Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nämda krig hade uppkommit genom Kinas hårdnackade vägran att öppna sitt land för den universela järnvägsfärdseln, och det troddes, att Storbritannien, ehuru själft en vän af denna färdsel, haft sitt finger med och styrkt kineserna i deras motstånd.
När kriget likväl bröt ut, drog Storbritannien sig till baka, hvarför det britiska parlamentet voterade ministèren en tacksägelseadress under försäkran, att hvarje britt vore ständigt beredd att försvara rättvisan och friheten öfver alt på jorden – blott man icke behöfde använda andra medel än stora ord.
Kriget slöts genom kinesernas fullständiga nederlag, och efter den därpå följande freden vardt
Kina indraget i det universela järnvägsnätet som hade sin vigtigaste linie i den asiatiska Pacific-banan.
Men samfärdseln undergick genom de snart därefter uppfunna luftmotorerne en så fullständig förändring, att Ryssland icke drog några fördelar af sina ofantliga uppoffringar under kriget.
Sedan dess hade flera större och mindre krig uppstått, af hvilka det mellan Monaco och Italien varit det blodigaste, naturligtvis näst efter de förskräckliga socialistfäjderna hvilka man icke räknade bland riktigt »ordinarie» krig.
Den först nämde staten hade genom sin spelbank samlat så stora skatter, att den kunde skaffa sig en här af äfventyrare från alla land, med hvilken Monacos furste angrep den stora italienska republiken för att däraf åt sig skapa ett kungadöme.
Företaget misslyckades likväl.
Monaco besegrades.
Fursten gjorde de främmande äfventyrarne sällskap och flydde till en af Söderhafsöarne, där en ny spelbank uppsattes, vid hvilken de växelvis utplundrade hvar andra.
För hvarje nytt krig hette det bland de förhoppningsrika människovännerne, att det måste ovilkorligt vara det sista, och de afrådde för hvarje kostnad till försvarsverket, men som människornas lidelser sällan kunna af den stigande odlingen mildras, mycket mindre afskaffas, så uppstod det ena kriget efter det andra.
Det som nu hotade uppkomma mellan Kina och de nordamerikanska republikerna väckte hela jordens uppmärksamhet.
Den senaste upplagan af Senaste Timmens Nyheter lemnade ögonblicksmeddelanden så väl från Amerika som Kina, och som de från hvar sitt håll innehöllo alldeles motsatta uppgifter, sökte sällskapet nu att ur dem draga så mycken sanning som möjligt eller så liten osanning som under dylika förhållanden vore tänkbar.
Det var likväl icke något lätt arbete och höll sällskapet ännu ett par timmar till samman.
Aromasia sökte att ägna sin uppmärksamhet åt samma föremål som det öfriga sällskapet, men det lyckades icke.
Hennes tankar voro vända åt helt annat håll.
Hvad hade kunnat föranleda Oxygen till ett så besynnerligt uppförande?
Hvarför ville han helt plötsligt uppträda som hennes medtäflare till folkombudsplatsen?
Hade han angripits af svartsjuka?
Hvarifrån kunde han hafva fått anledning därtill?
Dessa och dylika frågor uppstälde hon för sig själf, under det sällskapets öfriga medlemmar bråkade sina hjärnor med försöken att sammanställa och draga slutsatser af de motsatta underrättelserna från Kina och Amerika.
På intet dera hållet tycktes man komma till något antagligt mål.
Värdinnans medarbetarinnor i hushållet, två unga flickor hvilka för öfrigt deltogo i sällskapet, bjödo gästerna några lätta förfriskningar, sockervatten, frukter och sylt, men någon af forntidens ståtliga »supéer» syntes ej till.
Sällskapet tycktes ej häller tänka därpå.
Man var van att sent intaga dagens hufvudmål, men att sedan ej förtära något än möjligtvis en och annan liten förfriskning af nyss nämnda slag.
Sent gick man till hvila på den tiden, men stod därför ej sent upp.
