Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gifvas få egendomar i Sverige, som producera mera potatis och säd, än som fordras för 200 kannors daglig tillverkning under sex månader, och endast i de aldra fruktbaraste delarne af landet lära rudimaterier till 1000 kannors daglig afverkning under sagde tid kunna uppköpas inom ett för transporterna ej alltför obeqvämt afstånd.
Att åter, såsom hittills, tillverka bränvin rycktals under en och annan termin, är alltid en grof misshushållning, såväl med afseende å tillverkningskostnaden, som å drankens ändamålsenliga användande.
Man har anmärkt emot yrkandet om nedsättning af minimum, att de till kontrollörerna utgående arfvoden derigenom skulle blifva relativt större; men man bör besinna, dels att en daglig tillverkning af 200 kannor inbringar i skatt, om den höjes till 75 öre, ej mindre än 150 rdr dagligen, hvaraf kontrollörens arfvode utgör en ganska ringa procent, dels att en annan utväg står öppen, den nemi. att ålägga dem, som önska bränna mindre än 300 kannor dagligen, att sjelfva erlägga en del af kontrollörens aflöning.
Den 13 Januari. 69 Jag har nu framställt mina tankar i detta ämne och anhåller att mitt yttrande måtte få åtfölja remissen af K.
M:ts Propos. till vederbörligt Utsk.
I hufvudsaken instämmer jag med Frih. Raab, utom i hans åsigt, att minimum borde nedsättas till 200 kannor.
Enligt min tanke har den nuvarande författningen i afseende å såväl tidsbestämmelserna som å gränserna för tillverkningsbeloppet träffat det rätta, och jag anser, att man icke utan desto större skäl deri bör göra några förändringar.
Med IIr Frihm instämmer jag likaledes deri, att det är rätt och nyttigt, att drawbach eller en restitution af bränvinsskatten vid export af bränvin beviljas.
I afseende å den föreslagna skatten af 75 öre per kanna, tillåter jag mig endast anmärka att, efter mitt omdöme, frågorna rörande skatt och tull stå i så nära förening, att de icke kunna skiljas från hvarandra.
Jag anmodar Bevilln.-Utsk:t att iakttaga detta och framställa sitt förslag på ett sätt, hvarigenom ändamålet äfven i tillämpningen af författningen betryggas.
Jag får förklara, att jag för min del ämnar understödja K. M:ts Propos. både i afseende å borttagandet af dagstillverkningen.
I afseende åter å skattens förhöjande, vill jag förbehålla mig, att derom få yttra min tanke längre fram under riksdagen, då vi fått se, om staten verkligen behöfver en sådan ökad inkomst, ty det oundgängliga behofvet är väl det enda skäl, som kan rättfärdiga en förhöjning af bränvinsskatten; finnes verkligen ett sådant behof, som icke på lämpligare sätt kan fyllas, då först skall jag gifva min röst äfven åt denna del af K.
I afseende å utsträckningen af tiden, har K. M:ts Propos. här mött motstånd från ett håll, der jag icke väntat det, emedan jag vill minnas att den förste talaren alltid delat åsigter med mig i denna fråga och utgått från den grundsatsen, att bränvinstillverkningen icke borde påläggas annat band, än kontrollen öfver den höga skattens utgående kräfver.
Nu har han dock här anmärkt, att, genom borttagande af maximum och utsträckningen af tiden, dels bränvinsbrännings-näringen skulle dragas från landet till städerna, och detta vill han förekomma; dels att användandet af potatis vid bränvinsbränning skulle komma att minskas samt säd dervid hnfvudsakligen komma att begagnas.
Jag får till genmäle härå först förklara, att man i denna sak, likasom i alla andra, får lof låta näringsidkarne sköta sig sjelfva.
Dernäst vill jag påminna derom, att städerna, såsom Frih.
Raab väl har sig bekant, med afseende å de stora reformerna i näringslagstiftningen visat en så utmärkt frisinnighet mot landtboerna, att det vore högst obilligt af dessa, att nu söka uppföra några skrankor för dem.
För mig äro i öfrigt stad och land alltid lika kära, och jag hyllar den sats, att man 70 Den 13 Januari. bör låta näringsidkarne sköta sig sjelfva och icke gynna den ena klassens eller jordfläck ens innevånare framför den andras.
Jag tänker mig ock möjligheten deraf, att en innevånare i stad, lika väl som en på landet, kan idka bränvinsbränning både till egen och till det allmännas båtnad, när han eger skicklighet och nödigt förlag.
