Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så finnes ett, som han hoprafsade på en krog i beskänkt och förslöadt tillstånd:--
»Men jag ber om tillgift, Ty pennan intet duger.
Tron I't ej, läs min skrift Och sen, att jag ej ljuger!
Här bullrar Bacchus' folk, Och om I tron mig sann, Så finnes mången holk26, Som rimlust störa kan.
-- -- -- -- -- -- -- Jag tänkt att skrifva, hvad
Här händer och är händ', Att göra laget glad; Men hugen går förvänd....
Den rike Mogul var Uti min penn' och tankar, Och hvad som Kina har.
Men pennan kastar ankar, Förty mitt bleka bläck Ej tal-likt flyter fram, Och tiden med har 'bräck, Och jag sjelf räds för bann.» Etc.
Icke kunde det vara hans mening, att ett dylikt snillefoster skulle läsas efter två århundraden.
Och så har han troligtvis i hast skrifvit månget stycke, som blott var beräknadt för tillfället, men som nu qvarstår i samlingen.
Huru många underhaltiga visor kunna ej äfven stora författare i våra dagar hafva tillagat, men de förstöras sedan de roat för stunden.
Och med huru stor försigtighet och sorgfällighet granska de ej sina dikter, förrän de lemna dem åt pressen och kritiken.
Och likväl klagar man öfver för vidlyftiga upplagor af allmänt erkända skalder.
Men på den tiden tryckte man genast hvarje tillfällighetsrim och utspridde det kring land och rike, glad öfver att se det motspänstiga svenska språket omformadt till någorlunda rim och meter.
Och sedermera uppsöktes af en utgifvare efter författarens död alla dessa lappar och öfverlemnades såsom hans samlade skrifter åt efterverlden.
De utgjordes då till största delen af bröllops- och begrafningsverser, hvaremot kristningar ej ansågos af den betydelse, att de kunde fordra en poetisk utsmyckning.
Och dessa tillfällighetsdikter förekomma ej mera hos Lucidor än hos andra författare från den tiden.
Columbus, som säkerligen höll mycket på en skalds värde, har skrifvit sexton dylika, hans latinska verser till enskilda personer oberäknade.
Nu skulle det anses som en skam för en verklig skald att förslösa sin talang på sådana stundens foster af för honom likgiltig anledning, och som ej mindre skam för en bildad person att göra sådana beställningar, ty man har insett poesins väsen.
Men då var den ännu en tjenarinna åt andra intressen, och det föll aldrig hvarken riksråd eller enskilda in, att den unga skaldekonsten kunde förnedras och bringas på afvägar genom att fira deras glädje eller aflidna anhörigas värde.
Tvärt om fördes dessa alster genast till pressen och lästes med förvåning och bifall af många, som hvarken känt eller vetat af de förevigade personerna.
Dessutom måste vi besinna, hvilken omätligare betydelse ett bröllop och en begrafning då hade mot nu.
Det var nästan hela omvexlingen i det af små förhållanden bundna lifvet.
Allt skulle i evighet hafva förblifvit sig lika, om man ej egt bröllopsglädjen inom slägterna och liktågen på gatorna.
Hufvudstaden var ej heller då för stor för att ej hafva reda på förnämligare händelser af dylik art och intressera sig derför.
Men märkvärdigt förefaller det oss, att man hyste så ringa intresse för publika saker.
Hvart stånd skötte sina åligganden och brydde sig ej om de andras.
Och Sverige var ej då inveckladt i några yttre jätteföretag eller inre brytningar, som kunde bemäktiga sig sinnena och sätta lyrans strängar i rörelse.
Förunderligt litet har också Lucidor, som för hela medelklassens talan, sysselsatt sig med sin tids märkbarare öden.
Han brukade dockt roligtvis genomögna de »Ordinarii Post-Tijdender» på två qvartblad, som hvarje onsdag utkommo från Meurers och Wankijfs tryckerier.
