Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De satte sig i en nymodig, lågryggad kåsös, uppburen af två förgylda sfinxer, som bildade höga sidostöd.
— Låt oss vara glada, min drottning, hviskade han uppsluppet under den svarta hättan.
I dag är jag i ett lysande lynne, och du talar som en gudinna eller som ett orakel.
England har böjt sig för Frankrike, säger du — och ändå vet du ej, hvad jag fått veta:
Pitt har ändtligen afgått!
Också han börjar begripa, att kämpa mot mig är hopplöst.
Nu har jag egentligen bara idioter att göra med — han smålog öfvermodigt, med glädje i ögonen — dem skall jag nog hålla stången!
Georg III har icke en förnuftig tanke i sitt hufvud, Carl IV inte heller; fredsfursten är en dum räf, prinsen af Brasilien en hare.
Czaren, Gustaf Adolf, kronprinsen af Danmark — de äro alla så fördummade och förblindade, som blott absoluta furstar ha privilegium på att vara.
Drottningen af Neapel är så rasande, att hon alltid ser rödt för ögonen, och stormar på som en galen märr.
Kejsaren och kungen af Preussen äro väl en smula klokare än de andra, men — blott en smula!
Jag skall nog skrämma dem också från vettet en dag.
Han sträckte ut sin hvita hand, liten och mjuk som en kvinnas, och klämde hårdt Edmées.
— Vi ha ännu icke druckit på freden i Lunéville, min drottning.
Edmée hade icke lust att åter ge sig ut bland alla gästerna, som hvart ögonblick kunde känna igen honom.
Hon blef sittande och lutade sig tillbaka med hakan i vädret.
— Drottningen af Frankrike och Navarra dricker icke på sina staters välgång med en hvilken som helst okänd domino, sade hon; hon väntar till Förste Konsuln kommer.
Ingen utom han är värdig att stöta sitt glas mot hennes.
— Ers Majestät gör Förste Konsuln alltför stor ära.
Betänk dock, hvilken parveny han är!
Anna drog sig ännu engång tillbaka i sitt hörn och såg upp i ljuskronan, medan hon långsamt svarade:
— Drottningen af Frankrike och Navarra har sett Bonapartes stjerna stiga.
Efter Marengo och Lunéville förstår hon, att han är den, som skall lyfta den store kungens arf.
— Åh, Edmée!
Han brast ut i ett lågt skratt, böjde sig ned och kysste hennes händer, som hvilade i skötet.
Det klär dig att vara historisk «ande» — du blir helt högtidlig af det, och för dina orakelspråk håller man på att glömma all drottningens praktfulla, unga skönhet och silfverbrokad och juveler!
Det gläder mig, att ditt Majestät ser stjernan stiga — jag tycker nästan, jag ser det sjelf!
De sutto begge tysta några minuter.
De hörde valsen gå derinne i salen och skratt och prat och hviskningar från menniskogrupperna omkring dem.
Han strök tankfullt, smekande hennes hand och sade lågt, plötsligt allvarligt:
— Ser du, Edmée — om jag inte hade haft min stjerna på himlen och dertill förstått att räkna bättre än de andra, så att jag lyckats kämpa mig fram till den första platsen, så skulle jag nu af alla dessa menniskor, hvilka derinne vänta på Förste Konsulns ankomst som på festens glanspunkt, varit hatad som en skabbig hund.
Stor framgång är det enda, som förmår menniskorna att förlåta överlägsenheten.
Och till och med nu!
Tro aldrig, jag sitter fast i sadeln, så skicklig en ryttare jag än tror mig om att vara.
Förlorar jag blott en gång ett afgörande slag — som det vid Marengo till exempel — du skall få se, hur de falla öfver mig som en svärm skorpioner öfver ett lejon.
Men hvarför skulle jag förlora?
— När man spelar vingt-et-un med Europa på den andra sidan bordet och sitt öde som insats, så måste man ha förnuft att bli stående vid tjugo.
