Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag medgifver det, men Irol- tillika, alt det är lättare för domaren än för jurymannen, enär det hörer till dell förres yrke att tillämpa lagen, öch hart således vant sig att för särskilda fall följa gifna principer och, der dessa saknas, construerar sådana enligt lagens allmänna grunder och analogi samt sålunda i hvarje fall följer objectiva grunder, då deremot af jurymannen, sorn ofta för första eller andra gången beträder domarebanan, icke kan fordras att så noga hafva öfvertiinkt sitt kall, och hvilken sednare derföre mera följer sitt hjertås tillfälliga röst, än i5 H, tö Den 17 O c t o ber e. 111. domaren, sorn ledan för sig äger allmängiltiga grunder till sitt rättesnöre.
Hr Dalman liar omtalat olägenheter, som skulle uppsla af juryinrättningens borttagande, hvaribland äfven omnämnts en större tidsutdrägt för parterna.
Jag kan likväl icke inse detta, ty rättegångens långvarighet måste blifva densamma, om domstolen är permanent eller ieke.
Om än icke appel äger rum angtde factum, kan man dock i afseende på lagtillämpningen erhålla rättelse i domen.
Hr Dalman har äfven sagt, att domaremagten vore partisk mot publiciteten, emedan publiciteten är en controll på embetsmannacorpsen.
Härvid erinrar jag, att såvida domaren är en sansad man, som följer sin öfvertygelse, och publiciteten är sådan den bör vara, bar han af densamma ingenting att befara.
Man finner, att i England, hvarest publiciteten står på en hög och aktningsvärd ståndpunkt, domarecorpsen aldrig är utsatt för dess anfall.
Skulle man utgå från denna grundsats, borde ingen embetsman få inträda såsom ledamot af juryn, emedan han dertill vore jäfvig.
Jag tror, att juryinrättningen skulle härigenom förlora ganska mycket, enär en stor del af de upplysta personer, som egnat sig åt embetsmannabana!!, då skulle vara uteslutna från inträde i jurynämnden.
Så är icke heller förhållandet i andra länder.
I Frankrike har man stadgat den princip, att nästan alla lägre tjenstemän äro valbara till jurymän.
Hr Dalman har vidare förklarat, alt om man skulle afskaffa juryn derföre, att den är en undantagslag, man af samma skäl borde afskaffa alla undantagslagar, och har Hr Dalman i detta afseende särskildt nämnt 11. o. Adts representationssätt.
Jag har icke yttrat någon motvilja mot exceplionslagar såsom sådana.
Likväl får jag erinia, att jag anser en exceptionslag i afseende på rättegångsformen mera olämplig, än en exceptionslag, som bestämmer vissa civila rättigheter; ty det är isynnerhet i afseende på former, som enhet är nödvändig.
Jag kan i ..e heller förstå, hvarföre t. ex. den, som offentligen uppträder och muntligen eller i otryckt skrift uppmanar till uppror, skall dömas af vanlig domstol, men den deremot, som i tryck gör en sådan uppmaning, skall dömas af jury.
Hvad grunden och anledningen är till en sådan olikhet kan jag icke utfinna.
Äfven torde det blifva svårt att afgöra, huruvida den, hvilken på båda dessa sätten förbrutit sig, bör dömas antingen af jury eller annan vanlig domstol.
Hvad i öfrigt angår de under denna discussion fällda mindre grannlaga yttranden om domaremagten, vill jag icke uppträda till densammas försvar, enär jag möjligen skulle kunna anses såsom partisk, ehuru jag hvarken är eller måhända någonsin blir ordinarie domare.
Hr Dalman har talat om den upprättelse, en offentligen förolämpad person erhåller af sjelfva publiciteten.
Den 17 Oetobor c. m. 123 /Inner icke, att så alltid är förhållandet.
