Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Hvad har jag att förlåta dig?” sade Elisabeth djupt rörd, ”kanske att mitt eget uppförande gjort, att du under dina plågor ej varit lika vänlig som alltid emot mig.
Om så är, så bör jag bedja dig om förlåtelse, icke du mig!
Menniskan, och isynnerhet jag, är så svag,” tillade hon ödmjukt, ”man kan så lätt fela utan att sjelf ens veta det; men om jag felat mot dig, så har det skedt utan uppsåt, och du bär ju ej derföre något agg till mig?”
”Ack Elisabeth, huru skulle jag kunna det?
På grafvens brädd glömmer man alla små oförrätter, all verldens litenhet, all vrånghet, allt hat; lifvet blir då så högt, så förklaradt, så att alla dess dimmor sjunka och förskingras, endast kärleken står qvar, öfverskylande och försonande allt.”
”Du talar så sorgligt Virginia, så underligt, som om du skulle tänka dö.
Du är dock i dag bättre än på länge, och blir väl snart alldeles frisk.”
”Har du sett, huru elden flammar opp, innan den slocknar?” sade Virginia skakande hufvudet.
”Så är det ock med mig.
Jag är lik en lampa, hvars veke är nära utbrunnen, men som lyser klarast, just då den slocknar för alltid.”
”O nej, nej, du får icke dö!” utbrast Elisabeth ångestfullt.
”Frukta icke Elisabeth!
Döden är icke så ryslig, som den synes, då vi äro lyckliga; men när plågan nedtrycker vår kropp och själ, då blir den oss ljuf.
Också för mig blir den ljuf, ty jag har lidit mycket och är så trött, derföre lef väl Elisabeth; din kära åsyn förtar mina krafter och jag ville dock ega några qvar tills Förbarmaren kommer.
Vi skiljas för en liten tid, men snart se vi hvarandra åter!
Gud välsigne dig, de dina och alla dem, du älskar, till dess!”
Hon tystnade och sjönk med slutna ögon och ett leende, fullt af salighet, utmattad ned på bädden.
Med tårar lemnade Elisabeth den döende väninnan.
Lugnt slumrade
Virginia derefter i några timmar.
Sorgligt betraktade modren sitt barns bleka, aftynade ansigte, hvaröfver dock nu ett drag af öfverjordisk salighet sväfvade.
Hon bad en varm bön till lifvets och dödens Herre att få behålla sin älskling.
Just då trängde en stråle af den nedgående solen in genom fönstret och föll på den sjukas anlete.
Modren steg sagta upp och gick för att fälla ned rullgardinen, på det den älskade dottren ej måtte vakna, men hon hade redan gjort det, och då hon märkte modrens afsigt, bad hon svagt:
”Låt vara! det gör mig så godt att se solen.”
Modren gjorde, som hon bad och nalkades sängen.
Med förundran varseblef hon den höga skära rodnad, som brann på dottrens kinder.
Den återtände hoppet i hennes arma hjerta; men ack, detta hopp hade ingen varaktighet, ty redan dottrens första ord skingrade hela den bedrägliga villan.
”Mamma,” sade Virginia med matt röst, ”låfva mig att icke sörja alltför mycket, då jag är borta.
Lifvet är ju så kort och fattigt, det förtjenar icke att saknas.
Mycket bättre är att dö som ung, när känslorna äro varma och själen öppen för allt godt och ädelt; bättre är att dö medan man ännu ej saknas i lifvet.
Du vet ej huru glad jag är att dö, huru litet tanken att lemna dig och er alla bedröfvar mig; ty jag vet, att vi om en liten tid se hvarandra åter.
Derföre mamma, skall du med glädje se att ditt trötta barn får hvila, och i hvilan glömma alla sina sorger, ty också hon har haft sådana, ehuru hon doldt dem för dig, på det du ej måtte oroas af dem, och kanske också af en känsla mindre ren än den, nemligen af stolthet.
