Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror dock att i detta afseende ett laga kraftvunnet beslut bör lända till efterrättelse; ty ett sådant beslut måste respekteras, äfven af representationen.
De tvistig - 426
Den 10 December f. m. heter, som, i afseende pä ledamots behörighet att taga säte i Borgare-St., vid förra riksdagen föreföllo, och hvartill grundlagens otydlighet gaf anledning, har Utsk:t genom denna föreslagna förändring af 21:sta §m R.
O. velat förekomna, och då jag anser att man ej bör motsätta sig Utskrts välvilliga bemödande i detta afseende, får jag anhålla om bifall tili denna punkt.
Här har af en talare blifvit antydt, att jag skulle sedan förra riksdagen hafva förändrat åsigt ang:de tolkning af nu gällande 21:sta §:n R.
Jag får då förklara, att jag ingalunda gjort det, och att min öfvertygelse, det majoriteten inom Konst.-Utsk:t vid sistl. riksdag, vid tillämpning af denne §, misstog sig, är oförändrad.
Jag har deltagit i framläggande af detta förslag, endast för att, om möjligt, för framtiden förekomma dylika tvistigheter, som dem, hvilka då söndrade Konst.-Utsk:t.
Då denna fråga vid sista riksdagen förevar, antogs Utsk:ts förslag inom detta Stånd att blifva hvilande till denna riksdag, och jag hoppas att resultatet äfven i dag måtte blifva bifall till denna punkt.
Vore det fråga om att en ledamots kompetens att sitta i ett Riks-Stånd skulle afgöras genom omröstning inom alla Riks-Stånden, kunde det vara mindre vigtigt att hafva en sådan föreskrift, som den ifrågavule; men då det för närvarande är hvarje Stånds ensak att bestämma i detta afseende och då man kan tänka sig att en majoritet tilläfventyrs skulle, med begagnande af den rätt, §:n enligt sin nuvarande lydelse ansetts åt
Ståndet inrymma, kunna från sig aflägsna personer, för hvilka den af en eller annan orsak hyste mindre benägenhet, tror jag det ligga mycken vigt uppå att man ej lemnar öppet tillfälle för ett sådant godtycke.
Jag förenar mig med dem, som yrka bifall på denna §.
Hr Cederschiöld, Rob. Theofr.: 90:de §:n R.
F. stadgar uttryckligen, att under R.
Sl:rs eller deras Utsk:s pröfning och öfverläggningar må icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än denna Grundlag bokstafligen föreskrilver, komma frågor om erabets- och tjenstemäns till- och afsättning, regerings- och domaremagtens beslut, resolutioner och utslag, enskilda medborgares oeh korporationers förhållanden eller verkställigheten af någon lag, författning eller inrättning.
Detta stadgande är så tydligt, att det synes mig oförklarligt, huru det kunnat blifva föremål för olika tolkning.
Talmannen för Borgare-St. vägrade också, i öfverensstämmelse med nämnde 90:de §, propos. på framställd anmärkning mot en ledamots behörighet att vara riksdagsman, emedan samma anmärkning redan blifvit af vederbörlig auktoritet genom utslag ogillad.
Frågan remitterades, såsom vi veta, till Konst.-Utsk:t.
Det föreföll mig alldeles påtagligt, att inom Utsk:t icke skulle uppstå mer än en mening ang:de talmannens
Den 10 December f. m. 427 förfarande i detta afseende, men utgången blef fullkomligt motsatt, hvad jag hade förmodat.
Borgare- och Bonde-St:ns ledamöter ansågo att propos. bort framställas, och fingo på sin sida en af Riddarhusets medlemmar, nemi.
Frih. R.
Gederström, och detta var orsaken att desse segrade.
Då ett sådant förfarande en gång kunnat ega rum inom Konst.-Utsk:t, kan sådant möjligtvis äfven framdeles ske, och det är derföre, enligt min åsigt, alldeles nödvändigt att antaga detta förslag, på det att någon sådan tvistefråga inom representationen icke vidare må kunna uppkomma.
