Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när han sådana långa, mörka vinteraftnar satt hemma hos sig vid toddybordet och spelade trekarl samman med fader Per och den hedervärde «mäster», och det bullrade muntert och hemtrefligt inne i jernugnen, och mor Bengta rumsterade vid spiseln ute i köket, och unga Margret gick i hvitt förkläde och dukade aftonbordet, – då kunde han helt och hållet förlora sig i den illusionen, att detta lilla hem vore hans, och att det ljus, som lyste ut genom dessa rutor, sade de vägfarande, att här sute ock stilla och lyckliga menniskor godt samman, och att detta hem vore såsom alla dessa många andra hem, hvilka vänligt vinkade med sina löften om ro och värme ut till alla dem, som hemlösa vanka kring i den svarta, oändliga natten.
«Att inte fröken Schrader kommer!» sade höjesteretssagförer
Dönnergaard och såg på sitt ur.
«Det hör till Louises egenheter, att hon aldrig kan beräkna timslaget,» upplyste unga fru Dönnergaard skrattande för Truls.
De suto samman, de tre, i höjesteretssagförerens salong.
Dörrarne ut till verandan stodo vidöppna: det var så blidt i luften, som skulle redan sommaren komma.
Öfver villans välvårdade trädgård såg man ut öfver «Söerne» samt alléen och husraden borta på andra sidan.
Den första skymningen föll just ned öfver Köbenhavn och in i rummet.
«Fröken
Schrader är en väninna till er redan från Tyskland, fru Dönnergaard?»
«Ack nej!
Vi ha lärt känna hvarandra först här i Köbenhavn.
Men jag var så hjertans glad öfver att ha funnit en landsmaninna; jag kände mig i början så förfärligt ensam i den främmande staden.
Man tyr ju alltid så gerna in till hvarandra, äfven om man icke känner till hvarandra, bara derför att man talar samma språk, – när man begge går kring ibland idel främmande.»
«Nå, nå, kära, du hade det i alla fall inte så förfärligt.
Du hade hus och hem.
Då var det värre för fröken Schrader, för hon var ensam.
Ehuru man verkligen aldrig märkte något på henne!»
«Hon är också en sådan motståndskraftig natur, helt annorledes än jag.
Och så är hon så ’frejdig’, som I säga på danska.
För resten – hur skulle du kunna ha märkt något, äfven om der funnits något att lägga märke till!
En man är blind, när det gäller en kvinna.
Han ser rakt ingenting; och det kunna vi kvinnor sjelfva alldeles inte begripa.
Och dessutom visar man ju sådant allraminst, när man är ute bland andra.»
«Man kan annars inte säga, att din väninna håller tillbaka med något, hvarken med sina meningar eller annat.
Hon är så förfärligt rättfram.
Det fins ett stycke renässansnatur i henne.
Jag vet inte, men det skrämmer mig ibland.»
«Ja, en ’köbenhavnerinde’ är hon i alla fall inte,» skrattade unga frun.
I detsamma ringde det på.
Herrn i huset gick ut att taga emot sitt främmande.
Från tamburen hördes högljudt samtal och skratt; derpå öppnades dörren, och fram genom halfdunklet kom en i ljust klädd dam.
Hon helsade på frun och blef stående framför Truls, som rest sig.
Värden presenterade.
Der gick ett ögonblick: de stodo orörliga midt emot hvarandra, – ett af dessa ögonblick, då tillvaron liksom tyckes hålla andan och lyssna till processer, så fina och svårförnimbara, att de falla utanför lifvets kontrollerbara gebiet; de sökte, utan att kunna det i dunklet, få fatt i hvarandras ansigten, medan det var tyst omkring dem; och utan att de, den ena lika litet som den andra, visste af hvad det betydde, göt sig kring dem och i dem den stämning af värme och helg, i hvilken lifvets urkänsla utkläckes.
