Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvarje nytt lager flatbröd klappar mor dem tillsammans med ett lock, så att intet utrymme skall gå förloradt — hon »linner» brödet.
Efter flatbrödet komma rågkafringarne såsom slantar i en myntrulle, därpå levserna och sist stombrödet.
Man frågar hvad en levs är.
Levsen bakas af råg i kakor så stora, att ett silltunneband nätt och jämt kan omsluta dem, och dubbelt så tjocka som flatbrödet.
Med en röra af mjölk och hvetemjöl smetas ett öfverlag på bröden, som därpå gräddas, dunkas på baksidan med ljumt vatten och läggas, två och två med vackra sidan in.
Skäras i lämpliga trianglar och äro färdiga.
Klädkistan, som också mor ombestyr, skall hafva en omgång hälgdagskläder, strumpor, fem par väldiga vantar, skor, oljedräkt och en mängd småting till lappning, lagning och annat.
Då allt är färdigt och stufvadt i båten, blir en kort paus, så vidt icke vädret är gynsamt för afseglingen.
Men i hvarje fall skall ungdomen ha en dans ofvanpå tillrustningarna.
Det är en gammal sedvänja.
Där möter en mö sin gut, som skall till Lofoten, och tager sig en sväng med honom.
Hur mången käck gosse har icke »blifvit borta» i Lofoten.
Vestfjorden är en stor kyrkogård med många hvitnade människoben i sitt djup.
Där går icke en vecka, utan att någon blir borta.
Vågorna slå öfver honom och det stora äfventyret fortgår i væren.
Han saknas knappt bland de 30,000 äfventyrarne, om icke i en stuga på ett naket skär af en moder eller käresta.
Midt i dansen kan den gynsamma vinden blåsa upp.
Höfvidsmannen samlar sitt folk; det är icke tal om att stanna ännu en timme.
En liten jolle ror fram och tillbaka mellan stranden och femböringen.
Flickorna följa gossarne ombord och trakteras med »kistebetten»: en levs, en bit spickekött, en kringla och ett glas vin.
Gossarne lofva bref, de efterlängtade Lofotbrefven.
Flickorna lofva trohet, ändock det icke behöfves: det finns nästan ingen manlig ungdom kvar.
Strax därpå stå de alla i land och se huru jollen drages upp på femböringens »farm» (midt), seglet hissas och färden anträdes.
Mor står i fjæren (ebblandet) och ser på.
Hon grät icke, då mannen tog farväl af henne.
I denna landsände får man aldrig se känslosamhet och tårar, då man och hustru skiljas.
Han smeker henne icke då folk ser på; hon visar honom icke att det kostar tårar att se honom draga bort.
Men männen segla mellan de branta fjällöarne inomskärs.
Bakom ett svart, väldigt fjäll blir sällskapet ökadt af andra Lofotbåtar.
Vid sidan af ett annat tindrande hvitt stöta flere till, och slutligen räknar sällskapet sjuttio, åttio, nittio båtar.
Kvinnfolket hemma får en väldig rengöring att begynna med, innan de få taga itu med ullspånaden och väfvarne.
Pigorna tröska med handslagor de få tunnor korn, som växt och mognat vid gården, och så går lifvet enformigt till våren.
En enda gång, den 2 Februari, Kyndelsmässodagen, ha kvinnfolken en liten festlighet, som kallas käringjulen.
Då är rengöringen länge sedan öfverstånden och då är, men först då, julen slut.
Öfver backar, efter stigar och på vägar gå från morgon till kväll käringar och flickor gårdmellan och dricka kaffe, äta levser och läsa Lofotbref.
En olycksdag i Lofoten.
Henningsvær, ombord å räddningssköjten Liv, påskmorgon.
NÄR skall man glömma gårdagen?
En blågrå, iskall dag — gul ett par förmiddagstimmar i snötjocka — blåsvart med matta stjärnor och röd måne på kvällen.
