Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dryftningen af telegramfrågan hade sitt intresse för den stora allmänheten derigenom, att derunder klart angafs orsaken till att en sådan mängd af obetydliga, intresselösa, intetsägande telegram oftast fyller våra stora tidingars ut-rikesafdelning, under det att man fåfängt får leta efter telegrafiska meddelanden om tilldragelser af största vigt och betydelse — ett förhållande, hvaröfver allmänheten nog ofta med skäl undrat.
Förhållandet är det, att telegrambyråen erhåller sina utrikesmeddelanden från de stora kontinentala telegrafbyråerna, hvilka samtliga, der de icke äro rent af Ur Dagms Krönika.
4 * 2köpta utaf de resp. regeringarna, dock stå i mer eller mindre beroende utaf dem.
Följden häraf har blifvit, att det som länder regeringen till behag eller glorifiering telegraferas jorden ruudt med minutiös omsorg, under det allt för regeringarna obehagligt förtiges eller förfalskas.
På detta vis har det gått till, att, såsom hr Henr.
Hedlund anforder under en enda månad, sistlidne maj, vimlade svenska pressen af telegram om lille prins Eitel Fritz ’ resa till och från Berlins bangård, om grekiske konungens lustresor mellan Syra och Athen, om tyska kejsarfamiljens utflyttning till sommarslottet Friedrichskron m. fl.
obetydligheter, medan man saknade telegram om, livilka stater som förklarat sig ämna deltaga i konferensen för arbetareskyddslagstiftniog i Bern, om att rättegången rörande jernvägsolyckan vid Borki blifvit nedlagd, om tsarens bref till nya ryske inrikesministern Durnovo, innehållande, att det tolstoiska systemet skulle fortsättas, om » Berliner Tageblatts » medarbetares samtal med Crispi i Berlin, om bondeoroligheterna i norra Italien, om öppnandet af socialistprocessen i Mons, om upptäckten att belgiska regeringen stått i beröring med agents 2provocateurs o. s. v.
Härtill kom att utaf de utrikestelegram, som verkligen redogjorde för märkliga tilldragelser, voro flere alltför knapphändiga och många tendentiöst affattade, oftast i preusser-vänlig anda.
Härpå ville publicisterna nu liafva ett slut, hvarjemte de önskade den inhemska telegramafdelningen mera ekonomiskt och snabbt redigerad, och tillsatte derför till sakens ordnande en femmannakomité.
Återstår nu att redogöra för mötets åtgöranden med anledning af det bekanta försöket till återinförande af den preventiva censuren i vårt land.
Frågan härom bragtes först i sista stund under mötets pröfning, men mötet beslöt dock, med riktig uppfattning af frågans vigtiga art, att gifva den företräde framför en del tidigare framlagda frågor.
Tryckfri hetsutskottet, till hvilkets förberedande behandling frågan hänskjutits, föreslog med anledniug af densamma följande resolution: mötet kan icke tänka sig möjligheten af tillämpningen af en privat censur i vårt land, då en dylik står i fullständig strid med tryckfrihetsförordningens principer.
Under den lifliga debatt, som uppstod vid frågans före-dragning, bröto sig särskildt trenne meningar mot hvarandra.
Från mera radikalt håll framhölls sålunda, att utskottets forslag till resolution visserligen i indirekt form uttalade ett skarpt klander mot justitieombudsmannen, men att, då denna resolution möjligen kunde fortolkas, ett bestämdt och tydligt uttalande borde från mötets sida göras.
Justitieombudsmannens tilltag att, oaktadt han var riksdagens ombud gent emot den administrativa regeringsmakten, dock gå regeringens ärende i en sak, alldeles oförenlig med hans embete och innebärande det svåraste hot mot tryckfriheten, som senaste, i detta hänseende dock så rika tider haft att uppvisa, — detta tilltag var af så märklig och upprörande art att det af alla pressens om tryckfriheten måne män genast måste mötas med kraftig protest och förkastelsedom.
Denna åsigts talare anslöto sig derför till följande, af hr Hseger-stolpe framlagda förslag till mötesbeslut:
Med anledning af den fara som synes hota tryckfriheten från håll hvarifrån den minst borde förekomma, vill 10: e allmänna publicistmötet kraftigt håfda grundlagens bud om hvaije svensk mans rättighet att utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder utgifva skrifter samt erinrar om § 22 i instruktionen för riksdagens justitieombudsman att justitieombudsmannen bör med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga hvad rikets ständer till skyddande af tryckfriheten stadgat.