Man hade vant sig att icke behöfva många timmars sömn, och därför bar arbetet större frukt än i gamle dagar.
Aromasia ville, om icke helt och hållet slippa, likväl taga någon hvila från sina sorgsna tankar för att sedan kunna lättare finna ljus i det mörker som nu omgaf hennes sinne och hon gick därför in i de rum, där värdinnan hade sin boksamling, en ganska rikhaltig samling af böcker på olika språk, i många ämnen från olika tider.
Där funnos böcker ända från aderton- och nittonhundratalen.
Aromasia räckte på må få ut handen efter en bok och träffade just på en från det först nämnda af dessa århundraden.
Det var således en mycket gammal bok.
Konstnärinnan började läsa.
Språket var adertonhundratalets outbildade svenska, men hon förstod det språket.
Orden voro henne bekanta, men innehållet af hvad hon läste föreföll henne likväl främmande.
»Försakelse är kvinnans uppgift,» läste hon.
Det har jag aldrig lärt mig,» hviskade Aromasia.
Hon läste vidare:
»Och det är i en alt uppoffrande försakelse som kvinnan äger sin sanna styrka.
Det var redan från begynnelsen sagdt, att kvinnan skulle vara mannen undergifven.
Hvad mannen vill, det måste också kvinnan vilja.
Däruti ligger hennes verkliga storhet ...»
Skulle detta vara sant?» frågade Aromasia och stod länge eftertänkande.
Hon läste mer i boken.
Alt hvad hon läste gick ut på att visa, det mannen är den styrande och kvinnan den lydande.
»Detta är något nytt, helt och hållet nytt, och likväl tyckes det vara ganska gammalt,» sade Aromasia för sig själf. »Jag förstår det icke.»
»Hvad är det som min lilla Aromasia, den lärda doktorinnan, icke förstår?» frågade tant Vera hvilken inkommit i rummet.
Aromasia satte boken på hyllan och vände sig till den gamla frun, men utan att svara denna.
Hon var van att sedan sin barndom förtro sina tankar åt den vänliga slägtingen, men denna gång kände hon sig icke böjd för något sådant.
»Har sällskapet redan brutit upp?» sporde hon.
»Då vill äfven jag begifva mig hem.»
Hon tog afsked och ville icke inlåta sig på något vidare samtal, ehuru den gamla frun tycktes gärna vilja meddela sig med henne om det i fråga varande ombudsmannaskapet för Majorna.
Den natten gick Aromasia till fots.
Hon hade fått liksom en känning af forntiden, tyckte hon, och nytjade ett mycket gammalt fortskaffningsmedel.
Gatorna voro upplysta som midt på dagen.
Få vandrare syntes till, medan de flesta begagnade sina luftfordon, men vägen var lugn och trygg.
Aromasia visste för öfrigt icke af någon fruktan, och utan äfventyr nådde hon sin bostad, satte upphissningsmekaniken i gång och inträdde snart i sitt sofrum.
»Försakelse är kvinnans uppgift,» upprepade hon flera gånger, innan hon somnade.
»Månne de gamla hade rätt?
Skall jag till förmån för Oxygen afstå från den kandidatur man erbjudit mig?
Det är dock icke jag som sökt denna.
I dag fick jag bref därom.
Man känner mig ju i det samhälle, där jag studerat och tagit min doktorsgrad ...
Jag tror mig kunna uträtta något ...
Är det rätt att afslå?
Jag älskar Oxygen ... mycket ... ofantligt ...
Hvarför bemöter han mig på detta sätt?
Hvarför?...
Försakelse är ...
Ack, jag är icke lycklig längre.»
En tidningsverkstad.
»Kan jag få tala med hufvudredaktören?»
»Hvilken af hufvudredaktörerne?
Vi ha tjugufem.»
För mig in till en af de tjugufem, men nu genast.»
»Nå, nå, sakta i backarne, herre!