Skrikande hundratusen måsar; oroligt sträckande, giftasfärdig ejder; båtar så långt ögat såg på fiskehafvet; en stampande lifräddningssköjt — och så den olycka, som vi skulle hindrat.
Vi kunde icke.
Ombord föra vi med oss det största ansvar båt bär i Lofoten, en räddningssköjts ansvar för de fiskandes lif och egendom.
Det är icke juridiskt, men bjudande moraliskt.
Ögon följa oss, då vi gå ut, och möta oss, då vi gå in.
Ögon tala till oss, då någonting kräfver hjälp ute på fiskehafvet; och så visst som vänliga ögon smeka vår skuta, kan också en mörk blick skjuta förebråelser öfver oss, då sköjten icke varit just där det hände, som galet var.
Dessa skäggiga Lofotfiskare äro dumdristiga våghalsar.
De sitta vid sina åror och dra sina linor eller spela upp sina fylda garn, som om mannaåldrars torskfisken icke för hvarje år varnat på nytt och på nytt, att snötjocka öfver Lofotväggen är en liksvepning.
Små öppna båtar lasta de med blöt torsk, till dess endast ett par tum af båtens rand står öfver vattnet.
En och två mil kan det vara till land.
De sätta sina segel och stryka i väg backe upp och backe ned på det backiga hafvet.
Än ser man ingenting annat än ett segel, ofta endast masttoppen, pekande mot himmelen med ett smalt finger.
Jag följer en tid räddningssköjten Liv, för att se dess arbete och fisket.4
Liv är en ny sköjt, bygd 1894 i Porsgrund, mäter några och 40 fot i längd, sticker 9 fot djupt, för storsegel, mesan, topp, fock och klyfvare och kostar något öfver 9,000 kronor.
Man kan icke se någonting solidare flyta på ett vatten.
Den har en uppsyn som en ilsken tjur.
Dess stäf är som den elakt buktade profilen på en stenbit5; dess dubbla, solida eksidor äro trotsigt hvälfda; dess rigg är beräknad för storm; det är någonting att tvinga sig fram med — fram med våld.
Den påminner mig om en af våra främste konstnärers valspråk, det som hjälpt honom fram genom fattigdom och begabbelser:
»Ta mig fan skall jag inte fram!
Sköjten är stationerad i Henningsvær, ett af Lofotens största, beläget på öar under Lofotens största fjäll, sagans och värklighetens imponerande stenjätte, Vaagekallen.
Ur det trånga, stenkastbreda sund, där tusentals farkoster ligga, lämnande en spottbred ränna öppen, kryssade vi i går som vanligt ut till sjös.
Vädret hade föregående dagar varit stillt med solsken.
Nu var fiskets sista (officielt) dag, påskafton.
Luften tjock.
Vinden stark SSV kuling, längre fram på dagen snöstorm.
Vaagekallens skyhöga vägg var borta — inne i tjockan.
Fiskarebåtar voro ute för att draga garn och taga upp nattståndna linor.
Nu sågo vi icke den härliga synen af tusenden på en gång milslånga sträckor utanför Lofotväggen, men en och en dykande upp med sitt oljeklädda folk och sina vippande master.
Sköjtens kapten, Sven Antonisen, en broder till den berömde föraren af den berömde räddningssköjten »Colin Archer«, stod i styrluckan och lät sin bitande blick gå rundt.
Hans stora mustascher bildade samma profillinie som hans ta-mej-fan-skuta.
Rodret låg säkert i hans hand.
Seglen stodo fulla och det fräste framför bogen och sprutade öfver däcket.
Sjögångens tjusning grep oss, och vi sjöngo ombord, medan störtsjöarna gingo öfver oss.
Sörensen slog kana i den hala backe, som däcket bildade.
I ett enda tag ratschade han från för till akter, gjorde eleganta hopp för skoten och satte sig framför styrluckan.
Pedersen grinade med alla sina tänder och Olsen gick i det inre och snaskade smörrebröd.
Vi ha tänkt på det där sedan.