A andra sidan anfördes af d: r Karl Warburg, att han sympatiserade till fullo med tendensen i ofvan nämnda förslag och gerna skulle hafva biträdt det om saken varit fullt utredd.
Men detta ansåg han ännu icke vara förhållandet, hvarför det vore bäst att tills vidare biträda utskottets resolutionsförslag.
Slutligen gjorde sig från konservativt-protektionistiskt håll med redaktör Gust.
E. Ericson som talman en tredje uppfattning gällande.
Denna utdömde utskottets förslag såsom intetsägande gentemot ett så klander-värdt förfarande som justitieombudsmannens, men ville å andra sidan icke indraga regeringen i klandret.
Resultatet vardt att mötet med 31 röster mot 27, som voro för utskottets hemställan, antog hr Hiegerstolpes ofvan anförda förslag till resolution.
Ett förslag att öfversända resolutionen till justitieombudsmannen förkastades gifvet-vis, då ju mötet med sitt beslut icke vände sig till justitieombudsmannen utan till dennes valmän, svenska riksdagens representanter.Det tionde allmäuna svenska publicistmötet har således för sin del kraftigt häfdat grundlagens bud om hvarje svensk mans rätt att utgifva skrifter utan några af offentlig myndighet i förväg, vare sig offentligt eller enskildt lagda hiuder och särskildt bestämdt protesterat mot att riksdagens ombud, tryckfrihetens främste vårdare, felande eller pligtförgatne embetsmäns åklagare, gifver sin medverkan till försök att öfverträda detta grundlagens bud.
Man kan anmärka att majoriteten var ringa — eudast 4 röster — men detta gäller endast den skarpare formuleringen af mötesbeslutet.
I sjelfva saken, häfdandet af grundlagens bud om tryckfrihet och förkastelsedomen öfver justitie-ombudsmannens uppträdande, voro alla ense, ehuru minoriteten ansåg att mötet för tillfallet borde välja en mildare form för sitt uttalande.
Måhända torde dock de reservationer, som afgåfvos, böra uppfattas såsom ett ogillande af hvaije uttalande från mötets sida, ehuru något förslag derom icke framstäldes under debatten.
Vi kunna ju för opartiskhetens skull gerna antaga detta.
De, som reserverade sig, voro enligt Borås tidning: red.
för Göteborgsposten, red.
för Vestgöta Korrespondenten och red.
för Borås tidning, på hvilka tre herras fulla högaktning och gillande hr då varande justitieombudsmannen alltså fortfarande torde kunna sig förlita.
Det roliga är emellertid, att Borås tidning i samma n: r, som den klandrande refererar mötesbeslutet, i sin ledande afdelning gör följande barska uttalande: » att det icke är tu tal derom, att justitieombudsmannens uppträdande här vid lag, så vida det är riktigt refereradt, visar en grof missuppfattning af einbets- och medborgarpligt, en missuppfattning, som man i så fall må hoppas blifver af nästkommande riksdag observerad. » Men se saken är den, att le-darne i Borås tidning skrifvas icke utaf hr red.
för Borås tidning utan af hr Axel Jäderin i Stockholm, hvilken ju icke i allo kan träffa rätta uppfattningen hos hederliga boråsare.
Så vidt vi kunna finna har ock hela pressen, särskildt efter hr von Qvantens svaromål å justitieombudsmannens gensaga, med ett enda undantag — N.
A., alltid pålitlig som den ståndaktige tennsoldaten, med sitt bekanta olyckliga, af Aftonbladet till sin rätta halt reducerade försvar — varit ense om att justitieombudsmannens ingripande i denna sak varit, lindrigt sagdt, en oegentlighet, illa stämmandeöfverens med värdigheten och innebörden af hans embete.
Och de hafva insett, att bakom detta attentat mot tryckfriheten kan ligga en stor politisk fråga, att, såsom Norrlands-posten antyder, man nu velat hindra offentliggörandet af försök till Sveriges indragande i ett äfventyrligt förbund mot Tyskland, för att betaga lusten till dylik obehaglig indiskretion om ett måhända af någon person åtrådt, icke mindre äfventyrligt förbund med Tyskland.
Medan vi äro inne på denna sak, tro vi oss tillmötesgå våra läsares önskningar genom att för dem presentera f. justitieombudsmannen Eskilander Thomasson.
