Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den vänskap, som knöts emellan den finska och den svenska studenten, blef af större betydelse än ynglingars vänskap vanligen brukar vara.
Min far tog graden, gifte sig och blef fader till en dotter.
Han afled medan jag ännu var minderårig.
Kellgren skref vid min fars död till hans änka och erbjöd henne ett hem hos sig och att upptaga mig såsom eget barn.
Hon antog tillbudet, emedan hon var fattig, men kom aldrig längre än till Stockholm, där hon insjuknade och afled.
Kellgren reste själf till hufvudstaden för att afhämta mig, som vid fem års ålder stod utan både far och mor.
Vid ankomsten till Floby omfattades jag af min fostermor, fru Kellgren, med så mycken ömhet, att mitt barnahjärta icke kände de stora förluster, det gjort.
Äfven de båda sönerna, Jonas och Johan Henrik, som voro äldre än jag, visade mig stor välvilja.
Jag fattade också från första ögonblicket en innerlig tillgifvenhet för dem, isynnerhet blef Johan Henrik mig kär.
Prestgården.
Han var också en ovanlig och till både förstånd och hjärta rikt utrustad gosse.
Året efter min ankomst till Floby afreste Johan, hvars undervisning fadern ditintills skött, till gymnasiet i Skara.
I det hem, där jag nu uppväxte, kunde de mänskliga fullkomligheterna icke annat än utveckla sig.
Kellgren var en man med ovanlig bildning, med stor kärlek till vitterheten och de sköna konsterna.
Han skref vers, var mycket musikalisk och ägde kännedom i målning.
Han var så rikt begåfvad och i besittning af så stor beläsenhet, att han måste väcka beundran hos sina barn och sin omgifning.
Prestfrun i Floby var ett lika älskvärdt fruntimmer som hennes man var intellektuelt öfverlägsen.
Jag inandades således en atmosfer af bildning, fromhet och husliga dygder, som borde verka välgörande på min framtid.
Om jag fått kvarstanna i detta prestgårdshem, tilldess min själ hunnit mogna, borde det af mig hafva blifvit någonting bättre än det blef; men mitt öde var icke att få uppväxa bland dessa ovanliga människor.
När jag var tio år, ankom bref från min farbror i Finland, hvaruti han yttrade sin önskan att adoptera mig såsom egen dotter, emedan hans bägge barn hade dött.
Jag skulle ofördröjligen komma öfver till Åbo, på det han och hans sjukliga hustru i mig skulle kunna erhålla en tröst och ersättning för de förluster, som drabbat dem.
Min far hade i lifstiden lefvat på mindre vänskaplig fot med sin bror, så att denne vid hans död icke velat göra något för sin svägerska eller brorsdotter.
Nu, då han själf blifvit barnlös, föllo hans tankar på mig.
Min fosterfader ägde icke någon förmögenhet och hade dessutom barn själf.
Han kunde således icke annat än glädja sig åt den lyckliga vändning mitt öde tagit, och jag sändes öfver till Finland 1763.
Fem år därefter ankom Johan Henrik till Åbo, för att såsom student därstädes fortsätta sina studier.
Jonas Kellgren hade redan ett par år förut aflagt studentexamen, och mina bägge fosterbröder bodde nu i närheten af min farbrors hem, där de mottogos med största gästfrihet.
Min faster var ett vackert, men flärdfullt fruntimmer, som uppfostrade mig i ytlighet och fåfänga.
Om det varit möjligt att helt och hållet förkväfva de goda frön, som af Kellgren och hans maka blifvit nedlagda i min själ, så sökte hon göra det.
Till viss grad lyckades hon äfven; men åsynen af mina fosterbröder upplifvade de förbleknade minnena; Johans närvaro isynnerhet, återkallade i min själ hågkomsten af mitt barndomshem och min tillgifvenhet för honom.
Johan var en yngling med så sällsynta egenskaper, att han måste vinna hvars och ens sympati.