Ja, sista året af hans lif började »Svenska Mercurius» två gånger i veckan, måndag och onsdag, tryckas hos Wankijf.
Sommaren 1672 hade Ludvig XIVs arméer, ända till 100,000 man starka, öfversvämmat Holland.
Det var en verldshändelse, som hotade att upphäfva hela den gamla ordningen i Europa.
I ett stycke, »Den simmande postiljon», omtalar då Lucidor för vännerna i Falun, hvad han sett i avisorna eller gazetten, att, när man i Frankrike vill ha en knekt eller ryttare, de skaka ner honom strax ur somliga trän, som slika frukter bär, att i hvart hus i Utrecht äro fransoser27, att man på Rheinströmsgränsen lagt 12,000 tyska män, som all ond lust afvärja med piller utaf bly, att man i England gifver mest akt på flottan, att Danmark sitter stilla och ynkar att det går somliga illa, att i Stockholm den ene gifter sig och den andre dör.
På ett annat ställe nämnes, att de kanstöpa om hvem är bäst, polack eller turk, som då lågo i krig mot hvarandra.
Intet ord om tilldragelserna hemma.
Intet om Stjernhjelms död den 22. april 1672, hvarigenom utsigterna för den svenska litteraturen förändrades; intet om det tre veckors långa gästabudet och lustlägret på Ladugårdsgärdet i augusti--september, hvilka väl beskådades af hufvudstadens alla innevånare; intet om riksdagen och den unge konungens tillträde till regeringen den 18. december samma år; intet om hans eriksgata 1673; ingenting om trolldomsväsendet.
Så litet bekymrade man sig då om det offentliga lifvet.
Censuren var sträng.
Vår tidningspress med sin granskning skulle hafva betraktats som ett oerhördt politiskt brott.
Men hvilken prakt och ståt utvecklades ej i stället vid en begrafning!
Hvilken lång procession, hvilka sorgefanor och draperier, som klädde hela templet i svart, samt prydliga liktal i kyrkorna, dit tåget alltid begaf sig!
Klockorna ringde på en gång från de sju förnämsta kyrkorna och utbredde sin gälla sorgeton öfver hela staden.
En begrafning uppslukade en liten förmögenhet.
Bibliotekarien
Klemming har offentliggjort ett utgiftskonto från vicepresidenten Gyllenankars jordfärd 1696, en man, som hvarken till börd eller embete var en bland de högsta.
Summan uppgår till 6,174 daler.
Kostnaden och ståten beräknades noga efter rangen.
Krigsrådet och preses i antiqvitetskollegium, Stjernhjelms lik fick stå obegrafvet ofvan jord i öfver två år, tills medel hunno hopsamlas för hans anständiga begrafning.
Sådana dröjsmål inträffade ofta; man balsamerade kroppen.
Riksråd undskylde sig för uteblifvande från rådskammaren med, att de måste följa en meriterad man till grafven.
En tvist om lederna i en likprocession bidrog till att framkalla den första rangordning i Sverige.
En mans jordfärd var i sjelfva verket en slutmanifestation af hans hela lif och verksamhet i samhället.--På samma sätt hade då, när umgängeslifvet var så litet utveckladt, och inga offentliga nöjen funnos att tillgå, bröllopen en långt större betydenhet än nu.
De starka slägtbanden gjorde sitt till.
En stor hop ungdom och äldre funno sig för en gång tillsammans.
Borden dignade af fat och stop; sedan gick man till danssalen och musikanterna.
Den mäktiga kyrkans ceremonier förhöjde än ytterligare den tidens, nu länge sedan förgätna fröjder.
Verser voro der lika nödvändiga, som de nu äro det för brudtärnorna.
Det ansågs ej ovärdigt en pindarisk lyra att nalkas dessa lysande högtidligheter.
Och den bestälde poeten tog utan skam emot det guld, som var sångarens lön.