Vi meddela derför hans bild, som vi tro af illustratören mycket porträtt-likt återgifven.
Han ser ju ganska bister ut, hr Thomasson, och icke alls så välvillig och hjelpsam som man kunnat förmoda.
Hr Th: s offentliga bana torde få räknas från den tid, då han som borgmästare i Lund af nämda stad invaldes i Andra Kammaren.
Som riksdagsman har han mestadels yttrat sig i lagfrågor och utmärkte sig dervid med klara och väl framsagda anföranden, hvilka jemte sin vinnande form förskaffade honom icke ringa sympati genom sin anstrykning af humanitet, och ett visst mått af frisinne.
Visserligen uppmärksammade man redan då att hr Th. med alltför stor beredvillighet nästan alltid var att påräkna såsom försvarare af hvarje regeringsförslag, ofta nog af ganska skiftande beskaffenhet, men han måste ju så ofta uppträda i sin egenskap af lagutskottets vice ordförande.
På det hela taget var det derför med ganska stor tillfredsställelse och goda förhoppningar man såg honom intaga justitieombudsmannabefattningen, sedan denna riksdagens förtroendeplats genom Lothigius * utnämnande till landshöf-ding mera märkbart markerats som ett trappsteg till högre hofsysslor.
Hr Th. jäfvade i början icke heller de goda förhoppningarna, utan utöfvade sitt vigtiga kall nitiskt och kraftfullt.
Särskildt bör man hafva i tacksamt minne, att han icke tvekade att draga borgmästarne i Jönköping och Linköping till laga ansvar — tyvärr alltför ringa — för deras försök att olagligt undertrycka det talade ordet i den misshaglige Knut Wicksells person.
Hr Th: s embetsskrif-velse härom var utmärkt så till innehåll som form och det hade varit mycket att önska, att han allt framgent låtit sig ledas af de satser om yttranderätt, han deri uttalade.
Men så skedde icke, utan i stället kom ett bakslag af svåraste art Vi syfta härvid på hr Thomassons tolkning af § 13 i den kongl.
ordningsstadgan för rikets städer, hvarigenom han öfverlemnade åt den administrativa maktens godtycke att bestämma öfver församlings- och yttranderätten.
Kom så till sist hans sorgliga ingripande i den von Qvantenska saken, der han i en oförklarlig förvillelse totalt glömde bort att han beklädde den högsta förtroende-plats svenska folkets representanter kunna gifva svensk man.
Man har velat låta påskina, att han gjort detta i valet och qvalet, påverkad af sin redan då påtänkta utnämning till justitieråd.
Vi tro icke detta, ty ett sådant motiv skulle vittna om karaktärslyte af betänkligaste art, utan tro fast heldre att han icke gjorde sakens innebörd rätt klar för sig, tog den litet lättvindigt, hoppades på von Qvantens godmodighet — hvilken senare dock icke glömde sin värdighet som publicist och hederlig man — och för öfrigt litade på Guds försyn.
Denna vår åsigt synes oss hafva stöd der-uti, att hr Thömasson, enligt den juridiskt bildade artikelförfattaren i Smålands Allehanda, icke lär ega något särdeles stort mått af juridisk erfarenhet I alla händelser instämma vi med Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, att » detta nya missgrepp, äfven om det såsom det förefaller, har begåtts af ren tjenstvillighet och välmening, icke kunde undgå att göra hr Th: s ställning som justitieombudsman rätt obehaglig för framtiden, och att det är ej att undra på, om tanken mognade hos honom att lemna den. »
Nu några personalier.
Först då något om stockbolmarne, till försvar för dem.
De arma stockholmspublicisterna, huru de än bära sig åt, är det rakt ogörligt för dem att vinna nåd inför en del af sina ärade kolleger i den upplysta landsorten.
Vid 1884 och 86 års möten ondgjordes dessa herrar och icke alltid i i synnerligt höfviska ordalag öfver stockholmarnes talrikhet, och nu, då dessa jemförelsevis fåtaligt infunnit sig, känna sig samma herrar riktigt pikerade.
Förnärmade i sin små-stadsvärdighet utaf att icke någon af de dagliga hufvudstads-redaktörerna deltogo i mötet, hvilket de mot all rimlighet och verklighet upptaga såsom ett afsigtligt förbiseende, hafva de icke annat sätt för att uttrycka sitt misshumör än att med oartigheter undfägna främst de stackars stockholmspubli-cister, som råkat infinna sig vid mötet och dernäst stock-holmspubliciteten i sin helhet.
