Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så snart skärp och uniformsfrack voro aftagna och spännhalsduken lossad, samt ett par glas vatten tömda, sade herrn buttert till sin annars ofta förtrogne tjenstande, då denne frågade, om kaptenen befallte något mera:
”Gå för f-n i våld, och lemna mig i fred!”
Betjenten tillslöt skyndsamt dörren, och sedan kaptenen gått några hvarf upp och ned i rummet, satte han sig till skrifbordet, vek ett blad, fattade pennan och skref följande bref till en af sina många vänner, en viss auditör G–t.
Heders bror!
Jag grubblar så, att jag kan bli tokig, på den förb– affären, och fruktar med skäl att hafva riktigt snärjt mig, då jag hoppades att genom ett raskt och djerft steg reda mig ur alla svårigheter.
Hör, min kära Carl Gustaf!
I händelse du vill lyckönska mig, står det dig fritt, ehuru jag tror det föll sig rättare att tänka på sorgbetygelser; men lika mycket, gör som du behagar.
I afton har min förlofning med Rosa Widen blifvit offentligen tillkännagifven vid en lysande bal; och jag, med hjertat uppfylldt af Hildas bild, och hufvudet med den olycksaliga natten, med skuldförbindelsen och den der gamle räfven, den judehunden, som icke vill låta tala förnuft med sig, jag – kan du fatta det pinsamma i min belägenhet? – jag spelade kring min sköna fästmö den förtjuste, lycksalige älskaren, och hon, så kall, så iskall, att jag aldrig mera onödigt förslöst mina artigheter!
Men icke nog härmed, icke nog att jag läste Hildas afsky och förakt i hvarje blick och rörelse; till råga på alltsamman, måste jag utstå en predikan af min gamle, snåle, tråkige, högtärade farbror, hvarvid jag ömsom svettades och frös.
Och slutligen, för att göra mig riktigt rasande, kommer han fram med de mest besatta förutsägelser – tänk dig bara – kommerserådets möjliga bankrutt.
Här sitter jag nu och skrifver, för att svalka mig; men mitt hufvud bränner och går rundtomkring.
Väl säga mina förtrogna bland kamraterna – men den trösten är klen – att det icke är värre för mig, än för mången annan stackars satan, som varit lika illa i klämman, och sluppit lös ganska helskinnad.
Hittills har jag dock haft anseende, åtminstone till det yttre, af en man med obefläckad ära.
Att lemna denna ovärderliga klenod utanföre, då min person gör en flyttning till slottet, detta är alldeles förb– obehagligt att tänka sig!
Och skammen! skammen!
Slipper jag en gång derifrån, kan jag aldrig se folk i ansigtet; och hvad skall farbror, hvad skall min fästmö, mina tillkommande svärföräldrar, och ändtligen Hilda, hvad skola alla dessa tänka och säga?
Fördöma mig med en mun; det är det bästa och lättaste; dermed är man ifrån alltsamman.
Nej, nej, det får icke ske, det kan icke ske; på något sätt måste det förekommas.
Men – hvilka galenskaper har jag ej nu nedskrifvit!
Erinrar jag mig icke, att jag ref sönder mitt sista bref till dig, i stället att skicka det på posten, samt att du följaktligen ej vet någonting annat, än hvad du alltid vetat, att jag är en förvägen pojke, en rumlare, som, under en bildad och fin sällskapston, gömt månget drag, hvilket kunnat blifva synligt endast inom den förtroliga kretsen af likstämmiga bröder!
Nå, så hör då i korthet, min kära Carl Gustaf, en skildring af de orsaker, som förvandlat mig från en glad och angenäm sällskapsman till en trånsjuk, ängslig, grubblande menniska, hvars glädtighet är en frukt endast af konsten att kunna förställa sig.
För ungefär tvenne månader sedan, emottog jag af min farbror, – Gud fröjde, i parenthes, hans själ, och låte den snart få fröjda sig med englarne i paradiset! – ackordsumman för min kaptensbefordran, jemte en oberäknelig mängd hulda och faderliga förmaningar.
