Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna åsigt leder mig emellertid, då jag jemför den med författarens ståndpunkt j öfrigt till qvinnofrågan, öfver till en annan egendomlighet i arbetet; det är den inkonseqvms som etundom yppar sig der, det olika sättet att bedöma samma sak hos olika författare.
Så klandrar t. ex. signaturen Robinson skarpt Brändes som nuriktigt tycks vara hans bête noire, för att han i Florizel skildrat ett undantag, en anomali, en qvinna som man ytterst sällan skall träffa på.
Jag har inte så stor erfarenhet af q vinnorna att jag kan afgöra, huruvida hon verkligen, när man tar den motivering Brändes ger för hela hennes karaktär i betraktande, blir så rys-ligt abnorm, men äfven antaget att så är fallet, är hon vil mera abnorm än den fyrvaktare fru Edgren skildrat i Aurore Bunge?
Näppeligen!
Och hvad säger författaren om honom?
Jo, att han inte hör till de starka delarne i fru Edgrens skildring.
Men ingenstädes påpekas det onaturliga, det verkligt anomala i hela denna figur.
Och om den unga flickan i samma författarinnas » Ett bröllop », som väl dock i onatur eller, om man så vill, sällsynthet torde ta priset både af Florizel och fyr * vaktaren, om henne icke ett ord af klander; hon förbigås under tystnad.
Detta ser dock nästan ut att vara mer än inkonseqvens, det bär spår af den gamla välsignade kotterikritiken.
Brändes har inte samma uppfattning i sedlighetsfrågorna som fruntimmers * kotteriet här hemma, derför, » pil på ’ n! »
Det är ju dock möjligt att jag misstar mig häri, ty det fins verkligen andra bevis i författarens arbete på en inkonseqvens, som nog äfven kan ha varit enda orsaken till detta.
Så säger han t. ex. på sidan 73, del I, om skildringen af det äktenskap, som framställes i » Otur », och hvilket är olyckligt derför att qvinnan hade » månggiftesinstinkter »: » Det vore önsk-värdt att skildringen behandlat ett sällspordt undantagsfall.
Ännu, fruktar jag dock att man ej kan säga så vara verkliga förhål-landet, utan snarare att författaren tagit under behandling en rätt vanlig casus ur de olyckliga äktenskapens skara ».
Men tjugu sidor derefter heter det: » Det är blott undantagsvis som en vesterländsk flicka är klent utrustad i hvad » om hör till en-giftesinstinkter ».
Hur är det nu ni vill ha det, hr Robinson, äro våra flickor i allmänhet anlagda för engifte eller för månggifte?
Ty inte vill ni väl förklara saken så att det i ena fallet är tal om en fru och i det andra om en flicka.
Frun har väl ock en gång vant flicka, och månggiftes-instinkterna ha väl ej kommit med fra-skapet.
I så fall blefve verkligen eder uppfattning af äktenskapets sedliga betydelse sorglig.
Detta är nu ett exempel på inkonseqvens, ett annat ligger nära detta.
Der är det fråga om mannen.
Då säger förf., sid. 65, del I, sålunda om Theodor Wennerström som han förklarar vara en engiftesnatur: » Han är låwigtifrån ensamt.
Men han tillhör ooh hana likar komma nog äonu i flere mansåldrar tillhöra fåtalet. » Men sid. 94 har han verkligen blifvit ensam, ty der förklaras en man med engiflesinstinkter Tara lika sällsynt som sagornas fogel Fenix, och som vi veta ▼ar det jn just en utmärkande egenskap hos denna egendomliga fogel att alltid vara den ende af sitt slag.
Det vore verkligen roligt att veta hvem signaturen Robinson anser vara denne fogel Fenix bland de annars så förderfvade männen.
Men se så der går det, när man skall till och kritisera eller förutfattade meningar och bara får gilla det som går efter dem.
Då drifver man sig lätt sjelf in absurdum.