Han kände en varm hand i sin, – i nästa moment var stämningen bruten.
Värden tog fröken Schraders arm och Truls värdinnans, och det lilla sällskapet tågade in i matsalen.
Den främmande damen kom att sitta midt emot Truls; och så snart de väl hade bänkats så der ansigte mot ansigte i en taklampas fulla, skarpa ljus, korsades – liksom satta i rörelse på en och samma gång och på ett och samma instinktiva bud – deras blickar midt öfver bordet.
Hon bar en liten blomsterkvast instucken i det hvita klädningslifvet.
Hvad som förlänade henne det karaktäristiska särdraget, var hufvudets hållning, halsens linier: – något ungt oförväget och något fast, trots och gratie tillika.
Ansigtet var brunt som hos ett naturbarn, en landtflicka, hvilken alltid lefvat under bar himmel, vinter som sommar, och det fick sitt uttryck från ögonen: varma, grå och muntra.
De suto just som bäst fästa på honom, dessa ögon.
Då hörde han vid sin sida värdinnan säga:
«Jag vet inte, om vi sagt er det: er vis-à-vis är en stor beundrarinna af era farliga böcker.»
«Så-å!?»
Truls lät blicken glida tillbaka från sin granne till sin vis-à-vis igen och såg henne rakt in i de öppna ögonen, misstroget, frågande och undersökande, – länge.
Plötsligt gled en skugga öfver hennes ansigte, en gêne eller hvad det var, en förstämdhet; och ögonen skiftade också uttryck, som om hon kände rådvillhet eller ville värja sig.
Det hela var af en sekunds varaktighet.
«Talar ni tyska?» frågade hon efter en stund.
«Nej.» Truls skakade på hufvudet.
«Franska då?»
«Nej.» Truls skakade ännu en gång på hufvudet.
«Jag talar bara skånska,» tillade han leende.
Hon gjorde en stor gest.
«Ja, det är slemt,» utropade hon.
«Nå, vet ni hvad, fröken Schrader,» tröstade värden, «ni vore inte stort hulpen, om han också kunde tala all verldens tungomål: han säger nemligen aldrig nånting.»
Truls betraktade leende sin vis-à-vis: hon satt med uppdragna ögonbryn och uppsluppna ögon, som talade förvåning.
«Ja, jag är skåning i allt, fröken,» sade han.
«Ohjelpligt.»
Man skulle intaga kaffet i ett kabinett bakom salongen.
Herrn hade gått in till sig för att hemta cigarrer, frun gaf order inne i matsalen, och de begge främmande hade ett ögonblick lemnats allena.
De stodo båda vid fönstret; derute hade det blifvit mörkt, och «Söerne» glänste under de tända lyktorna.
Han stod stum och orörlig och blickade ut; hon fingrade på några småsaker, hvilka lågo utströdda på fönsterbordet.
«Stannar ni länge i Köbenhavn?»
«Jag måste fara redan i morgon.»
«Och – tillbaka?
Hem på landet?»
Men hvar det egentligen låge, detta märkvärdiga Glim-min-ge eller hur det nu hette?
Truls försökte leende gifva en geografisk orientering.
«Men det är ju långt borta från allt!
Der måste vara förfärligt ensamt!»
«Åja, det är det.
Men man vänjer sig dervid.
Och jag tycker bäst om ensamheten.»
«Och känner aldrig lust att komma bort, ut, bort från alltsammans, ut bland nya förhållanden och nya menniskor?»
Hon satte fram emot honom ett häpet, strålande ansigte.
Något varmt och muntert kom mot honom, slog ned i honom; och han log ofrivilligt, med hennes eget leende, när han såg på henne och riste på hufvudet.
I detsamma bars kaffet in.
De begge männen bröto kort derefter upp: de skulle roa sig ute i staden, i annat sällskap.