Ett annat bruk, som stöter våra seder, var, att poeten ibland ödmjukligen presenterade en skrift till någon hög person och af honom emottog en uppmuntran och penninggåfva.
Nu, i våra jemlikhetens tider, skulle detta anses som att man utsläppt sånggudinnorna på tiggeri.
Huru stora franska snillen hafva dock ej annorlunda uppvaktat
Richelieu eller Ludvig!
Ty det fanns ingen annan publik att vända sig till.
Medelklassen förstod ej att värdera musernas fria lekar, och ädlingens penningskänk var den tidens författararvode.
Aristokratin stod då så högt, att det föll ingen poet in att anse sig förolämpad af dess beskydd.
Och det är en ej ringa förtjenst hos denna aristokrati, hvars karakter då var fullt vuxen dess anspråk, att hafva tagit den unga poesin i sin tjenst, tills den hann växa till och gå på egna fötter.
Hvart tidehvarf har sina seder och hederssaker.
Sextonhundratalets ömtålighet, så stor på andra områden, var ej riktad åt det hållet.
Om derföre någon annan än de store ville härma dem och belönade Lucidor för ett framräckt poem, behöfde han ej i sina samtidas ögon blifva förringad af en dylik transaktion.
Låtom oss nu öfvergå till hans skrifter. 22 bröllopsqväden och 38 grafsånger ega vi inalles qvar efter honom.
De äro för alla slags personer i samhället från högadeln till bondesonen, riksråd, generaler, amiraler, högre och lägre embetsmän (»kongl. maj:ts tromän och trotjenare»), faktorer, handelsmän, handtverkare och deras qvinnor.
De beröra alla slags åldrar från den orkeslöse gubben till det för tidigt bortryckta barnet.
De skrefvos ej blott för Stockholm och dess närmaste landsbygd.
På eget bevåg eller på beställning skickar han dem till Falun, Arboga, Örebro, Norrköping, Mariestad, Jönköping.
Flera af dem skrefvos till en och samma familj och af olika anledning, glädje eller sorg.
Så har den Gyllenstjernska ätten fått ända till fyra poem.
Två gånger blomsterströr han mans och hustrus liktidiga graf.
Han har besjungit samma personers bröllop och död.
Syster och bror, far och son hafva fått sin bröllopslyckönskan eller sitt griftqväde.
Det ser ibland ut, som om en föregående frikostighet framkallat författarens uppvaktning vid ett senare tillfälle.
Någon gång har han diktat för en annans räkning.
De namn, han dervid gifver sig, äro högst omvexlande.
Mest begagnar han sin poetiska signatur Lucidor den olycklige (sexton gånger), dernäst sitt eget namn Lasse Johansson (åtta gånger), dessa båda vid mer förnäma eller högtidliga tillfällen.
För sina närmare bekanta af lika samhällsställning kallar han sig vän (sju gånger).
Enstaka förekomma andra efter omständigheterna afpassade författarenamn, såsom Clarimond den semperlustige och Cupidos Geheimschreiber Amintor, Postmästaren eller åhöraren i Parnasso, Silvanus, En lapp, En jägare, Den som kunde bäst läsa i bröllopslaget, Den som skref, En medsörjande m. fl.; slutligen mer eller mindre besynnerliga initialer, t. ex. A. et M. A. (artis et Martis auctor?), Alla jungfrurs träL I Sommar (Lars JohansSon), Den som har bekymmer intE Lite (Er Lasse?), Johan Elasson (omkastade bokstäfver för Lasse Johansson) o. s. v.
Men nästan alla, huru de än må vara undertecknade, äro tillkomna »i hast», »i all som största hast», »i flygande hast».
Det är i sanning en uttrycklig förklaring att de äro tillfällighetspoem.
Man har sagt att
Lucidor under de senaste åren endast skrifvit för bröd och betalning.
Om vi nogare se efter öfverskrifterna, tål dock detta påstående en betydlig afprutning.
