Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville så länge som möjligt äga dig så här, då du så helt och hållet beror af mig“.
„Hersklystne“, svarade flickan leende, men tillade sedan: „ro ändå att vi komma hem.
Säg du min egen“, tillade hon efter en stunds tankfullhet, „säg, blefve det dig mycket svårt om jag skulle dö?“
„Hvartill sådana der funderingar?
Du har stundom denna tid syftat på dylikt“.
„Älskade, jag måste ju säga dig sanningen, för dig vill jag ingenting dölja.
Men – hur kunde jag låta bli att älska dig, och huru skulle jag velat, om jag än kunnat.
Eljest vore det tungt att gå bort, – – – men sörj icke för mycket heller, nej, nej, sorg är tung, icke vill jag göra dig någon sorg“.
„Huru talar du så“, utbrast ynglingen häftigt, „hvem plågar dig med sådana spådomar, hvem vågar hota med att rycka dig ifrån mig.
Nej, nej, det sker ej“, och liksom för att försvara henne, slöt han sin arm omkring henne och i en känsla af outsäglig ljufhet och smärta lutade flickan sitt hufvud mot hans bröst, under det båten sagta vaggades framåt af vattnet.
„Ack“, hviskade hon sagta, „hvad det är ljuft så.
Älskade, slut mig tätt, tätt till ditt hjerta“, tillade hon ängestfullt; och nu brast en flod af klar blod öfver hennes läppar.
„Ser ni, der ligger en underlig sak“, sade en fläkt.
„Åh det är ju bara ett frö“, sade en annan.
„Vänta jag vet“, sade en, som såg mycket snusförnuftig ut, „ser ni, just här stod den der präktiga blomman som var så rik på sköna dofter, att de räckte till att leka med hela dagarne om och att bära omkring.
Nog är detta ett frö af den blomman“.
„Ack, så skönt, ack så galant“, ropade alla och började maka på fröet.
Men en liten fläkt ruskade allt ännu smått på fröet och ryckte i fjunen och sade vid sig sjelf: „skall man då vara en sådan stackare att man icke skall kunna få det fröet dit opp; och det vore ju så rart, om en så der präktig blomma växte der uppe.
Nå, kan man leka, så må man väl ock kunna arbeta“.
Då sprang just en långbent harkrank förbi och sade: „hvad du är dum, bry dig om din sak och låt andra sköta sin“, och så trafvade han bort med ännu längre steg än han kommit.
„Usch, sådan vildbasare“, sade fläkten, som höjde sig helt hufvudyr från den kullerbytta han blifvit tvungen att göra.
„Hvart monne nu mitt frö tog vägen?“
„Rosa, mitt barn“, sade fadren en afton, „min önskan är att du i morgon bevistar denna bal i staden, dit du är bjuden.
De skola se dig dansa, de skola lära sig veta, att en dotter af honom, som var sin tids prydnad, af naturen äger nog, för att icke behöfva deras fattiga, inlärda gracer“.
„Min far“, sade Rosa, „hvarföre skall jag synas der?
Vet pappa, du får visst skämmas för din Rosa“.
„Nej min flicka, det kommer jag ej att behöfva göra.
Jag önskar, att du må komma på denna bal“.
„Min Rosa, haf tack; du har i dag gjort din far den största glädje, han haft på många år“.
„Säg mig upprigtigt, min far, jag slutar gerna att dansa, icke är det svårt blott jag vet din önskan“.
„Du dansar skönt som ingen annan; lemna icke den herrliga gåfvan“, då ägde hon icke styrka att göra uppoffring af sin högsta fröjd: hon visste ju icke, om hon borde det, och för hvad hon skulle offrat den; men hon gret mången gång af ovisshet.
„Till nästa bal“, sade han, och då blef Rosa åter glad och dansade åter när qvällen kom.
„I qväll var din dans så vacker, den skall du dansa på nästa bal“.
Men då uppmuntrade henne åter fadren och sade: „lemna ej din dans, Rosa, på nästa bal, dit du blir bjuden, skola vi gå“.
