Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna plan för sommarens tillbringande uppväckte allmän glädje och vann allas bifall.
Den var deraf förtjent och skulle skördat det, uppgjord af hvem som helst: huru mycket mer, uppgjord af en kung, och af en sådan kung, som Gustaf.
Umgängeskretsen här var nu förskönad af det skönaste, Sverige den tiden ägde: de tre Gratierna «Augusta, Ulla och Lovisa« 9.
Konungen förklarade sig sjelf för grefvinnan Meijerfelts riddare.
Hvarken drottningen, hans gemål, eller grefven, hennes man, syntes taga illa vid sig denna utmärkelse och den inbördes frihet, som deraf blef en följd.
Hertigen af Södermanland offrade sin dyrkan på grefvinnan Löwenhjelms altare.
Ingendera bemödade sig att dölja offerlågans häftighet, begge funno mera behag i herdelifvets förtrolighet, än i hofcirkelns bullrande tidsfördrif.
Prins Fredrik, i ansigtsbildning så väl som kroppsställning Europas vackraste furste bland sina samtida, valde, som sig höfdes, grefvinnan Höpken till sitt hjertas fru.
Det var Adonis vid sidan af Venus, och Venus i ordets hela mening.
Sergels mejsel har lånat hennes drag åt sin «badande kärleksgudinna«: ett mästerstycke, bidragande till begges odödlighet.
Höslåttern, inträffad under den förnäma och yra skarans vistelse på Ekolsund, gaf anledning till en maskerad vid solsken, en landtlig karnaval, alldeles egen i sitt slag och utan masker.
Hela hofkretsen af begge könen (med undantag endast af konungaparet) anlade bondkläder och deltog i allmogens sysselsättning.
Under bördan af en höknippa pustade här en grefvinna, ovan vid andra bördor, än Hymens.
Mot en tufva snafvade der en hoffröken, som aldrig halkat på de glatta, bonade golfven.
Tafattare, än en sockenskolmästare i stora verlden, betedde sig här kammarherren, som skulle hjelpa till att uppresa en höstack.
Och adjutanten sedan, eljest så stolt hofverande med sin blänkande sabel: huru erbarmligt vänsterhändt, huru förlägen och rädd han der umgicks med lian!
Nu var ordningen hos bondfolket att skratta åt dockorna på samhällets höjder.
Och hvilka hjertliga, stormande skrattsalfvor!
De utskrattade sjelfve måste instämma i dem, för att dölja huru flata de voro.
Den okonstlade prins Fredrik skrattade högre än någon annan och skrattade själfullt, äfven då löjet drabbade honom sjelf.
Prins Carl, fåfäng och tyckmycken, skrattade af ilska, när han ej kunde undgå begripa, att hans egen otymplighet gaf fart åt
den allmänna munterheten.
Hofkretsen försmådde ej ens att åka i höet, då det kördes in till ladorna.
Man åkte parvis – – – – .
«Ack! fallet är ljuft – då det sker uti hö:
Man sänks som af englar,
Bland vissnande stänglar,
Man reser sig åter som blomstrande mö«....10
Medan hölassen, som gjorde lyckliga, lyckligen fördes till ort och ställe som vederborde, höll konungen senat.
Var god och vänj er, benägne läsare! vid detta uttryck, hvilket vi ämna begagna så länge 1772 års regeringssätt räcker, för att skilja Gustaf III:s Råd, både från hans och sonens konselj efter 1789 och från Carl XIII:s och konung Bernadottes statsråd, hvilka samtlige äro en god del mindre, än 72 års senat, liksom frihetstidens rådkammare var betydligt mera.
De ärenden, som i dag förekommo i senaten, äro af ingen vigt för läsaren att känna; men så mycket mer den person, som vid tillfället och sedan länge förde protokollet.
