Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derpå får jag svara, att Utsk. velat, så vidt möjligt varit, öfverflytta bränvinstillverkningen frän landet till städerna öch föivandla henne från en binäring på förra stället lill en fabriksnäring i de sednare.
Lyckas man häri, så skall man i Sverige likaväl som i andra länder kunna lättare bevaka bränvinshränningen.
I Norrige bedrifves hon egentligen i städerna, emedan der är bästa tillfället både för tillförsel och afsättning.
Om vi komme på samma punkt, så skulle vi troligen äfven ernå samma fördelar som Norrmännen, nemi. att hafva ett mindre antal bräuvinsfabriker.
Under den sisla bräuningstiden funnos i Sverige 30,620 bränneriet-.
I sanning ett icke ringa antal.
Med mitt förslag har jag icke åsyftat småpannornas bibehållande i städerna utan jag har tvertom velat förhindra deras begagnande derstädes.
Vi böra ej heller motverka Ulsk:s syftemål att få bränvins tillverkningen såsom Fabriksrörelse i städerne bedrifven.
. ^ Frih.
Åkerhjelm har trott, att bränviuslillveikningen fortfarande borde förbehållas åt landet.
Om man antoge delta för rikligt, så borde deraf följa, alt endast landtmän skulle fä supa bränvin.
Men med en sådan lagstiftning skulle bränvinsbrännare på landet blifva illa belåtna, ty då miste de sina bästa afnämare; städerna.
Det år Eder Mine Hrr allmänt bekant, att jag är skråinrältningarnes försvarare.
Men jag har dock aldrig gålt så långt att jag velat förmena någon baka bröd för egel behof eller göra kläder åt sig sjelf.
Man borde väl aldrig kunnat föreställa sig, att en liberal man ville förmena någon alt tillverka bränvin för eget behof.
Likväl skulle delta blifva händelsen, om man nekade stadsboer att sjelfva tillverka del bränvin de supa.
Jag hoppas således, att R. o. Ad. icke gör något afseende på denna invändning, ulan med godkännande af den grundsats, som Utsk. i 1 §:s 1 Mom. uttalat, bifaller detsamma.
Då jag delar den af Frih.
Åkerhjelm uttalade åsigt, vet jag icke, hvarför jag skall dölja det för Ståndet.
Frilen har hittills varit ensam i sitt yrkande, och då frågan är af största intresse för landet, anser jag mig böra understödja honom.
Ehuru vi äro för svaga att genomföra en inskränkning i bränvinslillverkningen, har likväl för detta ändamåls vinnande 6 H. 27 •418 D en 26 A [ir il f. m. K.
M. afgifvit ett förslag, som är vida bättre än Utsk:s._ K.
M. har nemi. ansett att rättigheten till bränvinsbränning skall hädanefter sora hittills vara fästad vid jorden, och jag hoppas, alt den Kongl, framställningen mätte åtminstone få några försvarare inom detta hus.
Jag vill visst icke påstå, att rättigheten till bränvinsbränning är ett privilegium, ty en sådan åsigt har icke stöd i lag, men deremot påstår jag, att bränvinsbränningen blifvit opåtaldt utöfvad och framkallats af lagstiftningen.
Alt den blifvit utöfvad kan man öfvertyga sig om medelst en resa genom vissa delar af Sverige, såsom Östér-gölhland, Bleking och Skåne.
Om det vore behof för reformen att frånrycka landet denna rättighet, skulle jag vara den förste, sorn dertill lemnade mitt begifvande, men dä fråga är att från landet skall utgå en skatt af 3 ä 4,000,000
R:dr, tror jag man får noga betänka sig, innan man biträder en opinion, sorn visserligen här i hufvndstaden för ögonblicket är stark nog, men som i landsorten icke har serdeles många anhängare.
Del är helt naturligt, att landet icke kan biträda en opinion, hvars syfte är, att flytta näriDgen från landet till städerna, oaktadt desse genom sitt läge hafva en öfvervägande förmån framför landel i fråga om denna fabrikation, likasom i alla andra fabrikshandteringar.
Det vore orätt af mig alt här uplräda till försvar för en sådan landets rättighet, om den icke medförde någon nylla, och ehuru mänga landtbrukare här sådant påstått, samt detta icke kan vara mycken tvist underkastadt, har jag likväl en helt annan åsigt till följd af hvad jag med egna ögon sett.
Man béhöfver blott att göra ett besök i Stockholms grannskap för att öfvertyga sig, alt del afskräde, som kallas drank, utgör ett starkt födande ämne för kreaturen.