„Bör jag gå då han är borta?“ sade hon.
„Men han har ju alltid lofvat mig, att jag skulle få dansa på nästa bal, dit jag blefve bjuden.
Hvarföre skulle han uppmuntrat mig att dansa, om han ej velat, att jag skulle göra det?“
„Nej, skall jag ge honom afslag, för att han råkar se besynnerlig ut“, tänkte Rosa, och gick med i dansen.
„Kom min far, känner du ej din Rosa?
„Rosa, lemna dansen, jag önskar det, nog hade det då gått lätt; men du nändes icke, du ville mig väl.
Tack också för din välmening, min far, om än den gjorde mig illa“.
„Hvem begrafves i dag!“ frågade man hvarandra i staden.
„Åh det är den der gamla tokiga mamsellen, som dansade ihjäl sig på sista balen“ svarades; och sen mindes ingen mera Rosa.
En gång stod dock en gammal man vid hennes glömda graf, kastade en blomma derpå och sade vid sig sjelf: „icke kunde jag ju låta henne bli en danserska.“
„Den som ändå visste hvad det der herrskapet alla fundera på“, sade jag åt min värdinna.
„Se, huru de stå och spänna sig, liksom skulle de vara i full conversation.
Det vore roligt att höra dem“.
„Luktvatten’s, knappnålar’s, synålar’s, isvolti!“ skrek nu i detsamma en röst från tamburen så gällt, att jag hoppade helt högt.
„Nej jag tackar, inte för mig af herrligheterna“, svarade frun i huset, och gick till tamburdörren för att affärda krämaren, som då han blef henne varse sade: „ska’ dä vara’s? knappnålar’s, luktvatten’s, öra’s, isvolti?“
„Ja, höra bra“, fortfor ryssen att orera, och då jag i detsamma äfven gick ut i tamburen, räckte han mig ett besynnerligt instrument af glas, något när i form af ett öra.
„Ska’ dä vara’s? två rubel silfver, ah, höra mycket bra’s!“
Det roade mig att taga fram en blank silfverrubel och bjuda honom den, men han bugade på hufvudet och sade stolt: „njet, njet“.
„Ah! köpa, köpa, 1 rub. 50 kopek, ah! pajalusta“! och hans tänder blänkte så hvita i det han med en min af innerlig kärlek räckte sin hand efter den blanka penningen, att jag måste skratta.
Hastigt tog jag den bullrande saken ifrån mitt öra, och ryssen som trodde att jag ärnade återge den sade: „1 rubel 5 kopek, ska’ dä varas?
Mekaniskt tog jag det och förde det till mitt öra, och nu hörde jag en fin, behaglig röst, som sade: „tänk hvad théet var godt i afton“.
Nu uppstod en paus, men snart svarade en allvarlig röst mycket högtidligt: „vet hon väl hvad thé är, då hon berömmer detta?
Kom en gång till den himmelska staden och drick doften af det renaste Kejsarthé, så kan hon få lära sig något“.
„Hör man på hans vishet“, svarade en liten näbbig stämma, „just som ingen ann sett något än han med sitt kala hufvud och sina långa mustascher“.
„Här är nog varmt i afton, de ha eldat strängt i spisen i dag, jag önskar det vore natt redan, att man skulle slippa och svalka sig något“.
„Men, mitt herrskap, det här blir mera tråkigt,“ sade en annan, „ha ni då inga intressantare samtalsämnen än värmen?“
„Ah“, sade med förnäm matthet en knappt hörbar röst, som jag märkte komina ifrån en liten sockerfigur på en något urblekt ljusblå bandros, „hvad skall man väl i ett så blandadt sällskap kunna tala om.
Men i går tog det rysliga öde, som obevekligt herrskar här i rummen, oss begge och ställde oss hit på spiselkransen, och så sade hon: „de der figurerna äro nog skrala, men de må nu en tid stå här ute, sen få barnen leka med dem.
Hvilken ryslig dom, huru skall jag bära den!“
„Jag försäkrar hennes nåd, att man kan må rätt bra här“ svarade den näbbiga rösten åter.