Det ligger i publicistens magt att vägra införa i sin tidning den förolämpades uppsats, elier att dröja dermed, eller att stympa den eller införa den med bifogade noter, att framkomma med ogrundade beskyllningar, som den förolämpade icke kan vederlägga.
Jag tror således, att man icke af publiciteten kan så bestämdt påräkna någon upprättelse åt deri, sorn blifvit af densamma misshandlad, och om en sådan upprättelse slutligen äger rum, kan den förolämpade emedlertid hafva blifvit misskänd, och varit utsatt för ett både långvarigt samt svårt lidande, hvarföre jag anser upprättelsen, om den ock inträffar, icke vara så tillräcklig, som Hr Dalman förmenat.
Hr Dalman har äfven frågat: hvad är den förolämpade belåten dermed, att den förolämpande blir straffad.
Denna fråga gäller hvilket brott som helst.
Hvad är den ihjelslagne eller bans anförvandter belåten med att mördaren mister lifvet?
Straffen äro icke beräknade att utgöra ersättning åt den förolämpade, utan att medelst sin afsk räckande egenskap afhålla från brott och sålunda bidraga till samhällets betryggande, hvarföre hvarje mot en medborgare utöfvad förbrytelse äfven utgör en förolämpning mot samhället.
Dalman har satt i tvifvelsmål sanningen af de exempel, jag anfört.
Jag kan naturligtvis icke framlägga sjelfva rättegångsacterna; men mina uppgifter grunda sig på de trovärdigaste författare.
Hvad Hr Dalmans öfvertygelse, detta oaktadt, kan vara, är mig alldeles likgiltigt.
Detta Constit.Utskis memor. har verkligen en egenhet, som karakteriserar Constit.TJtsk:s besynnerliga åsigter i grundlagsfrågor vid denna riksdag.
Det slutar nemi. med en sådan mening: ”Med föreslående af åtskilliga andra rättelser och redactions-jemnkningar i tryckfr. förorda, torde Constit.Utsk. tillåtas att ännu fördröja, intilldess TJtsk. fått del af samtliga RiksSttns preliminära beslut öfver nu gjorda framställningar och sålunda vunnit säkrare ledning för ytterligare beredningsåtgärder.”
Beslut i fråga om grundlagsförändring vid den riksdag, Constit.Utsk. framställt förslag derom, har visserligen en gång ägt rum, nemi. vid 1812 års riksdag på en framställning af dåvar.
Coustit Utsk.
Det Utsk. hade den fördelen framför det närvarande, att endast ett sådant förslag från Constit.Utsk. afgafs.
Här har väl Utsk. icke i allo slutat på det sätt att begära ett beslut; men Utsk. har dels genom reservanter och dels genom öfriga ledamöter inledt Stånden att vidtaga beslut under form af gemensam .Janke, för att verka grundlagsförändringar till grundlagsenlig behandling.
Det förfarande, som ägde rum 1812, anmärkte jag då, och jag får nu anmärka det oriktiga uti det förfarande, som nu ägt rum.
Den 17 Oeto b er c. ra.
Mot sjelfva förslaget till grundlagsändring har jag icke hort några direc.ta anmärkningar, men väl deremot, att TJtsk. uteslutit juryn; och de särskilda yttranden, jag i detta afseende afliört, hafva föranledt mig att jemväl yttra något till prut.
Har har blifvit yttradt, att juryinrättningen fordrar en större grad af upplysning, än som hos oss finnes.
Detta yttrande af Frih.
Ehrenborgh anser jag för min del vara oriktigt.
Hr Frih. har sökt stöd för sin opinion uti exempel, hemtade från England och Frankrike, hvilka länder Hr Frih. ansett stå pä en högre punkt af upplysning, och der Frih. hoppats, att det vore lättare alt finna tillräckligt antal upplysta jurymän.
För min del hyser jag en motsatt öfvertygelse.
