Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ehvad än i allmänhet må dömmas om Thorilds lärjungar och de män, som utgjorde hans närmaste umgängskrets: en egenskap hade de, för hvilken jemväl vi på deras mull böra tacka dem; de förblefvo honom, i olyckan, som i lyckan, orubbligen trogne.
Också vid hans afresa ur fäderneslandet sökte de, på hvarje dem möjligt sätt, att förminska det oangenäma deraf och förljufva det bittra.
Geijer berättar 73 – troligtvis efter någon af dessa nyssbemälta vänner – att Thorild ”fördes i landsflykt den 8 Mars (Jubeldagen) 1793”.
Enligt Hjelm, skedde detta redan dagen förut; ty i hans dagbok står under den 7 Mars:
”I dag reste Thorild, och i sällskap med en police-betjent, som kör åt honom”.
Reuterholm tycks velat bortskicka honom med så mycken anständig beqvämlighet, som omständigheterna kunde tillåta.
De närmaste vännerne följde å väg till Fittja, der han tilläts med dem uppehålla sig ända till den 11.
De firade der, om än ingen jubelfest, dock en minnenas, tacksamhetens, förhoppningarnas högtid.
Der talade Philipson, der qvad Enbom.
Sin politiska profet-mantel kunde han ej testamentera åt den förre, och ej heller sin poetiska åt den sednare 74; men hans hjerta svällde af hög och öm lidelse inom kretsen af dessa honom så eldigt hängifna landsmän, af hvilka han nu för sista gången omgafs.
Huru förändrad var nu hans ställning sedan fem år tillbaka, eller 1788, då han i samma månad (den 22 Mars) med så lysande triumf försvarade sin disputation om Montesquieu, och vid högsommarns början (den 12 Juni) lät sig examineras till Juris Candidat under utsigter, föga mindre skimrande i verkligheten, än i fantasien!
Men han sjelf syntes oförändrad; hans själsstämning lika modig; och på målande af nya utsigter förspordes ingen brist.
Han föreläste sina i fängelset diktade ”Sånger i Götiskt lynne”, med denna röst, denna deklamation, hvars rena svenskhet och välklang min gamle vän Häffner tyckte sig aldrig kunna nog berömma; och vi föreställa oss, huru afskedsglasen sammanklingade vid dessa ord:
”Frihet” skallade nordiska fjällen,
Och ”frihet” var blåa himlens dån;
Hjeltar logo, trotsande ödet,
Då flickan i dalarna söng.
Ödet harmades: störtande molnen
Strax hvälfde vår himmel i afgrundsnatt.
Tro! tro! tro! vrålade Lögnen
Ur molnen.
Allt, darrande, föll.
Upp stod Engelbrekt, högg emot klippan
Sitt svärd, och en ljungeldsgnista flög;
Gnistan, tusen gryningens lågor
Då tände – till frihetens dag.
Gråt, vän! skum är dagen, och Lögnens
Än sväfvande skyar störta fram.
Gråt – men hoppas!
Sanningens gnista
Mer mäktar, än hjeltarnes svärd.
I den härmed sig skingrande kretsen fanns en vän, som icke återvände till Stockholm; en, som, trognare och huldare än någon, beledsagade honom öfver Sveriges gräns – öfver jordens; kort sagdt, en följeslagerska genom lifvet, om hvilken intet sannare kan sägas än det enkla, att hon dertill var värdig.
Hennes bekantskap hade han gjort någon tid förut, och sjelf, i betydlig måtto, ombesörjt hennes själsutveckling.
Länge honom oinskränkt tillgifven, fattade hon och förklarade, just vid denna hans ödes vändning, af kärlekens fria vilja sitt beslut.
Hon hette Gustava von Kowsky, och var en fattig prestdotter från Södermanland; men rikligt begåfvad med dessa inre och yttre behag, som ersätta hvarje annan skatt, emedan de sjelfva utgöra den högsta.
Sannolikt är till henne rigtad en bland hans papper liggande, och ej långt före denna tidpunkt skrifven, ofullbordad breflapp, der de sista orden lyda så: ”Jag anser dig upprigtigt för en af de qvinnovarelser, åt hvilka Naturen gifvit allt för att fästa de ömmaste och visaste dödlige vid lifvet”.