När Truls tog den främmande damen i handen till afsked, kom med ens den tanken igenom honom: de skulle kanske aldrig råkas mera; han erfor något af en intim skilsmessas smärta inför denna kvinna, som han knappast kände, en flägt af den lifvets stora ångest, hvilken bara infinner sig vid dess afgörande moment; det var honom till mods, som när han fordom som pojke satte sig på vagnen för att af far skjutsas in till staden och skolan och man körde ut genom porten och han såg sista skymten af mor, som stod uppe i almdungen och vinkade farväl; – och han hade blifvit stående och sett på henne, töfvande, utan att vare sig han eller hon visste af, hvad som försiggick inom honom.
Och när han nästa dag satt på tåget, som snäcktrögt och ansträngdt skramlade utåt landsbygden hemma i Skåne, samt såg ut genom de immiga kupéfönsterna öfver den nakna slätten, der folket gick och plöjde i den gula dagern, – då kände han, att bakom honom, någonstädes ute i verlden, der hvarifrån han kom, funnes ett något, hvilket hölle igen: det var stämningen från i går, hvilken fortdallrade i honom.
Tåget svängde kring den sista backen; på stationen var stilla och tomt; och han begaf sig långsamt på hemvägen.
Hvarför skulle han väl skynda; han gitte knappast gå; derhemma väntade honom ju ingenting; – och han greps af en förfärlig vämjelse och rädsla för att komma hem.
Om man ändå komme bort, ut ur det hela! – med ens sköt som en ström af mod genom hela hans väsen, och han blef stående midt på vägen med tindrande ögon, hvilka icke längre varseblefvo omgifningen.
Men, gick och kom det vidare i snabba och osammanhängande meditationer: det komme alltså ändå bara an på något; han hade bara att genomsätta något; han hade endast att göra det eller det!
Men hur skulle det väl gå till?
Och omöjligheterna kommo den ena efter den andra och tillstängde hvarje utväg i samma ögonblick som den framtett sig.
Åhnej; han vore nog bunden!
Men det vore icke ett lif, detta; det vore intet lif; och alla menniskor tyckte, han var en underlig kurre; och han frågade sig sjelf, hvarför egentligen han icke toge sig samman och bröte förtrollningen; och han skämdes öfver sig sjelf, liksom en hypnotiserad, som vid uppvaknandet erfar, hvilka ovärdiga och löjliga ting han begått.
När han trädde in genom gårdsporten, kommo alla hans trenne hundar farande mot honom och upp på honom, men han skakade dem ifrån sig och gick vidare.
Inne i stugan mottogs han af mor Bengta; också allt som vanligt; å, bara en endaste liten, liten förändring!
Jo, hos gumman fans något, som frapperade honom; han kunde icke säga hvad, men det låg i hennes sätt.
Hon var så beskäftig och gick och log hemlighetsfullt i smyg.
Han såg på henne, spörjande, och sökte få fatt i hennes ansigte; men hon undvek hans blickar och låtsade om ingenting.
«Något nytt, mor Bengta?» trefvade han sig fram.
«Jösses, kandidaten, hvad skulle väl här kunna ske!» utropade hon förfärad och värjde från sig med båda händerna; men det var alltsammans gjordt, och bakom låg något, som skvallrade om motsatsen.
Truls blef helt upplifvad af idel nyfikenhet, men generade sig för att röja det genom närmare frågor.
«Är ingen post kommen?» sporde han torrt.
Mor Bengta gjorde en eftersinnande min, som dock tillika var så slug, att till och med en blind måste kunnat se, att något stack derunder.
«Jo,» sade hon dröjande, «jag tror nästan, det ligger något derute i kandidatens rum.
På skrifbordet!»
Truls gaf henne en lång blick, som om han ville draga ut ur gumman hela maskopien; men hon gick och sysslade med kaffeservisen och skötte sitt.
Derpå for han ut, lemnande alla dörrar vidöppna efter sig, och direkt hän till skrifbordet.
