Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Tackar ödmjukast! ropade han, då torde Herr Konductörn vara så god och laga så, at det blir någon plan i boken, at Uno får någon bestämd karakter o. s. v.
Då jag började boken, tillade han, öfvertänkte jag icke (likt många andra) at den, som utan tilräckliga kunskaper och utan en sann menniskokännedom företar sig at skrifva Romaner, förr eller senare nödvändigt skall ångra sig.
– Jo jo, svarade jag, med nåson förlägenhet öfver mit för hastade löfte, jag finner nu än mer rätta andemeningen af dessa hans ord, och at hvad plan och karakter beträffar, vissa oöfvervinnerliga hinder ligga mig i vägen, men för öfrigt har jag ännu det hopp, at hazarden skall hjelpa mig til några interessanta scener, och anhåller derföre om litet tålamod, åtminstone tre eller fyra Kapitel, jag försäkrar vid alla mina vers – (ehuru många de än må vara) at jag sedan skall låta en ung oskyldig flicka framträda, som oaktadt de mäst listiga försåt, dock med seger skall behålla den dyrbara skatt, som en gång förlorad, icke med alla Indiens skatter kan återköpas, jag menar oskulden, den en listig Hofman, vällustig Grefve eller lömsk och hycklande Munk velat bortröfva; och den sköna dygden i trasor och den svarta lasten i siden skola äfven framställas, den förra segrande och den senare krossad i stoftet – skulle likväl, detta oaktadt, mit bemödande at skrifva dugligt misslyckas, så får jag i parenthes nämna, at det i sjelfva verket hvarken är för at roa eller trötta Allmänheten som jag skrifver, utan för at roa mig sjelf, eller kanske rättare, ty jag har just icke mycket roligt deraf, för at undvika något ledsammare, nemligen ren sysslolöshet, hvilket för mig, som i många saker är alldeles egen, faller sig liksom litet ledsamt.
– Om således denna fortsättning af Uno von Trasenberg kommer til allmänhetens kunskap, och derigenom åstadkommer olyckor och förderf, är det icke mit fel, utan må då Friherre Dolk, som tvifvelsutan utgifvit boken, vara den vördade allmänheten ansvarig för följderne.
Til bevis af min upriktighet, vill jag nu i största korthet göra af med den bereste Trasenberg, för at desto förr komma til de interessanta scener jag lofvat.
Efter flere års vistande i Indien, dit denne Trasenberg, af böjelse för äfventyr och äfven i hopp at förvärfva förmögenhet, begifvit sig, hade han ändteligen, vid en annalkande ålder, och med en af mödor försvagad hälsa, börjat längta til sit fädernesland, för at der använda sin förmögenhet i en egendoms-handel.
– At Hof-Junkaren och Friherrinnan emottogo en rik bror och slägtinge med återseendets hela glädje är ganska naturligt, och han, som med så mycken värma omfamnat den gamla Mamsell Snut, njöt med den fullaste känsla den länge saknade sällheten, at omges af anhöriga, och at återse sin fädernebygd.
Länge varade likväl icke denna ömsesidiga glädje, endast tvänne dagar, och Lars Trasenberg var för altid borta.
En obetydlig opasslighet, en liten diarrhé och händelsevis upkastning, härrörande af en liten förkylning, hindrade honom första aftonen at deltaga i soupéen och njuta något af Friherrinnans delicata sparris, hvarföre hon af en olycklig omvårdnad efterskickade närmaste Läkaren Stads- Physicus Assessor Trög, och detta knäckte honom alldeles.
Denne, en i öfrigt lärd man, och i stort rop at icke vara Charlatan, emedan han på alla ställen uprepade det sanna men utnötta yttrandet, at man ej kan säga om Läkarevetenskapen gjort mer godt än ondt i verlden, – tog litet miste om sjukdomen, den han kallade Cholera, och kurerade innom dygnet ihjäl Herr Lars Trasenberg, hvars död han sedan såg varit oundvikelig.