Jag anhåller om bifall till ifrågavarande grundlagsförändring, och hoppas att de fleste af R. o. Ad:s ledamöter älven måtte godkänna förslaget.
Man har här sagt att representationen bör respektera hvarje laga kraftvunnet beslut.
För min del vill jag dock skilja mellan dem, som bestämma formen af ett beslut i allmänhet, och huruvida en person är qvarlificerad för att sitta i ett Riks-Stånd.
Mörner yttrats, att han icke skulle hafva något emot att öfverlemna pröfningsrätten af en ledamots behörighet att sitta i ett Riks-Stånd åt R.
St:r, men då nu icke sådant kan låta sig göra, önskade han bifall till grundlagsförändringsförslaget.
Frågan är nu, huruvida man kan betaga hvarje Stånd denna rättighet att i ifrågavarande afseende sjelft döma.
Stånd utgör ju en del af den samfälda representationen.
Då nu gällande 21:sta § är tydlig och klar, samt att representationen sjelf bör i ifrågav:de afseende hafva afgörande rätten, anhåller jag att ingen förändring i det nu gällande stadgandet måtte införas.
För öfrigt må det nu tillåtas mig att uppläsa några ord ur den nuvarande §:n, för att gifva stöd åt min öfvertygelse i detta afseende.
I §:n lyder slutet sålunda : »Hvarje
Stånd skall hafva sig pröfningsrätt förbehållen, så väl i afseende på sådane medlemmar, hvilkas fullmagter ej blifvit godkända, som dem, emot hvilka, till följd af 14:de och 18:de §§:ne, någon anmärkning eger rum, i hvilket sednare fall frågan, om den är klar och tydlig, hos Ståndet afgöres.
Man har här talat med ett slags förakt om laga kraftvunna beslut och att de ej skulle behöfva respekteras af representationen.
Det torde dock vara otvifvelaktigt, att hvilken domares, som helst, vare sig högre eller lägre, utslag, då det är laga kraftvunnet, måste respekteras.
Ar man icke nöjd dermed, kan det öfverklagas.
En talare har sagt, att samma rätt bör i ifrågav:de afseende lemnäs hvarje Riks-Stånd, som representationen i dess helhet.
Jag får i anledning häraf fästa hans uppmärksamhet derpå, att representationen i sin helhet, lika litet som något särskildt RiksStånd, kan ega att upphäfva sig till domare uti mål, som redan är af domaremagten afgjordt.
428 Den 10 December f. m.
För att riktigt fatta denna fråga, torde vara af vigt att fästa uppmärksamheten derpå, att domaremagten eger att pröfva och bedömma endast de skäl, som inför densamme blifvit andragne.
Om andre veterliga skäl förefunnos, men, vid besvär öfver riksdagsmannaval, icke anfördes, skulle de, enligt den juridiska lagstiftningen, sedermera icke ega talan.
På det att emellertid Riks-Stånden skola vara tryggade mot obehöriga ledamöters inträde, har Grundlagen gifvit dem en pröfningsrätt, som jag anser vigtig att i hela dess utsträckning bibehålla.
Enligt min åsigt, som jag öppet vill uttala, är det af ingen mehn för domaremagten, hvars pröfningsrätt är inskränkt, att öfver den, i en fråga sådan som denna, en högre och friare pröfningsrätt är representationen förbehållen, äfven om derigenom ett domaremagtens laga kraftvunna utslag komme att upphäfvas.
Detta utslag kan ju dessutom, tillfölje af försummadt svaromål eller andra formella skal, blifva helt annorlunda än domaren sjelf skulle velat.
Jag anhåller att få förena mig med dem, som yrka afslag å denna punkt.
