Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förr såg man alltid Konungens rådgifvare omsorgsfullt försvara de Konungsliga prerogativerne; och när dessa rådgifvare voro ledamöter af delta Stånd, så underläto de aldrig att här infinna sig för alt genomdrifva sådane från representationen utgångne nya förslag, som åsyftade att inskränka Konungamaktens rättigheter; nu åter, när dylika förslag äro å bane, så antingen komma Konungens rådgifvare alls icke tillstädes, liksom saken rörde en obetydlighet, eller också aflägsna de sig just i det ögonblick, då sådana frågor förekomma, och öfverlemna åt andra, att, i deras ställe, blifva Konungamaktens försvarare.
Ropen på propus, förnyades.
Hr Cederschjöld: Gr.
Lagerbjelkes yttrande har gifvit mig anledn. att begära ordet; flere talare hafva visserligen redan sökt vederlägga honom.
Men dä frågan är af sä utomordentlig vigt, har jag ansett mig böra närmare utveckla denna vederläggning.
Obestridligt är att R.
St. äro Svenska folkets represenlauter och att de härutinnan icke äro bundne af annat än grundlagen.
Obestridligt är det äfven alt lagstiftningen är förbehållen Konung och Ständer gemensamt, men jag kan derföre icke se huru dessa förhållanden kunna hafva den ringaste inverkan på den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggning.
Detta torde jemväl för Gr.
Lagerbjelke blifva uppenbart, om Gr:n besinnar, att den lagstiftningsrätt, som ulöfvas af Konung och Ständer gemensamt, endast afser de förhållanden, som inträffa efter det att lagstiftningsrätten ulöfvas, men deremot kunna de sålunda stiftade lagarne alldeles icke äga någon retroaktiv verkan.
Konung och R.
St. kunna visserligen besluta att 3:e resan stöld skall straffas med lifvets förlust, men det vore ett oerhördt väld om de, som begått detta brott, före tillkomsten af nämnde lagbud, skulle för detta brott mista 1 i tvet.
Det sålunda antagna lagbudel kan följaktligen icke tillämpas på brott, som blifvit begångna under andra förhållanden, och så är det äfven med den civila lagstiftningen.
Konung och Ständer kunna vidtaga hvilka förändringar de behaga, men om dessa förändringar tillämpas på förhållanden, som redan inträffat, så är det ett våld, som visserligen kan äga rum, om Konung och Ständer sådant besluta, men del är början till en revolution.
Sålunda är del en rättighet för Konung och Ständer att besluta en förändring i fråga om skattläggningar, som skola verkställas, utan afseende derpå om de skatlskyldige till denna förändring samtycka eller icke.
Under det jag nu har ordet, torde det tillåtas mig alt få besvara hvad Hr von Engeström anfört.
Han har nemi. sagt, att här icke vore fråga om någon förändring i beskattningen, ulan endast om förvandling af de redan jorden åsatte räntor.
Jag kan icke göra någon skillnad emellan en förändring och förvandling 138 Den 8 September f. m. af skalterne.
Om denna skalternes förvandling skall äga rum och densamma, såsom den värde talaren påstått, vore en nådebevisning emot de skattskyldige, samt alla ägarne af skattskyldig jord skulle underkasta sig densamma, hvilket dock är ett förhållande, som jag icke tilltror mig ali bedöma, så ser jag icke något binder förantagandet af K. M:s propos., med vilkor likväl, att detta förslag icke går i verkställighet med mindre, än att detsamma antages jemväl af dem, som detsamma angår, och då detta förslag, enl. flere talares påstående, innefattar en förmån för dem, som utgöra räntor, så är del ju äfven klart, att alla äro villige att derpå ingå.
Antages det af mig föreslagna tillägg, så finnes jn deraf att ingen påtvingas en förmån, som man möjligen anser vara motsatsen dertill.
Jag tror visserligen icke, att, såsom jag, då jag förra gången hade ordet, förmodade, det förhållande, nemi. att R.