Icke en minut slappnade vår forskning efter fiskebåtar; icke en sekund gick, utan att flere par blickar borrade sig in i den jagande snön — men hvarför skulle vi sjunga?
Strax efter vår utsegling ströko vi förbi en arbetande nordlandsbåt.
Fem män drogo linor och togo in torsk.
Båten arbetade lätt i sjön, var ännu icke fyld med fisk.
Seglen voro nere.
Ett par tre af männen sutto vid årorna.
Ingenting sade de, men sågo på sköjten som om:
»Är du i närheten, så är det ingen fara.
Strax därpå passerade vi ännu en båt och därpå en efter annan och flere tillhopa.
Ingen gaf nödsignal, och vi läto i stormen alla våra klutar arbeta.
Sköjten har nära 3 mil fiskehaf att vaka öfver och omkring 3,000 båtar att se efter.
Vi styrde åt Balstadhållet, strängt följande ihlerna (glaskafvel och träbitar, som uppbära linorna till garn och lina), till dess det var tid att vända.
Ingenting förtärde vi på hela dagen.
Sjögången vände upp och ned på allting ombord; hvem tänkte på mat?
Alltjämt ströko vi tätt förbi de båtar vi sågo för att se, om de kunde reda sig i den allt starkare sjögången, men ingen anropade oss, och ingen fara var det häller, så länge de ansågo sig fortfarande kunna draga sina linor och lasta båtarna med fisk.
Så seglade vi den långa dagen, hungriga och genomvåta af störtsjöarna.
Saltvattnet afsatte konstiga figurer i våra ansikten.
Det luktade och smakade saltvatten af hela denna dag.
Då vi två gånger seglat öfver det viktigaste af vårt fiskehaf, var klockan 6 på aftonen, och stäfven vändes inåt Vaagekallen.
Vinden gnisslade i riggen allt framgent.
Allt framgent sökte vi med ögonen efter fiskebåtar: — ingen världens ting sågo vi.
Men då vi passerade utanför fyren, stodo där fyra män och riktade stadigt kikaren mot sköjten, följde oss envist, rörde sina händer i tunga gester, gingo fram och tillbaka, läto kikaren gå man emellan och talade ifrigt.
Var någon »borta»?
Vi längtade efter hamn och mat.
Vi voro nu de enda, som ströko omkring, sedan alla andra dragit sig in i fiskeværets månggrenade hamn mellan öarne.
Bergknallarne på bägge sidor af vår farled voro tätt besatta af en oändlighet hvita fläckar: mås.
Ett litet rundt skär som en näckros så hvit — af dessa jämrande orosfåglar.
Ett fält af flere hundrade tättpackade ejdrar — ljusa hanar och gråbruna honor — jagades af sköjten, så att skummet efter deras springande simfötter stod som en sky.
De flyga icke gärna förr än i sista ögonblicket.
Det vackra, lefvande, skarpt begränsade fågelfältet sträckte ut före oss.
Fötter och vingar gingo i otrolig snabbhet.
Ingen lyfte.
Ingen gick ur fyrkanten.
Så veko de in i en vik och snattrade.
Vi vågade icke kasta ankar.
Vi ville vänta de män, som vi sett vid fyren — och de kommo.
Allvarliga och tysta rodde de fram till sköjtens sida: »har dokker noko nyt?»
De saknade sina kamrater, fyra man.
På en annan båt hade två man blifvit borta.
Flera båtar hade stjälpt och drifvit bort.
Medan vi, som vår plikt bjöd, seglade ute på fiskehafvet, förolyckades våra vänner fiskarena tätt under land — där vi icke voro och där vi icke hade rättighet att ligga.
Vår plats var ute på hafvet, men vår plats var också där olyckan var framme.
Sedan fiskarena berättat sin nyhet, sutto de tysta i sin båt, och vi stodo tysta på däck.
Aftonvinden stank af torsklukt, den torkande torskens fräna lukt från gällarne, och den ännu värre af hufvuden och ryggar från holmarne omkring oss.
En båt hade stjälpt i närheten af en annan, sade de skäggiga männen i båten.