Stjernstedt sist hade ordet, uppläste Frihm första delen af 21:sta §:n R. F.; men förbigick h. o. h. den sednare delen, som säger, att då frågan om en ledamots kompetens är otydlig, skall saken hänskjutas till laglig åtgärd.
Det härrörde således från ett fullkomligt förbiseende af den värde talaren, då han påstod, det pröfningsrätten i sista hand tillhörde det Stånd, som frågan närmast rörde.
Ett Riks-Stånd får nemi. ej befatta sig med hvad, som kan vara tvistigt, utan i sådant fall måste frågan hänskjutas till domstols pröfning.
Hvad sjelfva saken beträffar, torde man ej kunna undgå att erkänna, att det ligger mycken vigt deruppå, att icke en, af en del utaf landels befolkning till representant vald person må, till följd af meningsskiljaktighet med pluraliteten inom det Stånd, hvilket han skulle tillhöra, kunna derifrån uteslutas.
Jag tror, att det ligger i samhällets eget välförstådda intresse, att denna § antages, och anhåller jag derföre om bifall dertill.
Jag har endast begärt ordet, för att förklara Hr Cederschiöld att jag hoppas mig ega tillräckligt mycken takt och bildning att inse, det man bör respektera ett laga kraftvunnet beslut.
För öfrigt anser jag visserligen, att en otydlighet i det nuvarande stadgandet förefinnes, men att man sökt att afhjelpa detta med något, som är ännu sämre.
Jag yrkar fortfarande på afslag.
Den 10 December f. m. 429 Frih.
Här har yttrats, att tillämpningen af nu gällande § skulle åstadkomma dels olägenheten af villrådighet till följd af otydliga ordalag, dels skiljaktig utgång i likartade fall, så att den ene ledamoten kunde, med åberopande af §:ns lydelse, uteslutas ur sitt Stånd, medan den andre ledamoten finge sitta qvar, änskönt förhålianderne vore för beggedera enahanda.
Mot den första indvändningen svarar jag, att den föreslagna redaktionen väl afhjelper den förmenta otydligheten, men på bekostnad af en vigtig konstitutionell rättighet, som hittills varit Riks-Stånden förbehållen och af dem utöfvad.
Ilvad den andra invändningen angår, så tror jag, med ail aktning för våra domstolars insigter och oväld, att olika tankar rörande lagtextens rätta mening torde i detta mål såsom andra, der lagstiftaren trott sig iakttagit erforderlig bestämdhet i uttrycken, ändock uppstå hos särskilda domare, hvadan man, i sådant fall, likafullt finge, der hänskjutande till högre rätt af en eller annan orsak uraktlåtes, åtnöja sig med sagde olikhet i lagtillämpningen.
Sålunda synes den mycket omnämnda skiljaktigheten kunna ega rum, hvilketdera afgörande-rätten i sista handen lägges i domstolarnes eller i Riks-Ståndens magt; och icke böra utgöra skäl nog, för att frånhända representationen en rättighet, som densamma, hvart Stånd för sig taget, naturligen tillkommer, och som den, i likhet med brödrafolkets och de flesta andra represenationer, torde böra ega och bibehålla.
Den kan, likasom allt annat, missbrukas, men det blifver då missbruket, icke det rätta bruket, man bör motarbeta.
Här har af en ledamot yttrats »förundran» öfver att jag kunnat hysa och förfäkta en åsigt i strid med mina Utsk:s-kamraters af R. o. Ad.
Ehuru jag villigt finner grunden till ett sådant uttryck böra sökas i värman af talarens egna öfvertygelser, skulle jag dock önska att med denna värma kunde förenas något mera fördragsamhet.
Jag anhåller om R. o. Ad:s öfverseende derför att jag ånyo upptager dess tid, men Hr Sandströmer yttrade något, som möjligen kan vilseleda, och det är med anledning deraf jag begärt ordet.
