Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag var ej i stånd att få ett ord öfver mina läppar.
Efter en stunds ömsesidig lystnad, reste hon sig upp med denna stolta hållning, som alltid stöter tillbaka.
’Du har intet att säga mig,’ yttrade hon, ’och det är sannerligen rätt besynnerligt, att vi sitta så här.
Det tyckes,’ tillade hon med bitter ironi, ’som vissheten att hafva vunnit hvad din fader sökt för dig alstrat liknöjdhet.’”
”’Visst icke,’ svarade jag.
’Fullkomligt uppskattar jag värdet af den lycka, så många skulle afundas mig; men kan jag väl hoppas, att Julie af någon annan bevekelsegrund än den, att vara en lydig dotter, gifvit sitt samtycke?
Det skulle smärta mig att tro, det du kanhända, genom den förbindelse som våra fäder aftalat, förlorar din sällhet och lycka.
”’Du känner mig ej,’ svarade hon med ädel stolthet.
’Aldrig skulle jag, mer än du, vilja sätta hela min lefnads lycka på spel, för att efterkomma våra pligter mot föräldrar.
Då den barnsliga pligten råkar i strid med hjertats böjelse, anser jag den ej vara ett ofelbart rättesnöre för våra handlingar.
Ingen makt på jorden hade kunnat aftvinga mig ett ja, om ej mina känslor ledt mitt val; och,’ tillade hon mildare, ’är detta orsaken till din oro, hvilken kom mig att bäfva för vår framtida lycka, så var lugn, jag är dig huld.’
Vid dessa sista ord var hon verkligen intagande, och jag önskade, att mitt hjerta varit fritt.
Men från denna stund, då hennes öppenhjertiga bekännelse undanröjt den sista möjligheten af en brytning, blef det mig en helig pligt att dölja min själs och mitt hjertas tillstånd för henne, som gifvit mig ett så oförställdt prof af sin stolthet och hängifvenhet.”
”’Jag tackar dig, dyra Julie,’ svarade jag, hjertligt upprörd, ’för ditt förtroende.
Din lycka hvilar i en redlig mans händer; och, vid Gud och denna vigtiga stund! lita på mitt ord, och trygga dig vid mitt löfte, att ingen önskan skall hos mig vara högre än den, att göra ditt lif så rikt på glädje, som det fattiga jordlifvet är i stånd att bjuda afkomlingarne af dess förlorade Eden!’”
”När gubben St–hal åter inkom, sväfvade ett leende af faderlig välvilja och tillfredsställelse på hans läppar, då han såg det skenbart lyckliga förhållandet.
– ’Jo, jo,’ sade han förnöjd, ’när ni kom på egen hand, tror jag ni rätt väl kunde fördrifva tiden.
Jag och Brink hafva nu stått öfver en qvart i matrummet och med verklig smärta beklagat, att vårt sköna oxkött kallnar, medan ni glömmer, att ni redan för en god stund sedan erhöll matbud.’”
”Förlägen, snarare öfver den redlige gamles misstag om mina känslor, än öfver felet att ej hörsamma middagstillsägelsen, bjöd jag nu Julie armen, och försökte, så väl vid bordet som hela den öfriga dagen, att bibehålla den jemna och lugna stämning jag antagit.
Men en sådan ansträngning och en så noggrann afvägning af hvarje mitt ord och handling blef mig slutligen för plågsam.
Jag måste hem, när aftonen kom, och alla deras böner och föreställningar kunde ej qvarhålla mig.
Jag längtade ut, att naturens vilda stormar måtte blandas med mitt hjertas, hvilka, befriade från brukets och pligtens bojor, voro nära att spränga mitt bröst.
Nu är jag åter hos dig, min Carolina!
Det är en ljuf tröst att få utgjuta sig för en deltagande vän; och hvem kan vara det mer än en syster?”
Det var långt lidet på natten, då syskonen åtskiljdes.
