Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St., alt hos K. M. i und. anhålla om verkställigheten af ofvanomförmälda författningsarbete och organiserandet för sådant ändamål af en comité', som jemväl under tiden linge sig uppdragen den befattning med granskning och utarbetande af förekommande författningar i samma ämne, som ofvanomförmäles; äfvensom att R.
M:s disposition anslå nödige medel härtill; och torde en summa af 8,000 r:dr blifva derföre tillräcklig.
Då K. M. i Dess nåd. propos. om
Statsverkets tillstånd och behof meddelat den uppgift, att, under de sislförtlutna 5 åren, medium af riksmarkegångspriset ä spanmål utgjort 7 r:dr 46 sk., liar jag ansell mig föranledd lill följande motion:
Hr af Donner uppläste derefter ett så lydande memorial:
Den 10 Augusti. 151 I Riksslalen finnes en column för en sak, som icke existerar i verkligheten, nemi. spanmål under cmbets- och tjenstemiins samt. betjentes löner, beräknad derstädes till 6 r:dr tunnan.
Hvad riksmarkegångspriset ä Kronans behållna spanmål något ar öfverskred detta normalpris, beräknades löntagaren, som sålunda gjordes beroende af årsväxten, lill godo.
Riksmarkegångeu har någon gång slått ända till 9 r:dr och derutöfver, i hvilket fall löneskillnaden naturligtvis blef betydlig.
Vid sista riksdag bestämdes priset å denna spanmål efter 5 års medium af riksmarkegångspriset till 7 r:dr, ä 7 r:dr 10 sk., det sednare för dem, som haft löner för år 1841, derunder spanmål var beräknad.
Tages medium af 5 år nu, så uppgår priset till nära 8 r:dr.
Att prisskillnaden godtgjorts af Riksg.cont., är så allmänt kändt, alt det endast för historikens fullständighcts skull här omnamncs.
Della, till besvär och oreda i Statens räkenskaper föranledande förhållande bör rättas.
Men alt vid hvarje riksdag bestämma priset, skulle, oheräknadt osäkerheten för den löntagande, gifva alltjemnt ökade anledn:r lill klagomål och missförstånd, hvaraf man redan haft öfver nog för della ämnes skull; hvarföre, då ersättning för en, löntagaren genom fullmakt tillförsäkrad rättighet icke kan förnekas, jag vördsamt föreslår: att all beräkning af spanmål under Statens tjenares löner mätte, från och med den tid då nästa statsreglering vidtager, upphöra, och att i riksstaten till lönerne för de löntagare, som redan varit i åtnjutande af denna förmån eller framdeles blifva befordrade, måtte läggas, en gång för alla, 2 r:dr b:co per tunna för det spanmåls-qvautum, som under lönen inbegripes.
Jag vill blott upplysa, att den sist väckta motionen till någon del hvilan pä ett missförstånd.
Den talar om osäkerhet för personer, som hädanefter kunde befordras till penningelöner, beräknade i spanmål efter riksmarkegång.
En sådan äger icke rum, ty efter den reglering, som vid föreg:de riksdag fastställdes, kommer spanmålen alltid att beräknas efter 7 r:dr Ir.co per tunna för alla löner, hvartill personer efter nämnde riksdag blifvit eller blifva befordrade.
Samma förändring skulle man äfven velat införa för den redan befintliga tjcnstemannapersonalen, men som sådant ansågs innebära ett ingrepp i äganderätten, så stadgades: alt dessa tjenstemän skulle fortfara att uppbära spanmål efter riksmarkegångspris, blott med den ändring, att detta riksmarkegångspris skulle bestämmas vid hvarje riksdag efter medium af de 5 föreg:de årens markegängspris.
Deraf kan jag icke finna hvarken någon oreda, osäkerhet eller orättvisa uppkomma, ulan får jag tillstyrka StatsUtsk. att föreslå afslag å den väckta motionen.