Det är den bäst frejdade bland alla Gustafs gunstlingar, hans jemnårige, den åt hvilken han först skänkte och aldrig beröfvade sin bevågenhet, med hvilken läsaren nu får göra bekantskap; och på det att denna må bli lika angenäm som varaktig, låna vi en samtidig mästares afbildning:
«Ett snille, lätt, redigt fattande, eldigt och le«kande, men framför allt eget, rikt och skapande, «lika danadt för det allvarsamma, som det glädtiga, «för allmänna värf, som för umgängets behag; ett «hjerta öppet för glädjen, nöjet, vänskapen, för alla «blida känslor och rörelser, men tillslutet för alla de «omildare, eller der dessa åtminstone icke längre dval«des, än tilldess, med förmågan att dem fullgöra, «en segrande godhet snart förbytte dem i hjelpsam«het och välgörande.
– Den rikaste uppfinning, för«enad med den största verksamhet och det säkraste «val af medel; denna blick, som genomträngde men«niskors lynnen, upptäckte deras mest dolda rörelser, «ledde och styrde dem till sina ändamål; detta välde «öfver sig sjelf, som antog hvad skapnad som behöf«des, som efter detta behof qväfde eller framställde «egna sinnesrörelser; en vältalighet, alltid lätt och «öfvertygande, vexlande efter hvart särskilt tillfälle, «ny och egen för hvarje särskilt person och hvarje «särskilt lynne; den lyckan att lefva i ett tidehvarf, «som satte dessa egenskaper i den största dag och «den mesta verksamhet, att väljas till embetsman af «en Konung, som var lagstiftare och omskapare, att «som embetsman äga den vidsträcktaste befattning, i «den enskilta lefnaden sin Konungs mest oinskränkta «förtroende, att nyttjas till de mest grannlaga och «mest skiljaktiga värf, och utföra dem alla med en «lika skicklighet; i en sådan ställning, det sällsynta «öde att räkna flera vänner än ovänner, att, om icke «qväfva, åtminstone fjettra oviljan och hatet, att knappt «hafva känt någon menniska, den han icke tjent eller «hulpit; efter dessa lyckligare, fast mödosamma da«gar, den smärtan att tillsluta ögonen på sin Konung «och välgörare; den icke oväntade hvälfning att med «honom se sitt anseende och sin inflytelse falla, att «se sitt fall beredas, börjas och fullkomnas, att, fal«len, röna allt hvad motgången har hårdast, glömska, «otack, behof, armod, kroppsplågor, alla olyckor sam«manstötande för att krossa det mest känslofulla «hjerta; men likväl i detta ändrade skick behålla en «sinnesstyrka, så mycket mer beundransvärd, som «den visade förnuftets seger öfver känslan; slutligen «det missöde att liksom undanryckas en gladare ut«sigt och med detsamma tillfredsställelsen att glömma «och förlåta, och den ännu större att ånyo älska, «tjena och gagna.
– Stora regenter misstaga sig icke «i valet af de personer, de böra nyttja, och hvarest «hade Konung Gustaf III kunnat finna en tjenligare «Minister för utförandet af sina afsigter?
Konungen «omfattade allt med lätthet och skyndsamhet, och «hvilken liknade honom häri mera än denne?
Ko«nungen älskade att se alla saker föredragna med «ordning, tydlighet, men tillika frånskiljda all onödig «vidlyftighet, all betungande ledsnad, och hvilken har «någonsin i högre grad än denne besutit förmågan «att göra de mest invecklade och tröga saker lätta «och angenäma?
Konungen, full af snille och smak, «ville finna dem öfverallt, och denne införde behagen «i den stil, hvars tröghet man förut anklagat.
Bland «medel föredrog
Konungen alltid de lindrigaste och «mildaste, och hvilken var både med böjelse och för«måga skickligare att biträda honom än denne?
Näst «Konungen fanns ingen i hela dess rike, hvars fina «vett och intagande vältalighet voro mera oemotstånd«liga än dennes.