Men innan hjälpen hann komma, var allt förbi.
Ett enda ögonblick hade de hållit sig kvar på båthvalfvet — det nästa sopades hvalfvet rent af en jättevåg — och ingenting syntes af dem, som lefvat nyss.
En båt hade kapsejsat icke så långt från land.
Två man räddades strax; två strax därefter och sist båten, sedan den passerat några bränningar.
Några båtar sades drifva inåt Västfjorden, sedan dess folk räddats.
En båt hade tagits in till Hopen.
— Ja, en olyckans dag var det.
Hvad som skett vid de andra væren visste ingen, och vi veta det icke ännu.
Men vi vänta olycksbud och ingenting annat.
Mörkret föll på, men vi kunde icke kasta ankar.
Återigen styrde vi till hafs och sökte i alla riktningar tills klockan var tolf.
Stämningen ombord var ohygglig.
Oss var icke gifvet att se något denna dag.
Icke ett båthvalf, icke ett lif, ingenting mer än sjön och ovädersluften, Vaagekallen och det brinnande vargögat från det lilla fyrtornet.
Stormfartyg.
SNÖN yrde den oktoberdag då vi två svenskar med näfverkontar på ryggen trängdes med flere hundra sillfiskare, som skulle lämna Lofoten med »Raftsund».
Fjällen stodo frysande hvita — me svarta och grå, där branter hindrade snön att fastna.
Hafvet var svart som bläck.
Ett tjugotal sillångare lågo i hamnen och förlorade pängar hvarje dag, därför att sillen aldrig kom.
Femtiotal af seglare redo för sina ankare.
Femtiotal af roddbåtar svärmare kring »Raftsund», och alla ville komma först.
Icke långt från oss låg ett litet fartyg af förnämt utseende.
Elegant ordnadt däck, oljade eksidor, solid rigg.
Där lättades ankare och sattes segel.
Det gick utan skrik och gnissel — och så snabbt som om osynliga händer hade skjutit på ilade »sköjten» ur hamn.
Seglet var märkt med ett R. S. i en svart ring.
Ofvanför var en etta.
»Nu seglar Colin Archer till Finmarken», sade en fiskare.
»Det är en af Norges bäste seglare» lade han till.
Solen sken och himmelen var blå och Lofoten var strålande vacker den vårdag jag kom till Henningsvär under det stora torskfiskets sista och brådaste tid.
Hamnen i väret befanns vara ett långt och smalt sund mellan två öar under det 1,000 meter höga fjället, Vågakallen.
På ömse sidor lågo ångare, seglare och fiskarebåtar så tätt att segelrännan kunde öfverspottas.
Och hvad för en trafik!
Den var så stark och örondöfvande, att jag icke — behöfver ljuga på den.
Vid hvart annat årtag stötte vi samman med mötande båtar.
Där skreks och präjades.
Där skällde bergensare.
Där bredde sig breda trönder i breda årtag.
Där kafvade kväner och lappar — och helgeländare — och Vefsenväringar — och Statfjelddalingar — och Saltdalingar — och Gildeskålingar — och Senjeniter — och Svenskar — och klockjudar och frälsningsarmén!
På rännans ena sida låg en liten elegant eksköjt med en stäf som om den velat stångas.
En elak uppsyn i oljad ek.
Det var räddningssköjten »Liv», som hade sig betrodt att vaka öfver fem tusen fiskares lif på fiskehafvet utanför.
En mulen stormdag i medlet af maj stampade sig en Hamburgerångare förbi det stora fågelfjället Svärholtklubben, i nordligaste Finmarken.
Akterdäcket var vått af regn och sjöar.
Ångaren raglade som en rusig man.
Få passagerare.
Allt det nöje jag hade var att dricka pjolter med en gudsman och sedan gå upp och slå kana i de präktiga backarne på akterdäck.
Så kom en matros och rände förbi mig och kastades som en vante till akterdäcket.
Han hissade flagg och halade den tre gånger upp och ned till hälsning.