Upplästes och lades på bordet följande från Exp.Utsk. inkomne mern.: 152 Den 14 Augusti f. m. N:o 2, ang:de upplagan af hillänget lill RiksSt:s prot.
N:o 3, i fråga om prenumeration å samma bihang.
Upplåstes en från BorgareSt. communicerad motion af Hr Anders Berg, ang:de förändring i K. förord», d. 9 Maj 1835, om hvad iaktagas hör vid köp af lösören, som förblifva i säljarens vård; och fann R. o. Ad. att denna motion, som redan af BorgareSt. blifvit remitterad till LagUtsk., icke nu föranledde lill annan åtgärd, än alt densamma lades till handlingarne.
Upplästes och lades lill handlingarne ankomne prot.uldr. från PrestcSt. af d. 31 sisth Juli och 3 dennes, från BorgareSt. af d. 3 och 7 dennes samt från BondeSt. af d. 31 sisth Juli samt d. 3 och 7 dennes. II. R. o. Ad. åtskildes kl. till 2 e. m.
Onsdagen den 14 Augusti 1844.
Hrr Bänkmäns lista till val af Elcclorer efter N:o 184.
Hr Stjerngranat, Georg, Gustaf Henrik, och — 1801. „ von Hartmansdorff, August, och befanns att dertill blifvit utsedde: N:o 77. Frih.
Rehbinder, Fredrik Wilhelm, samt — 2231.
Hr af Buren, Fullm.
Piper, Glaes Gustaf Fritz.
Justerades pleni-prot. för d. 3 och 7 dennes.
Dä vid uppläsningen af det sednare prot. förekom det af Hr von Hartmansdorff, August, afgifne yttrande om beloppet af bankens sedelskuld utöfver stadgade förhållandet af 5 till 2 emellan sedelstock och metallisk valuta, anmälde sig:
Hr von Hartmansdorff, och anförde skriftligen följande :
Vid siffrorna i mitt yttrande d. 7 dennes anhåller jag att fä göra följande rättelse.
Jag uppgaf i hastigheten, att 1,504,000 r:dr vore den summa, hvarmed sedelstocken d. 27 Juli öfversteg förhållandet af 5 till 2 mot bankens redbarhet.
Men nämnde summa utgjorde de |, som bort finnas i metallisk valuta för det utöfver den stadgade proportionen mellan sedelskuld och redbarheter utgifua belopp.
Detta steg samma dag till 3,702,045: 34. 0. Men Den 14 Augusti f. m. 153
Men för att ådagalägga liela tillståndet, torde jag nu få framställa det, sådant del, enligt bokslulscommissariens uppgift, var d. 27 sisth Juli, nemi.: sedelskuld £3,677,284: 7. 6. metallisk cassa, 2,987,285: 36.
9. eller i brcosedlar 7,966,095: 18. motsvarande såsom 2 till 5 en sedelstock af ... . 19,915,238: 21. — sedelbeloppet utöfver nämnde proportion utgjorde alltså 3,762,045:34. 6.
Om härtill läggas lånen bos Riksg.- cont 1,143,750. och af allmänheten ....
418,000. samt hvad Ur Rosenblad föreslagit nu böra utgifvas .... 950,000. så skulle uppkomma, ulan motsvarande redbarbeter, ett belopp af 6,273,795: 34- 6.
Tillståndet var således vida sämre än jag förra gängen yttrade.
Hr Fåhraeus, Olof Imanuel; Då jag af embelsåligganden varit hindrad att här tillstädcsvara, dä R. o. Ad. till Bevilln.
Ulsk. remitterade en utaf tlr von Hohenhausen väckt motion, ang:de grunderne för förhöjning af tullen ä vissa större consumlionsartiklar, m. m.; så utbeder jag mig alt nu få yttra några ord i detta ämne.
Den åsigt har i ämnet blifvit framställd, alt en öfverdrifven varuinförsel under de sednare åren ådragit oss de linanciella svårigheter, som så mycket öfverklagas, och att det derföre vore nödigt alt för framtiden vidtaga hämmande åtgärder, till inskränkning af denna rörelse.