Läggom härtill den största lätthet «att arbeta, den rikaste uppfinning af medel och ut«vägar, den största rådighet i brydsamma belägenhe«ter, och vi skola icke vara förundrade öfver det «förtroende, Konung Gustaf III för honom hyst.« 11
Läsaren känner nu, eller igenkänner, den 26-årige yngling, som konungen, sedan senatens öfverläggningar voro slutade, sjelf befallte qvar till kavaljerstaffeln, lemnade inträde i hofvets aftoncirkel och med några smickrande ord inneslöt i sällskapets välvilja.
För den, han ännu torde vara obekant, tillägga vi namnet:
Ynglingen, på en gång anspråkslös och obesvärad, vann allas bifall.
Fruntimren bemödade sig att draga honom till sig, oaktadt i hans utseende ingenting annat var vackert, än snillets ur ögonen framblixtrande eld.
Hans eget kön fann hans umgängessätt behagligt och hans samtal upprymmande.
Prins Fredrik slöt sig till honom med hela hjertligheten af sitt öppna, från all afund fria väsen.
Till och med prins Carl gjorde sig till, att synas förekommande: att vara det låg icke i hans kärfva natur.
Några dagar senare ökades kretsen med ännu en embetsmanna-utmärkthet, af högre rang och ålder än den vi nyss låtit göra läsarens bekantskap: en f. d. rådsherre, som ej ville återtaga talàren, men likväl bibehöll ett större inflytande hos konungen, än mången, som bar den; ty riksrådet Carl Scheffer, liksom Gustaf III sjelf, drömde ej om annat, än franska mönster i allt, och fastän begge högljudt fröjdade sig, att partierna voro qvästa och partitiderna förbi, kunde Carl Scheffer aldrig glömma, att han varit Hatt – i själ och hjerta förblef han det också intill sitt sista andetag – och han hatade, så länge hjertat slog, och förföljde med hätsk ifver allt hvad som tillhört Mössornas parti och åsigter.
Detta utgjorde skuggsidan hos en man, som eljest i flera afseenden var värdig sin på snille, insigter och skicklighet rika tid och gjort sitt land heder.
Älskare för öfrigt af vitterhet, fina seder, fri, lätt, angenäm umgängeston, var hans atmosfer glädjens.
Och likväl blef konungen nu märkbart tankfull och vid sämre lynne, efter Scheffers ankomst.
Se här anledningen.
Under frihetstidens sista dagar hade ständerna förordnat åtal mot de embetsmän, som, förgätande ed och lag, blandat sig i de sista rikdagsmannavalen.
Det hade naturligtvis skett på hofvets anstiftan och till dess fördel.
Att konungen ville skydda sina kreatur må ingen förtänka honom; men att domrarne, utan sidoblickar på hans kända vilja, krossade lagbrytarne med lagens svärd, länder samme domare till heder.
Dessa tillhörde de fordna Mössorna och Pechlinska partiet; de sakfällde, Hattarna.
Det behöfdes ej mer, för att sätta den unge konungen och den gamle rådsherren i en bitter sinnesstämning.
Scheffer, hvilken nu medbragte underrättelsen till konungen om den stränga rättvisa, som af Götha Hofrätt blifvit öfvad mot hofvets hemliga handtlangare till statshvälfningen, inblåste tillika hos honom föresatsen, ej endast att hålla de sakfällde skadeslösa, utan äfven att tukta deras halstarrige domare.
Näpsten skulle i synnerhet riktas mot den bland dem, som verksammast bidragit till hvad som inträffat; men emedan denne ägde den största skickligheten, de mesta insigterna och driften samt det bästa hufvudet, behöfdes utomordentliga medel, för att bringa honom på fall.
Justitiekanslern var den naturlige rådgifvaren och organet vid dylika förehafvanden; men både konungen och Scheffer insågo, att han vid detta tillfälle ej var deras rätte man.
Lilljestråhle, en obeveklig f. d.
Mössa, skulle lika litet kunnat förmås, att, konungen till behag, uppoffra sina grundsatser och sin åsigt om embetspligt, som att förfölja sina förra politiske trosförvandter.