De stycken, som betecknas med orden »efter begäran», »pligtskyldigst», »efter behag», »viljefärdigst», »välvilligt»28, äro endast tjugoen.
Bland dem finnes ett vid riksrådet och fältmarskalken, friherre Lorenz v. d.
Lindes bår, kalladt »Den rätta adels dygdeväg»; ett vid riks- och kanslirådet Mattias Björnklos grift, han, som från simpel mjölnarson blef en af rikets inflytelserikaste herrar, var den djupast invigde i Karl Gustafs diplomati och vågade i rådet trotsa sjelfva de la Gardies makt; ett vid kongl. stallmästaren
Reutercrantzs bröllop, hvilken då fruktades såsom stående högst i den unge konungens ynnest; ett vid den åttaårige friherre Axel Gyllenstjernas begrafning.
Vi se att både förtjenst, makt och förnäm börd ej tvekade att uppsöka Lucidors penna.
Andra stycken åter hafva väl af honom sjelf blifvit underdånigst framlemnade och belönade.
Detta veta vi bestämdt hafva skett för de båda bröderna Gyllenstjerna, de engelska sändebuden lord Howard och Henry Coventry, kanske också, för riksrådet grefve Tott vid hans hustrus död, för aflidna riksrådet, öfvermaskalken och lagmannen, grefve Oxenstjernas och hans frus arfvingar, för riksstallmästaren grefve Torstensson vid hans lilla dotters död, för den i Holland födde rådman Pötter, som ordnat den 1668 af ständerna öfvertagna banken och derför adlades till Lilienhoff, hvarvid Lucidor för honom upptände en »Ehrenfackel» o. s. v.
Antalet af dessa presenterade skrifvelser skulle bli ungefär tio.
Vi vilja ej heller förneka, att af de öfriga poemen, fastän titelbladen ingenting upplysa derom, åtskilliga dels kunnat vara indirekta böneskrifter, dels blifvit bestälda och betalade.
Men en hel mängd andra förekomma till umgängesvänner och bekanta, hvilka blott hans egen tacksamhet eller välvilja dikterat.
Muntert skämtande, infinner han sig sjelf eller åtminstone hans lyra vid deras bröllop.
Om det för sig går på andra trakter, sänder han dem lyckönskningsverser med posten, äfven om han sjelf ej är glad.
Vid deras förluster af anhöriga sjunger han ett vänskapens och tröstens ord.
Rörande är en »Sorgesuck och trösttal», som han affattat till handelsman Andersens små barn.
Det yngsta af dem hade redan genom sin födsel kostat modern lifvet.
Fadern hade rest med dem till Sala och insjuknade efter återkomsten, medan de vistades der.
Han hade skrifvit att de skulle hemsändas till hans dödsbädd, men de hunno ej förr inom Stockholms tull, än de fingo höra att deras »far-kär låg på bår».
Nu låter skalden de föräldralösa små utgjuta sin jemmer, och den döde från sin himmel uppmuntra dem.
Betyda ej de här använda initialerna J. B.
Johansson broder?
I dylika tillgifvenhetssånger kallar han sig En välönskande eller välmenande vän och tillägger ibland ytterligare »enfaldeligen, dock välment».
Men allra mest äro dessa senare poemer dyrbara för oss derföre, att vi genom dem kunna kasta en blick in i skaldens umgängeslif och bekantskaper.
Det förundrar oss att man hittills så litet brytt sig om att granska dem i denna afsigt.
De äro emellertid bestämdt afskilda redan till titeln från de öfriga, så att ingen tvekan om deras rätta betydelse kan uppkomma.
I allmänhet i akt tager han mycket noga sin tids fordringar om rangskilnad.
Rådhusrättens varning har ej gått förlorad.
Till de anseddare heter det »högst lyckosälla prydliga vignings- och brudlöftesdag», de ringare få nöja sig med »gladrike vigseldag», »hederligen sammanvigdes».