Det må nu vara nog med exempel; flere kunde anföras, men jag blefve då lätt för vidlyftig.
Jag har här haft flere anmärkningar att rikta mot signaturen Robinson och de åsigter, han och hans meningsfränder förffekta.
Det är dock långt ifrån min mening att vilja underkänna de många goda egenskaper de der-jemte besitta, det är tvärt om just derför att de ha sådana jag anaett ett mera ingående påpekande af felen vara på sin plats, på det att ej de en gång måtte komma att ta öfverhand öfver och fbrqväfVa förtjens terna.
Det som är förtjenstfullt i sjelfva riktningen tror jag mig ha visat i min uppsats första del.
Det som alltid skall ställa signaturen Robinson högt bland våra kritici är hans 4jupa ooh gedigna * kunskaper och hans varma nit; egenskaper som dock skulle stråla ännu klarare, om de ej bortskymdes af det lärda dunklet och af en på en ensidig uppfattning af det sedliga reformarbetet hvilande partiskhet och inkonseqvens.
Or Dagens Krönika.
VI.Fru Madeleine Bunge.
Ooks&amp; ett inlägg i qvinnofrågan, egnadt » de skriftl&amp;rde sedeförderfvarne ».
Med Berta Malm gjorde herr Oscar WijkaDder sitt, oss veterligen, första inlägg i qvinnofrågan.
Berta Malm är ett an-sedt skådespel.
lär oss der att en herre, som rymt från sin fira och sedan skaffat sig en annan, ej bör bosätta sig i samma trakt, der för detta frun bor, ty då händer det att b&amp;da fraarna träffas, och som de ej vetat af hvarandras tillvaro, händer det också, att öfverraskningen blir lika stor för dem som obehaglig för den äkta mannen.
I skuggan af de kring Berta Malm uppdragna lagrarna växte Medborgerligt förtroende upp.
Detta diktverk visade att, om en herre, som medan han hade medborgerligt förtroende, gjorde åtskilliga fula streck, sedan ej hade förlorat detta förtroende, sä skulle han alls inte ha fortsatt med de fula strecken
— ett intyg säledes emot Svea rikes lag, som dock ej föran * ledde någon ändring af den samma.
Så ville förf.
lägga sitt ord i vågskålen i qvinnofrigörelsens stora fråga, och han skref Qvinnofrid, som gisslade vår tids q vin na, visande hur oqvinligt det är af ung?
damer att gå ut på gatorna, sedan gasen är tänd.
Och nu har Fru Madeleine Bunge ökat raden af skaldeverk.
Den har tagit oss i sträng upptuktelse, derför att vi förhärdat våra l^ertan mot så många goda lärdomar.
Här går det löst på äktenskapsfrågan på sätt som följer:
Betjenten och jungfrun upplysa åskådaren om ställ * ningar och förhållanden i herskapet Bunges hus.
Som herskapet fråo böljan till slut är så märkligt öppenl^ertigt och meddelsamt mot betjen ingen, blir det lätt för dem att hålla reda på allt som sker och på motiven till allt som händer.
Fru Bunge är kär,men beklagligtvis inte i sin man utan i en annan, i lilla Axel.
Sin man kan hon inte täla, fast han är en hygglig, ehuru väl pratsjuk herre, som anser sitt äktenskap för en idyll.
Nu reser Axel till Paris, men hon följer med honom, lemnande man och barn och en ansedd ställning.
Herr Bunge ooh frn von Sperling, fruns make och Axels moder, ha lyckats rädda skenet.
Verlden misstänker ingenting, ej e » gång lilla Ellen, familjens engel, det förtjusande, uppriktiga barnet.
Axels tillkommande, vet af annat än att fru Bunge reste till Paris för att träffa sin sjuka moder.
Men i andra akten kommer Axel tillbaka hem.