Men vid grafven försvinner allt sådant, derföre vill jag också nu bekänna för dig, att den plåga, som tärt ditt barn, ej härrör af förkylning eller hvad du velat inbilla dig, utan dess rot sitter i hjertat och för djupt att någonsin kunna uppryckas.
Om du vill känna dess namn moder, så vet, att den heter hopplös kärlek, och har du någånsin känt hvad den vill säga, så vet du för väl, att för den, i hvars hjerta den slagit rot, ingen räddning finnes unnan döden och grafven.
Var då nöjd, att jag så snart slipper alla plågor och blir befriad från alla qval, som alstras af afund och svartsjuka i det arma, eländiga menniskohjertat.”
”O mitt barn, mitt arma, älskade barn!” var allt hvad modren under hjertslitande snyftningar förmådde säga, i det hon slöt dottren till sitt bröst.
”Arm!
Säg icke så,” sade Virginia med ett öfverjordiskt leende.
”Jag är icke arm.
O! jag känner mig så rik i din kärlek och i hoppet på ett lyckligare lif.
Det enda som grämer mig är, att jag genom onödig sorg förstört detta; men Han, som är sjelfva barmhertigheten, förlåter väl hvad jag af kärlek gjort och brutit emot hans heliga bud; tror du det ej också min mor?”
”Säkert mitt barn; så hoppas jag.”
”Hoppas du?
då är det bra, då är jag lugn och lycklig; ty hoppet låter icke på skam komma, heter det.
Också en bön har jag till dig min mor: när jag är borta, så sätt en hvit ros på min graf, den är oskuldens och sorgens sinnebild, och på min graf betecknar den, att jag fallit offer för ett lidande, till hvilket ingen varit skulden.
Dessutom älskar han denna blomma, och när han ser den prunka på grafven, skall han, om också ej annars, minnas henne, som sofver den sista sömnen djupt under dess rötter.
Och nu till slut, låt mig tacka dig för all din godhet, moder, för den kärlek, hvarmed du öfversett alla mina fel!
Måtte du lefva lugn och lycklig och väl minnas, men ej sörja och sakna din dotter, och måtte din sista stund bli så stilla som min!”
Hennes ögon slötos och bröstet arbetade tungt ett ögonblick.
I outsäglig ångest bad modren för sitt döende barn.
Ännu engång såg dottren opp; hennes klara, rediga blick träffade den vid sängen knäböjande modren och ett leende fullt af kärlek och salighet flög öfver hennes anlete.
Hon sträckte armarne emot den bedjande och stammade med bruten röst:
”Min mor!
Elisabeth! .....
Rudolph!”
Detta ord var det sista.
Armarna sjönko sagta ned, ögonen slötos för alltid och med en suck flydde anden ur sin jordiska hydda.
Just då bröt solen klart strålande in i rummet; men den belyste blott den afsomnade och modren, som under heta, qvalfulla tårar kastat sig öfver sin dotters lik.
Sedan, liksom bedröfvad öfver denna syn, drog den hastigt bort och slocknade vid nattens ankomst.
Afskedet.
”Tänk någon gång, när dagens sol sig sänker
Och fiskarn sagta gungar hem från sjön
På den, som evigt, evigt på dig tänker Och ber för dig till Gud så mången bön!”
Virginia var borta.
Hon hade gått den långa mörka vägen, som är så trång, att ingen återgång är möjlig.
Redan framstucko några höstblommor på hennes graf, redan hade vinter och sommar vexlat på den, och tiden förbytt modrens bittra sorg till en stilla saknad, mildrad af hoppet att snart i en evig fröjd återse sitt barn.
Hennes sista ord hade låtit täckelset falla från modrens ögon och hon såg nu klart källan till sin dotters lidande.
Tyst i sitt hjerta förebrådde hon Elisabeth och Rudolph, som sin Virginias mördare, och denna aggande känsla födde en stor bitterhet emot dessa två, en bitterhet, som de voro långt ifrån att ana, hvarföre de äfven uppbjödo alla sina krafter att trösta den arma modren.
Under loppet af detta år hade Leonhards och Elisabeths förhållande till hvarandra tagit en ny rigtning.
