Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon vände sig oroligt i soffan, kramade näsduken och öppnade ett par gånger läpparne, men sammanpressade dem å nyo.
»Hör du, Melcher», sade hon slutligen, med en obehagligt vårdslös ton, »tycker du verkligen att fru Örnfelt är vacker?»
Melcher såg upp och skrattade torrt.
»Det var en löjlig fråga!
Den kommer åtminstone icke à propos!
Jag vet icke, att det någonsin varit fråga om fru Örnfelts skönhet.»
»Kors, jag tyckte, att du i morse sade, att hon såg så bra ut», svarade Berta med samma vårdslösa ton.
»Gjorde jag?
Jag tycker verkligen, att hon har ett ovanligt intagande utseende.»
Bertas ögon flammade, och bröstet flämtade plågsamt häftigt.
»Vet du hvem jag tycker hon liknar?» fortsatte hon, i det hon knep ihop sina ögon, och ett nästan elakt drag spred sig öfver ansigtet.
Melcher svarade ej, men hon såg på hans blick, som alldeles orörlig var fäst på tidningsbladet, att han hörde hvad hon sade.
»Mins du en gång – vi hade varit gifta ungefär ett år – då vi en afton gingo hem från teatern och mötte en qvinna, som ej ville gå ur vägen för oss?
Hon såg så besynnerligt på dig – hon var mycket vacker – jag frågade dig hvad det var för slags menniska, och du svarade undvikande – jag var så ung och obekant med verlden på den tiden.
Henne liknar fru Örnfelt – drag för drag – i synnerhet i blicken.»
Melcher kände hur han förlorade sjelfbeherskningen.
»Berta!» utropade han, i det han reste sig upp med blixtrande ögon, »detta är simpelt.»
»Simpelt?
Jag förstår inte hvad du menar?»
Och hon såg på honom med en lång, oskyldig blick, medan hon invertes skakade, så att hon måste trycka händerna kring hjertat för att icke skrika.
»Nej, du har rätt, vi förstå icke hvarandra», svarade han dystert.
Han kastade ifrån sig tidningen och lemnade häftigt rummet.
Då han gått brast Berta i en hejdlös gråt, som fortfor ända tills en sönderskakande snyftning, med derpå följande vanmagt, å nyo drog honom till hennes sida.
Under de följande dagarne träffades fru Örnfelt och herrskapet
Ryning flere gånger.
Ingen af dem trodde sig egentligen uppsöka den andra, men instinktmessigt drogos de alla tre till hvarandras sällskap.
Berta var kanske den, som var ifrigast med att uppsöka Mathilde.
Hon kände ett slags raffinerad, njutningsfull pina i att sitta och se på henne, granska hennes gestalt, svängningen på hennes lif, formen på hennes fötter.
Hon kände att hon hatade henne, hon plågades af hennes närhet, och ändå måste hon uppsöka henne, måste pina sig sjelf med att utforska alla dessa små hemliga skönhetsdrag.
Ibland var statsrådinnan med dem, och då blef det en mycket treflig och jemn sinnesstämning i sällskapet.
Man pratade och skämtade, gjorde narr af badgästerna och skrattade åt deras toaletter.
Berta kände sig då alltid på säker mark; hon kunde vara både qvick och skarp, och då statsrådinnan var närvarande, belönades hon alltid med klingande skrattsalvor.
Äfven Mathilde skrattade – ehuru hon just icke fann det behagligt att höra, hur den ena efter den andra af badgästerna drogs fram och öfverhöljdes med hån, derför att hon hade en smaklös klädning eller gick illa eller något dylikt.
Melcher deremot satt merendels tyst; han förstod sig icke det minsta på skämt – dessutom var det för närvarande ett uppror inom honom, ett hemligt qval, som alldeles bragte honom ur den vanliga, dåsiga jemnvigten.
Men då Mathilde var ensam med Melcher och Berta, då framstod hela den förfärliga skilnaden mellan dessa begge qvinnor bjert och skärande.