Araben
Duroc kom fram i dörren.
Han kastade en hastig sidoblick på de båda i soffan och kom bort till dem.
— Ers Majestät tillåter väl?
Han bugade sig djupt och hviskade så ned mot dominon:
Det är visst tid att förbereda den officiella entréen.
Berthier är som på nålar.
Dominon helsade drottningen och gick.
Araben slog sig ned på hans plats.
— Jag kan se på Ers Majestäts ögon, att ni är förvånad öfver er tjenares dristighet.
Han sänkte rösten och lade handen på hjertat:
Förstå mig väl, och förlåt mig — han har haft förtroende för mig!
Anna rodnade häftigt under masken.
Hon gjorde en afvärjande rörelse med handen.
Jag börjar förstå, mumlade hon förvirrad.
— Jag ensam vet det, fortfor han; och det genom en tillfällighet, icke genom någon indiskretion hvarken från hans eller min sida — det svär jag er vid min ära.
Jag hoppas ni förstår, Mademoiselle, hvilka känslor ni kan påräkna att finna hos hans bäste vän.
Edmée de La Feuillade reste sig upp, och, i det hon gaf handen till sin kavaljer, sade hon klart och tydligt:
— Monsieur — jag hvarken kan eller vill förklara något.
Men jag tackar er, och jag litar på er.
En half timma derefter kom Förste
Konsuln i galavagn och med ridande eskort.
I sin vanliga uniform — gardets hästjägares öfversteuniform — utan mask eller förklädning, trädde han in i salen vid värdens hand.
Han såg glad ut, hans panna var ljus, hans ögon logo, och han helsade artigt, med älskvärd öppenhet, på de masker, han kände eller trodde sig känna.
Anna dansade med en romersk prætorian, då han på sin väg kom förbi henne.
— En förtjusande drägt, sade han högt, vänd till Berthier.
Der är då ett stycke äkta Lyonersiden, och det gläder mig att se något franskt i detta kosmopolitiska sällskap.
Med en bugning för drottningen, sade han småleende:
Madame, vi två äro visst ensamma om att representera Frankrike här i salen.
Hennes Majestät svarade blott med en reverens, och Förste Konsuln gick vidare.
De flesta hade redan igenkänt Mademoiselle de La Feuillade under masken.
Efter Förste
Konsulns markerade komplimang blef hon ännu mer uppmärksammad än förr.
Prætorianen hade all möda att bana henne väg till deras plats, då den efterhängsne scheiken plötsligt dök upp igen.
— Soupern börjar.
Hans Majestät kalifen (Berthier bar denna drägt) befaller mig att föra Ers Majestät till hedersgästernas bord.
Plats!
— Plats för Frankrikes drottning!
Bonaparte gick först — allena, och utan borddam — in i den som ett orientaliskt tält arrangerade matsalen.
Berthier satt vid hans högra sida, men på den venstra stod platsen tom.
Han såg skarpt bort åt ingången till balsalen; ingen var auktoriserad att sätta sig på den tomma stolen och ingen vågade göra det af sig sjelf.
Nu kom Duroc med Mademoiselle de La Feuillade.
Konsuln gjorde tecken till honom, men Edmée hade redan med säker takt valt sin plats på andra sidan bordet, snedt emot honom.
Ett ögonblick såg han skarpt på henne.
Så höjde han ögonbrynen och smålog.
Duroc böjde sig mot Edmée och hviskade:
— Tillåt, Mademoiselle, att jag komplimenterar er.
Det var klokt — han hade i nästa ögonblick ångrat det.
General Bonaparte tycker icke om att se en dam kompromettera sig.
Konsuln reste sig, och öfver bordet, som under hundratals ljus strålade af vermeil och silfver och rubinrödt glas från Venedig — allt krigets rika byte — sökte hans ögon Mademoiselle de La Feuillade.