Med hvarje dag blef hon kallare emot honom och dock var hon undergifven, ja ödmjukt uppmärksam för hans minsta önskan.
Den yttre känslan af pligt var det enda band, som numera förenade de båda makarna.
Men detta band är skört, om ej kärleken gifver det styrka.
Visst bildade äfven barnen en länk emellan dem, men äfven mot dessa, fordom så älskade varelser, var Elisabeth blefven likgiltig, kall och tvär, och de späda, träffade af denna förvandling, drogo sig från modren och slöto sig allt närmare fadren; ty han var aldrig kall eller ovänlig emot dem, tvertom tycktes de för hvarje dag bli honom allt kärare.
De voro numera det enda, han egde på jorden och åsynen af dessa älsklingar var det, som uppehöll hans mod och lät honom tåligt hoppas och vänta på bättre tider.
Men när dagar kommo och dagar gingo utan att någon förändring inträffade, när han såg
Elisabeth allt mera aflägsna sig ifrån honom och barnen, såg dessa tillvexa och snart stora nog att begripa föräldrarnes förhållande, då vaknade bittra tankar i hans själ och han beslöt att gå, gå långt bort och aldrig återvända.
Men huru kunde han för hela lifvet skilja sig från barnen?
Ack hans hjerta upphörde att slå vid tanken, att de snart skulle glömma honom, eller om de mindes honom stundom, då anse honom för död, under det han i oändlig kärlek aldrig skulle upphöra att tänka på dessa, ur hans egen själ slitna varelser.
Nej, han kunde icke lemna dem så för alltid; men taga dem med sig ville och fick han ej heller.
Hans affärer, i början så blomstrande, hade nu på sednare år blifvit mycket invecklade och hotade honom snart med en fullkomlig ruin.
Olyckor, motgångar och sorger hade tillsammans bidragit att göra hans undergång oundviklig.
Likväl skulle han ännu kunnat rädda en betydlig del af sin egendom och gjorde det äfven; men denna del bestämdes åt Elisabeth, ty hon skulle aldrig lära känna fattigdomen; ensam ville han bära dess börda och afstå allt åt barnen och henne, genom hvilken han sjelf kommit i välstånd.
Intet offer var så stort, att han ej velat göra det för henne, men att också försaka sina barns kärlek, dertill egde han dock ej styrka.
Sedan han således betryggat
Elisabeths framtid, behöll han för sig en liten summa.
Med denna ville han uppsöka ett fremmande land och hoppades med Guds bistånd genom omtanka och drift snart föröka detta lilla kapital och derefter återvända och afhemta sina barn och föra dem till det nya hemmet bortom hafven.
Sådan var hans plan, och endast hoppet, att se den engång förverkligad, uppehöll hans mod under de tysta förberedelserna till den stundande afresan, om hvilken Elisabeth hade ingen aning.
En afton, då allt redan för detta ändamål var iordningstäldt, satt Leonhard tankfull i ett fönster af det hus, som han snart skulle lemna och kanske för alltid.
Sorgen hade trängt all bitterhet ur hans hjerta och blott med djupt vemod tänkte han på de långa år, under hvilka han kanske i ensamhet skulle framsläpa sitt ödsliga lif.
Följande dagen ville han afresa, fartyget var redan segelfärdigt, och vinden gynnande; ännu samma afton skulle han om bord.
Det återstod endast några timmar af hans vistelse i hemmet.
Snart skulle han vara ute bland fradgande böljor, långt från de sina, som han kanske aldrig skulle återse.
Denna tanke var sorglig.
”O hvad har jag gjort, att bli så hårdt straffad!” utbrast han klagande och en het tår föll ur hans manliga öga.
Han lutade hufvudet i sina händer och gret länge tyst.
Då hördes små snabba steg i rummet, ett par lena armar slogos kring hans hals och en barnröst frågade gladt:
”Hvar har du varit hela dagen, pappa?
Leonhard såg upp, bredvid honom stod lilla Helena, som vid åsynen af hans tårfyllda ögon häpen slog sina små händer tillsamman och utropade förskräckt: ”Du gråter!