Intet världens ting var att se på hafvet mer än en obetydlig seglare, som hoppade mellan skumkammarne som en springare.
Räddningssköjten »Bergen».
Den sackade snart bakom oss och gömdes i den stora svans af stenkolsrök, hvilken vi släpade efter Östfinmarken.
Nu får du komma hvart du vill efter Norges kust, där storfiske drifves, och du skall se en af dessa solida farkoster bland fiskarbåtarne — såsom vallhunden följer hjorden.
I stilla och vackert väder ligga de för ankar, men ingen storm är så stark och ingen orkan är så häftig, att icke räddningssköjterna ha ett väder som passar dem, precis.
De segla bra och äro så konstruerade, att ingen storm och ingen sjö kan krossa dem.
Endast skär och grundbrott får en räddningssköjt ha respekt för.
Åhja, — grundbrott?
»Colin Archer», den mest bekanta af dem, utförde i fjor sin stoltaste bragd midt bland grundbrotten i Havningberg, där ishafvet i hela sin kraft stormade in i hamnen.
Många gånger under årens lopp har storm tagit fiskarelif, somliga dagar intill ett hundratal.
Båtarne ha i stora oväder icke kunnat reda sig, och ingen har kommit dem till hjälp.
Svensk publik minnes säkert ännu den stora olyckan här nordpå för några år sedan.
Under Lofotfisket detta år var det en daglig stark trafik på räddningssköjterna.
Fiskare, handlare, ämbetsmän och resande kommo i båtar, stego ombord, gjorde samma frågor, som förr under vinterns lopp gjorts och besvarats tusende gånger och alltid besvarats med samma tillmötesgående.
Inflytelserikt folk inbjödos på profseglingar, som ofta på »Liv» aflöpte så, att sjösjuka grasserade bland gästerna under de något skarpa seglingarna.
En sköjtekapten vill nämligen ogärna göra lustseglatser med folk, om icke vinden är så pass att landkrabborna få lära sig förstå, hvad storm vill säga, och hvad en räddningssköjt duger till.
Rödletta och modiga stiga gästerna ombord i nya oljekläder.
Bleka och matta gå de i land, men ingen ångrar sig — ingen har ångrat sig mer än doktorn i Henningsvär!
Jag hade många gånger seglat med »Liv» i storm och sett hur öfverlägset säker den var, men blef ändock förvånad den stora orkandagen i Finmarken förliden maj.
Storm hade gått på från morgonen.
Vi tyckte att det var ett präktigt väder att komma fram med, och vi tänkte nå Köllefjord den dagen — ifrån Hammerfest.
Inga seglare funnos på Vestfinmarkens haf den dagen, och de stora kustångarne, som icke lägga sig inne för en vanlig storm, ville icke ut.
»Liv» var mol allena och länsade för så stora segel som det bara var möjligt att föra.
Molnen släpades på de ödsliga fjällen som ljusgrå blöjor, och hafvet gick svart och hvitt.
På en gång bryter orkanen fram — kastar sig utför fjällsidorna — jagar genom sunden — vrålar, skriker, larmar — gör vattnet svart och slätt — gör det hvitt och fräsande — kommer så våldsamt fort, att vi icke hinna refva.
Nu gäller det riggen på »Liv»!
Bakom oss se vi stiga upp en hög hvit vägg, som blir allt högre, ju närmare den rullas fram mot oss på orkanens vagn:
Vattenrök!
Ty orkanstötarne skära af stora vågor, smula sönder dem och drifva dem som aska och damm före sig i vild fart.
Nu gäller det om »Liv» är lif!
Ombord taga vi saken med ro.
Icke en enda blinkar.
Tvärtom; vi spärra riktigt upp ögonen för att ingenting af skådespelet skall gå förloradt.
En forskande blick af kaptenen på rigg och grejer — ett säkert tag i rorpinnen af bäste man.
Sjö och orkan slå »Liv» nästan öfver ända.
Vi se icke någonting för vattenrök och spolande sjöar.
