Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ock Juryn ofta nog frikänt, der ett brott mot våra lagar måhända varit begånget, böra 346
Den 25 Jan naii i e. in. vi ej, det oaktadt, nöja oss med, att i den ega en domstol, som åtminstone icke skall frikänna, derest brott mot våra seder, vår nationalkänsla, vår frihetskänsla, skulle blifva vådliga för det älskade fosterlandet!
Jag ber Ridderskapet och Adeln, att ej göra afseende på de klyftiga framställningar, som åsyfta att väcka rädsla för periodiska pressens inflytande.
Det vore en verklig spökrädsla, om man deruti såg ett medel för partiyran, eller den så mycket hatade folk-vännen, att störta Regeringarne.
De hafva, utan att all fråga, de största medlen, att begagna sig af densamma till deras egen fördel; och ega de ej dem, då hafva de genom sina handlingar redan satt sig i den ställning till samhället, att deras fall är en verklig välgerning.
Då vi läsa den nu gällande Tryckfrihetslagen, skola vi lätt tinna, att den innehåller ganska tillräckliga stadganden för de fall, hvaruti vi så lätt kunde falla idet misstag, att tro ändringar nödiga; jag menar de personliga förhållanderna. 3 §. r r mom. lyder: ”Angripelser emot enskild man, ”hvilka å ära gå eller för dess borgerliga ”namn och rykte förklenliga äro; brottet ”straffas efter 6o Cap. Missgernings-Balken, ”och varde dessutom skriften confiskerad.” Skulle detta ej vara nog af lagen?
Blifver detta bud ej tillräckligt, i samma molm våra seder göra smädelsen föracktlig och \
Den 25 Januari i e. m. 347 obevisliga beskyllningar förhatliga?
Och, då jag betraktar hela samhällets väl, huru skulle jag för hvarje enskilds dåsiga lugn kunna uppoffra fördelarne af en lag, som lemnar tillräcklig säkerhet för den, hvilken, såsom en god Christen, heldre förlåter än hämnas.
Och, mine Herrar, akten oss att fästa för stor vigt på dessa utrop, att de mest verksamme medborgarne — så, tyckte jag, de förvaltande embetsmännen kallades — äro mest utsatta för smädelser.
Yi och de sjelfva böra ihogkomma, att missbruken af magten och misstagen om den ringa inagtutöfning, som det allmänna för sin sanna fördel af dem endast behöfde fordra, hafva redan vållat, att de kunna förtrampa; de böra väl då någon gång kunna hejdas af klagoropen!
Men om i 1 mom. är nog för säkerheten i de enskildta förhållanderna, låtom oss tillse, om ej 12 mom. är nog för de allmänna.
Dervid behöfves allenast betraktas den del af yttranderättens utöfning, som afser berättelser och opinionens yttringar; ty att den tillräckligt är skyddad i fråga om politisk handling, det utvisas tillräckligt af de 10 första momenterne i 3 § ; der all hädelse mot Gud, allt förnärmande af Konungens Majestät, all uppmaning lill uppror m. m. finnas med stränga straffbestämmelser belagda.
Det 12 mom. lyder sålunda: ”Lögnaktiga uppgifter och 348 Den 20 Ja n na ri i e. m. "vrängda framställningar til! allmänhetens ”förvillande och förledande; brotten umgällas med böter &c. och skriften confi”skeras.
Månne ej häruti är en tillräcklig garanti för enskildta interessenai allmänhet.
Uppgifter, som skulle missleda vår handel, våra näringar, sorn skulle bedraga den enskildta och missleda mängden; kan en verksam och uppmärksam
Styrelse begära mera, än att i lagen hafva rättighet, att genom allmänna åklagare-magten kunna vaka öfver denna del af tryckpressens produkt; och kan den enskilde begära mera för sitt betrygggnde i detta afseende?