Likaså förändrar sig tonen från »i hög, förnäm heder- och folkrikt likföljes närvaro» till »välprydde jordsättningsdag» eller »kristhedersamme jordsättning».
Vi kunna då lätt finna, hvilka han nalkas på ett förtroligare och väntrefligare sätt.
Hit hör hans »väna vän», den förr nämde Carlberg, hof- eller huspredikant hos rikskansleren de la Gardie, och som snart fick pastorat i Vermland.
Men betecknande äro hans täta förbindelser med bergslagsbygden och lilla tullens tjenstemän.
Vi få ihågkomma, att bergslagens jern och andra produkter då mottogos af de senare i Stockholm.
Så har han, utom allt annat, sommaren 1672 besjungit fyra bröllop, som stå med den trakten i sammanhang.
Det är en Schaey eller Shay, fransman eller vallon till börden, hvars fader var kronans faktor öfver Jäders bruk och tillika dref köpenskap i Arboga, hvilken lemnade hufvudstaden för att gifta sig och bosätta sig uppe i landet.
Denne var hans vän, och skalden tänkte en gång fira hans förstföddes ankomst till verlden, han »tänkt' en lagerqvist kring vaggan till att linda», då han helt oförmodadt fick ett bref från vännen, att hans fader hade aflidit, så att det blir en sorgesång i stället.
Det är en Trotzig, borgmästare i Falun och en af ständernas förste bankofullmäktige 1668, som blef kronans inspektor öfver kopparräntan och från Dalarne öfverflyttade till hufvudstaden och gifte sig der, då vännen Johansson uppvaktade honom med ett bröllopsqväde.
En annan vän var handelsmannen Brandberg, också från Dalarne, hvars både giftermål och två år derefter följande död i Stockholm han firar.
En uppbördsman vid Stockholms tolag, Zelin, helsades af skalden, då han ingick ett förståndigt äktenskap med en duglig qvinna af allmogebörd, som tyckes hafva födt sig som ljusstöperska.
Vid en köpman Classons bröllop var han närvarande och deklamerade verser, såsom »den som bäst kunde läsa i bröllopslaget».
Med en rådman, vid namn Myrman, och en ålderman för snörmakareskrået, Tehedt, umgicks han äfven.
Utom af faktorer och handelsmän utgjordes hans sällskap af jurister.
Hos en Simonsson, landssekreterare i Skaraborgs län och gift med borgmästarens i Mariestad dotter, är han »gammal i gården».
Vid kansliförvandten Stamms bröllop är han med, utklädd till lapp-spåman, går rundt om gästabudsbordet och skämtar med de sjutton flickorna.
Med notarien i reduktionskollegium Graan har han likaledes stått i förbindelse.
Och de sista stunderna af sitt lif finna vi honom i sällskap med en kapten och en löjtnant samt en vice häradshöfding, Furubom.
Hur går det nu med påståendet om hans dåliga umgänge?
Att en och annan af de ofvan uppräknade (Carlberg, som kastades i fängelse för en obevislig och ärerörig anklagelse, och Furubom, som i tjensten gjorde sig skyldig till försnillning) sedermera betedde sig illa, kan väl ej skada Lucidors rykte.
Ty han har aldrig blifvit beskylld för andra fel än dem, som skadat honom sjelf, och litet hvar vet af erfarenhet, huru fordoms bekanta kunna förändras och förfalla.
Ej heller hjelper det att antaga, att han i egenskap af poet fått umgås med personer, som underhöllo, roade sig åt och för öfrigt ringaktade honom, ty hans stolta och häftiga lynne var ej skapadt för en sådan roll, och hans språk till dem bär ej minsta spår af ett nesligt beroende.
Men visserligen må den hafva varit välkommen gäst i ett gladt lag, som kunde skrifva och sjunga dertill:
»Kom', käre bröder, kom'
Och låt' oss denna dag Dricka friskt i detta lag, Uti lust och behag
Drifva bort hjertegnag'.
Så låt' glasen gå rundtom!» Etc.