I ett bref till Tham, af Greifswald den 14 Oct. 1797, skildrar han henne, fåordigt men tillräckligt, så: ”jag är gift med en vacker och trogen Svenska, som följde mig i min landsflykt”.
Hurudan han hade önskat sig en maka, ser man i några under hans ungkarlstid antecknade tankar ”öfver Giftermål”, der vi läsa, bland annat: ”Det högsta på jorden, för ett fruntimmer, är Kärlek; för en karl, Ära.
Men de förena sig bägge i Lycksalighet.
Kärlek är himmelens och jordens delice.
Hafva en öm, ljuf, innerlig själ, att gråta ihop med, att le ihop med, att älska, njuta allt jordiskt med – det är nog; det är målet; det är hvila af sällhet.
I alla vanliga föreningar lider älskaren af den älskades eviga fördomar och behof.
Kärleken dör.
De sucka – och börja olyckan.
Men der tvenne fria vänner förena sig; der bägge fordra och bägge ge; der man ej söker den lilla alldagliga kalla och komiska ståten, utan glädjen: der är allt löje.
De fleste gifta sig – ej med den älskade, utan med äkta ståndets ceremonier, ståt och tråkiga komedi för verlden.
Jag vill aldrig gifta mig på det villkor, att bli en släpare för en annans behof.
Derföre aldrig utan med en fri, sjelfständig flicka, lossad från det låga vanliga, glad, och som söker endast charme och sällhet.
Visa mig en flicka af natur och glädje ... visa mig en Heloise, en Älskarinna!
En sådan vill jag blifva prins med, och tiggare med; taga alla öden, le i dem alla, evigt älska.
Det vill säga: jag älskar ej rätt en flicka, som ej skulle vilja fara med mig till verldens ända; tigga med mig igenom alla länder, äfven så lätt, som dela med mig all gudomlig ära och lycka”.
Att han fann denna bild motsvarad af sin landsflykts frivilliga deltagarinna, derpå blef – såsom sig vederbör, i ”nöd och lust” – deras äktenskap det profhaltiga beviset.
Henne beskärdes den lott, att efterlefva för barn och barnabarn.
Vördad af alla, som känna henne, lefver hon, på fyrtionde året efter hans bortgång, i Greifswald ännu.
Hennes fägring har utbytt ungdomens liljor mot ålderdomens; hennes trohet har bibehållit sin brudliga gestalt; hennes stolthet är, att i tiden ha varit Thorilds maka; hennes sällhet, att veta sig i evigheten vara det.
Såsom – i sin närmaste anledning – en hyllning till henne, eller förstlingsoffret af hans tacksamhet, kunna vi ock anse den lilla skriften ”om Qvinnokönets naturliga Höghet”.
Denna ridderliga upphöjelse af Qvinnans värde och företräde, till två tredjedelar allvarsam och en tredjedel skämtsam 75, var nämligen det första, som han författade efter deras ingångna förening.
Än fullständigare återstrålar i den det följande året utgifna boken ”Harmonien, eller allmän plan för en upplyst och äkta Kärleks- Förening”, hans sälla erfarenhets-känsla af en verklighet, hvarmed idealet sammansmält.
Det var den biltog dömde beviljadt, att genom det södra Sverige resa långsamt, och i vägen besöka åtskilliga kring landet spridda vänner.
Så tillbragtes ungefär tre veckor.
Ändlligen öfverfors Öresund.
Den 1 April befann han sig redan i Köpenhamn.
Thorild i Danmark och Tyskland.
(1793–1808).
De sista femton åren af Thorilds lefnadsbana visa oss honom på utländsk jord: först, såsom någon tid vexlande bostäder eller stadd på en alltjemt resande fot; sedan, såsom förd i en hamn af borgerligt lugn; men ock, med detsamma, såsom i sina auctorliga förehafvanden städse mer aflägsnad från sitt fädernesland, samt ändtligen rentaf ifrån svensk poet och litteratör förvandlad till tysk philosoph, – odeladt och ifrigt fördjupad i den sträfvan, att inför tyska medphilosopherande utbilda sin verldsåsigt i en strängt systematisk skepnad.
