Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppå derom af Friherre Anckar swärd, Carl Henrik, och Herr Hjerta, Gustaf, gjord begäran, förklarade Herr Grefven och Ordföranden detta Betänkande, enligt 49 §.
Riksdagsordningen, ytterligare böra hvila på bordet.
Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 8 dennes 78 Den 21 April f. m. under N:o 89 afgifne, och den i3 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt fråga om skyldighet för dem, som anmäla sig till Prestexamen, att ådagalägga tillräcklig kunskap uti Vexelundervisnings-methoden.
Just derföre, att jag nitälskar för Vexelundervisnings-methodens framgång, nödgas jag afstyrka bifall å Utskottets Utlåtande.
Mina skäl dertill äro, att Adjuncter så svagt aflönas i de flesta Stift, att der förefinnes en verklig brist på Prester, att, som det heter, missivera till Kyrkoherdarnes biträden i församlingarne.
Då nu Rikets Ständer ej lära vilja med anslag på stat förbättra desse Prestmans lönevilkor, men deremot stegra kunskapsprofven för deras inträde å tjenstebanan; så befarar jag följden blifva, att ytterligare brist på skicklige Prestämnen uppkommer, och att
Consistorierne derigenom nödsakas antaga personer med underhaltiga kunskaper i vexelundervisning, emedan denna är ett tillfälligt, men Prediko-embetet ett bestämdt uppdrag.
För VexelundervisningsSkolorna uppstår derigenom den olägenhet att, om en af Consistorium behörigen antagen Adjunct sedermera söker att blifva Lärare vid en VexelundervisningsSkola, och tvist uppstår om hans skicklighet dertill framför Klockaren, eller någon dylik ringare Kyrkobetjent, samt Con - Den 2i April f. m. 79 sistoriura, såsom jag förmodar, skall blifva Domaren, försattes Consistorium i den obehagliga belägenhet, att antingen nödgas jäfva sitt förut afgifne erkännande af Sökandens skicklighet, eller ock godkänna honom, ehuru otillräckliga hans insigter i Vexelundervisnings-methoden må vara.
Jag beklagar den Skola, som på sådant sätt skulle erhålla Lärare; och tror, att om man verkligen vill saken väl, bör man ej föreslå åtgärder, som motverka ändamålet.
Jag vågar fästa uppmärksamheten på sannolikheten deraf, att följden af bifall till Utskottets ifrågavarande Utlåtande skulle blifva, att
Consistorierne erhålla skickligare och större antal Candidater till PastorsAdjuncter, än nu är fallet, samt att äfven desse sednare blifva mera belåtne, än de nu äro.
Om nemligen, såsom Utskottet föreslagit, förordnas: "det icke någon Sökande, som till inträde "i ReligionsLärareStåndet sig anmäler, hädanefter må varda till Prestexamen admit”terad, innan han inför vederbörande Consistorium ådagalagt, att han i någon Vexel”undervisningsSkola förvärfvat både erforderlig öfning i Vexelundervisnings-methoden och fullständig kännedom af en sådan ”Skolas organisation;” så skall man snart erfara, att PastorsAdjuncter komma att finnas, som äro skicklige VexelundervisningsLärare, och att, då deras vilkor, medelst 8o Den 21 April f. m. den lön de såsom SkolLärare åtnjuta, blifva förbättrade, äfven skickligare Prestämnen skola anmäla sig.
Jag tror derföre, att Utskottets Utlåtande, såsom innefattande allmän och enskild fordel, och i närmaste sammanhang med det vigtiga ändamålet, allmän bildning, bör bifallas; och får, under erkännande af, att jag gör pig en heder att räknas till dem, som efter förmåga understödja Vexelundervisnings-methoden, anhålla om Proposition till bifall å hvad Utskottet, på sätt jag haft äran nämna, tillstyrkt.