Det går ej så lätt, må ni tro, att få företräde, och jag måste ovilkorligt veta hvilken af redaktörerne ni önskar uppvakta.
Ansökningsskriften måste ställas till bestämd person.»
Det var Apollonides, forntidsskalden, författaren till Det sista lokomotivet, Aromasias olycklige älskare, såsom han själf trodde, lycklige, såsom Oxygen förestälde sig, hvilken hade infunnit sig å Senaste Timmens Nyheters verkstad.
Han kom likväl ej längre än till början af en bland försalarne, där de vakthafvande medarbetarne hindrade honom från vidare framträngande.
Denna tidningsverkstad fylde hela det stora hus som upptog platsen för det gamla Stortorget med omkringliggande gator ända bort till det forna Järntorget å ena sidan och å andra hållet till den gata som gick där den flere hundra år förut igenfylda Norrström haft sitt lopp.
Senaste Timmens Nyheter ansågs för det mellersta Skandinaviens största blad, men i det gamla Södertelje, en af Stockholms förstäder, utgafs en nästan lika stor tidning, fastän i blott tio upplagor om dagen, under det vårt »City-blad» hade femton, hvar och en på femtio ark.
Stockholm ägde för öfrigt en mängd andra tidningar.
De utgjorde flera hundra.
De svåraste medtäflarne till Senaste Timmens Nyheter voro Den Glupande Ulfven samt Ormens Tunga, två sins emellan mycket olika blad, men som voro bundsförvandter, när det gälde att angripa City-bladet eller att försvara sig mot detta.
Det var i tidningsverkstadens norra flygel som Apollonides inträdt, genom den stora porten, öfver hvilken ett par basunblåsande genier sväfvat i sex hundra år eller något ännu längre, alt från den tid, då denna del af tidningsbyggnaden uppfördes till kungaboning.
Genier och basuner passa också till en tidningsbostad, och därför hade det bolag som ägde Senaste Timmens Nyheter ej blott låtit dem sitta kvar, utan också förgylt dem, så att man nu kunde se deras glans ända långt upp på den stora boulevarden hvilken från den forna Norrström gick i rak utsträckning, förbi Brunsvikens strand.
Det var en lämplig tidningsskylt.
Den norra flygeln, från gammalt kallad den tessinska, innehöll den del af verkstaden, där den inre politiken tillverkades, jämte den afdelning som förfärdigade hvad man på forntidens tidningsspråk kallade »sensationsnyheter», nu mera ett oegentligt uttryck för någon viss del af nyheter, ty alla dessa voro anlagda på »sensation», men i fråga varande afdelning hade till uppgift att alstra underrättelser som aldrig någon människa kunnat förut tänka sig, riktiga vidunder i det otroliga, men framstälda på det smakfullaste sätt, ej blott öfverraskande, utan också öfvertalande.
»Vår tid är dyrbar,» förklarade en af de vakthafvande, ett medelålders fruntimmer.
»Säg med hvem ni önskar tala?
Är det redaktören för den inre politikens första, andra eller tredje halfark?
Kanske det är någon af sensationsredaktörerne?»
»Jag skulle vilja säga ett ord åt den som har öfverinseendet öfver riksdagsangelägenheterne, hälst den som sysselsätter sig med valen.»
»Hvarför säger ni ej det genast?
Den redaktören träffas på Svartmangården.
Ni har väl hört talas om den gamla Svartmangatan som fans i forna dagar?
Nå väl, femte hufvudingången på Svartmangården, första trappan till höger, tredje gången i förstugan, dörren n:o 751 ....
Å, det är ej svårt att hitta.
Men kanske ni vill befordras med luftströmmen i en af våra korridortuber?
Det går också för sig.
Var så god och stig in.»
»Ni är alt för god, kära fru.»
»Jag gör min tjänst.
Men skynda er in nu på samma gång som de andra.»
Den vakthafvande öppnade en dörr, som förde till ett tämligen långt, men smalt, cylinderformigt rum.
Apollonides steg in.
Rummet var väl upplyst.
