till bestraffning för andra resan inbrottsstöld och delaktighet i tjufnadsbrott, dervid tillgripits gods till sammanlagdt värde af Tretiosju R:dr 25 öre, dömdes han, som, jemlikt Kongl. Förordningarne den 9 December 1756, den 10 Juni 1841 och, den 27 November 1854, 13 Kap. 4 § Missgernings-balken och Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, gjort sig förfallen, för innehafvande af dyrk till nio dagars fängelse vid vatten och bröd, för försök till sjelfmord till åtta dagars enahanda fängelse och för andra resan stöld, på särskilda ställen i förening med inbrott, till böter af Tvåhundra tretiosex Riksdaler 16 öre samt straffarbete i två år och sex månader, att i ena bot undergå Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd; hvarefter den tilltalade, enligt Kongl.
Maj:ts ofvanberörda nådiga utslag den 1 Juni 1855 skulle återsändas till fästningen, för undergående af honom förut ådömdt arbete å lifstid; hvilket utslag är vordet understäldt Kongl. Hofrättens pröfning.
Hofrätten fann den tilltalade lagligen förvunnen om de förbrytelser, Underrätterne fört honom till last; men, enär det ansvar den tilltalade derigenom sig ådragit, skulle, jemlikt 2 mom. i 2 § af Kongl. Förordningen den 21 December 1857, angående sammanläggning af straff, inbegripas under det straffarbete på lifstid, hvartill densamme, enligt Kongl.
Maj:ts nyssåberopade nådiga utslag, vöre skyldig, pröfvade Kongl. Hofrätten, med ändring af Häradsrättens utslag, lagligt förklara, att någon annan ansvarspåföljd, än den genom Kongl. Maj:ts nämnda utslag stadgade, icke kunde honom i målet ådömas; hvaremot den tilltalade skulle, på sätt Underdomstolen jemväl bestämt, ersätta målsägarne den egendom, som^ blifvit dem frånhänd och icke återstäld, Från den domare, som meddelat ofvananförda utslag, deruti sistbemälde tilltalade, på sätt ofvan anmärkes, är vorden dömd att för de åtalade förbrytelserna undergå Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, innan han till fortsättning af lifstidsarbetet återsändes, hade Justitie-Ombudsmannen infordrat yttrande om grunden för domslutet.
Detta yttrande afgafs och innehöll, att domaren vid pröfning af ofvannämnda mål visserligen icke förbisett stadgandet i 2 mom. af 2 § i Kongl. Förordningen, angående sammanläggning af straff men trott detta stadgande ej vara tillämpligt å det för handen varande fall, då den tilltalade ej dömdes till lifstidsfängelse utan endast återskickades till fästningen, för fortsättning af förut ådömdt dylikt fängelsestraff och någon förening af särskilda straffbestämmelser alltså egentligen icke kunde anses äga rum.
För denna sin åsigt trodde domaren sig derjemte äga stöd dels deraf att, enligt hvad han ville erinra sig, Kongl. Maj:ts förutnämnda nådiga utslag innehölle, att 126 den tilltalade blifvit från lifstidsstraffet benådad med vilkor att, derest han beginge annat brott, sorn störde allmänna säkerheten, han jemte undergående af den bestraffning, hvartill han för samma brott gjort sig skyldig, skulle till lifstidsfängelset återsändas; dels deraf att, enligt Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, bötesstraffet för stöld först vid fjerde resan vöre förfallet, och dels isynnerhet af det förhållande, att, i motsatt hänseende, en till lifstidsfängelse dömd person, derest han rymde eller annorledes komme på fri fot och beginge hvad brott som helst, derför ej dödsstraff blefve laga påföljd, undsluppe för detsamma allt ansvar.
Imedlertid förmäler samma domare, att han sedermera funnit anledning att tveka om riktigheten af berörda åsigt, synnerligen efter det Hofrätten, på ofvan beskrifna sätt, ändrat hans utslag.