Hans hälsa, redan då försvagad genom öfveransträngdt arbete, var visserligen vacklande; men lifligheten i lynnet ersatte bristen på fysiska krafter.
Det ovanligt snillrika i hans konversation och hans angenäma umgängessätt, förvärfvade honom vänner och beundrare.
Hans kamrater ansågo honom visserligen för trumpen, egensinnig och förbehållsam, eftersom han i allmänhet undandrog sig umgänget med dem; men då han någon gång deltog i deras samkväm, roade han genom sin kvickhet och satir.
Alla lediga stunder tillbragte han i min farbrors hus, sällskapande med mig och min faster, som var särdeles road af den artige och underhållande ynglingen.
Man påstod, att jag var en vacker flicka, hvilket jag litet eller alls intet tänkte på, emedan alla mina tankar voro fästa vid Johan.
Jag älskade honom med den mest svärmiska beundran, och alla andra intressen bleknade bort för detta enda, som upptog min själ.
Redan tredje året af Johan Kellgrens vistande i Åbo, hade han sagt mig, att jag var den, han höll kärast.
Jag var, såsom han påstod, hans sångmö förkroppsligad.
Jag skulle bli hans framtid, hans lycka och hans stolthet.
»Man påstod att jag var en vacker flicka.»
Jag älskade den unge poeten, och vi ägde alla skäl att hoppas på framtiden.
– Jag skulle en dag bli ägarinna af en stor förmögenhet; han var utrustad med snille och skulle en dag förvärfva sig ett äradt namn.
O, huru lyckliga voro vi icke under denna tid af sköna framtidsdrömmar!
Min faster, en föga djupsinnig kvinna, såg i vår ömhet icke någonting annat än en vanlig barndomsvänskap och fäste icke någon vikt därvid, utan lät den fritt få utveckla sig.
Min farbror åter hade fattat stor tillgifvenhet för Johan och gynnade en böjelse, hvilken fullkomligt öfverensstämde med hans önskningar.
Då Johan höstterminen 1771 återkom till Åbo, hade min faster fått en plan i sitt hufvud, den hon beslutat att förverkliga, nämligen att göra mig till grefvinna.
Anledningen till denna barnsliga åstundan var grefve **hjelm, som visade sig särdeles enträgen i sin uppmärksamhet och ägnade mig en hyllning, som utgick från en djupare känsla än den mina vanliga tillbedjare ägnade mig.
Grefven var vacker, artig, ridderlig och hade ett gammalt namn, som gjorde intryck på min fasters fåfänga.
Under Johans frånvaro hade grefven för mig varit en förströelse.
Jag saknade mod att afsäga mig hans hyllning och gaf därigenom anledning till den förmodan, att jag icke upptog den illa.
Vid Johans återkomst blef min glädje så stor, att allt annat förglömdes.
– Grefven var såsom hade han icke funnits, och han började misstänka, att han icke var den, som stod främst i min ynnest.
Faster fick stor anledning till oro, då hon nu föll på den tanken, att det möjligen kunde vara någonting mera än barndomsvänskap, som fäste mig vid Johan.
Hon var likväl icke sinnad att uppoffra sina äregiriga planer, och hon skulle bestämdt förbjudit Johan att besöka oss, så framt icke hennes man satt sig däremot.
Fåfänga kvinnor äro vanligtvis intriganta, och ehuru min faster icke hade några utmärkta själsgåfvor, ägde hon likväl förmågan att, när så erfordrades, spinna ihop en liten intrig för befrämjandet af sina önskningar.
Hon höll också god min, visade sig vänlig emot Johan, men lämnade honom och mig så få tillfällen som möjligt att vara tillsammans.
Då hon och grefven talade med mig om Johan, framställde de honom såsom en kall förståndsmänniska.
Hon brukade yttra:
“Ifall Johan Kellgren någon gång kommer att fästa sitt hjärta vid en kvinna, skall kärleken likväl alltid spela en underordnad roll i hans lif.
