Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det valdes vid dessa tillfällen en narrkonung eller narrbiskop, som till fromma för den allmänna glädjen red genom gatorna och styrde med oinskränkt makt, så länge festen räckte; en memoirförfattare från 1500-talet skildrar i lifliga färger en dylik vecka i Paris, hvarunder kung Frans sjelf var ute i vimlet och dervid under en hetsig batalj, der ägg, äpplen och apelsiner tjenade till projektiler, blef farligt sårad, träffad i hufvudet af ett vårdslöst slungadt vedträ.
Äfven i Tyskland existerade liknande företeelser; sålunda finnas ännu i behåll förbud från 1471 för Nürnberg och 1571 för Augsburg att hålla slika festligheter i anseende till de dåliga tiderna, förbud, hvilka dock föga åtlödos, ett ytterligare bevis på, huru inrotad seden, huru djupt behofvet voro att för en tid alldeles slunga bort hvardaglighetens tryckande bekymmer och lefva ett njutningsfullt ögonblickslif.
Vid renaissancens inträde i Italien kom en lifgifvande fläkt af konstnärlighet och friskhet äfven dessa festligheter till godo, och man kan säga, att karnevalen nu fick sin egentliga prägel som en vårfest, på samma gång som en glad beredelse till den derefter instundande, mer eller mindre samvetsgrant hållna faste- och späkningstiden.
Med välbehag kastade sig den njutningslystna tiden öfver dessa tillfällen till förströelser, och Burckhardt 4 lemnar i sitt outtömliga arbete öfver italienska renaissancens kultur och seder åtskilliga intressanta uppgifter om karnevalen.
Lifligast voro väl karnevalsfesterua i Rom, der alla slags olika förnöjelser vexlade i en brokig blandning; der förekommo ekläreringar, fackeltåg, skenfäktningar, confettikastningar, men framför allt kapplöpningar, i hvilka bufflar, åsnor – och judar från det romerska ghettot täflade.
Påfvarne, som icke förgäfves kände till de gamla romarnas anspråk på »bröd och skådespel», togo tillfället i akt för att förskaffa sig popularitet bland mängden.
Så gaf Paul II under karnevalstiden allmän bespisning åt de fattiga, och Sixtus IV skydde ej att blanda sig i den tätaste mängden af maskerade.
Som ovanligt lysande skildras karnevalsfesterna under Innocentius VIII (1484–92), då kardinalerna sjelfva deltogo i skämten och sände hvarandra vagnar med komiskt utstyrda masker, hvilka uppträdde och sjöngo frivola smädedikter om de högvördiga fäder, till hvilka de skickats.
I jemnhöjd med Roms karnevaler stod endast Florens’, de utmärkte sig synnerligast genom sin öfverdådiga lyx, sin konstnärliga anordning, och här förekommo särskildt under Lorenzo de Medici storartade processioner med mytologiska typer: Bachus, Ariadne, Helena, m. fl. allegoriska figurer som dödssynderna, de fyra temperamenterna, munkar, eremiter, fan och hans anhang och tusende andra masker; alla dessa vimlande grupper skildrade den store Lorenzo sjelf, »Florens’
Perikles», i sina ystra karnevalssånger.
Som stadens festarrangör nämnes till och med Lionardo da Vinci.
Under de kommande tiderna fortlefde karnevalerna hufvudsakligast i Italien och Syd- Frankrike; längre norr-ut fick hela festen ett helt annat utseende, lämpadt efter deltagarnes lynnen, utan att trots enskilda kårers bemödanden, som studenternas i universitetsstäder, artisternas i konstnärsstäder, kunna i något afseende täfla med de sydländska orternas karnevaler, hvilka alla under tidernas lopp fått sina speciella egendomligheter, betingade af platserna der de hållas.
Roms karneval är verldens ryktbaraste, det är onekligt.
Med rätta har Göthe i ord, Schumann, Berlioz och Grieg i toner förevigat den, ty ingenstädes ter lifvet sig brokigare, upptågen burleskare, maskerna muntrare än på Roms klassiska grund.
Men nekas kan ej, att andra städers karnevaler ur andra synpunkter kunna med framgång rivalisera med staden vid Tibern.