Huru kan man då påslå, att en sådan fabrik är för landet skadlig.
De ledamöter, som icke tänka lika med mig, hafva hufvufvudsakligast fäst sig vid missbruk och öfverprodnktion.
Jag åter fäster mig vid en ordentlig circulation med fodervexler och då måste enl. min åsigt bränvinsbränningen tillskynda jordbrukaren fördelar, men dessa fördelar måste jordbrukaren afsäga sig, om de äro ett ondt för landet.
Hvilken reform kan man icke åstadkomma med bibehållande af den rättighet K. M. föreslagit.
Del finnes intet, sorn icke kan qvarstå med bibehållande af 2 §. i Utsk:s förslag.
Utsk:s ledamöter, åtminstone en, har benämnt förslaget som serdeles fosterländskt, och jag vill visserligen icke bestrida det så ‘ är, men då vet jag icke heller hvilken benämning den skall få, som upträder mot detsamma.
Ilan har dock i delta hänseende alt fästa sig vid en auktoritet, som är fullkomligt lika fosterländskt sinnad som Utsk:s ledamöter.
Man vill flytta bränvinsbränningen från landet lill släderne, och derför säger man, alt konlrollerne der äro lättare.
Jag medgifver, alt de äro beqvämligare i släderne, men omöjliga må de väl icke vara på landet.
Erfarenheten visar, att i andra länder kontrollerne kunna utöfvas lika väl som i städerne.
Jag skulle kunna ingå i närmare detaljer härutinnan om sådant vore lämpligt, men inskränker mig endast till påståendet, att kontroller äro lika möjliga på landet som i städerne, och att desse kontrollers lättare eller Den'26 April f. m. •419 svårare åstadkommande icke bör vara skäl alt beröfva jordbruket en förmån.
På grund af alla dessa skäl förenar jag mig med Fril).
Innan jag uteslutande fäster mig vid den punkt, som nu är under öfverläggning, nemi. huruvida bränvinstillverkningen äfven för framliden skulle tillhöra endast jorden, anhåller jag alt få kasla en kort öfverblick pä frågan i allmänhet.
De öfriga punkterna i förslaget hafva ett så nära sammanhang med denna punkt, att jag anser detta nödvändigt för frågans utredning.
Hvad, som tyvärr är ett factum, hvilket blott kan beklagas men ej förnekas, är del allmänna och svåra missbruk, som här i landet eger rum, med afseende å bränvinets begagnande; och att förekomma, eller åtminstone förminska delta missbruk, utgör derföre också ögonmärke! för alla våra åtgärder i förevar:de ämne.
Man mäste likväl vid behandlingen af denna fråga alltid ihågkomma, att det ytterst är d. v. s. dryckenskapslasten, konsumtionen, sora skall inskränkas, och att allt hvad man i sådant ändamål stadgar i afseende å ‘produktionen, endast kan hafva en medelbar verkan.
I valet af medlen härför, eller för att hejda en omåttlig konsumtion, kan det visserligen tyckas, som vore det aldra enklast, hvilket också af en värd talare nyss blifvit förordadt, att ali konsumtion förhindrades, genom att rätt och slätt förbjuda all försäljning och all tillverkning af bränvin, utom för medicinska och teckniska behof.
Denna utväg har den förtjensten att vara mycket enkel, men alt den är lämplig, eller skulle leda till ändamålet vågar jag betvifla.
Man måste nemi. väl besinna, att alla sådana föreskrifter hafva sina gränser, hvarutöfver de omöjligen kunna utföras, och jag skulle väl kunna säga ej kunna tålas.
Huru skulle det gå tror man, ifall vissa rent menskliga behof och önskningar, såsom t. ex. tal och sammanlefnad skulle förbjudas!
Men utom dylika, i sjelfva menniskonaturen nedlagda behof, finnas äfven en mängd föreställningar och vanor, så djupt rotfästade hos menniskan, alt hvarje försök alt på en gång och med magispråk förvisa dem, hör till det omöjliga.
Jag behöfver säkerligen icke i det afseendet upräkna några exempel, ty jag förmodar, att det icke kan finnas någon, som vill bestrida sanningen häraf.
Afven då vanorna åro af skadlig beskaffenhet, såsom bränviusförtärandet otvifvelaktigt är, eger samma förhållande rum, nemi. att de icke på en gång kunna afläggas; eller genom yttre tvång förhindras, och hvarje våldsamt försök i den vägen, skall alltid visa sig vanmäktigt, samt endast medföra den demoraliserande verkan som alltid åtföljer lagar, hvilka trotsas eller kringgås.