Hvad är det, hvad har händt?”
”Ingenting mitt barn,” sade fadren, ”men om det skulle hända, att jag lemnade dig och fore bort för alltid, hvad skulle du säga derom?”
”Talar du om att lemna din Helena?” frågade barnet, bleknande vid blotta tanken på denna möjlighet.
”Ja jag talar derom.”
”O, det kan du icke vilja,” utropade hon med tårar i ögonen; ”du kan ej ha hjerta att lemna dina barn!”
”Nöden tvingar mig, Helena,” sade fadren allvarsamt, ”men vill du alltid med kärlek tänka på mig, då jag är borta?”
”Jo det vill jag; och hvarje dag skall jag och syskonen bedja för dig se’n du farit, på det Gud snart och lyckligt måtte återföra dig till oss.
Icke sant: du dröjer ej länge, du kommer ju snart åter?”
”Och om jag skulle dröja länge, till exempel flere år, skulle du ej också då minnas din pappa, och bedja för honom, och påminna dina syskon om mig?”
”Visst skulle jag det.
Vi glömma dig aldrig, ehuru länge du än må dröja.
Men du blir ju ej borta så länge, du narras ju endast?”
”Nej, jag narras inte.
Jag reser bort, men huru länge jag må dröja, vet endast Gud fader sjelf.
Engång, om jag behåller lifvet, skall jag komma igen.
Vill du då med dina syskon följa er far hvart han för er?”
”Gerna, gerna, om vi blott få vara hos dig, vår egen snälla lilla pappa.”
”Och du vill låfva att sålänge vara lydig emot din mamma?”
”Visst lyder jag henne,” sade barnet sorgligt, ”men icke håller hon så mycket af oss som du.”
”Hon håller visst af er, då ni äro snälla och lydiga,” sade fadren, som med en sorglig känsla åhörde barnets sista ord.
Det föreföll honom så hårdt, att i den allt mera kallnande modrens vård öfverlemna sina barn.
”Elisabeth,” sade Leonhard samma afton till sin hustru, ”jag reser bort nu, och har kommit för att ta afsked af dig.”
”Hvart skall du resa?” frågade hon likgiltigt och utan att se upp från sitt arbete.
”Till Brasilien först, och hvarthän jag sedan hamnar, står i Hans hand, som styr våra öden.
Och om jag aldrig återvänder och hvad som än må tilldraga sig, så besvär jag dig, vid minnet af allt hvad du fordom älskat, att vara huld och god emot våra barn, att vårda dem till själ och kropp, att bevara dem för frestelsen och synden, och, om du det gör, nedkallar jag himmelens välsignelse öfver ditt hufvud.”
”Leonhard, skall du bort?” frågade Elisabeth bleknande, och hennes röst darrade af sinnesrörelse, men han var sjelf för upprörd att ge akt derpå.
”Ja, jag skall bort,” sade han vemodigt och fattade kärleksfullt sin makas händer.
”Om jag gjort dig sorg, så glömm det och tänk ej ondt om mig, när jag är borta.
Aldrig har jag med afsigt velat såra dig, dertill var du mig för kär.
Ehvad som än må tilldraga sig, så glömm ej, att jag återvänder först efter tre à fyra år, eller kanske aldrig; att du är fri att handla så, som ditt hjerta inger dig.”
Vid dessa ord kysste han lätt sin makas panna och hon hvilade än engång, men blott en sekund, vid detta hjerta, som aldrig kunde kallna för henne.
I den följande minuten slet han sig lös och störtade ur rummet.
Elisabeth satt stilla, förkrossad qvar länge efter det han lemnat henne.
Hon hade ingen redig tanke, annat än att ännu engång se honom.
Denna tanke blef sluteligen en önskan så varm, att hon ovilkorligt störtade opp och ut.
I en tunn drägt, med blottadt hufvud lopp hon i skumrasket genom gatorna.
