Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna motion igenfinnes värdefulla uplysningar ang:de våra Lag-komitéer, p. 14.2, 2 Del. af BorgareSt:s prot., meddelade, efter hvad man tror sig veta, af AdvokatPiskalen Staaff, en af Lag-komitéens utmärktaste ledamöter.
Utsk. har sagt, att Lag-beredningen skulle blifva »en rådgif - 100 D en 7 Mars. vande myndighet, uti regerings-ärender, oansvarig inför både Konung och Ständer.»
Jag har i motionen, enl. hvad Betänk, utvisar, förklarat min mening icke vara »att föreslå det E.
St:r skulle vilja binda ett anslags beviljande vid dylika detaljers ovilkorliga antagande.
De hade endast blifvit meddelade på det en hvar skulle kunna göra för sig klart hvad som hufvudsakligen åsyftades.» Organisationen borde således, eill. min tanke, helt och hållet öfverlemnas till Konungen.
Jag kan icke föreställa mig att denna organisation skulle blifva sådan, att ledamöterne blefvo oansvariga.
Efter all ani. finge väl dessutom ledamöterne, såsom jag tror alltid förut varit fallet, endast K.
Mits Nåd. förordnanden på behaglig tid eller tills vidare.
Skälet synes mig för öfrigt så sökt, att jag kanske ej bordt uptaga detsamma.
Jag vågar anhålla om återremiss, men skall icke envisas med bifall till min mening, om jag icke lyckas vinna understöd för densamma.
Utan tvifvel har motionärens syftemål varit godt och vid första påseendet synes också hvad han anfört riktigt.
Det låter nemi. väl säga sig. att om vissa personer en längre tid få sysselsätta sig med lagstiftningen, så skola de, åtminstone i fråga om det formella, åstadkomma nya lagar bättre än de, som icke dermed förut sysselsatt sig.
Men om lagarnes innehåll blefve lika godt, derom kunna meningarne vara delade.
Här har blifvit sagdt, att på en tid, då vårt land var fattigare än nu, hade vi en stadig Lag-beredning, och att om vi då kunde skaffa medel till dess aflönande, böra vi väl äfven kunna göra det nu.
Det är ganska riktigt sagdt att vi ouphörligen haft Lag-beredningar; vi hafva också i allmänhet icke för få lagar, utan snarare alldeles för många.
Det var en tid då man trodde, att det skulle kunna låta sig göra att lagstifta för alla möjliga fall och förskaffa sig en så fullständig lagbok, att hvar och en i densamma kunde finna sin rätt, utan att vidare derom skulle behöfva tvistas.
Nu tror jag likväl, att man funnit dessa fromma önskningar omöjliga att verkställa, emedan lagstiftningen a priori icke kan reglementera för alla möjliga fall.
Asigterna i fråga om lagstiftning hafva undergått betydliga förändringar.
Den som först bröt en ny bana i detta afseende, som i väsendtlig mån bidrog att förändra de gamla åsigterne, var Montesquieu.
Han upställde den sats: »att lagarne voro de nödvändiga förhållanden, som härflyta ur sakernes egen natur» (les rapports nécessaires qui derivent, de la nature des choses), d. v. s. förhållandernes eller sakernas egen natur bestämma med nödvändighet rättsprincipen, hvilken lagstiftaren deremot aldrig kan bestämma annorledes än genom upmärksamt aktgifvande på förhållanderne.
I detta hans yttrande ligger också svaret på det förslag som här blifvit framställe!t.
Det är icke nog med att skaffa tillsamman några personer som hafva vana vid att skrifva lagar; första vilkoret är att se till, huruvida de känna i botten de förhållanden, hvaröfver lag - Den 7 Mars., 101 stiftas skall, och det är knappt möjligt att tre personer skola känna alla ämnen för lagstiftning, så att de skulle kunna i hvarje ämne sorn helst åstadkomma lagar.
Frågan är således förnämligast att finna personer som känna det ämne, hvarom skall lagstiftas; finnas de, skola de nog lyckas.
Språket är ingenting annat än ett uttryck för tanken, och den som grundligt studerat de förhållanden, öfver hvilka hail skall lagstifta, lian skall också alltid finna ord för att uttrycka sina tankar.
Men först då, när man vill gifva form åt tanken, tvingas förståndet till att göra för sig fullt klart det ämne, hvilket man vill bedöma.
Det är således olämpligt, det är oriktigt, att updraga åt en person att göra upränningen af lagen och åt en annan att gifva form deråt.