Med möda hann den afledne at i tvänne vittnens närvaro upsätta sit Testamente, til följe hvaraf Hof-Junkaren, såsom närmaste slägtinge, väl utnämndes til universal – arfvinge; men dessutom, oberäknadt en summa til en trogen betjent, anslogs et betydligt kapital til et fruntimer vid namn Beata Warning, med vilkor at, i händelse hon vore död och efterlemnat något barn af en viss ålder, summan då skulle tilfalla hennes barn; – skulle åter båda vara döda, borde räntan deraf användas til et visst antal fattiga flickors upfostran, hvartil likväl förnämligast flickor af vackert utseende ägde företräde, emedan en sådan naturens förmon lättast förvandlar dessa arma kräk til lastens olyckliga offer och de uslaste varelser i naturen – en disposition af ojemförligt mycket större nytta, än den en rik fru några år förur gjorde af en betydlig summa til et dans-sällskap i Stockholm – Sofve, likväl äfven hon i ro, och måtte
hon alldrig få höra någons klagoljud ifrån vår jord, hvarken öfver detta eller något annat dans-sällskap.
Samma dag Testamentet blef undertecknadt, afsomnade denna hedersman med lugn, tacksam emot Försynen, som i hans sista stunder låtit honom erfara kärlek och vänskap af alla som omgåfvo honom.
I sanning sällsynt nog för en gammal rik ungkarl.
At just då Uno och Sofi nedfallit i tunnan, Kyrkoherden Husælius skulle inträda i trädgården, trodde jag med full visshet; men det förhöll sig alldeles icke så.
– Comministern Pedell deremot inträdde just i detsamma.
– På några stegs afstånd, stadnade han och betraktade hjelten i tunnan; idéen om Diogenes i sin tunna framställde sig genast för honom, och Alexanders ord til Filosofen tyckte han här rätt väl kunna användas.
Om jag, ropade han derföre, intet vore Pedell, ville jag vara min gunstig Herre!
Detta infall roade honom innerligt; men Uno deremot, som icke tyckte at saken var at skämta med, roade det platt intet.
– Bästa Herr Comminister hjelp oss! ropade Sofi. – Pedell lyftade då henne ur tunnan, och Uno hjelpte sig sedan sjelf.
– Nu först kom Kyrkoherden Husælius, som gladde sig innerligen at träffa sin fordna eleve.
– Alla fyra följdes sedan in, der Sofis mor redan hade dukat bordet, och framsatt alla mandelrutor som blifvit gömde sedan inträdes-kalaset.
Den landtliga måltiden, huru Pedell, en sällskapslik karl, som tog sig en och en half sup före maten, och stundom äfven en så kallad pärla på första rätten, med åtskilliga okända familje-anecdorer inom Preste-Ståndet förskönade bords-discursen, torde ej löna mödan at vidlyftigt beskrifva, äfvensom
Husælii första samtal med Uno torde vara af föga interesse.
Då soupéen var gjord och Pedell tagit sin hatt för at vandra, utbad han sig den äran, at följande dagen få se Herr Kyrkoherden med sit främmande hos sig på frukost.
Uno, som ej kunnat få något tilfälle at fråga efter Mari, biföll detta gerna, och lofvade at infinna sig; emedlertid frågade han Kyrkoherden, sedan Pedell aflägsnat sig, om Comministern nyligen hade fått någon ny hushållerska, och huru han blifvit bekant med henne.
Husælius svarade dertil, at så förhöll sig, och at Pedell, som förmodeligen snart ämnade gifta sig med henne, sistledne marknad gjort hennes bekantskap i O * *.
Om han gifter sig med henne, då beklagar jag honom, sade Uno, som berättade sin bekantskap med Mamsell Sydén.
Husælius afhörde den med förundran och missnöje, – ja så, sade han, hon har likväl et så redbart utseende, kanske hade hon kunnat bli en bra menniska, utom den der Kaptenen, Gubben Spindler har rätt, fortfor han:
Förbannad vare den niding, som går at upställa nät för den rena oskulden!
Förbannad den bof, som fjäskar kring flickor, för at genom sött prat förvandla deras blygsamhet i fräckhet.
Ganska rätt, ropade Uno med värma.
– Husælius betraktade honom, och undrade på detta utrop af en yngling vid 19 år, men at det icke var förställning, uptänkte han lätt, och högfärdades nästan öfver sin lärjunges upfostran.
– Med dylika tänkesätt, sade han, skall min systers öden säkert väcka deltagande; äfven hon är et varnande exempel.
Uno blef upmärksam, och utbad sig det nöjet, at få höra den aktningsvärda fruns öden, hvilket Husælius biföll.
Husælii berättelse var något lång, och dessutom ofta afbröts af Unos frågor, vill jag i något större korthet hafva äran meddela den.
Beata, Husælii halfsyster, hade som barn blifvit antagen til sällskap åt den unga Fröken Odalsvärd på Gustafsdahl, sedermera Friherrinnan Stjernbock dersammastädes; hennes beskedliga upförande gjorde henne omtyckt, och hon blef upfostrad lika med Fröken sjelf, och lefde så til några och tjugu års ålder.