Waldemar kunde ej ana, att Carolina led af ett sår, lika djupt som hans, ehuru af olikartad beskaffenhet; men hon var tålig och from, och det gifves smärtor af den art, att de icke, åtminstone inneslutna i en qvinnas hjerta, kunna meddelas.
Åtta dagar derefter voro slägt och vänner samlade på Brunkenäs, att ledsaga den saknade vännen till sitt sista hvilorum.
En stund förrän processionen skulle uppbryta, vinkade brukspatron St–hal Waldemar och Julie att följa sig.
De inträdde i det hvälfda, med svart kläde öfverdragna likrummet.
På en katafalk stod kistan öppen, och det dystra, fladdrande skenet från mängden af kandelabrar med vaxljus, hvilka omgåfvo densamma, kastade sina strålar öfver det bleka anletet, den skönaste bild af lugn och frid.
Från ett med smak och konst anbragt altare i bakgrunden ljödo i högtidliga toner en klagande sorgmusik.
Intrycket af det hela var djupt rörande.
Sällan kan en alldeles fremmande stå vid ingången till ett tempel, som lifvet invigt åt döden, utan att skakas af hemlighetsfulla aningar och dystra känslor; huru mycket mera skola då ej dessa inverka på dem, som med jordens heligaste band voro förenade med den, hvars stoft de betrakta!
”Barn,” sade brukspatronen med ovanligt högtidlig ton, och förde dem upp på hvardera sidan om kistan, ”min vän och er far hade i dödsstunden fast förenat edra händer.
Jag nödgades då skilja dem; men här skola de åter förenas.”
Han upptog tvenne ringar, dem han i tysthet beställt, räckte dem hvardera en, och besvor dem, vid minnet af den öfver hvars stoft de nu vexlades, att ständigt älska hvarandra; men då Julie skulle räcka Waldemar ringen, halkade den ur hennes hand, och föll med ett olycksbådande, hemskt ljud ned mot sjelfva handtaget på kistan.
Waldemar ville gripa den; men vid det lätta vidrörandet for den från handtaget ned på golfvet, hvarifrån han med en ovilkorlig rysning upptog densamma och satte den på sitt finger.
Den dystra ceremonien var slutad, och förlofvade utgingo de från de faderliga qvarlefvornas dystra hvilorum till verldens vexlande skiften.
Vid dörren vände Waldemar ännu en gång tillbaka, och vinkade att han ville vara ensam.
Han knäföll vid hufvudgärden, och bad innerligt.
Styrkt uppreste han sig och tryckte för sista gången till sina läppar den vissnade hand, som med faderlig huldhet ledt hans första steg på lifvets slippriga bana; tog sedan med manlig styrka det bredvid liggande locket, och lade det sakta öfver den älskade bortgångnes hvilosäng.
Nu ljödo klockorna från den närbelägna kyrkan, och Carolina instörtade.
Vi kasta ett täckelse öfver den sorgliga fest, som förestod.
Ännu en gång, aftonen före Waldemars afresa, sutto syskonen, kanhända för sista gången, tillsammans i det kära fädernehemmet.
De lofvade att ofta skrifva till hvarandra; under loppet af våren skulle Waldemar återkomma, vid hvilket tillfälle bröllopet skulle bestämmas.
Ändtligen slog afskedets stund; den kändes djupt smärtande af dem båda, och i medio af Februari återtog vår unge vän den väg han för tre veckor tillbaka under så olika utsigter anträdt.
Emellertid skola vi tillse, huru sakerna stå i W–.
Nya Bekantskaper och en betänklig Nyhet.
Men vet, att äfven flera mindre krafter
Bo i vår själ, förnuftet underlägsne!
Under loppet af många år hade en redlig och aktad medborgare bott i ett af de stora hörnhusen vid torget i W–.
En indrägtig handel och mången vinstgifvande lott, dragen ur den nyckfulla lyckans hand, hade lyftat honom från tarflighetens obemärkta lif till den mest oberoende ställning i samhället; men det händer ofta, att äfven i den rikes och mäktiges bröst klappar ett tomt, glädjefattigt hjerta.