„Värre var det en tid då jag låg gömd i en mörk låda, sammanpackad med en hel hop andra saker så trångt, att jag aldrig hörde klockan slå och aldrig kunde komma ut till en sommarbal i det gröna, och så mörkt sen, att jag alls ej kunde se min spegel.
Då blef tiden lång, men jag försäkrar, nu hinner jag aldrig ha ledsamt“.
„Hvem är hon min lilla?“ frågade den hufvudlösa damen, hvilken jag gissade vara den andra af de nyss utflyttade: „visst tycker jag, att jag nångång sett henne på de stora balerna derborta på divansbordet, der hon tycktes dansa med hvem som bjöd opp henne, utan allt val.“
Sockerfiguren på blå bandrosen hviskade nu sagta: „ah ma chére, ce n’est qu’une cuisiuière!“
„Åh“, svarade den lilla med hucklet, och hennes små glada ögon tittade dubbelt gladare i spegeln, „jag dansar visst gerna med hvem som helst.
Men då sade min mor, „ja det kan just vara en bra drägt för dig att fara ut i verlden med“.
Ja det var visst syssla för mig“.
„Vet ni, här äro deras minsta grytor så stora som våra hus.
Men frun hon tog så vänligt mot mig, och ställde mig hit på spiselkransen, och alla tycka om mig och säga att jag är söt och nätt, och på våra danser är jag i en brinnande tur, och dansar ingen med mig, så dansar jag ensam“.
„Jaha“, sade den hufvudlösa snibbigt, „det är konst att vara i turen när alla duga åt en.
Nej ni skulle sett mitt herrskap, den tiden jag var dame d’honneur hos salig drottningen.
Men ack, rysligt hämnades han“.
„På min bröllopsafton inträdde han i mitt rum, och sköt sig för pannan.
Lyckligtvis höll jag just på att kläda mig, och fick sålunda min toilett med mig, så här i miniatur, och kan således ändå ha något intressant att sysselsätta mig med“.
„Nå när miste min nådiga sitt hufvud?“ frågade en röst ur hopen.
„Mitt hufvud, ack ja det är sannt, jag kom ej mer ihåg att jag haft något.
Det hände mig en liten malheur: jag råkade falla omkull på marmorskifvan der inne på bordet och slog hufvudet af mig; men det var ett lappri, det gjorde ej ondt alls“.
„Vid min Kejsares och herres, den store Förnuftets sols, skägg“, sade nu den nickande Chinesen, „det vore en stor olycka att mista sitt hufvud; hvad skulle man då ha att runka uppå.
„Store herre, du som är mera lysande än solen och mera skinande än morgonrodnan och mera mild än morgonvinden, se i nåd till din tjenare och straffa honom icke.
Du är herre öfver mitt lif, men värdigas vara barmhertig, som solen, och gif mig några dagar att åter afkläda den fetma, hvarmed din nåd har beklädt mig, och jag skall kunna fullgöra din befallning“.
„Tjang-tschi-li nedkastas i hungertornet, hans slägt har upphört att lefva och hans hus finnes ej mera, och kring gatorna utropas: så går det med den som icke lyder den store Förnuftets sol!
I detsamma kommo soldater, som letade efter alla personerne i hans slägt för att aflifva dem, andra började att förstöra och nedrifva hans hus, och en, grymmare än de andre, hade redan lyft sin sabel för att skrattande hugga af mig mitt hufvud, men då kom ett bud som ropade: „håll! den höge Förnuftets sol, hvars vishet och mildhet öfvergår den på fästet lågande solen, har tillåtit att dessa mygg ännu må få glädjas af hans sken.
Stor och outgrundlig är hans nåd, han förlåter Tjang-tschi-li och hans slägt“.
Det var en af barbarerne, som var en läkare, och han hade fått njuta den öfvermenskliga sällheten att breda ett plåster för den lysande herrskarinnan Ly–lo’s lilla finger, som var sjukt.