Hon såg ej de nyfikna blickarna, som riktades på henne, kände ej regnet, som störtade ned och genomblötte hennes kläder.
I rastlös oro störtade hon framåt.
Så kom hon till elfstranden just i det ögonblick en jagt full af folk lade ut derifrån.
Det var sjöfolk, som foro till hamnen.
Elisabeth var i begrepp att ropa dem tillbaka för att taga henne med sig, men en röst, väl känd, nådde hennes öra; det var hans röst, för hvars skull hon lemnat sitt hem.
Hade han vetat, att den, han så högt älskade, stod honom så nära, att hon lemnat sitt varma hem för att i en ruskig höstqväll söka upp honom, då hade han haft en tröst med sig på vägen, men han visste det ej och derföre lyste ej en enda hoppets stjerna ned på hans ödsliga stig.
Vid ljudet af denna fordom så kära stämma tystnade hvarje önskan i Elisabeths hjerta.
Med spänd hörsel lyssnade hon och stirrade efter de farande, sålänge ännu ljudet af årtagen nådde hennes öra, och ännu länge, se’n allt tystnat, stod hon qvar på samma ställe och skulle kanske stått der hela den mörka höstnatten igenom, om ej en hand sagta fattat hennes och en bekymrad stämma talat bevakande ord i hennes öra.
”Hvad gör du här, älskade?” frågade Rudolph ängsligt.
”Det blir din död att vandra omkring så der klädd i detta väder.
Kom hem med mig.”
Stum lät sig Elisabeth föras mot hemmet och först då hon i det lilla kabinettet stod framför honom, såg Rudolph den förstörelse, som herrskade öfver hela hennes varelse.
”Min Gud, hvad fattas dig?” utropade han förskräckt.
”Han är borta,” sade Elisabeth utan att ge akt på frågan, eller kanske snarare för att sålunda besvara den.
”Hvem är borta?”
”Leonhard.
Han reste just nu till Brasilien och återvänder aldrig,” sade hon med en djup suck.
”Drömmer du?” sade Rudolph häpen.
”Gud gifve det vore så; men ty värr har jag sjelf sett honom fara.”
”Är det verkligen så?” inföll Rudolph och en onämnbar känsla af sällhet uppsteg dervid i hans bröst.
”Efter nu så förhåller sig, hvarföre skall du sörja?
Vi äro ju nu fria.”
”Fria!
Ack nej, nej.
Tro inte att jag skulle begagna hans frånvaro för att slita de heliga band, som förena oss och för att med vanära hölja hans namn.”
”Se på mig Elisabeth, se huru mycket jag lidit och det allt för min kärlek till dig; och ändå tvekar du, om du skall taga detta steg, som kan bereda bådas vår sällhet och som han sjelf gjort så lätt för oss.
Du älskar mig då ej.”
”Jag älskar dig, men du får ej fresta mig Rudolph.
Mitt beslut står fast: jag blir din maka, men icke förr än han sjelf sökt sig fri ifrån mig, eller döden skiljt oss åt.
Tills dess, låt oss vänta med tålamod.”
”Och vi få kanske vänta hela lifvet igenom?”
”Hvad gör det?
Bli vi ej förenade i detta lif, så bli vi det i ett annat, och då skola vi bli så mycket lyckligare.”
Rudolph knotade, han ville ej vänta så länge, men med en blick af förebråelse lemnade Elisabeth honom.
Frestelsen.
”Inled oss icke i frestelse!”
Snön låg åter utbredd öfver den frusna jorden, månan strålade åter lika klar som i vår berättelses början och stjernorna tindrade lika herrliga öfver det goda ... som då.
Vintern var åter inne.
Några veckor hade förgått, se’n Leonhards afresa, men minnet deraf lefde lika varmt i Elisabeths hjerta och uppväckte der en bitter, aggande smärta, ett qval som var outsägligt.
Denna afton återse vi henne sittande vid sitt yngsta barns vagga.
Den lilla hade varit mycket sjuk och i dag särdeles svag och kirrig.
Nu slumrade hon stilla.