Under den smickrande förevändningen af hans oumbärlighet i Stockholm för konungen och senaten, vände man sig till hans närmaste man, baron Hegardt, med uppdraget, att på stället åvägabringa den ryktbara räfsten.
Liksom Curt tillhörde Pechlinska utbrytningen af Mössorna, så räknades Hegardt till hofpartiets mest konungskt sinnade utbrytning ur Hattarna och hade till och med af dem blifvit uppförd på riksråds-förslag vid 69 års riksdag, då de, i följd af thronafsägelse-farcen, fingo öfvertaget och drefvo Mössornas gamle senatorer ur Rådet.
För Hegardt fanns ingenting angenämare – i början, nemligen! – än detta uppdrag, hvilket för honom öppnade ett vidsträckt fält att tillvinna sig konungens bevågenhet och hämnas på politiska fiender.
Gustaf III bevisade, äfven vid detta tillfälle, sitt mästarskap i förställningskonst och i färdigheten att gifva sina enskilta lidelser skenet af nit för det allmänna.
När han den 1 Oktober 1773 uppträdde på Götha Hofrätts stora domsal och, sittande i presidentstolen, med ledamöterne omkring sig vid bordet, öppnade skådespelet med ett prunkande tal om fordna tiders förderf och framtidens lysande utsigter; så anade ingen ännu hvarthän det syftade.
Riksråderne Hermanssons och Stockenströms qvarstadnande såsom väktare öfver Hegardts verksamhet förespeglade helt andra afsigter och följder, än dem med hvilka konungen umgicks.
Också kastade han ej bort larfven så länge deras befattning med förehafvandet fortfor.
Vid besöket i Jönköping var Gustaf åtföljd af riksråderne Liewen och Ulrik Scheffer, hvilka gjorde honom sällskap till Stockholm.
General Pechlin befann sig just då i den lilla staden, för att der besörja sina sista angelägenheter, innan han för alltid afflyttade från orten, sedan han, utsläppt ur fängelset, gått ur tjenst och köpt en egendom i Calmare län.
– «Hvad tycker du om vår nymodiga frihet med sin enrådande medborgare-kung, som mest regerar på lustslott och landsvägar, och senatorer, skumpande med honom kring riket och som hjelpa honom att spränga allmogens hästar?« – frågade Pechlin sin vän, sedan konungen afrest.
– «Nya qvastar sopa ju alltid väl, säger ordspråket – svarade Curt.
– Ändan kröner verket, säger ett annat.
Vi få väl se huru det blir, när riksdag härnäst inträffar.
– «Nå, men det här upptåget?
– «Han vill göra uppseende och läska sin fåfänga.
Saken har i alla fall två sidor.
Missbruk ha visserligen skett, och det skadar icke att rycka upp dem med rötterna.
Det är ena sidan; den andra vore: om någon räf låge förborgad under tillställningen.
– «Och du märker icke, att han verkligen ligger der?
– «Utbytet af Lilljestråhle mot Hegardt ser väl misstänkt ut, och man kunde deraf sluta, att enskild fiendskap är med i spelet.
Mig bekymrar det i alla fall icke.
Mitt samvete är rent och jag tror till och med ej, att kungen har ondt i sinnet mot mig.
– «Hvarifrån hemtar du den slutsatsen?
– «Han har ju nyligen utfärdat mitt sköldebref.
– «Och sådant skulle kunna dåra dig, bror Curt!
Dct ville jag näppeligen föreställa mig.
Den här gynnaren förstår sig på hocus pocus.
Fast jag numera är rätt och slätt landtman, har jag ej gjort mig af med alla utliggare, och jag vet af säker hand, att alltsammans egentligen gäller ditt skinn.
Du är utkorad till försoningsoffer åt de lagbrytare, som du näpst för deras ränker vid sista riksdagsmannavalen; och vår inbördes vänskap, som ej är hofvet obekant, har icke – jag tillstår det med ledsnad – synnerligen förbättrat dina aktier.