Det är också, i min tanka, icke något tvifvel att den utgång, nyssanförda mål slutligen erhållit, varit med det åberopade stadgandet i 2 mom. af 2 § i 1857 års meråberopade Förordning öfverensstämmande, och denna tolkning af berörda stadgande har också, efter hvad jag erfarit, gjort sig allmänt gällande.
Imedlertid har jag genom utförligt framställande af ofvananförda exempel samt genom intagande af en domares yttrande i ämnet, åsyftat att lägga i dagen följderna af berörda lagstiftning, och huru svårt det är att förena densamma med rättskänslan hos dem, som hafva till sitt kall att lagen tillämpa.
Föga lärer ock någon samhällsmedlem, äfven om han med lagtillämpning icke har att skaffa, kunna gilla att lagstiftningen sålunda tillskapat en klass af brottslingar, som just genom sina brott förvärfvat sig ett slags oberoende ställning uppöfver lagen.
Detta är nemligen i viss mening händelsen med förrymda och benådade lifstidsfångar, i afseende på de brott, sorn af dem, efter rymningen eller benådningen, föröfvas, såsnart desamma icke medföra dödsstraff; ty brottslingens återsändande till lifstidsarbetet utgör ej bestraffning för dessa brott.
Härvid faller ock i ögonen det vilkor, sorn vid dylika fångars benådning stadgas, att nemligen om den benådade »begär stöld eller annat brott, som störer allmänna säkerheten, han då, jemte ansvar derför enligt lag, bör å fästning fortsätta det honom för lifstiden ådömda straffarbetet».
Ett så affattadt stadgande synes utan tvifvel innebära att, om den benådade begår det enda uttryckligen nämnda brottet, stöld, han derföre skall träffas af ansvar enligt lag, men detta sker ej. efter hvad redan är ådagalagdt, och orsaken är den, att för stöld straffet numera endast består i böter och frihetsstraff, hvilka icke kunna förenas med straffarbete på lifstid.
Om ickp destomindre den anförda ordalydelsen i benådningsutslaget kan försvaras dermed, att den benådade skulle kunna begå »annat brott, som störer allmänna säkerheten» och ej är belagdt med endast böter eller frihetsstraff, t. ex sådant brott, som medförer ärans förlust, borde dock ordet stöld, till undvikande af förvillelse, i dylika utslag ej vidare omförmälas.
Men ännu vigtigare är, att lagstiftaren undanrödjer den lucka i lagstiftningen, som här onekligen förefinnes.
Det låter, enligt mitt begrepp, omöjligen förena sig med ett ordnadt och stadgadt rättstillstånd, att en person, som gjort sig genom brott 127 skyldig till lifstidsarbete, skall i följd deraf fritagas från allt ansvar för de brott, han sedermera lyckas på ett eller annat sätt bereda sig tillfälle att föröfva, såsnart dessa nya brott icke skola med lifvets förlust straffas
Denna lucka har nu ytterligare vidgat sig, i den mån frihetsstraffens användande i allt flera och gröfre brott tilltagit.
Ett stadgande i detta ämne tillhörer också onekligen det system i lagstiftning, som under den sednare tiden delvis blifvit hos oss infördt, hvilket bevisas, af hvad härom förekommer i Lagberedningens förslag till Straff-balk, 6 Kap. 19 §, så lydande: »Föröfvar den, som till fängelse i första grad (d. ä, på lifstid) dömd är, brott som dödsstraff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst tjuguen dagar; och må denna skärpning, i svårare fall, verkställas trö gånger, dock med minst tre månaders uppehåll emellan hvar gång.»
Ett motsvarande stadgande förmodar jag äfven komma att inflyta i det förslag till Strafflag, sorn Kongl.
Majit möjligen vid instundande riksdag förelägger Rikets Ständer; men jag anser saken af den påträngande vigt att, derest, emot förmodan, hinder skulle möta för ett dylikt Lagförslags snara antagande, — hvarigenom en efterlängtad och högst behöflig enhet i denna del af lagstiftningen kunde åstadkommas, — jag härmed vågar hemställa, att Rikets Ständer må vara betänkta att genom särskildt lagförslag afhjelpa ofvanantydda ofullständighet i nu gällande lagar.
