Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som om en helt ny människa vaknat inom mig, kände jag åter glädjen stiga i mitt bröst.
Det slog mig, att jag aldrig mer skulle behöfva vara ensam, aldrig mer känna denna ångest, som heter panisk förskräckelse, och som någon därför velat kalla en fruktan för vår egen natur.
Jag tyckte, att jag hela natten gått i en ond dröm, vakande eller sofvande eller bådadera.
Men nu var jag åter vaken, nu väntade mig lyckan, aldrig mera skall jag sofva ensam, aldrig mera höra denna röst tala, hvilken icke var min egen.
Jag glömde den, som man glömmer sjukdomen, när man åter tror sig vara frisk.
Full af otålighet gick jag ut, köpte en stor bukett af rosor och gick mot allt skick och bruk på förmiddagen hem till mina svärföräldrar endast för att få se Margit.
Hon gaf till ett utrop, när jag trädde in.
Ty brudgummen skall ju på bröllopsdagen icke få se bruden före vigseln, emedan sådant betyder olycka.
Men jag kysste bort hennes motvilja, som för öfrigt endast var låtsad, jag stannade där hela förmiddagen, och jag var hela tiden i ett sinnestillstånd, som icke kan beskrifvas.
Om det nu var lycka eller olycka som rådde inom mig, visste jag icke.
Men oupphörligt kände jag tårarna stiga i mina ögon, och när jag gick hem för att kläda om mig, var jag lugn och tillfreds som under alla de föregående dagarna.
Det är besynnerligt, hur jag minns alla de enskildheter, hvilka fyllde timmarna under hela denna dag.
Jag erinrar mig, att en knapp gick ur min skjorta, och att jag måste sy i den igen, att jag tappade mina hvita handskar, när jag tog fram dem ur lådan, att jag läste tidningen spalt efter spalt, när jag var färdigklädd, endast för att få tiden att gå.
Jag minns allt detta.
Men jag minns det ej, som man vanligen erinrar sig alldagliga saker.
Jag minns det med en skärpa, som ställer dessa obetydliga händelser i en onaturlig dager, där föremålen synas mig sakna skugga.
I minnet ser jag hela tiden mig själf.
Det är, som om jag kunnat blicka in genom mitt eget fönster och betrakta allt, hvad jag själf tog mig för.
Jag kan ännu se, hur jag tog min rock på armen, satte hatten på mitt hufvud, jag kan uppfånga ljudet, när jag stängde dörren efter mig, och jag hör ännu mina egna steg, när jag gick utför trappan och smällen af porten, som föll i lås.
Sedan minns jag ingenting, förrän jag stod framför prästen i det lilla förmaket, där öfverdragen voro borttagna, och solen genom kronans prismer kastade knippen af färgglans öfver brudens krona och hår.
Hvitklädd och smärt, ung och skär, stod hon vid min sida, och jag satte min ring på hennes finger.
I mina öron hörde jag prästens ord: »Taga henne till din äkta maka och älska henne i nöd och lust,» och jag stod och väntade på, att få känna, hur lyckan fyllde mitt bröst.
Men jag kände ingenting, jag endast väntade, och jag förnam som sus af stora vingar, hvilka omhvärfde mig.
Jag trodde, att det var lyckans högtid, som fyllde mig med andakt.
Föga visste jag då, att hvad som hände var motsatsen af allt det, hvad jag såg, tänkte och anade, motsatsen till just den heliga akt, som lockade tårar ur allas ögon, blott icke ur mina.
Det var aftaladt, att vi under ett par dagar skulle bo på ett af stadens hotell, och därefter ämnade jag föra Margit med mig för att få visa henne, hur härlig jorden var, om igen besöka de platser, där jag i min enslighet förr känt mig hemma, och njuta deras skönhet å nyo, därför att jag såg den speglad i hennes ungdoms mottaglighet.