Dervid försäkrade jag honom allvarsamt, att jag, så länge han lefde, aldrig mera skulle falla honom besvärlig med något slags anhållan, i smått eller stort; ty nu hade jag en lön, hvilken, med förnuftig hushållning, borde räcka till att småningom afbetala de skulder, jag under mitt fendriks- och löjtnantslif åsamkat mig, samt i öfrigt bestrida alla mina utgifter.
Han ville gerna tro, att jag nu skulle blifva en stadig och ordentlig man, så att han måtte hafva heder af både mig och penningarne.
Jag lofvade allt, och tyckte mig också den gången, – ty mitt hjerta var uppfylldt af Hildas bild och huslig lycksalighet med henne, – gerna vilja hålla mitt ord; men med de bästa afsigter är man icke i stånd att kunna bibehålla samma tankar under händelsernas och frestelsernas vexlingar.
Jag reste till staden, för att der uppgöra saken med vederbörande.
Nu bör du veta, att jag vid afresan hemifrån icke egde en skilling mera, än som gubben oundgängligen beräknat för respenningar fram och tillbaka, jemte ett par dagars ganska knappt underhåll på stället.
Samma afton jag hann fram, hade några officerare, mina gamla bekanta, den artigheten att ställa till en liten bacchi-fest på Hyckerska hotelet.
Sedan vi först druckit och skrålat ganska grundligt, och blifvit väl upprymda, föreslog man ett parti kille.
För den fördömda falska hederskänslans skull tyckte jag mig icke kunna neka att deltaga i spelet, ehuru jag hörde, att man ernade spela högt, och jag egde likväl icke en half skilling att uppoffra.
Men huru kunde jag uppgifva ett sådant skäl till afslag?
Jag gjorde väl några invändningar, att jag förlorat lusten för detta nöje, m. m.; men derpå hörde ingen och ville icke höra, och den onde fick makt med mig nu som alltid.
Spel, spel, bror! du känner i huru många och stora svårigheter min otur bragt mig, och ärligt lät jag alla dessa rycka förbi mitt andliga öga, medan handen mekaniskt närmade sig bröstfickan, der ackordsumman låg.
De fördömda penningarne brände mig som eld, och åtrån efter deltagande i spelet bragte något annat än blod i mina ådror.
Jag var liksom förhexad, och dagtingade så i största hast med farbrors advokat, mitt elastiska samvete.
Nå, än sen, min bror!
Du vet förut, att det kapitulerade, och vår öfverenskommelse blef, att vi skulle uppoffra högst femtio riksdaler.
Det var ju ännu långt till andra förmiddagen klockan 12; innandess blef det väl något råd; och härvid vände jag mig försigtigt till sidan, och knep mina femtio riksdaler.
Nu satte man sig i ordning.
Jag var vid ypperligt lynne; ty nu, såsom alltid, var jag nog svag att föreställa mig, att lyckan en gång skulle blifva mig gynsam.
Men min förb– gamla otur höll mig troget sällskap.
Den ena tian efter den andra försvann, liksom bortförd af en vindfläkt.
Jag höll fingrarne om den sista.
”Stopp, stopp!” ropade högt professorns ombud inom mig.
”Nej, nej!” genmälte jag; ”icke förr, än den bestämda summan är åt fanders, eller den återbragt det förlorade.
– Jag spelade, spelade och tappade; jag svettades och frös.
Ändtligen insattes den sista satsen.
Slutligen vann jag dock en gång; hela insatsen utgjorde femtio riksdaler.
Med yttersta möda dolde jag min glädje under en anständig yta af vanlig höflighet, när jag strök till mig penningarne.
Hade jag nu blott egt det förnuftet att sluta; men långt derifrån.
Lyckan gjorde mig djerf; jag vågade mig allt längre ut på djupet, och fick dyrt plikta för min galenskap.