Jag anser mig icke kunna obelingadl eller i någon vidsträcktare mening biträda denna åsigt.
Det är kändt, alt en betydlig del af del metalliska mynt, som utvexlats ur Riksbanken, utgät till Finland, i följd af der tillvägabragte förändringar i myntväsendet.
En värd talare har uppgifvit, att beloppet af Svenska b:cosedlar, som bankslyrelsen för sådant ändamål mäst inlösa, uppgått till icke mindre än 4 millioner r:dr.
Del är äfven bekant, att den förödande eldsvåda, som för eli par år sedan öfvergått Hamburg, baft lill följd uppsägning eller förminskning af banco-crediter, som handlande i rikets större stapelstäder tillförene haft pä denna penningemarknad för verldshandel.
Dessa omständigheter, jemte (lera andra orsaker af mera tillfällig beskaffenhet, torde i icke oväsendtlig män hafva verkat till det ofördelaktiga tillstånd, hvari värt myntväsende för närvar, fallit.
Emedlertid är jag långt ifrån att förneka, att ett missförhållande inträffat under de sisla åren emellan varuinförseln och utförseln, och att nödvän1 H. 20 154 Den 14 Augusti f. m. digheten ali lill någon del contant fylla valutan för den förra kiln uti sin man hafva menligt inverkat på vårt penningeväsende.
Detta missförhållande kan jag likväl icke uttyda så, som skulle varu-iuförselu varit utomordent ligen uppdrifven öfver det vanliga medelbeloppel, eller ali den skulle hafva öfverskridit del naturliga måttet för landets förbrukning; då nemi. i betraktande tages, att den successivt ökade införseln till stor del ligger uti råämnen för bomulls- och sockerfabrikationen, hvilken sednare älerutfört i förädlad vara en icke obetydlig del af dess införselsqvantum; utan är detta missförhållande egentligen alt söka i den, till följd af en ofördelaktig conjunctur för jernhandeln inträffade minskningen uti skeppnings-qvanlitelen och saluvärdet af vår förnämsta export-artikel.
Med ett ord: felet ligger icke egentligen uti införsels- ulan uti utförselsförbållanderue.
Detta må visserligen vara ali beklaga; men sådana vexlingar uti utrikes handeln hafva vi pröfvat förr, och vi hafva sett, ali de ojemnheter, som deruti uppstått, lemnade ål sin egen naturliga utveckling, kunnat botas utan de medel, som af motionären blifvit föreslagnc.
Jag har här för mig officiella tabeller, hvilka visa förhållandet emellan in- och utförsel under en följd af 10 år tilljoch med 1842, det sista för hvilket uppgifter härom äro tillgängliga.
Deraf visar sig, ali del beräknade importvärdel för är 1842 utgjort 19j millioner, att under 2:nc föreg:de år af berörde tiotal införseln varit ungefärligen lika stor, och att total-värdet af utförseln, som alla de omförmälde åren, med undantag af 1842, öfversligit införselsvärdet, delta sistnämnde år sä fallit, att det, vid jemförelse med samma års införsel, visar en brist af omkring l.j millioner r:dr.
Afven med antagande, ali under året 1843 .Sveriges utrikes handel icke leinnat ett gynsammare utslag, misströstar jag icke, att dessa missförhållanden kunna höfvas, utan användande af de hämmande medel, som satts i fråga.
Den uppgift vi egentligen hafva att lösa, för alt bota det onda, synes mig vara den, alt bringa del derhän, att vära cxport-producter kunna afsältas lill sådana priser, att en lätt täflan ä utländska marknaden kan underhållas.
Eli af de verksammaste villkoren härför är ovedersägligen, att producenterna kunna hafva sina icfnadsförnödenheler för sä godt köp som möjligt, ty det är ett ostridig! grundbegrepp i nationalekonomien, att värdet af producenletis lefnadsbehof äfven ligger såsom ingrediens uti produclens värde.