Margit hade önskat det så för att ej genast behöfva lämna de gamla ensamma, och jag hade fogat mig däri, därför att hon önskade det.
Och följda af de gamlas tysta välsignelser, åkte vi, när aftonen var inne, hem till våra rum.
Hur väl jag minns denna korta tur!
Hur väl jag minns, hur Margit lutade sig emot mig, hur hon grät och log, som man säger, att hvarje kvinna gör på sin bröllopsdag, hur vi ändtligen blefvo ensamma, och hur jag tyckte, att jag nu skulle blifva alla plågsamma tankar kvitt.
Jag blef det också.
Store gud, jag blef kvitt all sorg, all tvekan, jag tyckte att åren, som skilde oss åt, försvunno och plånades ut af den stora rättvisan, som ändtligen skänkte mig, hvad jag aldrig ens hoppats af lifvet.
Fastän jag var man, ville jag själf gråta af glädje, och jag tror, att jag gjorde det.
Men först när morgonen kom med sin klara sol, kände jag mig så lycklig, som jag önskat, att jag hade varit under den dag, som gått.
Och när jag blef klädd, längtade jag efter Margit, längtade, som om jag varit skild från henne under veckor och månader.
Jag måste se henne igen, och jag gick å nyo in i sofrummet.
Hon satt framför spegeln, och genom de åtdragna jalusierna öfvergöt solskenet hela hennes gestalt med en flod af dämpadt ljus.
Det stod som en gloria omkring hennes hår, som hon vred mellan sina händer och fästade i nacken.
Hennes blottade armar och rygg tycktes rodna i denna underbara dager, och nar jag närmade mig henne, vände hon sig om, medan hela hennes ansikte log emot mig af lycka.
Aldrig hade hon synts mig så strålande, så ung, aldrig hade jag känt vissheten att hon var min fylla mig med ett så onämnbart jubel.
Jag vågade icke gå henne nära, jag stod endast stilla bredvid henne och såg in i dessa ögon, som utan att hon talade, mötte mina, till dess att hon sträckte ut sina armar emot mig, och jag böjde mig ned för att möta hennes kyss.
Då blef det plötsligt svart för mina ögon, och jag reste mig upp med en känsla, som om jorden hade vikit undan mina fötter.
Ty på hennes hals, under linnets spets, såg jag ett litet rödt märke i en underlig strimmig form.
Jag stod stilla och såg därpå, och jag vet, att färgen vek från mitt ansikte.
Ty jag kände igen detta märke.
Jag hade sett det en gång förr.
Ett halfglömdt minne jagade som en blixt genom min själ, och lik en drunknande arbetade jag för att få luft.
Jag såg en annan kvinna framför mig, en mogen trettiofemårs kvinna.
Jag såg mig själf som en ung man, liggande på knä vid hennes fötter med armarna om hennes hals och tryckande mina läppar på lek mot detta samma röda märke.
Jag såg det så tydligt, som om jag upplefvat det å nyo, och jag väcktes ur min syn af en ängslig fråga, om jag var sjuk.
Jag svarade
Margit, så godt jag kunde.
Jag föregaf, att det var ett plötsligt illabefinnande, hvaraf jag ofta led, men som ingenting betydde, sade, att jag behöfde en halftimmes luft.
Jag minns ej hvad jag sade henne, förstod ej, om hon trodde mig.
Men som en drucken man stapplade jag ut ur hennes rum och störtade ut.
Hvad är det mera att berätta?
Hvad är det mera, än att allt hvad lifvet gjort med mig, ville jag göra om igen, allt, från första dagen till den sista.
En enda människa har jag älskat, och från henne har jag stulit lifvets egen värmande sol.
Ty aldrig skall hon glömma detta minne, att den man, hon skänkte sin tro, flydde henne dagen efter den natt, då hon i kärlek blef hans.
Jag gick hem till den gamle, och jag fann honom ensam.
Hans hustru hade ännu ej stigit upp, trött som hon var efter gårdagens sinnesrörelser.