Men, min kära Carl Gustaf, hvartill tjenar det att för dig, så väl bevandrad i sådana saker, genomgå alla denna natts fasansfulla känslor och strider?
Ibland sällskapet funnos några spelare af profession.
Vi stannade, – ty jag tror nästan, att jag åtminstone då icke var bättre än de, – ensamme qvar vid bordet; de andra stodo omkring oss, stumma åskådare med spända blickar.
Mitt hufvud var förvirradt af det föregående starka drickandet och af hettan, tobaksröken samt ångorna af punschen.
Jag var liksom uti ett rus, ty jag vann oafbrutet; men hastigt vände sig lyckan, och jag förlorade, utom hela vinsten, 200 riksdaler banko.
Flera af mina bekanta sökte nu öfvertala mig att sluta.
Ett raseri hade bemäktigat sig min själ.
Jag föreslog udda och jemnt, samt höll och förlorade den ena gången efter den andra, tilldess man med våld släpade mig från spelbordet till mitt rum; annars hade hvar styfver gått, ty jag visste icke mera hvad jag gjorde.
Den första timman, jag derefter framlefde, liknade ett slags döfvande dvala, så naturlig efter den öfverspända själsretning jag utstått.
Men efterhand började det ljusna i mitt hufvud, och jag uppvaknade till alla verklighetens rysvärda qval.
O, hvilket uppvaknande!
Du kan icke göra dig en redig föreställning derom.
Min förlust utgjorde jemnt 700 riksdaler banko; då jag slutat uppräknandet af den återstående summan, slog klockan 8.
Himmel och helvete! klockan 12 skulle jag infinna mig hos vederbörande, för att uppgöra ackordet.
Mitt arma hufvud svindlade; derinom hamrade det förfärligt; jag var nära att blifva galen, men samlade slutligen mina spridda sinnen så mycket, att jag kunde lyda några vänners råd, på hvilkas tystlåtenhet jag vågade lita, och i sällskap med dem begaf jag mig till den döpte judeköpmannen S**, samt föredrog i korthet mitt ärende, att få låna denna summa.
Sedan den fördömda menniskan låtit en hel timma af min dyrbara tid förflyta under jeremiader öfver opålitligheten af sådana unga herrars borgen, och den ännu vida större svårigheten att antaga dem som låntagare, ordnades saken ändtligen så, att jag erhöll de 700 riksdalerna banko på fyra månader, mot laglig ränta; och sedan alla upptänkliga formaliteter blifvit iakttagna, jemte afdraget af en liten nätt vedergällning, strök jag ändtligen penningarne i fickan.
Då jag redan var i dörren, gaf han mig ytterligare den vänliga afskedsförsäkran, att, om det dröjde endast tre à fyra dagar öfver den bestämda tiden, skulle han taga de mått han funne tjenligast, att antingen försäkra sig om sina penningar eller om min person; ty han hoppades hafva öfvertygat de unga herrar, dem han af välvilja tjenade, att han icke förstod skämt i allvarsamma saker.
Ändtligen slapp jag ifrån den satan, och reste samma afton ur staden, med min kaptensfullmakt på fickan, men hufvudet och hjertat fulla af bekymmer.
Du vet att jag af all min själ älskade Hilda, min förtjusande kusin; men der stod ej att vinna lugn, för den oro som brände mig, emedan professorn är så högligen förbittrad, så väl på sin halfbror, den gamle narren, som på hans fru, att han bestämdt förbjudit mig, för flera månader tillbaka, att tänka på någon förbindelse med Hilda, så vidt jag dermed förenade hoppet om en utstyrsel för hans brorsdotter; ty deraf blef nu, en gång för alla, ingenting; och då gubben säger, att det icke blir något af, så kan man vara lika säker att han håller ord, som om man erhållit en skriftlig förbindelse derpå i laga form.