Och om vi lu gnt vilja ingå i granskning af Indragningsmagteus inrättning och instiftelse; månne den — utan att vi derföre gilla en inflytelse, som olagligt tillkommit, och, i trotts af Ministrarnes löften, folkets bildning och lagbudets löjlighet, ännu qvarstår; månne den, säger jag, icke kunnat och ännu kunde, bordt och ännu borde, begagnas företrädesvis i den anda, sora ii och 12 morn. uttrycka, mot personliga smädelsen och lögnen.
Och om den så behandlas, skulle jag gerna förena mig med Grefve Frölich i dess åsigt, att man nu, i synnerhet med anledning af tilldragelserna vid denna Riksdag inom det Hedervärda Ståndet, icke borde ifrån Rikets Ständers sida något besluta angående Indragnings-magten.
Om sålunda i dessa fall våra nuvarande la - Den si j a n n a r i i e. m. 349 gar äro nog; hvarföre skulle man behöfva förändra rättegångssättet, och fästa ännu flera band och controller på dagbladen ?
Har nationen visat, att de nu införde gjort den mera böjd för enskild smädelse, osanna rykten och obesinnade handlingar, än förut?
Manne ej tvärtom nationen visar sig förtjent af den frihet hon eger ?
Föreställom oss ej, mine Herrar, att det är nationen, som underhåller, som uppmuntrar dessa eländiga tidningar, hvilka utspy sitt etter emot den enskilda medborgaren, och göra sig lill utbud af osanna rykten och obevista anklagelser.
Alt tro det, är ett brott mot Svenska nationens heders-känsla.
Dessa tidnings-missfosler hafva ej sin näring af folket — prenumeranternas antal utvisar det — utan af pensioner och nådegåfvor.
Om dessa belöningar indragas, skola de skynda undan till tj^stnaden och glömskan; och derefter skulle man måhända äfven af vårt tidnings-väsende kunna göra sig en sann föreställning om folkets bildningsgrad och Styrelsens moralitet.
Nu må man af tidningarne icke dömma till någotdera.
Och huru besynnerligt förefaller det ej, att se Rikets Ständer hälsas med en så ovanlig kraftyttring, som ett helt förslag till grundlagsförändring, i Capitel och §§., för att åstadkomma en så kallad förbättring i den minst öfverklagade bland våra tre Grundlagar; som upptager hela folkets, högas och lågas rätt, att sig fritt yttra öf - 35o Den 25 J a n u a r i i e. m. ver alla föremål för mensklig kunskap.
Länge har man beklagat sig öfver vårt representationssätt; öfver Riksdagarnes stadgade förmer, deras arbetssätt och vacklande beslut.
Det synes till och med som Regeringen sjelf understundom vill antyda och nära brister i den delen.
Men hvarföre har man ej då heldre roat sig med ett fullständigt förslag till ny Riksdagsordning?
Månne ej ett sådant varit mera af behofvet på kalladt?
Och månne man, i det nu framställda, kan se ett allvarligt bemödande till Svenska folkets fördel, när man icke ser något göras, om ej upplösningsvis, till afhjelpande af de vida större oell mera allmänt öfverklagade bristerne i vår samhällsförfattning?
Jag tillstår, att mig synes försöket till och med vara olagligt; ty jag kan lika litet tro, att Rikets Ständer kunna ega rätt, att ändra hela Tryckfrihets-förordningen, som hela Regerings-formen; och jag väntar mig af samma skäl, att få se vid nästa Riksdag ett förslag till ny Regerings-form, utan Rådgifvares ansvarighet och Riksdagar hvart femte år.
Sådane äro mina tänkesätt i hufvudfrågan.
Innan jag går att närmare utreda dem, i hvad angår de detalj-föreskrifter Utskottet föreslagit, anser jag att Ridderskapet och Adeln bör betragta, huru formen för en dylik frågas afgörande, enligt våra Grundlagar, kan och bör vara.
En - Den a5 Januarii e. m. 35i ligt 81 §. R.