Om man nu skulle upptvinga priserue pä de in- eller utländska varor, hvilka behofvet eller vanan gjörl lill oumbärliga föremål för producenternes förbrukning, sä är del klari att i saulina män motverkas ändamålet alt lätta afsättningeii af egne tillverkningar.
Jag vill icke upplaga II. o. Ad:s tid med anförande af flera skäl, som erbjuda sig för den mening, att det föreslagna hämmandet af varuinförseln, genom fördyrandet af allmännare utländska förbrukiiiugs-arliklar, såsom pä samma gäng återhållande den inhemska idoghetens och natioual-rikedomens tillväxt, icke är för '•'”det n vt tint: förmodande, att vid detta tillfälle det enda skäl
Den 14 Augusti f. m. gör tillfyllest, att det omförmiilda medlet, i följd af det anförda, icke kan anses befrämja, ulan tvertom motverka det ändamål, som sökes, alt återställa myntväsendets jemvigt; oell med del begrepp jag för öfrigt hyser om angelägenheten att icke oftare än verkligt behof eller Statens högre intressen det fordra, förändra grundbeslämmelserna för tnllbeskallningen, hvarigenom oftast äfventyras att störande inverka pä handelns jemna gång, anser jag mig höra afstyrka bifall till Hr von Hohen hansens ifråga var. förslag.
Jag anhåller, att hvad jag nu anfört, måtte fä till Utsk. åtfölja motionen.
Remitterades lill Bevilln.Utsk. Justerades 6 prot.utdr. för d 10 dennes.
Hr Rääf, L eonard Fredrik, anförde skriftligen:
Del är emot motionen om ordinarie statsbidragens förvandlande lill bevillning, dess upphörd blott i penningar och utdelning genom Staten, jag anhållit få tala, med uppsåt att försöka en vederläggning, den jag hoppas mätte lill Utsk. remitteras.
Öfverflödig vore ytterligare strid häröfver, om alla domsägande inom representationen och domsinkräklaude utom densamma tagit kännedom af de förträffliga yttranden, som vid åtskilliga riksdagar blifvit lemnade, särdeles under den sisla af Hrr von Hartmansdorff, af Dahlström, Rosenblad, Lagerhjelm m.
II. lill hvilka jag hänvisar, och om ej denna ständigt bortjagade, men ständigt återkommande gengångare nu framträdt uti en något skiftande skepnad.
Redan i förra plenum har jag haft äran yltra, att della förslag är obehöflig!, skadligt, orättvist, omöjligt och outveekladl.
Det. är obehnjligt; emedan ingen lider af en utgift, denman vid 1 aga fäng sig iklädt och den man kail uthärda.
Skallemanneu har vid köp och arf erhållit sin jord sä mycket lägre i pris som hans grundränta är större än pä ett i öfrigt lika godt frälsehemman; innehafvare» af detta har bekommit sitt, på samma grund, för lindrigare beräkning an säteriets.
Alt man kan uthärda dessa räntor visar verkligheten.
Hemman skulle annars ligga öde; men sådana gifvas dock ej, och ej eller något, sorn icke erhåller en köpeskilling.
Köpeskilling är ej annat än capitalist för ilen årliga afkastning jorden lemnar, utöfver alla skatter, alla hruknings- och byggnadskostnnder.
Om man antager någon viss summa, den eli jordbrukande hushåll behöfver såsom capital till sin försörjning, gör det fullkomligt detsamma om, för delta belopp, man kan inköpa ^tdels eller 1 helt hemman, hvilka båda lenina lika nelto-iukomst, emedan del är af inkomsten mau lefver, ej af hemmantalet.
Jag medgifver, att några hemman finnas, bland alla nata - 156
Den 14 Augusti f. m. rer, som mot sitt mantal äro synnerligt svaga; men (leita uppkommer oftast genom jordens misshandling, genom afsöndringar eller för stark klyfning, då hvarje lott mäste bära håde personella utskylder, onödiga byggnader och hägnader.
Della är icke beskattningens utan innehafvarens fel.