St. skola helt och hållet upphäfva grundskatterne eller öfverflytta dem frän ett hemman till ett annat, skall inträffa under nuvartde representation, men sannolikt hyser mången med mig den öfvertygelsen, att den närvar:de representationens lifstid icke är serdeles lång, och då hafva vi icke några garantier alt icke sådana beslut kunna fattas, .lag hemställer derföre om del är välbetänkt alt R.
St. laga initiativet för sina efterträdare med en åtgärd, som kan leda till samhällets upplösning och förderf.
Jag afstyrker derföre Ulskts förslag.
Den siste värde talaren har för oss uppläst hela 1 § Riksd.Ordn., hvaremot Gr.
Lagerbjelke endast berättat oss att R.
St. äro Svenska folkets representanter, och att den maktfullkomlighet, som sålunda tillkommer R. St., skulle representera det suveräna folket, som kan besluta huru som helst, och Gr:n har derjemte kommit till den slutsats att R.
St., och följaktligen Gr:n sjelf, vid sina beslut icke vore bundne af något annat än rikets grundlagar.
Nu skola vi tillse hvad dessa lagar kunna innehålla om skattläggningar och den allmänna bevilln.
, samt om 57 § Reg.F., som talar om Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, har någonting att med skattläggningar skaffa.
Om så icke är förhållandet, torde Gr:n inskränka sina beslut i skattläggnings- och lagstiftningsfrågor intilldess §:n blir i laga ordning ändrad. 87 § Reg.F. tillerkänner R.
St. rättigheten att, gemensamt med Konungen, stifta allmän civil-, kriminal- och kyrkolag, och att sådan förut stiftad lag förändra och upphäfva. 89 § i samma grundlag gifver R.
St. ytterligare rätt ali i deras plena väcka frågor om förändring, förklaring och npphäfvande af lagar och författningar, som rikets allmänna hushållning röra; om sådana nya lagars stiftande samt om grunderne för allmänna inrättningar af alla slag, hvilka frågor skola till utredning af Allm.
Besv.- och Ekon.Utsk. hånskjutas.
St. äga dock icke magt att i dessa mål annat eller mera besluta än föreställningar och önskningar, att hos Konungen anmäla.
Den värde talaren torde häraf finna, att R.
St. icke äga att i dessa fall besluta, utan endast att till Konungen anmäla deras önsk - Deli S September f. m. 139 ningar.
Men vi öfvergå till den af Grtn framställda fråga, hvilket vore bättre alt komma lill förstärkt Ulsk. antingen med Frih. Palmsl jernäs, Utskis eller Hr Sandströmer förslag.
Hvad menar Grin dermed?
Månne Grin föreställer sig att vi skola tro, att, om roan kommer med Frih.
Palmstjernas förslag, som utgör en 3:e fråga, 2 Slånd kunna stanna emot 2, och att således icke eller den händelse kan inträffa, som i slutet af 89 § Reg.F. är utsatt, nemi. alt om Konungen vill åt R.
St. öfverlemna alt gemensamt med honom något afgöra, som rikets allmänna styrelse rörer, dä förfares dermed pä det sätt, som angtde lagfrågor är stadgadt. 87 § säger, alt om 2 Ständ stanna emot 2 i lagfrågor, så förfalla de.
All Gr.
Lagerbjelke på allvar vill påstå alt skatleförenklingsförslagel, sådant det lill R
Sits antagande blifvit frainställdt, har något inflytande på slalsregleringen, lärer väl icke kunna tros af någon, som känner Grins skarpsinnighet att utreda de frågor, han vill utreda.
Jag anhåller att vi måtte slippa alla dylika försök att tillvälla R.
St. en magtfullkomlighet, som dem icke tillkommer, och alt vi må snart komma till slut med öfverläggningen.
Om man icke vill en sak, så må man säga nej och anföra skälen dertill, men hvartill det tjenar alt anföra skäl, som för ämnet äro främmande, det kan jag icke fatta.