Barbaren skrufvade litet om något uti lådan, och så djerfdes han bedja om den nåden, att min herre skulle ännu få framställa sig inför den, och – J som hören mig här, skolen häpnande förvånas att höra den högt uppsattes mildhet – han tillät det, i glädjen öfver att den sköna Ly–lo icke mera skrek öfver sitt finger.
Den vise Tschang-tschi-li skänkte mig sedermera åt Läkaren, och denne förde mig till ett underligt land, som heter England, och skänkte mig sen åt herrn här i huset, och så kom jag till detta besynnerliga land, der de en tid om året kläda öfver både gator och tak med hvitt tyg, såsom man ser der genom fönstret“.
Jag tyckte mig märka att äfven den ärnade sig att säga något, och verkligen hördes nu en stark manlig stämma yttra: „min broder, du hafver omtalat en saga om ditt land och din store höfding, jag vill säga dig en om mig sjelf.
När jag vaknade, hörde jag Schanano-höfdingen säga åt min hustru: „Du är skön, Schananos krigare skola strida om dig.
Jag vill döda dig, det är bättre att Hallonets saft flyter, än att krigarenas blod gjutes“.
„Schananos höfding är icke svag, hans krigare taga icke hans byte af honom.
Skona
Det röda Hallonet, tag henne till din hustru“.
„Björnen är icke så stolt nu, som då han slog våra krigare på fältet.
Nu skole vi tåga hem“.
Jag kände det icke och de andra hindrade dem att fortfara i det de sade: „icke förr än höfdingen återgår till sin hydda efter svettningen“.
„Det röda Hallonet skall komma för att gnida mig och sedan skall hon föras till min hydda“.
„Stackare ären J, som icke kunnen få ens en bäfverunge att klaga.
Lossen hans händer och gifven mig en knif, så skolen J få se, huru hans hjerta skall vekna, och J skolen få se, att jag är värd att vara eder Höfdings maka“.
Min Totam stod mig icke bi, mina ögon voro förmörkade, så att jag icke såg hennes mening och jag röt till henne: „qvinna, kommer du mig nära så krossar jag dig med dessa händer“.
Men hon sade högt och hånande: „din blod är hvit, du är ingen krigare, utan en katt!“
„Jag har lyckats, befria dig nu.
Jag hade velat strida vid din sida med den andra knifven, men kan ej mer“.
En gång skall väl ock pilen förstöras, och den store anden upptaga mig på sin ö“.
„Hvilken vildhet, hjelp mig jag svimnar!“ läspade den lilla sockerfiguren på blå bandrosen.
„Dårskaper!“ sade nu den judiske presten.
„Men vill väl detta fåvitska slägte höra den vises ord?
Men om aftonen, då Maheli skulle hemta vatten , ställde hon sin kruka vid brunnen och satte sig ned derinvid, och hon gret.
Då Achior hade talat, vordo alla Holofernes höfvidsmän vreda och ville döda honom, och Holofernes förgrymmades emot honom och han sade: 8 „Såsom dem gående varder skall dig ock gå, ty jag vill sända dig till dem, på det du må blifva straffad med dem“.
„Så befallte Holofernes sina tjenare att de skulle taga fatt på Achior och föra honom bort till Bethulien uti Israels barns händer“.
„Och Holofernes tjenare grepo honom och då de kommo öfver slättmarkene intill berget, drogo skyttar ut emot dem“.
„Då veko de afsides om berget och bundo Achior vid ett träd, med händer och fötter och stötte’n neder och låto så hänga’n, och foro till sin herra igen“.
„Men Israels barn kommo ned af Bethulien till honom och gjorde honom lös och hade honom in i Bethulien och ställde honom midt ibland folket och frågade huru det tillgånget var och hvarföre Assyrierne hade hängt honom“.
„Och Achior svarade och berättade huru det allt tillgått hade, och allt folket föll på sitt ansigte och tillbad Herren“.
„Och de fastade och bådo hela den dagen, och de sade åt Achior: våra fäders Gud, hvilkens makt du prisat hafver, varder dig så vedergällande, att de intet skola få se sina lust på dig, utan du skall få se huru de slagne och nederlagde varda“.