Det är icke heller sagdt, att stadsboen alltid lägger sitt bränneri i staden eller possessionaten vid sin husknut.
Den kloke bränvinsbrännaren kommer, när onödiga band försvinna, troligen, åtminstone då rörelsen drifves i större skala, att anlägga sitt bränneri på en punkt, der kommunikationerna äro lätta, der råämnen och bränsle erhållas för godt pris, der biprodukterna kunna tillgodogöras genom kreatursutfodring, kanske hela året om, och der alfallet af kreaturen kan användas eller föryttras.
En sådan punkt finnes kanske oftast å landet.
Alla dylika särskilda kalkyler inåste man emellertid öfverlemna åt näringsidkaren sjelf.
En stor tänkare har sagt: »surelé och liberté» äro det enda, som industrien beböfver.
.lag har särskildt med stor tillfredsställelse mottagit K.
Mits förslag, att dravvbach vid utförsel af bränvin skall beviljas.
Produktionen af bränvin bar stigit ofantligt och under år 1864 med öfver 1,600,000 kannor.
Så länge icke drawbach beviljas, måste allt detta bränvin förtäras inom landet.
Hvad som alla, hvilka, lika med mig, anse det vara skadligt, att så mycket bränvin konsumeras, måste eftersträfva, är, att kunna få vårt bränvin utfördt på verldsmarknaden; men då är det nödvändigt, att våra bränvinstillverkare blifva lika fria från hinder i näringens bedrifvande, som deras konkurrenter i andra länder.
Derföre böra de icke, såsom Frih.
Raab föreslagit,, plågas med högre afgift, om de vilja bränna om sommaren.
Hvilka olägenheter onödigt reglementerande kan medföra, sågo vi för icke många år sedan, då tiden var inskränkt till endast 2 höstmånader och våra bränvinstillverkande landtbrukare nödgades införskrifva mjöl och säd från utlandet, för att kunna på den korta tiden medhinna den föreskrifna tillverkningen, under det att de hade sina lador uppfyllda af egen, otröskad säd.
Det lärer väl vara en gifven erfarenhet, att man icke med någon större fördel kan tillverka bränvin om sommaren, i anseende dels till de höga pris, hvari de för bränvins tillverkning vigtigaste produkterna, potatis och säd, då vanligen stå, dels värmens inverkan vid produktionen.
Men sådana konjunkturer kunna inträffa, att varan just då med fördel kan komma på verldsmarknaden, och då är det farligt att hafva band på bränvinstillverkningen.
Förlidet år inträffade på försommaren efter den nu tillåtna bränningstid ^vrakpris å potatis.
I afseende å maximum har jag visserligen af bränvinsbrännare hört, att det sällan är fördelaktigt att bränna öfver 1000 kannor dagligen, samt att detta tillstånd således aldrig torde begagnas.
Men, om näringen skulle komma att drifvas i större skala, i anseende till efterfrågan å den utländska marknaden, är det äfven i detta fall en fördel, att inga inskränkningar i näringen finnas.
För Den 13 Januari.
71 min del får jag således tillstyrka bifall till K. Mits Propos. i hvad den rörer såväl tiden som maximum.
I afseende å tillverkningens minimum liar jag förut yrkat, att det skulle blifva nedsatt ända till 100 kannor om dagen, helst som jag tror, att i vissa trakter, t. ex.
Wimmerbytrakten, der potatisen ofta säljes till ett pris af 1 rdr tunnan och veden sällan har högre värde än derå nedlagd arbetskostnad, åtskilliga mindre jordbrukare med fördel kunna idka bränvinsbränning, om dertill icke fordras alltför stora förlag.
Jag vet, att flera motioner i denna syftning blifvit väckta, och får framdeles, då dessa från Utsk:t inkomma till Ståndet, tillfälle att understödja desamma.
Ett skäl mot en sådan nedsättning är, att kontrollkostnaden för staten skulle blifva dyr; men jag tror, att den kan något minskas, och vet att förslag äfven i denna rigtning äro afgifna.
Jag medgifver visserligen den siste värde talaren, att frihet och säkerhet äro grundvalar för industrien, men jag vill dertill äfven lägga en tredje, nemi. stadga.
Eldigt min åsigt bör man, innan man företager förändringar i den ekonomiska lagstiftningen, tillse, om de verkligen äro nödvändiga och derjemte tidsenliga.