– Sent en mörk och stormig höstafton, då båda flickorna händelsevis stodo utmed den sprakande spiselden i köket och språkade med pigorna, inträdde en gammal gumma, och anhöll om nattqvarter.
– – Gå til byen Mor! här får ingen ligga, svarade den vresiga hushållerskan, som stod med ena handen för sit röda ansigte och rörde i sötgröten.
– Regnet smatrade på rutan, och den lilla jernflaggan på bodtaket for gnislande fram och åter för stormvinden.
– Beata tyckte det vara altför hårdt at drifva gumman ut i et så elakt väder, och bad derföre hushållerskan at lemna henne rum.
– Af tacksamhet erböd gumman sig at spå flickorna, dem hon ansåg vara den ena frun i huset, och den andra hennes ogifta syster; för ro skull tilläto de henne det, och fröken, som var yngst, framgaf först sin hand til betraktande.
– En guldsmidd herre skulle komma långt ifrån med kuskar och lakejer och pengar som gräs, för at fria – lycka och välsignelse, barn och blomma, skulle vidare bli hennes framtida lott.
– Nu kom ordningen til Beata.
– Gumman drog fryntligt på munnen och nickade med hufvudet, under det hon ömsom betraktade hennes hand och ömsom hela hennes person:
Ändteligen öpnade hon sin mun, och talade med et orakels mystiska språk: ”Inom sju månader skall lilla Grefven födas, och han skall bli lika lycklig som vacker.” – Förskräckt ryckte naturligtvis flickan handen tilbaka vid denna oväntade profetia, ty hon var hvarken gift, eller som man kände, förlofvad.
Gumman fann då först sit misstag om person, men kunde det oaktadt på intet sätt förmås at återtaga, hvad hon en gång sagt.
Alla närvarande skrattade åt den orimliga spådomen; endast Mamsell Beata sjelf var dervid alfvarsam och sade intet.
– Snart började hennes glättighet försvinna, och folket hviskade sig emellan, at spådomen kunde vara sann.
Den var icke eller alldeles utan grund.
En skurk af börd, fortfor Husælius, en usling som sedan nödgades rymma, förmodeligen för andra brott, hade med sött prat tilvunnit sig den oerfarna flickans kärlek, och i tysthet förlofvat sig med henne.
Nu skref hon til honom en billett och besvor honom at komma, för at rädda hennes ära, men fick intet svar derpå; få dagar derefter erhöll hon i stället den säkra underrättelsen, at han rymt.
At beskrifva hennes belägenhet och bekymmer härvid, är omöjligt.
Förnedrad och ovärdig den godhet hon njutit af sit Herrskap, packade hon en afton tilsammans sina kläder i et knyte och smög sig bort.
Under et främmande namn uppehöll hon sig sedan hos en slägtinge på en aflägsen ort, hvars godhet hon har at tacka för den goda upfostran hon kunnat ge sin dotter.
Uno hade afhört denna berättelse med största deltagande; men vågade icke at begära veta namnet på den person Husælius med så föraktliga färgor skildrat, han trodde detta vara en hemlighet, och vördade den.
Klockan var redan 10, då herrarne som setat i trädgården, åter gingo in för at söka hvilan.
Sofi satt på farstugbron och sydde.
Natthugg! ropade Uno, i det han klappade henne på axeln och sprang förbi; hon slog med sin lilla hand ester honom, men Uno var redan undan, och följde Husælius trapporna upföre til sit rum.
Sedan han blifvit ensam, öpnade han sit fönster.
– Aftonen var så skön, och hans egen ställning så lycklig, at han i svärmeriets verld häldre satte sig vid fönstret, än han lade sig.
– En sångröst väckte hans upmärksamhet; han lyssnade, sträckte sit hufvud, och uptäckte Sofi ännu sittande på tröskeln af farstugbron och småsjunga på en liten visa:
Kom sköna Maji och blicka etc.
Det började redan mörkna, men Sofi satt ännu qvar; ändteligen samlade hon tilhopa sina lappar, sin sax m. m., och reste sig.
Under hela tiden hade hon icke sett up åt fönstret; men nu kastade hon en flyktig blick dit: bevis nog, at hon äfven förut visste at någon derifrån betraktat henne.
Sedan Sofi gått, föreföll det Uno så innerligen tomt at ligga i fönstret; han slog derföre igen det, och lade sig och tänkte på flickan och hennes upförande.