Men mot morgoren innan solen gått upp, kastade hon en mantel öfver sina skuldror och insvepte sin förstfödde deruti, och gömde ett bröd i sin klädnad, och sedan hon ännu bedt en bön till Herran vandrade hon bort.
Och när hon hade bedit, såg hon ned på barnet och såg att det log, som barn le då de i drömmen se Herrans englar, och hon sade: „Lofvad vare Herren, Herren.
Herren varder icke förlåtande den tröst till honom hafver“.
„Hvem är du och hvad begär du?“ frågade henne väktarena.
„Jag är en af Israels döttrar, Maheli, Amrams dotter, och beder att j tillåten mig att uppsöka Achior, min herre, den j i går hafven fört in i eder stad“.
„Fören j krig emot qvinnor, att j rädens denna?
Låten opp för henne eller ock gån till eder öfversta och spörjen honom, men låten icke den trötta försmägta i väntan“.
Men den höga qvinnan i sorgkläderna gick till Maheli och sade vänligt: „min syster du är trött, kom i mitt hus.
Jag är enkan Judith, Merari dotter, kom jag vill låta båda din ankomst för din herre“.
„Mycken glädje har mig nu vederfarits: fast jag mycket lemnat, har jag nu mitt bästa här.
De äro talrika och mäktiga“.
„Nu rädes jag intet mera“, sade Maheli, „sedan jag återsett min herres ansigte.
Herrans hand skall beskydda oss“.
„Herren skall icke öfvergifva sitt folk.
Han kan väcka upp en försvarare af sådana som detta barn, om honom så behagar“, sade Judith.
„Men då stod Ozias, deras furste, opp och gret och sade:
Käre bröder, hafver dock tålamod och låter oss ännu i fem dagar förbida hjelp af Gud“.
„Om han ville bevisa oss nåd, och sitt namn härligit göra“.
„Varder oss i dessa fem dagar icke hulpit, så vilja vi göra som j bedit hafven“.
Och Achior gick till Maheli och förtvljde hvad öfverenskommit var, och han sade:
„Inom fem dagar skall staden öfverlemnas åt fienden, om ej hjelp kommer, och hvadan skulle den komma?
I östan och vestan finns ingen, som skulle våga stå emot konung Nebukadnesar“.
„Herren Israels Gud“, svarade Maheli, „mot honom äro jordens konungar som stoft och deras makt och herrlighet en flägt!“
„Judith, o min syster, låt icke honom blifva gifven till spillo“.
Judith smekte leende barnets lockar och frågade: „Hvad önskar du Maheli?“
„Judith, o Judith, låt icke Herrans namn komma på skam!
Om icke hjelp kommer, vilja de inom fem dagar lemna staden åt fienden“.
„Hvad är det de synda och fresta Herren“, utbrast Judith med vrede.
„Hvad berättar du mig.
Skall jag sådant höra?
„Ack, hvad kan en svag qvinna!
Ho vill höra hennes ord, om hon bestraffar deras otro och deras hjertans hårdhet“.
„Gå i Herrans den store Gudens namn, och han skall vara med dig och gifva dig kraft att blifva en Debora!
Låt icke hedningarne säga: „se, vi hafve förtrampat dem som förlitade sig på Herren“.
„Maheli, mitt hjerta är tungt öfver pilten.
Visste jag dock huru jag skulle kunna sända dig hädan med honom“.
„Icke må min herre vilja sända sin tjenarinna bort ifrån sig om han ock kunde!
Han hafver fört oss till sitt land, han hafver öppnat oss sin lustgård, han skall icke låta fienden härja lustgården och dem han ditfört till skada komma“.
Och barnet hade klagande insomnat i hennes sköte och det qved i sömnen, och Maheli lyfte sina ögon opp och sade:
„Herre, Herre, hjelp mig att jag icke misströstar, styrk mig att jag icke förtviflar.
„Assyriernas här flyr för Herren, och Judith hafver slagit Holofernes.
Och din herre skall bo när oss och blifva en af oss“.