Friherre Cederström_, Jacob: I anledning af Herr von HartmansdorfFs uppgift, att PastorsAdjunkterne äro illa lonta, och att brist på tjenlige ämnen dertill förefinnes, får jag anmärka, att det förra beror af Pastorerne, som sjelfva löna sina Adjunkter, och att om det skulle hända, det någon Pastor vore så njugg, att han ej ville förse sin Adjunkt med skälig lön, äger Consistorium magt att bestämma beloppet deraf.
Beträffande åter den föregifne bristen på yngre Prestmän, så tror jag, att, om den vore verklig, sådant bäst skulle corrigera de öfverklagade små Adjunkts-lönerne, emedan det måtte vara klart, att ju svårare det är att få Adjunkter, ju mindre får man pruta på deras lönevilkor.
I öfrigt är efter min öfvertygelse den tillökning i kun - Densi April f. m. 81 skaper, som nu fordras af Adjunkterne så obetydlig, att man ej deraf bör skäligen kunna befara, att någon afsk räckes från yrket.
Grefve Cronhjelnij Otto August:
Nyttan af Utlåtandets bifallande, hafva Herr Hjerta och Friherre Cederström så fullständigt ådagalagt, att jag derutinnan är af dem förekommen, hvarföre jag endast förenar mig uti hvad de derom anfört; och anhåller i öfrigt, att få göra några anmärkningar mot den första Talaren.
Han liar yttrat, att brist på Adjunkter, och, i följd deraf, äfven på Prester, skulle, genom Utlåtandets antagande, uppkomma.
Jag är öfvertygad, alt så länge Presternes lönevilkor äro i närvarande skick, och så länge dessa platser lemna ett godt brödstycke och således denna del af våra Embetsman kanske är häst lönt, med ringa göromål, skola ej Prester saknas.
Jag hade ej väntat denna anmärkning.
Det besynnerligaste skälet mot Utlåtandet är likväl, att om desse Tjenstemän ej voro rikligt duglige, skulle de mera skada än gagna saken.
Jag hemställer, om icke detta kunde lämpas till alla slags Embetsman och Lärare.
En ArtilleriOfficer t. ex., som tog examen, skulle derigenom mera skada än gagna, om han ej tog den riktigt och väl.
På det viset kunde man säga , att i hvar och en gren kunskapa H. 6 8a Den 21 April f. m. per kunde göra mera skada, än gagn.
Jag får upplysa, att det ej är Presterne, som hafva öfverinseendet öfver Skolorne; men derigenom att Vexelundervisningen blefve bland Prester mera allmänt känd, skulle desse komma i tillfälle att tillse, det de fingo sådane sujetter till Skolmästare, hvilka ej saknade kunskap i användande af denna method.
Jag vill icke anföra några skäl för Yexelundervisningens nytta; ty den, sorn ej medger, att det är af stort gagn att få Vexelundervisningen i alla församlingar spridd, mot den, som drifver en sådan sats, säger jag, kan jag ej anföra några skäl, med hopp att de skola antagas.
Jag tillstyrker bifall å Utskottets Utlåtande.
Anckar sw är d s Carl Henrik:
Jag delar de Ledamöters åsigt, som yrkat bifall å Utlåtandet.
Jag föreställer mig, att det hör blifva af vigt för uppfostran i allmänhet, om unga Prestmän, hvilkas framtida bestämmelse det blir, att vaka öfver uppfostran, äga begrepp om en undervisningsmethod, som äger så många fördelar.
Alla de inkast, som äro anförde mot Utlåtandet, äro vederlagde, utom ett enda.
Jag har trott mig höra, att Herr von Hartmansdorff funnit en olägenhet deruti, att sådane Prester, hvilka af Consistorierne antagas och ej äga tillräckliga kunskaper, kunde finnas vara oskicklige Lärare i Vexelundervisningen, och att Consistorierne skulle Den 2i April f. ra. 83 komma i förlägenhet för Adjunkter.
Jag tror, alt detta ej äger något inflytande på saken, i anseende dertill, att Prestmännen icke ovilkorligt äro anställde såsom Lärare vid Sockenskolorne, utan att det heror på den skicklighet de äga.