Han höjde Champagneglaset:
— Medborgare och vänner!
En skål för fördraget i Lunéville, sade han högt, med sin starka stämma.
Lefve äran, friheten och freden!
«Tous mes vertueux républicains, je n’ai qu’à dorer leurs habits, et ce sont des gens à moi.»
Mot de Bonaparte.
La belle saison de 1801 était bien l’apogée de la Malmaison.
C’était plus qu’un château, ce n’était pas un palais.
Amand.
I midten af Prairial (år IX) kommo konungen och drottningen af Etrurien till Paris för att tacka för sin krona och mottaga den af Förste Konsulns hand.
De reste under namn af «grefven och grefvinnan af Livorno», men blefvo mottagna som suveräner.
— Kan du se, sade Bonaparte till Edmée de La Feuillade, aftonen efter att han i Malmaison låtit spanske ministern presentera majestäterna för sig — kan du se, att parisarne icke äro rädda för att låta en Bourbon gå öfver Place de la Révolution.
Se på konungamördarne och spartanerna, hur de småler och bugar för dessa Lilleputmajestäter, som vi sjelf har skapat.
Åh — åh!
Alla mina dygdiga republikaner — jag behöfver blott ge dem ett förgyldt livrée på ryggen, och jag har strax deras samvete i min hand!
Genom sin ställning både i Faubourg de St.
Germain och i Tuilerierna var Mademoiselle de La
Feuillade en sjelfskrifven gäst vid alla de fester, som nu aflöste hvarandra till ära för infanterna.
På Talleyrands stora italienska fest i Neuilly hade hon den äran, att dansa en kontradans med Marie-Antoinettes systerson, hvilken hon fann «tyvärr vara en karikatyr af en konung», som hon sedan sade — och på markisinnans af Montesson bal, hade den unga drottningen nådigt tagit henne afsides och bedt henne om hjelp att arrangera sitt hår, som kommit en smula i oordning efter dansen.
Då Förste Konsuln hörde det — han ville ha reda på allt — rynkade han pannan:
Jag tror, hon tar sig air, den lilla suveränen.
Han lade sin hand på Edmées hjessa.
Se der har du en krona, som väl gör mäktigare än Etruriens!
Berthier gaf i krigsministerhotellet en stor fest årsdagen af slaget vid Marengo.
Trädgården var arrangerad som ett läger, danssalarne voro prydda med vapen, fanor och troféer, man superade i tält, och bakom hvar och en af damernas stolar stodo de unga officerarne, raka som skyltvakter, i Republikens praktfulla, fantastiska uniformer.
Om aftonen var der fyrverkeri.
I den lugna natten, mot den klara, mörkt blånande junihimlen, lyste i flammor namnet Marengo.
Edmées ögon sökte Förste Konsuln; hon mindes, när hon för ett år sedan — en sommarnatt som nu — första gången hade hört detta namn och funnit brefvet på bordet inne i sin kammare.
Bonaparte såg henne ej.
Med armarne korslagda öfver bröstet, med blottadt hufvud, såg han ut framför sig; han vände ej sina ögon emot hennes; hon såg blott i det flammande, osäkra skenet hans bleka ansigte under den mörka hårluggen och hans fasta, tätt slutna mun.
Efter infanternas afresa i midten af Messidor (man ville icke ha dem kvar till 14-Julifesten) lemnade också den fina verlden Paris.
Madame de Châteauneuf och Edmée voro begge inbjudna att tillbringa några veckor på landet hos familjen de Caseaux, men i sista ögonblicket fick Mademoiselle de La Feuillade en formel invitation, gällande för samma tid, till Malmaison.
En inbjudning till Förste Konsulns hus var redan det samma som en suverän befallning — der kunde icke vara tal om att afslå den.
Madame de Châteauneuf reste alltså allena till sina vänner, och Edmée ankom, i sällskap med sin väninna, Madame Junot, till Malmaison i början af Thermidor.