Der låg ett bref, med det svarta sigillet uppåtvändt.
Han slet det upp, kastade en blick på det skrifna, samt stack sakta och nervöst arket tillbaka in i kuvertet.
Det hade kommit oväntadt; besynnerligt; hvem skulle kunnat tro det!
Det skälfde i honom af en glad oro; han genomgick den öfriga posten, men med ett yttre lugn, som var tilltvunget, och utan att veta hvad han läst, när han slutade.
Mor Bengta kallade på honom inne från kammaren; kaffet stod och väntade.
Han gick töfvande in; han visste, en utredning måste komma, och det var honom obehagligt: han var nemligen otillåtligt glad, och han höll icke af att blotta nakna affekter.
Han undvek att se gumman i ansigtet och gaf sig i lag med förrättningen; men den gamla var icke så lätt att bli kvitt: hon gick och stälde till rätta på bordet och gjorde sig tusen små onyttiga ärenden.
«Nå, nu får kandidaten mycket pengar,» slapp det ändtligen ut.
Truls höll envist ögonen sänkta på sin kaffekopp.
«Vi är många om’et,» sade han torrt.
«Nå, nå,» slog gumman fast med energisk bestämdhet, «det är minsann nog af till hvar och en ändå!»
Truls fick i en fart kaffet i sig och for ut.
Han kunde icke vara inne, icke vara stilla; han visste icke, hvar han skulle göra af sig.
Han måste vara ensam med sina känslor, och han måste ut till menniskor med dem; de bände på, så han knappast kunde styra dem; de ville ha uttryck, och han ville hålla dem nere.
Han storgick på vägarne, innan han visste deraf; han stannade och drog djupa andedrag, medan blicken triumferande famnade omgifningen; han svängde med käppen, sjöng så högt, att han blef generad deraf, och gick vidare.
Och – underliga språng och virrvarr i känslornas dunkla rike! – det var icke en glädje öfver att nu skola gå bort från detta miliö, som han kände, ehuru det varit medel till en dylik frivordenhet, som han för en timma sedan längtat efter; tvärt emot: han hade aldrig älskat den nejd, han gick i, sin hembygd, så svärmiskt, varmt och jublande som i denna stund, då han visste, att han vore fri i sin kärlek och kunde gå bort ifrån den älskade hvilket ögonblick han ville.
Skymningen begynte falla, och dess melankoli föll in i hans känslor.
Han stod stilla och lyssnade ut i den tystnande kvällen, som ville han höra jordanden sjunga; hans ögon fyldes med tårar, och han kände sig till mods, som hade han tagit afsked med sin käresta och såge henne försvinna uppe bakom backen.
I stilla och blida tankar gick han hemåt.
När han nått till utanför porten, kom han åter i sitt förra humör, böjde om trädgården, stack in i Per Mattssons täppa och gick om knuten.
På farstutrappan stod unga Margret och såg nedåt bygatan i skumrasket.
«Hvar har du far?» sporde Truls.
«Far sitter hos instrumentmakaren» svarade Margret förstulet leende.
«Hos instrumentmakaren?
Hvad gör han der?»
«Han arbetar i verkstaden,» svarade hon småskrattande.
«Men han tänker väl ändå inte bli instrumentmakare?» sporde Truls häpen.
Den unga flickan skrattade af full hals.
«Jo,» ropade hon.
«Han svarfvar!»
Mycket rigtigt: fader Per satt bred och värdig i svarfstolen inne i den lågloftade, svartrökta verkstaden midt bland den fattige och utsvultne instrumentmakarens otaliga ungar, som krälade ikring öfverallt bland redskap och saker, trasiga och smutsiga.
«Jag har sökt dig hemma,» upplyste Truls, «men Margret sade, att du nu vore här.»
«Ja, jag håller nu till här,» sade fader
Per med sinnesnärvaro och stannade svarfhjulet.
