Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Börje hade starka och långvariga både sympatier och antipatier, och han hade aldrig kunnat med Karl.
Det fans något i hela dennes uppträdande, sätt och person, som stötte Börje för hufvudet.
Men Karl hade icke den ringaste aning derom.
Sådant märkte han aldrig utan om det visades honom alldeles påtagligt, och Börje gjorde allt hvad han kunde för att dölja sin motvilja, hvilken dock underblåstes af hundra småsaker.
Karl hade vanor, i hvilka han kände sig fullt berättigad, men som kunde reta gallfeber på Börje.
Så t. ex. kunde han – med en fysik som en jätte – ligga och sofva till klockan elfva eller half tolf på dagen, och Börje kände en till äckel stegrad afsmak vid blotta tanken på en sådan onaturlig lojhet.
När han derför såg honom vid den tiden folket kom hem till middagen stiga utför trappan från gästrummen, makligt utställande sina präktiga lemmar i en splitter ny kostym af trikot, elegant, åtsittande; – när han såg honom komma der med den stora hvita handen långsamt glidande längs ledstången, berlocker dinglande i urkedjan och en sömnig min qvarglömd på sina trumpna läppar, då var det som ville harmen sjuda öfver och han kände sig frestad att rusa på honom, skaka honom i axlarne och ropa i hans öron: »Hvem är det som betalar dina kläder, dagdrifvare som du är?
Du är ett skadedjur, en parasit.
Hvems arbete skaffar dig föda? – du, som aldrig lagt dina stora händer till ett verkligt arbete, du, som aldrig en dag i ditt lif sjelf förtjenat ditt bröd!»
Och när Börje ibland på eftermiddagen kunde taga genvägen genom parken, då möttes han nästan alltid af samma syn:
Karl, som låg på rygg i sin hängmatta, sofvande, med boken liggande platt emot bröstet eller nedfallen på marken.
Till och med Marianne, som – fast hon sof till klockan nio, förstås – åtminstone kunde hålla sig vaken tills hon skulle gå till sängs igen, tyckte att detta var för galet.
»Kära Karl, du förderfvar dig alldeles med det sofvandet», sade hon en dag, »jag försäkrar att det blir en sjukdom till sist.»
»Hvad är det du pratar!
Jag ligger och läser.»
»Du läser visst inte.
Jag har sett dig sofva så många gånger så.»
»Om du bara bjuder folk ut på landet för att få någon att gräla på, så hade du åtminstone inte behöft be mig komma.»
»Men Karl då!»
»Ja – Marianne.
Men inte skall du bry dig om att lägga dig i sådant.
Hvad förstår du mina studier?
Och så fortsatte han som han börjat.
Han hade gått och knotat öfver att det icke fans något umgänge, – inga flickor.
Han gick och hade tråkigt, det var derför han icke visste sig någon annan råd än att sofva, ty det var hans universalmedel emot allting.
Men som han ofta gick till stationen för att hemta posten, så lyckades det honom till slut att bli bekant med stationsinspektörens två systrar, – unga flickor, som alltid ansågo sina aktier höjda med ett par procent genom det att de ständigt kunde uppträda eskorterade af en studentmössa.
Efter den dagen låg
Karl mindre ofta i hängmattan, och i stället kunde han vara försvunnen hela eftermiddagar.
Ett par gånger hände det till och med att han försummade kaffet, hvilket Walter förklarade som ett mycket allvarligt symptom.
Han såg med skeptisk öfverlägsenhet ned på något så ömkligt som att »slå sig ut.»
Det var bara att försumma tid och göra sig löjlig.
Han var ytterst artig emot unga damer, när han kom i deras väg, men han sökte dem aldrig.
Haqvin hade kommit underfund med att Karl dessutom brukade gå till en dansbana i närheten, der ortens tjenande ungdom samlades om lördagsaftnarne.