»Liv» hvisslar långa melodier med sin rigg.
Och så slängas vi fram en timme i ett orent farvatten ......
Sköjten hade icke en enda skada, hur noga vi synade.
Ingenting hade bekommit den — ingenting af skavank och missöde en slik dag, då vi fingo se den synen vid Finkirken: att en — bäck, som annars kastade sig rätt i hafvet från en fjällkant, nu drefs som en rök tillbaka öfver fjället.
I midnattssol.
DENNA löfprydda väg från den norska kuststaden till det låga fjället har kejsar Wilhelm gått.
Så långt det gick, åkte han i vagn efter en bondmärr från Jensvold.
Bonden sade:
— Stor ära för mig det här, ers majestät, men ännu större för märra!
Här på en naken skifferstensplatå är »kejsarvarden» rest till en åminnelse af Tysklands oroligaste ande.
Här satt han och njöt champagne medan Bodöjuristen, hvilken lupit som en röd hund en hel vecka för arrangementer och agrementer för kejsaren, fick nöja sig med ett torftigt vin tillsammans med tjenareflocken — afsides.
Man berättar att han led.
Genom löfskog och rara blomster har stigen gått i skugga, medan alla kullar brunnit och glödt i nattsol.
Här ha vi nu sett midnattssolen i snart två hela månader, men ännu göra inbyggarne hvarje vacker afton stora utvandringar till turisthyttans låga löffjäll.
De ha öppet sinne för naturens härligheter, dessa norrmän här uppe.
Gå de i mörker och storm under långa vintrar så veta de också att dricka sol, då sommaren kommer.
De ha knappt tid att sofva.
Är midnattssolen så vacker?
Ett fullkomligt uppriktigt svar vore väl närmast: dess största märkvärdighet är, att den ses klockan 12 på natten, att det icke svider i ögonen att se på den och att den är så dyr för utländingar.
Det är svårt att säga, hvad den kostar kanonkungen Krupp, som nu ligger där nere på Bodö hamn med sin hvita lustjakt, full af gäster och tjänare, på väg till Nordkap.
Eller hvad den kostar engelsmännen på de andra lustjakterna, svarta svanor som flockat sig omkring den hvita.
De resa dyrt som furstar och föra med sig all den komfort, som får rum i ett 800-tons fartyg.
Undrar, om de icke alla känna sin stora förväntan något sviken såsom den gör, som ser midnattssolen för första gången och har burit i sitt minne de solglänsande rader som Björnstjerne Björnson skref om sin solresa efter nordlandens kust.
Många gånger har jag sett elden gå fram i de ångermanländska och jämtländska skogarne.
Röken har legat öfver byggderna milalångt och milabredt, och solen har sett på eländet.
En vinter i Hernösand
Mathilda till Emelie.
Hernösand d. 19
December 1830.
Älskade Emelie!
Tvenne månader, tillbragta i Hernösand och blott ett enda bref till dig – i sanning, min vän! du har skäl att vara missnöjd med mig och beklaga dig öfver min tystnad: också gör du det med sådant eftertryck, att jag ej längre vågar uppskjuta besvarandet af ditt sista bref, ehuru jag först i går erhöll det.
Men då du uppbryter detta och ser dess oerhörda längd, blir du säkert förskräckt; jag vet redan att det blir ett af de längsta bref jag någonsin skrifvit, ty jag har föresatt mig att besvara hvarje punkt i ditt.
Du undrar först och främst hur jag kan trifvas i denna norrländska småstad?
– Och hvarföre skulle jag ej det?
– Jag trifs allestädes der jag omgifves af goda och välvilliga menniskor, och det äro Hernösands invånare i allmänhet.
Jag vet icke hvarföre du just med annan stil skrifvit:
”norrländska” – just som om de södra småstäderna eller de öfriga i riket vore mera trefliga.
Jag vet det icke, emedan jag tillbringat all min tid i Stockholm, ett blott vet jag – att jag finner mig ganska väl här.