Man måste alltså utfinna andra utvägar till förminskande af bränvinskonsumtionen.
En sådan utväg har erfarenheten också anvisat oss, genom att i allmänhet det förhållandet eger rum, att hvarje konsumtion, som i någon betydligare mån beskattas, derigenom äfven förminskas.
En dryg beskattning på .konsumtionen lärer således vara den enda utväg som, oberoende af rent moraliska hjelpmedel i lagstiftningsväg står alt vidtaga, för att åstadkomma någon föii - 420 Den 26 April f. m. bättring i detta afseende.
Alt åter lägga hela beskattningen direkt och uteslutande på konsumtionen d. v. s. på försäljningen låter sig likväl svårligen göra, emedan derigenom säkert skulle framkallas mycket underslef, och otaliga försök att genom lönnkrögeri undandraga sig en så lung beskattning.
Det finnes dock ett annat indirekt sätt att träffa konsumtionen med .beskattning, och detta är att beskatta produktionen, enär ändock alltid konsumenten i sisla hand blir den, som, ofta honom sjelf ovetande, måste betala den skatt, som pålägges producenten.
Resultatet af hvad jag nu haft äran anföra blir alltså, att det kraftigaste, om ej enda medel vi nu ega, alt allvarligt motverka det onda ligger uti en lämplig beskattning af produktionen.
Men ett villkor för möjligheten alt lill någon betydenhet kunna beskatta bränvinstillverkningeu, är otvifvelaktig!, att denna tillverkning först måste concentreras på färre händer.
Att concentrera näringen, är således enl. min åsigt, det första vigtiga steget som måste tagas på denna bana.
Nu är likväl olyckligtvis förhållandet det, alt långt ifrån alt vara concentrerad, är denna näring tvärtom f. n. så kringspridd i landet, att intet annat land kan framvisa någonting härmed jemförlig).
I st. f. att, t. ex i England, hela bränvinstillverkningeu lärer vara sammanförd till omkring ett dussin brännerier, finnas i Sverige omkring 36,000 sådana.
Alt under dylika förhållanden, och innan bränvinsbränuingen blifvit concentrerad, underkasta densamma en allt för dryg beskattning, har alltid synis mig såsom ett ganska svårt, ja till och med vådligt experiment.
Men, Mine Hrr! i denna concentrering af bränvinsbränningen, som således först och främst bör sökas; i denna öfvergång från nuvarande förhållanden, lill andra, som åro så väsendtligen olika, måste man erkänna att det ingår en så slör och genomgripande rubbning i sjelfva grunderna för hela hushållningen, att densamma otvifvelaktig! kommer att djupt inverka på mångens ekonomiska välstånd.
Man må icke i delta afseende göra sig några illusioner.
Hvarje sjelfbedrägeri är, enl. min åsigl onödigt, och framförallt skadligt, då det gäller praktiska förhållanden, må man derföre icke dölja för sig, att mångens ekonomiska existens verkligen är grundad på bränvinsbränning, och på det hnshållningssält, han i sammanhang dermed för sig antagit.
Det må vara en sanning, att detta hushållningssält är i grunden falskt och bör förändras; men, enl. mitt förmenande, är del dock säkert, att mången kommer att blifva svårt lidande på den föreslagna våldsamma förändringen.
J män icke tro, Mine Hrr! ali jag af denna öfvertygelse vill hemta ett skäl att afstyrka en genomgripande åtgärd i delta afseende; ty den nödvändiga omsorgen för det helas väl är så stor och så tvingande, att de olägenheter, som för enskilde kunna upsla, och som jag förutser, måste vika.
Det kan vara en svår pligt för lagstiftaren, att nödgas fatta sådana beslut, som man inser skola medföra stora olyckor för enskilde; men det vore dock orätt att derför rygga tillbaka, då man är öfvertygad, att för del helas bästa, förändringen måste gå i fullbordan.
Hvad jag deremot aldrig kan gilla, och som jag tror strider så väl mot rätts- och pligtkänslan som den menskliga känslan i allmänhet, det är, att ställa den ifrågavarrde näringen Den 26 April f. m. 421 och dess idkare liksom alom lagen, och att vara alldeles känslolös för de lidanden som genom lagstiftningsåtgärderna bunna upsla.
Jag tror tvertom, att allt det undseende som kan stå tillsammans med sakens framgång, bör vid ett sådant tillfälle noga iakttagas.