Axel har allt från böljan uppfört sig som jordens största stackare, och hade det varit meningen att gissla en dylik, och visa följderna af en förvänd uppfostran, så hade typen varit väl på sin plats.
Att herr Bunge strax i pjesens början tänker högt om honom: » Bra karaktär på pojken men öfverspänd », visar endast herr Bunges i ögonen fallande brist på urskiljning.
Axel tyckes ju i styckets början vara kär i såväl Madeleine som i Ellen.
Hans dubbla spel är allt från början vidrigt; hade han någon heder, skulle han väl åtminstone ej låtit Ellen tro, att hennes känsla för honom var besvarad.
Emellertid låter han fru Madeleine enlevera sig och håller, till godo med henne i fem månader.
Men då var det inte roligt längre att leka käraste med Madeleine.
Gossen ångrade sig och vände hem, der han hade det bättre och der andra styrde för honom, så han inte behöfde anstränga sin egen lilla tankeförmåga.
Åskådaren tror att detta skall bli den förförde ynglingens drama, liksom vi ju ha så många dito flickors.
Och det blir så på sätt och vis.
Skall den förledde gossen gifta sig med fbrledaren?
Nej, aldrig i lifvet, dermed upprättas ingen mans heder, endast en qvinnas, som råkat i ulfvagap.
Och i moralfrågor är det » difference på åtskilnadt mellan qvinnor och män.
Emellertid har fru Bunge telegraferat att äfven hon ämnar komma hem igen.
Man finner en viss öfverensstämmelse mellan hennes uppförande och Rolf Månssons, då denne kommer med Berta Malm till sin hemtrakt.
Och skulle någon åskådare undra, hvad i all verlden fru Bunge vill hos den man, hon rymt ifrån, och hur hon tror sig skola bli mottagen i hans korrekta hem, och hvarför ej makarnes skilsmessa mycket lättare kan uppgöras utan pinsamma möten — ty det är endast och alldnast för att fl skilsmessa, hon kommer hem, ej af rädsla för att Axel skall dragas ifrån henne, ty hon är ju säker på hans trohet och fruk-tar ej ett ögonblick, att han skall svika henne — sä blir svaret, att i så fall hade det ej blifvit någon pjes af i fyra akter och inga debatter om äktenskapet heller.
Fru Bnnge vill na skiljas för att fl gifta sig med Axel.
Men mannens kärlek till henne har na blifvit hat.
Hon htr brutit mot heder, moral, religion och hvad de franska teaterdamerna pläga bryta mot och teaterherrarne indigneras öfver.
Hade inte han — herr Bunge sjelf — varit så fövtåndig som han var, så hade verlden fått veta af hela historien, och det hade blifvit skandal oph obehagligheter, som kunde ha skadat hans rykte.
Hon skall pinas.
Till en straffanstalt inrättar han sitt äktenskap.
Har Madeleine krossat hans lycka, så vill han, deo ädle mannen, göra henne sammaledes.
Han håller henne i ett slags fdogelse, der hon får träffa endast » doktorn och presten ».
Skilsmessa har hon inte rättighet att söka, och han vilt ingen skilsmessa.
Axel är också banden.
» Han får inte råda öfver sig sjelf.
Ni vet hur svag han är ».
* » Hinner hon förvrida hans hufvnd en gång till, då är han förlorad », säger betjenten, som känner unge herrn.
Och Axels mamma svär, att han ej skall komma inom hennes trollkrets en gång till.
Madeleine är förkrossad.
Till råga på eländet kommer Axel och spelar hög emot henne.
Han har ångrat sig och blifvit tagen till nåder, och na känner gossen ett inre behof att taga Madeleine i allvarlig upp * tuktelse.
Och publiken sitter med gapande mun öfver hans logik eller snarare öfver denne ädle ynglings utomordentliga förmigt att förfåkta hederns sak och moralens, — hvartill han ju onekligen är den rätte mannen.
Han visste, att han handlade orätt, när han lät sig förföras.