Jag fann honom som sagdt ensam, och vi talade samman länge.
Jag frågade honom om allt, och jag tror ej, att han såg min ångest.
Till det yttre var jag kall och lugn, och jag kände, att jag till hvarje pris, måste hålla min energi uppe, för att ej röja mig själf.
Ty gaf jag vika för det uppror, som under hvarje ögonblick var nära att bryta ut, skulle jag ej längre vara herre hvarken öfver mina handlingar eller mitt tal.
Och jag måste veta, måste veta allt, för att fasan i mitt lif ej skulle skapa mera ondt omkring sig, än hvad den redan gjort!
Jag hade för öfrigt ingen annan plan med mina handlingar, än att jag måste veta, och jag fick också veta namnet på den kvinna, som var min hustrus mor.
Hela tiden talade jag med fattning, och jag förrådde icke min hemlighet med ett ord.
Aldrig skall dock någon kunna säga mig, hvarför denna kvinna, som jag känt under ett par flyktiga veckor af mitt lif, undandrog mig den hemlighet, som jag icke fick dela med henne.
Aldrig skall jag få veta något, af hvad som vållade hennes tystnad.
Ingenting, ingenting mer, än att jag förbröt mig den stund, då jag icke förstod, att Margit var min dotter.
Jag höll mig borta denna dag, då olyckan drabbade mig.
Jag fann en förevändning, och samma afton reste jag bort, lämnande Margit i hennes hem.
Jag for genom dag och natt, tills jag kom långt bort från mitt hem, och mitt land.
Jag tyckte, att världen var ej nog stor för det afstånd, jag ville lägga mellan henne och mig.
Här sitter jag nu och långsamt rinna timmarna, långsamt, som sandkornen falla ur de gamla timglasen, hvilka man kan vända och vända, medan i evighet sanden rinner genom dess spets.
Vet ni, lyckliga människor, hvad det vill säga att önska en gärning ogjord och icke kunna göra något godt igen?
Jag har lärt mig det, jag, som för hennes skull ville lefva om hela mitt lif, och blott vet, att jag är gammal, att på de få dagar som gått, har min kind fårats och mitt hår blifvit grått.
Fasan af hvad jag upplefvat, har stämplat mitt lif, och det återstår mig nu ej mycket, endast det att sluta.
Innan dess ville jag blott få skrifva och säga Margit farväl.
Men jag kan det ju icke.
Ty hvad skulle jag väl säga henne?
Men här i främmande land, där ingen känner mig och jag känner ingen, där vill jag dö ensam en dag, och jag skall icke lida för länge.
Jag skall göra det snart, och Margit skall tro, att när det skedde, hade jag mistat mitt förstånd, eller hon skall tänka, att jag dött för att skona henne.
Någonting annat skall hon aldrig få veta, och därför skall hon begråta mig länge.
Men hennes ungdom skall en dag besegra hennes sorg och då skall hon åter kunna bli lycklig, därför att hon ingenting vet.
Men nu är det icke längre min egen gåta, som sysselsätter mig mest; den synes mig betyda mindre än intet.
Men till Margit ville jag kunna hviska, hvad ödet menat med att kasta denna skugga öfver hennes oskyldiga lif.
För att kunna göra det skulle jag önska, att det funnes en ande, god eller ond, som jag kunde fråga, och som kunde säga mig det.
Ville han i byte taga min själ, skulle jag gärna bära evighetens smärta om jag blott kunde skänka Margit det ord, som drefve bort skuggan, hvilken jag lagt öfver hennes lif.
I stället kan jag nu endast dö, och jag vet, att jag ej skall darra på handen, när min stund kommer.
Men att dö för någon är en ringa sak.
Det är tyngre för mig att i tanken se dem för mig alla dessa tre, hvilka jag älskat i lifvet, Margit och de båda gamla, hvilka kallade mig sin son.