Så har det varit med de talare, hvilka här ordat om äganderättens förnärmande.
Jag kan icke förstå hvad den har att skaffa med en fråga som denna af beskallningsegenskap och hvilken fråga det obestridligen tillkomma R.
St. alt afgöra.
Då de punkter i betänk., som afhandla frälseräntor och augmentsräntor, förekomma till pröfning, kan något skäl finnas dertill att lala om äganderätt och ingrepp deri.
Men huru ett sådant ingrepp kan uppstå deraf, att de s. k. småpersedlarne, hvilka hitintills utgått i penningar, en gång för alla uteslutas ur räntorna och i stället upptagas deri såsom kontanta bidrag, är åtminstone för mig ofattligt.
Denna förändring måtte väl tillkomma den magt, som utöfvar beskattningen, ali verkställa.
Vi inveckla frågan genom inblandning i densamma af saker, hvilka icke medoden hafva något alt skaffa.
Vi öfvergå till en annan fråga.
Åtskilliga talare hafva nemi. yttrat, att man skall afslå betänk, på det att frågan icke måtte komma lill förstärkt Utsk.
Till en början är detta högst, tvifvelaktigt.
Meningarna äro högst delade derom huruvida, om 2 Stånd stanna emot 2, frågan skall gå till förstärkt Utsk. eller icke, och jag vill ännu icke. säga hvilken åsigt jag kommer att dela, roen frågan är om ali undvika det saken kommer till förstärkt Utsk.
Om R. o. Ad. antager eli sådant förslag, som det af Frih.
Palmstjerna framställda, och hvilket ol vi fvela k tigt är förmånligt för räntegifvarue, så är det sannolikt att en stor del af BondeSlts ledamöter förklara sig för detta förslag.
Jag har sjelf, under samtal med en mängd ledamöter af detta Stånd, derom förvissat mig.
Om nu R. o. Ad. samt PresleSt. antaga detta förslag, kan BondeSt. inbjudas att med oss sig förena.
Del är till och med sanno - 140 Den 8 September f. m. likt ali en sådan inbjudning anlages, och vi undvika derigenom hazarden i förstärkt Utsk.
Skulle frågan likväl komma (ill förslärkt Utsk., så finnas äfven der representanter från en af rikets bördigaste provinser, nemi.
Östergöthland, hvilka, enligt hvad allmänt kändt är, icke gilla Utsk:s förslag.
Jag inser således icke något skäl till betänklighet att antaga sistnämnda förslag.
Hr Carlheim Gyllensköld:
Jag utbeder mig R. o. Adis öfverseende för det jag ännu en gång anhåller om dess benägna uppmärksamhet.
Milt förra yttrande har af flere talare blifvit så misstydt, eller missförstådt, att jago finner mig nödsakad att söka tydligare uttrycka min mening.
Åtskilliga deremot i öfrigt gjorda anmärkmr synas jemväl påkalla ett genmäle.
Hr Stuart har först åberopat innehållet af de brukliga skatteköpshrefven, och förmenat, att i dessas lydelse icke skulle finnas något, som kunde göra tvifvelaktigt huruvida Konungen och R.
St. ägde att förändra redan gjorda skattläggningar.
Härvid beder jag främst få anmärka, att dessa skatteköpsbref icke gälla alla kronoskattehemman, utan endast dem, som i sednare tider blifvit till skatte försålda.
Men emot Hr Stuarts åsigt förekommer jemväl alt, enl. de ifrågavaride köpebrefveus ordalydelse, sådan den af honom upplästes, hemmanen ”afhändas K. M. och Kronan samt ”tillegnas köparen, samt hans arfvingar och rättsinnehafvare med ”allt hvad — — — under hemmanets ränta inbegripet är, att ”under skatlernannarätt äga och bruka under de i lag och författningar stadgade vilkor.''