Men hon trodde och tror fortfarande på den sjelfviska kärlekens rätt och dess seger öfver allt.
Hon är felande men hon tror på honom, och hennes kärlek till honom är allt igenom sann och varm och hel.
Den är alls inte något sinnesrus, Madeleine är ingen siren.
Derför står han som domare öfver henne, före * brående henne att hon satt missförstådda rättigheter högre ia » heder, samvete och tro ».
Det upprör den ädle Axel att hon kan framhärda i sina åsigter, han talar om hennes förnedring,
* Som Fru Madeleine Bunge ej, då detta skrifves, har utkommit på tryck, har granskaren antecknat de här citerade uttrycken under representationen.
Något oriktigt eller vilseledande citat finnes q, äfyen om möjligen ett eller annat biord blifvit uteglöm dt eller omkastadt.om hennes förvirrade begrepp etc.
Men det ftr ej författarens mening att alla dessa betecknande fraser skola döma eller gissla Axel.
Nej, det är ja han, som har rätt, oinskränkt rätt, den åsigten är mera än tydligt understroken.
Sedan hans förakt tungt slagit ned på henne, rasar han sin väg, och hon faller afsvimmad till golfvet, hvilket i tredje akten af komedierna är den vanliga signalen till ridänedhissareu.
Den Mige Axel har också råkat Ellen, engeln, och betett sig lika fintligt mot henne som mot Madeleine.
Han bekänner jost ingenting och berättar heller ingenting, som en vanlig syndare i hans kläder kunde varit dum nog att berätta.
Han ger sig i stället till att tala om » en underbar syn » (!!
), han en gång liaffc i en kyrka, en lång syn, der fru Bunge var med, spelande inörk ande och lilla Ellen sjelf var en ljuf, strålande madonna, som snällt förlät honom hans små snedsprång.
Då tycker han att han giort det bra, fast flickan osar katt och går sin väg efter att ha sagt: » Madeleine, min brors hustru!
— Farväl, Axel! »
I fjerde akten är hon likväl god igen.
Der har herskapet Bange bal till firande af fruas lyckliga återkomst.
Hon tvingas göra les honneurs — mannen har hotat att eljes » skicka bort henne ».
Herr Bange har för öfrigt nu påfunnit ett lämpligt sätt att rädda fami \ jens heder och bli qvitt sin omoraliska hustru.
Han eklaterar förlofning mellan sin engel till syster och sin hustrus älskare.
Nu är gossen i hamn.
» Han skall resa sig, om en kärleksfull hand räckes honom », har herr Bunge sagt, men det faller honom aldrig ett ögonblick in att räcka handen åt sin missledda ho9tru, som alls ej varit så omhuldad och skyddad som morsgrisen Axel.
Han har ja växt upp i den renaste atmosfer och han har inte fött läsa otäcka böcker, han.
Är Madeleine inte krossad nu, så inte är det herr Bunges fel.
Sjelf står han hög och oantastlig, och hon skaffas ut i verlden.
Huruvida han äfven nu kommer att rädda skenet och inför verlden gifva en eller annan tillfyllestgörande förklaring, det talas inte om.
Men efter det i rummet utanför scenen finnes fullt af balgäster, inför hvilka fru Madeleine ej lär bry sig om att uppträda vidare, så lär väl herr generalkonsuln fl förklara inför dem att hans hustru och han skiljts åt, derför att hon varit älskarinna åt denne unge herre, som nyss blifvit högtidligen förlofvad med herr Bunges lilla engel till syster.Denna intrig, som fyller ut en teateraftonf är dock ej styckets hufyudsak.
Ett karaktärsdrauia är det heller ej, i ty att ingen karaktärsteckning i dramat förekommer.
Vi ha ju sett dessa marionetter förut mer än en gång — den gode Henrik undantagen, ty denne har säkert ingen sett, troligen ej p&amp; scenen och säkerligen aldrig i lifvet.
