Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han återkommer vid 20 års ålder, hvad har han icke kostat föräldrahuset, då deremot dottern har dels fått sin daning af modren och dels sin inslruclion af fadren på hans lediga stunder.
Men sonen kommer ytterligare att kosta betydliga summor, då han skall införas på embelsmannabanan.
Han må blifva soldat eller skrifvare, så beslå hans inkomster till en början af en föga betydlig underofficerslön, i ena fallet, och i det andra af några ömkliga ljuspenningar.
Dottren är deremot då färdig att gå in i gifte, och man kan då i ordets egentliga bemärkelse säga, alt hennes utstyrsel är hemmaväfd.
När man sålunda jemför naturen hos dessa olika barn, så finner man, att arfsrälten också bör blifva olika.
Skäm icke bort denna qvinna, denna jordiska engel, som är rik genom fåtalet af sina behof; låt henne härefter, som hittills, vara nöjd med sin lott; låt henne få hälften emot brödren och ändå genom sin hushållsaktighet mången gång kunna understödja sin bror och hans barn.
Ge vi henne nu lika arfsrätt och sedan göra henne fullmyndig vid samma ålder som brödren, så är jag öfvertygad att icke ett sekel skall förflyta, förr än hon med afund skall se tillbaka på våra dagar.
Hon skal! då inse, att hon genom dessa ynnestbevis af den nya lagen blott blifvit satt i en ställning, der hon blifvit förledd att hjelpa flera än hon bort hjelpa och ruinerat sig sjelf.
Om jag på en annan sida skulle betrakta hvart denna lag skulle leda i afseende på BondeSt., så låten mig upprulla en tafla, som ingalunda ligger utom probabilitetens gräns, nej, som ligger inom verklighetens.
Föreställom oss, mine Hrr, att en possessionat, som tillbringar vintrarne i Stockholm, men om våren vill förbyta rännslenarnes mefitiska ångor emot landsluften, kommer till sitt landtgods och roar sig med ali se sitt eget tjenstefolk blanda sig kring majstången med gårdens arbetare och kanske en och annan odalbonde med sina döttrar.
Bonddottren finnner då den näpna Stockholmsjungfrun lika afundsvärd, som hon finner den utstyrda betjenten förtjusande.
Fåfängt ställer sig odalbonden emellan en sådan ny passion och påminner dottren, alt hon är ämnad till maka åt grannens son; fåfängt säger jag, ty den slipade betjenten förändrar position, och brudstolen blir ett räddnings - Den 9 December.
2G5 ningsmedel, f hvilka händer faller dä hemmanet?
Mågen får då samma räll som sonen, hvilken i all sin tid sysselsatt sig med hemmansbruk, då deremot^ mågen icke kan något annat än servera bord ocb köra på resor.
Ar det så, som den Svenske odalbondens jord i framliden skall komma att skötas med skicklighet.
Jag önskar, att Sverige må få behålla ett odalmannaslånd, som utgjort dess stolthet redan i sekler; ocb som jag anser, alt den nya lagen skulle i grund skaka det, sä kan jag icke annat än äska afslag å Utsk-.s betänk.
Då så många talare med större erfarenhet och sakkunskap, än min, yttrat sig i detta ämne, skulle jag visst icke nu uppträdt, om icke några yttranden af Frih. Cederström, Thure, och Hr Hjerta påkallat ett svar.
Hr Hjerta har vändt sig emot det af Frih.
Cederström, Rudolph, upplästa anförande af Professor Schlyter och, likasom Frih.
Cederström, Thure, förklarat, att icke någon rättsgrund skulle förelinnas för den olika arfsdelningen.
Mig synes likväl, alt Professor Schlyter på historisk grund uppfört en sådan, och en annan rättsgrund tror jag finnas i mannens större behof än qvinnans och deras olika bestämmelse i staten, hvilket skulle göra en lika fördelning dem emellan fullkomligen orättvis.
— Hr Hjerta har vidare framställt den slutledning Gr.
Björnstjerna dragit af en sats hos Tocqueville, såsom måhända främmande för Tocquevilles mening.
Delta är likväl icke förhållandet, ty Tocquevilles egen slutledning är affattad i ungefär följande ord: att sedan genom dessa arfslagar, förmögenheten splittrat sig i otaliga delar, så bygger på detta stoft democratien upp sin thron.