Grosshandlaren Billing var ett af de många exemplen härpå.
Född af medellösa föräldrar och van att kämpa med fattigdomens många svårigheter, ansågs det för en stor lycka och en i hans lif vigtigt ingripande händelse, då han vid sjutton års ålder erhöll en plats på ett handelskontor i M– – .
Flit och redlighet, i förening med ett godt hufvud och ett anspråkslöst umgängessätt, tillvunno honom så väl sin förmans, som dess familjs välvilja.
Efter några års vistande i huset, blef han alldeles oumbärlig i affärerna; men olyckan, som alltid är framme och vanligen spökar omkring i antagna skepnader af kärlek, stilla önskningar, drömda förhoppningar, med flera herrliga frukter, som finnas inrymda på kunskapens träd, den ville nu, att äfven vår yngling fick lust att smaka derpå; och den Eva, som räckte honom äpplet, var herr grosshandlaren L–s egen söta, älskvärda, sjuttonåriga dotter.
De unga tu beslöto att försöka den enda möjliga utvägen att vinna sin förenade önskan, nemligen att Billing helt kort och enkelt frågade herr L–, om han hade något emot deras aftal.
Den enda svårigheten var att finna ett passande tillfälle att föredraga ärendet.
Ändtligen, en dag, då de voro ensamme på herr L–s arbetsrum, framsköt Billing till sin patrons underskrift en mängd bref, och sade i detsamma: ”Jag var nära på vägen att skrifva till er sjelf, herr L–.”
”Hvarom då?” frågade denne i en nog kärf ton; ty han hade förmärkt en ovanlig rörelse i Billings röst och ställning.
Ehuru denna korta fråga icke var serdeles egnad att väcka goda förhoppningar, beslöt dock Billing att våga ett afgörande steg.
– ”Min värdaste gynnare,” svarade han blygsamt, ”jag har en begäran, som kanhända är nog djerf.
Jag älskar er dotter; vill ni gifva mig henne till maka, vågar jag försäkra, att ni aldrig skall finna en mera uppmärksam och öm son, än jag vill blifva för er.”
På herr L–s läppar bildade sig någonting, som skulle likna ett leende; men att uppgifva beståndsdelarne af detta leende, torde blifva svårt äfven för den finaste menniskokännare.
De utgjordes af förundran, medlidande, förakt, harm, något af hvarje.
Efter ett litet uppehåll svarade han dock med mycken sjelfbeherrskning: ”Min kära herr Billing!
Ert uppförande har hittills varit sådant, att ni har anspråk på så väl min tacksamhet, som min aktning, och den tidpunkt var inne, då ni skulle utbyta en kontorists plats mot den att som kompanjon ingå i min handel.
Jag hade derföre väntat, tillåt mig vara uppriktig! att ni gifvit vika för så barnsliga griller.
Ni känner mig tillräckligt, för att veta hvad svar ni har att vänta på er anhållan.
Jag vill derföre, om ni så behagar, anse den såsom återtagen.”
Detta var för mycket för Billings stilla lynne.
En månad derefter flyttade han från huset, och öppnade kort derpå egen handel i W–.
Ehuru i mindre skala, såg han dock sin förmögenhet tilltaga.
Så förflöto månader och år.
Flickan blef sina löften trogen, oaktadt vänliga böner och hotelser att förmå henne till ett passande giftermål.
Efter fyra år dog herr L–, och då sterbhuset befanns på obestånd, lemnade alla friare sjelfvilligt sina anspråk.
Vid sorgeårets slut inställde sig Billing och förde sin unga fru till W–.
Men på sjelfva föreningsdagen, då Billing ej drömde om annat än lycka och frid, inlopp den förfärliga underrättelsen, att ett fartyg, med en last som medtagit hela hans förmögenhet, lidit skeppsbrott, samt att endast besättningen med möda blifvit bergad.
Detta var ett stort, ett känbart slag; men han hade vunnit en skatt, vida dyrbarare än allt hvad han förlorat.