Då kom det småaktiga, förkrympta å nyo öfver Berta; utan att Mathilde förstod eller ville det, tryckte hon henne med sina samtal, med sitt uppträdande, med hela sin personlighet, och den vanmägtiga hätskhet, Berta kände häröfver, gjorde ibland deras sammanvaro till ett enda, skärande missljud.
Mathilde hade läst mycket, sett mycket och tänkt ännu mer, och hon hade en ovanlig lätthet att på ett behagligt, träffande sätt gifva uttryck åt sina reflexioner och erfarenheter.
Ibland då de sutto tillsammans kunde hon öfverlemna sig åt denna sällsynta förmåga att konversera; hon blef liflig och intresserad, släpte lös sin fantasi och lät sina åhörare för några ögonblick skåda in i den rika verld, hon gömde inom sin lugna yta.
Melcher blef då som en ny menniska; det eggande hon ifrån första stunden haft på honom verkade under dylika samtal som ett ädelt vin.
Han som vanligtvis var ända till sjuklighet sluten, han som aldrig med någon – annat än med sin hustru, om hon förstått honom – skulle velat tala om sina känslor och åsigter, han öppnade nu oförbehållsamt sitt själslif och blottade, sig sjelf ovetande, det finaste och ömtåligaste deri.
Berta försökte att följa dem, och så länge de sysselsatte sig med konkreta ämnen, med böcker, taflor etc., gick det temligen bra.
Då släpte hon icke taget, då höll hon sig uppe bredvid dem, ja, till och med öfverröstade och nedtystade dem med denna obarmhertiga kritik, som okunnigheten så gerna använder.
Men då de kommo in på något mera djupgående ämne, då kunde hon icke ens stapplande följa.
Hon förstod icke samtalets gång, hon afbröt dem med sin skarpa, befallande röst, hon störde stämningen genom häftiga inkast, som vittnade om en total missuppfattning af det sagda; hon tråkade ut dem med sin blotta närvaro, ända tills hon slutligen lyckades draga dem ned till sig, till den triviala ståndpunkt, der man icke talar, utan pratar.
Ibland kunde Melcher då känna den bittraste leda mot Berta, och han inlade ett alldeles öppet förakt i de svar och tillrättavisningar han gaf henne.
Ibland åter kände han blott sorg och grämelse, – hon var ju ändå hans hustru, den qvinna med hvilken han nu i tio år lefvat tillsammans, det var, som om han sjelf blifvit kränkt genom hennes hänsynslöshet och nästan ofrivilligt försökte han att hjelpa henne till rätta, att urskulda och lugna henne.
Mathilde kände sig icke det minsta stött eller förvånad häröfver.
Hon smålog blott på ett medlidsamt, öfverseende sätt, ändrade så småningom samtalston och gled försigtigt och finkänsligt in på det område, dit hon märkte att Melcher ville ha henne.
I allmänhet var Mathilde mycket vänlig mot Berta; hon hyste icke den allra minsta ovilja mot henne.
Hon kände blott den farliga likgiltighet, en öfverlägsen person ofta känner för den, som står djupt under henne; Berta intresserade henne ej, hon brydde sig ej om att utforska henne, att sätta sig in i hennes förhållanden.
Allt ifrån första stunden betraktade hon henne blott som en börda för Melcher, som någonting, hvilket hämmade och förstörde honom.
Hon utgick blott från hans ståndpunkt, hon förstod blott hvad han led, – och bakom alla dessa små lumpna nycker, detta inskränkta uppträdande, såg hon aldrig qvinnan, som förtärdes af kärlek och svartsjuka, utan blott det själsdödande påhänget.
En afton, då de suttit tillsammans en stund på verandan till baron Rynings villa, kommo de att tala om ordet »pligt».