F. jemförd med 56 §. i samma Grundlag, kunna Rikets Ständer vid samma Riksdag helt och hållit förkasta ett Constitutions-Utskottets förslag till ändring i Grundlagarne; emedan dessa Grundlagsstadganden endast söka förhindra, att en sådan ändring må kunna, genom en enda Riksdags beslut, tillvägabringas.
Ridderskapet och Adeln eger alltså, enligt Grundlagen, att återsända ifrågavarande förslag till Constitutions-Utskottet, med förklarande af Ståndets gemensamma tanka, att någon ändring i nuvarande
Tryckfrihets-lag icke för närvarande af behofvet påkallas; och Constitutions-Utskottet måste, i händelse tre
Stånd skulle så besluta, låta hela förslaget förfalla; eller i annat fall låta frågan i förstärkt Constitutions-Utskott genom volering afgöras.
Jag anhåller nu, att då jag eger ordet, få yttra mig öfver detalj-föreskrifterna, i händelse min åsigt af hufvudsaken icke af Ridderskapet och Adeln samt Herr Grefven och LandtMarskalken delas.
Den första af de nya grundsatser, Utskottet föreslagit, är, att borgen skall ställas för de böter, som kunna periodiska skrifters Utgifvare åläggas.
Med andra ord är detta, att säga: betala förut, skall du få synda sedan.
En sådan nymodig aflatsinrättning synes mig föga förenlig med vå - 352 De ii a5 Jan u aril .c m. ra öfriga lagars anda, och jag förenar mig i den betänklighet en högaktad Ledamot här framställt, att en sådan lag vore stridande mot 86 §. R. F.
Jag medgifver likväl, att jag anser denna del af förslaget vara den minst vigtiga; och att jag icke skulle mycket ifra mot densamma, om jag icke måste betrakta den, såsom ett steg till godtycklighet, föregående tryckningen, som icke i våra lagar bör tillåtas.
Jag har åtminstone ej, för min del, kunnat af Herr Hof-Canzleren öfverlygas , att i8og års Grundlag tänkt sig någon skilnad emellan periodiska pressen och vanliga bok-pressen.
Sjelfva Tryckfrihets-förordningen synes ej en gång uppdraga en sådan, utom i de fall, hvilka angå ordningens vinnande med Hof-Canzlerens bevakningsskyldighet öfver tryckta skrifter.
Så föreskrifver i §. 4 morn., angående tillståndsbevisets uttagande; 7 mom. angående författareansvaret; 8 mom. angående uppgiften af utgifvarens namn, derest rättegång mot dagblad ifrågakommer m. fl.
Men någon skillnad, som bevisar, att
Lagstiftaren ansett tryckfrihetsbrott i tidning eller bok vara till deras natur olika svåra, känner jag icke; och en sådan ordnings-anstalt, som borgen, synes mig derföre onödig.
Skadas ej samhället mera af den brottsliga skriften, än af författarens oförmögenhet, att de ådöm de - Den 25 J a n u a r i i e. m. de böterne erlägga, synes vådan af borgens uteslutande föga betydlig.
Dernäst förekommer Indragningsmagtens upphäfvande.
Jag har redan derom yttrat så mycket, att jag ej behöfver mera än förena mig uti Grefve Frölichs åsigt öfver denna del af förslaget; jag anser, att
Proposition om denna lagföreskrifts indragning bör väntas af Konunga-rnagten.
Den mätte nu hafva insett alla de oformligheter indragnings-rättigheten innebär, och det ringa inflytande den kan medföra.
Den måtte hafva hunnit skåda, hvad ondt denna rättighet har vållat; och huru omöjligt det är, att den kan uträtta något godt.
Om den åter blott bl ef använd på ett sådant sätt, att den förhindrade smädelse och osanning, skulle den gerna för mig få qvarstå.
Vill Ridderskapet och Adeln likväl, på grund af dess olagliga tillkomst och utlofvade afskaffning, nu å nyo besluta dess upphäfvande, skall jag icke bestrida det.