Detta är också den verkliga grunden lill åtskilliga af de bestämmelser K. M:s Propos. innehålla, och hvaröfver man läst och hört så mycket klander och sorl.
Utsk. har emellertid i mångå fall trott sig kunna gå längre än K. M. Så har t. ex. i afseende på: dels beskattningens belopp för husbehofsbränningen; dels maximum för de mindre, och minimum för de större brännerierna; dels skattens erläggande förskottsvis; dels tidsberäkningen, (enär någon öfvt rgångsperiod icke blifvit föreslagen); och slutligen i afseende å bränvinstillverkningens skiljande från jorden, Ulsk:s förslag åstadkommit långt större rubbningar än IL M:s Propos.
Utsk. har i alla dessa afseenden, gått djerft och föga skonsamt tillväga, och ehuru äfven jag gerna vill erkänna, att jag hoppas resullalerna deraf en gång skola blifva goda, är det likväl säkert, att de olägenheter som för tillfället deraf skola upsla, komma alt blifva ganska tryckande för mången.
St., som äro folkets målsmän, att underkasta sig detta; och, om de tro sig böra göra det, må de dä äfven åtaga sig ansvaret för de följder, som af denna stora brytning otvifvelaktig! upkomma.
I afseende på den nu föredragna punkien, vill jag blott hafva yttrat den mening, att om R.
St. behaga frångå K. M:s Propos. , som vidhåller den gamla bestämmelsen, att bränvinsbränningen skall vara förenad med jorden, hvilken bestämmelse jag icke tror att K
M. ansåg vara af synnerlig vigt för saken, ulan lät qvarstå, blott för att ej onödigtvis upväcka motståndskrafter och såra intressen samt opinioner, utan att dermed något särdeles stort ändamål vunnes.
Om, säger jag, man vill frångå denna grundsats, tillstyrker jag, att ett sådant tillägg till §. åtminstone måtte införas, som af åtskilliga ledamöter blifvit föreslagen, hvarigenom bränviusbränning med mindre redskap i städerna må förhindras att upkomma. ✓ Gr. Posse, Knut Axel:
Jag anhåller att få uttala min åsigt i den fråga, som nu är föremål för R. o. Ad:s pröfning.
Grundsatsen att skilja bränvinsbränningen från jorden är riktig, och jag skulle icke ett ögonblick tveka alt med min röst understödja densamma; men då så mångå menniskors väl häraf beror, anser jag det vara en pligt att för H:rrne framhålla den skada en sådan hastig öfvergång måste medföra, Jag tror mig med fullkomlig säkerhet kunna förklara, att största delen af innevånarne i Christianstads län hafva ställt sin hushållning hufvudsakligen på bränviusbränning.
Det är icke nog att jordegaren tillverkar bränvin, utan deras torpare och husmän, hvilka i allmänhet icke hafva någon jord, hafva sina inkomster hnfvudsakligast af hränvinstillverkning sålunda, att de hos husbonden få sälta potatis, och detta bereder dem ett kapital, enär husbonden inköper potatisen i och för bränvinsbränning.
Borttager man nu bränvinsbrännings-rältigheten från jorden, så hemställer jag, hvartill det skall leda, då så många menniskor komma att sakna sin utkomst.
Missnöje och oro är och måste blifva den 422 Den 26 April f. m. säkra följden.
Derjemte anser jag mig böra förklara, att man inom Christianstads län hyser en stark fruktan för en så hastig öfvergång.
Om Utsk. föreslagit en författning i fullkomligt liberal anda och boredt en öfvergångstid, tror jag, att en allmän belåtenhet skulle hafva inträdt.
Sådan är opinionen i allmänhet.
Jag har vid delta tillfälle velat uttala min enskilda tanke om ställningar och förhållanden, samt får hufvudsakligen förena mig med Frih.
Åkerhjelm och Hr af Harmens, under önskan, alt i framtiden man må kunna ställa så till, alt jordbruket mätte befrias från denna för detsamma förderfliga näring.
Detta bör gå på öfvertygelsens väg; ty går man brådstörtad! tillväga åstadkommes ekonomisk förlust.
De mindre redaktionsförändringarne uti ifrågavarrde §, som här blifvit föreslagne, tyckas icke hafva rönt något särdeles motstånd; men destomera luifvudsaken eller den uti §:n uttalade grundsats.
Jag hoppades, då jag anmälde mig, att många talare icke skulle upträda emot ifrågavande förslag: men sedermera hafva tvänne anmält sig, och ännu en tredje, som med dessa två förenat sig.