Han slog sig ned i en mjuk länstol.
Alla de andra länstolarne voro redan upptagna.
»Håll er väl fast!» uppmanade det välvilliga fruntimret och drog sig hastigt tillbaka.
Skalden kände en besynnerlig skakning i kroppen och hörde ett ovanligt susande.
Ett ögonblick därefter upphörde både skakning och susande.
Man var framme.
De som på detta sätt låtit blåsa sig från tessinska flygeln till Svartmangården lemnade tuben och funno sig åter i en försal, i hvilken också flera vakthafvande uppehöllo sig.
»Redaktören för riksdagsvalen?» frågade Apollonides.
»Dörren n:o 751, men hvar är eder ansökan?»
»Ansökan!
»Ja, ni kan väl icke föreställa er, att någon af redaktörerne tager emot er, utan att ni först inlemnar en ansökan med framställning af hvad ni åstundar samt ordentligt anhåller om företräde.»
»Hvilken tidsspillan!» utropade skalden.
»Visst icke,» försäkrade den vakthafvande, till hvilken han vändt sig.
»Se här färdigtryckta ansökningar, i hvilka ni blott fyller i namnet.»
»Äro ansökningarne tryckta på förhand?
Det måste vara ett ofantligt antal af olika uppsättningar?»
»Ni misstar er.
Vi ha högst få slag af dessa ansökningar inom hvarje afdelning.
Vi veta på förhand tämligen nära hvad hvar och en vill ....
Riksdagsvalen, sade ni.
Då önskar ni antingen förorda någon, vare sig er själf eller annan person, eller motarbeta någon eller bägge delarne.
Det är ej så konstigt att veta.
Se här en tryckt ansökan som sannolikt innehåller hvad ni önskar.
Är det icke så?»
»Jo, verkligen,» svarade Apollonides, hvilken visserligen var van vid riksdagsmekanismen inom folkförsamlingen, men icke förut kände till denna mekanism inom tidningsverkstäderna.
Han tog papperet, fylde i hvad som behöfdes, och knapt hade han lemnat ansökan från sig, förr än den stoppades in i en luftströmslåda och skickades in till den efterfrågade redaktören.
Nästan ögonblickligt utslungades ett nummer som af den vakthafvande öfverlemnades till skalden.
»Det är edert ordningsnummer för företrädet hos redaktören,» upplyste den vakthafvande ..
»Sjutiofem!» klagade Apollonides.
»Då får jag vänta bra länge.»
»Å nej!
Icke mer än half annan timme.
Hvarje besökande får två minuters samtal.
Hör nu ringer det.
Nummer ett har redan aflägsnat sig.
Nummer två rycker fram.»
»Half annan timme!
Två och en half, skulle våra förfäder hafva sagt, innan man införde hundraminuterstimmarne.»
»Det är ingen lång väntan, men om ni önskar använda tiden på något sätt, så har bolaget sörjt äfven för sådana fall.
Vill ni sofva, så ha vi flera bekvämt inredda sofkamrar med goda soffor.
Önskar ni arbeta, kan ni draga er till baka i de särskildt därtill ordnade arbetssalarne, i hvilka ni finner de flästa handtverksredskap och arbetsmaterial, papper, bläck, pennor, prässar, m. m.
Tiden är dyrbar för hvar och en.
Ni kan också se ett litet stycke på vår bolagsteater, där de medarbetare som höra till tidningens teaterafdelning uppträda i något af de nyare styckena som uppföras på Stockholms offentliga skådebanor.
De spelas altid här inom tidningen af teateranmälarne själfva, innan dessa skrifva sin kritik öfver de offentliga skådebanorna, en ganska nyttig anordning för kritiken och ofta ganska nöjsam för dem af allmänheten som här vänta på företräde hos någon af redaktörerne.
Kanske ni vill se ett stycke som gifves just nu?»
»Hvarför icke.»