I en följd af bref, de flesta skrifna till en vän i Stockholm, Hof-Auditören Edman, och några till den gamle gynnaren Tham, har han sjelf, med oförliknelig åskådlighet, berättat det vigtigaste af sin historia under nära hälften af detta tidsförlopp; vid hvars början han ännu befinnes nitiskt sysselsatt med svenskt skriftställeri och ideligen, i andanom, lefver på fosterländsk grund bland fordna vänner.
Från och efter bosättningen i Greifswald blefvo – såsom det tyckes – hans meddelanden till de svenska vännerne mera sparsamma, och väl i allmänhet mindre märkvärdiga.
Redan – såsom ur brefven till Edman tydligt nog framskymtar – föga begripande hans förändrade Politik, måste de finna ett ännu mörkare tal i hans speculativa Philosophi.
Trofast vårdade de mellertid hvarje relik efter den unge Thorild.
Det är någonting rörande deri, att de lefde och dogo i ett slags Thorildsdyrkan, en religion, hvars profet var uppfaren ifrån dem till en rymd ofvanom deras synkrets.
Han, å sin sida, knöt inom den nya rymden nya själsband.
Vi klandra honom ej, att han från och efter år 1800 helst brefvexlade med män, sådana som Herder och Reinhold.
En och annan commenterande betraktelse, som föranledes af följande bref, torde lägligast meddelas sedan de blifvit lästa.
Till Edman.
Köpenhamn den 23 Maj 1793.
– – Jag skall härefter skrifva oftare, och till flera; ty jag har ej annat medel emot denna melankoli, – icke philosophiska af en tanke eller känsla (som är den enda jag hittills vetat af i lifvet), utan rigtigt denna borgerliga danska, som jag ännu mera föraktar än lider af, men hvilken hänger i som ett slags unken luft.
Min bok 76 är här öfversatt ”på Dansk” af en Landsdomare (Lagman) Mühle von Hof. Hvilken gloria!
– Presterne äro här tysk-elegante och ärke-papistiske på engång.
Få se, hvad de säga.
Danska Tryckfriheten är simpliciter gifven, utan pappers-lag, utan annan restriction, än allmänna Lagboken.
Nå, Fan tog Dumouriez! ....
Han tar väl resten.
Glück zu!
Prins Stut af Coburg kallar likväl denne Dumouriez en dygdig man.
Kejsar-moral!
Nejden kring
Köpenhamn är täck om sommaren.
Men det är bara köksträgård, emot Stockholms natur på alla sidor.
– Alla menniskor äro fagra här: sällan någon vacker.
Danskarne tala sakta.
Se glad ut, och le, betyder redan halffull.
Är det icke besynnerligt, att då Danskarne eljest älska sitt hof religiöst, hata de dock en enda – Prins Carl af Hessen?
De förarga sig öfver infallet i Sverige, som de kalla hans.
Gustaf III anse de för en stor Kung; hans krig för ett mästerstycke; ty de afsky Ryssar och Tyskar ....
Men de allraslugaste leda allt godt här i landet från Struensee, och undantaga icke ens Kronprinsen och Kronprinsessan, som äro verkliga charmer i karakter. – – –
Hamburg den 24 September 1793.
Sedan den 27 Augusti har jag varit här: i en krets af två Republiker, Hamburg och Lübeck; en Fristad, Altona; en Akademi (som är mer än fristad), Kiel. – –
Nu har jag icke tid, men en annan gång skall jag skrifva om Hamburg och Tyskarne.
Stora Guds under af dumhet har jag begapat, och skall låta eder begapa.
Men min mage ligger mig ännu närmare, än Tyskland ....
Jag skickar följande afbandling 77.
Ämnet är gudomligt: min afsigt dermed likaså.
Endast anledningen just nu är en smula alltför mensklig; om man annars icke vill medge mig, att sjelfva Hungern är gudomlig, – hvartill han visserligen har en stark mine i sin allmakt.
Piecen är oskyldig som Guds Ord, och kunde få laudatur i sjelfve H–s 78 censur.