Han är född till bokmal, och af hjärtat beklagar jag den, som fäster sig vid honom; hon kommer allt att få många bittra stunder.“
Därpå suckade faster.
Talade hon åter om grefven, så berömde hon honom och sade, att det syntes huru högt han älskade mig.
Denna taktik gjorde önskad verkan.
Jag började finna Johans väsende kallt; detta, i förening med att faster på allt vis hindrade oss att få utbyta tankar, förvandlade min känsla från svärmisk entusiasm till en orolig och misstänksam passion.
Då jag i mitt hem icke kunde tala vid Johan och af honom höra, att jag allt fortfarande var älskad, beslöt jag att möta honom ute, för att gifva honom del af de tvifvel på hans tillgifvenhet, som uppstått i min själ.
Jag skref några rader och bad honom möta mig då jag företog en promenad.
Det första han då yttrade var:
“Bertha, detta möte plågar mig, och du måste afstå ifrån att sålunda träffa mig.“
“Afstå,“ utropade jag häftigt; “det vill säga, du önskar, det jag skall försaka att få tala vid dig.
Johan, Johan, faster har rätt, då hon säger, att du icke förmår älska.
Om du det gjorde, skulle du vara den förste att begära ett möte med mig.“
Jag var djupt sårad af hans ord och färdig att utbrista i gråt.
Johan såg på mig med en blick, som uttryckte så mycken kärlek, att den borde hafva hämmat mina tårar.
“Om jag icke älskade dig så högt, som jag gör,“ sade han, “skulle jag icke underkasta mig att icke få växla några kärleksfulla ord med dig.
Nu gör jag det därför, att jag icke vill köpa denna lycka på bekostnad af ditt rykte.
Jag vill icke vara lycklig, då du, för att bereda mig min sällhet, tvingas att afvika från sanningens väg.“
“Rykte, sanning!“ utropade jag, som icke kunde fatta hans tankegång.
“Huru kan du i detta ögonblick hafva sinne därför?“
“Säg snarare, huru skulle jag nu glömma något häraf, då det handlar om dig, som är mig kärare än min egen ära.“
“Ja, du kan verkligen tänka därpå, emedan du icke förstår att älska, eljes skulle det reta dig, att faster gör allt för att hindra oss från att vara tillsammans.“
“Hvem säger dig, att jag icke lider däraf,“ inföll Johan; “min Bertha, aldrig skall något lidande förmå mig att locka dig från hvad som är sant och rätt.
Hellre må vi skiljas.“
“Johan, du är afskyvärdt kall,“ stammade jag, uppretad af hans lugn.
“Om jag förefaller dig sådan, min älskade, så sök orsaken däruti, att det på mig gjort ett pinsamt intryck, att du skall behöfva anlita smygvägar för att träffa mig.
Det kan ju hända, att du en gång upphör att vara sann äfven inför mig, ifall du vänjer dig vid förställning.“
Jag förstod icke det högsinta i hans handlingssätt, jag såg däruti endast en bekräftelse på fasters och grefvens ord, att han icke kunde älska.
– Johans tal, dikteradt af den renaste sedliga känsla, sårade mig.
Mitt svar blef kort och kallt, och då vi skildes, var jag missnöjd in i hjärtat.
Vid vår port mötte jag grefve Arvid **hjelm.
Han sade mig tusen vackra saker och visade mig en så öm uppmärksamhet, att den bjärt stack af emot Johans allvarliga föreställningar.
Om jag gått att möta grefven, huru tacksam skulle han icke hafva varit.
– Allt nog, jag fick den olycksaliga idén att vilja väcka Johans svartsjuka och drifva det därhän, att han skulle bönfalla om ett dylikt möte som han nu ogillat, att jag gifvit honom.
Någon tid förflöt.
Faster märkte, att jag sysselsatte mig mera med grefven och mindre med Johan.