Det var en njutning för modershjertat att se hennes ro nu efter så myckna plågor.
Med innerlig ömhet betraktade Elisabeth detta lilla hufvud så likt honom, som flytt för hennes skull, och heta tårar rullade långsamt ned öfver de bleka kinderna vid detta minne; det var tårar öfver egen ohjelplig svaghet.
I detta ögonblick nalkades henne någon.
Elisabeth såg hastigt opp, bredvid henne stod Rudolph.
Hans blick var glad och strålande, men när den mötte hennes tårfulla, blef han plöttsligt allvarsam.
”Hvad står på,” frågade han ömmt, ”är den lilla värre i afton?”
”Nej, tvärtom.”
”Nå hvarföre gråter du då? snarare borde du då glädja dig, ty nu kan du ju i morgon delta i slädpartiet till K..., du kan bli min moitie, hvilket jag så innerligt hoppats.”
”Ack kan jag, bör jag väl lemna den lilla?
Nej, nej, jag måste bli hemma och vårda henne.”
”Hon är ju bättre; hvad vård behöfver hon då som ej andra kunna ge henne?”
”Men jag får ingen ro, om jag lemnar henne.
Och Rudolph, hvad skall verlden säga derom?”
”Du vill icke komma,” sade han med mörk blick, ”du älskar mig ej, vill ej uppoffra något för min glädje, då du kan framkasta dylika hinder.
Hvad bry vi oss om verlden och dess domar?
Må den fritt fördömma oss, den känner oss ej.”
”Men mitt barn, Rudolph!
Om jag ej aktar verldens omdöme, så bör jag dock akta mitt eget hjertas, och det ropar högt att jag ej skall lemna henne.”
”Du älskar mig ej,” sade han bittert och steg upp för att gå, ”jag arme dåre som skulle tro en qvinnas eder.
Du har aldrig älskat mig, eljest uppoffrade du mig ej för en barnunges skull.”
”Rudolph säg icke så, jag älskar och har älskat dig grufligt.
Men betänk, att detta barn är mitt och att det är mig lika kärt.”
”Då vill jag icke fråga efter din kärlek,” sade han med ett hånfullt leende.
”Jag vill icke täfla om den med dessa barn, som äro dig kära för det de äro hans, ehuru du många gångor svurit, att du numera älskar blott mig.”
”Jag har svurit sannt; men jag älskar också dem.
Du känner ej modershjertat, som är i stånd att uppoffra allt för sina barn.”
”Jo jag känner det nu och finner, att det kan uppoffra äfven sitt kärleksföremål, och det blott för en nyck som skall heta ömhet för barnen.
Derföre är det bäst att den försmådde lemnar rum åt de mera älskade, de lyckliga.”
”Gå ej,” sade Elisabeth och qvarhöll ångestfullt den bortgående, ”lemna mig ej så.
O, jag älskar dig så varmt och vill uppoffra allt för dig.”
”Vill du komma i morgon?” frågade han nästan sträft.
”Ja jag kommer, jag gör som du vill, allt hvad du vill, bara du inte är ledsen.”
”Tack du goda,” sade Rudolph innerligt och slöt den älskade till sitt hjerta.
”Förlåt alla obetänksamma ord jag nyss yttrade och glömm dem.
Det var min varma, men fruktande kärlek som framkallade dem.”
Man undrar kanske öfver det tålamod, hvarmed Elisabeth emottog
Rudolphs förebråelser, men den som det gör, känner ej huru mild och tålig den qvinna blir, som i sina egna ögon sjunkit, ehuru hon i sjelfva fallet bibehållit sig ren och skuldfri.
Känslan af egen skuld gör en själ, ännu oförderfvad, mild och undseende emot andra, och en varelse som, om också oskyldig, likväl ser sig utesluten från verldens aktning, hvilken så många mera brottsliga ega, den stöter ej så gerna ifrån sig de få hjertan, som ännu äro henne tillgifna, om äfven de stundom äro orättvisa.
Ensam blefven, försjönk Elisabeth i djupa sorgliga tankar.