Bränvinstillverkningen idkas för det närvarande hufvudsakligast på landsbygden.
Förslagets tendens är, att framhålla stora fabrikers företräden i sjöstäderna.
Jag anser det icke välbetänkt att gifva denna rigtning åt en näringsgren, som utöfvar ett så stort inflytande på jordbrukets ställning, såväl i afseende å dess produktion, som dess afsättning, och detta aldra helst i en tidpunkt, då denna näring har att strida med så stora svårigheter.
När jordbruket känner sig tryckt, inverkar detta på alla andra näringar.
Fri täflan kan endast erkännas som princip i fråga om näringar, som i öfrigt äro fria; men huru kan man tala om frihet i fråga om en näringsgren, som är och måste vara underkastad så mångå och stora inskränkningar?
I tillverkningen af bränvin råder redan all behöflig frihet.
Ett öfvermått af frihet åt ett håll kan lätt framkalla fordringar af ett öfvermått i frihet åt ett annat, och återföra oss till ett sämre och en oreda i denna lagstiftning, som icke utan möda öfvervunnits.
Vi känna ju icke hvilka tendenser, som i detta afseende kunna komma att göra sig gällande hos en kommande riksdag; att gå dem i förväg, anser jag icke nyttigt.
Af dessa skäl yrkar jag, att den nu gällande författningen måtte i afseende å såväl tidsbestämningar som maximum och minimum förblifva oförändrad.
Jag har begärt ordet derföre, att min aktade vän bakom mig uttalat sin förundran deröfver, att jag, som alltid hyllat frihetens princip, icke kunnat till alla delar gilla K. Mds Propos.
Jag torde i detta afseende få åberopa alla mina föregående yttranden och reservationer i denna fråga, hvilka alla gått ut på att ej utsträcka bränYins-bränningstiden längre T2 Den IS Jannari. än till 6 månader och maximum till mera än 1,000 kannor, hvilka åsigler af Hr Hartmansdorff delades vid 1853—1854 års riksdag.
Det är ofta farligt att fullfölja en abstrakt princip till dess yttersta konseqvenser; jag har i detta afseende endast en princip, den att se till hvad som är praktiskt nyttigt och stanna der.
I hvad Hr von Koch yttrat med afseende
S borttagandet af alla onödiga hinder lör bränvins-bränningen instämmer jag till alla delar.
Jag tror, att vi från andra länder kunna hemta talande bevis i detta hänseende; i Skottland t. ex. hade man en mängd skandaliisa bestämmelser för rättigheten att utöfva bränviristillverkning, meri detta vållade, att denna näring föll i händerna på personer utan allt anseende, och de måste derföre snart upphäfvas.
Bränvinsbränningen måste anses såsom en hederlig näring och kunna utöfvas af hvilken Svensk medborgare som helst.
Om man vill genomföra principen af frihet och borttaga maximum vid bränvinslillverkning, borde äfven minimum försvinna, ty eljest haltar principen.
Sprengtportens yttrande, att Bevilln.-Utsk:t borde i sammanhang med nu föreliggande Kongl. Propos. taga i betraktande frågan om tull å spritdrycker, har jag begärt ordet lör att beledsaga Proposm med några anmärkningar.
Jag tror, Mina Hrr! att bränvinsiagstiftningen, som är så vigtig för landet både i afseende å de inkomster, den bereder statsverket, och de medel, den lemnar kommunen i handen lör att till vissa ändamål användas. eger allt för stor betydelse för att ensidigt behandlas.
Jag ämnar icke dervid fästa mig, vid hvilken verkan den nya Franska traktaten, som är gällande från den 13 April 1865, i allmänhet kan hafva på Sveriges bandel, utan endast efterse, om det hädanefter blir möjligt att utan allt för stor förlust exportera bränvin.
Enligt nämnde traktat och de deri stadgade tulibestämmelser för spritdrycker hafva de Fransyska fabrikanterna, som hit importera bränvin, erhållit ett verkligt monopol derå.
Ett sådant monopol strider dock uttryckligen mot 60:de §:n R. F., hvars sista mom. säger: »Ej helier må Konungen — — — — — till vinning för sig och kronan eller enskilda personer och korporationer några monopolier fastställa.»
Oberoende af sjelfva grundlagsfrågan vill jag endast upptaga effekten deraf eller att Franskt drufbränvin får importeras från Frankrike mot en tull af 75 öre.