Denne har icke gillat deras åsigt, ehuru han ansett såsom rikligt, att rättigheten att bränna bränvin skall åtfölja jorden.
Han har blott för det närvar:de önskat det.
Den siste af de två talarne här bakom mig har åberopat en tredje mening, sorn har kommit till detta Stånd.
En Konungens Rådgifvare har enkelt och klart för oss uttryckt sin mening.
Jag behöfver dervid icke göra annat tillägg, än att jag påstår den vara en annan, som mig synes, mera gaguelig och högsint tanke, den nemi. att, om det skulle sägas vara en rättighet för detta Stånd såsom jordbrukare, vore det också deras pligt att gifva första väckelsen alt afstå från denna s. k. rättighet.
Endast tvänne ledamöter hafva här önskat bränvinsbränningens bibehållande vid jorden.
Jag hoppas, att jag icke behöfver besvara dessa påståenden.
De äro redan så besvarade, att något vidare dertill sannerligen icke behöfver läggas.
Detta svar bör i allmänhet blifva enhälligt såsom vid frågan om beviljandet af det utaf K.
M. serskildt äskade kreditiv, till försvar mot utrikes fiender.
Utsk. har nu framlagt elt förslag till försvar mot en inrikes fiende, hvilken måhända är värre än någon utrikes.
Jag hoppas, att på Hr Gr. o.
Landtims framställning om bränvinstillverkning skall skiljas från jordbruket, svaret må blifva lika enhälligt ja, så att icke de 2 eller 3 talare, som yttrat sig deremot, må kunna höras.
Deraf skall jag finna, att den allmänna öfverlygelsen är sådan inom detta rum, som jag föreställt mig.
En annan talare har önskat, ali, dä detta Ständ borllemnade den omnämnde rättigheten, det måtte ske någorlunda högtidligt, så att det kunde medgifvas, att Ståndet gjorde eh upoffring.
Jag skulle önskat, att denna rättighet icke blifvit omtalad.
Att han har blifvit ulöfvad, är beklagligt.
Jag måste önska, att både rättigheten och densammas utöfning måtte glömmas, icke ihågkommas, icke åleruplifvas, såsom den talaren vill, utan glömmas, såsom en bedragare glömmes, eller såsom den bedragne glömmer, då han bedes om tillgift för den oförrätt han lidit.^Jag tillstyrker bifall till Utsk:s förslag.
Den 26 April f. m. 423 Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr.
Afven jag anhåller att få yltra mig i denna fråga.
Enl. min åsigt, har Ulsk. genom sitt förslag i st. f. att förminska bränvinslillverkningen, föreslagit en åtgärd till densammas utvidgning.
Jag är ledsen att -jag måste vara af motsatt mening med den talare, sorn anser bränvinsbränningen böra flyttas från landet till städerne.
Mine Hrr! man har genom delta förslag medgifvit alla rikets småstäder alt bedrifva denna näring i stort, och jag frågar Eder, om detta är medlet att komma lill det resultat man önskar.
Småstäderna i allmänhet drifva sina handtverk mer eller mindre val, - det är en sanning; men om denna näring skall få utöfvas i stort eller smått utöfver hvad som förut varit vanligt, så befarar jag att våra småstadsborgare skola förvandlas till idel bränvinsbrännare.
Man har med skäl fördömt den demoralisation, som i städerne upkommit i följd af del stora antal krogar'och den mängd bränvin der finnes.
Denna bränvinsbräoningens förflyttande tillstäderna, ökar bränneriernas antal der, och man gör småsladsborgarne -till dagdrifvare och supare i st. f. nyttiga medborgare.
Jag tror icke, att städerna mer än förut böra befatta sig med bränvinsbränning.
Jag medgifver visserligen, att bränvinsbränning icke kan anses vara ett privilegium för jordbruket; men llrrme mäste också medgifva, att den alltid ansetts tillhöra den egentliga landtmannanäringen.
Man har visserligen sagt, att skälet tili bränvinsbränningens förflyttande från jordbruket till städerna vore alt åstadkomma foderväxters odling; men jag befarar, att ändamålet dock icke härmed skall vinnas, ulan tvärtom förfelas, emedan det är just städerna som skola odla dessa foderväxter, såsom thiraotei öch dylikt, och om de tillåtas bränvinsbränning i större skala än nu, komma de att sysselsätta sig uteslutande med denna tillverkning.