De skola sitta samman i förmaket, där de hvita öfverdragen åter kommit på stolarna, och där skola de mottaga brefvet, hvilket jag skrifvit till de gamla – icke till Margit – för att förklara min död.
De båda gamla skola sitta stela af fasa, ingen skall finna ord.
De skola kanske förbanna den främling, som en gång bröt in i deras hem och lade det öde.
Men Margit!
Jag vågar ej tänka på Margit.
Jag känner blott den tunga hand som trycker vapnet i min, jag hör knallen af ett skott, som ger eko inom mig själf, och när jag slocknar, vet jag blott, att jag i samma ögonblick dör, och att Margit aldrig skall kunna fråga mig mera.
Jag vet, att detta är allt, och hvad öfrigt är, det är intet. – – – – – – – – – – – – – – – – –
FRU GERDAS HEMLIGHET.
Den kommer att vara förbi en gång liksom alla andra, den sommar på hvilken jag väntar, och det skall åter bli höst.
Så otroligt det nu låter, så skall detta dock en gång ske, och då skall jag åter kunna känna, som vore det vår inom mig.
Allt skall då åter bli annorlunda.
Ja, kan detta verkligen vara möjligt?
Är icke hvarje sådan förhoppning endast en tom illusion?
Hvem kan säga mig det?
Det sägs ju, att tiden läker alla sår.
Ack, hur tomma, hur fattiga synas oss icke egentligen alla dylika visdomsord, när vi skola försöka att tillämpa dem på oss själfva, blödande af de sår, hvilka vi vilja inbilla oss, att tiden skall läka?
Ett sådant ord säger mig nu ingenting alls.
Det låter löjligt och hånfullt i mina öron, och jag begriper icke, hur jag egentligen kom att tänka därpå.
Jag hörde en gång historien om en kvinna, öfver hvilkens öde jag ofta grubblat.
Jag minns, att jag en gång talade därom med min man, och han sade, att han kunde mycket väl förstå det.
Han såg allvarlig, nästan drömmande ut, när han sade detta, och han satt efteråt och klappade tankfull min hand.
Det flög en isande känsla af lycka igenom mig.
Det var nästan, som om jag förtrott honom allt, som om han slutit mig i sin famn och sagt, att han förstod också mig.
Jag slog min arm om hans hals och kysste honom så varmt, att jag tyckte han bort känna, att jag biktade för honom.
I samma ögonblick blef jag rädd, och jag tyckte, att mitt hjärta klappade ända uppe vid halslinningen.
Men han satt blott lugn och lycklig vid min sida, och hans ögon blefvo fuktiga af lycka, därför att han endast tänkte på, hur innerligt jag höll af honom.
Historien var denna:
Det var en ung kvinna, som hvarken var rik eller vacker, och som aldrig i sitt lif hade varit älskad, aldrig föremål för den hyllning, hvilken männen ägna de kvinnor, som de söka till hustrur eller älskarinnor.
Hon saknade väl behofvet af att själf älska och veta sig älskad af en man.
Hon var likgiltig för kärleken, och hon hade aldrig drömt om en man, aldrig drömt sig berusad af den lycka, som heter att hängifva sig.
Men djupt i sin natur gömde hon en annan lidelse.
Hon drömde dag och natt om ett barn, som hon kunde vagga på sitt knä, som hon fick älska moderligt och varmt, som hon skulle se växa upp, och som hon fick skänka all den ömhet, hvilken hon trånade efter att skänka.
Hon var så underlig denna kvinna, att hon ville vara mor, utan att älska, och hon plägade tillbringa dagar med att på de allmänna promenaderna betrakta de barn, som gingo omkring, ledda af mor eller sköterska.
Men hon lekte aldrig med andras barn, tilltalade dem icke ens.
Hon var skygg inför dem, som en god kvinna kan vara skygg för att stjäla en annan kvinnas älskade.
Hon gick dem förbi med sina drömmar.