Malmaison, som alltid hade tillhört en rik familj, var, redan då Madame Bonaparte för tre år sedan köpte det, en komfortabel och nästan präktig boning; sedan dess hade både hon och Förste Konsuln gjort mycket för att utvidga och försköna det.
Den förre egaren hade, då anglomanien under Direktoriet var i sitt högsta flor, inrättat huset med solid engelsk bekvämlighet och isynnerhet satt det i stånd att herbergera många gäster — liksom ett riktigt engelskt countryhouse.
Gästrummen voro alla belägna en trappa upp, längs med en lång stenlagd korridor, som med sina stora fönster vette åt gården.
Hvar lägenhet bestod af ett sofrum, ett kabinett och en liten kammare till jungfrun eller tjenaren.
De voro alla mycket enkelt möblerade och golfven stenlagda i rutor, liksom korridorens.
Vid ändan af denna — till höger om vestibulen — förde ett par trappsteg upp till den lilla salong, der man frukosterade om morgonen, och som utgjorde en del af Madame Bonapartes enskilda våning.
Hennes kabinett innanför sängkammaren stod genom en trappa i direkt förbindelse med stora salongen och galleriet i rez-de-chausséen.
På motsatta sidan af vestibulen — alltså rakt under gästrummen — lågo på nedra botten Förste Konsulns rum.
Arbetskabinettet gränsade omedelbart till hans egen lilla privata trädgård och stod i förbindelse dermed genom en liten bro öfver vallgrafven, om sommaren öfvertäckt med väf, så att den bildade liksom ett tält.
I allmänhet lät han flytta sitt skrifbord ut på bron och arbetade timvis i fria luften.
Frukosten var alltid bestämd till klockan half elfva; i den deltogo blott damer, liksom i Tuilerierna.
Förresten var det nästan mest damer, som voro liggande gäster på Malmaison.
Herrarne kommo i allmänhet blott ditut till middagen — ridande eller åkande från Paris — och återvände vanligen vid midnatt, hvar till sin post eller sitt arbete.
Konsuln sjelf visade sig sällan före sex, då man åt middag.
Middagen och aftontimmarne efter den, var den tid, då man egentligen lefde på Malmaison.
I allmänhet långleddes de unga damerna en smula på förmiddagen; Madame Bonaparte hade ofta migraine, Hortense målade eller spelade, de öfriga skötte sin korrespondens, sitt tapisseri, lärde sina roller till societetsspektaklen, konfererade med sina kammarjungfrur och modister eller drefvo omkring i parken med en roman af Madame Cottin eller Madame de Genlis för att få tiden till klockan sex att gå.
Men då — då fick man också ersättning!
Genom den långa platanalléen, som från landsvägen förde upp till slottsgården, kommo de i sina små snabba kabrioletter, eller ridande, två och två i sällskap — alla de unga äkta männen, beundrarne och vännerna.
Och midtför den stora trappan, der de unga damerna (de voro alla unga på Malmaison, utom värdinnan) — hvitklädda, småleende, kisande i solskenet, med handen för ögonen — hade samlat sig, sprungo de unga männen af hästarne, och, glömska af dagens arbete, bekymmer och omsorger, sökte deras glada blickar den af de hvitklädda nymfgestalterna, som stod hvars och ens hjerta närmast.
Ty på denna tid — 1800—1801 — grasserade nemligen en ren giftermålsoch förälskelsesepidemi inom familjen Bonapartes närmaste krets; huset var fullt af nyförmälda och hemligt förlofvade par, och de gamla kastanjealléerna i parken beskyddade under dessa sommarkvällar från sex till tolf många ömma förtroenden, många kyssar, många små äktenskapliga trätor.
Der låg ömhet i luften — smekmånadens leende, säkra, konventionelt skyddade och insolent ostentativa ömhet.