Jag inser således icke någon skada af bränvinsbränningens bibehållande vid jorden, på sätt K. M. föreslagit, och för alt. ytterligare tillkännagifva min åsigt i ämnet, förenar jäg mig med Frill.
Åkerhjelm och önskar alt 1 mom. i §. må bringas i öfverensstämmelse med hvad jag nu uttalat.
Alt i denna fråga mera än i alla andra, som äro af natur, att känslan der måste högt uttala sig, hoppas, att man skall kunna nå det mål man önskar, torde vara allt för djerft; och jag är öfvertygad, alt hela Svenska folket delar min önskan, alt komma till ett godt sint.
Hvarken jag eller någon annan har i detta fall kunnat hafva en annan åsigt.
Man bar således inom Utsk. ansett sig böra göra koncessioner, och åtnöja sig med sådana beslut, som, sedan ämnet fått denna utveckling, kunde inom Stånden vinna framgång.
Deribland räknar jag först och främst den nu föredragna punkten, och dernäst frågan om skatten.
Dessa äro de tvänne principer, hvilka, ehvad framgång frågan framdeles kan erhålla, alltid skola blifva beståndande.
Ett frånträdande af hvad Utsk. här föreslagit, skulle jag anse ganska orätt.
Man har här änfört skäl, hvarföre ett sådant frånträdande bör ega rum; men jag tror, att de icke stå i öfverensstämmelse med all - 42} Den 26 April f. m. manna åsigten i delta fall.
Insen kan dölja för sig, att svårigheten alt lagstifta i fråga om rättigheten till bränvinstillverkning har bestått deri att, ehuru det icke är min öfvertygelse och numera svårligen någons, brånvinslillverkningen utgjort ett previlegium för jordbruket.
Man kan icke neka. alt denna näring, derigenom, att den varit uteslutande fästad vid jorden, fått en egenskap, nära nog öfverensstämmande med previlegium, och något hvar minnes, all det icke är längesedan man dref den satsen, att bränvinsbrännings-rältigheten var ett previlegium för jorden, alt den var orubblig, och att frågan om förändring härutinnan borde behandlas såsom frågor om förändring i grundlagen.
Men man bör dock tillse, alt man, om än långsamt, och långsamt önskar jag äfven att det måtte ske. fortgår på den rätta banan.
Man har sagt, alt Utskts förslag vore en brådstörtande öfvergång, .lag ber då Eder, Mine Hrr. alt, om sä är förhållandet
J viljen upgifva den lindriga öfvergängen.
Det år angeläget, alt man icke misstager sig om betydelsen af den mening bär är framställd.
Man har ej föreslagit att från dem, sora nu hafva denna rättighet, borttaga densamma, utan man bar endast föreslagit alt de, som icke lill följd af allmän lag utan till följd af gammal häfd, haft denna rättighet, icke skola uteslutande få begagna den, och att hvarje medborgare skall få utöfva den.
Kan eli sådant förslag anses brådstörtande, så hemställer jag, hvilken öfvergång man kan kalla lindrig, dag har i dag på detta rum och älven från andra håll hört, att man velat anse Ulsk:s förslag innebära eli beröfvande af en rättighet från en och öfverflytta nde af densamma till en annan.
Så är alldeles icke förhållandet, utan jag tillåter här äfven andra att utöfva den rättighet jag sjelf har.
Liknelser oell ordspråk finnas, hvilka skulle kunna uttala hvad jag menar.
Jag aktar mig för alt begagna dem; de äro för väl kända i vårt språk.
Det är säkert, att bränvinsbränningen, sådan den nu är, skall komma att fortfara, så länge någon viss klass skall uteslutande vara berättigad till en dylik rättighet, och derföre är, enl. min åsigt, det vigtigaste, all göra frågan lill en allmän och ej till en sådan, som uteslutande intresserar landsbygdens innevånare att uprälthalia.
Jag tror dessutom, alt det alldeles icke är utan sin vigt, att fästa tanken på de andra RikSlms beslut i denna fråga.
Vi känna tyvärr! att ett Stånd icke ansett med sin fördel förenligt alt betrakta frågan såsom Ulsk.
Vi böra icke låta deraf förskräcka oss, enär vi känna att' äfven i andra länder saken haft ett sådant utseende.
Det har funnits lider, då man ansett såsom ytterst vådligt en sådan åtgärd som här blifvit föreslagen, och likväl välsignatman nu den bränvinslagstiftning, som der blifvit införd.
Jag menar Danmark.
Man har der skiljt bränvinsbränningen från landtbruket och concentrerat den.