Detta är dock ej att le åt.
– Någon borde skrifva deremot, för att upplifva frågan allmänt.
Lefve mitt fäderneslands ädla och raska Ungdom!
Jag rustar till, att kunna vara dess auctor, på något rätt värdigt sätt; och hvarom vi kunde engång, längre fram i lifvet, tala med glädje.
Frankerne få alltid kraft mot hösten.
Hamburg den 25 October 1793.
– – Min afsigt är att sedan gå till Kiel, dit hela Tyska Lärdomen (för Danska Tryckfrihetens skull) nu flyktar.
Klopstock är en kakistokratissimus 79.
Äfvenså Wieland och Goethe.
Käringar med hjeltars mine! som låta sig HofMensklighetensrathisiren, Geheimerathisiren etc. etc och tiga i sak, men buga djupt för Tyranniet, och le mildt åt Skråcket.
Lübeck den 5 November 1793.
– Hvad de Resande äro fånar!
Då man ser allt med egna ögon; så mycket märkvärdigt, och så mycket tvärtemot hvad de säga: så måste man häpna öfver deras vettlöshet; tilldess man besinnar, att just desse resande äro de samma stående eller sittande Dumhufvuden, som blänga en Kung midt i synen, och – äfven om de se Jönsen der skenbarligen för sig – tillbe; eller som slå upp någon tjock förgudad lunta, läsa med egna ögon allt det undransdumma deri, och – tillbe ändå.
Lübeck den 5 December 1793.
Jag skrifver flitigt – har en stor operation för mig – men – dagens små ”måste” komma ständigt och nagga mig nedantill.
Här i Tyskland är allting så der barbariskt; derföre har man här ock ett nytt slag af dyrhet, okändt af alla vettiga hufvuden.
Den heter oförskämdhetens dyrhet: hvilken, odräglig för hvar och en, dock regerar hvar och en; allerhögst-infamare, än någon Kejsare.
Ack Paris!...
Förnuftets tempel 80!
Naturens uppstigande heligheter i allt det enfaldigt välgörande!
Hvilken gudomlig tid vi lefve uti!
Hvad dessa fem åren visat, ha ej verldens femtusen sett.
Fan tog Munsiörerne 81!
Det var och dit de ville.
Han drar nog af med resten 82.
Munsiörerne, det är:
Herr-kältringarne, ville förstöra Frankrike.
Det var ju ”proportion”, att Frankrike förstörde Munsiörerne?
– Lefve de redlige!
Lübeck, December 1793.
– – – Så beror nu allt af ****s ”heder”; hvilken heder, hos folk som kommit väl in uti denna verlden, är lögn – eller underverk.
Ty vid min lefvande erfarenhet är jag viss om, att den störste köpman i verlden skulle kunna tractera på mig hundra riksdaler, af dum högfärd; men icke betala mig fyra styfver, af fri heder.
Derföre måste man ha något i handen, hvarigenom man kan tvinga dem med skam och ruin: det är, en finare guillotine.
Hjertligen gläder mig, att Fransoserne ändtligen lärt att lägga denna på rätta stället: nämligen, på Grossörernes och Storborgarnes nackar.
– Åt sjelfve **** ville jag icke, på ”fri heder”, lemna en plåt.
Det är en liten grossörisk kalkontupp, som, på erinran om sitt småfurstliga löfte, svarat, hvarken med ett öre eller med ett ord.
En tossigare runstycks-monark finns väl icke.
Men derföre bör man ock aldrig ha förtroende till dessa döpta Judar.
Om Ni, från Franska Revolutionens början, ständigt hade frågat mig: hvad tycker ni om den?
så hade jag, nästan hvar gång, svarat: ”Aldrig bättre”!
Just så nu.
Tyranner äro tyranner; de må ha kronor på hufvudet, eller bara krullor.
Låt dem gå, ju fortare ju hellre, till den alla Munsiörers Munsiör, som de härma; och som är ännu fjollqvickare och högfärdigare, än de:
Be-el-ze-bub, salvis ceteris titulis innumerabilibus.