Allt detta hade under framresan förefallit mig endast såsom lätta skuggor, egnade att visa den aflägsna, skimrande himlen så mycket klarare; men på hemvägen hade saken fått ett annat utseende.
Skuggorna voro märkbart förlängda, allt var mörkt och kulet, icke en enda klar fläck på himlen.
Hvad var det då värdt att arbeta mot strömmen?
Jag lät alla mina luftslott ramla, och uppgjorde i stället en plan, den enda som, efter min tanka, lofvade mig räddning ur detta djup af bryderi, nemligen att fria till den vackra och älskvärda Rosa Widen; ty du bör veta, heders bror, att, sedan mina öfriga kreditorer fått väder om den tilltänkta befordran, är det liksom satan sluppit lös i kroppen på dem allesamman, och anvisningar på min lön är det enda, hvarmed de låta stilla sig.
Men hvad vill det förslå, när jag i alla fall måste lefva?
Den fattiga lönen utgör, i förhållande till alla som skola dela den, endast en droppa i hafvet. – ”Nej, på min ära,” ropade jag, då jag i kärran öfvertänkte detta, ”jag måste gifta mig, för att kunna ordna allt på ett hederligt sätt.
Rosa är en utmärkt söt och behaglig flicka; vill hon hafva mig, så är det ingenting att betänka sig på, emedan jag då är förvissad att få en hemgift svarande mot kommerserådets förmögenhet.
” – Sedan jag, i följd af detta beslut, uppvaktat min tillkommande sköna brud i nära sex veckor, och beständigt blifvit emottagen på ett sätt, hvilket, om det icke gaf bestämdt hopp, likväl för ingen del antydde motsatsen, medgaf min tid icke längre uppskof i hufvudsaken.
Jag ansåg, i alla händelser, bäst att först känna kommerserådet på pulsen, och, såsom man säger, pejla djupet.
Sedan jag en eftermiddag, då vi voro ensamme, manövererat hit och dit, och det tycktes mig, som han väl fattat meningen, ryckte jag ändtligen fram med mitt anbud.
Efter en stunds djup tystnad, började kommerserådet sitt svar ”med att hoppas,” – hvilket jag i all stillhet, utan alla motsägelser, lät honom göra, – ”att min värde farbror vore nog ädelmodig och rättänkande, att hjelpa mig på litet stadigare botten, hvartill han i öfrigt tog sig anledning att sluta af den försträckta ackordsumman.
– Det var visst icke tänkbart, att en man, med professor
Lings ädla tänkesätt, ville göra något endast till hälften.
Och då han dessutom länge haft sig bekant, huru djupt och innerligt jag älskade hans dotter, ville han icke neka mig hennes hand, så vidt jag kunde erhålla hennes eget samtycke, hvarom jag när som helst egde frihet att förvissa mig.”
Följande dagen uppvaktade jag Rosa.
Himlen vet, hvarifrån jag tog alla de sköna ord jag talade; men hon syntes verkligen litet rörd, och bad mig komma tillbaka nästa afton, då hon ville gifva mig ett afgörande svar.
Vidare, min kära Carl Gustaf, är icke att förtälja om den saken.
Jag kom, fick ja, i kommerserådinnans närvaro, och gick halfdrömmande derifrån.
Hvad sedan följde vill jag icke beskrifva; ty, så lättsinnig jag är, älskar jag dock
Hilda af hela mitt hjerta; och endast nödvändighetens jernhand förmådde mig att försaka henne.
Redan för åtta dagar sedan skref jag till min björn i***, samt underrättade honom om min tillernade rika förbindelse, hvarjemte jag på det bevekligaste anhöll, att han ville, emot en ytterligare liten godtgörelse, tillöka ännu tvenne månader till de två som återstodo, innan förfallotiden var inne, emedan det föll sig något svårt att så hastigt få i ordning både förlofning, bröllop och hemgift.
Men en timma förrän jag i afton begaf mig till festen, ingick ett svar, som kunde sätta det lugnaste blod i jäsning.