Jag tror, att juryinrättningen uti de i frågavar, länderna tillkommit såsom en nödhjelpsanstalt till folkets vårdande, sedan domaremagien sjunkit till den grad i förtroende, att den icke förmådde uppehålla hvarken enskilda eller allm. säkerheten; och härtill måste läggas, att England, som först införde juryn, var ett land, der domaren dömde efter förut fattade domslut.
I ett land, deradvocaterna spela en ro! sådan som i England, der kan juryn vara nödig och nyttig; oell hvarföre?
Men då Sverige slår så långt framför dessa länder, att det i 100 år ägt en så ypperlig brottmålslagstiftning, att dessa advocater icke erfordrats till brottslingens försvar, är juryinrättningen för brottmål här otänkbar, om man vill bibehålla någon säkerhet för Svenska folket att icke blifva våldfrjfdt, såsom i andra länder tillgår.
När vi hunnit till den ståndpunkt i upplysning, om det kan kallas höjd, att domare blott hafva den juridiska, men ingen moralisk ansvarighet, att vi hos oss hunnit hilda ett advocalkall, hvarförutan ingen rättegång kan utföras, ingen tilltalad försvara sig inför rätta, då må man tala om jurys inrättande, och då hör den inrättas; ty då har nationen till den grad sjunkit i depravation, att man behöfver främmande lagar.
Ilr Dalman har sökt med värma försvara juryinrättningen till biträde åt tryckfriheten och sagt, att juryinrättpingens borttagande skulle medföra trvckfrihetens undergång.
Om dermed skulle menas, att tryckfrihetens missbruk icke kunna blifva ostraffude annorlunda, än genom juryns bibehållande, så medgifver jag, att han har rätt, synnerligast så organiserad, som juryn nu är, att jurymannen kan uteblifva och man således icke en gång kan beräkna tiden, då juryns utslag kan förväntas, Men jag skulle tro, att det icke är de, som drifva puhlicisthandtverket, hvilka skola döma tini företrädet af lagstiftningen till förekommande af tryckfrihetens missbruk, utan jag förmodar, att competenta domaren i denna sak endast är den allmänhet, sorn dömer öfver publicisternas produeter och huruvida de äro utmärkta för sanning eller för stympade och vrängda framställningar lill allmänhetens förvillande.
Om allmänheten t, ex, finnér, Den ij October e. m. alt tidningarna, sorn referera riksdagsförhandlingarna, upptaga dem stympade från ena sidan och fullständiga från den andra, får man ej särdeles mycken aktning för en press, som på sådant salt söker gifva allmänheten del af hvad som inom Representationen förekommer; och man torde således i afseende på behandlingen af tryckfrihetsmål få öfverlemna åt den lugna pröfningen af Svenska folket att afgöra, hvad som kan vara bäst för att få höra sanningen. 86 § Reg.F. innehåller, efter min öfvertygelse, den ypperligaste af alla tryckfrihetslagar, sorn i något land finnes.
Denna korta § lyder sålunda: ”Med tryckfrihet förslås hvarje Svensk mans rättighet alt, utan några af den offentliga rnagten i förväg lagda hinder, utgifva skrifter, att sedermera endast inför laglig domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall kunna derför straffas, än om detta innehåll stri— ^ der emot Ivdlig lag, gifven alt bevara allmänt lugn, utan att återhålla allmän upplysning.
Alla handlingar och protocoll i hvad mål som helst, de prot. undantagna, som uti Statsrådet och hos Konungen i ministeriella ärender och commandomål föras, må ovilkorligen genom trycket kunna utgifvas.
Ej må tryckas Banco- och Riksg.verkens prot. och handlingar, rör: de ärender, hvilka böra hemliga hållas.”
Denna § ensam är ovilkorligen den båsta tryckfrihetslag, man kan äga, och den brottmålslagstiftning, vi äga uti 1734 års lag, är fullständig i afseende på tryckfrihetsbrott.