Du vill dernäst ha en beskrifning på mina tidsfördrif och nöjen, och veta hur jag tillbringar mina dagar.
Välan! jag vill tillfredsställa din nyfikenhet.
Klockan sju hvarje morgon stiger jag upp och går in till min goda mormor för hvilken jag läser en af Sturms morgonböner, hvarefter vi dricka kaffé och språka tillsamman.
Derefter spelar jag alltid en timma fortepiano, under hvilken tid mormor i sin kammare läser tidningar, eller någon bok af hennes favoriter, som t. ex.
Franzéns arbeten (hvilka jag tror hon väl sextio gånger genomläst).
Det öfriga af förmiddagen tillbringar jag än i köket, under sysselsättning med hushållet, än i min kammare med ritning eller handarbete, än inne hos mormor, som oftast af mig behöfver handräckning.
Än har hon tappat en maska på den stora gröna ylleschawlen hon stickar, än måste jag komma och knyta hennes löslockar, än sätta band på en negligé, o. m. d. – Så förflyter förmiddagen och vår lilla middagsmåltid är anrättad.
Jag flyttar mormors stora länstol till bordet; vi spisa.
Mormor är glad och jag – som morgonsolen.
Under den tid hon som gammal behöfver längre än jag för att äta, matar jag hennes favorit-moppe, och ställer mig derigenom icke litet in hos mormor.
På maten tar mormor sig en middagslur, och då passar jag på att läsa romaner, som en Magister här i staden har den godheten låna mig, men som mormor aldrig får veta utaf.
Till min stora glädje sofver hon merendels halfannan timme, och då hon vaknar fuskar jag behändigt undan boken och låtsar som om jag sydde.
Aftonen tillbringa vi merendels alltid tillsammans, sittande vid ett litet sybord; mormor med grön skärm för ögonen och glasögon på näsan, stickar, och jag stickar äfven i det jag läser högt ur någon Svensk eller Fransysk bok; dock är mormor mest road af resebeskrifningar och historiska afhandlingar, hvaribland Napoleons lefverne af Norvins är hennes synnerliga favorit.
För romaner har hon en afgjord motvilja och kan aldrig öfvertygas, att det ges goda arbeten i den vägen.
Flera personer ha sagt henne det den nyare tidens romaner icke likna dem man i hennes ungdom fick läsa; man har sagt henne, att nutidens äro till och med moraliska och många rätt nyttiga; hon blir vid sin satts, att roman-lektyren är för ungdom den mest förderfliga, att den innehåller ett moraliskt gift, att den upprör inbillningen, inger falska åsigter af lifvet, ger förståndet en orätt rigtning – kort sagt: hon fördömmer den såsom högst omoralisk och osedlig.
Det förundrar mig likväl, ty i öfrigt är ju mormor så litet pedantisk som någonsin en gammal person kan vara, och så vida olik dessa knarrige gamla som fördömma ungdomens nöjen och tidsfördrif, sedan deras liflighet är borta, och anse hela verlden med förakt och medömkan, derföre att årens tyngd och ålderdomens bräckligheter gjort dem oskickliga att njuta dess glädje.
Likväl måste jag nämna att jag tiggt mig till att för henne få läsa några få af Walter Scotts romaner hvilka hon säger gå väl an.
Der har du min Journal.
Jag ser i andanom hur du rycker på axlarna och har svårt att begripa hur en sjutton års flicka kan finna sig vid ett så enformigt lif.
Dock – trösta dig, min goda Emelie – det är inte alldeles så enformigt som det låter.
Jag har endast talt om hur jag i allmänhet tillbringar min tid – det ges undantag, förstår du.
Qvällar då jag alldeles icke läser för mormor utan i dess ställe är borta och roar mig.
Med hvad då? hör jag dig fråga.
Jo – min vän! med rätt mycket.
Vi ha här inga concerter och spectakler, det är sant; men jag har många bekanta: trefliga flickor hos hvilka jag tillbringar mången afton och som äfven komma till mig ibland.