Det har blifvit en allmän tro, att Lucidor varit en drinkare.
En af orsakerna dertill är väl den, att man visste att han, yrkes- och hemlös, lefde ute på offentliga ställen.
Men hvarför har man då ej lika lätt påstått honom hafva varit en qvinnoförförare?
Man har sett verser, skrifna af honom under rusets inflytelse.
Men om en strängare granskning egt rum, och ej utgifvaren utan urskiljning låtit trycka allt, skulle han för oss äfven hafva blifvit mindre drinkare.
Att han vid bröllop tog till bästa, deri handlade han ju i likhet med de öfriga gästerna och hela sin samtid, men då alla de andra personerna nu äro fullt förgätna, hafva åter hans för stunden hopsatta verser bibehållits och fått anklaga honom ensam inför efterverlden.
En annan anledning till det dåliga ryktet är titeln på ett hans arbete, »Lucida intervalla».
Man har trott, att den hänvisade på några ljusa ögonblick mellan ett i sus och dus tillbragt lif.
Men ingen särskildt antydan härpå kan den finna, som uppmärksamt och fördomsfritt genomläser nämda titel i dess helhet, utan blott den vanliga förmaningen att tänka någon gång allvarligt på döden midt under dagens mångahanda bestyr.
För öfrigt är den enligt tidens sed en smaklös allusion på namnet Lucidor.
Han har skrifvit dryckessånger; de äro blott två bland sexton andra visor.
Äfven skref han ju psalmer.
Men till och med dessa har man begagnat emot honom; man har härledt deras patos från ångern öfver ett liderligt lefnadssätt.
Det bevisar föga kännedom om arten af hans egendomliga snille, att antaga en sådan bevekelsegrund till deras författande, och föga tacksamhet mot skalden, att angripa honom just med det skönaste som han lemnat oss i arf.
Columbus, som sagt oss så mycket om honom, har dock ej nämnt det minsta ord om dryckenskap.
I ett griftqväde, der Lucidor sysselsätter sig med menniskors olika passioner och vandel, börjar han deras beskrifning så:
»En söker konst och lust på botten uti kannan Och tror sig vara klok, men vinet är i pannan.
Så snart det dimmar ut, är han en dum're gäck Än en arkadisk häst, som dricker ur en bäck.».
Visserligen kan man skrifva bättre än man handlar.
Men är det antagligt, att skalden vågat i en offentlig grafskrift gifva sig sjelf en sådan dementi?
Ingen af de anekdoter, hvarmed man efteråt utstyrt honom, talar om Bacchus, och senare omdömen komma från ett fiendtligt och misstänkt håll.
Det har varit oss obehagligt att ingå i dylika detaljer, men vi hafva ansett det nödvändigt för Lucidors minne och förklara således, att inga giltiga bevis kunna uppletas för att han varit en slaf under dryckenskapslasten.
Han har blott betett sig så, som en glad fest och tidehvarfvets burleska seder inom hans kretsar gjorde ursäktligt.
Dock få vi ej mäta den tidens samhällslager efter vår måttstock.
Klasserna voro då skarpt afsöndrade, när de nu öfvergå i hvarandra.
Då fanns ej denna mäktiga medelklass, som nu dragit bildningen, rikedomen och makten till sig.
En nutidens grosshandlare eller brukspatron skulle ej förstå den simple handelsman, som sjelf stod i sitt trånga och illa luktande kyffe till bod, eller den inspektor öfver statens bruk och räntor, som hörde till Lucidors umgängeskrets.
Endast när de blifvit rika och förvärfvat sig allmännare anseende bland sina likar, upphöjdes de till rådmän.
En nutidens militär, som är sällskapslifvets och balernas riddare, skulle lika litet kunna jemföras med sextonhundratalets löjtnant eller fänrik, hvilken aldrig kunde styra sitt lynne och ständigt var invecklad i blodiga gräl.