Hon blef idel solljus mot den senare och omfattade honom med all den ömhet, hon förr visat.
Ja, jag misstänker, att hon anförtrodde honom upptäckten af att jag älskade grefven, ty Johans väsende blef mera tillbakadraget och hans panna mulen.
Jag såg att jag lyckades plåga honom, och detta gladde mig.
Jag drömde redan om det ögonblick, då Johan, drifven till det yttersta skulle bönfalla om en förklaring.
Jag kände likväl icke det lynne med hvilket jag lekte, eller den karakter jag sålunda hoppades kunna böja.
Sedan Johan någon tid varit ögonvittne till huru jag uppmuntrade grefven, blefvo hans besök mera sällsynta.
Frågade farbror eller faster, hvarför han kom så sällan, svarade han:
“Jag har så mycket att läsa, för att till våren eröfra lagerkransen.“
Faster hviskade då till mig:
“Hans studier och böcker äro allt för honom.“
Jag led af dessa ord och tog Johans uppförande för det största bevis på kallsinnighet.
En dag kallade farbror mig in till sig.
“Hör på, Bertha,“ sade han, “håller du Johan kär?“
“Hm, hm, hvad vill detta säga, skulle jag ha’ misstagit mig, och du verkligen tycka om grefven?“
Nu gret jag ändå häftigare.
“Jag skall säga dig, att om du hyser tillgifvenhet för Johan, så var på din vakt, att du icke spelar bort hans.
Han är icke någon vanlig gosse, utan en yngling, som en dag kommer att göra heder åt sitt fosterland.
Han är finkänslig och stolt, om du sårar honom, skall han icke förlåta det.
Afskeda grefven och laga att det blir godt och väl emellan Johan och dig.
När han tagit graden, kunnen I ju förlofva er.“
Farbror klappade mig på hufvudet, och jag gick gråtande upp på mitt rum.
Sedan jag blifvit något lugnare, beslöt jag att gå ut.
Kanske fogade slumpen så, att jag mötte Johan och då ville jag förklara mig.
Ödet hade emellertid den gången gjort sig till min lyckas fiende, ty jag träffade i stället grefven, och han följde mig.
Då vi veko af ifrån torget, befunno vi oss midtför Johan.
Han såg på mig med sorgsen blick hälsade och skyndade förbi.
Den ena dagen gick efter den andra, utan att han kom till mitt hem.
Slutligen bad jag farbror skicka och bjuda honom.
Han infann sig, men var blek och tyst, så att jag förlorade all lust att närma mig till honom.
Faster var ytterst vänlig och talade oupphörligt om, huru mycket jag skulle få i hemgift, och hvilket godt parti jag borde vara för en fattig, ung man; han skulle genom giftermål med mig komma till fullkomligt oberoende o. s. v.
Under det faster så talade, såg jag Johans ansikte växla uttryck, och hans sätt blef ännu mera stelt.
Slutligen inträdde farbror, och nu tystnade hans fru.
Något senare infann sig grefven.
Johans kalla sätt hade retat mig, så att jag visade mig mycket glad öfver grefvens ankomst, och började skämta med honom.
Farbror gaf mig stränga, och faster gillande ögonkast.
Ändtligen reste sig
Johan för att gå; men farbror höll honom kvar, och då vi superat, måste grefven bocka sig.
Då han kysste min hand till afsked, hviskade han:
“Gör ni någon promenad i morgon?
Jag skulle känna mig bra lycklig, om jag finge ledsaga er.“
Mina ögon föllo på Johan, som stod helt nära.
En olycklig ingifvelse förledde mig att besvara grefvens fråga jakande, för att därigenom hämnas på Johan, hvilkens ansikte därvid öfverdrogs af en ovanlig blekhet.
När grefven gick, ledsagades han af faster ut i salen, och för några ögonblick voro Johan och jag allena.
Jag vände mig hastigt till honom i hopp, att han skulle uttala någon förebråelse; men jag bedrog mig.