Han knotade ej, ehuru den tanken smärtade honom, att hafva indragit henne i ett måhända olyckligt lif, henne som han så gerna velat bereda den gladaste och mest sorgfria framtid.
Emellertid gjorde han allt för att åter repa sig; men alla hans bemödanden blefvo fruktlösa.
Lyckan, den föränderliga, hade vändt honom ryggen.
Det var endast i den alltid vänliga makans sällskap han, om aftonen af den i träget arbete genomsläpade dagen, fann sig styrkt och vederqvickt mot nya pröfningar, som ännu återstodo af vida svårare art.
Efter ett kort år af huslig sällhet, så ren som den kan ernås, blandad med privatlifvets mångfaldiga förhållanden, lemnade den unga fru Billing, då hon skänkte sin man den dyrköpta glädjen att ega en son, det jordiska, tummelplatsen för våra qval och fröjder.
Hans smärta, då han såg grafven innesluta sina förhoppningar, gränsade till vansinne; men då han äfven några månader senare öfverlemnade sonen åt sin mor, intogs han af en så djup och mörk sorgbundenhet, att han syntes för alltid förlorad för det yttre lifvet.
Men tiden, hvars välgörande inflytande förr eller senare äfven på det sjukaste sinne sprider, om ej glömska af qvalen, åtminstone lindring i smärtan, samt, i förening med religionen, äfven lugn, denna menniskans goda engel bragte Billing, efter några år, tillbaka inom gränserna af förnuft och sansning.
Han började åter sina affärer, och allt syntes nu gynna honom.
Småningom, men så mycket säkrare, steg han från fattigdom till välstånd, från välstånd hastigt till rikedom, och han utbytte sin ringa boning mot det förutnämnda stora hörnhuset.
Vid den tid, hvarom vi nu tala, stod Billing ett godt stycke på andra sidan medelåldern.
I femton år hade det varit ett föremål för undran och gissningar, hvarföre han icke gifte sig ånyo.
Orsaken dertill var, att Billing, under sitt korta äktenskap, varit för mycket lycklig för att våga hoppas att i lika grad åter kunna blifva det.
Han hade derföre valt att hellre lefva ogift; likväl var hans hus, hvilket förestods af hans gamla hushållerska, madam Walberg, så trefligt och smakfullt inrättadt, att ingen saknad af värdinna egde rum hos hans talrika gäster.
En eftermiddag i början af Februari förflytta vi oss till ett rum i nedra våningen af nämnde hus.
Det var bokstafligen från golfvet till taket på ena sidan uppfylldt med papper.
Äfven några bord voro betäckta dermed.
Jernbeslagna kistor, kullerstolar, öfverdragna med grönt kläde, samt en stor pulpet emellan fönsterlufterna voro de enda möbler här funnos, hvilket antydde att man befann sig på herr Billings kontor.
Tvenne unga män arbetade ifrigt vid skrifbyrån, och i rummet var så tyst, att man ej hörde annat än pennornas knarrande eller ett och annat betänksamt hm – hm!
Efter en stund stack den ene sitt vapen bakom örat, drog upp sitt ur, och sade otåligt:
”Hvad tusan kommer det åt vår madam i dag, som ej låter oss få något kaffe?”
”Gubben har väl ej vaknat från sin middagslur ännu,” svarade den andre likgiltigt.
– I detsamma öppnades dörren, och herr Billing sjelf inträdde.
Ehuru redan öfver de år, då man kan göra anspråk på att kallas vacker, var likväl hans höga, af bekymmer mer än af år böjda gestalt och det bleka, milda, uttrycksfulla ansigtet en fullkomlig förening af hvad man kallar tilldragande, och herr Billing en aktningsvärd, godlynt och treflig gammal man.
Då han inträdde på sitt kontor, väckte någonting tillfälligt de unga herrarnes uppmärksamhet; ty de hade af förundran nära glömt sin skyldiga vördnad att stiga upp.
Han helsade dem med sitt vänliga och lätta sätt; men en viss brådska röjdes i hela hans väsende, under de få minuter han dröjde, för att tala med sina herrar kontorister.