Å, hvad hon måtte hafva drömt denna kvinna, och hur djupt hon måtte ha lidit.
Ty så mycket kvinna var hon, att hon ville icke taga en annans barn, innan hon visste, om naturen nekat henne möjligheten att få ett eget.
Hon hade nog tänkt på, att taga en annans barn och göra det till sitt eget, men alltid hade hon stött den tanken ifrån sig, som om den inneburit något vämjeligt, något så ringa och fattigt, att det gjorde hennes dröm till en fåfäng lek med tomma känslor.
Det var för henne, har jag trott, nästan som att begå något onaturligt.
Och så blef denna kvinna plötsligt rik.
Hon fick ärfva en aflägsen släkting, och hela hennes lif bytte färg, som väl alltid blir fallet, när rikedomen plötsligt lyfter en fattig människa upp till frihet och oberoende.
I och med detsamma blef hon firad och eftersökt.
Hennes släktingar började erinra sig, att de städse visat henne välvilja, och männen upptäckte, att hon ägde kvinnliga behag och säkert skulle blifva en utmärkt hustru.
Då fick hon hat till sin omgifning, hat till sitt eget lif, och det blef henne naturligt att förakta hvarje känsla som drog en man till en kvinna.
Hon hatade allt detta så våldsamt, att hon ville blifva det kvitt, till hvad pris som helst.
Hon ville göra ett dåd, som skulle ställa henne utanför all den falska ömhet, hvilken hon kände bjuda sig Judaskyssar.
Hon ville undgå sin släkt och hålla männen på afstånd.
Hon reste till Paris för att få lugn, och där mognade hennes plan.
Hvad gagnade henne väl denna rikedom, hvilken endast skulle vara ett medel att göra henne lycklig?
Hon var icke njutningslysten, icke flärdfull, hade ingen begåfning, som kunde tvinga henne att gå sin egen väg.
Hon var icke egenkär, och hon visste, att det enda, hon begärde af lifvet, var att få offra sin fulla modersömhet på en varelse, som skulle älska henne, hylla sig till henne, hafva henne att tacka för allt.
Jag tycker, att denna känsla måtte hafva slagit upp i henne med en styrka, som när en man begår hvilket dåd som helst, för att få vinna den tillfredsställelse, han söker i att fullborda ett storverk.
Hon tog det enda medel, hon kunde finna.
Hon såg icke, att det var styggt och oskönt, endast att det skulle fylla hennes dröm.
Därför gick hon omkring bland arbetarekvarteren och på fabrikerna i Paris, gick där lugn och behärskad af denna dröm, som hon ej kunde släppa – och valde.
Hon såg ut en ung, vacker arbetare, som ingenting annat var för henne, än en frisk och kraftig man.
Hon talade vid honom, och sedan hon bundit för hans ögon, förde hon honom i en vagn till sitt hem.
Hon behöll honom hos sig, till dess att morgonen grydde.
Då band hon åter för hans ögon och lät honom fara bort.
Aldrig såg hon honom mer.
Ingenting annat ville hon honom, än att han skulle skänka henne ett barn.
Hon var ensam om att glädjas åt denna dröm, som hon gjort till verklighet, och utan att yppa sin hemlighet för världen, visade hon sig en dag öppet för alla med sitt barn vid handen.
Hon var nu fri från dem, hvilka sökte hennes rikedom och hennes gunst.
Hon var fri från männen, hvilka i henne sågo en tvetydig kvinna.
Hon var fri från kvinnorna, hvilka blygdes för hennes sällskap.
Hela lifvet var endast hennes och hennes barns.
Och hon var lyckligare, sägs det, än människor äro.
Pierre smålog, när jag berättade honom historien och sade, att denna kvinna på sitt sätt var ett geni.
»Ett geni?» svarade jag.
»Ja,» sade han leende.
»Som kvinna.
Han hade rätt, och jag kände hans ord som en svidande förebråelse mot mig själf.