På dagen, aldrig en timma längre, skulle penningarne åter vara i hans händer, eller – ”herr kaptenen får ursäkta, att jag nödgas falla besvärlig.”
Hvad är nu att göra, under en så förtviflad sakernas ställning?
En förfärlig kyla genomlöper mina ådror, när jag betänker att professorn får erfara, det jag spelat bort 700 riksdaler banko af ackordsumman.
Det vore ingen omöjlighet, att jag genom detta streck ginge miste om hela arfvet; ty gubben är sträng i sina grundsatser, och jag vet, att min lättsinnighet kommer att svårt förtörna honom.
Giftermålet är det enda halmstrå, hvarefter jag kan gripa, för att hålla mig uppe; men hvad hopp eger jag att se denna önskan så snart realiserad?
I följd af mina böner och min häftiga, varma kärlek, medgaf man artigt och vänligt, att förlofningen blef eklaterad; men med bröllopet kan icke brådstörtas, det har man redan sagt mig.
Jag deremot, som vid begge delarne framför allt sett på kärleken till mina kreditorer, måste nödvändigt vara af mycket olika tankar; ty hvad förlofningen beträffar, kan den liknas vid ett litet köttstycke, som man slänger in i högen mellan en hop skällande hundar; bröllopet blir deremot en hel oxe, hvarvid något hvar kan se sig i tillfälle att få stilla sin hunger.
– Liknelsen är just icke fin; men jag är, förb– mig, icke i lynne att, bröder emellan, stöpa mina ord i form af sockergryn.
Jag har nu lättat hela mitt hjerta, och tror att jag derigenom skall sofva något bättre.
Skrif mig till med allra första, min kära Carl Gustaf, och, om du kan, så gif mig ett godt råd, huru man skall bete sig, för att få en svärfar att göra bröllop innan han sjelf vill.
Jag behöfver i sanning råd, och pröfva nu din uppfinningsgåfva för din
vänfaste
Ferdinand Ling.
Vet du, bror, det är så fördjefladt med mig, att jag nödgats i största hemlighet pantsätta mitt bruna sto, för att få litet lappri åt min fästmö i dag; och belöningen för hela min uppoffring blef ett vänligt skakande på det täcka hufvudet och en anmaning att låta bli sådant, emedan hon hade nog.
Det skall, min själ, icke öfverflöda i framtiden, tänkte jag.
Densamme.
Kommerserådet och Kommerserådinnan.
Grosshandlaren satt i ena hörnet af en beqväm soffa, med behaglig vårdslöshet gnidande från sin panna de sista svettdropparne efter dagens mödosamma värf, hvarunder han emellanåt sirligt hviftade med den stora silkesnäsduken öfver ansigtets röda och fylliga rundning.
Hans fru, klädd i en smakfull nattdrägt, satt i andra hörnet, sysselsatt att nedsvälja en kopp mixtur, hvilket tycktes ske med högsta vedervilja.
”Jag tror det smakar icke,” sade herrn.
”Fy, det är för otäckt,” svarade kommerserådinnan och satte bort koppen.
”Hvad menar du om professorn, min vän?” återtog straxt derefter kommerserådet med en uppsyn, som utgjorde tio frågtecken.
”Att han är en gammal, oborstad björn, som icke har det ringaste lefnadsvett, icke folkvett en gång.
Tillåter du i öfrigt, att jag fritt yttrar min tanke?”
”Bevars, bevars, min vän, skulle jag icke det!
Du har talang, du har förmåga att uppfatta tingen klart; hvad har du att säga?
Tala fritt, kära Brigitt Marie!” yttrade grosshandlaren i den blidaste ton.
”Nå väl, min kära Widen, jag fruktar att du i detta fall gjort en betydlig missräkning; ty, efter allt hvad jag kan finna, – och jag har gjort mig verklig möda att utforska honom, – lär han icke lägga två strån i kors för dem; och att du upptog saken med alltför mycken brådska, nästan med utseende af angelägenhet, det sade jag dig straxt.