Jag har sjelf vid flera tillfällen, då jag varit sysselsatt med lagstiftning, funnit att först då, när jag nödgas gifva tankarna uttryck i ord, framställa en sak i sina detaljer, i tankarna tillämpa lagen på de särskilda fallen, först då har jag tvungits att klart blicka in i och liksom bemäktiga mig det ämne, hvaröfver jag velat lagstifta.
Men om de som bestämma principerna för lagen öfverlemna till den ifrågasatte lagstiftningsläbriken att tillverka en lag, byggd på dessa principer, tror jag att fabrikanterne, som skulle göra lagen, och dervid voro inskränkta eller bundna af principen, samt följaktligen endast egde tillse att bestämdhet i uttryck och inbördes sammanhang finnes, finge en högst inskränkt verkningskrets, och att näppeligen personer med utmärktare förmåga skulle vilja åtaga sig detta arbete.
Jag har sagt, att jag i allmänhet tror det vi hafva för många lagar eller åtminstone icke för få.
Denna åsigt har vunnit bekräftelse genom samtal med flera af de män, som bär i landet befattat sig med lagskipning.
Under förlidet år, då jag var i Norrige, erfor jag med förvåning, huru få nya lagar på sednare tiden der blifvit utfärdade, och jag måste likväl erkänna, att jurisprudensen derstädes ingalunda står efter vår, utan snarare tvertom.
Härtill finnes en ganska riktig grund, hvarom man vunnit erfarenhet i andra länder; t. ex. i Frankrike.
Efter införandet af »Code Napoleon», inskränkte sig jurisprudensen der under en lång tid till att endast och allenast efter bokstafven tolka dessa lagar, och den .sysselsatte sig mindre med vetenskapliga undersökningar.
Detsamma var förhållandet i vårt eget land efter utfärdandet af 1734 års lag, ehuru vi före denna tid hade en ganska utbildad jurisprudens.
Nu är förhållandet, att det menskliga samhället utvecklar sig beständigt, så att aldrig en lag, den må vara huru fullständig som helst, kan i längden vara tillräcklig, emedan de nya förhållanden som alltid tillkomma, isynnerhet med den nu pågående industriella utvecklingen, alltid skapa nya rättsförhållanden, för hvilkas lösning vetenskapen måste vara verksam, likväl icke den vetenskap som består i att upfinna bestämda uttryck för lagen och deras inbördes sammanhang sinsemellan, utan den som man i allmänhet kallar jurisprudens.
Jag hyser således den bestämda öfvertvgelsen, att ju flere sådane lagar man tillverkar, ju mindre tillfälle lemnäs jurisprudensen att utveckla sig.
Men innan någon vetenskaplig jurisprudens finnes, saknas materialier för lagstiftaren, och hän skall, utan biträde deraf, misslyckas i sina Den 7 Mars. försök.
Jag anser således, att det ännu är för tidigt att begära tillsättande af en Lag-beredning, åtminstone utan att gifva densamma en bestämd verksamhetssfer, eller ett visst föremål för dess verksamhet.
Dessutom hafva vi redan för lagstiftnings-ärenden ett Departement, Just.Depart., och inom detta en särskild Byråchef, som icke är sysselsatt med något annat än lagstiftnings-ärenden.
Vi hafva för öfrigt en .Just.Kansler, som alltid tillfrågas i dessa ämnen, och som är skyldig att framställa förslag härutinnan, och en Just.- Ombudsm. som ock är förpligtad att framställa förslag i lagstiftningsväg.
Jag tror, att om dessa 3 män gemensamt arbetade och öfverlade om de lagar, som skola framställas, skulle detta vara tillräckligt.
Ofver de förslag, som utarbetades, skulle dessutom i juridiska frågor Högsta Domstolen, i andra frågor Collegierne höras. Jag tror, att den ansvarighet, som nu hvilar på dessa myndigheter i fråga om granskning af nya lagar, skulle kännas mindre tung och med mindre noggrannhet fullgöras, om de visste att en komité hade sig samma granskning ex officio updragen.
Jag skulle tro, att den g i Grundlagen, som stadgar att alla lagförslag skola granskas af Högsta Domstolen, är ganska välbetänkt, och att vi icke böra försöka att i någon mån från Högsta Domstolen vältra denna ansvarighet i afseende på granskningen af lagar.
Jag anser således att, äfven om åtskilligt kunde vara att invända mot de motiver som Stats- o. Ekon.Utsk:n i Betänk, anfört, detta sednare likväl är temligen välgrundadt, hvarföre jag tillstyrker bifall till detsamma.