ObehöBigheten visas vidare deraf, att skattemannen kunnat icke blott tillösa sig åborätt af Kronan på ett så stort antal hemman.
Han har äfven, oaktadt sina onera, förmält inköpa en ansenlig del af frälse- och säteri-jorden.
Ilan förmår att, i stigande täflan med samhällets öfriga elasser och ofta dem öfverträffande, söka sina bekvämligheter i byggnader och lefnadssätt, sina barns framsteg genom uppfostran och sin vidare förkofran genom vackra odlingar.
Jag har äfven löfval bevisa, att förslaget är skadligt.
Det är högst menligt för Kronan, derigenom att hon förlorar en i vissa fall sedan hedentid och i andra sedan åtminstone 200 år bestående inkomst, som nu väl skulle till motsvarande belopp kallas fast och ordinarie bevillning, men som blott bure namnet, icke vore af häfdcns helgd försäkrad.
Hon skulle i stället för räntor, sorn åtminstone lill en god del genom ärliga markegångar lämpa sig efter de skiftande, men i tidernes längd alltid stigande prisen, erhålla såsom grundbevillning en oföränderlig peuuing, hvilken efter några decennier icke vore värd hälften af sitt nuvarande varu- och jord-förhållande; — ty sådan har Sveriges myntslällning alltid varit, sedan vår historia börjar dagas.
För 6 å 700 år sedan utgjorde mynträkningen Mark 16 lod bergfint silfver, flou beräknas nu lill 8 rst.
Den köpeskilling, som för 50 ä 60 år sedan erhölls för en gärd, skulle behöfva ökas med hela under tiden upplupna intresset, för att motsvara hvad nu för samma hemman, i samma skick, bjudes — och så skall fortfara; ty i Svenskens lynne ligger ett plus ultra och i våra Ständers skiftande beslut ingen varaktighet för peuningeslä lin ingen.
Motionären känner bäst sjelf, hvilka persedlar, som ingå i räntans s. k. contanla penningar, och lätt är för honom att beräkna, huru mänga gånger större inkomst Kronan nu skulle haft, om denna del af räntan icke blifvit till ett orubbligt pris vid 1600-taiels utgång fastställd, således huru mycket mindre bevillning lion beliöft tigga af Ständer, som synas blifva mera njugga ju mera Kronan till deni efterskänker af sin rätt.
Om än, hvad uppgifvet är, nu återstående ordinarie inkomster icke utgöra mera än 3 af 7, är det dock bättre för Kronanatt äga något ovanskeligt, än intet; bättre att äga dessa | i stigande med tidens andra priser, än att sluteligeu se dem förvandlade lill ett lapprisvärde och behofvet af bevillning, beroende af ögonblickets folkgunst, så mycket mera förstoradt.
Skadlighelen är icke mindre för skattgifvaren, som beröfvas tillfället att in natura erlägga sin räntespanmål, den han Den ii Augusti f. m.
157 ofta skulle få magasinera osåld, under det lian likväl nödgades anskaffa penningar; och hvar skulle han under år af fallna priser, eller sädesöfverdöd, eller penniugebrist, taga dem, om ej genom lån, vingel och landsköp?
Inga åboer äro lyckligare, inga sedligare, inga med jem nare förmögenhet, än de som, pä den ännu här och der bibe hållna gamla patriarkaliska godsinrättningen, hvilken man idkeligen söker belacka och upplösa, få aflemna sin utskyld i dagsverken, på hälftenbruk eller i varuarreudeu.
Sådan är min erfarenhet och allas, som icke äro smittade af raseriet att vilja allt förändra; så har jag och många med mig inrättat våra contracter; och fritt skall jemförelse få anställas emellan desse varulemnande åboers välstånd och seder, emot närboende penniugearrendatorers.
Orättvisan är grym.
Man vill föreskrifva:
J skolén sälja, J skolén köpa! och sålunda sätta äganderätten i beroende af ett riksdagsbeslut.