Men, mine Herrar, låtom oss för all del ej utbj^ta denna oeftertänkta, och således lätt eluderade, lag mot det nya rättegångssätt, Utskottet oss föreslagit.
Jag skyndar nu att komma till detta, onekligen det vigtigaste föremålet för vår öfverläggning i dag.
Jury-inrättningen skall afskaffas, och de vanliga domstolarne mottaga Tryckfri 58 H. 20 D cn 25 J a n u a r i i e. m. hetsmålen lill afdömmande.
Sådant är Utskottets förslag; ett förslag, som i grundvalen rubbar det nationella af vår Tryckfrihetslag.
Ibland ett folk, som af ålder varit vant, att ali dom fälles af likar, framstå de ständiga domstolarne, för alltid, såsom en utväxt på dess offentliga samhällsskick.
Nämnd, har kunnat urarta; våra privilegierade domstolar kunna afskaffas; men oaktad allt står det dock fast, att Svenska lynnet, Svenska misstroendet, Svenska erfarenheten, förr eller sednare återfordrar en rättegångsordning, grundad på likars dom, med ett ord: en Jury; och i Tryckfrihetssaker kan väl en tjenligare inrättning finnas?
Bör der ej vara mer fråga om att försona, än att bestraffa?
Hvad är trycket för en slags kraft?
Äro dess brottsliga företaganden vådliga för lif, för egendom?
Äro enskildta anseendet, hedern, äran, af natur alt ej tåla ett anfall af ord, då det så lätt tillin te tgöres, icke blott af domen, utan af opinionen.
Och skulle jag väl misstaga mig i den tro, att den, som kan lägga handen på sitt bröst och säga: ”Jag vet med mig sjelf, att jag ”rätt handlat,” utan att ådraga samhället förargelse och sig sjelf misstanka, icke endast kan, utan bör, låta obevista beskyllningar och smädelser opåtalt passera?
Är slutligen magtens välde så uteslutande hvilande på menskliga fördomar, alt det ej tål ett enda anfall af fraser, som skulle vara alltför osanna, eller måhända ännu of - Den 25 Januarii e. m. 355 tare alli för sanna?
Nej mina Herrar! låtom oss icke onödigtvis frångå den.en gång införda ordningen.
Lålorn oss ej, på alitför ofta vanligt sätt i lagstiftande församlingar, kasta oss från en ytterlighet till en annan, i följd af några ögonblickliga olägenheter eller svårigheter, vållade af lagar, sorn måhända äro de mest ändamålsenliga, ehuru ännu' icke nog införlifvade med seder och bruk.
Svenska Tryckfrihets-Juryn är att anse som en compromiss emellan tvenne parter, dem lagen heldre vill försona än bestraffa.
De tvenne af Domstolen valde Jury-män äro de verklige dotnarne.
De af parterna valda äro representanter för tvenne motsatta opinioner, sorn kunna, endera begge, eller ingendera vara brottsliga, oförsonliga, skadliga eller vilsefÖrda.
Allt efter dessa förhållanden uppstå de mångfalldiga olikartade Jurydomar, man öfverklagar.
Men medgifvom, att 3:ne af en ojäfvig domstol valde ombud böra utgöra en stor garanti för rättvisan, förnuftet, billigheten och tidens fordringar.
Att de åter äro da verkligen beslutande, lärer- väl af ingen nekas.
Man har sökt ett stod för nödvändigheten att upphäfva Jury-inrättningen deri, att personerna beständigt ombytas, och parlerne sjelfva få välja; att röstberäk58 H, a3* 356
De» 25 Januari! e. m. ningen Ur så illa fördeld, att minoriteten kan afgöra beslutet, och att hemligheten vid domstolens öfverläggning vore skadlig; man har slutligen sagt, att erfarenheten visat
Juryns föga verksamhet till brottens förekommande.
Då man deraf dragit den slutsatts, att Juryn borde upphöra, synes mig, att man alltför häftigt går ifrån ena ytterligheten till den andra.