Jag blef i denna stund så liten och obetydlig i mina egna ögon, att jag kände hur gråten steg mig i halsen, och jag måste vända mig bort, för att han ingenting skulle märka.
Men han märkte det ändå, vände mitt hufvud och drog mig till sig.
Han var förvånad och frågade mig, »om han gjort mig ledsen».
Jag kunde ingenting svara, skakade blott på hufvudet.
Men jag kände, hur tårarna föllo från mina ögon, utan att jag kunde hejda dem, och jag tyckte, jag såg som en skugga af en misstanke glida öfver hans ansikte.
Men den försvann genast, och i stället sade han:
»Hvad ni kvinnor äro underliga!
Aldrig kan man bli klok på er.»
Ack, jag skulle hafva velat gifva allt i världen, för att kunna förklara mig själf för honom, och det fanns ej heller en vrå, jag dolde – utom just detta enda, som jag ej längre kunde yppa.
Och jag kunde ej återhålla orden, som halkade öfver mina läppar:
»Du säger, att du förstår henne.
Jag tycker, att det är afskyvärdt.»
Han log och tog henne i försvar med en särskild lugn ton, hvilken hos mig alltid väcker en besynnerlig känsla af på en gång vrede och beundran.
Det är, som om han genomskådade allt och ej ville döma någon.
Och det retar mig, emedan det är just det, som jag själf aldrig kan.
»Ville du, att jag skulle hafva gjort som hon?» sade jag.
»Du?» svarade han i samma ton.
»Det är inte fråga om dig, utan om henne.»
Hvad tänkte han, när han svarade mig så?
Jag vet det ju icke.
Trodde han, att jag kunnat göra något sådant, eller menade han ingenting mera än det, som direkt låg i hans ord?
Men jag förstod, att jag ljög, när jag kallade denna kvinnas beteende afskyvärdt.
Jag beundrade henne tvärtom, och jag afundades hennes mod.
När jag tänker på henne – och hon kommer ofta i mina tankar – krymper jag ihop i mina egna ögon till något mindre än intet.
Hon var hundra gånger bättre än jag.
Alltsammans kom däraf, att Pierre och jag vaknade en morgon, när aprilsolen sken in genom våra fönster, som stodo halföppna bakom de fördragna gardinerna, vaknade vid doften af kastanjernas blommor, hvilken trängde in från boulevarden, glömde, att vi varit gifta i nära tio år, och kände oss unga.
Jag kände mig så lycklig, när jag vaknade denna morgon, att jag måste hålla handen för mina ögon en stund för att riktigt komma underfund med, hur lycklig jag var.
Och det gick som en ilning af fröjd igenom mig, när jag kände Pierres hand, som tog undan min egen, medan han frågade:
Han hade också vaknat, och jag förstod, att han länge legat och betraktat mig tyst.
Jag svarade ingenting, men han måtte hafva känt något af hvad som fyllde mig själf.
Ty han log öfver hela ansiktet och frågade, om jag ville följa honom till Meudon.
Nu var det en särskild historia med Meudon.
Ty när vi först lärde känna hvarandra – det var också på våren, när kastanjerna stodo i blom, och hela Paris låg som en omätlig, ljus ram kring vår första lycka, då hade vi brukat sätta oss på den lilla ångbåten, som gick till Meudon, äta frukost därute, promenera vid flodens brädd under de gamla träden, som bredde sitt ljusa löfverk ut öfver våra hufvuden.
Vi gingo då så tysta, som om vi fruktat att störa hvarandra och oss själfva med ett hårdt steg eller ljudet af våra ord, och vi kände blott, hur vi värmdes af den rika grönskan, som beströddes af solljusets fläckar vid hvarje steg på den slingrande gångstigen.
Allt detta såg jag, när Pierre nämnde Meudon.
Jag såg det så tydligt, som jag kan göra, när jag sitter ensam och minns allt, hvad som gjort mitt lif lyckligt och rikt.