Jag beklagar, att den tryckfr.förordn., vi genom Konungs och Ständers sammanstämmande beslut såsom grundlag erhållit, icke kan afskalfas, då icke Utsk. sådant föreslagit, utan att vi således måste behålla hela denna grundlag tillsvidare och intilldess man finner densamma vara öfverflödig.
Jag slutar med att förklara, det jag till prot. anmäler min protest mot hvarje gemensam tanke, sorn involverar någon förändring i tryckfi.lagen utöfver hvad Constit.Utsk. föreslagit, äfvensom mot fattandet af ett sådant preliminärt beslut, som Utsk. begärt. lii- Crusenstolpe, Magn. Jac.: T anledn. afHrFrih. v. Schitlzenheims yttrande skall jag bedja att blott med några ord få förlänga den redan långvariga discussionen.
Det är- på en gång vågadt och påkostande att vilja bestrida opinioner, framställda af tvenne enskildt så aktningsvärda män, som Frih:na Ehrenborgh och v. Schulzenheim.
Om jag alltid kunde påräkna, att domaremagten hade samma värme för tryckfriheten som Frih. Ehrenborgh, så bekänner jag, alt jag skulle (inna mig rubbad i min öfvertygelse, huruvida icke tryckfrihetsmåls bedömande kunde öfverlemnas åt domaremagten; och örn aldr ig indragnirigsmagten folie i tyngre händer, än den för närvarande befinner sig i Frih. v. Schulzenheims, skulle jag måhända rubbas i min öfvertygelse 0111 denna magts skadliga verkan, Men man bör icke Den 17 October e. m. fästa sig vid de förhållanden, som för närvar, existera, och så snart jag vidgar min synkrets, blir jag öfvertygad om nödvändigheten af juryns bibehållande.
Det lyckades mig icke att helt och hållet uppfatta Frih. v. Schulzenheims vidlyftiga dednction; och jag får derföre bedja om ursägt, att jag endast fragmentariskt besvarar densamma.
Hr Frih. yttrade sig vara förekommen af en talare på f. ra.
Jag var på f. m. blott lippe, då Hr Dalman yttrade sig, och som jag förmodar, att det var honom, Hr Frih. menade, anser jag äfven mig vara förekommen af samme talare, af hvilken Hr Frih. funnit sig förekommen.
Hr Frih. anförde åtskilliga olägenheter af juryinrättningen och påstod dessa olägenheter endast genom juryinrättningens afskaffande kunna afhjelpas.
Jag medgifver, att juryinrättningen * bar stora olägenheter; men jag ser ej, att dessa olägenheter, hufvudsakligen härflytande från den manipulation , som kan äga rum från den auctoritet, hvilken kan gifva impuls åt såväl domaren sorn jurymannen, genom en förändrad organisation af juryinrättningen eller genom dess afskaffande kunna försvinna.
Hr Frih. anmärkte vidare, att juryinrättningen är en undantagslag.
Indragningsmagten är äfven en undantagslag; men jag har icke sett, att detta förhållande hindrat, att den blifvit anlitad äfven under Ständernas sammanvaro.
Hr Frih. säger, att han icke kan förstå, hvarföre det till fällande skall erfordras större pluralitet uti juryn än vanliga domstolar.
Jag tror, att lagstiftaren förutsett manipulationen med de personer, som skulle blifva valda till jurymän, och derföre i den större pluraliteten folden tilltalades fällande sökt en motvigt mot" den impuls, som kunde gifvas af den magt, sorn dirigerade domaremagtens inverkan på åklogaremagten.
Hr Frih. anför, alt den ena juryn friar och den andra fäller i lika beskaffade mål.
Hr Dalman har redan besvarat detta; men jag ber att få tillägga, att man äfven i högsta instansen har exempel på olika förfarande i lika beskaffade frågor, såsom exempel hvarpå jag endast vill åberopa de s. k. silfvermålen.
Detta fel ligger således icke uteslutande hos juryinrättningen, hvilken delar det äfven med domstolarna.