Alt Tocqueville med dessa ord afsett jemväl förhållandet i Frankrike, kan på sidan efteråt finnas, dä han börjar ett stycke med de orden: ”Vi Fransmän, med hänseende till dessa förhållanden, kunna icke förneka denna sanning”.
Frågan torde således vara, huruvida aristocratien ellef democratien är gagnelig.
I detta fall tror jag, att ingendera bör stå ensam.
Man kan icke stäfja democratien.
Den är ock aktningsvärd, om dess mål är att massan af nationen oupphörligt skall framgå till mera ljus och upplysning; men dertill mäste den hafva en ledning, och denna ledning kan icke lemnäs annat än af den högre utrustade, som broderligt skall lyfta den lägre upp lill samma höjd som sig sjelf, och då först skall aristocratien upphöra.
Jag röstar för afslag å betänk., och anser, att ehuru denna fråga icke tillhör Adelns privilegier, så hade den likväl bort göra det, emedan Adeln genom dess antagande, efter min tanke, snart sagdt har bäddat sin graf.
Under tre eller fyra riksdagar efter hvarandra har jag deltagit i örverläggningen om denna fråga.
Hvarje gång hafva samma skäl blifvit åberopade för bifall till enahanda förslag, som LagUlsk. nu afgifvit.
Jag anhåller alt få uppläsa hvad jag derom yttrade vid sista riksda5 H. 34 2 00 Den 9 December. gen, emedan det nästan fullständigt upptager svar pä de yttranden, som vid delta tillfälle blifvit ur den motsatta åsigten anförda.
Hr von II ar t mansdor ff-uppläste härefter sitt i R. o. Ad:s protocoll vid sista riksdagen å 80 och följande sidor af 13 häftet förekommande yttrande i ämnet, och tilläde sedermera:
Af hvad som vid detta tillfälle blifvit af andra talare sagdt, skall jag anhålla alt få besvara något.
Det bar blifvit sagdt, att man skulle hafva en stor svårighet att skifta arf, när arf skall skiftas olika; men jag är öfverlygad om, alt der arf finnes alt skifta, lära arfvingarne gerna åtaga sig besväret att uträkna hvar sin andel.
Dessutom tror jag, att de tvister och svårigheter, som genom den föreslagna förändringen skulle uppkomma inom slägterna, blefvo ganska stora.
Det har blifvit sagdt, att man borde bringa ett offer på fäderneslandets altare, derigenom alt man bortloge den olika arfsrätten.
Min tanka om sådana offer är den, att man bör åtminstone icke offra fäderneslandet sjelft, och det är hvad jag tror skulle lill en betydande del inträffa, om en så olycksbringande lag antoges, som den föreslagna.
Man har sagt, att den lika arfsrätten icke medför democratiska tänkesätt, och att derpå bland annat PresleSl. i vårt land vore ett bevis.
Detta kommer sig likväl utan tvifvel deraf, att PresteSt. i vårt land har en grundlig bildning och ali dennas verkan på själsförmögenhelerna och pä omdömet alltid är starkare än egennyttan, såvida icke sjelfva hjertat är förderfvadt.
Det är således PresleSt:s bildning och förstånd, som gör att denna arfsrätt icke på dem verkar så menligt, som den eljest skulle göra.
Man säger, att i Frankrike har gjorts mycket för att sprida upplysningen; men de beklagliga förhållanden, som Gr.
Björnstjerna bär uppgifvit, äro nogsamt kända.
Qvantiteterna kan jag icke bedömma, men det allmänna förhållandet känner jag. livad bevisar det?
Jo det bevisar, efter min tanka, att penniuge-uppoffringar i och för upplysningen eller hvad det vara må, hjelpa icke, om sjelfva grunden är felaktig i sin rot.
Här har blifvit af en värd talare, som jag beklagar, att vid detta tillfälle hafva bland mina motståndare, ytlradt, att det ofta är hustron, som försörjer mannen och att detta borde tagas i betraktande vid detta tillfälle.
Jag hoppas, att ingen af R. o. Ad:s ledamöter misstagit sig derom, att man icke bör stifta lagar för undantagen, icke för sådana hushåll, der mannen är ett sjåp, utan för sådana hushåll, der mannen är hvad han bör vara.
Jag anhåller om afslag på Ulsk:s betänk., och att propos. mätte framställas på det sätt, som Frih.