Den nya lagstiftning angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, hvilken Kongl. Majit, uppå Rikets Ständers underdåniga förslag, genom nådig Förordning den 24 September 1861, infört, har i tillämpningen varit och är ännu föremål för mycken tvekan och för de mest stridiga tolkningar.
För att undanrödja anledningarne till olika uppfattning af förordningens mening och bringa enhet i dess tillämpning, har jag således ansett, det vara icke utan nytta att redogöra för de olika åsigter i detta ämne, jag funnit rådande eller förmodar kunna göra sig gällande; vid hvilken redogörelse jag tager till ledning Författningens paragrafordning. § 1- Här möter den, så vidt jag vet, första allmänna bestämning i vår lagstiftning, angående rätt domstol i förmyndaremål.
10 kap. 4 § Rättegångsbalken stadgar endast att, »när någon vill kära till den, sorn förmyndare varit, om redo för arf, det står honom fritt att göra det, antingen der hans bo var, som ärfdes och förmyndaren del förmynderskap sig ålog, eller der jörmxjndaren bon.
Häraf kan icke någon säker ledning vinnas för bestämmande af den domstol, som är behörig alt förmyndare förordna, när frågan ej är att taga arf, eller när omyndig, som skall taga arf, förut har förmyndare, förordnad af annan domstol än den, under hvars värjo arflåtaren hörer.
En följd af denna ofullständighet i lagstiftningen är väl den m osäkerhet, som i denna del af lagskipningen visat sig rådande.
Visserligen har, i de flesta fall, den domstol, under hvilken den omyndiges fader vid dödsfallet lydde, helst om den aflidne fadren efterlemnat tillgångar, förordnat förmyndare; men i ganska många andra fall visar det sig. att annan domstol, företrädesvis den, hvarunder den omyndige ägt sitt hemvist eller varit mantals- och skattskrifven, ansett sig skyldig att om förmyndares förordnande besörja.
När alltså Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående ogift qvinnas rätt att vid viss ålder vara myndig, den 4 5 Juni 1858, utkom, hvilken föreskrifter, att qvinna, som uppnått tjugufem års ålder och vill myndigheten sjelf utöfva, skall derom göra anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, funno sig domstolarne i allmänhet oförhindrade att upptaga slik anmälan, så vida den omyndiga inom Rättens domvärjo var mantals- och skattskrifven.
Men sedan nu i fråga varande 1861 års Förordning trädt i gällande kraft, fordrar en och annan domstol, och detta icke utan skäl, att sådan qvinna, vid ingifvande af berörda anmälan skall styrka, att hon, enligt sistnämnda Förordnings grunder, i förmyndaremål lyder under Rättens domvärjo, det vill säga, att hennes fader, der han död är, vid dödsfallet lydi, eller, om han lefver, sitt hemvist häfver, under samma Räll, eller, om fader lelver, men annan till förmyndare är förordnad, eller hon, efter uppnådda myndiga år (d. ä. efter förut utöfvad myndighet) blifvit under förmyndare ställd, alt samma Rätt förmyndaren förordnat.
Det är nemligen lätt att föreställa sig den oreda, som skulle kunna uppkomma, i händelse en qvinnas myndighet underkändes, såsom icke förvärfvad genom anmälan hos behörig domstol, sedan under tiden den för myndig antagna qvinnan möjligen slutit aftal eller vidtagit andra åtgärder, för hvilkas rättskraft de afhandlande personernas myndighet utgör ett vilkor.
I följd häraf kunna åtskilliga svårigheter möta för qvinna, som uppnått föreskrifven ålder och önskar blifva myndig, att ernå sin önskan, synnerligast om hon såsom ung skiljts från föräldrarne och kommit till aflägsen ort, och föräldrarne fört ett kringstrykande lefnadssätt, eller flyttat från ort till annan, eller fadren dött i hufvudstaden eller annan större stad, der flera församlingar äro.