Den siste talaren har, så vidt jag kan förstå, alldeles för inskränkt uptättat motiverne till det förslag, som blifvit af Hr von Koch framställdt.
Den gjorda motionen omfattar icke blott frågan om förslag till nya lagar, utan äfven till nya författningar.
Jag skulle tro, att den klagan, som i allmänhet förspörjes öfver illa redigerade lagar och författningar, har mest afseende på de författningar, hvilka utkomma under namn af ekonomiska lagar.
Jag föreställer mig att det skulle hafva varit och fortfarande är af högst väsendtlig vigt, att personer finnas utrustade med sådana egenskaper, att de kunna både föreslå och granska dylika författningar.
Bland de åligganden, som man tillämnade den af Const:sUtsk. vid förra Riksdagen motionerade RegeringsRätten, var äfven det, att Depart:sChefen skulle af StatsRådet kunna updragas att till RegeringsRätten afgifva förslag till nya författningar och att RegeringsRättens ledamöter skulle i konseljen öfvervara föredragandet af sådana ärenden.
I fråga om lagstiftning anser jag det vara, mer än i de flesta fall, angeläget att icke alltför »många kockar koka soppan», emedan erfarenheten visat huru felaktigt det är, att låta lagförslag eller förslag till nya författmr gå genom för många händer; utan jag skulle tro, att de lagar blifva bäst, hvilka blifvit föreslagne och utarbetade af några få dertill kompetente personer.
Sparre har mycket rigtigt mot motionärens yttrande invändt, att den ifrågav:de Lag-beredningen endast skall komma att befatta sig med sjelfva formen för lagarne.
Jaganser lika med Gr:n att den som upgör förslaget till lagarne, den 1) on 1 Mars.
103 bör också hafva redaktionen af dem om hand.
Min mening är dock icke, såsom Gr:n tycks önska, att förvandla Lag-beredningen till en sorts fabrik för att göra lagar, men jag är viss om att en auctoritet' af sådana personer, som förstå att göra lagar, är högst nödvändig.
Det har blifvit sagt att den som har klart för sig den rätta principen för den lag som skall stiftas; den skall också hafva förmåga att finna rätta uttrycken för sina tankar.
Jag tviflar på att sa är förhållandet, ty jag skulle då nödgas föreställa mig att LagUtsk. , som under föregående Itiksdagar och ända hittills varit ganska tydligt uti sin redaction af Betänk., men nu uttryckt sig på ett otydligt och sväfvande sätt, — saknat all tanke på eller insigt uti de rättsprinciper, som borde tillämpas.
Detta vill jag likväl alldeles icke påstå, utan jag erkänner att LagUtsk. vid flera tillfällen visat att det ganska väl känner principerna, menar väl och vill gå framåt; men att det derföre icke eger förmåga att skrifva lagar.
Iiär har vidare yttrats, att det icke läge någon fördel i att hafva för många lagar.
Det är sännt, men det är heller icke nyttigt att hafva för få.
Sparre säger att den juridiska vetenskapen förlorar mer i sådana länder der lagarne äro få, än i dem der de äro mera fullständiga.
Detta tror jag likväl icke är förhållandet.
I England t. ex är antalet af lagar högst ringa och utan tvifvel står likväl jurisprudensen der ganska högt.
För öfrigt har erfarenheten inom Sverige visat att det egentligen är genom Lag-beredningen som vårt lagverk har gått framåt.
Man vet att under Garl XI tillsattes en lagkomité, hvilken arbetade i nära 50 år, och hvaraf frukten Lief 1734 års lag, ett af de största mästerstycken som laghistorien kan upvisa.
Jag hemställer huruvida en sådau lag kunnat tillkomma, såvida icke de mest uplyste och utmårkte rättslärde hade förenat sig till ett gemensamt arbete och derefter lagen blifvit öfverlemnad åt Ständerne till antagande.
Hvad de förbättringar beträffar som vi lyckats åstadkomma 1 vår lag nu på sednare tider efter 1809 och isynnerhet på de sista 30 åren, så hemställer jag till Hr Gr:n och en hvar sorn följt med våra Riksdagar, om icke samtlige våra lagförbättringar äro hemtade från Lag-beredningen.
Det är visst sannt, att LagUtsk. understundom gjort sig en ära af att förändra och förbättra de förslag som af Lag-beredningen blifvit gjorda, om icke i annat afseende, åtminstone med hänseende till redactionen; men jag tviflar på att dessa förändringar varit bättre än Lag-beredningens ursprungliga förslager.