Palmstjerna, Nils Fredr., har begärt. H. Ex. Ilr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel:
Det är svårt för mig, sedan R. o. Ad. afhört så många goda talare i detta vigtiga ämne, att nu uppträda, så mycket mera som jag icke förut varit derpå beredd.
Jag skulle visserligen kunna måhända innehålla helt och hållet med hvad jag ämnar säga, om jag icke ändock trodde, att jag kunde hafva ett och annat skäl, som kunde verka på öfvertygelsen hos en och annan af eder, mine Hrr, Den 9 D e c e m b e r. 207
Man har utgått från den punkten, ali det vöre en moralisk skyldighet att göra lika räll åt alla liarn, och man har, för att understödja denna sals, uppställt en bestämd jemlik het könen emellan.
Del är den, som man måste först undanrödja, för att återkomma på den rätta vägen.
Könen hafva hvart och ett af naturen sin egen bestämmelse, af Skaparen gifven.
Mannen tillhör det med sin arbetskraft sörja för familjen.
Dermed kan aldrig jemföras qvinnans tillgörande i detta afseende.
Mannen har dessutom skyldigheten att sörja för barnens moralitet och uppfostran.
Det kan icke qvinnan.
Ilon kan blott i barnaåren ingifva de första intrycken.
Oändligt mycket ligger visserligen deruti, och den qvinna är högt förtjent af allas tacksamhet, som uti barnens späda hjerta inplantar de tidigaste frön till dygd och religion; men när barnet går ut ifrån modrens vård, då är det, som fadren skall svara för dess vidare utbildning.
Således stå icke qvinnan och mannen på samma linea i den vägen.
Qvinnan är dessutom i många andra hänseenden olika lottad emot mannen, och hennes första förlust är alt förlora sitt namn.
Redan detta bevisar hennes underlägsenhet, flon får icke ens behålla sitt namn.
Jag har redan, såsom jag tror, tillräckligt visat, hvilka stora skillnader naturen, och sedermera äfven samhället nedlagt emellan mannen och qvinnan, hvarigenom jag velat undanrödja den jemlikhetsprincip, som man här sökt att uppställa.
Jemlikheten är en slags sjukdom, som går igenom hela verlden och smittar alla sinnen och, ehuru aktningsvärd i sin rot, medför stora olägenheter.
Man får likväl icke betrakta den frågan ensamt inden moraliska synpunkten, utan jemväl ur en politisk.
Mannen bar inom samhället vida större behof af förmåga, och för alt kunna skaffa sig den, hehöfver lian äfven den större arfsrällen.
Det gifves dessutom en annan omständighet, som strider emot antagandet af detta förslag, nemi. omöjligheten att verkställa detsamma.
Herrarne föreställa sig den lika arfsrällen gående ad infinitum, så skall i de flesta fall egendomen styckas uti allt mindre delar och slutligen stanna, jag vet icke hvar.
Man skulle dä till och med komma under den jordbesittning, som varit sä länge omtvistad, nemi. besutenheten, och slutligen låta de icke vidare dela sig.
Det är väl icke skäl alt göra en sådan lagstiftning, när den icke kan verkställas, den må då vara huru riktig som helst.
Detta är äfven för mig ett skäl alt förkasta den föreslagna lagförändringen.
Man har här anfört exempel af Frankrike och England.
Man har sagt, att Frankrike vunnit ofantligt mycket genom den lika arfsrätlens införande.
Måhända har man härvid begått ett litet misstag.
Frankrike har egentligen vunnit på den plundring, som verkställdes pä kronogodsen och de stora adliga godsen.
För en lid är det nemi. sant, att en sönderclelning af allt för stora possessioner kan göra alt ett land utvecklar stora krafter, men när åter dessa possessioner genom delning blifva så små att de icke gifva utkomst åt sina innehafvare, så går det baklänges.
Detta har redan handt i Frankrike och man skulle icke så mycket höra 26S Den D December. talas om S:t Simonism, pauperism oell alta möjtiga ismer, om icke detta vore cn allt för bedröflig sanning.
Detta förhållande har hildal ett stort antal alldeles utfattiga menniskor i landet, och det är de, som småningom skota öfversvämma heta Europa.
Såsom eli skäl att antaga den föreslagna lagen har man anfört, att den store Napoleon hade antagit denna arfslag uti sin Gode.
Na poleon hade icke fria händer.
Denna lagstiftning fans före honom, och han hade icke varit nog mäktig att tillintetgöra arfslagarne i Frankrike, äfven om han hade velat det.