Det syntes lätt, att denna brådska ej var af den natur, som hör till affärslifvet.
Han var i hög grad tankspridd, gaf befallningar och återtog dem, frågade efter samma sak flera gånger, och begick, kort sagdt, alla de fel, som äro vanliga då själen gör sina utflykter, det vill säga, när fantasien behagar spela variationer till de alldagliga bestyrens thema; och när detta inträffar, måste ju dissonans uppstå.
Herr Billing måste hastigt hafva insett detta; ty utan att vidare yttra ett ord om de angelägenheter, som fört honom till kontoret, tog han sin fina engelska hatt, svepte kappan omkring sig med mycken noggrannhet, ordnade drägten och begaf sig ut.
De qvarblifna hade ännu ej hunnit gifva luft åt sin förundran, då dörren öppnades för att insläppa madam Walbergs välfödda person, åtföljd af den efterlängtade kaffebrickan.
”Välkommen! välkommen!
Hvad tänker mutter på, som låter oss sitta här och förgås af längtan, först efter henne sjelf, såsom tillbörligt är, och sedan efter hennes egen lilla blanka guldgosse, allas vår älskling?
Se så! sätt honom nu vackert ned,” bad en af herrarne, under det den andre undanröjde en mängd böcker från en stol, och bjöd gumman sitta.
”Nå, det må jag säga!
Herrarne äro förbåldt artiga,” sade madam Walberg.
”Alldeles icke, alldeles icke; men säg, mutter lilla, hvad har vår gamle herre fått i hufvudet i dag?
Han var ju utstyrd, som han skulle stå brudgum?” frågade den ene.
”Och konfys se’n till en grad, som öfvergår alla grader,” larmade den andre.
”Nå, herrarne göra så många frågor på en gång; låt mig i Guds namn få tid att reda mig.”
Det syntes tydligt, att madam Walberg endast ville pina dem genom sitt dröjsmål, och derigenom gifva mera vigt åt sina meddelanden.
”Kära, bästa, allrasötaste madam Walberg, vi förgås af nyfikenhet!
Under de fem år vi varit tillsamman, har gubben aldrig öfverstigit tröskeln till denna sin helgedom, utan i nattrock eller hvardagsdrägt.
Och hans ovanliga uppförande!
– Skynda att säga oss sanningen!”
”Nå, om ni lofvar tiga, så får jag väl berätta er, att här kommer en stor förändring att föregå i huset.
Jag har länge sett, att det var ugglor i mossen; ty mången afton har jag hört honom sucka, så att det riktigt gått mig till hjertat, och dervid yttra: ’Allt är dock så ensligt och tomt!
Det kunde vara annorlunda, om ...’
Så har han börjat många gånger, men alltid slutat vid om.
Men i går afton lossades hans tungas band.
Just som jag skulle bjuda honom god natt, sade han: ”Stanna litet, madam Walberg!
Ni har nu i tolf år till min fullkomliga tillfredsställelse förestått mitt hus; men detta är ej nog för mina önskningar.
Lifvet för en ensam är så tomt, och jag längtar efter en deltagarinna, som vill och kan förmildra dess mörka sidor och göra mig lycklig; med ett ord, jag ernar gifta mig.
Flickan är ung och oerfaren; derföre är min önskan och begäran, att madam Walberg hädanefter som hittills vill blifva regentinnan i köksdepartementet och hofmästarinna i detta fall, sysslande för min unga brud.”
”Jag ordentligt gret och försäkrade den hederlige herrn, att jag ville vara hans hus trogen i lif och död.
Och nu, kan herrarne tänka, är det i friareärende han gått ut i dag!”
Herrarne voro nästan mållösa af bestörtning öfver en så oväntad nyhet. – ”Blott ännu en sak,” frågade den ene, ”hvilken är den lyckliga, som skall blifva regentinna öfver detta Peru?”