– «Nå nå, de skola då komma i erfarenhet af i hvem de stungit hafva!
Hegardt eller den, honom sändt, skola rosa marknaden, det lofvar jag.
Den skrattar alltid bäst som skrattar sist.
– «Topp, bror Curt, att det ej må bli kungen!
– «Topp!
Och jag tillägger en strof ur den verklige justitiekanslerns redligt tänkta, fast kärft framställda Fidei-Commiss till sin son Ingemund:
«Lär känna menskor, gör dem godt, men ej för tack
och vinst.
«Små själar syfta endast dit: den sanna dygden minst.
«Om du för nit och redlig tjenst får hat och onåd bära;
«Det är din oskulds rätta pris och höjden af din ära.
«Camillus, se’n han storverk gjort, i landsflykt villigt går:
«Hans dygd just då sin högsta glans och evigt loford får.«
Imedlertid återskallade från verldens alla hörn ryktet om den stora akt af rättvisa, Gustaf utöfvat mot den ena af sitt rikes förste domstolar.
Att han vände sig just mot den, som merendels värnat friheten mot makten, icke mot den andra, som oftast varit maktens handtlangare att strypa friheten, visste man ej att tillägga.
Konungen prisades, i och utom Sverige, på vers och prosa, som en annan Aristides.
Det var en ny upplaga af «den förste medborgaren bland ett fritt folk«: samma silkespapper, samma perlstil, – samma tryckfel!
Och Gustaf hastade till en ny scen af sin regerings feeri, sprittande af rörlighet och omvexling.
Stolt att i Gustaf Wasa igenkänna sitt eget blod, hade Sveriges adel 1760 beslutit, att, på sin bekostnad, åt fäderneslandets störste konung uppresa en ärestod.
Den hann ej fullbordas innan arfvingen till hans namn och hans thron tagit de tillförne maktägande ständernas välde i besittning; men stolt, denne också, att få räkna sig till Wasas stämma, var Gustaf III långt ifrån att klandra denna punkt i frihetstidens testamente.
Tvertom, han var personligen följaktig, då bildstoden i December 1773 förflyttades från gjuteriet till platsen utanföre Riddarhuset, och klef upp på ställningen, för att tillse att allt blef riktigt ordnadt vid uppresandet.
Midt under detta bestyr snafvar konungen på en spik och faller.
Den vid tillfället talrikt församlade folkmassan ger tillkänna sin oro, men han lugnar den sjelf, i det han reser sig upp och ropar: «jag gjorde blott ett knäfall, mina vänner, för min store stamfar.«
Några ögonblick derefter, när stoden kommit på sin fotställning, lyftade Gustaf af sig hatten, svängde den i luften och ropade af alla sina krafter: «hurra!«
Flera tusen röster i trakten rundtomkring instämde uti och upprepade sin konungs glädjerop.
Ibland och för folket förblef Gustaf alltid densamme.
Aftäckningen skedde följande årets midsommarsafton, den 251:sta årsdagen, sedan Gustaf I intågade i Stockholm, den 31:sta från Holstein-Gottorpiska Husets inkallande i Sverige, den 35:te före den, då
en förtorkad qvist af denna stam, några dagar förut, inympades på det svenska konungaträdet.
Fersen, som var landtmarskalk, när bildstodens uppresande beramades, hade nu blifvit
Riddarhus-direktionens ordförande, när den blottades, och öfverlemnade, i spetsen för denna, åt konungen en i guld slagen skådepenning öfver tilldragelsen.
Ännu ett år senare, när Gustaf III från Ladugårdsgärdet anförde sitt lifgarde, hälsade han högtidligen sin store företrädares ärestod, och lät gardet, uppstäldt kring densamma, skyldra och gifva salfvor. 14
Konungaparets äktenskap blef med hvarje dag mindre lyckligt.