Det var ett ord, som Berta tyckte mycket om; hon kastade sig nästan passioneradt deröfver, hon ordade vidt och bredt och med hög röst, och slutligen öfvergick hon, på vanligt qvinnomanér, med en temligen genomskinlig ifver till personlighet, i det hon först talade om föräldrars och barns och slutligen om äkta makars, särskildt mannens, många förpligtelser.
Mathilde hörde tankspridt på Bertas tirad.
Hon satt litet framåtböjd, med ena armen hvilande mot stolskarmen och foten långt utsträckt.
I motsats till Berta, som i allmänhet gerna hade något arbete i hand, rörde hon sällan vid en nål; hon satt alldeles sysslolös, i en behagligt drömmande ställning, och ritade figurer på golfvet med spetsen af sin parasoll.
»Och jag», sade hon småleende, då Berta slutat, »jag förstår mig icke alls på att uppfatta ordet pligt.
För mig är det bara en tom abstraktion – ett ihåligt benrangel utan kött och blod ...»
Melcher gaf henne en hastig, forskande blick, och Berta borrade sina ögon i henne, som om hon hade velat genomstinga henne.
»Hvad i all verlden menar ni?» ropade hon högljudt.
Jag förstår er inte ...»
»Åh, det är mycket enkelt», svarade Mathilde. »Jag menar blott, att ordet ’pligt’ är mig så motbjudande.
Jag tänker alltid på tunga jernkedjor, på ett ok som trycker och förslöar, på galèrslafvar, som äro ohjelpligt fästa vid hvarandra ...»
Berta blef blossande röd och bleknade derefter häftigt.
Det var någonting i Mathildes ord, som ända till raseri uppretade henne.
»Men är ni då galen?» skrek hon häftigt.
»Vet ni väl hvad ni säger?
Vet ni att det är alldeles omoraliskt?»
Melcher fann sig befogad att lägga sig emellan.
»Och det är ni, fru Örnfelt, som säger så», sade han, med en underlig, skarp betoning på hvarje ord, »ni, som visat er vara den mest uppoffrande, pligtstarka hustru.»
Mathildes ansigte blef plötsligen djupt allvarsamt.
»Och ni tror att det var pligt?» sade hon, i det hon lutade sig fram emot honom och fixerade honom med halfslutna ögon.
»Ah, hvad menniskor plågade mig, när de talade om att jag fylde min ’pligt’!
Hvad jag hatade detta ord!
Hvem har sagt, att det var min pligt att stanna hos honom?
Kanske hade det snarare varit min pligt att lemna honom.
Nej, det var kärlek – kärlek ända in i det sista – om än kanske icke i den mening ni ger åt ordet kärlek, så likväl ömhet, medlidande – kärlek till minnet af en försvunnen dröm ...»
»Nå väl, på så sätt är det blott ett tomt ord ni fäster er vid», invände Melcher, »ni tycker icke om ordet pligt, men saken blir i alla fall den samma för er.»
»Icke alldeles.
Det finnes menniskor, som göra det rätta ’för det rättas skull’ – som det heter – det skulle aldrig jag kunna göra.
För mig måste det alltid finnas kärlek bakom ...»
»Ni virar blommor omkring de der tunga jernkettingarne, ni nyss talade om», sade Melcher småleende, »men kettingarne finnas i alla fall qvar.»
»Nej, nej», svarade hon ifrigt, »jag förvandlar dem till blomsterkedjor.
Det tomma, abstrakta pligtbegreppet finnes ej till för mig.
Om jag tänker mig en synd, genom hvilken jag icke på minsta sätt förorättade någon mensklig varelse, skulle jag ej känna samvetsagg, om jag beginge den.»
Berta kastade ifrån sig arbetet och reste sig häftigt upp, så häftigt, att stolen med en bullrande skräll föll omkull bakom henne.
»Förlåt mig», sade hon med sträf och kall röst, »men jag kan ej längre vara med om detta samtal.
Jag uthärdar ej att höra åsigter, som håna hvad jag anser högt och heligt – och jag orkar tyvärr icke försvara mig ...»