Den lilla visan hon sjungit, ledde honom på betraktelsen öfver sång, och at man deraf rätt ofta kan sluta mycket nog, om man rätt förstår sig på den.
Indianernes sånger bevisa stundom hämnd, stundom tacksamhet och glädje; en flickas sång i hufvudstaden, helt annat än en flickas sång på landsbygden, och äfven ganska olika, om den är låg eller hög:
Slå straxt din håg från flickan bort,
Om hon är brunögd tjock och kort,
Med näsan af den hvassa sort,
Och sjunger gält och heter Stina.
Om hon sjunger falskt med, tänkte Uno.
Sofi hade hvarken sjungit falskt eller gällt, och anledningen til hennes sång var ju at behaga honom; fåfängan at tro sig vara älskad, smickrade honom ganska högt, och nästan svor han i sit sinne, at med trohet belöna denna oskyldiga låga; sömnen afbröt dessa reflexioner; mild och välgörande slöt han Uno i sina armar, och framställde under olika drömmar hvarjehanda föremål för den känsliga ynglingen.
Få saker förefalla mig så ledsamma, som berättelser om drömmar, och det af den enkla orsak, at de gamla gummor, som gemenligen berätta sådane, svårligen i deras vakna tilstånd skulle kunna sätta tilhopa något dugligt, och ännu mindre under sömnen, då troligen tankar alldeles saknas hos dem; det osammanhängande som deri således förekommer, roar likväl mången, och de åhöra dylik smörja rätt gerna.
Någon gång förekomma likväl i drömmar, hälst hos unga personer, idéer som ej äro at förakta; deras karakter målas ofta deri för den, som förstår utlera den.
Något sådant finnes väl icke i Unos dröm denna natten; dock torde jag för at söka tilfridsställa olika lärares smak, icke alldeles bortlemna den onämnd.
Morfeus hade, som sagt är, tilslutit hans ögon; hans kind hvilade på hufvudkudden, och den ena armen låg utsträckt på det rosiga cattunstäcket; han sof med et ord sött.
Solen stod redan högt på himmeln, och pigorna i köket voro i full verksamhet; morteln slamrade, och Ladugårdsgumman, som utdref boskapen, upstämde med en skarp stämma:
En gång hvad gäller det, när hela marken krälar, och folket liksom gräs begynner titta up.
Uno hörde alt detta i sin slummer, och bildade sig deraf, at den gamla gumman, som han lärt känna i Öfverstens hus, stod med samma kläder hvari han sett henne, midt framför honom och skrek at han var hennes förförare; stundom tyckte han henne nypa sig, stundom rifvas och bitas, och ändteligen fatta uti honom med et par ofantliga händer och dansa vals – han dansade om med gumman och svettades, men det aldrasvåraste var, at han tyckte hennes förebråelser voro rättvisa.
Sluteligen ändrades scenen i hans dröm til mer ljuf, och han tyckte sig fira sit bröllop med gumman, då just i detsamma någon börda, som föll i hans famn, oförmodadt väckte honom.
Förskräckt tog han emot sig med båda händer, och til sin stora förvåning fann han at det var Sofi sjelf, som verkeligen låg i hans famn.
Orsaken til denna otroliga händelse var ganska enkel.
– Flickan hade sagta smygt sig in i Unos rum medan han sof, för at hemta tre par äkta porcellaines-koppar, hvilka prydligt voro upställde på hyllan af et litet laqverat hörnskåp öfver
Unos säng; sagta framställde hon derföre en stol utmed sängen, för at från den kunna räcka skåpet; men – huru det kom til vet jag icke, hon hade förmodeligen med större upmärksamhet betraktat ynglingen, hvars häftiga andedrägt tilkännagaf en dröm, än hon betraktat sin osäkra ställning, – i det hon lutade sig framåt, tog hennes öfre del öfvervigten och – durk låg hon der.
Men länge – det förstås af sig sjelft – låg hon icke qvar; och således icke heller som den förr åberopade
Signe lille, gaf hon sig i något samtal med sin älskare i hans sång.
Som en pil sprang hon på dörrn och lemnade Uno, som alldeles var utan begrep om orsaken til detta oväntade äfventyr, at göra sina betraktelser deröfver.
Nyfikenhet at se honom trodde han snart hafva förlett henne at komma in i rummet, men at komma så burdus i sängen, kunde han icke förklara såsom nyfikenhet; ren kärlek kunde det väl vara, men i alla fall var utbrottet deraf altför ovanligt.