«Ser du,» tillade han belåtet och räknade af ett tjog svarfvade småpjeser, «så många kan han derinne sälja för tre kronor; och jag kan mycket väl hinna med så mycket på en dag, när jag hänger i.
Och jag har ju ingenting att beställa; det är bättre att göra någonting än ingenting.
Och –» han sänkte rösten och skelade försigtigt bort till dörren åt boningsrummet, «så är ju det arma lifvet så fattig, det skrået har knappt kläderna på kroppen och torra brödet till ungarne; han får behålla halfva förtjensten, ty jag har nog med halfva.
– Men kom nu med, så ta vi oss en tuting och en priffe!»
Och de togo sig en tuting och en priffe inne hos fader Per Mattsson samman med mäster.
Fram mot midnatt till gick Truls hem igenom sin trädgård.
Det låg något i luften, som om våren skulle komma i landet i samma natt.
Också i honom bröt sig och jäste samma glada oro.
Ja ja, han derinne, fader Per, han hade funnit sin sorts lif; men en annan måste lystra, när blod och själ gingo i vårbrytningsmelodier.
En eftermiddag i juli steg Truls i land från den lilla ångbåt, som löper från Lauterbach till Mönchgut å Rügen.
Hans koffertar, hvilka voro fullklottrade med lappar från hotell och jernvägsstationer i alla herrans länder, packades i en vagn af uråldig konstruktion, med breda, stoppade säten samt påminnande honom om den äldsta sortens «gillesvagnar» der hemma i Skåne.
Han sjelf steg upp i baksätet, allena; framför honom, i framsätet, satt midt ibland alla hans saker såsom körsven en ung man i hvita säckbyxor af lärft och rödhvitrandig väst samt svart tröja, – en brokig folkdrägt, hvilken ledde hans tankar tillbaka till de kläder, som far och mor ännu gömt i sina kistor och i hvilka de sjelfva gått i sin ungdom.
De foro igenom en by med små hvita hus med halmtak, der gamla kvinnor i brokiga hufvudbonader suto inne bakom de små- och mångrutiga fönsterna och nyfiket tittade efter honom; samt vidare uppför backar och igenom bokskogar, tills en vidsträckt vy öppnade sig framför dem, slätt med sädesfält och ängar och en vik af hafvet och skogsklädda höjddrag i horisonten, och kusken halft vände sig om och pekade ut framför sig med piskan och nämnde ett namn: orten, dit Truls slumpvis ville ställa kosan, för att i salta Östersjön tvätta sig ren ifrån allt det fastlandsdam och fastlandssmuts, som han insamlat under sin tvåmånadersresa.
De åkte in genom det lilla samhället, der hotell och villor af modern stillöshet redan begynte växa upp ibland de gamla små byhusen och bondgårdarne, samt höllo utanför ett lågt, blåmåladt tvåvåningshus, hvilket på gafveln presenterade sig såsom «Vater Danckwardts Gasthof».
På väggen hängde en breflåda, rundt ikring höllo forvagnar, och genom de små, sexrutiga fönsterna såg
Truls in i en skänkstuga, der män af infödingsutseende suto och pokulerade.
Truls igenkände en gammal bys gästgifvaregård, hvilken genom en tillbyggnad i ny stil gjorde ett försök att följa med tiden.
Ingen kom ut att taga emot den nykomna gästen, och Truls måste klifva in i skänkstugan.
Der satt i en länstol borta i kakelugnsvrån en gammal man med hvitt kejsar-Wilhelms-den-förstes-skägg och en gammaldags bondmössa på hufvudet och broderade morgonskor på fötterna och långpipan hängande mellan knäna.
Han reste sig långsamt vid den främmandes inträde och blef stående i afvaktan, utan att säga ett ord.
«Vater Danckwardt?» förhörde sig Truls.
Om han kunde få ett rum?
Jo, det kunde han få.