Af dem, som i sommar voro på Malmaison eller brukade komma dit till middagen, var der först och främst den tappre, ståtlige general Lannes, «arméens Roland», och hans unga hustru, hvilken i sin rena, tadellösa skönhet mest af allt liknade en Correggias madonna, som stigit ur ramen, tagit kött och blod och iklädt sig Konsulatets koketta drägt.
Der var Förste
Konsulns yngsta syster, den knapt nittonåriga Caroline Murat, «frisk som en majros», efter sin nyss öfverståndna första barnsäng, röd och hvit, fast i linjerna, som mejslad i marmor.
Der var den vackra, nygifta Madame Savary, den hjertegoda och hjeltemodiga Emilie de La Valette, född Beauharnais, och husets dotter, hennes kusin Hortense — blond, fin och rosig som en sèvresfigur, med ett par eldfulla blå ögon, som strålade dubbelt ömma, när hon tänkte på sin vän Duroc, eller Förste Konsulns sekreterare i hemlighet smög till henne ett litet bref från Petersburg.
Der var dessa båda fina brunetter, som vid denna tid liknade hvarandra nästan som systrar: den graciösa, pikanta Laurette Junot, passioneradt intagen i sin man, det blonda brushufvudet «la Tempête» (som kamraterna kallade honom), och den älskliga, svärmiskt sentimentala Désirée Bernadotte — alltid barnsligt svartsjuk, alltid längtansfull, alltid romanaktigt förtviflad och med tårar i ögonen, när hon icke var vid sidan af sin «béarnesare», eller icke fick bref från honom.
Der var Hortenses unga väninnor och pensionskamrater från Madame Campans institut: den lifliga, egendomliga amerikanskan, Elisa Monroë, den söta Adèle Auguier och hennes glada syster Eglée, som redan svärmade för hjelten Ney; der var den ståtlige general Lauriston, «Malmaisons Almaviva», den begåfvade målaren Isabey, den joviale Rapp, den fiffige Figaro-Bourrienne, den ridderlige och dristige Eugène de Beauharnais, som tillbragte sin tid med att hopplöst sucka för Mademoiselle de La Feuillade, och Mademoiselle de La Feuillade, som ...
I denna luft, mättad af sommarvärme, af ungdomlig förälskelse, af segerjubel och triumfer, vid detta, den Förste Konsulns unga hof, der ingen framtidsdröm var för högtflygande att icke kunna vänta uppfyllelse, intet framtidshopp för djerft att icke ha berättigelse; der man hvar dag under en evigt blånande himmel i öfvermodig sjelftillit tömde sitt glas på nya segrar; der dessa knapt trettioåriga unga hjeltar, hvilkas namn hela Europa allt kände, i trotsig otålighet redan sträckte händerna ut efter de slutna och taggiga kronor, hvarmed de snart skulle ha rätt att pryda alla dessa vackra kvinnohufvuden; — i denna luft, i denna omgifning utvecklade sig Edmée de La Feuillade verkligen till den stolta, lidelsefullt medvetna och imperativt tjusande «Konsulatets Afrodite», som man, till trots för Pauline Leclerc, hade vågat att kalla henne.
Hon visste, att hon var älskad och värd att älskas.
När hon om morgonen, ännu i batisttröjan uppknäppt öfver spetschemisen, varm och med håret böljande öfver skuldrorna under den stora nattmössan, satte fötterna på stengolfvet och kom till att kasta en blick i den anspråkslösa spegeln på väggen, mötte hon sitt eget segerstolta leende.
De unge männens ögon sade henne det, när hon om middagen, med den gyllene hårknuten högt öfver den hvita nacken, med kjolens lätta silkesläp graciöst buret upp mellan två fingrar — i andra handen en svart, spansk solfjäder för att skugga kind och hals — långsamt, drottninglik steg ned för den breda, solbelysta trappan.