Han yttrar nemi., att om endast formen vid valförrättningen vore pröfvad af domaremagten, så borde Ståndet kunna upptaga frågan om personens behörighet att vara riksdagsman.
Deruti har Hr Sandströmer fullkomligt rätt; men det är icke derom här är fråga, utan om ett Riks-Stånds förmenta rätt att, sedan domaremagten redan pröfvat och ogillat en emot någons behörighet att vara riksdagsman framställd anmärkning, ånyo upptaga samma anmärkning till pröfning.
För min del anser jag att i detta afseende domaremagtens meddelade beslut bör ovilkorligen lända till efterrättelse.
Skulle deremot sedermera anledning förekomma, att framställa någon annan anmärkning än den, som redan blifvit af domaren afgjord, såsom t. ex. att den ifrågavarande personen ej uppnått före - 430 Den 10 December f. m. skrifven ålder, eller vore under konkurs, eller förklarad ovärdig medborgerligt förtroende m. m. d., så eger Ståndet ostridig rätt att till pröfning upptaga hvarje så beskaffad anmärkning, som icke redan blifvit af domaren pröfvad och afgjord.
Ingen kan vara mera öfvertygad än jag om nödvändigheten af att respektera domaremagtens beslut, äfvensom derom att ingen kollision bör få uppkomma mellan de begge statsmagterna.
Dock måste jag i detta afseende vara af olika tanke med de talare, som yttrat sig för förslagets antagande.
Jag vill påpeka en omständighet, som ännu icke blifvit här antydd.
Det är nu icke fråga om sådane mål, som äro afgjorda af domaremagten, utan om sådana, som äro beroende på pröfning utaf någon af de i 19:de §:n R.
O. omförmälde myndigheter.
Det kan nu ganska lätt hända att, efter ett val, detsamma öfverklagas.
Det oaktadt, godkännes valet af vederbörande myndighet.
Domstolen deremot godkänner de gjorda anmärkningarne.
Frågan kommer till ett Riks-Stånd, och då är det hårdt att, enär detsamma är öfvertygadt om motsatsen mot domstolens beslut, det ej skulle kunna upptaga och afgöra frågan.
Då jag anser §:n hvarken nyttig eller nödvändig, kommer jag att rösta för afslag å densamma.
Hr von Koch har både offentligen och enskildt yttrat, att en till domstol hänskjuten fråga måste af domaremagten h. o. h. afgöras.
Denna § medgifver icke detta.
Stånden hafva icke i ifrågav:de afseende någon afgörande rätt.
För min del anser jag, att man ingalunda bör gå in på en sådan grundlagsförändring, utan heldre vänta tills någon bättre blifvit framställd.
Enligt mitt förmenande bör denna § bifallas.
Om landshöfd.-embetet eller högsta domstolen, eller begge, förklarat en person obehörig att vara riksdagsman, så lärer väl denna icke komma till riksdagen, ty fullmagt blilver icke utfärdad för honom.
Nytt val anställes genast.
För min del vill jag icke förlänga diskussionen, ntan skall derföre yttra mig ganska kort.
Hr Tersmeden, som i början af sitt anförande sagt att han ingalunda ville föranleda till någon kollision mellan domaremagten och representationen, eller att man ej skulle respektera ett laga kraftvunnet beslut, torde dock inse att en kollision mellan domaremagt och representation lätt kan uppstå, ifall man tillämpar grundlagen, såsom han framställt.
Jag tror för min del, att det är nödvändigt att i tvistiga fall i detta ifrågav:de hänseende referera sig Den 10 December f. m. •431 till domaremagten, och att representationen i ett lagbundet samhälle ger vika lör ett laga kraftvunnet beslut. o Ånyo hördes talrika rop på propos.
Om jag möjligen mindre fullständigt uttryckt mig ang:de underdomstolarne, anser jag dock att, vare sig att underdomstol godkänner ett val eller deremot gör anmärkning, ett Riks-Stånds rättighet i detta afseende bör qvarstå, sådan grundlagen nu stadgar den.