Sålunda upplyser den betydande tidningen » Göteborgs marknadsberättelser », att stock-holmarne voro såväl qvantitativt som qvalitativt obetydliga, och den hederliga » Borås tidning » skär alla öfver en kam såsom fribytare inom pressen samt yttrar sig särskildt om de &lt;jvinliga deltagarne med all den älskvärdhet och spiritualitet, hela den intelligens och frihet från bornerthet, som endast en gentleman från Borås kau utveckla och som står i så innerlig harmoni med den beundran for de » mästerliga bröderna Hegelmanns produktioner och bröderna Schwarz prestationer » å Lorenzberg, hvaraf samma artikel genljuder.
Och skånetidningen » Morgonbladet » meddelar helt öppen-hjertigt, att det » icke gjorde ett uteslutande godt intryck, då vid niotiden, sedan supén fortgått en stund, ett tjugotal stockholmspublicister anlände till Valand. » Det mindre goda intrycket uppstod väl deraf, att stockholmarne vid sin ankomst bröto den förut rådande stela och högtidliga tonen och åstadkommo litet sorl och lif i samqvämet, men härmed huru som helst, så bör sagda mindre goda intryck snart hafva förflyktat, ty stockholmarne försvunno inom en kort stund så godt som mangrant.
Matfriska, som de voro efter en lång kanalfärd, begåfvo de sig till Lorenzberg såsom enda utväg att få litet mat och dryck till lifs.
Vi skulle icke hafva omnämt detta, om det icke redan skett i en landsortstidning och om vi icke hade så stor anledning att lyckönska stockholmarne till detta steg.
Ty hade de kommit något förr till den rikliga supén, hade det väl gått med dem som med en annan mötesdeltagare, hvilken, enligt Ne-rikes Allehanda, blifvit utsatt för » ett dumt och skandalöst anfall i Göteborgsposten », för det han låtit matbitarna sig väl smaka på den fest, å hvilken Göteborgsposten var värd.
Mest oblid i hågen mot de arma stockholmarne är dock hr Härje i Sydsvensken.
Icke nog med att de stockholmare, hvilka bevistade göteborgsmötet, förklaras sakna all representativ betydelse — utan han begagnar äfven tillfälletatt dugtigt lexa upp dem för deras dåliga representation vid Köbenhavnsutställningen.
Det skadar aldrig att hafva höga fordringar på pressen och det gläder oss att Malmö-pressens sociala ställning är så god, att man såsom otillfredsställande betecknar en representation, bestående — för att taga några namn i högen — af dr. A. V. Södergren, hr Hildur Sandström, Alvar Ar vidson, redaktör E. Beckman, ingeniör A. Seberg, professor E. V. Montan, skriftstallarne G. Nordensvan och Karl Wåhlin, ing.
A. V. Cronqvist och J.
G. Fredholm, hr Kristian Winter-Hielm in.
Måhända kunna meningarne vara något delade om dessa herrars representativa egenskaper, låtom oss emellertid hoppas
F. Justitieombudsmannen Eskilander Thomasson.
och trösta oss vid att landsortens press var bättre representerad, Sydsvensken förmodligen af hr Härje.
Men icke nog med sitt missbilligande af Köbenhavns representationen, förklarar hr Härje helt frankt, att stockholmspressen » mest bidrager till pressens nedgång i allmänhetens omdöme genom att i regeln anförtro de värf, som sätta publicisten i närmaste beröring med allmänheten, ät dertill i många fall allt annat än lämpligt folk. » Vet hr Härje, hvilka personer denna hårda dom närmast drabbar?
Jo, det är hrr L.
J. Enander, Edvin Ziedner, John Neander,Sven Hedegård, Tore Blanche, J. Sellman, K.
Borg ocb Sven Cedersten.
Alla dessa personer äro — ocli det omdömet äro vi icke ensamma om — till karaktär, yrkesdug-lighet och yttre uppträdande förtjenta och i åtnjutande af såväl yrkesmäns som andra medborgares förtroende och aktning.
Att några af dem därtill äro i mycket goda ekonomiska omständigheter, så goda att de torde utgöra idealet för mången landsortsredaktör, minskar ju ej deras värde.