Jag tyckte att åren veko undan för min blick, och jag förstod genast, att vi skulle fara ensamma, han och jag, lämna barnen hemma och inbilla oss, att de år, vi lefvat tillsammans, aldrig funnits till.
Det var, som om vi burits af något osynligt, underbart, som skulle gifva oss en oändlig lycka.
Och utan att vi märkte det, flyttade vi ut ur alla våra dagliga tankar, in i nya, ljusa, vårliga.
Jag blef så glad öfver hans förslag, att jag nästan ville skrika af lycka, och när vi gingo tillsammans på gatan, tyckte jag, att de förbigående betraktade mig, så att jag borde rodna.
Hvilken dag det var, hvilken dag!
Jag är lycklig öfver att vara gift med Pierre, lycklig åt mina små barn, lycklig öfver all beskrifning.
Men ibland öfverfaller mig en längtan efter de dagar, hvilka aldrig komma igen.
Kanske också, att det är en längtan efter något, som aldrig har funnits och aldrig skall komma att finnas.
Jag kan icke säga, hur det är.
Men ibland skulle jag vilja rycka upp hela mitt lif till något starkt, skönt och outhärdligt berusande.
Jag skulle vilja, att jag alls icke vore gift, att Pierre och jag vore unga, att vi först nu hade lärt känna hvarandra.
Bara för ett ögonblick skulle jag vilja känna denna ilning af salighet, som föll öfver mig förr, bara han nalkades mig, bara jag rörde vid hans hand, en salighet, hvilken tvang mig att blunda för att icke röja mig själf.
Jag trodde icke, att jag åter skulle kunna känna allt detta.
Men det kom öfver mig denna dag, kom öfver mig så starkt och så berusande, som om jag sofvit i tio år och vaknat upp till en dag af ungdom.
Det lät som sång i mitt hjärta, en mild, ljuf, glädtig och drillande sång, hvilken steg med lärkorna i fullt solsken öfver gröna ängar och blommande fält.
Jag kände mig äfventyrslysten som en liten flicka, och jag kände också, att Pierre förstod det.
I vår gamla berså åto vi frukost.
Pierre kom ihåg vår gamla matsedel, jag vet, att jag fick tårarna i ögonen, medan han räknade upp rätterna, och på samma gång blef jag så öfverdådigt uppsluppen, att jag behöll handsken på vänstra handen, för att uppassaren icke skulle se min ring.
Det gick ett jubel igenom oss båda, det var som ett rusande bad af lycka, och när eftermiddagen kom, gingo vi som förr tysta under de gamla träden, hvilkas grenar skugga öfver Seine.
Det var ju som förr, alldeles som förr.
De år, hvilka gått, voro icke till för oss.
Ingenting hade vi upplefvat, först nu hade vi funnit hvarandra.
Smygande oss tätt intill hvarandra, gingo vi fram på den smala gångstigen, och vi talade knappast ett ord, men mellan oss flögo känslor och stämningar, som fjärilar fladdra från blomma till blomma och bära kärlekens bud på sina brokiga vingar.
Jag tänkte på, hur jag hade känt det för Pierre först, och hur jag kände det nu.
Jag fick en sådan oändlig tacksamhetskänsla mot denne man, som gjort mig till sin lyckliga hustru och gjort mitt lif ljust, att jag måste taga hans hand och kyssa den, medan jag tänkte på, hvad jag allt skulle vilja göra för honom, om han behöfde det.
Jag tyckte, att jag velat dö i denna stund, då lifvet var så härligt, och mitt hjärta spratt inom mig, när jag kom ihåg, att vi icke voro ensamma på jorden, utan att våra barn skulle ligga i sina bäddar, och vi fingo se dem, när vi kommo hem.
Vi stannade kvar äfven öfver middagen, och dagen syntes oss ändå för kort.
Sist när kvällen kom, sutto vi åter på den lilla båten, som förde oss tillbaka till Paris.