Då sålunda Svenska Riksdagen och Svenska folket tillgodonjutit så stora fördelar af denna Lag beredning, så synes det mig icke
Vara att befara att en ständig
Lag-beredning bestående af 2 eller 3 ledamöter skulle vara utan nytta för landet.
Jag skulle tro motsatsen, och att Just.Statsministern, Just.Kanslern och Just.Ombudsmannen skola draga stor fördel af att vid granskningar af allmänna lagar och författningar hafva bredvid sig gamla erfarne domare och vetenskapligt bildade personer med förmåga att författa lagar hvilka såväl här som annorstädes äro sällsynta.
Det är på dessa skäl jag tillstyrker afslag å Ut,sk:s Betänk, eller åtminstone att det såsom alternativ framställde förslag måtte antagas 104 Den 1 Mars. nemi.: »att R.
St:r måtte hos K. M. i underd:et anhålla att K. M., efter juridiska Fakulteternas och öfrige vederbörandes hörande, täcktes för Ständerna i Nåder tillkännagifva, huru stort anslag kunde erfordras för omförmälda högst vigtiga ändamåls vinnande.
Jag för min del betviflar att denna motion vinner någon framgång förr än man tydligt ådagalagt, hvad som med den egentligen åsyftas; ty som förslaget nu är framstäldt kan man icke veta, om man genom dess antagande verkligen vinner hvad man tänkt sig.
Vidare har det synts Utsk. oklart, i hvad förhållande de personer, som skulle stifta lagarne, skulle komma att stå till dem, som skulle redigera desamma.
Dessutom upstår det förhållandet, alt om denna institution inrättas py sätt Hr Hjerta vid remissen af motionen föreslog, så blir det måhända en Statsinstitution af ganska stor vigt, ty han säger sig önska : »att den blefve en förmedlande, icke beslutande, men rådgifvande myndighet, stående emellan Konungamakten och E.
Stur och som kunde förbereda de mål, som utaf Eegeringen skulle afgöras.»
Utan att känna det förhållande, i hvilket Eegeringen oell den blifvande Lag-beredningen skulle komma att stå till hvarandra är det särdeles svårt att besluta införandet af en så vigtig institution i Statsorganismen; ty i så fall bör ett fullständigt förslag vara utarbetadt, hvarigenom E.
St:r blifva i tillfälle att bedöma de särskilda skyldigheter och rättigheter, som med denna institution skulle vara förbundna.
På grund af hvad jag här anfört anhåller jag om bifall till Utsfcs Betänk.
Cederström, Eudolf:
Jag tviflar visserligen icke på att det ur vissa synpunkter kan synas mycket angeläget, att åtskilliga juridico-rationalistiska idéer varda hos nationen i möjligaste mån »inpräglade».
Men för detta ändamål är redan icke så litet vidgjordt, ty för några timmar sedan t. ex. har E. o. Ad. bifallet Utsk:s Mern.
N:o 88, hvaruti tillstyrkes tryckning och utdelning af LagKomiténs förslag till allmän Civil- och Kriminallag, Lag-beredningens diverse förslag, o. s. v., inalles 13 dryga luntor med thy åtföljande register.
I betraktande af den korta tiden mellan våra Eiksdagar föreställer jag mig, att nationens representanter och Svenska folket sjelf skall hafva nog af, om den hinner behörigen smälta all denna juridico-rationalistiska litteratur, som till vår uppbyggelse redan nu, eller ganska snart, finnes att tillgå.
Jag anser således den föreslagna Lag-beredningen mindre nödvändig, hvarföre jag hemställer om bifall till Utsk:s Utlåt.
En talare, som gjort mig den äran att replikera mitt yttrande, har dels gifvit LagUtsk. vid denna och förflutna Riksdag en mention honorable, och dels gifvit det en skrapa för dess misslyckade försök att redigera.
Jag bör dervid uplysa med afseende på en särskild lag, hvilken enligt min tanke mer än någon annan tillämpas, nemi. den af LagUtsk. vid sisth Riksdag utarbetade och af K.
M. antagna tjuflagen, att jag aldrig under min Den 7
M ar s. praktik, vid tillämpninpen af en ny lag, hört så litet anmärkningar göras, och alla jurister jag hört yttra sig hafva med en sällspord enstämmighet förklarat att denna lag är lätt att tillämpa, och att den i allmänhet är väl redigerad.