Jag betviflar, att någon Svensk bränvinstillverkare, isynnerhet om skatten höjes till 75 öre, skall kunna konkurrera med den Franska spritfabrikanten, som endast betalar 15 öre uti surtaxe, helst då man vet, huru det går till med denna varas tillverkning i Frankrike.
Den tillverkas af drulmäsken och af återstoden af hvitbetorna, sedan sockerämnet ur dem blifvit pressadt, samt kan derföre afyttras till ett så billigt pris, att någon konkurrens för vår inhemska tillverkning icke kan ega rum.
Det skulle vara intressant att få denna vig - Deu 13 Januari. 73 tiga fråga närmare utredd af Bevil!n.-Utsk:l.
Granskar man vidare 1865 års traktat, så finner man, att vin af till och med 21 proc. alkohol skall behandlas och förtullas såsom vin, men att vara af högre alkoholshalt icke skall anses såsom vin; eldigt den allmänna tulltaxan, skall äfven vin af högre halt än 21 proc. behandlas såsom vin.
Vi halva således antingen en speciel tulltaxa för ifrån Frankrike importeradt vin, eller också vet jag icke, huru man skall förstå dessa stridiga stadganden.
För att återkomma till den effekt, som bestämmelserna rörande importtullen å Franska spritdrycker skulle utöfva på vår bränvinstillverkning, får jag nämna, att, om nu i Frankrike skulle tillverkas spritdrycker af högre alkoholshalt än 21 proc., af t. o. m. 70 å 80 proc., och hit införas såsom vin, med den rätt, som 1865 års tulltaxa lemnar, så skulle dessa icke förtullas högre än till 14 öre pr skålpund.
Genom att sedermera utspädas till 50 proc. alkoholshalt, skulle spritdrycker af denna styrka kunna importeras till ^ af den skatt, som utgöres för såsom bränvin införda spritdrycker.
Huru är det då möjligt, att en brävinsbrännare bär skall kunna i någon mån kpnkurrera med utlandet?
För mig är det obegripligt och jag tror det vore väl värdt mödan för Bevilln.- Utsk:t att utreda denna sak, ty derpå beror ju frågan, huruvida icke högre tillverknings-afgift skulle omöjliggöra all bränvinsbränning i Sverige; enligt min åsigt är redan 60 öres skatt i förening med 1865 års tulltaxa tillräcklig att tillintetgöra denna näring.
Jag har velat anföra dessa fakta, för att leda [Jtskffs uppmärksamhet på den högst vigtiga frågan.
Ehuru ett Utsk., då det till granskning företager inkomna Proposm och motioner, i allmänhet icke kan helt och hållet låta leda sig af de yttranden, som åtfölja dessa, är det dock för ett Utsk. af stor vigt, om från ett Stånd inkomma något så när enstämmiga yttranden eller om dessa yttranden innebära en sakkännedom, hvaraf Utsk:t kan hemta ledning.
I denna fråga gäller detta mer än någonsin.
Då emellertid nästan alla de talare, som här i dag hafva yttrat sig ang:de den Kongl. Proposm, hafva fästat sig vid, huruvida det vore skäl att fullständigt antaga den frihet, som K.
M:t velat medgifva åt brän vinsfabrikationen och mindre vid den fråga, som åtminstone inom de andra Stånden sannolikt kommer att blifva mest debatterad, nemi. om förhöjningen af tillverknings-afgiften, och då jag önskat att de yttranden, som komma att åtfölja remissen af den Kongl. Proposm, blifva fullständigare, specielt med afseende å denna punkt, är det derom jag egentligen vill yttra mig.
Jag föreställer mig, att såväl våra bränvinstillverkare som jordbrukare med tacksamhet emottaga den Kongl, gåfvan af större frihet i bränvinsnäringen, men att deremot den Kongl.
Proposms finansiella sida, den om skattens förhöjande till 75 öre, icke kan annat än hos dem väcka ogillande.
Denna lilla öresumma kommer att inbringa ända till 3| million (tillverknings-skatten och försäljnings-skatten sammanräknade), hvilka hufvudsakligen skola 74 Den 13 Januari. tagas ur arbetarnes fickor, och då kari det väl vara skäl att uärmare fästa sig vid denna punkt.
Bränvinsbränningen skall enligt K.