Alt ifrågavar. lag finnes införd uti Gode Napoleon vittnar således alldeles icke om Napoleons bifall dertill, utan om hans vanmakt.
Man har äfven föreställt oss, alt vi bort gå fram med tiden, Ja väl! jag vill också gå framåt, men jag vill ieke ramla för det.
Jag vill veta huru jag går, och det är hvad man bör undersöka, innan man tager ut steget.
Jag slutar med att förklara, att jag ämnar votera emot lagförslaget, och förenar mig till atla delar uti Frih.
Palrnsljernas framställning.
Jag har begärt ordet, för att gifva tillkänna, det jag instämmer i deras åsigt, som önska den lika arfs- och giftorätten, ehuru jag finner af förevar, disenssion, att jag kommer att stanna i minoriteten.
Jag begagnar detta tillfälle för att fästa mig vid ett eller annat yttrande.
Att genomgå allt, som blifvit sagdt emot Utsk:s betänk., dertill skulle fordras vida större förmåga, än jag äger, och dessutom får jag bekänna, att, ehuru vältalighetens ordsvall blifvit begagnadl till sin ytterlighet vid detta tillfälle, kan jag dock icke säga, att det i minsta mån har rubbat min öfvertygelse om riktigheten af den lika arfsrätten. llr Lagergrens reservation har blifvit åberopad; densamma afser hufvudsakligen en allt för stor jordsöndring eller hemmansklyfning, hvarigenom besutenheten skulle minskas.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att giftermål inom samma classer jemna arfsförhällandena.
Om pä del ena stället sonen får mera och doltreu mindre, så har detta visserligen, äfven hittills, kunnat hjelpas genom giftermål, men jag tror, att om båda finge lika mycket, så kunde giftermålen gå sä mycket lättare för sig och egendomen lika väl inom Ståndet bibehållas.
Äfven en annan reservation har blifvit åberopad, hvilken innehåller den märkvärdiga frågan: hvad har arf för grund?
Jag vill icke ingå i de djupa resonnementerne i detta ämne, utan svarar blott, att så länge icke lagarne bestämma, att staten bör ärfva allt hvad som finnes, så är det en rättsgrund, att barn, i första rummet, och slägtingar dernäst, böra hafva rättighet till arf.
Jag frågar, hvilken bevisning är åstadkommen om olägenheten af lika arfsrätt inom de tvenne Ständ, som redan haft densamma lika länge, som den olika arfsrätten har funnits inom de båda andra Stånden.
Jag medgifver, att de förespeglingar vi hafva hört under denna discussion äro afskräckande, men de grunda sig icke på bevis, ulan blott på suppositioner.
En värd talare har, såsom bevis på sin åsigt, åberopat Wärends härad.
Kan man väl med rik - Den 9 December. liga grunder, säga, att den lika arfrätten har åstadkommit något ondt inom denna ort?
Jag vill icke uppehålla R. o. Ad. med de mångfaldiga svar, som skulle kunna anföras i följd af hvad som blifvit yttradt, utan slutar med alt yrka bifall lill Utsk:s förslag.
Ilr von Troil, Samuel Gust.:
Jag har med uppmärksamhet åhört den föregående discussionen, men har, oaktadt alla de anmärkn:r, sorn emot det föredragna betänk, blifvit framställda, likväl derigenom endast funnit mig alltmera styrkt i den öfvertygelse, jag redan länge hyst, att både rättvisa, billighet och statsklokhet påkalla den af Utsk. föreslagna förändring i nu gällande arfslagar.
Bland alla de talare, som hittills yttrat sig, har nästan ingen kunnat bestrida billigheten af en dylik åtgärd; men desto mera vigt har man försökt att fästa vid de skäl, som ifrån den politiska och statsekonomiska synpunkten kunnat emot densamma anföras.
Det gifves en taktik, som ej sällan med fördel användes under den parlamentariska debatten, och hvilken äfven i dag har blifvit af flere talare ganska lyckligt begagnad, det är att dä fullgoda skäl saknas, för drifvandet af en sats, man söker föra discossionen ä sidan om ämnet, för att derifrån afvända uppmärksamheten.
Mycket har i detta afseende blifvit ordadt, men jag skall ej till besvarande upptaga dessa yttranden af mine värde motståndare.