»Det är en sammanprässning – vi prässa altid i hop styckena för att se huru mycken kärna finnes i dem – af ett stort historiskt skådespel i sjutton akter, kalladt
Det akademiska kraftprofvet.
Författaren är vår berömde Hedberg IX, och handlingen är förlagd till det nittonde århundradet.
I stycket uppträda flera medlemmar af svenska akademien på den tiden, alla i tidens romantiska drägter med guldgalonerade, trekantiga hattar, guld på benkläderne och alla de gamla riddarordnarne.
Det är ett grant spektakel som redan i flere aftnar gifvits för fullt hus – tjugutusen personer – i De våldsamma känslornas teater, det nya skådespelshuset vid Tranebergs bro, hvilket söker att återföra smaken för den gamla fosterländska romantiken.»
»Bra!» utropade Apollonides. »Det skådespelet måste jag se.
Hvarför ha vi icke någon svensk akademi mera?
Hvar finna vi nu de väldiga kämpar som utgjorde den svenska skaldekonstens värn?»
Han suckade och frågade, hvar tidningen hade sin teater.
»Vill ni taga luftströmsskjuts äfven dit?» sporde den vakthafvande.
Skalden ville hällre gå och fick den anvisningen, att teatern vore belägen inom den dramatiskt-kritiska afdelningen på den gamla börsgården, så kallad efter den tid, då Stockholms börs där haft sin plats innan denna flyttades till Kastellholmen.
Han gaf sig i väg, men krånglade så in sig på de många gårdarne och hade så många underbara föremål att betrakta, att han aldrig hann fram till den dramatiskt-kritiska afdelningen.
Öfver alt fann han den mest rastlösa verksamhet både bland människor och maskiner.
De senare voro af mångfaldigt slag och användes till förut aldrig anade ändamål.
Apollonides fruktade att försumma minuten för sitt företräde hos redaktören för riksdagsvalen, måste han åter söka komma till baka till Svartmangården (gamle fornforskare hafva påstått, att den gården vore belägen på samma plats som fordom kallades »Tyske brunnen») och lyckades efter något letande – dem som han tillfrågade hade aldrig tid att svara honom – återfinna femte hufvudingången, första trappan till höger, tredje gången i förstugan samt försalen till riksdagsvalredaktörens våning.
»Nu är nummer sjutiotre inne.
Passa på, när ordningen kommer till er,» uppmanade den vakthafvande, med hvilken Apollonides förut samtalat.
»Sjutiofyra ... sjutiofem!
Se så där.
Var kort och tydlig i eder framställning.»
Apollonides stod inför en af de tjugufem hufvudredaktörerne hvilken med genomträngande blickar betraktade honom och rörde vid en fjäder som stod i förbindelse med en mekanism hvilken ögonblickligt tryckte ned skalden i en mjuk hvilstol.
Samtidigt yttrade redaktören :
»Ni önskar, ser jag af eder ansökan, att vår tidning skall förorda en viss Aromasia Doftman-Ozodes såsom riksdagskandidat i Göteborg, Majornas tredje rote, och motarbeta en viss Oxygen Warm-Blasius.
Utveckla edra skäl, men fort, mycket fort.»
Skalden skulle just börja sin framställning, då redaktören afbröt:
»Jag ser genast hvad ni ämnar säga.
Saken torde dock förtjäna en närmare undersökning.
Ni får vända er till en af våra medarbetare.
Tiden för vårt samtal är redan förliden.
Jag skall hafva er i minnet.»
Redaktören tryckte åter på en fjäder, och Apollonides rycktes upp ur hvilstolen.
»Vakthafvande 505,» ropade redaktören till en af de uppassande medarbetare som funnos i rummet, »för nummer 75 till afdelningens sjunde kontor, men fort!»
»Kom,» sade vakthafvande 505, »spring!»
Och i fyrsprång satte den vakthafvande af, släpande Apollonides med sig.
Det bar af genom åtskilliga gångar och rum, ända till dess den af det häftiga löpandet anfådde skalden skuffades in i afdelningens sjunde kontor, der han åter trycktes ned på en stol.