Hon gjorde en lätt böjning på hufvudet och lemnade derefter verandan.
Melcher reste sig upp, liksom för att följa sin hustru, men så satte han sig ned igen.
Mathilde satt alldeles orörlig, med ögonen nedslagna och ansigtet lugnt och blekt.
Det enda tecken till sinnesrörelse var, att hon andades djupare och hastigare än vanligt.
Slutligen såg hon upp, ryckte med ett litet satiriskt småleende på axlarne och reste sig från stolen.
»Jag skall ej uppehålla er längre», sade hon, i det hon tog sina handskar och gick fram mot trappan, »gå för all del in och lugna er hustru – hon är kanske rädd, att jag skadar er med min dåliga moral ...»
Han gjorde blott en bugning och lät henne gå.
Men då hon gått ett par steg utför trappan, kom han framspringande och nästan stälde sig i vägen för henne.
»Brukar ni aldrig promenera i parken om qvällarne?» frågade han brådskande, med låg röst och sväfvande blick.
Mathilde spratt till.
Denna fråga kom så djerf och oväntad, och likväl så bekant, så likt ett eko af hennes egen hemliga längtan.
Men hon förlorade ej hållningen.
»Åh jo – ibland», svarade hon vårdslöst, »en stund efter supén ...»
»Det är för tidigt då», sade Melcher ännu djerfvare, »icke förr än fram emot elfvatiden är månen fullt uppe ...»
Hon såg blott upp med en otydlig, halft förolämpad, halft skygg blick, en blick som kunde betyda både ja och nej.
Derefter böjde hon litet på hufvudet och lemnade honom hastigt.
Då Melcher kom in, var Berta i fullt uppror, och det var alldeles omöjligt att lugna henne.
Förgäfves sökte
Melcher att förklara hvad fru Örnfelt menat, att det blott var en definition på ordet pligt, förgäfves skildrade han, så vältaligt han kunde, hvilken trofast, uppoffrande hustru hon varit – det hjelpte ändå icke.
Berta vidhöll envist att Mathilde sagt, att hon afskydde att göra sin pligt, och Melcher kände, att hon nästa morgon skulle sprida detta yttrande bland hela badsällskapet.
Han tröttnade slutligen på att motsäga henne.
Han blef som vanligt tyst och sluten och kände blott en brinnande längtan, att timmarne skulle fly och qvällen och natten komma.
Berta brukade hvarje afton taga in kloral för att få sofva.
Natten var således den enda stund, Melcher hade för sig sjelf – natten med sitt trolska månsken, med sin tystnad, med sin farliga ensamhet – och han måste begagna sig af denna tid för att få träffa Mathilde.
Odet dref honom att gjuta olja på elden – att drifva till full mognad det frö, som låg slumrande inom honom.
I gryningen
Bubblor 1.
Teorier 39.
Ett lyckadt skämt 75.
En tanke 99.
Kamratskap 125.
Uppgörelse 179.
Lycka 215.
BUBBLOR.
Hettan blef allt olidligare.
Den kom från blodet och strömmade med andedräkten ut i salen, samlade sig småningom och steg.
Längs med pelarne strök den upp till läktaren, som sträckte sig rundt om salen.
Där ökades den genom bidrag från hundratals lungor, lyfte sig allt högre och samlade sig där uppe vid taket.
Men allt jämt kommo varma ångor från dessa sex hundra lefvande varelser, atmosfären tjocknade alt mer, och snart hade värmen inkräktat hvarje vrå af salen.
Den strök sig mot de kalla ytterväggarna och afsatte små kalla glänsande vätedroppar på oljemålningen, den lade sin tryckande hand öfver hvarje bröst och satte sin röda skylt på de flestes ansikten.
Akademiska föreningens stora sal var för närvarande inredd till teater.
På bänkarne mellan pelarraderna sutto professorer och förmögnare borgare med fruar och döttrar.