Jag skall hvarken med den ene räkna eller uppmäta Frankrikes parceller, följa den andre på dess dans omkring majstången, eller med den tredje undersöka, huruvida ej rättvisan fordrade, att, om den lika arfsrätten blifvit införd, de friska barnen i ett hus skulle tvingas att förtära lika mycket mcdikamenter, som det sjuka.
Jag vill icke besvara alla dessa yttranden, utan endast hålla mig till hvad som i sak blifvit anfördt.
Man har talat om den länga tidsföljd, hvarunder arfsförhållandena varit ordnade efter nu gällande lag, och man har deraf velat hemta ett stöd för afstyrkandet af alla förändringar i densamma.
För mig synes det deremot ovedersägligen klart, att en orättvisa, som fortfarit under sekler, just för denna långa continuitet, mer än någon annan, erfordrar rättelse.
Dessa lagar voro stiftade på en tid, då civilisation och förmildring i seder befunno sig pä en helt annan ståndpunkt än nu.
Mannen var då allt, och qvinnan intet, om ej den förres betydelselösa bihang genom lifvet, verktyget för hans råa passioner.
Qvinnan har återtagit den plats inom samhället, som skaparen för henne bestämt; och jag frågar eder, mine Hrr, böra ej arfslagarne då undergå en derefter lämpad förbättring.
Man säger, alt den olika arfsrätten har ett tvåfallt syftemål: att bibehålla jorden inom slägterna och att förekomma dess styckning i allt för små lotter.
Hvad det första af dessa ändamål beträffar, eller jordegendomens bibehållande i större massor pä få händer, visar den dagliga erfarenheten, huru föga man lyckats med nuvar. förhållanden uppnå detta ändamål.
Der flera arfvingar finnas till en egendom, m äktar sällan en af sönerne utlösa sina syskon, så framt han ej 270 Den 9 December. genom giftermål eller andra förhållanden kommit i besittning af en förmögenhet, som sätter honom i tillfälle att erlägga lösningssumman.
Derföre ser man äfven, vid ganska många tillfällen, den fasta egendomen öfverflyttas pä en af mågarne kanske oftast försäljas.
Men orsaken till denna egendomarnes förflyttning ligger vida djupare.
Den återfinnes i 1809 års riksdagsbeslut; i R. o. Ad:s då gjorda afsägelse af rättigheten att uteslutande innehafva säterier, och i de nya grunder, som då uppgjordes för stiftandet af fulcicommisser.
Ville man bibehålla jorden inom slägterne och förekomma de större egendomarnes styckning, då skulle man tagit steget fullt ut och hos oss, likasom i England, hafva allmänt infört majdrats-systemet.
Denna grundsats har likväl aldrig inom Svenska nationen slagit fast rot, och finner med hvarje år allt färre förespråkare.
Hvad jordens styckning i allt för små lotter beträffar, är den en följd af vår ekonomiska lagstiftning, men ingalunda af arfslagarne.
Det är den vidt utsträckta hemmansklyfningen, det är rättigheten att anses besuten på en jordlapp, der ingen verklig besutenhet äger rum, som dertill är vållande.
Systern är äfven nu berättigad att utbryta sin lott, och då den är vida mindre, än den skulle blifva med lika arfsrätt, mäste man medgifva, alt i många fall bemmanens ytterliga sönderstyckning just genom det gamla stadgandet befordras, långt mera än genom det nu föreslagna.
Alla de olägenheter man i delta hänseende förespeglar af den olika arfsrättens upphörande, kunna och böra,, enligt mitt förmenande, förekommas genom utvidgande af lestamentsrätteu och genom förbättrade ekonomiska lagar.
I äldsta tider hade den Svenska qvinnan ingen arfsrätt.
Det var Birger Jarl, som först rättade detta missförhållande.
Han gick redan långt nog för sin tid, då han berättigade qvinnan att ärfva hälften emot mannen.
Hennes rätt till arf i all slags egendom blef derigenom erkänd.
Politiska considerationer och egennyttaus beräkningar bos de lagstiftande männerne äro troligen orsaken, att man sedermera ej vågat fullt uttaga steget.
Det tillhör vår upplysta tid att afhjelpa denna brist, ty hvar finnes väl anledn. alt qvinnan blott skall äga half arfslott.
Med lika mycket skäl kan man säga, att hon af den gemensamma egendomen ej bör erhålla mera än en fjerdedel eller en åttondedel emot mannen.
Gif henne lika eller intet, och man går åtminstone conseqvent till väga.