Om de dertill begagnas, heror antingen på Stiftarens eller Sockens bepröfvande, allt eftersom de finna att Läraren uppfyller sitt kall „eller icke.
Jag upptäcker således intet skäl till invändning mot Utlåtandet, utan anhåller att det måtte bifallas.
Att jag nitälskar för Yexelundervisningens framgång, hoppas jag, att alla äro öfvertygade om.
Det är just derföre jag ej vill bifalla detta Utlåtande.
Herr von Hartmansdorff har yttrat en likartad tanka, men grundat den på ett annat skäl.
Mitt är helt enkelt.
När man vill befalla en hel Embetsmannaclass, som ännu ej med kärlek omfattat den nya saken, och det vågar jag uttala, att den ännu ej gjort, att lära sig en sak, sorn många föga annat än hata, så motverkar man hvad man vill vinna.
Jag vet, att mitt yttrande är nog kärft; men jag kan, det oaktadt, ej undertrycka min öfvertygelse, det
Vexelundervisningen icke vinner på en sådan åtgärd.
I afseende på Friherre Anckarswärds anförande får jag 84 Den ai April f. m. anmärka, att så länge Författningen om KyrkoRåd ännu gäller, är undervisningen inom Församlingarne, så vida icke en Folkskola underhålles af någon enskild godsegare, ett gemensamt ämne för Kyrkoherdens och KyrkoRådets omvårdnad; och då är det Consistorium, som har afgöranderätten, i händelse af tvist.
Det är ock derföre jag visat, att stridiga förhållanden genom den föreslagna åtgärden kunde uppkomma.
Herr Lefren har redan yttrat i ämnet en tanka, som jag i så måtto biträder, att jag tror, att den största otjenst man kan göra Vexelundervisningen är, att vilja framtvinga den genom påbud.
Slutligen får jag säga, att, om Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt bifalla Utlåtandet, fruktar jag ej långvariga följder deraf; emedan det visserligen vore ett af de beslut vi framdeles fingo först upphäfva, i fall Konungen detsamma bifölle; ty motståndet skulle blifva sådant, att man snart nog komme att ångra åtgärden.
Det förefaller mig oväntadt, att hora någon strid i denna sak, då det ej är obekant, att den i vårt grannrike medfört så goda följder.
I det lilla Danmark finnas 3ooo Lancasterskolor.
De hafva der beredt en så allmän folkbildning, att en kort anblick deraf för 3 år sedan nästan förskräckte mig, såsom Svensk.
Det har skett derigenom, att Styrelsen och Pre - Den 21 A fril f. m. 85 sterskapet hand i hand medverkat till ändamålet.
Skulle vi vara i det beklagliga skick, att den återgångs-anda, som i vissa andra delar visat sig hos oss, sedan år 1809, äfven skulle qväfva allt framgående i vår folkbildning?
Den mening, som framställts, att Vexelundervisningen icke är nyttig, eller rättare, icke lill nytta skulle kunna användas, är ej den allmänna tankan; denna ide'e är sluten inom en liten personal af halflärde polilici, som göra allt hvad de kunna, för att få oss att stå qvar vid våra gamla institutioner, och som motverka allt framskridnings-system, för att de måtte hinna att upp'göra sine systemer, hvarefter verlden i all framtid skulle styras.
Det är dessas bemödanden, jag städse skall söka bekämpa, och som jag måste söka att äfven nu besegra.
Jag kan ej annat än önska, att vi måtte komma till det resultat inom fäderneslandet, att Presterskapet och Styrelsen gemensamt måtte medverka till folkets bildning.
Det är deras ovilkorliga skvldigliet, och ansvar måtte förr eller sednare följa, om de icke det göra.
Det är från denna grund jag tror, att ingen vådlig följd kan uppkomma, om Rikets Ständer hos Konungen begära, att Han måtte ålägga vederbörande, att icke antaga någon till Prest, förr än han aflagt prof på kunskap i den nya läro-methoden.