M:ts förslag bära en skatt af 200 proc., men, enligt den Franska traktaten, endast 3| proc. tull åsättas en del från utlandet inkommande varor, som äfven äro föremål för inhemsk industri, och med skäl torde rättvisan af dessa förhållanden kunna ifrågasättas.
I förbigående vill jag erinra om Frih. Cederströms motion, att bränvinsskatten och tullen å bränvin och spritdrycker skola af Bevilln.-Utsk:t behandlas på samma gång, för att vinna öfverensstämmelse dem emellan.
Jag fruktar dock att, när Franska traktaten skall behandlas, det torde blifva svårt att rycka ut någon särskild del af densamma.
Här har man vid riksdagarne under loppet af 9 år oupphörligen talat om konsumenternas rätt, och aldrig har man hört nationen framställas såsom annat än en nation af konsumenter eller köpmän.
Likväl, då det varit fråga om den fattigaste delen af nationen, hafva alla varit ense om att pålassa denna ökade skatter; mendet torde vara skäl att äfven dervid något tänka på huru den så mycket omordade konsumenternas rätt i sjelfva verket blifvit tillgodosedd i detta fall.
Om t. ex. en båtsman på ett fartyg eller en arbetare på Bergsunds verkstad eller någon annan af våra mera lyckligt lottade arbetare (om andra kan här icke vara fråga, ty den fattige torparen och hans dräng lära ej ofta kunna bestå sig denna fördel] tagar sig en sup om dagen, får han derföre, om jag icke missräknat mig, till staten erlägga en indirekt skatt af 21 rdr 90 öre för år, hvaremot, om lian dagligen drucke 2 glas Franskt vin, denna skatt icke skulle belöpa sig till mera än 1 rdr 95 öre.
Kan det då vara riktigt att denna proportion bibehålies?
Om konsumtions-skatter, såsom väl är nödvändigt, skola sättas i stället för direkta skatter, kan det då vara skäl, att en skatt, som hufvudsakligen drabbar de fattige, ökas med 3| million, under det att den, som lefver i kräslighet, icke betalar någon tull alls för den blomkål, han hemtar från Algier, och den sparris, han får från Tyskland.
Jag tror väl, att lossandet af alla band på den inhemska fabrikationen länder till gagn lör landets utveckling, men jag tror också, att ingen nation kan utveckla sig och bestå, om icke både dess andliga och materiella lif understödjes i nationel rigtning.
Liksom det andliga lifvet upphör, om icke författarne uppmuntras alt verka i fosterländsk anda, så kan icke heller ett folk bibehålla sin yttre sjelfständighet såsom nation, så vida icke dess materiella krafter lå utveckla sig i rent nationel rigtning.
Jag önskar visserligen, att den tidpunkt vore nära, då alla skiljda folkfamiljer förenade sig till en enda nation och krig icke vidare existerade samt kärleken endast bestämde lagstiftningen, men jag fruktar, att denna tid är långt aflägsen, och dessförinnan böra vi icke inlåta oss på någon kosmopolitisk lagstiftning.
En sådan väg har redan blifvit beträdd inom den ekonomiska lagstiftningen; följderna deraf hafva redan visat sig och komma att Den 13 Januari. 75 göra det i ännu högre grad.
Då man nu vill högt beskatta den inhemska tillverkningen, medan man ger den utländska fria händer, torde det vara skäl att påpeka, det sådant är farligt, att tiden är inne att hejda sig.
Den nya Franska traktaten åsätter visserligen ett slags skydd för inhemskt bränvin, som kallas surtaxe med 30 öre för 100 proc. alkoholshalt, och således skulle vid en reducering till 49 proc. eller vanligt 6-gradigt bränvin skatten utgöra 15 öre.
Huruvida detta kan vara ett skydd, lemna jag åt eder, Mina Hrr! att fundera på, då frakten för bränvin från medlersta Sverige til! kusten stundom kan utgöra 15 öre.
Detta är visserligen vigtiga omständigheter, men jag återkommer till sjelfva hufvudfrågan: tål nationen att ytterligare million tagas ur arhetarnes fickor och behölver nationen detta?
De ledamöter af Stats-Utsk:ts utgifts-afdelning, som äro här närvide, torde kunna lemna upplysning, om det behölves och om icke utgifterna kunna bestridas med befintliga tillgångar.