En medelålders kvinna och en ung flicka af landtfolksutseende kommo in:
Truls trodde sig med ens försatt hem till Skåne – typen, drägten, sättet voro ens.
Gubben satte sig igen med sin långpipa mellan benen, samt försjönk genast i ett grubbel, hvilket föreföll vara konstant hos honom, som en vana; och Truls ledsagades af de begge fruntimren öfver till nybyggnaden, der han fick sig ett stort rum med utsigt öfver slätten.
Han skyndade göra undan den nödvändigaste toiletten och maten: han var otålig efter att få se hafvet igen.
Det var redan sent: en skum sommarnatt utan måne.
På hålvägen, som ledde genom bokskogen, var det så bälmörkt, att man icke kunde se så långt framför sig som till sina egna händer.
Derpå ljusnade det, och en gles, småväxt barrskog vidtog; så åter bokar, och mörkt; det bar uppför, ständigt uppför, så att
Truls icke kunde begripa, hur det kunde föra till badstranden, tills med ens en luftning kom och ett doft, som han kände.
Han insöp med fulla lungor den salta flägten och påskyndade sina steg; det begynte ljusna mellan träden, ett sakta men kraftigt brus nådde hans öron, och i nästa ögonblick tvärstannade han, just der vägen lopp in mellan tvenne höga sandväggar; djupt, djupt inunder, tvärbrant stupande inunder honom, låg den breda, gula stranden, och ute framför honom hafvet, Östersjön, vid, stilla och färglös.
Hans blick hade utvidgat sig med den stora vyen – det kändes alltid som en hvila för hela väsendet, när blicken kunde sväfva rundt utan att möta ett enda distraherande föremål, förlora sig, försjunka, upplösas, såsom den inöfvats af hembygdens natur.
Och der gränserna för det kroppsliga ögat lupo, der tog det själsliga fatt: och han gled öfver den vida, stilla, färglösa ytan långt ut i horisonten deruppe i norr och vidare ännu längre bort, långt långt bort om den, snabbt som sekunden och ljudlöst som den, såsom längtande aning och bevingadt minne; och han skönjde med ens en annan strand och gick der i land med vågskvalpet; och han for vidare på sin snabba och ljudlösa fart, ut öfver en slätt, som låg i sommarnattsdunkel och sof, fram på gula vägar mellan lågstammiga, yfviga pilar och in i byar, der gårdarne skeno hvita i mörka almdungar; och han tittade in genom stängda portar och kröp igenom de låsta dörrarnes nyckelhål och gick rundt i stugor och lador, såsom en osynlig tomte ...
Tills den fria utsigten och bilden af hafvet bröts af något och hela hans drömsyn försvann i ett blink.
Det var ett föremål, som rest sig framför honom och klöf sceneriet; först efteråt gjorde han sig reda för att det var en kvinna, som uppenbarligen hela tiden sutit på den bänk, hvilken stod framme vid sjelfva branten, utan att han lagt märke till henne, och som nu stält sig upprätt midt framför honom.
Hon stod liksom han, orörlig, och såg ut öfver hafvet.
Truls var just i begrepp att fortsätta sin väg utföre, men höll med ett ryck inne: något hos gestalten der framför honom hade slagit honom, han kunde icke säga hvad, men i alla fall en eller annan af de lönliga småsaker, medels hvilka man känner igen menniskor, som man om också bara helt flygtigt sammanträffat med.
Han tog ett par steg framåt, utan att hon tycktes höra eller bry sig om, att någon nalkades; så gjorde hon en egendomlig rörelse med armarne, i det hon lade händerna öfver hvarandra, och då kände han genast igen henne.
Han gick fram mot branten, stannade tätt bakom henne och sade sakta:
«God kväll, fröken Schrader!»
Hon vände sig hastigt om, som om hon skrämts upp ur tankar, och såg på menniskan framför sig med alldeles bortkommen min.