Här och där, liksom instucken mellan dem, en student, hvars hela utseende gaf vid handen, att han i afton uppträdde med pretention.
Han kunde växla en och annan blick med kamraterna, som stodo i en lång svart rad längs med hvardera väggen, men i allmänhet höll han ögonen riktade framåt mot scenen, eller kanske mot någon liten nacke, som skymtades mellan mammorna, kysstäck och hvit, med håret kammadt uppåt, liksom för att visa, hur vacker den var.
Ridån hade nyss gått ned under entusiastiska bifallsyttringar.
Det var sista representationen — oåterkalleligen sista — och publiken ville så eftertryckligt som möjligt visa sina sympatier för sällskapets primadonna, fröken Hansen, hvilken som “donna Juanita“ hade förstått trolla sig in i en hel del hjärtan.
Därför dånade applåderna i afton häftigare än vanligt, och “lilla Nita“ tultade in i sin bébé- kostym och neg så graciöst och vackert, medan hon åt alla håll strödde sitt barnsligt oskyldiga småleende.
Buketterna rägnade ned för hennes fötter, kavaljeren böjde sig och sopade upp dem.
Och medan han låg där på knä och räckte henne publikens doftande hyllning, gick ridån ner, men blott för att strax åter gå upp.
Vid vänstra sidan, nästan ända framme vid rampen, stod en student med ryggen stödd mot främsta pelaren.
Hvarje afton under sejouren hade man sett hans bleka ansikte på samma plats.
Det svarta håret med sina grå ljusreflexer, de tindrande ögonen — hela det unga ansiktet med sin genomskinliga entusiasm hade väckt fruarnas nyfikenhet.
Man hade utforskat, att han hette Robert Stenson, att han läste på filosofie-kandidatexamen och åhörde föreläsningarna i ästetik, att han var nitton år och ende sonen till en prestänka i små omständigheter, men att han icke desto mindre var kär i en af skådespelerskorna.
— Nu sutto två af professorskorna och talade om, hur orätt det var af en så ung man att gå och bli kär, i synnerhet i en skådespelerska, och att hvarje kväll gå på teatern, när man var så fattig.
Stenson tycktes försjunken i tankar.
Rundt omkring honom sorlade bekanta och obekanta kamrater och kastade genom lorgnetter och kikare dämpadt förälskade blickar på stadens skönheter, medicinska Venus och teologiska Hebe, som sutto på bänkarne och låtsade, som om de ingenting märkte.
Endast han stod med ansiktet vändt mot scenen.
Hufvudet var lindrigt framåtlutadt, så att fruarna från parkett icke sågo annat än hans svarta hår, ögonen nedslagna mot golfvet.
En och annan gång lyfte de sig dock, det kom ett besjäladt uttryck i dragen — ett leende föddes och slocknade i samma blink.
Och så återtog ansiktet sitt melankoliska, frånvarande utseende.
Ja, nu var det slut med dessa aftnar af lycka!
Nu skulle hon resa.
Och han — —?
Till en början skulle han få sina tre mål om dagen ordentligt som förut.
På sista tiden hade det varit som det kunde med maten — men han hade varit på teatern, han hade sett — —
Nåja, det var kanske bäst som skedde.
I längden kunde man nog inte hålla ut med att lefva på ett mål om dagen.
Här kom ett matt småleende på hans läppar.
Man måste ju äta för att kunna lefva.
Och man måste lefva för att kunna älska.
Alltså måste man äta för att kunna älska!
Nej, det var för barockt!
Sorlet i salen var nästan bedöfvande.
Man sade kvickheter och skrattade själf, om ingen annan fann sig föranlåten att göra det.
Somliga uttömde sin visdom i kritiska små anmärkningar, andra i större föreläsningar.
Hundratals munnar höllo på med att kalfatra samma ämne.
Men ingen särskild röst hördes.
Blott detta söfvande, brusande, entoniga sorlande.