Osäker huru han skulle förklara detta, klädde han sig och gick ner.
– Husælius spatserade redan på golfvet med sin pipa, då Uno inträdde i rummet.
Frun satt vid caffebordet, men Sofi såg han icke til.
At fråga efter henne, tyckte han sig just icke äga någon anledning, och hindrades dessutom derifrån genom Husælii begäran, at han i korthet ville berätta sina öden i Stockholm – hvilket han ock gjorde.
Då han berättade huru han undergått sin examen, och på god tro lånat Katturin 25 R:d., skrattade Husælius rätt godt, men då han lösligen kom at nämna sin förlust på spel, blef hans mine mulen, men klarnade åter, då han hörde
Unos mening derom, at man alldrig rätt kunde förakta detta tidsfördrif, utan at sjelf hafva rönt dess olyckliga följder.
– Jag har, tillade han, mången gång funderat på, om det intet skulle gå an, at redan hos barn på sådant sätt väcka afsmak för spel, at en Informator genast passade på, då de finge några penningar, och straxt spelade af dem alt hvad de ägde.
Nej, sade Husælius, det tror jag knappt skulle lyckas, derigenom blefve de kanske snarare mera begifna derpå, men til ex. at truga dem dagen igenom at spela om ingen ting, väcka dem tidigt om morgnarne och hålla ut sent in på nätterna då de ville sofva, och dervid vara snäsig och elak då de spelade illa; först och främst skulle de derigenom bli ängsliga då kort eller tärning nämndes, långt värre än för Cornelius Nepos, och tillika, om de af naturen vore fallne at bli spelare, skulle de derigenom vinna den öfverlägsenhet, at de alldrig af oskicklighet, som oftast händer, förlorade för stora summor.
Uno funderade på detta och fann det klokt nog, men Husælius gaf honom dock sjelf det kloka rådet, at alldrig, om han blefve fader, göra förfök dermed, utan häldre låta dem deri, som i alt annat, äga fullkomlig frihet.
Pedell torde väl redan vänta oss, sade Husælius, i det han såg på sin klocka.
Uno var redan resfärdig; han saknade endast Sofi, af hvilken han gerna ville taga afsked, men då hon platt intet vidare syntes til, nödgades han låta detta vara ogjordt.
Husælius tog sin hatt med låga kull och breda sidenhand omkring, satte den värdigt lutande framåt på sit hufvud, och Uno tog sin Casqvette, bockade sig för frun och gick.
Ju närmare han nalkades Kappellansgården, ju mer blef han brydd för det sätt, hvarpå han skulle upföra sig emot Mari, och kunde alldeles intet begripa, hvad mine hon vid hans åsyn skulle hålla.
Ingen ting i verlden kunde likväl gå simplare til.
– Mari, som troligen af Pedell fått underrättelse om hans ankomst, och således var beredd derpå, låtsade om ingen ting, och som han varit en alldeles okänd person.
I capott och nattmössa satt hon, som den ärbaraste fru i verlden, och tycktes vara ganska hemmastadd på stället.
– Den röda bränvinsflaskan, smörasken af glas, rifven ost på en tallrik, med mera som hörde til frukosten, var redan framsatt och i ordning.
Pedell söp gästerna til, och sysselsatte för öfrigt hela deras
upmärksamhet, ända tils Uno ansåg sig böra fortsätta sin resa.
Uno hade ännu tolf mil til sit hem, under vägen skulle han, som nu tagit en annan tur, än vid sin upresa til Stockholm, passera staden O**, der han ägde en slägtinge, Fru Tullbom, hvilken han ansåg sin skyldighet vara at besöka.
Denna hederliga gumma torde Läsaren måhända icke känna, så framt han ej med henne äger några särskilta relationer, som äro mig obekante.
Hon var Enka efter Öfver- Inspectoren Tullbom, och Hof-Junkaren von Trasenbergs köttsliga Kusin lefde nu med sin dotter af en medeltig förmögenhet, bebodde en stor och rymlig gård, och herbergerade af den orsaken stundom resande.
Hennes dotter Brita Lisa, eller som hon häldre kallade sig, Brigitte Bibi Tullbom, var et fruntimer af några och tjugu års ålder, något lång til växten; kopporna hade i hennes ungdom skadat hennes hy och det ena ögat, som derigenom var utan all rörelse, då det andra spelade med liflighet omkring, hvilken olycka jemte et eldrödt hår väl gaf henne et mindre lyckligt utseende för verlden; men naturen, som altid ersätter i et hvad som saknas i et annat, hade deremot utrustat henne med öfvertygelse om sit snilles stora företräde framför andras, och då härtil lägges någon kunskap uti Franska språket, och förmåga at kunna läsa hårdt NB. efter orden både uti Engelska böcker och Italienska underskrifter på taflor, samt dessutom en genomträngande hög och skarp fångröst, kunde hon, enligt dess eget yttrande, icke anklaga naturen för styfmoderlig hand.