Om nu skatlernannarätt innebär, alt ”de å hemmanen en gång gjorda, i laga ordning fastställda, skattläggningar skola i evårdeliga tider äga bestånd och ”aldrig någon ändring eller rubbning deruti tillåtas”; om bland de lagar och författningar, som stadga vilkoren för skatterättens åtnjutande, bör räknas äfven 1789 års försäkran, så följer ju häraf klart, att någon ändring af en gång gjord skattläggning ej kan, före denna författnings upphäfvande, lagligen äga rum.
Men — säger Hr Stuart — 1789 års försäkran innefattar blott, ”alt allmogen för framliden icke skall åläggas några nya ”och särskilta skyldigheter, men stadgar ingalunda, att de förut ”ålagda icke kunna upphäfvas eller eflergifvas.”
St. ju icke skulle kunna, med Konungens samtycke, upphäfva eller eftergifva äfven ordinarie skattetitlar, har jag icke hört någon ifrågasätta.
Men härom är nu icke fråga, utan om förändring af en skatletitel, ordinarie räntan, hvilken skulle komma alt bibehållas.
Hr Stuart har vidare, såsom det synes, i ändamål att dermed bevisa Ständernes behörighet alt stadga ordinarie räntans utgörande i silfverspecie, åberopat författningar af år 1665, 1776.
Härvid måste jag anmärka, att dessa författningar äro äldre än 1789 års försäkran, och således, om de äro deremot stridande, måste anses vara, genom denna sedermera tillkomna författning, upphäfda.
Men icke nog härmed, de handla om någonting helt annat, än hvad som här är i fråga.
De bestämma nemligen blott Den 8 September f. m. 141 hurti, i anledning af de kort förut skedde ”myntvalvationerne”, de kronoräntor, som utgå i 'penningar, skulle utgöras, nemi. efter vissa daler silfvermynt för riksdalern, o. s. v. Den fråga, som för närvande sysselsätter oss, är ju, att till penningar blott, eller till penningar och persedlar, i större eller mindre mån, förvandla de kronoräntor eller den del af räntorna, som icke utgår eller blifvit satt i penningar, utan utgöras in natura eller efter markegång.
Hvad Ilr Stuart anfört, till stöd för Ulskis förslag, att skattehemmanens hela grundränta skulle en gång för alla utsättas i penningar, finner jag icke nödigt alt till besvarande upptaga, dels emedan andre, mera skicklige talare sådant redan gjort, dels och emedan jag icke kan förmoda, att denna åsigt äger R. o. Ad:s sympathier.
Men Hr Stuart har tillika yttrat, att han ”högeliden betvifla!1, att bland BondeSt. någon röst höjt sig deremot, ”att räntorna för framtiden skulle erläggas med ett bestämdt belopp i kontanta penningar.”
Med anledning häraf, beder jag alt ur BondeSt:s prot. vid remissen af K.
M:s nåd. propos. i ämnet, få meddela följande: ett af 6 riksdagsmän, från Jönköpings och Kronobergs län, biträdt anförande, innehåller bland annat: ”Sorn vi och våra kommiltenter i Småland hafva till det me”sta att utgöra spanmål i räntor till presterskapets kronotionde, ”augmenlsskatter och dessutom 7 tunnor spanmål på hvarje rusthåll i hästvakansafgift, hvilket sammanräknadt gör omkring 10 ”å 11 t:r af hvarje rusthåll; och emedan vi hafva flera mil till ”någon afsättningsort, anse våra hemmavarande alltid för en för”måu att uppsäga till leverering in natura och afbörda sig sina ”skatter sålunda, i brist på penningar och afsättning.
”Så länge markegångssättningar existera på det nu föreslagha sätt — — — frukta vi att våra spanmålsräntor blifva så ”uppstegrade, att våra skatter slutligen komma att förökas till ”den grad, som vi nu icke kunna förutse.