Jag har till och med kännedom om ett exempel, att en qvinna, som sökte myndighet, omöjligen kunnat styrka, hvarest hennes fader dött, emedan han, i dottrens spädaste ålder, blifvit lagligen skild från äktenskapet med modren och sedan, för många år tillbaka, aflidit i hufvudstaden. utan att dottren visste eller kunde erhålla upplysning, hvilken församling han vid dödstillfället tillhört och följaktligen ej heller var i stånd att derom skaffa giltigt intyg.
Men har nämnda stadgande om forum i förmyndaremål vållat svårigheter genom sin nyhet, svårigheter, som dock småningom torde försvinna genom anlitande af den i §:s senare moment intagna hänvisning till förmynderskaps flyttning från en Rätt till en annan, så är dock det bekymmer större, som ofullständigheten i §-'s 129 §:s stadgande förorsakat, i det all föreskrift saknad om forum för dem, som icke haft eller hufva känd foder, d. v. s. för dem, som äro födda af oäkta säng.
På dessa passar icke någon af de i §:n upptagna händelser.
Det är således nödvändigt all, i afseende på sådana omyndiga, särskildt stadgande meddelas, på det att domstolarne må vela, hvilken af dem är behörig och skyldig att taga vårdnad om slikt fömynderskap eller upptaga sådan omyndig qvinnas myndighetsanmälan.
Denna §, så lydande:
Rätten i stad och Domaren å landel hålle öjver förmynderskap särskild förteckning utvisande de omyndigas födelseår samt förmyndares namn och hemvist, har äfven varit föremål för olika tolkning, i det en del domare hållit före, alt berörda föreskrift endast afsåge tiden efter det ifrågavarande Förordning utkommit, då deremot andra varit af den tanke, att sådan förteckning bör upptaga alla under Rättens vårdnad stående förmynderskap, både äldre och yngre.
Med något eftersinnande af närmaste anledningen och grunden för den nya lagstiftningen i detta ämne, borde det ej vara svårt att finna, det de skärpta föreskrifterna rörande domstolarnes tillsyn å förmyndares förvaltning åsyfta att i en bättre öfvervakad förmyndarevård bereda de omyndiga ettslags ersättning för den förmånsrätt framför intecknad skuld, som blifvit deras fordringar hos förmyndaren fråntagen, genom den förändrade lydelse 17 kap Handelsbaiken erhållit.
En sådan ersättning kan dock icke billigt vis vora ämnad endast åt de omyndige, som efter den ifrågavavande Förordningens kungörande fått sina förmyndare tillsatta, . utan bör väl komma alla omyndiga tillgodo.
Nu är det väl sannt, att äfven förut ett slags förteckningar öfver förmynderskap finnas i de protokoller, som uti dylika ärenden af ålder varit hos domstolarne förda; men, utom det att dessa protokoller, i följd af deras form och uppställning, icke lemna lättfattlig öfversigt öfver befintliga förmynderskap, är det tydligt af den föreskrift, 4 § i Förordningen innehåller rörande anteckninga, som skola i nämnda förmyndareförteckning verkställas, och hvilka icke kunna göras i de äldre förmynderskapsprotokollerna, att lagstiftaren afsett, att den särskilda förteckningen öfver förmynderskap
• skall upptaga alla, så väl äldre som yngre ännu fortfarande förmynderskap.
När dessutom Förordningen i nyss åberopade 4 § föreskrifver. att förmyndare skall för hvarje år afsluta räkning och i början af det följande året inlemna den, jemte summariskt utdrag derur, till Gode männen eller Socknenämnden samt derelter berörda summariska utdrag, förseddt med Gode männens eller Socknenämndens intyg, att förmyndareräkning jemväl blifvit aflemnad, i stad till Rättens Ordförande, före den 1 September, och å landet till Domhafvanden före eller sednast å första rättegångsdagen af sista tinget året näst efter det, då räkningen afslutas, inlemna och att häröfver anmärkning skall göras å den förteckning, hvarom ofvan (i 2 §) är stadgadt; synes deraf icke kunna dragas andra slutsatser, än att, då i fråga varande Förordning utkom sistlidna år R.
Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 17 430 och måste antagas genast hafva trädt i verksamhet, enär icke annat i förordningen stadgas, det sålunda föreskrifna inlemnandet af räkningen för det näslförflutna året skulle försiggå under innevarande år.
Någon räkning för »nästförflutna år» hafva deremot de förmyndare, som under innevararde år blifvit tillsatta, icke att afgifva, och följaktligen kan om fullgörandet af deras skyldighet någon anteckning icke i fråga komma.
Alltså förutsätter sjelfva denna föreskrift om anteckning i förteckningen, att denna skall upptaga äfven de före innevarande år tillsatta förmyndare.
Om således äfven påbudet i 2 § rörande dylik förtecknings upprättande må förekomma mindre klart, innehåller dock förordningen stadganden, som rätt öfvervägda, lemna fullständig förklaring öfver en sådan mera skenbar än verklig otydlighet.
Upprättandet af de i frågavarande förteckningarne utgör imedlertid för domrarne å landet och för domstolarne i de större städerna ett icke ringa arbete och, detta oaktadt, är utsigten att erhålla sådana förteckningar fullständiga och tillförlitliga ännu för en tid ganska mörk.
Orsaken härtill är den oreda, som uppkommit, i följd af hittills saknad föreskrift om forum i förmyndaremål.
Huru nog graont än en dylik förteckning, i enlighet med förmynderskaps-protokollerna för 50 å 60 år tillbaka, upprättas, i en stad eller ett härad, kan den dock icke innebära visshet, att ej någon eller några omyndiga, hvilkas fäder vid dödsfallet lydt under staden eller häradet, uppehålla sig å fremmande ort, alldeles utan förmyndare eller försedda med sådana, förordnade af annan Rätt.
Hade imedlertid förmyndare verkligen blifvit förordnade, tillvägaginge alla domstolar och domare lika noggrannt i forskandet efter förmynderskap, och tillitades den angifna utvägen att öfverffytta förmynderskapen till den Rätt, hvarunder den omyndige har sitt hemvist, så kunde man väl emotse en lycklig fullbordan af lagstiftaren afsigt och ett derigenom åsyftadt betryggande af de omyndiges säkerhet, men lätt är att inse, huru aflägset detta mål ännu är och huru mycken nitälskan och outtröttlig ansträngning hos domare och domstolar måste förutsättas, om man skall kunna hoppas, att detsamma någonsin skall fullkomligt upphinnas. § *•
Innehållet af denna § är här ofvan till större delen återgifvet; men vissa punkter deraf måste här ändock upprepas.
Der föreskrifves, att förmyndare skall för hvart år afsluta räkning och vid början af följande året den räkning ingifva till Gode männen eller Socknenämnden.
Men tvekan kan uppstå, till hvilken sockens gode män eller nämnd räkningen skall ingifvas.
De omyndige, hvilkas fader dog i det eller det häradet och i den eller den socknen, hafva sedermera flyttat till annan socken, annat härad, äga der fastighet och all sin förmögenhet.
Skall förmyndaren ingifva räkningen till vederbörande granskare i den socken, der de omyndiges fader dött, eller i den, i hvilken de omyndige hafva sitt hemvist och sin förmögenhet?
Det är klart, alt det så kallade summariska utdraget skall inlemnas till den Häradsrätt, under hvars domvärjo fadren lydde, när han dog, och, 131 i analogi med detta stadgande, torde väl ock få antagas, att lagstiftarens mening varit, att räkningen skall ingifvas till granskarne i den socken, der fadren aflidit, men något stadgande derom finnes icke; och det är likväl att emotse tvister härom emellan de granskande myndigheterna, synuerligast i sådane fall, då myndlingarne äga betydligare förmögenhet, så att granskningsprocenten utgör ett nog kraftigt retelsemedel till strider.
I framtiden kan dock ett sådant tvisteämne undanrödjas genom förmynderskapets öfverflyttande till den domstol, hvarunder myndlingarnes hemvist lyder, i hvilket fall granskningsrätlen, enligt nyss åberopade analogi, skulle dit medfölja.
Men det finnes förmynderskap, med hvilka en sådan åtgärd icke låter sig verkställa.