Sådant der bör hr Häije taga reda på innan han en annan gång drager åstad och icke bör han vara så ond för att ett par stockholmsredaktörer uteblefvo från mötet, då detsamma ju icke hedrades med närvaron af en enda utaf de många malmöredaktörerna.
Och må han som en förmildrande omständighet inrymma, att stockholmspublicisterna bland sig räkna så många framstående skåningar.
Man kan dock icke undra mycket öfver landsortspressens i allmänhet ovänliga sinnelag mot stockholmarne, då en landsortstidning anför som ett bevis på denna press * mycket stora framsteg i afseende på själfständigt och värdefullt arbete, att » det har gått så långt, att tidningsmän i landsorten med en viss missaktning tala om stockholmstidningarna! » Ja, utgör detta kvintessensen i landsortspressens själfständighet och värde, då kan man ju icke förvånas öfver att talet i landsortstidningarna om deras stock-holmskolleger är sådant det är.
Men vi tillåta oss hålla före, att landsortens press, som vi ingalunda ställa lågt, skulle hafva större gagn och nytta af en vänlig och kamratlig täflan med hufvudstadens press, hvilken i sin helhet betraktad, trots alla fel, fortfarande går i spetsen för svenska pressens arbete i utvecklingens tjenst.
Vi skola nu till sist endast bemöta talet om att stockholmspublicisterna vid göteborgsmötet voro fribytare inom pressen, och upplysa då, att af dessa stockholmare voro 6 redaktörer för veckotidningar, 7 referenter för de dagliga tidningarna, 9 andra fasta medarbetare, 1 föreståndare för telegrambyrån, 1 dito för Nya annonsbyrån, 2 landsorts-korrespondenter samt 5, hvilka arbeta i flera tidningar.
Och nu till mötets personnager!
Främst möter oss då ynglingen med de grånade loc-karne, 1840-talets magister, kongl.
sekreterare, röde jakobin och samhällsomstörtare, det urbana språkets man, svenska pressens farbroderliga rådgifvare och föresyn, politikern ochpublicistveteranen, S.
Hans personlighet och lifsgerning behöfver här ieke omordas.
Vi vilja endast uttala vår förhoppning att den allvarliga sjukdom, hvaraf han nu är fjättrad och hvilkens första yttringar märktes redan under mötesdagarna och måhända förvärrades af de giftiga anfall, för hvilka han där från visst håll hänsynlöst utsattes, snart skall gifva vika för återvunnen helsa.
Man har sagt, att hr H. numera icke i allo är framåtskridandets man.
Måhända att så är, men visst är att i de fall, hvari hr H. nu är i delo med de radikala, nämligen i fråga om stridssättets form och den religiösa känslans skydd, hyste och uttalade hr H. vid början af sin tidningsmannabana precis samma åsigter som han nu förfäktar.
Ty det är det egendomliga med hr H., att nästan alla af de många kultur- och samhällsreformer, för hvilka han kämpat under sin långvariga offentliga verksamhet, dem har han stridit för alltifrån sitt första framträdande i det offentliga lifvet.
Man skulle här-utaf kunna tro honom vara stationär, om det icke förhölle sig så.
att dessa frågor äro desamma, hvilkas lösning den nu unga generationen af frisinnade har satt sig före som mål och lifsgerning.
Efter hr J.
A. Hedlund torde vi böra nämna hans namne och antaglige efterträdare i Handelstidningen, hans brorson Henrik Hedlund.
Begåfvad med ett sympatiskt, flärdfritt yttre, egande redbar karaktär samt utrustad med gedigna kunskaper och icke ringa yrkesduglighet blir han cn värdig fullföljare af gamle Hedlunds verk, med måhända bättre förståelse af eller åtminstone större sympati för en ■del nutida rörelser.
Må han blott — om vi tillåtas vara litet farbroderliga — akta sig för en viss benägenhet för kammarfilosoferande!
Kommer så dr Karl Warburg, mångsidig estetiker, språkkännare, forskare och kritiker, med många förtjenster både om vår äldre och nutida literatur.
Därtill är han liflig politiker, måhända ibland alltför liflig, mycket duglig tidningsman, som skrifver en notis lika ledigt och gerna som cn ledare eller tvärtom, samt utrustad med ett kolossalt minne.
Enligt » Saxon » är han Sveriges Georg Brändes, hvilket vi något betvifla, men däremot äro vi förvissade om att han i sinom tid blir professor vid Göteborgs universitet, hvilket säkerligen icke skulle lyckas för Brändes.