Hon stridde mellan pligt och kärlek.
Ogerna lemnade hon sitt barn och ogerna ville hon vägra den älskade att uppfylla hans bön.
Heta tårar fuktade hennes kudde under nattens ensliga timmar, och då hon om morgonen, efter en kort slummer, vaknade, var hon ännu obeslutsam.
Hon steg sagta opp och smög till vaggan, der den lilla låg under stilla qvidande; men vid modrens åsyn tystnade all klagan, hon smålog och räckte ut sina små armar.
Med en känsla af ånger slöt henne Elisabeth till sitt hjerta.
”Nej, jag kan ej lemna dig,” sade hon.
Några timmar sednare skickade hon bud till Rudolph, af innehåll att hon ej kunde komma med på slädpartiet, att hon beslutit stanna hemma hos den sjuka.
Samma bud medförde följande ord, skrifna i hast och med synbar rörelse:
”Du vill icke komma.
Välan! välj mellan honom och mig.
Kl. 3 afhemtar jag dig, eller — emottag min dom.”
Elisabeth vacklade åter.
”Jag måste följa honom,” utbrast hon ångestfullt, och gick att göra sig färdig till afresan.
Kl. 3 stannade en vacker kasansk släda, dragen af tvenne glänsande svarta hästar, framför porten till Lindmarkska huset.
Rudolph sprang ur och in i huset, men på trappan mötte han Elisabeth, redan färdig.
Han tryckte tacksamt hennes hand, hviskande:
”tack,” och förde henne till slädan.
Ett gällt och hjertslitande barnrop skallade efter dem, dervid Elisabeth ångestfullt bortvände hufvudet.
Likväl satte hon sig vid Rudolphs sida i den eleganta, beqväma slädan, lät med tålamod svepa kring sig den varma björnhudsfällen, såg alla de tusende omsorger, Rudolph hade för hennes beqvämlighet, under tystnad, och då ändteligen de otåliga, frustande hästarne fingo sträcka af, suckade hon djupt och kände tyngden i sitt bröst lättad af färden på den klara vinterdagen, i dess rena luft.
Med en hemlig känsla af triumf såg Rudolph det tysta qval, som fyllde Elisabeths hjerta, såg att hon lidit och stridit mycket, innan kärleken till honom vunnit seger öfver hennes pligter, och denna erfarenhet gjorde honom glädje, ty den visade honom huru mägtig hennes kärlek var.
O, männer, männer, edert hjerta är dock ett hem för allt hvad egoism heter;
I kunnen för er egenkärlek uppoffra dens hela sällhet, som I älsken.
Ve eder, ty en sådan orättvisa bär aldrig god frukt!
Elisabeth satt tyst och sorgsen vid hans sida.
Hon tänkte med grämelse på sitt barn, som vid hennes bortgång upphäfde rop af saknad och smärta, hon förebrådde sig bittert att ha lemnat henne.
Den snabba färden med klingande bjellror, den rena luften och åsynen af det vackra, snöhöljda landet, som låg så glimmande i solens strålar, skingrade omsider hennes hjertas vemod, åtminstone till en del, och då de, efter en timmas färd, just i solnedgången, anlände till K..., der en bal var arrangerad, var hon blefven nästan glad.
K... var en stor herrgård, hvars förre egare, en person med underbara öden, sålt den till en högre tjensteman i V... som ej sjelf bebodde stället.
Egendomen, äfvensom det stora huset, vårdades af en gammal inspektor, som egde flere fullvuxna döttrar och medelst löfte, att dessa skulle få deltaga i dagens nöje, förmåddes gubben att upplåta hufvudbyggnaden till ballokal.
Han lät således putsa och elda de gamla rummen, som nu, fullt upplysta, gåfvo en rätt treflig anblick.
Sedan alla aflagt sina öfverplagg, spelade orkestern upp en liflig vals.
Sällskapet, gladt och upprymdt af färden, var synnerligen dansstämdt.
Äfven Elisabeth kände sig ovilkorligt lifvad och smålog, då hon hörde de lifliga tonerna.