Han såg icke åt mig utan betraktade med stort intresse en tafla, som hängde öfver soffan.
“Johan!“ utropade jag och tog ett steg emot honom.
“Hvad önskar Bertha?“ frågade han.
“Har du då ingenting att säga mig?“ yttrade jag och var nära att kväfvas af sinnesrörelse.
“Hvad skulle väl jag hafva att säga.
Mina ord skulle endast ljuda alltför skärande i dina öron.
Jag vill ej våga försöket att tala sanningens språk.“
“Gör det ändå,“ sade jag, och mitt hjärta slog häftigt.
“Bertha, jag har blott en enda fråga att göra dig.“
“Det var icke särdeles mycket efter flera veckors tystnad.
Vet du, Johan, ditt uppförande har varit ovärdigt!“ utbrast jag.
“Mitt!“ han såg på mig.
En flod af förebråelser och anklagelser halkade öfver mina läppar.
Jag var uppretad och alldeles kommen ur jämnvikt.
Mina beskyllningar blefvo besinningslösa och orättvisa.
Johans ansikte uttryckte först bestörtning, så harm och slutligen sorg, då jag anklagade honom för hvad jag själf brutit.
Han suckade djupt och sade:
“Svara mig ärligt, Bertha, hvem af oss två, grefven eller mig, älskar du?“
“Hvem anser du vara mest värd min kärlek?“ utropade jag.
“Den som vid alla tillfällen visar mig ömhet, eller den, som i likhet med dig, försummar och sårar mig?“
“Om hvad du nu säger vore sanning, då ...“
“Förtjänar grefven min kärlek!“ skrek jag, “och han äger den äfven.“
“I sådant fall, Bertha, hafva vi ingenting vidare att säga hvarandra,“ inföll Johan.
“Jag har blott en bön, att du icke genom möten med grefven måtte spela bort dens rykte, som varit mig kärare än min egen lycka.“
Johan gick, utan att jag kallade honom tillbaka.
Morgonen efter denna afton inträdde faster till mig.
Hon lofsjöng grefven som vanligt, talade om att han fått ett arf, och att hans kärlek således var fullt oegennyttig.
Därpå frågade hon, om jag icke ämnade mig ut, och då jag svarade nej, förklarade hon, att vädret var så vackert, att jag bestämdt borde göra en liten promenad.
Hon sade äfven något om, huru tråkig Johan blifvit, att han visade sig bra likgiltig och mera dylikt, som kunde reta upp min fåfänga.
Resultatet blef, att jag företog en promenad.
Jo, att Johan mötte mig och grefven.
Jag läste i hans ansikte, att allt nu var slut.
Slut var det äfven; ty då jag kom hem, låg där ett bref från honom, hvaruti han förklarade, att han älskat mig högst af allt på jorden, att han aldrig skulle så älska någon annan, att jag varit den unge skaldens skönaste dröm; men att allt nu var förbi.
Hjärtlöst hade jag lekt med honom, och han bad mig förskona grefven från att dela samma öde.
Jag var förtviflad och skref utan att veta hvad.
Han återsände brefvet ouppbrutet.
Det var och förblef omöjligt att åvägabringa någon försoning.
Farbror talade vid honom, hans enda svar blef:
“Jag har älskat Bertha, men jag gör det icke mer, och hon har själf sagt, att hon älskar grefve **hjelm.
Antingen talade hon sanning då, eller gjorde hon det, när hon sade sig älska mig; i båda fallen har hon gäckats med mitt hjärta, och jag kan icke tro på henne.“
Farbror frambar Johans svar.
Huru djupt smärtade det mig icke!
Johan blef kort därpå promoverad och lämnade Åbo.
Jag gifte mig året därpå med grefve Arvid **hjelm.
På min bröllopsdag erhöll jag följande rader af Johans hand:
“I det sköna, goda och upphöjda ligger all mänsklig tillfredsställelse; uti den harmoniska öfverensstämmelsen i det rena af våra handlingar och det rena i våra känslor, vår lycka.