Han stod och tänkte öfver sitt förflutna lif.
Hvad det var länge sedan han var barn!
Det tycktes honom, som hade ett helt sekel förflutit sedan den tiden, då han som Ulf Slaga förde sitt tappra röfvarband på lönliga stigar emot den rike pfalzgrefvens borg vid Rhen med dess höga tinnar, där sablar glimmade i solljuset, och dess hängande torn; eller som “den fläckige pantern“ svingade sin väldiga tomahawk i urskogarne kring sin födelsestads kyrka.
Så länge sedan!
Eller när han om aftnarne satt på faderns knä och lyssnade.
Skymningen bredde sig allt djupare och djupare, elden i piphufvudet glödde till ur mörkret vid hvarje bloss — liksom ett rödt öga; borta vid fönstret satt modern, och båda lyddes till stämman, som klingade lidelsefri och undergifven, vare sig han talte om guds godhet eller om världens skönhet, som en kristen gärna kunde fröjda sig åt — om hur det onda blott var en bakgrund, som var till för att låta det goda träda så mycket tydligare i dagen — — hur en människa aldrig kunde bli olycklig, så länge hon hade en barmhärtig, kärleksrik fader i himlen.
Till honom kunde hon ju alltid vända sig i bön — han skulle hjälpa henne, ty han var god — —
Bubblor!
Om gud var god, hvarför hade han då tagit hans faders lif?
Hvarför hade han just ryckt bort denne den ädlaste man han någonsin känt?
Om gud var allvetande, visste han ju, att han därigenom skulle stöta ett barnahjärta ifrån sig.
Och “den som förargar en af dessa minsta —“
Ah, hur hade han icke hädat, medan han i förtviflan vred sig på mattan inne i sitt rum!
Hur hade han icke i barnslig harm förgäfves sökt finna ord, som kunde såra honom, världarnas herre och skapare, blodigt i hjärtat —
Hjärtat?
Gud var en ande utan kropp.
Alltså hade han icke häller något hjärta.
Altså var han en hjärtlös gud!
Det kom ett småleende på hans tunna, djupröda läppar.
Hur stolt han hade känt sig öfver detta bevis!
Det hade kommit öfver honom liksom skadeglädje — — som om han hade demaskerat en bedragare.
Men detta var länge sedan nu.
Han mindes en annan tid, då lampan lyste från hans arbetsbord ända till sent på natten.
Han satt med boken uppslagen framför sig och hufvudet lutadt i sina båda händer.
Men det var icke alltid han läste.
Ibland drömde han bara.
Hans tankar gingo framåt i tiden, han såg sig själf som student.
“Idéens fanbärare“ hade fadern kallat dem; och han hade berättat så många vackra drag från sin egen studenttid, om uppoffrande vänskap och troget kamratskap, om ungdomlig hänförelse för allt rätt och sant.
Men också om sprakande lefnadslust och ystert skämt, om knappa vilkor, som tycktes ha varit så lätta att bära därför, att man icke föraktades för sin fattigdom — därför, att man var student.
Han hade sett dem ibland.
Majsolen strålade klar öfver deras hvita mössor, sidenfanorna svajade, arm i arm tågade de fram i en enda lång rad.
Och sången klingade:
“Stå stark, du ljusets riddarvakt — “ Bubblor, vackra, skimrande bubblor!
De brusto alla vid beröringen.
För ett år sedan hade han kommit till universitetet.
Men lifvet där hade icke motsvarat hans förväntningar.
Han märkte, hur de fleste sågo honom öfver axeln därför, att han var så ung.
Han kände sig sårad däraf och drog sig tillbaka.
Men icke modlös och förkrossad.
Ännu hoppades han lika mycket af lifvet.
Det gälde blott att vänta, att arbeta och tvinga sig till anseende.
Att stämma ner sina fordringar för tillfället och icke begära för mycket i början.
Han stängde sig inne och började stormläsa.