Här är icke fråga om annat än en persons behörighet att vara riksdagsman, och Ståndets rättighet att pröfva detta bör väl lemnäs oantastad.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af förevarande förslag, framställde Hr Gr. o.
Landtm, propos. på detsammas antagande och, då dertill svarades starka ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
22:dra punkten, om ändring i 23:dje §:n 1 mom. R. 0.; och 23:dje punkten, om ändring i 30:de §:n 3 mom. R.
24:de punkten, om den ändring i 53:dje §:n R. 0., att beslut icke må af något Stånd fattas, derest icke minst tretio ledamöter tillstädes äro.
För min del anser jag det vara ganska svårt att kunna antaga denna grundlagsförändring.
Man måste då vid ett besluts fattande öfverräkna antalet närvarande ledamöter, och man skulle ändock icke vara säker att icke under öfverläggningarne en eller annan ledamot kunde aflägsna sig.
Dessutom skulle ett ganska godt tillfälle derigenom gifvas för en minoritet att omintetgöra beslut.
De gå nemi. sin väg och kunna, då frågan åter företages, komma tillbaka med större antal af sina anhängare och derigenom blifva majoritet.
Jag misskänner visserligen icke den afsigt, som legat till grund för förslagets framställande.
Man har visserligen ofta sett att ett mindre antal ledamöter varit närvarande i ett Stånds plenum vid afgörande af ganska vigtiga frågor, och man har trott sig kunna afhjelpa detta genom antagande af förevide förslag.
För min del är jag dock öfvertygad att detta botemedel är af beskaffenhet att bota ett ondt med det som är hälften värre.
Det eger sin riktighet att i liera utländska representant-kammare ett dylikt stadgande fö - 432 Den 10 December f. m. refinnes, men det torde icke vara tillämpligt hos oss inom de Svenska representant-församtingarne eller Stånden, hvilka bestå af ett högst olika antal medlemmar.
Paykull har påpekat den stora olägenhet, som möjligen kan uppstå, ifall en minoritet straxt före ett besluts fattande aflägsnar sig, och derigenom gör ett beslut omöjligt, samt återkommer en annan dag med ett större antal anhängare, för att medelst denna förstärkning utgöra majoritet och bestämma utgången.
En sådan list är ingalunda ovanlig i det Engelska underhuset, för hvilket ett antal af 30 närvarande ledamöter är stadgadt såsom minimum för möjligheten att kunna fatta beslut.
Med en sådan erfarenhet för ögonen af en vida talrikare representant-kammare än det Svenska Riddarhuset, ser jag icke något skäl vara för handen att frångå hvad vår Grundlag för närvarande lemnat obestämdt.
Om olägenheterna af förslaget skulle blifva svåra för Riddarhuset, är jag öfvertygad att de icke skulle blifva mindre för de mindre talrika öfriga Stånden.
Af dessa skäl och då jag icke anser det hvilande grundlagsändrings-förslaget hvarken nyttigt eller nödigt, anhåller jag om afslag.
Jag instämmer visserligen med den första talaren att åtskilliga anmärkningar kunna göras mot antagandet af detta förslag; men jag skulle på samma gång högeligen önska att, i händelse detsamma förkastas, detta icke måtte ske från detta Stånds sida.
Det är oss alla bekant, att R. o. Ad:s ledamöter, såvida man får bedömma förhållandet efter antalet uttagna poletter, f. n. utgöra 550, och då vi veta att, bland de andra Stånden, utgör t. ex.
Preste-St. endast 60 ledamöter, således J af antalet Adelsmän, bör Adeln, så mångtaligt representerad, icke förkasta förslaget.
Man har sagt att detta förslag vore förnämligast rigtadt mot Adeln; hvarmed ej måtte menas annat än att vid åtskilliga tillfällen ej 30 ledamöter af Adeln äro närvarande.