»Aromasia Doftman-Ozodes, har förut aldrig varit medlem af någon riksförsamling,» sade det fruntimmer, inför hvilket Apollonides fann sig sitta, »och det har hennes medtäflare Warm-Blasius ej häller varit.
Vi måste undersöka deras särskilda ägenskaper.»
»Men huru vet ni ... »började skalden förvånad.
»En tidningsarbetare vet alt,» afbröts han af fruntimret, »känner alt och finner råd för alt.
Ni har kommit hit för att tala för fröken Ozodes.
Vänta ett ögonblick, till dess jag fått den här artikeln färdig.»
Hon tryckte och sköt och klappade på ett stort antal klaffar eller tangenter på sitt arbetsbord, och inom få minuter var tidningsartikeln färdig.
Någon handskrift kom ej i fråga.
Alt efter som tankarne föddes i den arbetandes hjärna, framstäldes de också genom sättningsmaskinen i typer på det »skepp», såsom det förut hette på typografspråket, hvilket var färdigt att sättas in i formen, och »skeppet» skickades i luftströmstub till tryckeriet, där det genast af en maskin sköts in i formen och ögonblickligt passades in i tryckmaskinen.
Något korrektur behöfde ej läsas, ty sättningsmaskinen kunde omöjligt göra något misstag, blott den arbetande hade någon vana att sköta klaffarne.
»Se så, nu har jag mitt arbete för den här timmens upplaga färdigt,» sade fruntimret, »och ni kan vara säker på, att alla mina medarbetare äfven hafva sina artiklar i ordning.
Om några minuter är hela upplagan, en million två hundra tusen exemplar, afskickad till utdelning.
Nästa timmes upplaga behöfver icke något af mina arbeten.
Tiden för min måltid är inne.
Min hufvudredaktör har skyndsamt skickat er hit för att jag skulle få tid att samtala med er, innan mitt arbete åter började.
Det torde lättast låta sig göra, om ni vill deltaga i måltiden.
Var god och gör mig sällskap.
Det är icke lång väg till tidningens matsal.
Ni träffar där ett godt sällskap af tidningsarbetare och deras vänner samt åtskilliga herrar och damer som kommit till verkstaden för att i offentliga angelägenheter samtala med oss.
Apollonides sattes i hast åter på benen och följde sin ledsagarinna till matsalen, ett stort och vackert rum, där åtskilliga personer af båda könen samlat sig omkring de festligt dukade borden.
»Afdelningarnes hufvudredaktörer hafva sällan tid att intaga någon sådan här måltid,» sade fröken-medarbetaren.
»De lefva för det mesta på kraftpiller, som visserligen innehålla stärkande födoämnen, men intagna i ensamheten och under fortsatt arbete likväl ej göra aldeles samma nytta som några rätter god mat, förtärda i gladt sällskap.
Hufvudredaktörerne måste därför hafva starka kroppar.»
»Ni har tjugufem hufvudredaktörer, har jag hört,» sade Apollonides.
»Tjugufem starka karlar och kvinnor,» upplyste hans granne vid bordet. »Inga andra antagas af bolaget.»
»Af hvilka personer utgöras bolaget?»
»Af alla medarbetarne naturligtvis, från och med hufvudredaktörerne till och med utdelarne, alla som bidraga till tidningens förfärdigande och spridande.
Hvar och en har sin andel af vinsten och hvar och en lifvas också af samma nit och omsorg för tidningen.»
»Men alla hafva icke lika stor andel, förmodar jag.»
Hufvudredaktörerne hafva något större och därnäst de äldste medarbetarne, men hvar och en har utsigt till att andelen småningom ökas.
Vi tillhöra alla samma familj och föda oss på gemensam bekostnad.
De ogifta karlarne bo inom verkstadens områden.
De karlar som äro gifta samt alla de ogifta fruntimmerna hafva sina bostäder på andra håll.»