På dessa skäl yrka vi ”att H. StatsUtsk. ville föreslå: l:o att de räntegifvare, som vilja ”afbörda sig sina spanmålsräntor in natura, måtte bibehållas vid ”sin urgamla rätt att uppsäga till leverering in natura, eller ock ”att de måtte blifva hörde huruvida de vilja afbörda sin span”mål med penningar.”
En enskilt o riksdagsmans yttrande uti BondeSt., slutar med följande ord: ”Ar 1828 gällde spanmålen ”8 r:dr t:n, då 2:ne år förut spanmålen kostade öfver 20 r:dr. ”Om under sådana förhållanden, som de förstnämnda, räntegifva”ren icke skulle äga rätt att uppsäga spanmålen till leverering in ”natura, skulle alltför stor förlust icke sällan för honom deraf ”blifva en följd.
Han skulle sakna afsättning för spanmålen och ”till skattens erläggande få sälja sin sista ko.”
Är det då rätt att säga, det icke någon röst inom BondeSt. höjt sig emot skatternas utgörande i kontanta penningar?
Hvad som synes ligga Hr Stuart mest om hjertat, är förenkling af räkenskaperna.
Jag anser äfven en sådan förenkling högeligen önskvärd, men skall aldrig med min röst understödja 142 Den 8 September f. m. densamma pä bekostnad af de skattdragandes, för Staten, såsom för dem sjelfve, vida mera maktpåliggande fördelar.
Lager bjelke har sagt, att jag förklarat frågan vara af lägst i ftningsna tur oell att jag bestridt R.
St:s rättighet att med Konungen stifta lagar.
Jag har fordrat, att man, förr än beslut fattas öfver frågan, skall hafva gjort sig väl reda för dess rätta beskaffenhet, och att, om den dervid befinnes vara af lagstiftnings* egenskap, den då bör såsom sådan behandlas, på sätt gr tind laga rne föreskrifva.
Detsamma gäller om frågan skulle befiunas vara af privilegii-natur.
Hon bör då afgöras enligt 114 § Reg.F. Jag har sagt mig anse detta sednare vara förhållandet.
Skälen för denna min åsigt liar jag äfven uppgifvit, och öfverlemna!- dem till R. o. Adis och hvarje sakkunnig mans bepröfvande.
Min åstundan är icke att hafva eller få rätt uti mina yttrade meningar, utan blott att det rätta må finnas och få gora sig gällande, det må vara eller varda framhafdt af hvilken som helst.
Sparre har yttrat, alt om man här inblandar egenskapen af frågan, man inkommer på ett ämne, som icke hörer till saken.
Dä emellertid just frågans egenskap bör bestämma sättet för hennes behandling, och det är det felaktiga och ofullständiga i behandlingen, som utgör grunden för mina anmärkmr. mot IJtskis, sä väl som mot Frih.
Palmstjernas förslag, så synes mig alt jag icke går utom ämnet, om jag härvid något uppehåller mig.
Ar 1789 års försäkran en gällande lag, så må ett deremot stridande beslut icke anses giltigt med mindre det blifvit fa 11 ad t i den ordning, som för ny lags stiftande och afskaffa lidet af gam mal lag är föreskrifven.
Har väl denna fråga blifvit så förberedd, som 87 § Reg.F. för lagfrågors behandling stadgar?
Hvad blefve följden om man härvid åsidosatte de grundlagliga formerna?
Jo, den, att man likväl en annan gång gjorde detsamma i en annan fråga, och sålunda samhällets bestånd äfventyrades.
Är frågan åter af privilegii-natur, så har jag redan sökt visa, att skäl för R. o. Ad. saknas att något af de framställda förslagen lill beslut i ämnet bifalla.
Då man säger att frågan varit å bane under mer än 100 år, så utgör just detta ett bevis på svårigheten att dermed komma till ett nöjaktigt slut.
Mig synes denna svårighet ligga förnämligast deruti, att man alltid sökt drifva densamma fram på oriktiga vägar.
Hade man från början vidtagit den enkla åtgärden att höra dem, hvilkas rätt och fördel äro beroende på frågans lösning, så skulle man sannerligen långt för detta hafva kommit lill något resultat.