Hamburger-Correspondent säger, att hos er, i Stockholm, skall allt ofrälse inom Militären, Domare, Skrifvare, Prester, ha prygel, efter Chefens godtycke.
Se non è vero, è bene trovato.
Ofrälset begriper alltid mera genom r–n än hufvudet, genom käpp än skrift.
Ack, att jag måste försmäda det ädlaste i landet, derföre att det genom grossörer och storborgare är det nedrigaste!
– – Fast nej: om bönderne är ej fråga; och bönderne, och de bond-förståndige, äro det enda äkta folket.
Också Ni grälar mot Adeln; som är en skugga nu, en mormors-saga.
Men Ämbetsmän, det är Adel!
Allt tyranni, ehuru litet, må ni kalla så.
Och då är Länsmannen tusen gånger en Bondgrefve.
Lübeck den 2 Januari 1794.
– – Att Tyrannerne mörda hvarandra, är det vackraste i hela Guds Försyn. – – –
Lübeck den 9 Januari 1794.
– – Frankrikes Grossörer ha, Gudi äradt! rigtigt fått stupstocks-febern af Frankrikes Munsiörer.
Och jag är viss på vår chorus deröfver.
Här är jag – fullkomligen lycklig.
Fattigdomen har alltid varit mitt element: således, ett godt för min varelse.
Philipson kan jag icke förlåta, att han kallar mig i tryck en ”olycklig vän”.
Säg åt hvem Ni träffar, att det är lögn.
Redan vintern 1792 funderade jag på intet annat, än att resa hit ut, för mina latinska theoriers och systemers skull.
Dessutom är Lübeck, helt och hållet, såsom ett (moderniseradt) gothiskt slott midt uti en engelsk trägård.
Allt poetiskt, romantiskt; högsta frihet, frid och ro; ingen mäktig skurk att frukta för; folket glädtigt; flickorna vackra.
Och se’n Gustaf Erikson! gamla tiderna! så att Lübeck är mig en fädernes-stad, der jag anser alla som förvandter ifrån forntiden.
– Jag lefver dock i djupaste enslighet här; och undviker med all möjlig flit alla de godhjertiga skådare, som vilja fånga mig till sina matsalar.
Klopstock är en kakistokratisk storborgare.
Cramer, en Munsiör.
Wieland, en politisk käring.
Goethe, en hofdrängisk lufver.
I Hamburg fann jag icke en enda fri man: hvarken fransk, eller tysk.
Men här, i Lübeck, presenterar man hvarann för mig såsom ”demokrater”; enfaldigt, och utan en skymt af betänkande.
Man gör sig stolt deraf.
– Kort: jag ville lefva och dö här.
Lübeck den 27 Mars 1794.
– – Gud nåde mig, om jag skulle skrifva efter andras tycke och mening!
Det vore, att slitas i stycken ... eller också, att icke bli annat än en liten menings-spegel för alla själars små egna physionomier.
En vän, från Göteborg, skrifver: ”Qvinnokönets naturliga
Höghet är det sämsta du har skrifvit”; hvilken ett-arks-bok jag sjelf dock läser, och läser om igen, som ett kärleksbref.
Gud välsigne alla hufvuden; men också mitt med!
Jag håller med ”Rytarne” (i tredje delen af Kritik öfver Kritiker), att jag är jag.
Vore hvar och en det: så skulle vi se i verlden flera menniskor och färre apfigurer.
Annars: hvem är då den, som skall bli modellkarlen?
Låt honom först ställa upp sig, så få vi se.
Här passar utropet: lefve friheten!
Om jag skref det Ni och Ni och Ni och Ni tänkte: så fick Ni ju – veta intet?
Nu skrifver jag det jag tänker; på det man må ha det nöjet, att läsa något nytt, och undra, och kanske vinna litet mera vett. ...
Den omnämnde vill inte ha detta nöje?
Godt! hvad kommer det mig vid?
Men hvad Svenskarne ändå äro för ett naturligt folk!
Inga ilskna romerska babianer med högtrafvande prat, som de der Fransoserne!
På en enda dag störtade Svearne fem
Konungar i en brunn, sade ingenting, och gnydde knappast fram några Thorgnys-ord deröfver, långt efteråt.