Motionären, jag medger det, har åtminstone föreslagit en Jury, sådan som i Frankrike, och hvilket kunde anses såsom en förbättring, i stället för att Utskottet föreslagit en total omstöpning.
En annan fråga blir väl, om en sådan Jury, sorn den Franska, skulle vara passande för vårt glest bebodda land och vår bildningsgrad.
Det blefve då möjligen ett föremål för specnlationen alt beräkna, hvarest man skulle låta trycka ett arbete, för att hafva största sannolikheten att blifva bedömd af en mild Jury; och om partiförhållanden någonsin blefvo verksamma, skulle det blifva lätt att bedömma, i hvilka orter man i politiska frågor hade opinionen för eller mot sig.
Man har gått så långt, att till och med säga, att Juryn skulle vara farlig, emedan den blott utgör en instans; och tillagt, att der nu menniskor skola dömma, bör ock appell finnas.
Jag har, för min del, trott, att sådant ingenting bevisar, och förmodar, att samma förhållande måste äfven räcka Den 25
Ja nu ari i e. m. tili Högsta Domstolen, hvars Ledamöter äfven äro menniskor.
Hvad hemligheten i öfverläggningen beträffar, så kan jag ingalunda finna den jemförlig med den hemlighet, som man afskaffat i andra hänseenden; emedan helgden af Juryns befattning till en stor del ligger deruti, att man obehindradt öfverlägger, utan att vara exponerad för den enskilda hämnden eller missnöjet.
Jag vet väl, att denna tyslliets-ed ej alltid blifvit iakttagen, och att det handt, att Jury-mannen, vid utgången från Rådhuset, fått höra omtalas på Riddarhustorget, hvad han nyss yttrat i Juryn; men detta är ett missbruk, som icke kan hindra mig, att anse sjelfva föreskriften för rigtig och ändamålsenlig.
Då jag nu yttrat mig öfver de tre punkter, som stå i sammanhang med hvarandra, tror jag mig hafva fullgjort min Representantpligt; och slutar med att förklara, att jag anser Tryckfrihetslagen alldeles icke för närvarande böra förändras, åtminstone icke hvad Jury-inrättningen beträffar.
Borgen betraktar jag såsom föga vigtig.
Indragningsmagten åter, är det utan all fråga nu tillfälle, att återbegära dess upphäfvande; men, det oaktadt, får jag förklara, att jag hellre skulle se den qvar, än bortsälja den för Juryns afskaffande.
— Jag förenar mig, på dessa grunder, uti Grefve Frölichs framställning, att 358 Den 25 J a n u a r i i e. ra.
Ridderskapet och Adeln måtte meddela Constitulions-Utskottet den gemensamma tanka, att Ståndet för närvarande icke anser någon ändring i Tryckfrihetslagen nödvändig, och jag begär proposition derå.
Hans Excellence Herr Grefve Lagerbjelke, Gustaf:
Föranlåten af det närmare deltagande i delta ämne jag sjelfvilligt ålagt mig, ber jag att, så långt milt minne räcker till, få besvara åtskilliga besinningsvärda anmärkningar; men hos dem, hvilkas anföranden jag kommer att vidröra, anhåller jag såsom ett vänskapsprof, att, i händelse mitt minne skulle slå mig felt, de täcktes sjelfve erinra mig derom, hvilket jag tued tacksamhet skall erkänna, och icke anse såsom ett afbrytande.
Den förste, sorn framträdt med motsatta åsigter emot mine, nemligen Grefve Frölich, har i en sakrik inledning sökt ådagalägga Tryckfrihetens allmänna nytta såsom en controll på alla offentliga tilldragelser.
Jag har intet ord deremot att anmärka.
Jag hyser samma öfvertygelse om Tryckfrihetens nytta, behöflighet, nödvändighet, Men då Herr Grefven dertill lägger, om jag ej missminner mig, att "förslagets ändamål tyckes va”ra en systematisk plan, att genom Tryckofrihetens inskränkning nedsätta oss till civilisationens lägsta ståndpunkt,” torde det icke förtänkas mig, som gifvit anledning till detta förslag, om jag ej kan erkänna Den a5 Ja nu ar i i e. in. 3% en sådan syftning.