Hvad enväldig
Konung sällan gjort emot enskild, hvad han aldrig gjort utan bittraste tadel, äfven då fråga varit att erhålla ett stycke jord för Statens vigligaste anläggningar och behofver, del skulle nu ske mot alla af ett så kalladt eonstitulionelt samhälle!
Icke nog härmed: säljaren får ej betinga sitt pris!
Det blifver honom föreskrifvet, och till ett belopp, som, enligt hvad af andra redan blifvit anmärkt, är vida för lågt.
Det förtjenar härvid tilläggas: att en på 28 år fördelad betalning endast af en cassa kan, genom utlåning och förräntning, bringas till capital; men alt, för den enskilde, en dylik utdelning blott vore en handpenning, som, efter upphörandet, icke lemnat honom, hans arfvingar och jord någon hufvudslod, hvars afkastning kunde för alla tider ersätta förlusterna.
Afven ock förefaller det besynnerligt nog, hurusom en årlig gravation på skattejorden af antagna 96 r:dr kan, genast och innan betalningen är slut, föranleda till ökadt capilalvärde af 1600 r:dr och till deraf utgående särskild bevillning.
Mot indelningshafvaren vore orättvisan lika gränslös, som den hos oss vanliga försämringen af myntvärdet.
Antingen skulle löntagaren, inom en kort framtid, nödgas öfvergifva sin tjenst, eller mäste Staten, till förökande af dessa otillräckligt blefna löner, utskrifva nya bevillningar, drabbande för en stor del andra classer än dem, som utan behof och utan rättvisa njutit frukten af nu tillämnade nivellering.
Omöjligt, sade jag, är att någonsin och på hvad väg som helst, åstadkomma den afsedda lika beskattningen.
Den nya skulle utgå efter taxering och denna uppskattning anses då förmodligen kunna afhjelpa det öfverklagade i nuvar. förhållande.
Men Hr von Hartmansdorff har upplyst, att jemnliclen icke finnes hvarken emellan rikets särskilda län, ej eller inom hvarje sådant.
Sjelf kan jag intyga, att, ehuru jag, under en tid af icke mindre än några och 30 är och i samråd med kuunige och vettige män, arbetat att åsätta proportionella 158 Den 14 Augusti f. m. värden mellan socknar och på hemman i del distrlct jag bebor, denna afsigt, långt ifrån att vinnas, slutligen mäst öfvergifvas, under enstämmig öfvertygelse, att rättvisa uti dylik uppskattning aldrig kan ernås, och att det är bättre låta den en gång uppstådda ojemnheteu fortfara, med ett slags egenskap af grundskatt, än alt städse förnärma äganderätten genom nya höjningar eller sänkningar.
Icke ens köpeskillingen är någon måttstock.
Vid rikets täta fiuanciella kriser vexla priserna ofantligt.
Olika säljer den nödställde, olika den lormögne.
Bygranne betalar högre än vanligt för en tillgränsande lott, i afsigt att kunna den förena med sin förut ägande.
Lägre pris betalar oftast slägtiugen; ett högre åter än rätta värdet den som har förkärlek till något visst boningsställe, lill en viss befintlig odlingslägenhet o. s. v. Sjelfva dessa bevillningsförorduingar, deni R.
St. uti mer än hundrade år oupphörligt ändrat och jeinkat, hafva väl de, sorn enligt nya förslaget dock skulle utgöra vårt enda rättesnöre, uppnått någon fullkomlighet eller fasthet?
De öfverklagas ännu i dag för ojemnhet och otydlighet!
Rättvisa och jemnhet finues endast i del häfdvunna och bestående.
Omöjligheten af en jemn beskattning är ock af motionären sjelf insedd.
Han låter all presterskapets inkomst, utom hvad Kronan består, fortfara i närvar, skick, utgående för en stor rikets del, icke efter jordens godhet, utan efter hemmantalet; här och der i enlighet med kronobonden.