Det hade fordrats en myckenhet sammanträffande biomständigheter, att gjuta öfverensstämmelse mellan så olika lynnen, fallenheter, själsegenskaper, uppfostran, med ömsesidig inbilsk fördom om företrädet af hvarderas kungliga härkomst; och biomständigheterna tyngde i stället söndringens vågskål.
En ärftlig lifstids-konung utomdess, rusad af höghet och makt, hvilken skulle utan fasa kunna tänka sig en oskyld efterträdare!
Fredrik af Hessen stretade emot så länge han kunde, och dessa ränker kostade till och med inhemskt blod: och Carl XIII var, i följd af sina yngre års utsväfningar, en skröplig stackare när 1809 års män först, och löjtnanten baron Mörner sedan, skaffade honom thronföljd.
Gustafs egenkärlek tillät honom ej att bära skulden för sitt åttaåriga äktenskaps ofruktsamhet.
I andra afseenden skulle det smickrat honom, att sammanliknas med sin morbroder, Fredrik den Ende i Preussen; i detta ville han bevara det yttre skenet af olikhet, ehuru kanske just i denna punkt slägttycket sprang mest i ögonen.
Det är ett ordspråk: att ingen synes stor i sin kammartjenares ögon.
Vid detta eldprof kunde Gustaf III:s rykte ej bestå.
Med läsarens tillåtelse släppa vi ned rullgardinerna i hans sofrum, och låtsa ej märka smekungar och kammarpager.
Beylon, den tystlåtne, rådige, bepröfvade Beylon, fick nu, till sin bestörtning, af konungen sjelf del af hans afsigt, att offentligen upplösa sitt äktenskap med Sofia Magdalena, under förevändning, att hon ej skulle kunna skänka thronen någon arfvinge; sedermera ville han, enligt Gustaf Wasas föredöme, välja sig en ny gemål bland någon af svenska adelns döttrar.
På det underdåniga språk, läsaren redan känner, gjorde Beylon alla de invändningar, han ansåg i stånd att skaka konungens föresats; talade om en sådan händelses menliga uppseende i Europa: faran af en brytning med Danmark, hvartill den sannolikt skulle föranleda: de slägters hat och afund, som blefvo förbigångna emot den, på hvilken konungen fölle med sitt nya val: oredor, som derigenom nu och framdeles kunde uppkomma: slutligen – och på anslåendet af denna den ömmaste strängen i Gustaf III:s hjerta räknade Beylon i synnerhet – den fördunklade glansen af hans ätt, om det Holstein- Gottorpiska blodet uppspäddes med en simpel undersåtes, huru många anor denna också kunde berömma sig af.
Ingenting hjelpte; konungen hade svar i beredskap på alla inkast.
Europa hade i alla tider varit vittne till regenters äktenskapsskillnader.
Danmark, underlägset Sverige i makt, saknade orsak att beklaga sig öfver en skillsmässa, som icke vore åtföljd af någon skymf, då det sjelft för halftannat år sedan föregått med exemplet af en skymflig äktenskapsskillnad mellan konungen der, Christian VII, Sofia Magdalenas egen bror, och Carolina Mathilda, systern till det mäktiga Englands regerande konung, Georg III.
Hvad som passat och lyckats för den Förste Gustaf, anstode äfven den Tredje.
Hvarken Wasas eget eller sonen Johans förmälningar med svenska fröknar hade vållat några oredor; tvertom: det var den store konungens första äktenskap med en utländsk prinsessa, som i sjelfva verket var olyckligt; och det var Johan III:s utrikes borna gemål, hvars katholska fanatism bragte sinnena i jäsning och åstadkom villervalla.
Anna Sofia Reventlau, Fredrik IV:s sednare gemål, var en dansk fröken, och Sofia Magdalenas egen farfarsfar hade således knutit ett lika beskaffadt förbund, hvilket han (Gustaf III) ämnade göra på ett i alla afseenden mera lysande sätt.
Den sluge Schweitzaren begrep, att vidare invändningar å hans sida varit förgäfves och törhända ännu mer skulle äggat konungen, att framhärda i sin föresats.