Jag har anledning att tro, att Stats-Utsk:t kommit till ett sådant resultat och att den föreslagna tillökningen i bränvinsskatten endast skulle blifva ett reservationsanslag för att betacka deri brist i tullintraderna, som nödvändigt måste uppstå i följd af den Franska traktaten.
Detta har jag velat säga, för att om möjligt leda diskussionen i en rigtning, hvarigenom kunde lemnäs Utsk:t en ledning i den del af frågan, som jag, enligt hvad jag ofvan anfört, anser vara det väsendtligaste.
Ehuru min erfarenhet vid de tillfällen, då jag varit Utskrs-ledamot, har lärt mig att en diskussion i Stånden öfver ett ärende, innan detsamma handlagts al Utsk:t, sällan ledt till något resultat och sällan utöfvat inflytande på det beslut, hvari (Jtsk:t stannat, helst som det ofta handt, att dessa diskussioner icke ens blifvit lästa inom Utsk:t, tillåter jag mig likväl, då diskussionen i denna fråga har fortgått en längre stund, att yttra några få ord, och detta så mycket heldre, som jag i allo instämmer i hvad Frih.
Klinkowström anfört.
Jag tror nemi. att, om den nya Franska traktaten vinner tillämpning, det blir nära nog omöjligt att tillverka bränvin i Sverige eller att i denna näring kunna konkurrera med främmande länder, helst det i Frankrike blifver lätt, och säkert kommer att försökas, att nemi. försätta drnfbränvinet med vissa proc. alkohol och ändock exportera det under benämningen fruktbränvin.
Då bränvinsbränuingen, en handtering, som jag för min del hatar, likväl otvifvelaktigt medför fördelar för en mängd landtbrukare, icke blott för dem, som sjelfva tillverka bränvin, utan äfven för dem, som behöfva afsättning för sin potatis, synes det mig icke vara skäl att omstöpa lagstiftningen i detta ämne på det sätt, att man drager bränvinsfabrikationen frän landet till städerna, likasom man ej heller bör genom borttagande af maximum uppmuntra personer till anläggning af fabriker, som sannolikt icke komma att bära sig.
Såväl derför som ock emedan en ny representation vid pass ett år härefter sam - 76
Den 13 Januari. manträder, skulle jag önska, att Bevilln.-Utsk:t vidtoge sä få förändringar som möjligt i det bestående och aldra minst nedsatte minimum, då sådant skulle bidraga att öka konsumtionen och återinföra husbehofsbränningen, hvilken vår lagstiftning- allt sedan 1855 sökt förvandla till fabriksnäring.
Alltså ber jag att få fästa Utsk:ts uppmärksamhet såväl på de värderika upplysningar, Frill.
Klinckowström lemnat, som ock derpå, att löga skäl finnes för tillfället att göra några förändringar i bränvinslagstiltningen, ty, då vårt bränvin ej kan afsältas på den utländska marknaden, måste allt hvad som produceras inom landet supas upp af vårt fattiga folk.
Diskussionen har nu kastat sig in på en fråga för dagen, som i någon mån bar sammanhang med den Kongl.
Proposm, och tillåter jag mig i afseende derpå yttra några få ord.
Den Franska traktaten lemnar oss full frihet att bestämma tullen på allt annat bränvin än det af vindrufvor, och äfven i afs. å detta stadgar den icke någon viss tull, såsom Frih. Klinckowström, om jag fattade honom rätt, tycks föreställa sig, utan en s. k. surtaxe, d. v. s. den afgift, hvarmed tullen må öfverstiga den inhemska tillverkningsafgiften.
Således, när tillverk ningsafgiften här i Sverige är 60 öre pr kanna om 50 proc. alkobolshalt, blir, om surtaxen är 15 öre, tullen 75 öre pr k:a.
Okas till ver knings-afgilten till 75 öre, blir traktat-tullen 90 öre pr k:a å franskt vindruf-bränvin.
Den Fransk-Svenska traktaten skiljer sig just med afseende å detta ämne från alla andra föreg:de, som Frankrike afslutat, derigenom att Frankrike i denna punkt gjort undantag till vår förmån.
Så vidt jag har mig bekant, har Frankrike icke beviljat någon annan stat, icke ens Norge, högre surtaxe än den som Frankrike förbehållit sig sjelf eller 15 francs pr hectalitre (38,31 sv. k:a) för alla slag af bränvin.
Sverige har fått rätt att sätta surtaxen till 16 francs å vinrirufsbränvin och huru högt som helst å allt annat bränvin.