Den faste, i sitt innersta sårade, abstrakt och storordigt resonnerande mannen — den pligt-förgätna hustrun, som söker försvara sig med fraser — den hvitklädda engeln, söt ooh oskuldsfull — den stolta gamla adelsdamen och den unge viljelöse mannen — alla HL vi hälsa » välkomna åter — tack för senast! »
Något individuelt drag lär ingen af dem ha.
Intet, som författaren känt.
Om psykologisk utveckling är ej att tala.
Nej, fru Madeleine Bunge är till för att sätta en idé under debatt.
Det är om äktenskapets helgd, författaren vill tala, och det är egentligen den moderna literaturen, han vill åt, den » usla literatur », som vill predika sjelfviskhetens rätt gent emot lag, pligt, moral, religion, samvete, heder m. m., m. m. och som vill lösa heliga band, dem himlen förenat.
Och för att nå sitt mål har han brukat sin grundliga kännedom om den franska komedien, dess genomgående åsigter, dess rättskipning, dess känsla af pligt, heder och moral — samt äfven dess åsigter om qvinnan såsom upphof till allt ondt, såsom den der bättre än mannen kan väija sig sjelf — » fast jargonen går i alldeles motsatt riktning ».
Han har ur de franska komedierna tagit sina figurer sådana de gå och stå, ooh derpå har han skrifvit på affischen » scenen är i Stockholm », hvilket emellertid är minst sagdt tvifvelaktigt, enär hela stycket igenom intet enda svenskt drag finnes — utom ett: att dessa aktningsvärda personer så l^ertinnerligt afsky nya » riktningar » och nya idéer, och beklaga sig öfver tidens ondska och tiden öfver hufvud taget.
Axels moder talar tydligast ut hvad hon vill, då hon
— den snälla gumman!
— tycker att man borde kunna » dansa genom lifvet med takt och nobless » — något som onekligen vore ganska nöjsamt, blott baletten kunde bli allmän.
Men tyvärr, fortsätter hon mycket riktigt, tiden är inte sådan!
Man slänger nu hit och dit och det blir felsteg och snedsprång.
I Stockholm!
Inbilla oss den som kan, att en svensk man skulle spela den roll af teatertyrann mot sin hustru, som denne grefve de Clermont Latour — nej, herr Bunge hette han på affischen, och skulle ha en så len hartass * gent emot sin frusälskare, som han du med god smak upphöjer till s&amp; godt som sin egen son.
Inbilla oss att Ellen skulle vuxit upp till en dylik teateringenue, ovetande men fhllkomlig för öfrigt,.
— och att Axel skulle betett sig sä genomlumpet som i dessa scener, d&amp; 1 ' enfant prodigue kommit äter till hemmet och den gödda kalf-ven redeB till.
Och betjenten-morbrodern!
Det förundrar ingen att herskapet Bnnge gäng efter annan uttrycker sin oförs tälda förvåning öfver att ha Ätt ett dylikt underkur till tjensteande, — fastän herr Bnnge naturligtvis genast kan — afsides — underrätta publiken om att Henrik snappat upp litet vetande öfver allt, der han dragit fram.
Denne gode Henrik är äfven styckets resonnör, har allas förtroende, blir ej körd pä dörren, talar samma svarfvade och pointerade språk som de öfriga, har reda på Bebel och madame de Girardin, på indianqvinnors och tigrinnors vanor, talar om Sosanne d ’ Ange som en gammal aktör, om Darwins ärftlighets-teori, om » stämningar » och allt annat.
Han är ibland spirituel men ibland korkad, såsom då han funderar öfver huru, om men-niskan komme till nordpolen, hon skulle böija göra afftirer i magnet och vrida jorden på sned — eller som när han fantiserar om hennes nåd att » man kunde tro henne vara född af en engel, som stått på förtrolig fot med en djefvul. »
Till Strindberg har betjenten ett horn i sidan.