Hr Frih. omtalar, att en modifierad juryinrättniug kunde vara nyttig.
Jag instämmer deruti, men beklagar blott, att Regeringen icke genom sin HofCanceller framlagt ett förslag till en sådan modification, hvarför Representationen och Folket skulle slädnät i oförgätlig tacksamhet.
Hr Frih. anmärkte folkets ringa håg för municipalinrättningar.
Detta vågar, jag bestämdt bestrida, under åberopande af ett factum, kändt af hela Sverige och nästan hela Europa.
Det var nemi. genom municipalinrättningar, som den härjande farsoten nyligen hämmades.
Vi hade då för nitet för municipalbefaltningar deVmest öfvertygande exempel, hvilket t. o. m. frapperade Den 17 Octob er e. m. 127 utländska läkare.
Ur Frih. anför vidare, att indragningsmagten är otillräcklig, och att derföre Styrelsen vill eftergifva densamma emot erhållande af andra garantier.
Detta ar mycket ädelmodigt; men ädelmodigare hade det varit, om Styrelsen sagt:
Efter vi fått denna magt root löfte att återgifva den, vilja vi återlemna densamma utan några andra garantier, synnerligast som denna magt duger till intet.
Vidare säger Ur Frih,, alt indragningsmagten, som var ämnad ali verka suppressivt, numera icke en gång förmår verka suspensiv!.
Jag beklagar händelsen.
Ilr Frih. liknar slutligen pressen vid kunskapens träd på godt och ondt.
Jag tillåter mig samma liknelse i afseende på Constit.Utsk:s förevar. mentor.
Den onda frukten är indragningsmagten; den goda juryinrättningen.
Jag lillst yrket- att smaka på den goda frukten, men lemna den onda ä sido.
En värd ledamot, Frih. Ehrenborgh, har menat, att indragningsmagten aldrig skadat; men han har likväl yttrat benägenhet för dess afskaffande.
Jag får häremot erinra, om denna magt icke har skadat, då menniskor blifvit, tvärtemot stadgandet i 16 § Reg.F., utan ransakning och dom beröfvade sin egendom och i så måtto sin ära, sorn de blifvit förklarade ovärdiga att vidare få utgifva periodisk skrift.
Indragningsmagten har sålunda skadat just derigenom, att den tillintetgjort ett af våra grundlagars heligaste stadganden.
Jag frågar vidare, om det icke är skadligt för sjelfva Styrelsen, att allmänhetens uppmärksamhet just genom indragningen fästes på det hatade bladet, hvars spridande icke kan hindras, och att anledning derigenom gifves till de obehagligaste och mest kränkande gissningar om rätta orsaken til! indragningen.
Samme värde talare har sagt, att vi ännu icke äro mogna för en juryinrättning.
Härvid får jag erinra, att detta fel förgår med tiden.
Gif oss blott lid att tilltaga i ålder och visdom, och vi skola snart växa i den ännu kanhända något för stora rustning, som grundlagsstiflarne gifvit oss till försvar för vår frihet.
Om vi sålunda ännu icke äro alldeles mogna för våra former, skola vi dock ofördröjligen blifva det; men om vi hvart 2o:de år ombytte former, skulle vi aldrig mogna för någon.
Samme värde ledamot har försäkrat oss om sin varma tillgifvenhet för tryckfriheten och sagt, att den utgör säkraste värnet mot domaremagtens arbitrage.
Men dervid får jag blott erinra, att om detta värn skall få någon betydelse, måste dess handhafvande undandragas domstolarnas befattning; ty ett vapen lennar föga värn, så länge det belinnes i handen på den, mot hvilken man vill värna sig.
En annan värd talare, som mera ex officio yttrat sig, har anfört (nånga inkast isynnerhet mot juryinrättningen.
Hvad indragningsmagten beträffar, har han icke allenast med - Den 17 October c. m. gifvit, att den är olämplig, utan äfven förklarat den vara onyttig och af föga betydenhet.