De omyndige äro af adligt stånd, och vedarbörande Hofrätt är deras forum i förmyndaremål.
De hafva icke flyttat utom den Hofrätts jurisdiktion, under hvilken fadren vid dödsfallet lydde.
Der framstår, utan samband med forum för förmynderskapet, frågan om de särskilda kommunernas behörighet att granska förmyndareräkningen och tillgodonjuta den derför stadgade procent af myndlingarnes inkomster.
För detta fall fordras oafvisligen någon ytterligare bestämning från lagstiftarens sida.
Det har äfven varit ifrågasatt, huruvida den första af de redovisningar, som enligt i fråga varande Förordning skall afgifvas, bör omfatta hela tiden från förmynderskapets begynnelse eller endast sista året.
Det måste dock förutsättas, att den granskning af förmynderskap, som förut varit i lag påbjuden, blifvit behörigen verkställd, och följaktligen får icke mer än sista årets granskning antagas ogjord.
Denna åsigt vinner jemväl stöd af hvad i 7 § om granskningsarfvodet föreskrifves.
Detta skulle nemligen eljest och i fall flera års räkningar borde på en gång granskas, blifva alltför betydligt, derest det beräknades på de omyndiges inkomster under alla de år granskningen omfattade, och, om det i allt fall skulle beräknas endast för ett år, blifva alltför ringa.
I slutet af §:s första mom stadgas:
Sker del ej; (d. v. s. ingifver ej på föreskrifva sätt förmyndaren sin räkning och den derur gjorda summariska uppgift) förelägge Rätlen förmyndaren, vid lämpligt vite, att sin skyldighet fullgöra och för fare i öfrigt efter omständigheterna.
Om sättet för detta föreläggandes verkställande har tvekan yppats.
I stad låter det sig verkställa genom Rättens betjente, men på landet äger
Domstolen icke någon betjening att dertill använda.
Den utvägen finnes visst och har varit påtänkt, att härom anlita Konungens Befallningshafvande, men den medförer dock nog stor omgång.
En föreskrift vore således af nöden, alt kronobetjeningen härutinnan skulle gå Rätten tillhanda, på den tredskande redovisningsskyldiges egen bekostnad. 132 § 5.
Gode män eller Sooknenämnd åligge ali inkommen förmyndareräkning granska och, om de finna, att förmyndare den omyndigas egendom ej rätteligen förvaltat, derom skyndsamligen göra anmälan hos Hatten, som af omständigherna yr öfvar, huruvida annan förmyndare förordnas må.
Anse Gode män eller Sooknenämnd nödigt, alt förmyndaren lemnar inteckning eller annan säkerhet för de medel, som hos honom innestå; anmäle del ock för Rällen; och förordne derom Rätten, efter förmyndarens hörande, såsom nödigt och skäligt pröfvas.
De sålunda stadgade skyldigheter för Gode män eller Socknenämnd att granska inkommen förmyndareräkning, lärer väl äfven innefatta rättigheten att pröfva och urskilja, huruvida förmynderskapet rätteligen hörer under deras granskning eller icke.
Det kan ej få bero på förmyndares godtycke eller beqvämlighet att sjelf aTgöra, till hvilka Gode män eller till hvilken Socknenämnd, han vill aflemna sin redogörelse, och, i detta fall, måste väl tills vidare föreskriften om forum i Förordningens 1 § lända till efterrättelse.
Jag gör här denna anmärkning, emedan jag hört yttras den i min tanka oriktiga mening, att Gode män böra granska de förmyndares räkningar, som bo inom deras Socken, utan afseende på de omyndiges vistelseort eller deras faders dödsort, och att förmyndare likaledes böra ingifva sina förmyndareräkningar till Gode männen, i den socken, der de bo, hvarigenom mycken villervalla skulle uppstå.
Föreskriften i sista delen af förevarande §, rörande intekning i förmyndarens fasta egendom till säkerhet för de förmyndaremedel, som hos honom innestå, när han icke destomindre bibehålies vid förmynderskapet, har synts mig medföra stora svårigheter vid tillämpningen.