I den motion, som gifvit anledning till denna öfverläggning, har jag ej trott mig vidröra någon enda af Tryckfrihetens verkliga principer.
Det torde härvid vara nödvändigt, att först öfverenskomma, hvad man med principer menar, ty ord få en trängre eller bredare betydelse, allt som föremålen äro.
Uti en mera inskränkt bemärkelse är allt. hvad här nu afhandlas, verkliga princip-frågor; ty sådana äro frågorna, örn Indragningsmagten skall bestå eller försvinna; om det skall blifva Domstol eller Jury; om borgen skall ega rum eller ej; men den hufvudprincip, som ligger till grund för Tt^yckfriheten, den, som finnes i RegeringsFormen anförd, består i hvarje Svensk mans rätt att fritt yttra sina tankar öfver alla det mänskliga vetandets föremål, ulan att kunna till ansvar ställas, annorlunda än (efter de former lagarna föreskrifva.
Denna princip vågar jag tro icke i min motion, icke i förslaget, vara vidrörd; och jag tror ej, att den inför denna församling ens kunde vidröras.
Skulle af det förslag, som nu är Ridderskapet och Adeln understäldt, en sådan slutföljd kunna dragas, så vore det ej genom egenskapen af sjelfva förslaget, utan på grund af i en aflägsen framtid möjligtvis uppkommande missbruk.
— Förslaget innehåller hufvudsakligen tillstyrkande af rättegångars i tryckfrihetsmål förflyttning från Nämnd till Domstol.
Frågan är 36o Dets a5 Januarii e. in. således ingalunda om en ytterligare inskränkning i tänka, tala, skrifva, trycka; den grundar sig endast på Utskottets, liksom på Motionärens öfvertygelse — om hvad som befordrar den säkraste och tillika rättvisaste ansvarspåföljd; och man kan ej sägas handla emot lagens anda, då man söker att göra lagbudets kraft gällande.
En lag, som ej efterlefdes, vore näst under ingen lag.
Den måste således genom de uti densamma lagde former sjelf kunna göra sig gällande.
Sättet är en opinionsfråga; den ena tror, att Jury är förmånligare, en annan anser vanliga Domstolar vara bättre; men af ingendera mening synes deri slutföljd kunna dragas, att grundsattsen för hvarje Svensk mans rätt, att skrifva och trycka, derigenom vore förnärmad.
Men delta ämne, Tryckfriheten nemligen, har här och öfverallt, nu och i alla lider, haft ett eget förhållande.
Den synnerliga vigten af detsamma har alstrat en äfven så ovanlig ömtålighet.
Deraf har följt, att den ringaste betänklighet, om ock blott uti form eller sätt, genast blifver mera eller mindre omstridd såsom vore den ett försök att inskränka sjelfva Tryckfriheten.
Jag känner intet ärende, der opinionen så på förhand aflagt en trohetsed, in verba magistri.
De stora orden Frihet, Upplysning, Menniskorättj Naturrätt, Yttranderätt, kunna ej annat än mägtigt verka på sinnena, och vid minsta fråga om ett ämne, som der - Den 25 Januarii c. tu. med bär gemenskap, tror man, alt sjelfva dessa högre föremSl bestridas eller förnekas.
Att så måste ske i de omdömen, som en tidningsutgifvare meddelar, är naturligt, och derföre ej klandervärdt; jag har nästan aldrig sett, alt en tidningsutgifvare förklarar sig nöjd med den Tryckfrihet, som finnes; ty om han visade sig alltför belåten, fruktar han, att den kunde inskränkas.
Men i en lagstiftande församling måste förhållandet vara annorlunda.
Lagstiftaren bör ej förirra sig i generalisationens omätliga rymder; han jemförer principer med verkningar; han söker och måste söka det positiva.