Detta visar Finlands, af mig förut åberopade, exempel.
Vid 1800 års riksdag väcktes fråga om en skalteförenkling i Finland, men saken korn icke till verkställighet, förr än Sverige förlorat detta land.
Afven derefter förblef den hvilande, till dess, år 1839, en förslagsberäkning gjordes öfver förhållandet med ordinarie räntan under olika perioder.
Ett medeltal af räntans totalbelopp för hvarje hemman, under nämnde särskilta perioder, antogs såsom grund för räntans förvandling till penningar, eller den s. k. skatteriksdalern, som derpå förslagsvis bestämdes till visst belopp i spanmål, smör och Den 8 September f. m. 143 penningar.
Socknarne hördes öfver detta förslag och biföllo det enhälligt och, om jag icke bedrager mig, utan anmärkmr.
En ledamot af della hus har berättat mig, alt han, vid besök i Finland, på fråga huru skatteförenklingen derstädes kunnat så lätt verkställas, fått till svar, att förslaget var så nppgjordt, att de skattdragande allmänt voro dermed belåtne.
Det är sä jag önskade att man äfven här mätte gå tillväga.
Lagerbjelke har anmärkt, att Kejsaren af Ryssland låtit höra socknarne, emedan Finland saknade representation.
Jag beder att fä erinra, att Finland dock, äfven efter sin förening med Ryska väldet, haft riksdag samlad, äfvensom att Ryska Kejsaren ägt samma rätt att uppklifva 1789 års försäkran, som Konung Gustaf 111 ägde att gifva densamma.
Detta oaktadt har Kejsaren öfver skalteförenklingsförslaget hört allmogen, och det skulle bedröfva mig om vi, ini det konstitutionella Sverige icke skulle i detta fall få åtnjuta samma fördelar, som det autokratiska Rysslands innevånare blifvit tillerkända.
En annan talare har hemställt, hvarthän det skulle leda om räntegifvarne blefvo hvar för sig hörde.
Jag hoppas alt detta skall leda till det härvid önskvärdaste af allt, nemligen deras belåtenhet med den åsyftade förändringen, då denna kunde rättas efter hvarje orts särskilta förhållanden, hvarvid omgången af räntans förvandling lill s. k. skalteriksdaler alldeles icke synes vara af nöden.
Samme talare har yttrat förundran deröfver, att icke BondeSt:s beslut blifvit i öfverensstämmelse med de yttranden, hvilka jag från nämnde Stånd anfört.
Detta förundrar mig icke, enär BondeSt. i stället antog komiterades första alternativ, hvars fördelar, under förutsättning af penningevärdels fallande, Ståndets ledamöter, rnedj undantag af representanlerne för de provinser, hvilkas räntor utgöras antingen hufvudsakligen i span mål eller ock i många små persedlar, såsom Östergöthland och Småland i allmänhet högt uppskattade, enl. hvad en talare under discussionen antydde, äfven hufvudsakligen derföre, att derigenom skulle försvinna de prejerier, som med uppsägningsrätten nu stundom äro förenade.
Dä jag anser dessa prejerier kunna förekommas utan en så äfventyrlig, så till sina följder sannolikt skadlig åtgärd, som den af komiterade och Utsk. föreslagna, så har jag vid BondeSks, på ofvannämnda grunder, för densamma visade benägenhet, ej fästat synnerligt afseende.
Emot komiterades, af Utsk. biträdda, åsigt, har jag icke argumenterat.
Den synes mig vara af andra tillräckligt och med väl grundade skäl emotsagd.
Det är emot antagande nu af Frih.
Palmstjernas förslag, som mina ord förnämligast varit och äro riktade.
Hvad detta förslag angår, så synes anmärkningsvärdt, att det från motsatta håll varit föremål för så ganska skiljaktiga omdömen.
Det synes endast såsom ett medelvägsförslag, ett sätt att underhandla pä begge sidor, vinna bifall.