”Ja, det är just det underligaste af alltsammans; och aldrig skulle herrarne kunna gissa, att den fattigaste flicka i hela staden blir den lyckliga, nemligen fröken von Horst.”
”Maria von Horst!” ropade begge på en gång.
”Nå, det blir en förtjusande patronessa.!
Hvilket nöje att hafva henne midtemot sig vid bordet alla dagar!
Jag måste åt källaren efter en butelj madera, att vi få dricka en skål för gubbens goda förehafvande och framgång,” sade en af herrarne, och tog ned en stor nyckelknippa.
”Gör dig ej så brådtom,” yttrade den andre; ”svårigheter torde uppstå, dem vår gode principal ej tagit i betraktande.
På sista slädpartiet körde doktor Klein för fröken von Horst, och enhvar kunde se, att han påtagligen utmärkte henne.
Att herr
Billing med all sin rikedom ej håller stånd vid en sådan rivals sida, tror jag mig förutse, om ej i moderns ögon.”
”Åh, prat!” afbröt madam Walberg. ”Det är ingen nöd.
Flickan lär väl hafva någon smula förstånd, och hvad hon icke har, så har modern, och ögon för dem båda.
Men jag måste nu besörja mina många göromål.
Huru det än må aflöpa, så kom ihåg att ni tiger,” förmanade gumman, och lemnade rummet i sällskap med sin förutnämnda lilla guldgosse, hvilken herrarne under samtalet uttömt.
Emellertid vandrade grosshandlaren Billing högtidligt vägen framåt till det lilla och väl bekanta huset vid Norr Tull.
Då fru von Horst såg sin gamle, ärade vän och gynnare så utstyrd och betänklig i sitt väsende taga plats bredvid sig på soffan, började åtskilliga underliga tankar hvälfva sig i hennes hjerna.
Hennes skarpa blick hade flera gånger upptäckt en viss uppmärksamhet och några betydelsefulla ögonkast från herr
Billing på hennes dotter; men sådant var i alla fall ej nog för gumman, inga bestämda tecken, och hon hade aldrig fattat möjligheten af en förbindelse med den rike Billing och Maria.
”Hm, hm, rätt förtretligt, att Klein just nu skulle vara borta!
Är det gubbens allvar, vill han hafva rent svar.
Hm, hm, hvad skall man företaga sig?
Om flickan ändå vore förståndig!”
Nu följde tre betänkliga hm – ty det var mer än troligt, att Maria icke skulle blifva förståndig. – ”Det förtryter mig, att doktorn ej sjöng ut med hvad han tänkte, sista afton han besökte oss.
Nu skulle jag komma bra i klämman, och ej kunna säga hvarken nej eller ja.”
Så slöts fru von Horsts hastigt omvexlande tankegång, under det Maria slog i kaffe, och herr Billing öfverläste inledningen till sitt tal.
Dessa tre serskilda förrättningar föranledde en tystnad, den Maria ej kunde begripa, men som hon trodde vara passande att afbryta.
”Tillåter onkel,” sade flickan, hvilken sedan barndomen varit van att anse Billing som en annan far, ”att jag får stoppa er pipa?
Utan att afvakta svar, sprang hon ut och återkom snart med den nämnda pipan, jemte en itänd vaxstapel.
”Tack, tack, min söta flicka!” sade grosshandlaren, i det han mottog pipan och kysste hennes hand.
”Nå, sannerligen,” utbrast Maria skrattande, ”blir icke onkel så ytterst artig på gamla dagar, att våra unga herrar gerna kunde taga exempel deraf.”
”Åh, hur gammal tror du väl jag är,” svarade Billing, med en ton af lätt missnöje och förtrytelse, ”efter du anser en sådan artighet för långt drifven vid mina år?”
”Jag vet ej så noga, bästa onkel, emellan 40 och 50 år; men hvad jag med säkerhet vet är, att det icke var min afsigt att såra er med mitt skämt.
Ni vet ju jag är en yrhätta.”
”Du är ett godt barn,” svarade han, fullkomligt blidkad; ”men du är äfven en förståndig flicka; derföre har jag ett litet förslag att göra dig.”