Det är synnerligen angeläget hos oss, der vården om folkets bildning tillhör Presterskapet.
Åtminstone tyc - 86
Den 21 April f. m. kas Presterne då böra vara skyldige, att hafva gjort sig reda för, huru Yexelundervisningen bör förrättas.
Jag är säker på, att följden af en Rikets Ständers skrifvelse icke kan blifva annan, än en närmare uppmärksamhet af Konungen på ämnet.
Om Konungen funne en så olycklig ställning ega rum inom samhället, som vi nu hört, och hvilket jag i sanning ej befarar, att nemligen ett helt Stånd, ett af Medborgare lönadt, och i allmänhet väl lottadt, Presterskap, skulle anse sig pligtigt att motarbeta folkbildningen och stå qvar vid hvad hittills varit, så tror jag säkerligen, att Konungen skulle vidtaga sådana mått och steg, som det allmänna kräfde, hvarigenom detta Stånd stannade i den belägenhet, att det måste för framtiden ändra sina åsigter.
Det är för att gifva Konungamakten större kraft i detta afseende, och på det en allmännare kännedom om Vexelundervisningen måtte vinnas, som jag anhåller om propostion till bifall å Utlåtandet.
Ut skottet hade föreslagit, att nuvarande Presterskap ovilkorligen skulle förskaffa sig kunskap om Yexelundervisnings-methoden och ånyo undergå examen, tror jag, att det hade varit skadligt, och att det kunnat hafva den följd, som Herrar von Hartmansdorff och Lefren befarat; men då det ej är fråga om annat, än att de personer, som framdeles Den 21 April f. m. 87 ingå i Prest-embetet, skola åläggas, att skaffa sig kunskap om denna method, ser jag ej, att fördomen hos de gamla männen kän ligga emot den af de yngre förvärfvade kunskap.
Man skulle eljest förbjuda all ändring af examina i hvad fall som helst.
Vi skulle t. ex. ej i Sverige varit långt komne i Vaccinationen, om det icke hade blifvit ålagdt personer, att vara kunniga i denna sak.
Jag är öfvertygad, att saken går utan ovilja; och om än några finnas af Presterskapets äldre ledamöter, som kunna hafva fördomar mot saken, är det likväl icke förhållandet med bela totaliteten, och många finnas, som älska den, och som troligen komma att snarare arbeta för, än emot den.
Vi veta ännu icke, huruvida PresteStåndet bifallit Utlåtandet.
Det skulle kunna hända, att PresteStåpdet icke lägger sig emot en sak, som det borde finna liberalt att antaga.
Friherre sénckarswärd:
Jag har ej uppfattat Författningen om KyrkoRåd på samma sätt, som Herr von Hartmansdorff.
Jag tror, att den tillämpning, han deruti sökt, ej sträcker sig längre, än till Kyrkobetjeningen, såsom Klockare m. fl. Jag tror, att då han medgifvit, att, om en enskild man stiftat en skola, lian eger rätt att efter godtfinnande till- och afsätta Lärare, så måtte också KyrkoRådet ega samma rätt; emedan en sådan person ej kan innefattas under benämningen af Kyrkobetjening.
Det är endast 88 Den ai April f. m. i fråga om personer, hvilka höra under denna benämning, som saken går till Consistorium, i fall klagomål uppstå.
För öfrigt måste jag bekänna, att det i högsta grad väckt min förundran att höra omnämnas den stora motståndskraft, som, i anseende lill det nu ifrågaställde anspråk å prestbildning, skulle egå rum.
.Tåg hoppas, att jag orätt uppfattat hvad i detta afseende blifvit yttrad t, och skall gerna emottaga den tillrättavisning, som i sådant hänseende kan lemnäs; men då man sagt, att, om äfven Konungen lemnade sitt bifall till hvad nu är föreslaget, man ändå snart skulle finna sig tvungen att frångå sitt beslut, måste jag bekänna, att från ett sådant tillstånd uppkommer hos Lagstiftningen en ännu större förbindelse, att icke allenast söka böja en sådan kraft, utan helt enkelt bryta den; ty den bör ej kunna tillvara inom ett ordnadt samhälle.