«Nej,» ropade hon, ännu innan hon hunnit samla sig, «ni här – ja, det visste jag redan då, när vi träffades, att vi skulle ses igen; – en gång.»
Han hade derunder fattat hennes hand och bugade sig stillatigande; men då hon tycktes brydd öfver sitt eget utrop, sökte han hjelpa under.
«Ödet har sina infall, fröken,» sade han.
De satte sig ned på bänken samman.
Stranden inunder dem låg tom och öde; endast ytterst ute på badhustrappan satt en ensam gestalt sammanhukad.
Det mörknade allt mer och mer i luften, och ljusen från Sassnitz-Crampas skeno allt klarare öfver från andra sidan viken.
Någonstädes ute å sjön, från en båt, som de ej kunde urskilja, ljöd dämpad sång upp till dem.
Truls berättade om sina resor, om den impuls till att fara ut, som han mottagit från henne, och om den slump, som satt honom i tillfälle att utföra sin önskan.
Hon förstod att fråga så mycket och så händigt, att han bara hade att afgifva svar och ändå lemna en uttömmande skildring.
«Nå, och har ni så trifts godt?»
«Jag vet inte.
Jag tyckte, hvart jag kom, att det hela angick mig inte.
Det var ju alltsammans vackert och nytt och märkvärdigt; men – det lemnade mig kall.
Det vill säga, sjelfva det affektiva i mig, det affektiva i mig som menniska och det produktiva i mig som diktare, – det förblef oberördt.
Jag stod liksom utanför.
Jag reste från ort till ort mest derför att det skulle så vara.
– I sjelfva verket har jag hela tiden gått rundt med hemlängtan, ehuru jag icke velat tillstå det för mig sjelf.»
Hon slog händerna samman och satt och såg på honom.
«Är det möjligt!?»
«Ja, ja, så är man.
Och det kan man inte för.
– Ser ni, fröken Schrader,» tillade han, efter en paus, djupt allvarsam, «jag tror aldrig jag nånsin kan komma intill en främmande natur och växa samman med den, utom genom en annan menniska, genom en kvinna.
Annars blir jag ett, och det andra ett, och jag går midt i hela härligheten som en enslig främling.»
Hon svarade ingenting; kanske förstod hon honom icke fullt; hon satt och tänkte.
Det hade blifvit sent, från hafvet kom kyla, och de bröto upp.
Inne i skogen var det ännu mörkare.
«Men här är det ju inte att se, hvart man går,» utropade hon förtviflad.
«Jo bevars,» sade han.
«Det går.»
«Kan ni verkligen finna er tillrätta?»
«Temligen.
Ser ni, jag är landbarn, fröken; och mörkret på slätten derhemma i Skåne är åtskilligt slemmare än här.
Der går man på smala vägar som slingra hit och dit, utan träd, och med djupa diken på begge sidor; och när det så till på köpet blåser, och det gör det ju alltid, så kan man äfven riskera att bli öfverkörd.
Här är det ingen konst att finna fram.
Var så god och tag min arm, fröken!»
Hon stack förtroendefullt sin arm in i hans, och efter ett tiotal minuter skymtade den lilla byns ljus fram mellan trädstammarne.
Det visade sig till begges öppna öfverraskning och dolda glädje, att äfven hon logerade i «Vater Danckwardts Gasthof».
Då de gingo förbi skänkstugan, varseblefvo de Vater Danckwardt sitta derinne i sin kakelugnsvrå, i mössa och morgonskor, med armbågarna på knäna och långpipan emellan dem, sofvande eller grubblande, det kunde man icke så noga afgöra.
De stego en trappa upp i tillbyggnaden, togo hvarandra i hand med ömsesidigt godnatt och «på återseende i morgon» samt försvunno bakom hvar sin dörr.
Det var en liten badort, och der rådde intet societetstvång.
Man var i allt sin egen friherre.
Hvar hotellstock bildade ett helt för sig, som badade samman, åt samman och roade sig samman.