Ingenstädes är festen så bemängd med en alla sinnen och all sans berusande erotik som på Marcusplatsen och kanalerna i Venezia – Byron och Musset hafva icke förgäfves älskat der – ock denna underbara, böljande karneval från Canaletto’s stad med sina flyktiga kärleksförbindelser, passionerade, korta och liffulla som dagarne, under hvilka de ingås, men just derigenom så mycket mera frestande, så mycket mera eggande för ett känsligt, äfventyrsälskande sinne, med sitt lifliga vimmel, der Beppo ännu går och stoltserar med sina lånta byxor, och sina ömma rendez-vouz’er vid foten af gamla palats eller på sakta framåtrodda gondoler: vi känna den ju alla, som Paganini samlat den med sin stråke kring detta tema, som vi alla gnolat på, och som Théophile Gautier så sant och så skönt karakteriserat med orden:
»Jovial et mélancolique
Ah! vieux thème du carneval
Où le rire aux larmes replique.»
Ingenstädes är stojet högre, folklifvet vildare, pittoreskare än i Livorno, der de mötas alla dessa brokigt klädda sjömän och handlande, som föra Asiens och Afrikas produkter öfver till Italien, ingenstädes är slutligen lyxen i drägter, vagnar och blommor högre uppdrifven än i Nizza, den moderna penninge-aristokratiens vinterboställe.
Sannerligen det är också ett publikum, som passar till att fira karneval, alt detta folk, som om vintrarne samlas i det snobbiga, högfashionabla Nizza, dessa menniskor, hvilkas lif – för att tala med Claretie – är en resa på snälltåg, hvarunder man ej hinner beskåda landskapet och har fem minuter för dinern, dessa njutningslystna kapitalister, som ila hit för att frossa af sina rikedomar, rikedomar, vunna icke så sällan liksom de har bortslösas – med förfärande hastighet, alla dessa kortlifvade dagsländor, hvilka i yrande njutningar fira sin gudstjenst kring guden nöjets altare, hvilkas lösen är »après nous le déluge», och hvilkas lifsmål är att roa sig, att roa sig, om också med morfinsprutan i fickan.
Men det finnes ju också en annan verld i Nizza, en verld som också till hvardags synes hafva karneval, som alltid tyckes uppträda i maskerad – jag menar denna halfverld af problematiska existenser, sfinxartade qvinnor, uppklädda bedragare och tolererade skälmar, på hvilka Nizza öfverflödar, och hvilka dyka upp ett ögonblick, söka blända med en gränslös lyx, »sålänge stearinet räcker» för att kort derefter fungera i de mest underordnade och mest ovärdiga befattningar eller för att demaskeras vid ett domarbord, i ett tidningsreferat eller i en dödsattest.
Tänk er denna blandning af bottenrika börsmän, engelska snobbar, njutningslystna particulierer, utrucklade vällustingar, resande oskulder, äkta och oäkta hertiginnor, excentriska damer, falskspelande skälmar, dekorerade narrar, roflystna parasiter, underhållna älskare och underhållna älskarinnor, en dags Rotschildar och penningelystna kameliadamer firande karneval.
Nog måste en slik karneval blifva ett non plus ultra af vild lustighet och prunkande prål.
Folk, hvilkas hvardagar gå i prestissimo skola väl njuta af ett karnaval med en så ursinnig, krampaktig ifver, som undergångens dag komme strax ofvanpå.
Det är ur denna karneval, som jag vill lemna några bilder, aftecknade i flykten, lösryckta ur det vexlande kaleidoskop, som Nizza är under karnevalsveckan.
Den 14 Februari begynner karnevalen i Nizza, men flera veckor förut hade befolkningen varit sysselsatt med tillrustningarne dertill.
Estrader upprestes i den gamla stadsdelen framför mairet och på andra platser, der processionen skulle passera.
Här och der öppnades bodar med confetti – en sort små gipskulor, som under karnevalen användes till kastvapen – små skyfflar att kasta dem med, masker af ståltråd och papp, kostymer och dominos af alla snitt och färger.
Hos hvarje vagnmakare dekoreras åkdon, blomsterhandlandena öfverhopas med beställningar på buketter och kransar, och de som skulle deltaga i ett eller annat karnevalsskämt repeterade och profvade i tysthet.
Hotellen öfverfyllas med gäster till den grad, att också hiss och badrum måste begagnas till sofrum.
En hvar gick i ängslig spänning och förbidan på hvad komma skulle, till dess ändtligen – på qvällen före den 14 – prins Karneval med sitt följe steg i land i Nizzas hamn och under mängdens jubel och hurrarop red sin blomsterbeströdda eriksgata.