Hr Stuart, som likväl förklarat sig sinnad att biträda detsamma, derest Utsk:s förslag blifver af R. o. Ad. förkastadt, har gjort ett erkännande, hvilket är märkeligt och hvarå jag beder att särskilt få fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet.
Hr Stuart har nemi. erkänt, att vid fråga om 144 Den 8 September f. m. förslaget enligt Konungens propos., om räntans förvandling till färre persedlar, ”icke utan skäl yrkas att räntegifvarne böra höras.
” Nå väl, Frih.
Palmstjerna föreslår detsamma som Konungen i Dess nåd. propus., endast med den skillnad, att en del af räntan blefve oförändrad, men den andra förvandlad till silfver.
Lika väl som räntegifvarne böra höras öfver förändringen enligt Konungens propos., böra de det således när håga är om Frill.
Man har låtit påskina att de, hvilka icke vilja bifalla hvarken Frih.
Palmstjernas eller StalsUtsk:s förslag, skulle ledas af mindre ädla motiver.
Detta är ett icke så alldeles vanligt sätt att söka afväpna sina motståndare.
Jag vet icke huruvida jag, sorn inom detta hus är så föga känd, må äga någon rätt att anses trovärdig, då jag sjelf utsäger mina motiver.
Om så är, så får jag förklara att, i närvar:de fall, mitt enda motiv är känslan af rätt.
Jag kan icke erkänna, att någon biafsigt eller några sidoblickar böra inverka på omdömet öfver Statens angelägenheter.
Man har här framkastat, att det vore bättre att lill kontrapropos. vid en blifvande votering i förstärkt SlatsUtsk. hafva Frih.
Palmstjernas förslag, än ett naket afslag.
Jag tror icke att denna fråga bör afgöras i förstärkt Stalsötsk., enär den med Statens reglerande icke äger oskiljaktigt sammanhang.
Om frågan likväl skulle dragas till omröstning i sagde Otsk., så anser jag ändock bäst vara, att till kontrapropos. hafva rent afslag, emedan, i sådant fall, de Ständ, som beslutit detta afslag, handlat efter rättvisa och billighet, hvilket gäller mera än vinsten eller förlusten af frågans ovissa utgång i det förstärkta Utsk.
Jag hyser dessutom den tillförsigt till Konungens vishet, att, om, vid en sådan omröstning, Utsk:s mening skulle segra, Hans Maj:t likväl icke skall dertill lemna sitt samtycke.
Må R. o. Ad. besinna, att denna fråga på det närmaste rörer äganderätten, som är grunden för alla Staters bestånd.
En utmärkt historisk författare har yttrat, att det under 18:de seklet allt mer och mer kringgripande arronderingsbegäret och åsidosättandet af äganderättens helgd, var en hufvudsakligen medverkande orsak till den första revolutionen i Frankrike.
Hans ord äro värda att behjertas.
Har man en gång tillåtit sig att lemna lagliga former och rättmätiga fordringar å sido, så vet man ej hvarthän det bär.
Ilr Gr. o. Landtm, yttrade, alt sedan vid början af discussionen om den förevar:de 3:dje punkten, Hr von Hartmansdorff tillkännagifvit sin afsigt att yrka delning af propostn i detta ämne, discussionen hvälfl sig endast omkring första delen af denna punkt, innehållande: ”att de på skattläggning grundade ordinarie räntor inom alla delar af riket, utom Stora Kopparbergs län, måtte till ett för hvarje i jordeboken serskildt upplagen egendom sammanfördt belopp bestämmas och utsättas i r:dr silfver samt för framtiden beräknas och utgöras likmätigt myntberäknings lagen - Deu 8 September f. m. 145 lagen af den 1 Mars 1830”; vid hvilket förhållande Hr Landtm, nu endast finge hemställa om R. o.
Ad. ansäge öfvet läggningen om denna del af 3:dje punkten vara fulländad.