Jag skulle sätta mera tillit till uppriktigheten af detta yttrande, oin vi icke under sjelfva vår samvaro sett denna olyckliga magt utöfvas.
Den värde talaren har såsom ett fel uti juryinrättningen anmärkt, att man derifrån icke kan vädja till högre rätt.
Men just denna omöjlighet att vädja till högre rätt anser jag såsom en stor välgerning, emedan den förolämpade skulle genom sakens dragande från den ena domstolen lill den andra endast blifva långpinad genom fortsatta smädelse!-.
Bättre är således att få saken hastigt afgjord, helst den, som trott sig förolämpad, i alla fall får antingen upprättelse eller oek blir genom den tilltalades befrielse sjelf befriad från den fläck, sorn han fruktade sig hafva erhållit.
Juryn har nemligen i och genom den tilltalades frikännande förklarat någon förolämpning icke hafva ägt rum, och äfven detta är ett slags upprättelse.
Jag vill icke till besvarande upptaga andra skäl, än dem, sorn andia talare förbigått.
För mig återstå derföre blott några få.
Bland annat har man anfört mot juryn dess benägenhet att utöfva en missförstådd misskundsamhet.
Såsom exempel härpå har man anfört, huruledes en, som var tilltalad för stöld, blifvit af en jury frikänd, oaktadt hela verlden visste, att han var skyldig.
Men detta exempel kan icke lämpas på oss och vår juryinrättning.
Jag tror icke, att man kan beskylla vår jury att af för stor misskundsamhet hafva sett genom finger med tilltalade.
Tvärtom skulle jag tro, att den snarare varit alltför hård, då den fällt författare t. ex. blott derföre, att de sökt öfvertyga Svenska folket, att det vore möjligt försvara sig mot en mägtig granne.
Man har till förment bevis på juryns oduglighet anmärkt, att för enahanda förbrytelse tilltalade personer blifvit af en jury fällda, af en annan friade.
En värd talare har redan upptagit delta och visat, att det t. o. m. i Högsta
Domstolen fordom händt, att lika beskaffade ämnen blifvit olika afdömda.
Jag tror, att man icke behöfver gå till forntiden för att derpå finna exempel.
Man har klandrat, att jurymannen icke har något ansvar för sin dom.
Jag vill, i stället för svar härå, blott fråga: hvad hafva våra domare för ansvar?
Man har exempel på, att underdomare dömt till förlust af lif, ära och gods, då likväl hela ansvaret i högre rätt stadnat vid obetydliga böter.
Våra domstolar skulle åtminstone gå långt i missbruket af sin magt, innan de kunde göra sig förfallna till ringaste ansvar.
Man har frågat, hvarföre juryn skall finnas blott för tankeyttringar i tryck, men icke för yttranden i tal och skrift.
Jag svarar, att härutinnan ligger en brist, och att jag hoppas, att alla injuriimål, äfven de, sorn röra tal och skrift, Den lj October e. m. 129 skrift, skola med tiden komma att afdömas af jory.
Långt ifrån derföre att afskaffa juryn, ville jag tvärtom utsträcka dess domsrätt.
Man har klandrat, att vår jury är vald för tillfället.
Detta sker dels derföre, att den tilltalade må blifva dömd af sina likar, och dels på det sådana vid hvarje särskildt tillfälle må blifva till jurymän valda, som äga insigt i saken.
Man har sett vetenskapliga frågor hafva varit föremål för tryckfrihetsprocesser.
Huru skulle en sådan sak kunnat riktigt bedömas, om icke vetenskapsidkare blifvit valda till jurymän ?
Man har klandrat, att juryn till -|:delar är vald af parterna.
Jag vill icke bestrida, att juryn kunde annorlunda inrättas; men jag anser vår ej utan allt skäl vara derpå beräknad, att båda de motsatta meningarna, åklagarens och den tilltalades skulle få tillfälle att göra sig gällande, och domstolens egna jurymän sålunda kunna, efter sakens betraktande på dess motsätta sidor, komma i tillfälle att uttala ett opartiskt och sansadt omdöme.