Vid vesperklockornas ljud slog man igen dörrarne till hvarje allvarlig sak, alla mörka tankar stängdes som fångar inom lås och bom, man glömde forntid, man glömde framtid, lifvet blef koncentreradt till en åtta dagars festvecka, en vecka med baler, bazarer, kapplöpningar, fyrverkerier, confetti- & blomsterkastningar och sprittande nöjen af alla slag, en vecka som icke en gång kan skildras med kallt blod, men som för att tillfyllest begripas, måste ses och iakttagas midt ibland den böljande, skrattande, stojande, halft vanvettiga folkmassan.
En Confetti-dag.
Confetti-bataljen har ännu icke tagit sin början, man sitter ännu vid sin dejeuner, som i dag intages med en ovanlig hastighet, medan de gaz-höljda vagnarne vänta utanför portarne.
Inne på »London-House» eller »Restaurant Francais» under Nizzas arkader hafva alla, som med rätt eller orätt vilja räknas till den fina verlden, slagit sig ned, och de eleganta kyparne springa fram och åter med ostron och chambertin mellan de täta borden, der engelska högdjur, franska kokotter och tyska penningemän sitta i en brokig blandning och smaka på »les plats du jour» eller tillfredsställa sina gastronomiska lustar med dyrbara, frestande »primeurer» som jordgubbar och sparris nerifrån Algier.
Vida lifligare är det dock derinne på de små restauranterna, der karnevalen mera fritt, mera otygladt tar ut sin rätt än i de förnäma lokalerna, hvilka vilja affektera så mycken blaserad återhållsamhet som möjligt mot alt, som icke faller inom det vanligas, det konvenablas faststälda schema.
Men inne i de små restauranterna, der hungriga herrar och ätlystna damer sitta sammanpackade kring borden och sluka i sig maten med en feberaktig ifver, för att med det snaraste få gifva sig ut i vimlet, får man en försmak af karnevalens hejdlösa lif.
Der skrattas, pratas och skrikes, kyparne kunna knapt komma fram med sina brickor, och öfveralt inne i de små, oregelbundna rummen ljuder ett oafbrutet slammer af knifvar och gafflar, af skedar, som slås mot ägg, och af tallrikar, som vårdslöst kastas ner på de hvita dukarne, fläckade af sås och höljda med brödsmulor.
På golf och stolar ligga högar at karnevalskostymer, som man helt ogeneradt tar på sig midt ibland de ätande gästerna, och det är ganska lustigt att se en städad tysk privatdocent plötsligen draga blå arlekinsbyxor öfver sina korrekta grå »onämnbara», dölja sin filosofiska Göttingerfysionomi i en målad skråpuk och försvinna under allehanda »famösa» krumsprång, åt hvilka hans lärda hemstadsauditorium säkerligen skulle baxnat.
Och bäst du gläder dig åt att se med hvilket behag din unga svenska landsmaninna gnager på ett hjerpben, stiger hon upp, ställer sig bakom en skärm – gudbevars en icke alt för stor skärm – och återkommer höljd i en gräslig chamoisfärgad domino, med gräsgrön kapuschong öfver det blonda håret och en ståltrådsmask för ansigtet, hvarigenom man blott kan skönja pupillen, men ack hvilken glänsande, munter blå pupill.
Hon går förbi dig och kastar du då en näsvis, granskande blick på henne genom din »enkeltjusare», kan det nog hända, att hon riktar en parfymstråle emot dig, som nödgar dig att blunda och gifver en egendomlig bismak åt dina franska ärter.
Ser du ut genom fönstret, på gatan, kan du vara viss på, att någon tjufpojke på trottoiren sänder en hel grabbnäfve confetti mot rutan, så att glaset skallrar och kulorna sjelfva brista sönder för att smattrande i små sockerpull lika flisor rassla ned på gatan.
Fördelaktigare är det emellertid att gifva akt på grannarne, ty annars är det ingalunda omöjligt att någon skämtsam individ lånar din börs – bara på narri förstås – och sedan icke visar någon benägenhet att återställa lånet.
Hela restauranten liknar en af de stora schweitziska jernvägsstationernas matsalar, der folk af alla nationaliteter under bullret af städse kommande och städse gående tåg i hast inmundigar sin middag.
Men brådskan är större, stämningen muntrare.
Alla rummen genomskäras af infall på de mest olika tungomål, och luften, mättad som den är af tunga matångor, af rusande vindoft och aromatiska parfymer från damernas toiletter, har något eggande, något förledande i sig, som frestar en till galen uppsluppenhet, och när man ser sin granne vid bordet bredvid helt allvarligt och eftertänksamt taga i tu med sin måltid, känner man en hart när okuflig lust att strö några confetti midt i hans delikata »omelette aux confitures».