Då sade Maheli: „helig, helig, helig, är Herren, mäktig och stor.
Och då jag bäfvade att jag skulle försmäkta af törst, se, då beredde han mig lefvande vatten och ljuflig svalka i sina gårdar, att jag hos Herrans folk må lefva och i mina fäders land få dö; och han hafver upptagit minom herra och min förstfödde i sino lande“.
„Nå så sluta då en gång“, skrek argt en hvass röst och, paff, small locket opp af den tillslutna dosan, och en underlig liten gubbe tittade opp och stod och vickade deruti.
„Hvem galar och skriker här!“ sade åter gubben, „kan man då aldrig få vara i fred? jaså, är det ni snäckor der, som hålla oväsendet.
Hvad skriken j efter?“
„Vi äro sändebud från det mäktiga Söderhafvets konung“, svarade den ena af snäckorna.
„Han har sändt oss hit, för att få höra budskap från sina anförvandter i dessa trakter.
Det är, som man vet, ej stort att lita på sjömäns berättelser, och han vill veta säkrare genom oss huru de lefva här“.
„Ack“, sade den hufvudlösa damen, „hvem är den potentaten?
Jag mins ej att det någonsin kom sändebud från honom till vårt hof“.
„Han är den mäktigaste af hafskonungarne.
Ett präktigt hof, ett rikt och folkrikt vatten“.
„Folkrikt land?“ frågade en röst.
„Nej vatten.
Ljufligt att bo i hafvets krystall, skönt i dess lunder af korall, herrligt dess språk, det heter sång.“
„Atlantos är konungens broder, åldrig som han, mäktig och stor.
De äro ädle och mäktige, de älska att sprida trefnad och välsignelse till menniskorna i de aflägsnaste bygder“.
„Uff, sådana dumheter“, sade gubben i dosan.
„Finland, ja det är rätta landet att tala om.
Tacka lyckan om folket här kan skyla sitt elände med litet Lybecks glitter, och för öfrigt må det vara nöjdast att ingen vet, att det finnes här i verlden“.
„Vise man, sanning talar du“, utlät sig den judiske presten och upplyfte härvid sitt hufvud så högt att jag ej mera trodde det kunna nedfalla, men se, det föll och derefter började mun och skägg endast att så mycket hastigare röras.
„Finns här då ingen, som man kan tala ett förnuftigt ord med“, sade åter gubben i dosan.
„Hvem är väl månne den der grå herrn i glaskupan, han ser mera förståndig ut?“
„J uppmanen mig att säga hvem jag är, emedan jag är eder okänd“, svarade nu en klar röst från lampan.
„Nåväl, jag skall säga eder det, ty den okände är alltid ensam, om han än omgåfves af hundrade.
Jag sörjde att mitt lif skulle förflyta utan nytta, men – huru ofta föranleder icke en ringa tillfällighet en stor förändring i vårt öde!
„Offra åt gudarne i morgon, sade han, att du må få lefva; eller du dödas och dina barn bli slafvar“.
„Ack, suckade hon, deras späda läppar kunna ännu knappt utsäga Hans namn, hvem skall lära dem att tro, hvem skall rädda deras kropp och själ från förderfvet.
Och jag kunde dock få blifva hos dem, jag äger att välja“.
Hon knäböjde åter, hennes anlete förklarades och hon utbrast: „lofvad, lofvad vare min Frälsare, prisad att du hafver funnit mig värdig att dö för din skull.
Med fröjd vill jag bekänna dig och dö!“
Hastigt sprang hon opp, tog sina begge barn på sina armar“.
„Ha, ramlar Pompej?“ ropade jag förvirrad.
„Åh nej, bara spiselkransen“, svarade min värdinna, som hastigt inträdde skrämd af bullret.
„Nå det var ledsamt nog ändå.
Få se huru det gått med alla småsakerne der på kransen?
Och hur
Sabina arbetade och var snäll, så räckte afkastningen af det lilla landstället så till, att hon alla dagar hade åtminstone en rätt mat att ställa framför systrarna.