Han utbrister till uppbyggelse för den liktänkande herr Bunge: » Nog är det besynnerliga läror som oroa vår tid!
Man vill ha bort civilisationens tusenåriga välsignelser ...
för att få som Darwins apor nöjet klättra i trän.
Denne tjensteande visar nämligen allt igenom ett varmt intresse för literaturens utveckling och en lefvande indignation.
I harmfullt aristokratiskt förakt för de nya riktningarna täflar han med gumman von Sperling och med sjelfva generalkonsuln.
De Ha alla samma rätt i att det är böckerna, som förstört Madeleine.
Men det faller dem ej ett ögonblick in att anse hennes osjelfständighet vara en förmildrande omständighet.
Man är väldigt nyfiken att få veta hvad det egentligen är för böcker, öfver hvilka herskapets och betjentens ädla harm faller så förkrossande tungt.
Är det Ibsen?
Är det Dockhemmet och Gengangere, som utgöra » den grumliga källan », » den vida och beqväma täokmanteln för brott mot dygd och goda seder? » Men om dessa arbeten yttras direkt ej ett ord, kanske derför att de äro uppförda på kungliga teatern.Det är mest franska böcker, Madeleine studerar.
Henne » mor har skickat henne dem ifrftn Paris, hon för alls inga från Norge.
Det är sftledes de franska tendensböckeroa, som utgöra.
den usla literaturen.
Madeleine är ju också parisiska allt igenom, hon lefde i en klosterpension ända till sitt tj agon de år, steg sedan direkte in i äktenskapet, har varit i Sverige i tre år, står således bra nog utom svensk bildning, Och det är alltså hennes franska åsigter, som de hederliga svenskarne ha att strida emot.
Det var försigtigt af fru Bunge att vara parisiska och att läsa så mycket franska.
Men den literärt bildade betjenten upplyser i en parentes att fru Bunge, äfven » sugit i sig denna smuts-blandade honung med svenBk etikett. » Allt hvad fru Bunge till sitt försvar yttrar, är, påstår herr Bunge, en genklang från » den usla literaturen », från de moderna idéerna, som allesamman predika osedlighet.
Alltså seklets stora arbete utdömdt, stämp-ladt med hån — af herr Wijkander!
Men mest fä fransmännen sitta emellan.
Nu dundrar visserligen herskapet — och betjen-ten — emot naturalismen sä att äfven svenska literaturbrotts-lingar borde darra, men satte der en fransk författarkrets på parketten, ve dem, de skalle gå stukade bort, bryta sina pennor i tu och klä sig i säck.
Men nu få de anfallne aldrig veta af fru von Sperlings, herr Bunges, Axels och Henriks tillvaro.
Och således är väl ingen bättring att hoppas från det hållet.
Men vi kunna bränna deras giftböcker och ställa herr Wijkander upp på den ledigblifna platsen, der till och med han för godt utrymme.
Att uppträda emot en ensidighet, en öfverdrift åt det ena eller andra hållet, det är ju fullt berättigadt, och det vore olidligt, om en doktrin, den vare gammal eller ny, och den må helsas med hvilket namn som helst, skulle ostörd fö lägga tanke-och yttrandefriheten i bojor.
Den gamle är fallt i sin rätt, då han säger sitt ord till och om de unge, men då han anklagar bör han ock gifva skäl för hvad han säger.
Men Madeleine Bunge går ju på sidan om ämnet, så att det föga passar in på våra förtyillanden — just genom hufvudpersonens franska bildning och genom de öfriga9 totala osvenskhet i tänkesätt och uppträdande.
De ställa fru Bunge fram som typ för nutids-qvinnan.
De påstå att » det är modernt att ha en låg uppfattning af kärleken. » Bevis, herr W \ jkander!