Utifrån tränger in ett alt högre sorl af framrasslande vagnar, och så ofta dörrarne öppnas, skymtar ett alt brokigare virr-varr af maskerade – minuterna äro dyrbara.
Derföre skynda på!
Nåå, hur går det!
Nu har du länge nog fixerat italienskan der i hörnet, du har stirrat på hennes violetta domino och hennes genuesiska hårklädsel med de svallande svarta spetsarne, så att du skulle känna igen henne bland tusende.
Upp till verket ropa på »l’addition», hölj dig i din domino, sänd en hög confetti i nacken på engelsman der, som visar sådan vanvördnad mot karnevalen, att han så der obekymradt läser Times, och packa dig ut i vimlet.
Arbeta dig fram genom småbordens täta leder, der de stå nedtyngda af matvaror, af vinbuteljer och af glas med qvarlemnade rödvinssqvättar och champagne-slickar, lägg en liten violbukett bredvid »la dame du comptoir», der hon sitter som på en tron lugn och säker midt i oron och skrifver och räknar med bläckplumpar på de skära fingerspetsarne, fånga upp med din blick det muntra leende, hon gifver dig till svar, och sedan ut, ut i karnevalen.
Confetti trampar du uti nästan till knäna, confetti strömmar öfver dig i syndafloder från flaggprydda balkonger, smyckade fönster och folkuppfylda estrader, confetti kommer skurvis öfver dig från förbiilande vagnar, confetti kasta okynniga pierrots i ansigtet på dig, och innan du hinner gifva lika godt igen, känner du en ström af confetti glida ner innanför din rockkrage.
Första intrycket är obehagligt, men så snart du sjelf börjar taga del i kampen blir känslan en annan; du känner dig ungefär som ett retadt vilddjur, du kastar passioneradt och du fortsätter, så länge du orkar lyfta dina styfnande armar.
Lefve karnevalen!
Det är trångt för ögonblicket i närheten af Nizzas mairie; de gamla gatorna, trånga i hvardagslag, äro det dubbelt i dag, då en oräknelig menniskomassa springer fram och åter på de smala trottoarerna, som dessutom inkräktas starkt af de balkonglika utbyggnaderna utanför jordvåningarnas fönster.
Det är icke mindre ondt om plats på körbanan, som nästan betäckes af åkdon af alla tänkbara sorter och otänkbara storlekar.
Du kan icke gå två steg utan att trampa en argsint pierrot på fötterna, icke ett utan att vackla mot en bister domino.
Du blir trängd hit och dit, du blir skuffad till höger och venster, du snubblar öfver trappuppgångar och faller omkull öfver småbarn, och under alt detta måste du försvara dig mot en röd och grön arlekin, som slungar confetti mot din mask med en sådan kraft, att flarn af gips tränga in genom ståltrådsnätet och fördunkla din syn.
Väntar du på ditt sällskap?
Tänk aldrig på det!
Icke ens ett nyförlofvadt par skulle kunna hålla samman i dag.
Sällskap får du alltid.
Ser du en hand som vinkar så grip den och följ med, och om en mjuk rund arm händelsevis smyger sig in i din, så låt den ligga qvar.
Såå, kastar hofmannen med pudrade stångpiskan confetti på den der lilla trefliga Schwarzwaldertösen, som du gaf buketten nyss?
Gif honom då en duktig skur öfver ögonen, så låter han henne nog vara i fred.
Ser du teatertrappan, der en afundsvärd
Laokoon sitter, omfamnad af en venetiansk flicka, klädd i hvitt och rödt?
Dit upp borde du, der har du utsigt öfver hela gatan, öfver hufvudestraden framför mairiet; der kan du också se alla upptågen.
Framåt marsch!
Är du rädd för de der två gubbarne i blått, som sitta på hörnbalkongen och med öskar hälla ner confetti på gatan ur outtömliga klädkorgar?
Drag ner din röda narrmössa öfver öronen, så har det ingen fara.
Så der ja!
Puuh!
Ändtligen är du uppe.
Ställ dig mellan munken och dansösen.
Hvad vill ni med flickan, vördnadsvärde pater?
Ah, hans högvördighet retirerar!
Gif Pepita plats bredvid dig!
Räcker du henne armen?
Tag henne om lifvet dumhufvud?
Det blir hon icke ond öfver.
Det är karneval i dag.
Bullret ökas, allt flere och flere menniskohopar tränga sig in på den smala gatan.