Och denne Kung83, som de halshöggo på enfaldig dom, långt innan Europa ännu visste genom Cromwells vink, hvad det var att rätt och slätt vara rättvis!
Och dessa hundratusen Bönder med Engelbrekt! och desse Män 1789! och denna Ungdom 1792!
Lübeck den 3 April 1794.
– ”Rätt, eller alla Samhällens eviga Lag” 84: denna boken måste vara helig och ren i Politikens ögon.
Det anses vådligt, att bestrida det Orätta – nämligen det alltid och i princip Orätta – uti Monarkierna.
Jag har derföre nu bestridt det uti Republikerna.
Detta är en alldeles ny dag, att se Tyranniet under.
Det är: icke en viss våldsamhet här, en viss der; utan det eviga Tyranniet, eller det evigt Orätta.
Jag tror, som ni vet, att en redlig mans princip bör vara, icke Frihet (som är oviss m. m.), utan Sanning; icke Republikanism (som är oviss m. m.), utan Rättvisa.
Men äfven dessa heliga ord måste bringas till en oföränderlig mening, till en evig realitet; hvilket är min philosophiska plan.
Nu är Fan lös igen i Paris 85: der han dock alltid varit junkerfri.
Ser ni, hvad Partier äro?
De göra allt till en krog i fullt gräl.
Men Franska
Revolutionen betyder litet för oss samtligen.
Vett betyder allt.
Derföre må ingen taga mig för kakistokrat.
Gud bevare er derifrån!
Men de, som ifra för Frihet, för Republikanism, tänka oftast på sig sjelfva; och hata endast det välde, som är uppöfver dem.
Den, som ifrar såsom jag, tänker på alla och på menskliga lycksaligheten.
Sluta häraf, huru mycket ni har af frihetshjeltar i Paris!
Just så, som fordom i Rom: der Cicero, Cato, Brutus, med så stor, så odödlig ifver, ville Friheten; men NB friheten från allt, som kunde hindra dem (och de andra Optimaterne) att vara Herrar.
Så nyss Brissotinerne: ville Friheten – mot Kungar, mot Prinsar, Prelater, Seigneurer: men – för Munsiörer, och (bland dessa) 1:o sig sjelfva, såsom lefvande riksjuveler.
Tusen, och tiotusen, kunna aldrig bli Herrar i Staten, utan genom Republikanism.
Ergo ...
Få se, huru
Robespierre egentligen ser ut, när nu dagen faller starkare på.
– Säg mina vänner dessa reflexioner.
Ofrälset hos oss, förent uti och till Allmänt Bästa med Adeln, vore en gudomlig makt.
Deladt och skildt från Adeln, (för små tings skull, hvilka dock lättare hjelpas i förening, än i strid), är Ofrälset blott ett – Parti; och Gud vet, huru klokt, huru starkt, huru rättvist (ty Ofrälset blir snart en egen hop af oadliga Aristokrater).
Äro vi dermed hulpne?
Derföre: enhälligt Förstånd, allmän Förening, evig Rätt – för Alla!
Det består; det är Redlighetens Politik.
Lübeck den 17 April 1794.
– – ”Men tänk! om jag till denna bok hade haft en äkta frihet”!
Så tror ni kanske, att jag ändå innerst menar.
Nu har jag måst, och måst, och måst; men dock, såsom jag tycker, skickat mig käckt och galant i träldomen.
En annan vackrare tid tänker jag ock skrifva densamma om, med tillbörlig pomp och ståt, och med exemplen icke blott af Republiker.
– Likväl är den, äfven nu, full af den äkta frisinnighetens ära.
Det är i alla fall icke nog, mina vänner, att tänka fritt.
Den äkta äran är, att tänka rätt.
Det är likaså fånigt och ynkeligt, att vara en narr för Republiker, som en narr för Tyrannier: då icke annat, än namn och form, åtskiljer dem.
”Wer frei darf denken, denket wohl”, säger Haller.
Men att tänka fritt just öfver Frihet, det är bäst.