Ar detta förslag en mot R. o. Ad. utkastad handske, anser jag att Ståndet bör upptaga densamma.
Förslaget kan äfven till sina positiva följder vara af stort värde.
Om Adelns ledamöter veta att ett beslut icke kan fattas med mindre 30 ledamöter äro närvarande, skall R. o.
Ad. mycket talrikare infinna sig vid Ståndets plena och mången med mera nit och intresse omfatta för handen varande vigtiga frågor, än nu sker.
Liljencrants, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till detta förslag.
Då det vid alla domstolar är en antagen grundsats, att ett visst antal ledamöter måste vara närvarande för att ett. beslut må kunna fattas, kan jag ej inse, hvarföre icke samma princip bör tillämpas vid ett Stånds öfverläggningar.
Förslaget i och för sig sjelft anser
Den 10 December f. m. 433 anser jag vara ganska riktigt och tror att de betänkligheter, som blifvit framställda mot detsamma, i sjelfva verket äro af föga betydenhet.
Ett afslag skulle troligen tolkas såsom en misströstan hos
Adeln att kunna ständigt hafva 30 ledamöter närvarande i plenum.
Jag lemnar derhän, huruvida detta kan stå tillsammans med det företräde, som man så ofta hört här yttras, att detta Stånd bör hafva, till följd af sin talrika och mångsidiga sammansättning.
En anmärkning af en viss betydenhet är, att en minoritet skulle kunna, genom att gå bort vid ett besluts fattande, omintetgöra detsamma.
En sådan manöver tror jag dock i sin tilllämpning skulle kunna hafva så farliga följder med sig just för denna minoritet, att de flesta icke skulle våga försöket.
För min del kan jag icke annat än gilla de skäl, som blifvit anförde för antagande af detta förslag.
Hvad beträffar de betänkligheter, en talare yttrat, att nemi. en fråga den ena dagen kan få en olika utgång mot den andra, i fall densammas afgörande uppskjutes till ett följande plenum, kan jag deruti icke inse någon lära.
Om jag föreställer mig en sådan fråga, som en mängd personer trott icke skola förekomma en dag i plenum, och hvarföre de ej infunnit sig, samt å ena sidan funnes 29 personer och å den andra ett något mindre antal, så är det väl möjligt att dessa 29 icke kunna få frågan afgjord.
Jo! att frågan klefve uppskjuten till nästa plenum, och då är otvifvelaktigt att de begge motsatta partiernas förfäktare uppkomma till mycket högre antal än 30.
För öfrigt bör man väl kunna förmoda, att den pluralitet, som är den sanna och rätta, alltid bör segra, och icke (fet parti, som på ett eller annat mindre ärligt sätt sökt göra sin åsigt gällande.
Dessutom kan jag icke föreställa mig att R. o. Ad. skulle vilja förnedra sig till intriger i förevar:de hänseende.
För min del ser jag ingen våda uti att antaga detta förslag.
Jag har under somrarne här varit närvarande, då beslut fattats af ett så ringa antal, att jag blyges att omtala det.
Då denna fråga väcktes inom Utsk:t förra riksdagen, var den otvifvelaktigt rigtad emot R. o. Ad.; och såsom ledamot af detta
Stånd ansåg jag mig icke böra motsätta mig densamma, för att icke derigenom tillkännagifva någon slags misströstan att icke R. o. Ad. skulle kunna fullgöra det nya stadgandet.
Jag medger att i de fåtaligare Stånden förändringen möjligen kan medföra olägenheter; men må det då ankomma på dessa att tillse, huruvida de kunna antaga förslaget.
Jag finnér icke något skäl för R. o. Ad. att afslå det, utan anhåller om bifall derå. H. L 28 434 Den 10 December f. m.