Några svajande fanor synas längst bort i gathörnet.
Musik och fanfarer höras otydligt genom bruset af folkmassan.
Mängden rätar upp sig, barn klättra upp på sina föräldrars axlar, och föräldrarne sjelfva på trappafsatser och läktare.
Flaggorna komma närmare.
Man kan urskilja, hvad musiken spelar.
Det är marseljäsen.
Processionen nalkas.
Folket viker undan, ställande sig mot husväggarne, confettikastningen från alla de tusen fönstren och altanerna mattas af för ett ögonblick – en hvar vill se processionen med maskerna och upptågen.
Den är ovanligt lysande; men i år skall också utdelas i pris öfver 30,000 frcs.
Först kommer municipalmusikens vagn – en jettestor skrinda, hvars sidor föreställa notpapper och noter.
Inuti spela musikkårens medlemmar, kostymerade till pierrots.
Härefter följer en annan, föreställande Monte Carlo, vagnens underdelar åskådliggöra marmortrapporna och palmerna utanför spelhuset och öfverdelarne sjelfva rouletten.
Dess 36 siffror utgöras af lefvande personer, klädda i svart och rödt, sittande i en rundel, som kretsar omkring.
Efter dessa två komma oräkneliga andra.
Några bära hela landtgårdar med boningshus, stall, stior, sjungande bondjäntor, slöjdande bönder och mjölkande bondgummor, andra föreställa landskap, boningsinteriörer, skogsscener och sjöar med fiskande engelsmän; somliga hafva en rent komisk prägel, som t. ex. en jettehög amma med en mängd små barn eller ett ofantligt bläckhorn, hvarur till getingar kostymerade qvinnor krypa (Kau les guêpes), andra åter lägga an på allegorier och förevisa t. ex. verldsdelarne eller årstiderna.
För hvarje af dessa många kolossala vagnar – de äro ofta jemnhöga med boningshusen – som rulla förbi, dragna af 4–6 hästar eller oxar, upphäfver mängden skallande bravorop.
Derefter följa de ridande: ståtliga saracener, stolta feodalmän, Mefistofeles med anhang m. fl.
Särdeles lyckade äro några rytteriföljen, klädda som gröna löfgrodor eller hvita papperskråkor.
Efter dessa ett oöfverskådligt vimmel af gående masker; en trupp ostron med stora citronskifvor på hufvudena, flere sällskap i olika tidsåldrars karakteristiska kostymer och en oräknelig massa fiskare, sjömän, pierrots och andra masker ur »Commedia dell arte».
Ändtligen försvinner processionen, och en del af folkströmmen drar sig till andra trakter.
Bataljerna förnyas med ursinnig ifver, regn af confetti och blommor falla ner öfver marken, och man börjar åter spruta eau de cologne i hvarandras ansigten ur småflaskor, liknande oljefärgstuber.
På körbanan, som för ett ögonblick icke befares af åkdon, dansa några uppsluppna pierrots ringdanser med ett kotteri damer i trånga sjömansdrägter.
In i vimlet igen, rör på spelet!
Undan gravitetiska riddare, bjellerprydda hofnarrar, koketterande blomsterflickor, krokiga spåqvinnor, svartmålade zigenare och finlemmade fiskarpojkar, ah ni förtjusande neapolitanska pojkar i edra snäfva, hm, mycket snäfva, sammets-pantalonger med fruntimmersvador i de fina strumporna och flätorna hoplagda under den röda toppmössan, ni göra icke de sämsta fångsterna under karnevalstiden.
Kors, en turkisk pascha med två haremsskönheter – äkta brunögda houris på min ära.
Hvar då?
I fönstret der på nedra botten!
Passa på, att räcka den vackraste en syrenbukett, medan kalifen sjelf i sin röda, agraffprydda turban är upptagen med att bombardera en näsvis gul domino, och du får kanske en plötslig handtryckning af en fin hand.
Men slink förbi, innan Selims Argusögon falla på dig, det råder jag dig.
Så der ja, nu är det gjordt!
Ah, din skälm, du ville, att jag skulle se bort, medan du hviskade något i örat på spanskan der i svarta mantiljen.
Hvad sa’ du för tokerier, gamle kurtisör?
Du tiger, nåväl göm dina hemligheter, men tag dig till vara för andalusiskor, de äro ett eldfängt slägte.
Vänd dig om och se på den näpna missen, som åker der!
Helige Antonius, sådan nacke; om vi skulle knuffa kusken från bocken och sjelfva hoppa upp.