Men systrarna sade ofta emellan sig: „den Sabina, den Sabina! ack hvilken skam komma vi icke att få af henne.
Alla hennes anlag äro bara piganlag“.
Och Sabina skrattade och menade: „bli ni alla förnäma fruar, så får jag väl tjenst hos någon af er då“.
Och lika flitig var alltid Sabina, och sprang aldrig till fönstret att se på de granna herrskaperna, som foro derute, utom när den unge prinsen red förbi, då gömde sig alltid Sabina vid köksfönstret för att ändå få litet se på den ståtliga och rara unga prinsen; men det talte hon ej om för systrarna, ty hon ville bara se honom, men icke tala om det.
„Nej, nu vill jag ej vänta längre.
Fast prinsen ridit här förbi alla dagar och jag bjudit till att alltid visa mina hvita händer vid fönstret och han alltid sett hitåt, så har han ändå ej tyckts märka dem“.
„Hennes pighänder“, sade systrarna, „dem bryr sig minsann ej prinsen om“.
„Gå litet bakom, kära Sabina, så kan du gälla för min kammarjungfru, icke täcks jag gå bredvid dig, som är så simpelt klädd“, sade fröken.
Men bäst fröken gick och bar i handen sina handskar, så fastnade ena handskens spetsgarnering vid en buske och refs sönder, och fröken blef så ledsen och sade: „aj mina nya, dyra handskar“, och ernade just börja gråta.
Men Sabina hviskade: „var ej ledsen Amirantha, lemna du den bara åt mig och promenera vidare en stund“.
Dagen derpå tog andra fröken den hvita similéklädningen och blå silfverblommorna och armbanden och alla grannlåterna, och Sabina följde åter med henne till slottsträdgården.
„Husch, hvad der är vått“, sade fröken, „fy“ och så snörpte hon på sin fina näsa och förde så vackert sina fina hvita händer, och gick en annan väg.
Men så föreslog prinsen, att de skulle spatsera utåt parken, och allt längre gingo de, och fröken Melicerta var så glad, och tänkte: „se så, mig vill han visst ha, efter han går så långt“.
Litet rädd såg hon visst på de tjocka molnen, som skockade sig, men hon tänkte: „lappri på hvita similéklädningen och blå blommorna, nog får jag bättre när jag blir prinsessa“.
Sabina gick vänligt fram och sade: „monne vi ej borde vända om, vi få visst regn“; men i detsamma började det redan regna så starkt, att prinsen bjöd fruntimmerna stiga in i en liten jagtkoja i skogen, tills ovädret skulle gå förbi.
„Hvad jag måste skämmas för den Sabina i dag“, sade fröken Melicerta vid hemkomsten: „ja, prinsen skulle bestämt friat till mig, men när han såg huru Sabina var som en kökspiga och ändå kallade mig syster, så ville han väl ej ha en köksa till svägerska“.
„Ja, jag tar bestämt icke Sabina med mig“, sade fröken Melladora; men, sådan harm, hon träffade alls icke prinsen.
Nu kom straxt kungens egen läkare för att förbinda henne, och prinsen kysste de sårade händerna och sade: „min ljufva Sabina, så du har blifvit illafaren, för att jag icke släckte sjelf, utan ville se in i ditt hjerta.
Se dock, huru vackra äro icke dina händer“, och så vände han sig till kungen och hela hofstaten, som just kom ned i trädgården och sade:
„Nu har jag funnit den jungfru, som har de vackraste händer, och vill hon bli min brud, så sen j här den, som skall blifva det“.
„Nu den gamle Wäinämöinen
Körde slabberkäft ur stugan,
Föste pratman ut i kärret,
Sjöng hvar obedd gäst i dyen“.
Vredgad bortgick korsets man, och sade: „ve eder, J hedningar, eder skall olyckan krossa, och tigga skolen J ännu om dopets nåd, den J nu förkasten!“
Då inträdde åter korsets man, helsade med hotfulla ord och sade: „gamle hedningar vid grafvens rand, frälsen edra själar från fördömmelsen.