Och ändtligen sade hans ögon henne det, när han om aftonen efter en hel dags envist, oafbrutet arbete, mötte henne till den glada middagen i fri luft, der hon, smyckad som till fest med de ljusa La Francerosor, han älskade, den vackraste af alla dessa vackra kvinnor, stoltast i later, liksom hon var förnämast i börd, segersäll, i hemligt jubel och hemlig längtan, höjde sitt skummande glas mot hans.
Hon visste, att natten och lyckan var hennes.
Edmée de La Feuillade var som förvandlad.
Hon var icke mer den ömtåliga, kyligt skygga och liksom alltid en smula fientliga adelsfröken, som för aderton månader sedan kommit från Vendée till Paris; hon var nu Förste Konsulns fylgja, Frankrikes lefvandegjorda segermedvetande, den stolte betvingarens stolta brud.
Ofta hängde männens blickar som förtrollade vid hennes, och kvinnorna sänkte i omedveten förvirring, nästan skamsenhet, sina ögon, när hon gick dem förbi.
Och likväl var der ingen, som visste något.
Junot anade en del, men slog det bort som alltför djerft och fantastiskt.
Om Joséphine hade någon gissning, och det hade hon säkert, vågade hon i alla fall ej låta sig märka dermed.
Hon kände sin mans hänsynslöshet, när det gällde en passion, och hon hade dessutom sjelf alltför mycket på sitt samvete för att med fog kunna visa sig indignerad.
Hortense fruktade en ny fara för sin mor, som hon älskade — hon visste ju, att skilsmessan ända sedan Brumaire hade hängt öfver hennes hufvud — men hon såg blott, hvad alla kunde se: att Förste Konsuln var en stor beundrare af Mademoiselle de La Feuillades skönhet och icke gjorde någon hemlighet deraf.
Mademoiselle de Beauharnais var förresten under denna tid så upptagen af sina egna hjerteaffärer, af sin ömhet och sin oro för den frånvarande Duroc, att hon ej hade tid att egna andras så många tankar.
Eugène var sjelf mycket förälskad i Mademoiselle de La Feuillade, som behandlade honom med ett retsamt öfverlägset, ibland skämtande, ibland sentimentalt koketteri, hvilket i all sin oskuld — eller kanske just derför — var väl egnadt att betaga honom hans misstankar, ifall han djerfdes att ha några.
Förste Konsuln hade, på sitt vanliga praktiska sätt, här — liksom i Paris — sa habilt inrättat allt för deras möten, att de kunde föregå fullkomligt ostörda.
Hans arbetsrum låg omedelbart under den gästlägenhet på venstra gafveln, Edmée bebodde, och genom en liten trappa, som han i hemlighet låtit inrätta under vintermånaderna, stodo de i direkt förbindelse med hvarandra.
Madame Bonaparte bodde, som sagdt, i andra ändan af huset.
Hennes man behöfde ej ens tänka på Monsieur Charles och sommaren år VII för att här på Malmaison slippa ha några skrupler — det föll honom helt enkelt aldrig in att ha skrupler, när det var något, han med energi ville.
Edmée angick, så var hon nu engång sådan, att hon med hänsynslöst, muntert mod och fatalistiskt lugn tog sin ställning, som hon sjelf valt den, med alla dess konsekvenser.
I jämförelse med hennes stora kärlek, hennes lifs enda tanke och alltuppslukande intresse, var allt annat obetydligheter, småsaker, som hon på sitt käcka, stolta sätt lätt kom öfver.
L’Empereur a parlé de ses premières années;... il se reportait à cet heureux âge, où tout est gaîté, désir, jouissance; à ces heureuses époques de l’espérance, de l’ambition naissante, où le monde tout entier s’ouvre devant vous, où tous les romans sont permis.
«Mes projets comme mes songes, tout, oui, l’Angleterre a tout détruit!»
Bonaparte (sur la perte de l’Egypte).
Det var vid middagen en dag i början af Augusti.