Walter rynkade förnämt på näsan åt sin brors plebejiska smak, men Karl, som i början var smått generad, hade snart återvunnit sin säkerhet, och nu visade det sig att han hade hela skatter af tokroliga anekdoter, samlade från dansbanan.
Haqvin blef lifvad:
»Jag tror jag går med!»
»Det låter du vackert bli», sade Börje.
»Det är ingenting för dig.
Vore jag en bland drängarne der, så ville jag inte råda några fina herrar att sticka näsan dit.»
»Hvad skulle det göra?»
»Komma dit för att grina åt allting och locka flickorna från den klass de höra till, sätta högfärd och tillgjordhet i hufvudet på dem!
Det är som om det folket inte vore menniskor så väl som ni.
Vore jag en af dem och hade en fästmö i laget, så skulle den herre, som ville vara med der, inte ha långt efter en tröja stryk, det är hvad jag vet.»
»Jag skulle inte vilja tillråda någon af dem derborta att försöka», sade Karl och rätade upp sin tunga, välgjutna figur.
Börje skrattade och mätte honom med en blick.
»Du vet litet hvad du mäktar mot en af oss», sade han.
Icke långt efter detta samtal hände det genom en tillfällighet, att hushållerskan blifvit läns på hembakadt hvetebröd och till kaffet endast hade vanliga skorpor, köpta hos bagaren i byn.
Karl hade kommit sedan de andra rest sig från kaffebordet, men Börje stod ännu qvar på gården, vid det öppna fönstret vexlande några ord med Haqvin, som satt i matrummet.
Också Walter var ännu inne, men Marianne hade dragit sig tillbaka till sitt rum.
»Bondskorpor!» sade Karl halfhögt.
Han hade aldrig trott att Börje skulle kunna höra det.
Men dennes vakna sinnen voro alltid färdiga att uppsnappa hvad som kom inom deras räckvidd, och han hade uppfattat yttrandet.
Med häftighet gick han förbi fönstren och kom in i rummet.
Han var alldeles blek under solbrännan, som blef gul i stället för brun.
»Min herr svåger», sade han lågt och med en röst som han sökte göra ironiskt lugn, men som skälfde af raseri, »om det skulle finnas något i mitt ringa hus, som allt för mycket strider mot dina lefnadsvanor, så ber jag dig för allt i verlden inte för min skull lägga band på dig och stanna qvar.»
Ingen af dem hade någonsin hört honom bryta ut på detta sätt.
Den lugne Börje!
Det tycktes som om hans ögon snurrade rundt af vrede, och läpparne hvitnade under skägget.
»Du missförstår mig», sade Karl med ytterlig förlägenhet, »det är just för det allting är så godt och bra här, som ...»
»Ja, jag förstår.
Och när det en enda gång råkar bli endast så, som en hel hop menniskor af mitt skrot och korn måste nöjas med att ha det, så skall strax det der bond- spottas ut åt mig!»
»Jag tänkte inte på dig.
Jag tänkte bara på skorporna.
Hemma bruka vi alltid kalla dem för bondskorpor.»
»Ja, Börje, jag är alldeles säker om att Karl inte menade något illa», mäklade Walter, »det kan så lätt komma en i munnen ett sådant uttryck, som det inte fins någon mening i.»
»Jo, det fins just mening i det.
Det var öfversitteriet, som stack fram så der oförhappandes, och det är öfversitteri jag inte kan tåla.
Jag och mitt folk äro bönder, men det skäms jag inte för, men ni – lärdomssnobbar – ni tro att allt som ni rata skall ha namn efter oss, derför att åt oss kan det vara godt nog, och derför att så länge vi rätta munnen efter matsäcken, så länge ha ni något att klippa af, sedan ni kommit i kronans tjenst.
Men en vacker dag kunna vi kanske begära att också fint folk titta efter i matsäcken innan de gapa för stort.
Det var bara det jag ville säga.»
»Hur kan du bli så ond för en småsak, som inte var ämnad att såra?» sade Walter lugnt.
Karl såg ut som om han fått en köttbit i halsen.
Han sväljde och sväljde, röd i ansigtet och stirrande på Börje.
»Bry dig inte om det, Walter», sade Börje, »tror du inte jag vet att det i grunden är som om jag vore af en annan race än du och hade annat blod än du, bara derför att jag inte legat vid en akademi?»
Han gick.
På ett sätt tyckte han det var dumt att han brusat ut, men på samma gång var det honom en lättnad att ha fått luft.
»Han kan verkligen ha underliga idéer, hvem skulle ha ringaktning för honom, derför att han inte legat vid någon akademi!» sade Walter till Marianne, som stod på tröskeln till sitt rum och hade hört ordvexlingen.
Haqvin hade hela tiden hållit sig tyst som en råtta och dröp nu ut på gården med en min som om han fått ett ämbar kallt vatten öfver sig.
Det var något i Börjes sista ord, som gjorde att han kände sig skamfull.
»Ja, hvad i all verlden var det åt honom?
Han brukar ju annars inte vara på det sättet», sade Karl i det han återtog sin kaffedrickning; i handling vederläggande all beskyllning för att ringakta bondskorpor.
Marianne gick åter in till sig, men det rann henne i sinnet ett yttrande, som hon hört ett par af pigorna fälla sins emellan: »ja, när herrn blir ond, tar han aldrig reson, och då kan en stå på ho’edet liasåväl som på benen; de’ nyttar inte hva’ en gör.»
Vid qvällsmatsbordet visade Börje sig emellertid icke ond.
Det enda som märktes var att han icke gerna såg på Karl.
Men efter den dagen kom det under hela sommaren ingenting annat än bybagarens skorpor till kaffet.
Troligtvis var
Karl icke den ende som beklagade förändringen, ty jungfrun var en mästarinna när det gälde bakverk.
Detta utbrott af dåligt lynne var det första Marianne sett hos sin man, och med sitt vanliga behof af att blidka, omgaf hon honom ännu mer med sin smeksamhet.
Men han syntes så lugn och prosaisk, att hon började känna tvifvel om, huruvida hans kärlek var af det rätta slaget.
Han kunde trafva omkring dagen igenom, med en nybarkad käpp i näfven, Fogg i sina hälar och ofta med Haqvin halfspringande vid sin sida ifrigt pratande.
Det såg vid sådana tillfällen alldeles icke ut som om han erinrat sig, att det i ett elegant litet arbetsrum satt en täck liten hustru och väntade på honom.
Äfven om det icke förefunnits någon orsak att blidka Börje, så var Mariannes natur ingalunda så osammansatt, att hon utan vidare kunde afstå från de små kärleksintriger, dem hon satt i gång med sin herre och man.
Hennes klängande ömhet var för ingen del mindre än förr, fast hon bemödade sig om att dölja den inför bröderna.
Dubbelheten i hennes känslostämning gjorde att det kom en märkbar oro i hennes sätt.
Hon vaktade på Börje för att obemärkt kunna ge honom ett ord eller en smekning.
Men han lade icke märke till någon förändring och gaf ej akt på de små konstgrepp hon begagnade för att några ögonblick få vara ensam med honom, eller hur många gånger på dagen hon sprang ut i parken i hopp att möta honom, när han tog genvägen derigenom.
Men Walter hade blifvit uppmärksam.
Det fans något i Börjes och Mariannes förhållande, som gjort honom nyfiken, och han spionerade så smått.
Det fans en kilformig, snårtät del af parken, som sköt in mellan tvenne åkrar.
Det var långt från det ställe, der Mariannes bröder bundit upp sina hängmattor.
Denna väg brukade Börje ofta taga, då han kom från folket.
En dag då Marianne satt här, längst in i en liten grotta, så att ingen kunde passera förbi derute på gången utan att hon skulle märka det, kom Walter gående der förbi.
»Ah, sitter du här, lilla syster!» utropade han och kom in i grottan.
Han visste mycket väl att hon satt der och väntade på Börje, men han drefs ofta af en lust att småretas.
Och dessutom var han omåttligt nyfiken, han hade en skeptisk lust att dissekera upp allting.
Han kom in i grottan, satte sig och började småprata under det han långsamt och bara för tidsfördrif satt och spetsade en blyertspenna.
Marianne och han pratade hit och dit om strunt och bagateller.
Marianne önskade honom dit der pepparen växer, ty hon hade icke på hela dagen sett Börje mer än vid middagsbordet.
Plötsligt böjde Walter sig fram.
Han såg henne med en skälmsk uppmärksamhet in i ögonen.
»Marianne, du», sade han lågt, »säg mig bara en sak, men rigtigt upprigtigt: är du verkligen kär i Börje?»
Marianne blef blossande röd, som om man öfverraskat henne med någonting otillåtligt.
Walter betraktade henne fortfarande som om han fruktade att en enda min i hennes ansigte skulle undgå honom.
»Kär – nej men jag håller af honom», svarade Marianne i det hon såg ned och lekte med en rosett på sin klädningskjol.
»Bara det?» upprepade Walter.
»Ja, behöfs det mer?»
Det låg otålighet i systerns ton.
Kring Walters läppar skymtade det till som ett litet löje.
»Det är ändå egendomligt hvad ni qvinnor kunna vara omedvetna», sade han och reste sig, »men kanhända är det vår lycka.»
»Hvad menar du!» ropade hon nästan häftigt.
Det hade legat något i hans ton som sårade henne.
Men han bara skrattade till, på sitt korta, inåtvända sätt, och gick derifrån.
Det var vid denna tid Börje drabbades af en förlust: hans apotekare lemnade orten, djupt sörjd och saknad af sin schackmotståndare.
Marianne var hjertlös nog att förklara det för en ren vinst; så slapp hon då se dem sitta der och hänga näsan öfver sina figurer och »se djupsinniga ut för det ingen skulle komma att tänka på hur dumt det var».
Men Walter, som var en af dem som vilja smaka på allt och som hinna med allt, förklarade sig villig att för den återstående delen af sommaren upptaga apotekarens mantel och lära sig spelet.
På fem minuter kunde han dragen, men det hjelpte honom naturligtvis icke; han blef slagen hvarenda gång.
Men så började han taga saken teoretiskt, skaffade sig ett större engelskt arbete om schack och ett par tyska sådana.
Sedan fick Börje veta med hvem han hade att göra, och krigslyckan blef så skiftande, att spelet fick hela sin feberaktigt spännande lockelse för dem båda.
Börje hade stor aktning för schack, likasom för matematik.
»Det är så själsodlande», var ju hans stående slagord.
Men då han icke hade annan teoretisk underbyggnad än den ett par mycket ofullständiga schackböcker gifvit honom, då han endast läste tyska med någon svårighet och icke hade så mycken tid att egna åt utbildandet af sin teknik, måste han leta sig fram på praktisk väg och tänka ut system och planer på egen hand.
Om Marianne haft en tiondedel så mycket af observatör i sin natur som Walter, skulle hon haft icke så litet nöje af att betrakta dessa två nya antagonister.
Deras torneringar stodo merendels ute i det gröna, emedan Walter ansåg det som en ren förlust hvar stund han skulle stanna mellan fyra väggar.
Ty hade han kommit på landet, så ville han draga nytta deraf och späda på sina fysiska krafter med sol, frisk luft och utelif.
»Ja, gör du det, om det biter godt på dig», brukade Börje säga, ty Walter var mager och hade blek hy.
Men det var någonting energiskt och starkt både i hans kroppsbyggnad och i ansigtets drag.
Aldrig framträdde denna energi mera samlad än under dessa tysta schackstrider, som voro en förtviflan för både Haqvin och Marianne.
Ibland kunde de sitta i backsluttningen, der parken var som tätast och lugnast, under de höga granarne, som stodo omkring dem som täta rödbruna pelarrader med takmålningar i skiftande allvarlig grönska, här och der med en ljusverkan af sol och himmelsblått, och längst bort rundt om alla sidor den omgifvande löfskogens saftiga grönska.
Der kunde de sitta med armbågarne stödda mot det grofva grå bordet, glömska af allting annat än sina egna och fiendens planer.
Och omkring dem stod den af hartsångor fylda luften så underligt tyst och stilla, som den endast kan göra i sådan tät öfverbygd granskog, och under deras fötter låg den bruna, torra barren som ett täcke af någon sträf, varm ylleväfnad, och det var som om de under dessa långa, tysta strider för första gången gjort hvarandras bekantskap.
En icke schackspelare kan skratta deråt, men det var så; de lärde att värdera hvarandra.
Och under denna tystnad, dessa försök att väga upp hvarandras kombinatinonsförmåga och skarpsinnighet kommo de hvarandra närmare än långa, tomma konversationsstunder kunde ha fört dem.
Det var först i tystnaden de lärde förstå hvarandra.
Marianne uppfattade ingenting annat än tråkigheten, och dock var det ett par så utpreglade typer dessa två.
Börje med sitt kraftiga hufvud på tvärhuggna skuldror, sina vulgära drag med deras uttryck af mödosamt tankearbete, och så två läderbruna händer, instuckna i ett sträft uppstudsigt hår, hvilket tycktes ge den föreställningen, att det sjelft kastat hatten af och ned på marken.
Ett präktigt motstycke till denna tunga, arbetsduktiga styrka var den unge medspelaren, med sitt bleka ansigte, sin skarpt uppmärksamma blick, sina slutna läppar, hvilka egde ett uttryck likt en erfaren mans, och så det karaktäristiska hufvudet täckt af en svartglänsande kortklippt hårstubb.
De smala beniga händer, som stödde hakan, hade hud så fin och hvit som en qvinnas, men sågo ut att kunna vara jernhårda i sina grepp.
Men det var icke alltid den tysta granplanteringen, som valdes till kampplats.
Börjes favoritplats var just i brynet af skogen, der ängen tog vid.
Der hade han utsigt åt gården och åt vägen som ledde dit, och der gassade solen.
Då drog Walter stråhatten ned öfver ögonen, ty han tyckte icke om att bli solbränd, men Börje sköt sin hatt på nacken derför att han var varm och ville känna vinden stryka öfver pannan, och så lågo de i gröngräset med schackbrädet emellan sig, Börje nästan alltid på magen, med armbågarne stödda som pålar mot marken.
Och så kunde det hända ibland att Haqvin och Marianne kunde komma ut med kaffeserveringen, och Karl i släptåg efter sig som ett slags laståsna.
Och när man låg der så bra, och det var slut på partiet, så kunde det hända att det blef mycket och godt snack och att antagonisterna blefvo liggande midt emot hvarandra, pratande med liflighet som två kamrater, medan de andra sysslade fram och åter kring kaffet.
»Nej, jag har beslutat mig att inte gifta mig», sade Walter vid ett tillfälle.
»Ack, du blir nog omvänd, min kära bror», sade Marianne, som just gick förbi.
»Hvarför skulle du inte gifta dig?» frågade Börje, på sitt vanliga sätt utsträckt i gröngräset, d. v. s. med hälarne i vädret och hatten på nacken.
»Joo», svarade Walter torrt, men med en anstrykning af humoristisk sjelfironi, »när man efter sju sorger och åtta bedröfvelser ändtligen lyckats få en brödbit, så är det väl bra förargligt om så andra ska’ komma och äta upp den för en.»
»Andra?
Hvem menar du med andra?»
»Hustru och barn, vet jag!»
Gamla ungkarlar höra till jordens skadedjur.
Och sen, hvad vore det för glädje att gå der och stabba ensam?»
»Jo, ser du, då kan man ha råd att lefva som folk.
Nej, jag gifter mig inte.
Se bara på pappa.
Hur kunde han inte ha left sorgfritt, och nu är han gråhårig bara af penningbekymmer.
Nu är han van vid att höra oss stimma och väsnas omkring sig; hade han inte varit van vid det, så hade han inte saknat det heller.
I alla fall är pappa en ovanligt lycklig äkta man, alldeles ett undantag.
Men de flesta bli bara lefvande uppätna utan att ha den ringaste ersättning för det.»
»Ja, jag skall inte heller gifta mig!» ropade Haqvin och kastade sig i gräset.
»Du!
Vill du också komma och klyfva näbb?»
»Ja, för fruntimmer di ä’ så – di ä’ så – – .
Han hade ännu inte lärt sig hvad han skulle säga, men han hade ett sublimt förakt för qvinnokönet.
»Du, kyckling, kan tiga stilla», sade Walter.
Strax innan bröderna skulle resa, kommo föräldrarne ut till Tomtö.
Det var deras första besök der sedan Mariannes giftermål.
De hade så svårt att komma ifrån.
Modern blef ytterst konsternerad öfver att Marianne stod så alldeles utanför alla hushållssaker.
Hon kände en förskräckelse dervid, som hade hon kommit underfund med att hennes dotter föraktfullt satt å sido en eller annan helig ceremoni.
»Mitt kära barn, det går aldrig an.»
Men det kära barnet bara sänkte sin nacke och sköt fram sina läppar.
Mamma kunde ju se att det mycket väl gick an; det fans ju ingenting att anmärka på någonting.
Ja, men man kunde icke påräkna att alltid ha en lika pålitlig hushållerska.
Jo men, kunde man så; för pengar kunde man få folk, det var inte farligt.
Men hvad skulle Börje tycka?
Och om hon inte sjelf kände sig främmande på detta sätt?
Om hon inte kände det som om hon gick till en annans bord?
Nu var det ledsamt att mamma bråkade, och så blef det inte mer tal om den saken.
Fru Björk kunde icke annat än beundra sin svärson som ett riktigt mönster för äkta män.
Och som hon kände liksom ett behof att godtgöra något för sin dotters räkning, visste hon icke nog hur hon skulle visa de vänliga känslor hon hyste för honom och hur högt hon förstod att uppskatta honom.
»Hvilket nyttigt och verksamt lif du för, Börje, det är riktigt intressant att se.
Blir du aldrig trött af att arbeta jemt?»
»Kära mamma, det jag gör kan man knappt kalla arbete; en välbehållen jordbrukare för egentligen ett latmanslif.
Det är bara att se till att alla andra göra sin skyldighet.
Jag nästan skäms öfver mig sjelf.»
»Men Haqvin säger att du sjelf tar i rätt ofta.»
Börje skrattade och såg på sina händer, som voro solbrända men välskötta.
»Ja, hvad är det!
Jag kan komma ut och ta några tag till hjelp för att raska på dem som träla derute eller för att visa dem att jag inte är rädd att hugga fast och att jag är så stark som någon af dem.
Men sen kan jag ju gå in och hvila mig på min soffa, om jag har lust, så att det är då ingenting att tala om.
Annat är det att hänga i från morgon till qväll; det är att arbeta.
I tysthet beundrar jag mina drängar.»
Fru Björk fick tårar i ögonen; det var ett sådant eget tonfall i hans röst, något af en vänlig hand som stryker öfver ett trött hufvud, något af en erkännande röst, som säger: jag vet att du varit duktig.
Kanske var det något af detta hon sjelf hade behof af, efter det rörde henne.
Svärfadern gick omkring och såg fryntlig ut, men egentligen trifdes han inte riktigt, han kunde inte med Börje: en kälkborgarsjäl, en smulgråt.
Det fans intet vin till maten och intet viraparti på qvällen.
Pligtskyldigast var han ute med Börje för att se på åkrarne, vida fält med vasstät böljande säd.
»Det ger pengar!» sade han belåtet; det var det enda han förstod af saken.
Sista dagen af vistelsen på Tomtö var det regnväder, och sedan eftermiddagskaffet druckits, slog man sig derför ned i förmaket.
Alla voro der utom Haqvin.
Efter en stunds tystnad tog kamrern cigarren ur munnen och sade:
»Hör du, Börje, jag skulle vilja tala ett par ord med dig om affärer.»
»Vill pappa att vi gå in till mig?»
Svärfadern såg sig omkring i rummet.
Nej, det var endast hans egna.
»Tack, det behöfs inte; jag kan godt säga det här.»
Han hade just suttit och öfvervägt om det skulle vara bäst att säga det ensam med Börje, eller i de andras närvaro.
Han hade beslutat sig för det senare, ty samtalet skulle härigenom få mindre anstrykning af förtrolighet, och det skulle bli lättare att undvika närgångna frågor.
Han hostade derför och sade:
»Jag ville bara fråga dig, om du kunde låna mig en fyra tusen kronor.»
Börje, som gått fram och tillbaka på golfvet, stannade.
Walter reste sig och gick ut.
»För närvarande har jag inga penningar disponibla; de äro nedlagda i jorden och bundna.»
»Nåja, så är ditt namn lika godt som penningar.»
För den artighet, som låg i detta yttrande, var Börje alldeles döf; han höll sig uteslutande till dess afvigsida.
– Jaså, var man nu der?
Han visste hvart man syftade.
Det var han – den rike svärsonen – som skulle hjelpa sina svågrar fram i verlden!
Till det kunde han vara god nog.
– Och dimmigt döko de upp, alla små högfärdsdrag han sett hos dessa unga herrar och alla de rikmansvanor, som voro honom främmande, och som harmade honom så obeskrifligt.
– Jaså, nu skulle de klifva på hans axlar för att komma upp, och sen spotta ned på honom, då de kommit ännu högre.
Han hade sett sådant.
»Man kunde ju ta ett amorteringslån i någon sparbank», fortsatte svärfadern, då Börje förblef tyst.
»Men det fins inte ringaste skäl för att pappa tar upp lån.»
»Jo, visst fins det skäl!»
Den gamle herrn kunde icke låta bli att dra på mun öfver yttrandets naivetet.
»Men du kan nog säga så, eftersom du inte känner min ställning.»
»Jag känner den alldeles tillräckligt för att kunna döma, efter hvad jag vet.
Ett amorteringslån, säger pappa.
Men pappa har sin gifna bestämda lön, som inte kan bli större och som går jemt åt för hvarje år.
Hvad skall pappa då amortera med?»
Börje talade med en lugn torrhet, som verkade obehagligt.
Svärfadern höll på att ge ett häftigt svar men betvang sig, och endast en förlägen tystnad lade sig för några ögonblick öfver rummet, som hade ett oskickligt yttrande blifvit fäldt derinne.
»Men faktum står qvar, att jag måste anskaffa penningar att slå ihjäl ett par vexlar med, samt att jag nästa år får tre studenter att hålla i Lund.»
Börje hade tveksam gått några slag af och an på golfvet, så stannade han.
»Hör du, Karl, jag har ett par ord jag skulle vilja säga din far.»
Karl reste sig stolt och gick sin väg med mulen uppsyn.
»Säg, är det verkligen pappas mening, att pappa med de inkomster pappa har af brandstodsbolaget och på sin agentur skulle kunna underhålla tre söner vid universitetet?
Och tre unga män med sådana vanor som mina svågrar.»
»Men, herre Jesus, hvad vill du jag skall göra?