För öfrigt kan AVarburg vara nöjd med att han är KarlAVarburg, synnerligast som han ju, äfven detta efter Saxon, var mötets vackraste karl.
Förenande en liten nätt förmögenhet med godt lynne och mycken personlig älskvärdhet, utöfvade han vid mötet stor gästfrihet, och hans trefna tillställningar, stora som små, der hans intelligenta fru med så mycket behag förde spiran, räknas för visso af många mötesdeltagare såsom de angenämaste minnena från mötet.
Känd i orten, hvilket härvidlag är hela Sverige och litet till, är Mauritz Rubenson, correspondent af the Go-thenburg Commercial med Shipping Journal, v. president of the Gothenb.
House-owners Society, member af the Poor-board and Practical Shool Board, mannen med den utpräglade semitiska typen, de svajande rockskörtena, det högtflygande, känslorika språket, den oöfverträffiiga arrangerings-förmågan af oöfverträffiiga middagar, samt med den säkra blicken och den varma medkänslan för allt som gagnar eller är gagnande och märkligt i vår lands industri, den stora såväl som den lilla.
Det är icke få af våra uppfinnare eller tekniske yrkesmän, som har M. Rubenson att tacka för att deras alster blifvit af allmänheten uppmärksammade och
— köpta.
Man behöfver endast höra en auktoritet på detta område, ing.
G. Fredholm, tala om M. Rubensons gerning i detta hänseende, för att inse hvad denne tidningsman, ofta förbisedt och utan tack, verkat till de s. k. praktiske yrkesutöfvarnes gagn och nytta.
Det kan nu vara tid att öfvergå till andre kollegan på platsen, värden på Valand, den ärade Göteborgsposten.
Där möter oss främst, äras den som äras bör, chefen för Göteborgsposten, dr F. Åkerblom.
Vi göra till våra egna, N.
A: s ord att hans jovialiska, välfödda gestalt lifligt minner om äldre tiders studentgenerationer och tillägga till karaktäristikens fullföljande endast, att han väl är den svenske tidningsredaktör, som i närvarande stund — professor Montan får ursäkta — är den mest gouterade af H.
M: t Konungen.
Därnäst träffa vi den gamle flitige runoteckna-ren och öfversvallande krönikören Axel Krook.
Åldern har fårat auletet och gråsprängt skägget, men ögat och sinnet hafva samma eld och lif som fordom.
Och gamle Krook håller för öfrigt på att som bäst blomstra upp igen uti sin medarbetare i Nya Förposten, hans lilla förtjusande fröken till dotter.
Af Göteborgspostens män återstår att nämna k. hoffotografen hr Aron Jonasson, den outtröttlige witzaren,skämtaren och vissångaren, hvilken mer än någon annan spred otvungen glädje under de festliga samqvämen och med sitt vänliga sinne tog vård om alla gästerna utan åt-skilnad och lät dem göra bekantskap med hvad Göteborg hade mest behagligt och angenämt att uppvisa.
Särskildi stå stockholmarne i detta hänseende i stor förbindelse till honom och hans älskliga fru.
Till göteborgarne hör numera — och må det båda parterna väl bekomma — Jöns Rundbäcks forne goda vän och fotapall, den riksbekante, oförbrännelige O. Norén, lika klen till det yttre som förut, men ock lika seg och energisk till sin själ.
Giftig som en etterspindel och alldeles oåtkomlig i sina af en ojämförlig talarekonst fullt beherrskade ora-toriska vändningar, minskade han sannerligen icke svedan för sina motståndare genom sitt beundransvärdt försmädliga grin.
Synnerligt intressent var hans anförande ang. lagbestämmelserna om äganderätt till tidning.
Man måste obe-tingadt erkänna den logiska skärpa och konsekvens, med hvilken han utvecklade att lagbuden härutinnan voro tydliga och tillräckliga, men man har ock rättighet att beklaga, att just hr N.
— den varme försvararen af att allt står godt och väl till härvidlag — skall af ett oblidt öde städse och öfver-allt utsättas för så obehagligt trassel i denna väg.
Och lämnom nu göteborgarne!
Bland männen från den öfriga landsortens press drager onekligen den blide och själfulle skalden V. E. Oman, svenska pressens mest fint skurna penna, största uppmärksamheten till sig.