Du hade först bordt höra professorns tanka, och sedan klart uppgöra, huru stor del af förmögenheten han ville lemna sin brorson, för att tillvägabringa förbindelsen mellan honom och vår dotter.
Då hade man varit på rediga fötter, innan man skred till förlofning, åtminstone till den offentliga förlofningen.”
”Ursäkta, min vän,” genmälte grosshandlaren, med vigt på sin ton; ”men sådana saker förstår ni fruntimmer er icke på.
Män af professor
Lings lynne skall man behandla med öppenhet; då framkallar man deras igen.
Jag är säker, att han någon af dagarne kommer till mig, på mitt kontor, och utber sig att få meddela mig den plan han kan hafva uppgjort.”
”Vi få väl se, Widen lilla,” sade frun med ett misstroget småleende, ”hvilken af oss dömer rättast i denna angelägenhet.
Jag tror på förhand, att han icke kommer, och vidare påstår jag, att han för hela saken icke lemnar ett runstycke.
Men, min egen vän, min söta Widen, deruti måste du finna dig, sedan du icke förut bättre betänkt dig; och, Gud vare lof! du är i tillfälle att gifva din dotter en hemgift, som gör professorns hjelp för närvarande umbärlig.
När gubben dör, få de ju ändå alltsammans; således är det i det hela icke så mycket att bekymra sig öfver.”
”Det förstår du icke, min vän,” svarade kommerserådet, och denna gång låg troligen mera sanning till grund för detta hans yttrande, än händelsen annars plägade vara, då han deraf begagnade sig.
– ”Du förstår icke sådant, kära Brigitt Marie!
Just jag behöfver se på förmögenhet hos min tillkommande måg; förthy allt – allt, kort sagdt – det är nödvändigt ...”
”Och hvarföre nödvändigt, kära Widen?
Kunna de icke bo i andra våningen af vårt hus på Södergatan?
Och nog tycker jag, att de kunna lefva rätt anständigt med kaptenslönen och räntan af det kapital du vill lemna vår dotter.”
”Af det kapital jag ville lemna,” återtog kommerserådet med sänkt röst, ”kunde de visst lefva, men deremot icke af den obetydliga summa jag i verkligheten kan aflägga till min stackars Rosas hemgift.”
”Kors, söta Widen lilla, så du förskräcker mig!
Ve mig, kan jag icke få nervslag, om du talar så oförsigtigt!
Hvarifrån får du sådana mörka tankar, min vän?”
”Från den sannolikaste möjlighet, att förhållandet kanhända inom ett par månader är sådant,” yttrade grosshandlaren tankfull, och lutade sig tillbaka mot soffdynorna, medan handen långsamt drog sig öfver pannan, som nu höljdes af ett olycksbådande moln.
Frun satt stum; hon förstod icke riktigt meningen med allt detta.
Hon bäfvade att förstå den.
”Kan du väl föreställa dig, Brigitt Marie,” återtog kommerserådet, ”att jag, som afslagit så många förmånliga anbud för vår dotter, skulle antagit detta vida mindre lysande, om jag icke hade insett nödvändigheten att få henne försörjd, medan jag ännu kunde göra något för henne, men hvarvid, jag tillstår det, jag helt och hållet räknat på professorns biträde?
Skulle detta emellertid slå felt, hvarom man på något sätt får förvissa sig, då är det bättre att handla efter det gamla ordspråket, och ’stanna i bäcken, innan det kommer till ån;’ ty kaptenen är fattig som en skåpråtta, och sitter, tyvärr, i skuld öfver öronen.”
”Men, i Herrans namn, min gode Widen, hvart syftar allt detta?
Kan det vara en möjlighet, att det är så illa, eller vill du endast pröfva min ståndaktighet?”
”Beggedera,” svarade grosshandlaren med ett leende, midtemellan skämt och allvar.