Jag förenar mig, i följd deraf, ytterligare med dem, som yrkat bifall å Utlåtandet, och hoppas, att ej inom vårt samhälle finnes en motståndskraft mot hvad upplysningen med stadgadt omdöme ansett hafva företräde för det gamla.
Jag är så fullkomligen öfvertygnd om nyttan af Vexelundervisningen, att jag tror Lagstiftningen ej böra underlåta att befrämja den; och jag vet ej något säkrare och lindrigare sätt, än det Utskottet föreslagit, nemligen Den ai April f. m. s9 att sätta dem, som närmast Lafva inseende öfver folk-undervisningen, uti nödvändighet, att åtminstone lära känna denna method.
Utom det föreslagna tvånget skulle de ej med den säkerhet, som Lagstiftningen bör fordra, förvärfva ifrågavarande kännedom.
Hvad åter angår en Talares yttrande, nemligen att det tvång, som skulle åläggas Prestcandidaterna, alt förskaffa sig kunskap derom, skulle väcka ovilja deremot; så tror jag, att denna fruktan är öfverflödig.
Så vidt jag känner menniskosinnet, får man mera kärlek till en god sak, ju mera man lär känna den.
Om blott Läraren är noggrann, att ej låta personen slippa igenom med halfva kunskaper, utan tillhåller honom att vinna tillräcklig kännedom i ämnet, är jag säker, att den blifvande Prestmannen alltid skall bibehålla kärlek derföre.
Jag tillstyrker således bifall å Utlåtandet.
Jag ber om ursäkt, att jag ännu en gång i denna sak anhåller om ordet.
Herr Hjerta har anfört
Danmarks exempel; jag får, i anledning deraf, gifva några upplysningar, som jag är i tillfälle att lemna.
Vi känna alltför väl, att Vexelundervisningen i Danmark mindre berodde på Presterskapet, än på några få individer, som hade nog klokhet, att ej stöta sig med Presterna.
De voro högst varsamma i denna fråga, som Utlåtandet nu vill med en befallning bestämma.
De voro till den grad 3° Den 21 April f. in. försiktige, att det ej ens var befaldt att metlioden skulle införas, utan det berodde på Presterskapet oell SkolStyrelsen.
Sedan sökte man öfvertala Presterna, att med sitt nit biträda saken.
Jag har särskildt talat med den person, som mest verkat för denna sak i Danmark; och det är af denna person, som jag insupit den tanka, att det är vigtigt att ej gå till vägg, med tvång.
Vårt Presterskap önskar visserligen upplysning, men på sitt eget sätt, och de vilja ej låta forcera sig alt tro saker vara goda, innan de fått pröfva, om de verkligen äro det.
Under förklarande af min varmaste kärlek för underv.isnings-methoden, och af mitt erkännande af det vackra i Motionärens afsigt, kan jag ej annat än afstyrka bifall till Utlåtandet.
Det är med verk lig förlägenhet jag uppträder emot den siste Talaren, hvilken är så allmänt känd för den nytta han gjort Vexelundervisningen i vårt land.
Jag kan dock icke gå in på de principer lian sednast anfört.
Jag tror, att man ej befaller en Embetsmannaclass att antaga en method, när man säger, att ynglingar, sorn skola hädanefter inträda på denna bana, skola undergå en examen i delta ämne.
Om dessa ynglingar redan äro så intagne af obscuranlisme, alt de ej vilja lära denna method, så är det förmånligt för Staten, att de vända sin håg åt ett annat yrke.
Jag kan ej hysa någon farhåga, Den ai April f. m. 91 att man genom det föreslagna stadgandet skulle stöta Presterskapet.