Hoppa upp, det går aldrig an, det är »shocking», »very schocking».
Nåja, låt henne fara då, vi göra i stället sällskap med blomsterflickorna der till Promenade des Anglais.
I karnevalen finnas tusende sköna.
På promenaden råder samma böljande lif, samma galna lustighet.
Vagnar komma och gå, viga akrobater springa bredvid för att kasta sig upp på kuskbockarne, men blifva till straff slagna med stora oxblåsor, ett vapen, hvarmed man afvisar allt för närgångna personer; några glada dominos med djurmasker springa omkring och upphäfva för hvar och en de möta de mest omotiverade helsningstjut.
Confettistånden belagras af köplystna, och utefter stranden dansas en hvirflande stormgalopp till musiken på en förbiåkande vagn.
Öfverallt kastas, pratas, skrattas och kurtiseras.
Det är med möda, du kan tränga dig fram till den restaurant, der du ämnar dinera.
Nere vid hafskanten har en riddare en förtroligtête a tête med en nunna, som för ögonblicket förmodligen icke tänker på celibatet, och ett stycke derifrån sitter en engelsk kusk.
Icke ett damkorn har fastnat på hans svartglänsande stöflar, icke en confettismula har fläckat hans ståtliga livré.
Med aristokratiskt förakt har han vändt ryggen åt promenaden och stirrar betänksamt i vågorna.
Men hafvet, som har en mera demokratisk natur, ler med, ler som det toge del i alla ystra cancansprång, ler, som det hört alla dumheter, som i Nizza hviskats i dag på verldens alla tungomål.
Blomsterdagen.
Det är blomsterdagen, den stillaste, den elegantaste af Nizza’s karnevalsdagar.
Marken är hvitpudrad af dam och confetti, liksom öfverhöljd af en fin nedtrampad snö.
I går var massans fest med en confettikastning utan hejd, utan sans; i dag hafva den fina verlden och framför allt damerna sin.
På Avenue de la gare råder det vanliga bullret, men af det särskildt för dagen karakteristiska ser man föga.
Först på Place Masséna får man en idé om dagens fest.
Hela torget är fyldt af vagnar i tränne långa rader, som knappast röra sig ur stället.
Framåt, så långt man kan se, idel vagnsräckor eller rättare rörliga blomstergårdar, ty fordonens konturer försvinna nästan under öfverklädningen af prunkande blomsterguirlander.
Hästarnes seldon prydas af blommor, kuskarne hafva blomsterbuketter i hattarne, och fruntimren på vagnssätena – Nizzas fina damer och kokotter – öfverglänsa hvarandra i fantastiska drägter, öfversållade med blommor.
Men på Place Masséna är det jemförelsevis lugnt; sjelfva blomsterkastningen skall försiggå på Promenade des Anglais, den förnäma verldens korso, denna af palmer sirade promenad, som löper utefter Medelhafvets omätliga yta, och är lika märkvärdig för sin skönhet, sin vidsträckthet och vidd, som för det egendomliga publikum, som trampar dess sand.
Der är också trängseln störst och lifvet mest utprägladt.
Hela husraden på promenadens ena sida, bestående af storartade hotell och välbygda villor, är prydd med flaggor – jettestora trikolorer.
I de med blommor sirade fönstren sitta skådelystna med stora blomsterkorgar till hands för att låta ett regn af blommor falla ned, öfver vänner och bekanta som åka förbi.
På trottoarerna trängs en nyfiken, sorlande folkmassa.
Bland uniformer, nedsmutsade rockar, uppfästa kjortlar och oklanderliga svarta bonjourer lysa här och der några dominos eller en och annan pierrot i sin hvita drägt och toppiga mössa, ehuru man i dag i allmänhet icke nyttjar kostymer eller masker, ty mycket af det pikanta vid blomsterbataljerna ligger ju deruti, att man kan se på hvem det är man kastar.
Kring de stackars förkrympta palmerna nere vid stranden – i Sardou’s Odette elakt liknade vid Pudervippor – stå en mängd barn med korgar, fulla af doftande rosor eller violer, och så snart de under kastningen se några buketter icke nå fram till den åsyftade vagnen, ila de fram på körbanan för att plocka upp den utan att bry sig om hästar och vagnar, utan att rätta sig efter de ridande och gående gendarmernas varningsrop.
Nar så ens ammunition tryter och man skall till att köpa ny, kan det ofta hända, att man får igen, hvad man en gång sjelf kastat och nu hoppats vara föremål för ömmare omsorger.