Fru von Horst vågade knappast andas. – ”Du vet,” fortsatte Billing, ”att jag hvarje år på min födelsedag bland mina fruntimmersbekanta utväljer en värdinna, som förestår och upphöjer högtidligheten.
Den inträffar väl ej förr än fjorton dagar efter midsommar; men jag önskade att i tid fråga dig, om du för nästa gång vill åtaga dig bestyret dermed?”
”Ack, onkel Billing, ni öfverraskar mig på det angenämaste!
Denna dag, hvilken af hela staden anses såsom den trefligaste och muntraste högtidsdag på året, skulle väl jag förtjena den utmärkelsen att dervid vara värdinna?”
Fru von Horst hade en lång stund svettats af ren ångest.
Så länge Maria ej begrep hvart allt detta syftade, gick det bra nog; men mamma insåg, att så snart hon gjorde det, skulle hon säga ett rent, klart nej.
Nu gällde det.
Vid Billings sista ord blef saken alltför tydlig.
”Maria!
Maria!” afbröt fru von Horst det redan på Billings tunga sväfvande tillbudet, inseende att blott en skicklig vändning kunde rädda spelet; ”vatten! vatten, barn! jag mår så illa!” ropade hon med halfdöende stämma, och den förskräckta flickan sprang ut på ögonblicket.
”Ursäkta mig,” bad hon med sväfvande röst sin gäst, och lemnade rummet innan Maria hann tillbaka med vattnet.
”Ack, söta mamma, hur är det?” frågade den bekymrade dottern, och höll glaset till hennes läppar.
”Åh, blott en svindel, mitt barn; den går snart öfver.
Men jag kommer nu ihåg något, som du genast får uträtta åt mig.”
Derpå fick Maria så många uppdrag i staden, som fru mamma ansåg behöfvas, för att upptaga den tid Billing ännu kunde blifva qvar.
Efter dessa kloka anordningar begaf hon sig, fullkomligt återställd, tillbaka till sällskapsrummet, ursäktade att Maria, som lofvat sig bort till en vän för aftonen, ej kunde återkomma, men hoppades, med ett fryntligt leende, att hon och hennes gamle vän likväl skulle fördrifva tiden på egen hand.
”Öfverhufvud,” svarade Billing, ”är jag likså nöjd dermed, och vänder mig, som en rättfram man, till er som mor, i en fråga af mycken vigt.
Ni känner min ställning i lifvet; om flickan ingenting har att invända deremot, vill ni då skänka mig hennes hand?”
”Min ärade herr kusin,” svarade fru von Horst med mycken värdighet, ”ni visar mig och min dotter en verklig heder genom detta tillbud, och jag kan ej nog uttrycka min tacksamhet för ert förtroende; men Maria är mycket ung.
Jag hoppas ni derföre ej misstycker, om en flickas blygsamhet begär en liten betänkelsetid.”
”Visst icke! visst icke!” svarade herr Billing förnöjd; ty af det vältaliga, förbindliga uttrycket i fru von Horsts ton slöt han till det bästa; ”sådant är ganska billigt, fru syster, och med er tilllåtelse skall jag i morgon afton hemta svaret.”
Men det låg för ingen del i den goda fruns plan, att den omnämnda betänkelsetiden skulle blifva så kort; hon vågade derföre mycket artigt några små ytterligare betänkligheter, nemligen att Maria ej så hastigt kunde taga sitt beslut, samt att hon ansåg åtminstone fjorton dagar böra lemnas henne.
”Ehuru jag ej förstår,” yttrade Billing, ”hvartill en så lång tid är nödig, vill jag likväl med tålamod foga mig efter er vilja.
Det förstås af sig sjelf, fru syster, att hon icke får öfvertalas.
Fritt och otvunget, eller också ej, vill jag hafva hennes ja; och efter den öfverenskommelse vi nu gjort, träffas vi först i dag fjorton dagar.”
Den förälskade grosshandlaren aflägsnade sig efter dessa ord.