Då jag tviflar på att under de sista 50 åren någon lag tillkommit, som så dagligen tillämpas som denna, så vågar jag påstå att detta försök icke helt och hållet misslyckats.
Bland de ganska talrika lagförslag, som LagUtsk. vid sisth Biksdag aflenlnade, blefvo blott trenne afslagna, och af dessa endast ett eller två på grund af Högsta Domstolens anmärkningar.
Då jag såväl vid denna som vid föregående Eiksdagar haft den äran att vara Ordf:de i LagUtsk., har det varit min pligt att förklara att jag funnit den LagUtsk. gjorda tillvitelsen vara obefogad.
Hvad angar samme talares yttrande: »att om Norge i allmänhet ieke stiftat så mycket lagar under den sednare tiden så har det likväl fått en fullständig Kriminallag, hvaremot vi erhålla våra Kriminallagar plockvis», så vill jag upptaga detsamma, emedan jag under tio års tid förfäktat detta sätt att gå till väga i lagstiftningen såsom det rätta och enda verkställbara i vårt land; och jag erkänner, att det är med tillfredsställelse som jag funnit att man lyckats i det försök man vid sista Riksdagen gjorde att plockvis inföia förbättringar i kriminallagen.
Afven Regeringen har beträdt samma bana i det den till Ständerna afgifvit förslag till ändring i endel af Kriminallagen, med tillkännagifvande att den äfven vid framtida lagförbättringar ämnade fortgå pä samma bana.
Att det var rätt att icke, såsom Hr Dalman önskat, antaga Lag-beredningens förslag i klump slutar jag icke allenast deraf att i deu ifrågavarande s. k. tjuflagen väsendtliga modifikationer skett af Lag-beredningens förslag, utan äfven deraf att i det hu af K.
M. afgifna förslag till ansvar för förfalskning och bedrägeri JustitiaeStatsMinistern tillstyrkt och K.
M. godkänt afvikelse från de grundsatser, hvarpå Lag-beredningens förslag i det afseendet var bygd t.
JustitiseStastMinistern har äfven i konseljen uti ett väl motiveradt yttrande redogjort, hvarföre han numera anser den bana LagUtsk. beträdt våra den rätta.
Detta en passant, för att försvara detta antagande »plockvis» af Kriminallagen; Hvad angår de exempel, som en talare hemtat från England, der lagstiftningen icke skulle vara tillfyllestgörande, så får jag säga honom att äfven i det land der kodifikationer af lagar blifvit gjorda, måste likväl den vetenskapliga Jurisprudensen alltid arbeta.
Då han talat om England, så vill jag tillåta mig att taga ett exempel från Frankrike.
Jag talade med en af detta lands största advokater ang:de Franska lagskipningen, och fick följande svar: »notis ne plaidons pas sur la loi, mais nous plaidons sur les faits».
Nya sociala förhållanden alstra nya rättssatser, hvaraf följer att lagarne alltid blifva otillräckliga, och att Jurisprudensen alltid måste vara verksam.
Om, såsom Hr Henschen i sin reservation omförmäler, det vore fråga om en anstalt för att befordra den juridiska vetenskapen, eller om det vore fråga om att flytta den juridiska fakulteten till Stockholm, så skulle jag understödja förslaget, men ehuru, på sätt Frih.
Åkerhjelm ganska rigtigt anmärkt, man har svårt att fatta, hvad sorn egentligen är meningen med motionen, kan jag 106 Ilen 7 Mars. likväl ej fatta den så, att dermed skulle afses att befordra vetenskapen, utan endast den positiva lagstiftningen; och för min del vågar jag på ofvan anförda skäl betvifla, att denna institution i någon väsendtlig mån skulle bringa lagstiftningen framåt.
Man har sagt att 1734 års lag var frukten af LagKommissionens långvariga arbete.
Härvid får jag anmärka, att vi redan före 17 34 hade en mycket utbildad Jurisprudens; vi hade sådana män som Stjernhöök och Rålamb, och det är de som grundlagt 173 4 års lag, men icke LagKommissionen, hvilka icke gjorde annat än kodifierade de särskilda författningar, som utkommo i slutet af 17:de och början af 18:de århundradet.
Det är dessa författningar, som utgöra basen, hvarpå denna lag är byggd.
Hr Dalman har vidare sagt, att den ifrågavarande
Lag-beredningen skulle blifva af lika mycken vigt för de ekonomiska frågorna, som för de rent juridiska.