Och nutidens unga damer af den högre bourgeoisin skulle ej vilja erkänna den Sissla eller Malen, som aldrig lemnat hemmet, som knappt kunde läsa innantill och alldeles icke kunde skrifva en läslig rad, som förgäfves låtsade sig misstycka männens råa skämt, och som i de förmögnare husen skötte om matskåpet och bränvinsstopet samt dess emellan sqvallrade och tisslade med sina leksystrar.
Blifna fruar, ställde de sig ofta vid fönsterna eller portarna och gjorde spefulla anmärkningar om de förbigående karlarna.
Men dessa skaldens bekanta, hvilkas seder han skildrar, voro den tidens medelklass.
Och det språk han begagnar är en trogen bild af medelklassens då varande språk, ogrammatikaliskt och tungrodt till sina former, naivt och ej nogräknadt till sitt innehåll, snarlikt det idiom, som nu talas af vår tids halfuppfostrade allmoge.
Man ser blott deraf, bland hvilka personer han var van att röra sig.
Ty hvilken skilnad mellan hans simpla och inkorrekta, men rent fosterländska uttryck och den halffransyska och latinbemängda svenska i de mest städade och finpolerade perioder, som vi läsa uti en de la Gardies och de andra rådsherrarnes bref!
Kanske dessa ej ens så ofta talade svenska.
Ty Sveriges lysande aristokrati var då på det strängaste afsöndrad från det öfriga samhället och lika mycket europeisk som svensk.
Det är naturligt, att Lucidor skulle umgås med den klass, hvartill han sjelf hörde.
Vi hafva blott visat, att han, trots sitt gatulif, ej blandat sig med den så vildsinta och genområa folkhopen, som stod der nedom.
Vi skola äfven begagna hans poem till besvarandet af en annan fråga.
Man har påstått, att han födde sig uteslutande som bröllops- och griftpoet.
Vi hafva likväl sett, att endast hälften eller trettio af antalet öppet utsäger en sådan bestämmelse.
Men förtjensten har kunnat vara större än man trott.
För bröllopsqvädet till Kristoffer Gyllenstjerna fick han ju 10 daler i karoliner.
Gyllenankars förr omnämda begrafningskonto uppför 36 daler som arvode för högtidsverser29.
Hvad har ej en så fullkomlig ädling som grefve Tott kunnat gifva honom!
Och alla de, hvilkas friska sorg eller glädje fann sig af honom i vers förherrligad!
Lefnadsvanorna voro långt ringare än nu, penningvärdet långt högre.
Men skäl finnas att tro, att detta ej utgjort hans enda inkomstkälla.
Poemen beröra i stort antal embetsmän i kongl. maj:ts kollegier och rätter, så väl tromän som trotjenare, gamla och unga.
Då han nu med dem stått i förbindelse, huru nära ligger det ej att antaga, att han betjenat dem i deras skrifveri och dragit inkomster äfven deraf.
Han var mäktig flera språk.
Han hade ju en gång varit en slags sekreterare.
Han sysselsatte sig dermed de första månaderna i hufvudstaden.
Det kunde ej störa hans frihet, ty han egde ingen ordinarie tjenst, var blott till hands, när han behöfdes.
Han kunde slutligen undervisa i främmande tungomål.
Med ett ord, intet tvingar oss till att tro, att han lefvat och dött i elände.
Det är sannt, att han ej efterlemnade tillräckligt för att begrafvas.
Vi sågo huru mycket detta kostade, och hvilket stort värde hans samtid satte på en ståtlig likfärd.
Men han var häruti, såsom i åtskilligt annat, upphöjd öfver densamma ända till gränsen af tadelvärd likgiltighet.
Han hade hvarken hustru eller slägt att tänka på.
Han har sjelf påstått sig vilja lefva ur hand i mun.
Och huru många med samma åsigter om det jordiska goda som
Johansson hafva ej betett sig sin samhällsklass värdigt utan att efterlemna arf.