– För dygdens utöfvande, för pliktens vårdande, blef kvinnan begåfvad med så rika egenskaper, att lifvets gåta bör af henne kunna lösas.
– Må Bertha blifva idealet af en hustru liksom hon en gång för skaldens inbillning var idealet af kvinna.“
Johan Kellgren hade blifvit magister 1772.
Vid ännu icke fyllda tjuguett år hade han afslutat sina akademiska studier.
Hans far hade redan året förut aflidit och lämnat ingenting efter sig, så att den unge, snillrike magistern måste genom konditionerande förskaffa sig sin utkomst.
Den 2 december 1773 var Kellgrens tjuguandra födelsedag och min bröllopsdag.
Jag flyttade med min man till Sverige.
Den bittra lärdom jag fått ingaf mig den önskan att söka blifva en god hustru.
Vi tillbragte några år på en af min mans egendomar.
I oktober 1778 flyttade vi till Stockholm, och jag erhöll då den underrättelsen, att Kellgren var informator hos generallöjtnanten
Meijerfelt, med hvilken min man var besläktad.
Vi gjorde visit därstädes och blefvo af den oemotståndligt intagande grefvinnan emottagna på det förbindligaste.
Jag for hem från Meijerfelts bedröfvad och nedslagen.
Det stod klart för mig, att
Kellgren med sitt sinne för det sköna och sin fina smak måste, genom den dagliga sammanvaron med ett så älskvärdt fruntimmer, vara utsatt för en fara, som ovillkorligen skulle störa hans hjärtas frid.
Några dagar efter besöket hos Meijerfelts utkom första numret af Stockholms-Posten, som utgafs af Kellgren och Karl Lenngren.
Nästan samtidigt därmed vann han ett pris i Vitterhetsakademien för poemet “En ynglings inträde i världen“, och med anledning häraf hade grefvinnan Lovisa Meijerfelt en liten fest i sitt hem för den snillrike informatorn.
Jag var en bland de utvalda som blifvit bjudna till denna lilla fest.
Med högt klappande hjärta inträdde jag i grefvinnans salong, där alla redan voro samlade.
Jag såg likväl endast tvenne personer, grefvinnan och Kellgren.
Mera än fem år hade gått till ända, sedan de band sletos, som fäste hans och mitt hjärta vid hvarandra.
Fem år af ånger och sorg; af ansträngning och botgörelse för mig; af framgång och triumf för honom.
Han var nu en ung man, vid hvilken allas blickar, till och med konungens, voro fästa.
Hans namn var firadt och hans snille hade ställt honom högt öfver mängden.
Jag däremot var en kvinna som missförstått sin kallelse, då jag gift mig utan kärlek med en förnäm man, och som visserligen sökt göra uppfyllandet af sina plikter till sin lefnads lycka, men som det oaktadt icke förmådde ur sitt hjärta bannlysa en annans bild.
I det ögonblick jag återsåg Johan, älskade jag honom lika högt, som under vår kärleks första vårdagar.
Några sekunder måste jag dröja för att samla krafter innan jag förmådde gå fram till min mans fränka och hälsa på henne.
Hvilken förledande varelse hon var, kan man måhända föreställa sig, då man ihågkommer, att Kellgren döpte henne till en af de tre gracerna.
Då jag hälsade på grefvinnan, drog Kellgren sig tillbaka; men i nästa ögonblick vände jag mig till honom.
Johan Henrik Kellgrens ansikte hörde till dem, som man aldrig förgäter, och likväl föreföll det förändradt för hvarje gång man såg honom.
Äfven jag tyckte att han vid hvarje återseende var sig lik och ändå olik.
Om detta varit fallet förr, huru mycket mer nu, då fem år gått till ända, utan att vi träffats på hela denna tid.