Det är till denna forskning jag vädjar; och jag skulle tro, att den, som oväldigt anställer den, skall till en vida mindre vigt nedstämma de förslag om förändringar och jemkningar, som nu blifvit gjorde.
Herr Grefve Frölich anser likväl dessa förändringar, dessa jemkningar, så ingripande i det hela af vårt Statsskick, att, om jag icke minnes galit, han jemfört dem roed frågan om en representationsförändring.
Jag vill ej fortsätta denna jemförelse; jag vill icke jemföra hvad som omlvoälfver med hvad som står.
— Herr Grefven finner tiden illa vald att föreslå dessa förändringar.
Jag har sjelf haft mycken tvekan i denna del, och fastän på andra grunder, skulle äfven jag tro mig icke väl hafva valt min tid.
Men den har valt sig sjelf.
Den, som tror, att missbruken öf - 362 Den a5 Janu ari i e. m. verväga fördelarne, har ej valet af sin tid; Iian söker första tillfälle, som erbjuder sig, att afgifva sin trosbekännelse i ämnet, och den för öfrigt väl beräknade långsambeten i våra former gör att, om än motionären skulle förhasta sig, Rikets Ständer dock ej göra det, och äro satte i omöjlighet att så göra.
Motiverna til! de föreslagne förändringarne genomgås af Herr Grefve Frölich, och han fäster uppmärksamheten hufvudsakligen blott vid ett enda, det nemligen otn frambringande af enhet i vår lagskipning.
Detta motiv, jag erkänner det, bär äfven ingått i min beräkning; men Herr Grefven förkastar deremot ett annat af mig mera bestämdt uppgifvit och utförligen afhandladt motiv, nemligen medborgarens personliga rätt till moralisk okränkbarhet.
Herr Grefven finner deliat af så liten betydenhet, att har» nästan, ehuru i former, af hvilka jag ingalunda finner mig sårad, tyckes tveka om upprigtigheten af ett dylikt motivs framställande.
Både vördnadspligt för det
Stånd, inför hvil ket jag talar, och personlig aktning för Herr Grefven ålägga mig den förklaring, att detta motiv icke allenast hos mig är upprigtigt, utan djupt inrotadt, och att det vunnit allt mera' kraft genom det mått af erfarenhet jag kunnat förvärfva både här och i främmande länder.
Menniskan, om i något, är i personliga förhållanden sig lik öfverallt; och jag har i länder, der Stals-ärender af - Den 25 Januarii e, m. 363 handlas, lyckligtvis för oss, häftigare än inom våra landamären, haft tillfälle att göra betraktcdser ej utan all nvtta.
Anledningen till den stora vigt jag satt på personlighetens fredande, har jag i skriften afhandlat; men ödet har velat alt, under den mängd af vigtiga föremål, som förevarit, en tid af 8 å p månader förelupit emellan utgifvandet af denna skrift, och tillfället alt här göra den gällande.
Det är således omöjligt, att jag af den kan vänta samma verkan, som om ämnet genast efter utgifvandet kunnat företagas, och på andra sidan är jag dock icke indiscret nog, att trötta Ridderskapets och Adelns tålamod med återupprepande deraf.
Jag får endast öfverhufvud nämna, att jag uppfattat det personliga fredandet under en annan synpunkt än den hittills gällande.
Jag har aldrig kunnat rätt förstå den skilnad, som i allmänhet uppdrages, emellan enskilta och allmänna tryckfrihels-öfverträdelser, emedan, om den sattsen står fast, att personlighetens fredande för hvarje medborgare är orsaken, hvarföre han i Staten inlåtit sig, underkastat sig dess lagar, och deltager i dess bördor, så hör äfven den djupt kränkta personligheten enligt sakens natur vara en Statens angelägenhet så länge, lills upprättelse blifvit vunnen.
Dessutom, huru svårt är det icke, att hindra inblandning af det personliga med sak?