Enligt min tanke vinnes ändamålet i detta hänseende bättre genom en för tillfället tillsatt särskild komité, än om man tillsätter en kommission för att göra upränningen och én beredning för att göraväfven; ty, på sätt jag förut yttrat, tanken fattar icke rigtigt klart ämnet förr än man tvingas att åt densamma gifva form.
Då den plockvis-lagstiftningen, hvilken man vid förra Riksdagen följde, och hvilken vid denna, i följd af K. M:s Propos., kommer att fortsättas, då blir det tid att sammansätta dessa lagar till ett helt, för att erhålla den Kriminalcodex, hvilken Hr Dalman ansåg på en gång böra antagas.
Om det blir fråga om att tillsätta en lagberedning för det ändamålet, skall jag med nöje dertill gifva min röst, men jag anser det icke kunna leda till annat än en dålig lagstiftning att nu tillsätta en sådan lagstiftnings-fabrik, till hvilken man skulle inskicka den ena uppränningen efter den andra, med begäran att deraf göra en lag hvilken tilläfventyrs blifver en dålig lag just till följe af de grunder som innehöllos i upränningen, och den Lag-beredningen icke ägt att ändra.
Dalman: Erih. Åkerhjelm, har enligt min uppfattning, talat om en sak, hvarom här ej var fråga, nemi. om en tanke, hvilken framkastades vid remissen af motionen, ang:de en institution, som borde atå mellan Regeringen och Representation.
Jag för min del gillar icke denna idé, emedan jag anser den skola medföra mera splittring än här förut finnes, och har ej heller derpå gjort någon hänsyftning.
Som Erih.
Åkerhjelm icke upptagit till besvarande något af hvad jag här yttrat, så anser jag mig kunna öfvergå till Gr.
Hr Gr:n har bestridt min åsigt och mitt omdöme ang:de den redaktion som LagUtsk. i sina förslag framlagt.
Här är icke stället att afgöra denna tvist; jag har min tanke i det fallet, Hr Gr:n har sin, och R. o. Ad. lär icke önska att blifva skilje domare oss emellan, men då Hr Gr:n till försvar för LagUtsk. anfört den vid sednaste Riksdag antagna tjuflagen, så medgifver jag å ena sidan att den är ganska bra, men Hr Gr:n får val medgifva å andra sidan att uppränningen dertill hemtades från Lagberedningen, och om också åtskilliga förändringar deri blifvit införda, så är det icke derföre sagdt att de äro förbättringar.
Det var Den 7 Mars.
107 ganska bra att vi fingo denna lag, just emedan de gamla spö- och ris-straffen derigenom blefvo afskaffade.
Föröfrigt bar Hr Gr:n talat om behöfligheten af Jurisprudens äfven i de länder, der lagstiftningen går framåt.
Detta är något som jag icke bestridt, utan jag beklagar tvärtom att Jurisprudensen står på sä låg ståndpunkt som den gör.
Men jag upprepar, att det är bättre att hafva goda lagar, äfven om de äro många till antalet, än att vara utan lagar, eller hafva så invecklade eller föråldrade lagar att- man behöfver skicklige advokater och ännu skickligare domare för att kunna använda dem.
Det är en stor fördel för Sverige att befinna sig i den lyckliga ställning att snart sagdt bonden sjelf kan föra sin talan inför rätten.
Hvad Frankrike beträffar, så vet hvar och en att detta mästerstycke, som utarbetades under Napoleons öfverinseende, »Code Napoleon», omfattade så väl Civil-lagen som Kriminal-lagen, och när Frankrikes sjelfherrskare ansåg lämpligt att i sitt iand införa en Kriminal-lag, så kan den väl äfven införas här.
Jag kan icke instämma i Hr Gr:s åsigt att det är lyckligt att vid den ena Riksdagen kunna vidtaga en förändring, och vid nästa Riksdag en annan; ty till slut, när vi fått alla förändringar gjorda, stå vi på den punkten att vi behöfva börja om igen.
Om man nu besluter att åt regeringen öfverlemna att vid denna eller nästa Riksdag inkomma med uppgift på det anslag som härtill erfordras, så anser jag att man tager ett iniativ i denna fråga, utan att derföre gå Regeringens pröfnings-rätt för nära.
Hvad särskildt angår Regeringens förslag till lag mot förfalskning och bedrägeri, så har jag icke tillräckligt granskat detta förslag, för att deröfver afgifva mitt omdöme, men hvad jag vet är att inom Högsta Domstolen funnits många skiljaktiga meningar, och jag kan icke inse, hvarföre man skall gifva företrädet åt JustitimStatsMinisterns mening.