Denna nu antydda egenhet i hans utseende, härledde sig helt och hållet därifrån, att ansiktet ärligt tolkade hvad hans hjärta kände och att dess muskler, hastigt rörda och spända, förenade sig med hans lifliga ögon att göra uttrycket växlande.
Där återspeglades hvarje ny tanke, känsla eller idé.
Var han allvarlig, så låg det djup och bestämdhet däröfver; uppklarnade det till löje, tyckte man, att glädjens och skämtets änglar lånat det just denna prägel af fin satir och sprittande liflighet; rördes hans hjärta af någon ömmare känsla, så bredde sig hastigt öfver hans anlete ett drag af melankoli, och var det någonting, som smärtade honom, så lade sig däröfver en sådan karakter af dysterhet, att det föreföll, som skulle den aldrig kunna försvinna därifrån.
Då jag inträdde, var hans blick något spetsig, och ett satiriskt leende krusade hans läppar, så att hans ansikte hade en för mig främmande karakter.
När jag, efter att hafva hälsat på grefvinnan, vände mig till honom, voro ögonen fästade på mig med ett kallt uttryck och han hade antagit en sträng min.
Han bugade sig efter alla etikettens fordringar och sade några artigt förbindliga ord, hvilkas hela betydelselöshet jag mer uppfattade med hjärtats instinkt än med öronen.
Jag såg, att sammanträffandet med mig icke gjorde något angenämt intryck, och att jag upphört att vara något annat än ett obehagligt minne för honom.
Denna afton innefattade för mig så mycken smärta, att jag icke vill dröja vid minnet däraf.
Kellgren, dagens hjälte, hade icke ögon för någon annan än grefvinnan Meijerfelt.
Han hade i allmänhet icke någon särdeles lätthet för att tala, så framt han icke var lifvad; men hans idéer voro alltid klara, hans uttryck korta och egentliga.
Var han under inflytande af en mer uppeldad sinnesstämning, såsom t. ex. denna afton, så utmärkte sig hans skämt såsom naturligt, träffande och osökt; det tycktes utgå från en inneboende glädtighet, som saknade all anstrykning af elakhet.
Jag, som älskat och beundrat honom ifrån min tidigaste ungdom, skulle velat offra bra mycket, för att åtminstone äga hans tillgifvenhet; ja, jag skulle hafva varit nöjd, blott jag vetat mig vara något för den, som var allt för mitt hjärta.
Om någon genom karakter och lynne kunde sägas vara ägnad att väcka undergifvenhet hos kvinnan, så var det Kellgren.
Kvick, eldig, häftig och lättrörd å ena sidan, ägde han å den andra sådana karaktersdrag, som göra mannen allsmäktig.
Han var allvarlig, ihärdig och energisk; känslorna voro rörliga, viljan orubblig.
Emot vänner trofast, var han i sina kärleksförbindelser flyktig.
Ibland obekanta föga meddelsam, var han bland vänner öppen och angenäm.
Hvar, huru och när han än yttrade sig, framlyste alltid hans snille.
Sådan var han vid tjugusju års ålder, då ödet förde våra vägar tillsammans, och sådan var han vid sin död sjutton år därefter.
Efter denna afton följde dagar, veckor och månader, under hvilka jag ofta såg honom, men utan att å hans sida den slocknade tillgifvenheten på minsta sätt åter upplifvades.
Det var liksom hade min fägring och alla de tusende små bevis, som röjde min ömhet, undfallit honom.
Han, som eljes var så känslig för kvinnlig skönhet och ganska lätt råkade i låga, hade knappast en blick för mig.
Grefvinnan Meijerfelt var, så tycktes det, oinskränkt härskarinna öfver hans själ, det vill säga, så mycket en kvinna kunde blifva det öfver en sådan man som Kellgren.
Den dagliga sammanvaron, tillika med den dyrkan han offrade henne, gjorde, att hon inverkade förfinande på hans smak och betydligt skärpte hans omdöme.