”Om det just icke är så illa, som jag nu yttrat, är det likväl ingen omöjlighet, att det kunde gå för mig, som för mången annan.
Detta år har varit svårt; jag har gjort stora förluster, inga spekulationer hafva lyckats, och min kassakista har aldrig varit i så klen ställning.
Emellertid står ännu icke olyckan i bestämd form för dörren; ännu kan allt ändra sig; men, det må bära eller brista, blir det likväl en nödvändighet att, så länge det hänger tillsamman, aldrig göra minsta förändring i sin ton, sitt hus eller lefnadssätt, utan hålla hufvudet uppe och draga folket vid näsan så länge man förmår.
Den tid kan nog inträffa, då de i sin tur tro sig berättigade att se oss öfver axeln.
Du finner, min söta vän, af hvad jag nu anförtrott dig, att den djupaste tystlåtenhet, den yttersta hemlighet, är af nöden.
Allt beror derpå, att inga rykten komma i omlopp; ty, skulle vissa hus, hvarmed jag har stora affärer, få en vink om huru aktierna stå, då vore det knall och fall förloradt.
Derföre aldrig ett ord öfver dina läppar om hvad jag nu anförtrott dig!
Måhända skola de närvarande bekymren skingras, som mörka moln, och solen åter le vänlig och klar, och då är det en dubbel välsignelse, om pratsjuka tungor ingen aning haft, huru nära vi stått vid branten.
Med ett ord, ingen aning om föremålen för de samtal, jag endast i någon förtrolig stund vill föra med min hustru, väl vetande, att hennes skarpsinnighet skall finna utväg att leda alla spanande blickar bakom ljuset, samt hennes själsstyrka icke svigta, i fall den någon gång skulle sättas på ett allvarsamt prof.”
Nu var den värde grossören slipad, och hvad är icke slugheten för en kostlig ting?
Hade han icke sålunda behandlat sin hustru, och så klokt kittlat hennes fåfänga och smickrat hennes egenkärlek, då han talade till hennes känsla på ett sätt, som måste förtjusa en person af kommerserådinnans lynne, hvilket utgjorde en blandning af godhet och svaghet, så hade denna sak icke aflupit utan dåningar, kanhända till och med konvulsioner.
Men se, nu var hon gripen på det allra ömmaste, och derföre gret hon några varma och innerligt rörande tårar, en gärd af beundran, den fru kommerserådinnan hembar sig sjelf, för den höga själsstyrka samt den ädla och storartade känsla af försakelse, hvarmed hon afhörde detta meddelande.
”Ack!” hviskade hon, i den ömma, ännu icke helt och hållet förgätna ton, hvaruti hon för tjugu år sedan besvarade en annan förklaring af kommerserådet; ”ack, makar böra ju dela ljuft och ledt.
Söta Widen, min älskade gubbe, lita på din Brigitt Maries ståndaktighet, om det gäller!
Men, kära Widen,” tillade hon straxt derefter, då tryckningen af den djupa, högtidliga rörelsen blef alltför plågsam, och hon derföre nödgades hemta litet luft, ”bara du ser efter kontoristerna!
Du håller icke riktigt tummen på ögonen på dem.
Jag anar, att de der herrarne göra dig flera och större spratt, än du tror; ty du är sannerligen, min bäste vän, i flera hänseenden alltför flat.”
Kommerserådet smålog åt sin frus ifver.
Han visste, att detta var ett af hennes älsklingsämnen; men han visste tillika, att hon kanhända icke hade så alldeles orätt, derföre teg han, och frun fortfor: ”Men hvad det beträffar att tiga, så var säker, att jag blir den sista, som medgifver en förändring i vårt lefnadssätt.
Icke heller bör Rosa få del häraf; ty hon kunde då lätt falla på det orådet att slå upp med kaptenen, och det, min söta Widen lilla, finner jag nu, sedan jag känner förhållandet, högst narraktigt.