Det är godt, det är en smula sublimt, att i ett lugn af förnuft, på en blomstrande höjd af sällhet, från stranden se andras ifver och anfäktelse i stormen.
Ropa bör man, och ge signaler; ty synd är det om dem.
Men att tänka rätt, då andre yra; och engång, när allt är förbi, kunna säga: ”ser ni? så var det; ni såg ej då, ni ser nu!” – sibi constans – hvad det är enfaldigt, men gudomligt!
Ännu har jag här intet lärdt försök gjort.
Jag vet genom Professor Cramer m. fl., att Tyska
Litteraturen är öfver all mensklig föreställning lönlös.
Också för en Klopstock; också för en Gellert (så populära)!
Auctorn får en hundpenning för arket (som en gesäll), hvilken heter honorarium; och bokhandlaren nöjer sig med ett öres judevinst.
Ergo måste all speculation gå ut på qvantiteten (eller le gros) af varan.
Se, deraf har ni volumerna!
– För den två-arks-piece, hvarpå jag i Stockholm vann fyrahundra riksdaler, skulle jag här, med skamlig träldom under en bokhandlare-jöns, fått fyra.
En Tysk är för tysk att icke hålla detta heligt, såsom allt annat skrå och skräck.
Lübeck den 9 Juni 1794.
– – Ja, jag kämpar nu emot Frihet och Republiker! men för evig Rätt!
Tid kommer nog att förklara taflorna, när de bara först äro gjorda och stå i galleriet.
Vivat Madalinski! vivat Kosciusko!
Men krokodilen Robespierre, som slukar allt, med hull och hår! allt – hjeltar och genier!
Och dessa romerska markattor, som gringapa upp till öronen af skräcklig undran öfver det ”Högsta Väsendet”, som nu också blifvit hans machin, såsom det varit alla Bofvars!
Och desse skändlige slafvar, som ännu våga illskräna ”Liberté”!....
Fransoserne!
Äro de icke just samme Fransoser, som sjöngo Te Deum öfver Ludvig XV:s ränn–a, då han varit i fara att crevera af stopp?
Guillotinen är nu deras grand Monarque.
Denna glänsande jernsol, på sin trä-äqvator, är de nya Hedningarnes gudabild.
Arméen är dock käck.
– Men vivat Madalinski! vivat Kosciusko!
13 86.
Lübeck den 12 Juni 1794.
Tack, redlige vän, för er förståndiga anmärkning!
Man kan vara allting förmycket; således också försigtig: men här var det skäl.
Jag hoppas, att min not 87 skall behaga er; och finnas så biskoplig, att den ej kunde blifvit gjord biskopligare af sjelfve Kossakowski, Biskopen i Lifland, som hängdes i Warschau – hvilket, in parenthesi, väl var det vackraste som har händt på jorden, näst det sköna gullglänsande svafvelregnet öfver Sodom och Gomorra.
”Dom” är rätt kritiseradt, såsom äqvivalent för ”Brott och Straff”; men icke så, som det kommer att gälla i mitt system: nämligen så transcendentalt, att ”Brott och Straff” är deremot, som en Gevaldiger emot en RiksDrots.
Jag måste säga er, att denna boken blir så alldeles gudo ...., eller så alldeles en ny verld af ideer, att jag gör det till en religion, till den heligaste vänskapspligt för er, att med råd och dåd bistå mig dervid.
Är det icke synd och skam om ett sådant capital (i framtiden och äfven nu), att det skall säljas för en nödstyfver?
Och detta kan dock så lätt hjelpas, utan risico; hvarom Herr Willberg kan upplysa.
– Också tryckningen!
Huru eländigt den går!
– Allt är här heligt och vackert.
Det kan icke annat än engång gläda er, att med ert råd, er drift, er uppsigt och försigt, framskynda i ljuset tankar, som nödvändigt måste, redan genom sin blotta originalitet och nyhet, göra Svenskarnes lärdom och philosophi ära.
Der@näst: om jag sjelf är herre och ägare af en sådan bok (och snart undra af ständigt lika interesse): så har jag något att godtgöra mina Prenumerants-creditorer med – och, såsom jag tycker, ganska anständigt; bland hvilka äfven Ni så betydligen är.