Han [emuar frälseräntan ovidrörd, han vill icke förändra sätten för utgörande af väg- och brohållning, tingshus och kyrkobyggnad, fattigvård m. m. han vill ej eller borttaga ryttaresoldat- och båtsmanstorp, med deras bebyggande och bruk.
Men alla dessa ulskvlder bestridas dock vanligast efter hemmantalet.
Likväl säges hemmantalsberäkningen skola upphöra.
Jag bör af grannlagenhet icke fälla vidare yttranden härom.
— Eller är meningen kanhända alt framdeles, när ingen ting vidare af gammal lag och rätt behöfver skonas, beräkna alla dessa onera efter taxeringsvärden, antingen ställande dem på entreprenad, för att göra dem så mycket dyrare och folket så mycket meia spekulerande; eller att låta den, som nästa år har några skillingar lägre taxering, få några tum bro, ett par qvarter, väg och så vidare, mindre alt underhålla, och sä i evig vexling, naturligtvis till ypperlig fromma för arbetenas varaktighet.
Det är slutligen en omöjlighet, jag påstår det öppet, att utan våld förmå skattefrihets-köpande jordägaren åtaga sig eu så oerhörd tillökning i sina utgifter, för onödigt ändamål, som den ändock allt för låga 28:åriga afbetalningen.
Jag känner och kan intyga den stora förbittring, som uppstod och ännu fortfar öfver beslutet i anledn. af sista riksdags påståenden om folkskolor, och hvad förebråelser riksdagsmän af det Stånd, som först och i frigast dref denna fråga, fått uppbära för sitta yrkanden af eu sak, sorn ock betraktas såsom ett Den 14 Augusti f. m. 159 i Hesla fall skadlig öfverflödighet, men hvars kostnader, ehuru stora, icke äro jemförlige med de nu ifrågasatte.
Outvecklndt iir förslaget både till många hufvudgrunder och ännu flera särskildheter, dem man likväl ägt rätt att, i en fråga af denna vigt, få se klart framställde.
Alt uppräkna all den tvekan, som hos mig uppstått om rätta förståndet och om sättet att börja och utföra saken, skulle leda till en onyttig tidsutdrägt; jag anhåller hellre att få tilllägga några strödda anmärkn:r.
Det är Riksg.cont., som skulle uppbära hela den nya håde ordinarie och extraordinarie bevillningeu samt aflemna den till Statsverket!
Men om del är en sanning, att nian redan hos detta conior, särdeles genom sista Ständers detsamma leinnade föreskrifter, velat förspörja någon dragningskraft lill handläggning af Kronans penningar, hvad säkerhet funnes det väl då för henne pä orubblighelen af den s. k. nya ordinarie bevillningeu eller ordinarie statsinkomsten?
Men antagom, att Kronan erhölle sin rättmätiga ersättning; hvad skulle likväl hända vid ett försvarskrig?
på hvilket Konungen ej kunde bereda Ständerna och dessa aldrig bereda Konungen.
Det obetydliga creditivet uttömmes inom ganska kort, särdeles i ett land, der man idkeligen motprutar hvarje annat upplag än i fängelser.
Sä skola Ständer kallas, tvista och besluta: och om medlen än sedermera lyftas utur banken, har likväl en lång mellantid förflutit, hvarunder ett öfverhängande behof mäste tvinga att taga penningar, der de finnas och använda der nödvändigast tarfvas.
Sä kunna ock, lill sjelfsländighetens försvar, de summor blifva begagnade, som i slatscassan äro tillgängelige för embetsmäus aflöning; så kunna dessa blifva utan uppehälle och det allmänna utan tjenare, liksom tillgått i det ömkausvärda Spanien, lill hvars sällhet man vill bringa oss, äfven i så många andra fall.
Men deremot ehuru svår belägenhet samhället må iråka, dock sä länge en del embetsmäu taga sin lön ur räntegifvareus hand, kunna åtminstone dessa fortfara i sin befattning; och så länge rusthåll och rote gifva häst och en del mundering, kan, ehuru uttömd slatscassan än må vara, försvaret hjelpeligen uppehållas.