Jag tror, att då denna method är bättre, än de förut befintlige, ' och då man ej ålägger de nuvarande Presterne, alt sjelfve lära sig den, är vårt Presterskap för upplyst att göra sig förtjent af en sådan beskyllning.
Hvad angår frågan om KyrkoRåden, så tror jag ej, att de ega någon beslutandc-rätt att afsätta Skolmästare.
De äro endast organer för Sockenstämmorne, och desse äro principaJerne i delta fall.
I * Herr von Hartmansdorff:
Jag bar ej bär tillstädes Författningen om Sockenstämmor och KjhkoRåd, och kan således ej uppläsa §:n, angående Consistoi iernas högre pröfhingsrält; men en hvar torde erinra sig dylika genom Tidningarna bekanta mål, t. ex. det, som angick Skolan i Carlskoga församling, hvarigenom man kan erinra sig, alt målet fullföljdes till Consistorium och derifrån till Konungen.
Hvad som blifvit sagt om den Danska Allmogens upplysning vill jag ej bestrida; men jag skulle ej vilja, att vi tillbylte oss dessa så kallade upplysta Bönder för vår oupplysta Svenska Allmoge.
Det har äfven blifvit ytlradt af Friherre Anckarswärd, alt det motstånd, som man befarade, just borde tillintetgöras genom påbudet.
Jag har ej omtalat något annat motstånd, an det som ligger i sakens na - 91 Den ai April f. m» tur, och det plägar vara oöfvervinnerligt af författningar.
Alt fordra kunskaper nästan i allt af dem, som hafva den ringaste aflöningen bland alla Tjenstemän i Riket, eller af Adjunkter, hvilka ofta hafva mindre i lön än en Inspector eller en alldeles olärd Rättare, det är fåfängt; ty fattigdomen är alla vackra projeclers graf.
Herr Tham , Wolrath:
Jag kan ej lillla a k a h A11 a min förundran deröfver, att man vill beskylla Presterskapet att motverka Vexelundervisuingen.
Jag har väl haft det obehag, att se ett Consistorium söka motverka den; men då jag har så många andra exempel på ett motsatt förhållande, och då jag tror, att i allmänhet Styresmännen för Consistorierne äro för den förbättrade methoden, så anser jag beskyllningen, det PresteStåndet vill motverka densamma, vara förhastad; men om ock så skulle vara, att personer finnas, som hysa sådant tänkesätt, kan jag ej finna annat, än att det är tjenligast, att Statsmakterne fatta ett beslut, hvarigenom de hädanefter ordinerade Prester förmås att aflägga denna fördom.
På det exemplet om Carlskoga-målet icke må förvilla någon, som ej känner förhållandet, får jag upplysa, ’att det icke är tillämpligt här.
Der var ej fråga om afsättning af en Skolelära - Den 21 April f. m. 93 re, utan då en del af Församlingen, och den aktningsvärda Pastorn derstädes, voro emot den andra delen af Församlingen , var det fråga, hvem som skulle slita tvisten, om en skola skulle finnas eller ej.
Sådant var delmålet, som omtalades, och det har ingen analogi med detta ämne.
Dessutom hemställer jag, om, när man sagt, att det skulle stöta Presterskapet att man utgaf en sådan Författning, man då icke äfven sagt, att detta Stånd vore emot saken och skulle vilja sälta sig emot den.
Friherre Anckarswcird:
I anledning af den utaf
Herr von Hartmansdorff gjorda framställning, om äfventyret af ett folkbyte emellan Danmark och Sverige, instämmer jag med Herr von Hartmansdorff, och är glad, att det icke kan komma i fråga, om än en önskan i det afseendet kunde ega rum; men om Danska folket har en större bildningsgrad, då förklarar jag, i motsats mot Herr von Hartmansdorff, att jag gerna vill tillbyta Svenska Allmänheten en sådan högre bildningsgrad, emedan den vore förmånlig.