Och på ett ställe uppritas till och med » framtidens q vinna » så att Stuart Mill skulle häpna öfver denna verkligen originella syn på den sak, han liksom andra helgat ädla krafter åt.De tongifvande i fru Buoges familj lida i allmänhet af en älskvärd okunnighet i fråga om hvad qvinnofrigörelsens förkämpar sträfva till.
Att få litet hum om detta, borde dock ej öfverstiga mensklig kraft.
Att hr Bunge gisslar sjelfviskheten och fordrar mera pligtkänsla, 8r godt och väl, men hvad påyrka de s. k. nya idéernas män då, alla dessa, som här bli så illa åtgångna?
Drag gerna fram offer för nya idéer, — Tolstoy har gjort det i » Anna Karenina », fru Edgren i » I krig med samhället ».
Men dessa författare borde ej nämnas här.
De lära väl ej gå fria från att räknas med ibland » de skriftlärde sedefofderfvare », mot hvilka herr Wykander spetsat sin * penna.
.De och andra sede-förderfvare ha förut visat, huru lidelsen, då ingen pligtkänsla binder Jem, drar sitt offer i förderfvet, således precis det samma som författaren till Madeleine Bunge här vill visa oss, men på sitt eget sätt.
En författare får naturligtvis ej anklagas för de uttryck, han lagt.
i munnen på sina figurer.
De uttala sina tankar, ej hans.
Men då han tager parti så tydligt som här, ställer fram som motsatser det goda och det onda, svingar sitt svärd öfver det senare och ställer sig som segrare med det förra, då fUr han också ursäkta, att man uppfattar hans personers samstämmande utgjutelser såsom författarens egna tankar.
Ty minst af allt är stycket objektivt.
Och då dessa tankar, som naturligtvis applåderas på teatern af en del af publiken, medan den andra delen inte rätt vet om det ens lönar sig att bli förargad öfver dessa utgjutelser, framträda i form af en samling skymford, dem man förvånar sig öfver att höra från vår kungliga teaters scen, har väl författaren aldrig hoppats att af sina granskare bli bemött med den granlagenhet, hvars totala frånvaro hos honom sjelf han flere gånger i stycket visar sig så stolt öfver.
Passepartout.Fransk skådespelarkonst på Nya teatern i Stockholm.
Några anmärkningar af
A. Bm.
Den 25 November uppfördes för första gängen på Nya teatern i Stockholm Jules Clareties skådespel FmtoI Zilah.
Stycket är ett vanligt franskt dussinarbete och förtjenar ej någon närmare analys *.
Deremot uppträdde vid detta tillfölle en ung debutant, fröken H. Sjöberg, som förut rönt framgång i några operettroller, och enligt mitt förmenande var det hennes framställning af Marsa, den qvinliga hnfvudrollen, som gjorde denna föreställning till en bland de allra intressantaste, som man på länge sett på den svenska scenen.
I hennes framställning fans så mycket af det förträffliga, som kännetecknar den icke * svenska skådespelarkonsten och som den svenska, oaktad t sin i många afseenden höga rang, tyvärr saknar.
Premiére-publiken tycktes också lifligt sentera detta.
Stor blef derför min förvåning, när jag följande dag fann, att flere bland Stockholmspressens anseddaste och erfarnaste kri-tici framstälde denna prestation visserligen såsom en, som tydde på goda dramatiska anlag, men såsom öfver hufvud taget förfelad.
* Yi hänvisa i afseende pä styckets innehåll till den af Georg Nor-densvan författade kritik, som var införd i januarihäftet af » Dagens krönika ».
Hvad beträffar utförandet af stycket, äro meningarna delade, (nen trogen sin vana lemnar denna tidskrift gerna plats åt nya vyer, då de äro talangfullt framstälda.
Det i hög grad intressanta ämnet förtjenar ock väl att närmare belysas.
Red.Följden blef, att den andra aftonen fannos ett femtital åskådare på parketten, och stycket nedlades efter fyra representationer.
Utrymmet förbjuder mig att närmare yttra mig om alla kritiker.