Utan att förändra uppsåt att göra konungens till intet, låtsade Beylon sig öfvertygad af hans skäl och föreslog en utväg att främja Gustafs plan, hvarigenom densamma säkrast skulle kunna kastas öfverända.
– «Ers Maj:ts vishet har ofelbart i detta, som alla andra afseenden, föregått min underdåniga välmening, då jag vågar fästa dess höga uppmärksamhet på nödvändigheten af behörig läkares intyg om drottningens oskicklighet till äktenskap; och behörig lärer ingen annan kunna anses i ett så grannlaga fall än Eders Maj:ts egen tjenstgörande lifmedicus.
– «Derpå har jag redan varit betänkt, och Dalberg skall oförtöfvadt erhålla mina befallningar.«
Det var just detta Beylon beräknat.
Dalberg, redlig och orubblig, men fåfäng och snarsticken, skulle lika litet kunnat förmås, att yttra sig mot sakens befinnande och sin öfvertygelse, som att förtiga sin mening, om andre uttalat en motsatt.
Lifmedicus Dalberg rynkade pannan, då konungen framställde sin afsigt att låta upplösa sitt äktenskap, och svarade ett tvert «nej« till begäran om ett efter detta ändamål lämpadt läkarebetyg.
– «Denna gensträfvighet kunde bekomma er illa – utbrast konungen, lågande af harm.
– Hvad skall det heta min herre?
Begriper ni ej att sätta värde på er monarks ynnest, och fruktar ni ej min onåd?
– «Begge delarna, Ers Maj:t; men mitt samvete och Ers Maj:ts eget förbjuda mig att intyga något, som jag vet strida mot sanningen.
– «Nå, som ni behagar.
Skylla er sjelf för följderna.
Det här skall komma att ångra er.
Det finnes säkert andra af ert yrke, som skola tacka Gud och mig, att jag vill öppna dem ett tillfälle att förvärfva min bevågenhet.
– «Jag betviflar, att någon läkare kan tillåta sig underskrifva ett sådant intyg; men om så vore, nödgas jag, både för sakens skull och för min heders skull, protestera inför hela den vetenskapliga verlden.
– «Nå det måtte jag säga!
Tacka Gud, att ni nu talar med er konung mellan fyra ögon.
Om någon hört denna oförskämdhet, vore ni förlorad.
«Jag känner för väl Ers Maj:ts rättvisa och ädelmod att befara något sådant.
I alla fall blefve Ers Maj:t illa betjenad med ett intyg, huru beskaffadt som helst, derest utgången vederlägger innehållet.
Än om drottningen, efter skillsmässan, förmäler sig ånyo och blir mor?
Både den, som utfärdat betyget, och Ers Maj:t sjelf blottställdes då rätt vackert.«
Vid detta inkast studsade konungen.
Det var hufvudet på spiken.
Derpå hade han ej tänkt.
Han slog i ögonblicket läkarebetyget ur hågen.
– «Jag skall närmare fundera på saken.
Imedlertid, om välfärden är er kär, om ni för framtiden vill räkna på min bevågenhet, så fordrar jag af er grafvens tystnad.
Läkaren och bigtfadern hafva alldeles samma pligt att icke yppa hvad dem anförtros.
– «Och jag skall aldrig svika Ers Maj:ts höga förtroende.«
Dalberg afträdde och Beylon efterskickades på nytt.
– «Jag har besinnat mig: det vill säga, jag har tills vidare uppskjutit att fatta det afgörande beslutet.
Sveriges framtid är likväl så länge icke försäkrad.
Om nya hufvuden växa på partiernas hydra, så gå frukterna förlorade af allt hvad jag hittills uträttat.
– «Det Gud och Eders Maj:ts vishet förbjude!
Men då det afgörande steget blifvit uppskjutet, skulle måhända ett förberedande under tiden gifva ett ytterligare stöd åt den sakernas ordning, som utgör Ers Maj:ts odödliga storverk.
– «Hvad menar du?
Förklara dig tydligare.