Hvad åter angår Herr von Hartmansdorffs yttrande, att man fordrar för mycket af illa lönte Prestman, så tror jag mig deruti finna en motsägelse, då jag anser säkert, alt Herr von Hartmansdorff är öfvertygad om nödvändigheten af Prestbildning i allmänhet.
Man kan ej af Prester fordra för mycket, och det lilla tillägget 94 Den 21 April f. m. om kännedom af Vexelundervisnings-metlioden måtte vara ganska litet emot de öfrige anspråk på kunskaper, som samhället fordrar af en person, hvilken inträder i Prestembetet, för att uppfylla ett sådant Embetes åligganden.
Jag tror, att om fattigdom kan för till Prest-embetet studerande förebäras såsom ett hinder emot inhemtande af kunskaper i Vexelundervisnings-melhoden, så måste deraf följa, att man inskränker anspråken å prestbildning i allmänhet, emedan den ringa fordran af Vexelundervisnings-methodens inhemtande icke mätte vara af särdeles betydenhet, i jemförelse roed öfrige för ett värdigt uppfyllande af Prest-embetet erforderlige kunskaper.
Herr Grefven och Ordföranden frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg öfverläggningen fulländad.
Hvarefter Herr Grefven och Ordföranden framställde proposition till bifall ä Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskottets ifrågavarande Utlåtande; hvilken proposition med Ja besvarades.
Ridderskapet och Adeln åtskiljdes kl. 3 eftermiddagen.
Den 21 Apri 1 e. ra.
Tisdagen den 21 April 1829.
O I anseende till Hans Excellence Herr Gref vens och LandtMar skalkens frånvaro, tog Grefve Brahe, Magnus, såsom den äldste närvarande Grefven, klubban.
Herr Rosenqvist, Fredrik Leonhard, bade inlemnat ett Anförande, söm upplästes, så lydande:
Då Kongl. Maj:ts, den 6 sistl.
Mars, till Rikets Ständer afgifne Nådiga Proposition, angående förändring och tillägg i Ansvarighets-Lagarne för Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och RiksgäldsContoiret, samt Directeurerne vid LåneContoiren i Götheborg och Malmö, jemföres med den, uti Rikets Ständers i December månad år i8a3 till Kongl. Maj:t aflåtne underdåniga Skrifvelse intagne Ansvarighets-Lag för de af Rikets Ständer förordnade Directeurer vid LåneContoiren i Götheborg och Malmö, och med de under den i Maji 1810 utfärdade 2tne serskilda Ansvarighets-Lagar för Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och RiksgäldsContoiret, vill det vid första påseendet synas, som hade den Kongl. Pro* positionen endast 2.*ne ändamål, nemligen finnande af enhet i Lagstiftningen och bi - 96 Den 2i April e. m. behållande åt Konungens Högsta Domstol af rättigheten, att fastställa eller upphäfva ett af HofRätt fattadt beslut.
Af dessa anledningar har Kongl. Maj:t ock från den, under 8 April 1834, kungjorde Ansvarighets-Lagen för Directeurerne i LåneContoiren uteslutit den af Rikets Ständer, för deras del, beslutade 6 §., så lydande: "Öf”ver Hof-Rättens Utslag i dessa mål kurtina väl underdåniga besvär hos Kongl. ”Maj:t anföras; dock må den Directeur, ”sorn genom Hof-Rättens beslut blifvit för"klarad förlustig
Dirccteurs-befaltningen , ”ehvad Hof-Rättens beslut ändras eller icke, ”eller den klagande benådas, icke i sin förr ”nämnde befattning kunna insättas, utom "af Rikets Ständer”; äfvensom Kongl.
Maj:t nu i Nåder föreslagit, att 10 §. uti Ansvarighets-Lagen för Fullmäktige i Banken, och 11 §. uti den för Fullmäktige i RiksgäldsContoiret, samt Ansvarighets-Lagen för Directeurerne vid LåneContoiren i Gölheborg och Malmö, kunde få en sålunda förändrad och lydande redaction: ”Är den ”tilltalade eller åklagaren missnöjd med Hof”Rättens