Frih. Gederström, Rudolf:
Vid förra riksdagen inom Konst.-Utsk:t närv:de vid denna frågas behandling, var jag af skiljaktig tanke med pluraliteten.
Denna min mening vidhåller jag ännu.
Man har sagt, att R. o. Ad., i ans. till talrikheten af dess medlemmar, som uttagit pollett, ej bör afslå den ifrågavnle §:n.
För min del anser jag, att det deruti föreskrifna antalet al 30 närv:de ledamöter är alldeles för litet i jemförelse med de 500 antecknade, och att det värdigaste sättet, hvarpå R. o. Ad. kunde bemöta alla klagomål i förenämnde hänsigt, vore att här hvarje plenum infinna sig, icke blott till ett antal af 30, utan till ett antal af t. ex. minst 300, dock utan att något derom borde behöfva stadgas.
Hvad de praktiska möjliga följderna beträffar, kunna de, enl. min tanke, blifva ganska skadliga.
Dragom oss till minnes hvad Gr.
Rjörnstjerna för någon tid sedan vid en annan Iråga kom att nämna, huruledes, under hans nyligen inträffade besök i Konungariket Italien, det Italienska Parlamentet i Turin, genom otillräckligt antal närv:de ledamöter, rönte ett afbrott i handläggningen af den vigtiga frågan om jernvägars anläggande på Sicilien.
Jag frågar: när sådant sker på det lär ska trädet, Italien, hvad kan då icke af enahanda orsak ske å det gamla trädet, Sverige?
Blottställom icke våra, af nog invecklade former betungade ärender för denna ytterligare svårighet.
Jag anser en sådan lag, om icke rent af outförbar, dock vållande tidsutdrägt och gynnsam för dem, som vilja stifta krångel och hinder; minoriteten går sin väg, på sätt Frih.
Paijkull i sin afgifna reservation anfört, ärendet uppehälles till en oviss utgång.
Ett sådant stadgande synes mig hvarken af något behof pakalladt, som kan öfverväga olägenheterna, ej heller lämpligt för vår tid, som föga älskar nya tvångsband, hvadan jag röstar för afslag och hemställer att Höglotl.
Ståndet jemväl ville neka detta grundlagsändringsförslag sitt bifall.
Oaktadt den appell, som blifvit gjord till R. o. Ad. att bibehålla sin värdighet genom antagande af detta förslag, måste jag dock bekämpa detsamma.
Vore här fråga om att stifta lag endast för R. o. Ad., skulle jag genast gifvit mitt bifall till förslaget, och förbinder mig dertill på förhand, i fall fråga derom uppstår, äfven om man vill stadga att 100 ledamöter här skola vara tillstädes vid besluts fattande.
Men här är nu fråga om ett dylikt stadgande för alla Stånden, och då bör man tillse, om det är verkställbar^ nyttigt och nödvändigt.
Jag minnes icke, att uti något land med en så fåtalig riksförsamling som några af våra Riks-Stånd, ett så stort ardal som 30 behöfva vara riärv:de för besluts fattande.
I Engelska underhuset med 576 ledamöter är antalet, som nödvändigt måste närvara vid besluts fattande, endast 40.
Det är kändt att detta stadgande icke tillförsäkrar att desse Den 10 December f. m. 435 äro närv:de; tvertom händer det ganska ofta att blott 20 å 30 infinna sig.
För öfrigt tror jag icke, att denna grundlagsförändring har stor chance för sig, då den vid sista riksdagen ej med större pluralitet än en röst antogs i förstärkt Konst.-Utsk.
Jag anhåller om afslag på denna punkt.
För min del måste jag uppträda för detta förslag.
Föreg:de riksdags Konst.-Utsk. har framställt åtskilliga förslag till komplettering af vår grundlag, och af de flere bland desse, som afse att fylla luckor i afs. på arbetsordningen under vårt närv:de representationssätt, anser jag intet vara af behofvet mera påkalladt, än detta.