För hälften finnes ingen annan grund att åberopa, än seklernes häfd.
Om denna häfd varit orättvis, om den innebär en ibland de största brister i vår lagstiftning, så tillhörer det i främsta rummet detta upplysta
Stånd att lemna qvinnan den upprättelse, hvaraf hon så länge varit i mistning och hvartill hon har så rättmätiga anspråk.
Denna upprättelse kan ej länge uteblifva.
Den allmänna rösten har i detta fall allt för tydligt och allt för högljudt uttalat sig, och det är denna röst, mine
Hrr, hvartill vi böra lyssna, derföre att det ej är hotets, men billighetens och rättvisans.
Dcsutom, hvad har väl R. o. Ad. att frukta af en dylik förändring.
Om qvinnan erhåller lika arfsrätt med mannen, återfår den sednare genom giftermål hvad han förlorar i arf. Skola ej barn, Den 9 December.
271 som hafva lika anspråk på föräldrars kärlek och omvårdnad, också vara lika berättigade alt dela den förmögenhet de lemna efter sig?
Skall hrodren, hvars uppfostran och fortskaffande i verlden kostat vida mera än systerns, och som tyvärr ej sällan genom en lättsinnig lefnad medtagit en betydlig del af förmögenheten, det oaktadt efter föräldrarnes död taga dubbel lott emot henne?
Och har ej denne broder, antingen han inträder på embetsmannabanan eller inom de närande yrkena, vida lättare att betrygga sin utkomst, än den värnlösa systern, hvars hårda lott det ofta blir alt äta slägtingars nådebröd, eller genom handarbeten uppehålla ett glädjelöst lif?
Söker man ej nu ofta alt genom testamenten eller konstlade köpeafhandlingar mildra arfslagarnes orättvisa?
och skulle ej alltid denna utväg återstå för de föräldrar, som af en eller annan orsak funno sig befogade att gynna ett eller några af sina harn pä de öfrigas bekostnad?
Må man dessutom besinna, att i vår egoistiska tid sällan några giftermål knytas, utan ett nog långt sträckt afseende på den förmögenhet, qvinnan i boet medför.
Protocoll, hållna hos \
Högloflig e Ridderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828 och 1829, Trettonde Häftet.
Måndagen d. 16 Februarii 1829.
Justerades 4 ProtocollsUtdrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plenum den i4 dennes fattade Beslut.
Föredrogs ånyo och remitterades till StatsUlskoltet Friherre Cederströms, Jacob, den 21 sistlidne Januarii på hordet lagde Anförande, i anledning af Friherre Anckarswärds, Carl Henrik, den i5 i samma månad till StatsUtskottet remitterade Motion, innefattande bemälte Friherres Önskan, att StatsUtskottet måtte, inom möjligaste korrta tid, rörande Statsregleringen, afgifva ett Betänkande, som i forsta rummet upptager hvad Staten, med ledning af de vid sista Riksdag fastställde stater, kan tarfva till en fortsatt och oafbruten gång, med undantag af alla vid sista Riksdag beviljade anvisningar å Öfverskotten, och med iagttagande af endast den tillökning, som under 8:de HufvudTiteln begares i och för fångars skjuts och underhåll.
4 Den 16 Februarii f. ra.
Företogs till pröfning StatsUtskottets den 28 sisllidne Januarii under N:o 5a afgifne, och den 3 dennes e. m. på hordet lagde, Utlåtande, angående andag af allmänna medel till åtskillige vägars förbättrande, anläggning och underhåll.
Herr LöwenhjelmCarlanförde skrifteligen:
För min del får jag vördsammast äran anmärka, att StatsUtskottet icke synes hafva gjort det afseende å motionen om begärde bidrag till väg-anläggning inom Wermlands Län, som ämnets beskaffenhet troligen förtjenar, då Utskottet af de skäl, ”att ”flerfaldig enahanda anspråk pä uppoff”ring å Statens sida för vägars upphjel”pande och underhållande i andra orter ”deraf skulle föranledas ” icke ansett sig böra tillstyrka de begärde bidragen, hvilkas bifallande, jag medger, undantagande när verkligt behof kommer i fråga, visserligen skulle föranleda till dylika omständigheter, som Utskottet befarat; och jag begagnar mig derföre af tillfället att förklara, det jag alldeles icke åsyftar erhållandet af något anslag, som ifrån hvilken synpunkt som helst skulle kunna anses för uppoffring å Statens sida.