Domstolens jurymän äro sålunda egentligen de, sorn afgöra saken; och derföre fordras deras enhällighet för att fälla.
En annan värd talare har anmärkt, att brotten äro nuancerade, att de kunna vara af lindrigare eller svårare beskaffenhet, och beklagat, att juryn icke får göra skillnad derpå, utan blott hålla sig till den uppgifna §:n.
Härvid får jag erinra, att samma § kan innehålla gradationer i straff, såsom böter, fängelse vid vatten och bröd och spöstraff.
Tillämpningen af det i §:n bestämda straffet beror på domstolen.
Juryn säger blott, om den tilltalade är skyldig efter den uppgifna §:n eller icke.
Sålunda hafva vi sett, huruledes domstolen, äfven då juryn emot alfmänhetens förmodan fällt den tilltalade, likväl tillämpat det svåraste straffet i §:n.
Samme värde talare har menat, att säkerheten
Uti bevisningen skulle vara större vid de vanliga domstolarna.
Jäg undrar rätt, huru man skall bevisa injtiriebrott, eller om icke bevisningen skulle blifva mera förolämpande, än sjelfva brottet.
Jag tror, att ju mindre man kan röra i sådana saker, ju mera är en hvar dermed belåten.
En annan talare har icke velat erkänna skillnaden emellan tryckfrihetsbrott, som jag kallat andeliga, och materiella brott.
Jag får blött erinra, hvad skillnaden är emellan en kindpust och ett skällsord.
Man har frågat, om ett muntligt hållet eller skriftligen afgifvet upproriskt tal tryckes, efter hvilket rättegångssätt det skall åtalas, antingen såsom högmålsbrott eller såsom tryckfrihetsbrott?
Jag svarar, att det beror på Vederbörandes afsigt.
Om altså de ville, att saken skulle Med största i5 IL »7 Den ij Octobcr c. ra. stränghet behandlas, och nödvändigt hafva den tilltalade fälld, hvad helst han kunde anföra till sitt försvar, blefve målet behaadladt såsom högmålsbrott, i händelse de leie på domstolens lydaktighet; i annat fall torde lyckan försökas på tryckfrihetsvägen.
Men om min nyss yttrade önskan kunde blifva uppfylld, skulle all villrådighet i detta afseende försvinna derigenom, att alla sådana mål komme att gå till jury.
Jag får derföre vördsamt hemställa, om icke R. o. Ad. 1834 bör vidhålla samma princip i afseende pä tryckfriheten, som år i83o på Riddarhuset så högljudt hyllades, och hvilken hyllning, så vidt jag kunnat finna, vunnit ett herrligt genljud i nästan alla Svenskars bröst öfver hela landet.
I afseende på formfrågan i detta ämne anhåller jag att först få yttra några ord.
R. o. Ad. vet i allmänhet, och särskildt en hvar af dem, som voro vid riksdagen 1812, huru indragningsmagten då tillkom och juryinrättningen föreslogs.
Jag skulle, för min del, önska, att begge delarna måtte samtidigt försvinna, på det att erinringen om det sätt, hvarpå grundlagen då behandlades, mätte i och med detsamma utplånas.
Hvad sjelfva saken beträffar, borde visserligen en hvar afskräckas från att yttra sig deruti, sedan Gr.
Frölich på é. m. förklarat, att, såsom Riddarhuset nu är sammansatt, det icke vore värdt att gå på djupet med en sådan fråga sorn denna.
Jag erkänner visserligen, att i ett hänseende kan den värde talaren gå längre än någon annan af Riddarhusets medlemmar, innan vattnet står honom öfver hufvudet; men att det icke är i tryckfrihetsmål, tyckes vara ådagalagdt derigenom, att Hr