»Men hvem är den egentligen styrande?»
»Hvar och en hufvudredaktör rådgör hvarje morgon med sina medarbetare, och de tjugufem hufvudredaktörerne komma till samman en gång om dagen för att samråda om tidningens angelägenheter.
Fem af desse redaktörer äro tillika styresmän för ekonomien.
Det hela går som ett urverk, och så mycket som möjligt skötes med maskiner ...
Men hvad är det man talar om där vid andra ändan af bordet?
Är det fråga om någon ny tidning nu igen?
»Ja, en stor, riktigt stor tidning, som skall komma ut i Mjölby,» upplyste någon vid andra bordsändan.
»Så-å, i Mjölby?»
»Det kan väl icke förvåna er.
Mjölby är ännu en af våra förnämsta städer, hvars fabriker ju redan i förra århundradet öfverträffade Norrköpings.
Det har icke gått särdeles fort för Mjölby, men så mycket säkrare, och den staden är i ständigt växande blomstring, under det många af våra andra stora städer, det vill säga de som voro stora för ett par hundra år sedan eller ännu längre till baka, såsom Hessleholm, Nässjö och flera, länge stått stilla i sin utveckling.
Mjölby kan visserligen icke ännu jämföras med Göteborg eller Kristiania, men nog kan det bjuda både Stockholm, Köbenhavn och Drammen på en täflan.»
»Nå, hvad skall den nya tidningen i Mjölby heta?»
»Morgondagens nyheter, efter hvad jag hört, således en farlig medtäflare till det blad som innehåller blott senaste timmens nyheter.»
»Idén är god.
Men jag ville ännu i dag föreslå, att äfven vår tidning börjar meddela hvad som tilldrager sig i morgon.
Hvarför vänta ända till dess något skett?
En flink tidning kan gärna tala om det på förhand.»
»Hvarför inskränka sig till morgondagen?
Jag föreslår, att vi ändra vår tidnings namn till Nästa Veckas Nyheter och meddela alt som sker i den veckan.
På det sättet skola vi väl kunna hålla stånd mot alla medtäflare.»
»Det är rätt.
Allmänheten vill veta nytt, och ju mera sådant man kan meddela, dess bättre är det.
Om det ännu tilldragit sig eller om det någonsin kan komma att tilldraga sig, är icke så vigtigt.»
»Lefve Nästa Veckas Nyheter!»
»Men nu är måltiden ju slutad, och ni har icke talat med mig om kandidaturen i Göteborg,» sade Apollonides till fröken-medarbetaren.
»Med er?
Nej, det behöfde jag icke.
Edra åsigter känner jag redan, men jag har, under det vi lyssnade till bordssamtalet, inhemtat alla nödiga upplysningar och tänker i min nästa artikel afhandla kandidatfrågan.»
»Ack, fröken är alt för god!» utbrast Apollonides.
»Ni förordar således den vacka Aromasia?»
Utom den vackra Aromasia, som ni uttrycker er, och Oxygen, finnes kanske ännu en kandidat här på platsen, nämligen fru Skarpman- Stormfågel.
Hon lär nu först för en timme sedan anmält sin kandidatur, efter hvad jag nyss genom mina notisjägare inhemtat.»
»Fru Skarpman-Stormfågel!
Då äro vi förlorade!» utbrast skalden.
»Se så, lugna er!
Jag tänker genast infordra de tre kandidaternes politiska, financiela, mekaniska, filosofiska och konstnärliga trosbekännelse.»
»Ack, en sådan aflägger Aromasia aldrig.»
»Innan aftonen skall vår tidning uttala sig.
Och nu farväl, herr Apollonides.»
»Ack, blott ett ord i en annan sak,» bad skalden.
»Har ni något mera på hjärtat, så skynda er,» förklarade tidningsfröken.
»Jag har skrifvit ett skaldestycke.
Det är orden till Aromasias stora odorat som uppfördes för ett par aftnar sedan, Årstiderna, som ...»