Det fans ju ändå allt det där, efter hvilket hans själ sträckte sig i feberaktig längtan, allt det där, som vuxit in i hans medvetande liksom tron på gud, men aldrig våldsamt blifvit ryckt upp med rötterna.
Felet var blott, att han icke strax kunde räcka det allt.
Det kom på honom som en ingifvelse, att hans examen skulle vara ett af kompetensvilkoren, och han ägnade sig åt sina studier med brinnande flit.
Under det första året af sin studenttid kom han nästan aldrig ut.
Det var i början af tredje terminen som han låg vid universitetet, då teatersällskapet kom till staden.
Hap kunde icke neka sig den lilla vederkvickelsen att gå upp.
Han bevistade första, andra och tredje representationen; och slutligen kunde han icke dölja för sig själf, att det icke endast var kärlek till konsten som drog honom dit.
Vid den upptäckten kände han sig något ängslig och funderade på att draga sig tillbaka, men kunde icke.
Där vaknade nu igen hela hans kufvade längtan efter lycka, efter att upplefva något, hvad som hälst, blott det gaf honom i förskott en enda liten droppe af all den sällhet, lifvet ju ändå höll i beredskap.
Om det funnes någon som kunde älska honom!
Där han nu stod, hade han stått hvarje afton under sejouren.
Och icke allenast fruarnas uppmärksamhet hade han tilldragit sig, utan också hennes.
Han såg det på den snabba blick, som flög till hans plats, hvarje gång hon gjorde sin första entré.
Han rätade på sig, och ögonen riktades hastigt mot scenen.
Åh, som hon spelade!
Han kysste henne i tanken för hvarje replik.
Och hur skön hon var!
»Skön när hon log,
skön,
skön som en solbeglänst lilja.
Skön när hon grät,
skön som en daggbestänkt ros.»
Detta var något som alldeles af en händelse föll honom i minnet.
Dels fann han strofen ganska vacker, dels hade den sin egen historia.
Han hade suttit vid skrifbordet med pennan i handen, brinnande af längtan att skrifva något snillrikt, något som han med stolthet kunde lämna henne, af hvilket hon skulle kunna se, att det icke var en vanlig hvardagsmänniska som ägnade henne sin hyllning.
Men han var som förkollrad i hufvudet.
Det var som hade han icke sett hos henne mer än en egenskap.
Och mekaniskt skref han ordet upprepade gånger efter hvarandra.
Till slut stod det där i en lång rad, som tilltalade honom som en vers af skiraste poesi, som ett hänförande tema.
Och med lätt hand satte han dit några variationer.
I början hade han funnit strofen sublim; men redan efter ett par timmar hade han blifvit nyktrare.
Och slutligen brände han den, som han gjort med det andra.
Nu kom den för honom igen.
Det tycktes, som hade orden bitit sig fast i hans minne.
Hvilket skimmer af oskuld det låg öfver hela hennes väsen!
Det var något så eteriskt i hennes apparition, som kunde hon flyga bort med ljudvågorna.
Och när hon sjöng — då skulle han gärna offrat sin syn för ett solgrand kärlek.
När ridån gick ner för sista akten, blef det en stormande ovation.
Han stod lutad mot pelaren, halft medvetslös; såg henne komma in och tacka med djupa nigningar, som nästan gjorde intryck af kryperi för publiken.
Och så det där småleendet, som hon portionerade ut åt alla!
Buketterna flögo och föllo till hennes fötter.
Direktören böjde sig efter dem, i det han nyfiket såg på visitkorten, som sutto instuckna i en och annan.
Hon gjorde sina djupa komplimanger och smålog.
Hvarför skulle hon småle så där åt alla?
Hvarför skulle hon krypa som en hund?
Salen började bli tom på folk, men han stod kvar liksom bedöfvad.
Ett lätt buller inifrån scenen kom honom att spritta till.
Och med ens föll tanken öfver honom med hela sin förfärande tyngd; aldrig se henne mer!