Lyckligt och väl anlände Uno til O * *, och fick der tilfälle at göra bekantskap med dessa sina slägtingar.
– Tullbomska huset var beläget vid stora torget, en gammal brädbeslagen trädbyggning.
– Då Uno körde in genom den på gamla sättet öfverbyggda porten, väckte ramlandet af hans kärra gummans upmärksamhet; hon tittade i fönstret genom de små i bly infattade rutorna och såg en obekant resande, hvarföre hon nedsände sin kammarjungfru at öpna den gula gästkammaren i portgången.
Flickan var snyggt klädd och nyttjade bart hår.
– Uno tog henne derföre för sin Kusin och hälsade ganska förtroligt.
– Af en kapris brukade han sällan kyssa något fruntimers hand; här ansåg han likväl et undantag ifrån denna regel kunna få ske; men gumman som från sit fönster betraktade denna förtrolighet, och intet hatade någon ting i verlden så högt som folk utan ärbarhet, öpnade i vredes mod fönstret och ropade förargad, at hon intet ägde några rum för sådane herrar, utan de kunde altför väl fara in på Gästgifvaregården; der funnes både det ena och det andra.
Et helt annat emottagande hade Uno väntat sig af sin faster; dock begrep han snart orsaken til detta; och hoppades kunna åter reparera sit fel; han gick derföre up til gumman, som vid underrättelsen om hvilken han var, med öpna armar emottog sin Kusin. – Fröken Brigitte Bibi (hon gjorde pretension uppå at kallas Fröken, emedan hennes far såsom Öfver-Inspector vid Tullverket ägt Trotjenares rang) som äfven var i rummet, behagade honom mindre; hon föreföll honom genast såsom litet satirisk, eller som lär vilja säga det samma, afundsjuk och färdig at tadla; hennes stora lärdom och vitterlek, som äfven genast framstack, älskade han ej heller – knappt hade han varit fem minuter i rummet, innan hon lika många gånger nämnt Henriaden par Voltaire och Rousseau’s Julie.
Om hon någonsin läst dessa böcker, kunde väl Uno icke veta, men som han trodde, utgjorde de åtminstone intet nu hennes lecture, emedan den enda bok han nu uptäckte, och hvilken han betraktade, befanns vara:
Den öfverrumplade Oskulden eller missödet at svälta, öfversättning af C–gh; äfven berömde hon et förträffligt skaldestycke under titel: öfver Berget til et odödligt namn.
Uno påminte sig ej något sådant, men kom snart underfund dermed, at hon läst orätt, och sett Berget i stället för Begäret til et odödligt namn; då han ganska väl kände det.
– Franska och Italienska glosor förskönade dessutom hennes tal – hon frågade honom om han cotojerat Mälarn, och då han svarade nej, hvad han hade haft för motive, at i en så vacker saison, manqvera at jouera af så täcka environner o. f. v.
Uno fann detta altför charmant, och som han visste, at ju mindre Franska man kan, ju mer använder man den, och tillika, at sådane personer altid äro smickrade af at blifva underhållna i samma ton, använde han alla möjliga termer i sina svar, han berättade derföre, at han velat med en visit regalera sin fordna Mentor, hvilken ansåg honom alldeles som en fils och derföre detournerat, oaktadt vägen varit abominable.
Vidare framtrugade han orden Emplette, Messager, benefice och några andra, som göra synnerligt god effect i samtal; dessa hoppades han Fröken ännu icke hört, emedan hon icke användt dem, men at de troligen en dag skulle komma henne til måtta.
Kusin tog väl egenteligen touren til O * * för piqveniqven i afton, frågade fröken efter en stund.
– I afton, uprepade Uno, förundrad at man ej funnit tjenligare, at roa sig på något annat sätt en så vacker sommardag.
Ja i afton, fortfor hon, det är Sarettes Namnsdag.
– Namnet Sarette hade Uno alldrig hört nämnas; som det tycktes vara Franska, trodde han at artikeln la borde läggas til, och frågade, hvilken Mademoiselle La Sarette egehteligen kunde vara – Sarette Winstén.