Som vanligt vid vackert väder, var bordet dukadt på den stora gräsplanen midtför slottet vid början af kastanjealléen.
Solen höll på att gå ned bakom St.
Cucufaskogen — kastanjernas skuggor blefvo längre och längre.
Men gästerna voro i afton många och glada och hade icke lust att så tidigt resa sig från bordet.
Joseph och Madame Julie Bonaparte hade kommit från Mortefontaine, tillsammans med Madame Bernadotte.
Andre Konsuln Cambacérès var också bjuden, och i utmärkt humör af den eldiga Champagnen och den torra Madeiran hade han engång kommit i taget med att berätta historier från sin ungdom i provinsen, från Konventet och Direktorietiden, och ville nu icke hålla upp igen.
Konsuln satt med båda armarne på duken och smålog road, på sitt tysta sätt; de öfriga skrattade af full hals.
Till slut reste värden sig upp och sträckte på sig.
— Det blir för sent att leka något i afton, sade han med en blick på himlen.
Låt oss få en smula musik — eller hur, Hortense?
Mademoiselle de Beauharnais gjorde tecken till en lakej att hemta hennes harpa från galleriet.
Med kaffekopparne i hand lägrade sig sällskapet omkring henne på trädgårdsstolar och i gräset, som förresten började bli fuktigt.
Det skymde nu också mer och mer.
Edmée hade en djup beundran för Hortenses talang — hon, som sjelf var helt och hållet utan den sortens fullkomligheter.
Hon satte sig en smula på afstånd under ett träd och hörde andäktigt på.
Vid middagen hade hon skrattat som den gladaste af de glada — detta sorglösa, en smula frivola, men alltid friska och intelligenta skratt, som Förste
Konsuln på sitt hasarderade och oregelmessiga språk brukade säga «klang af Frankrike».
Nu medan romansens toner, ackompagnerade af de späda harpoackorden, blidt vibrerade genom den skumma, milda kvällen, vaggades också hon småningom in i den sentimentala stämning, som efterhanden bemäktigade sig hela sällskapet.
Hortense ändtligen tystnade och sköt harpan ifrån sig, talade gästerna, som nyss förut nästan legat dubbla af skratt öfver den gamle ungkarlens Languedoc-historier, med dämpad stämma två och två om Ossians poesi och Cimarosas musik.
Madame Bernadotte, som var den mest romantiska af dem alla, tiggde halfhviskande om «en smula mystik» — d. v. s. en spökhistoria.
Konsuln promenerade fram och tillbaka midtför façaden med hakan mot bröstet och händerna på ryggen.
Ibland stannade han och hörde tyst ett par ögonblick efter de andras samtal.
Det var mest öfverste Rapp, som förde ordet.
Han hade en kolossal fantasi och generade sig icke för att skarfva, när det bar till.
Det var alltså om natten före Pyramiderna.
Generalen hade haft oss att arbeta som slafvar om dagen och jag var alldeles utsliten, jag låg i mitt tält och kunde icke sofva af bara trötthet ...
— Det händer aldrig en god soldat, afbröt Lannes öfverlägset, på sitt burdusa sätt.
Du hade väl litet hjertklappning före affären, kan jag tro.
Rapp stack handen innanför västen och försökte se imponerande ut öfver sin styfva halsduk.
Han var stött och damerna måste tigga honom länge, innan han ville fortsätta.
Till slut gaf han — godlynt, som han var — med sig.
— Jag låg alltså i mitt tält.
Det var mycket mörkt, midt i natten, och jag hörde intet annat ljud än af hästarne, som skubbade sig uppåt hvarandra och gnäggade.
Så plötsligt slog klockan tolf — tolf ...
— Åh, Gud!
Madame Bernadotte var redan nära att svimma.
Hon grep Eugène om armen och tryckte sig tätt intill honom — han tog henne fast om lifvet.
Rapp gjorde en effektpaus; så fortsatte han med dyster, hotande stämma: