Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag nu hört den obetydliga förändringen upläsas, och deraf funnit att Hr Thams motion fortfarande stödjer sig på 185 5 års s. k. sakramental-lag, samt då ingenting mera tydligt kan ådagalägga huru långt man kan låta hänföra sig genom beträdande af en sådan lagstiftning, som denna sakramental-lag innebär, än just den motion vi i dag hört framställas, begagnar jag tillfället att väcka det förslag, att hela den ifrågav:de lagen af d. 7
Mars 1855 måtte varda uphäfd, och anhåller jag att sedermera, i enl. med Grundlagens bud, få skriftligen aflemna denna min motion till bordet.
Det erkännes, att af allt slags högmod, det må vara adelseller penningehögmod, intet är odrägligare än det andliga, och man tillägger i allmänhet de s. k. läsarne detsamma.
Om så är, måste det dock medgifvas att bland dem, så väl som bland andra, kunna finnas de, som äro rättskaffens, ty bland allehanda folk, finnas de, som frukta Gud.
Vid sådant förhållande synes mig att huru gerna man vill lagstifta mot missbruk af lekmännens andliga verksamhet, bör man dock akta sig för att helt och hållet utrota den; — eller ställa så till att det kan ske.
Lekmannaverksamheten kan vara ett godt stöd och en behöflig upmuntran för presterna, ehuru man synts vilja alldeles afsäga sig densamma och göra till ett brott för hvar och en, som icke är prest, att verka i andlig riktning, såvida han ieke fått privilegium derpå.
Jag nödgas nästan börja på samma sätt som sista gången, eller att det är mot min vilja, som jag ånyo besvärar R. o. Ad. med en stunds upmärksamhet.
Men det skulle vara Den 12 November.
127 fegt af mig att icke upptaga några af de anmärkmr och invändningar, som mot mig blifvit gjorda.
Först och främst vill jag hembära
Hr Bibbing min tacksamhet för det goda råd, han gifvit mig, att sticka svärdet i skidan.
Hr Bibbing må emellertid tillåta mig att rekommendera samma råd åt honom.
Ar det frågan om sanningens svärd, så förmår mig bringen menniska att sticka det i skidan; är det åter frågan om det verldsliga svärdet, så är det icke min hand, som håller detsamma, och jag tror, att Hr Ribbing skall förgäfves vända sig till den verldsliga öfverheten, som är satt att vaka öfver ordningen i samhället med ett dylikt råd.
Ogerna begagnar jag bibelspråk hos B. o.
Ad.; jag straffades redan vid förra Riksdagen af Gr.
Liljencrants, som då yttrade, att här icke vore rummet att använda sådana, emedan bibelspråk gerna böra ses i sitt sammanhang med andra.
Jag har härutinnan icke är.drat öfvertygelse.
Liljencrants likväl begagnat bibelspråk emot mig och lösryckt det ur sitt sammanhang, så ber jag att få visa vådan af ett dylikt förfarande, dervid lofvande att aldrig mer använda sådana språk inom detta hus, ehuru jag icke viii lofva att icke lägga dem till grund för hvad jag här kan komma att hädanefter yttra.
Vi känna alla en gammal berättelse, som gått i arf från man till man och som visserligen icke är vacker, men hvilken jag dock vill uprepa, såsom bevis på min sats att bibelspråk aldrig böra lösryckas utur sitt sammanhang eller efter behag sammanställas.
Det var nemi. en, som påstod att han med Skriftens ord kunde bevisa en annan, att det var hans pligt att hänga sig, ty det stod på ett ställe:
Judas gick och hängde sig! och på ett annat:
Mig förefaller ett sådant användande af bibeln såsom hån och förakt, dertill ingen borde göra sig skyldig, aldraminst den, som säger sig nitälska för sanningen.
Detta exempel är nog, för att visa huru, när man sålunda rycker bibelspråk ur sitt sammanhang, man kommer till dylika absurda slutsatser.
Creutz har ansett det förvånande, att jag framkommit med min motion.
Jag skulle snarare vilja säga, att det varit förvånande, i fall jag icke hade framkommit dermed.
Under de år, som jag stått i spetsen för en af Sveriges största församlingar, har jag nödgats följa den andliga verksamhet, som derinom företett sig, och jag har dervid sett både den ljusa och den mörka sidan af denna verksamhet.
Den mörka har dock varit öfvervägande, och om Hrrme hade sett, huru mörkrets makter gått omkring i församlingen för att upväcka rörelsen och huru de sedan dragit sig tillbaka för att med en låtsad likgiltighet och lugn afbida den stund då de kunde sluta offren i sin läras bojor och band, så tror jag att man nu icke skulle undra deröfver att jag i min ringa mån söker förekomma just sådana eröfringar för mörkrets rike.
Jag får fästa upmärksamheten derpå, att när jag väckte min motion, begagnade jag just sådana uttryck, som skulle visa, att om motionen allenast varit en följd af min egen erfarenhet, skulle jag hafva tvekat att väcka den; men så är ingalunda händelsen, och jag står alldeles icke ensam om det förslag jag framställt.
Af tidningarne 128 Den 12 November. hafva vi redan sett, att i Norrland har en församling på sockenstämma beslutat såsom en man att begära höjda böter och straff för dessa andliga kolportörer och vinkelpredikanter, som der framstått.
Der finnes således ett skäl.
För att ytterligare bevisa att jag verkligen har skäl för min motion, anhåller jag att få uplysa, det jag i denna syftning emottagit upmaningar från Dalarne, Småland och Skåne.
Jag hoppas också, att genom ledamöterne i LagUtsk. långt fullständigare uplysningar skola meddelas, än dem jag nu lemnat.
Hrr, som hafva följt med de andliga rörelserna, sådane de framställts i tidningarne, ha svårligen kunnat undgått att fästa sin upmärksamhet på det prestmötesbeslut, som fattats i Hedemora, och som blifvit remitteradt till Biskopen i Westerås, för att anmoda honom att göra detsamma gällande under denna riksdag.
Det är enskild vänskap, enskildt förtroende, som gjort att ögonen riktats på mig, icke blott från en och annan enskild, utan från smärre allmänheter, som sett sitt lugn hotats af dessa kolportörer, och min motion är nästan blott ett ordagrannt uprepande af hvad som blifvit mig meddeladt.
Är det då förvånande att jag väckt densamma?
Creutz har vädjat till den allmänna opinionen; men om man skall bedöma denna efter yttrandena i en mängd tidningar, så hemställer jag till Frih. Creutz, huruvida han verkligen vill anse denna opinion vara den allmänt rådande.
Jag för min del skulle åtminstone icke vilja böja mitt hufvud till bifall åt en press, som vet att i så många fall trampa det heliga under fotterna, onder det den säger sig vara försvarare af sanningen, och sora mången gång stämplar den, som arbetar för kyrkans bestånd, såsom jesuit och katolik, läggande endast egennytta och allt annat ondt till grund för hans handlingsätt.
Det förvånar mig, att Frih.
Creutz kan hysa en sådan tanke, som att min motion skulle innebära ett ogillande af Konungs throntal.
Jag är Svensk undersåte, lika såväl som Frilnn, och jag vet också att böja mig under min konungs ord.
Jag har aldrig yttrat mig, huruvida detta throntal varit så, som jag skulle velat föreställa mig detsamma, och har dertill ingen rättighet; men jag tror, att K.
M. med denna framställning icke menat, att någon Svensk undersåte skulle undertryckas i sin tro, eller förmenas rättigheten att öppet uttala hvad han anser vara nödigt för fäderneslandet, utan tvärtom att han sjelf velat visa, att han helst af alla önskar att få veta sanningen, önskar att få lära känna det onda, hvaraf samhället lider.
Creutz har vidare yttrat, att jag borde hafva betänkt mig två gånger innan jag väckte min motion.
Jag svarar derpå helt lugnt, att jag icke betänkt mig två gånger, utan huudra gånger.
Den ädle Frih:n har äfven sagt, att jag, genom min motion, kastat skugga, för att icke säga vanära, öfver hela Svenska statskyrkan.
Det var en hård beskyllning, som i det ögonblicket utgick från Frilnns läppar; men jag låter den stå för hans räkning.
Likaså den, att jag aldrig skulle hafva följt mästarens bud och befallning.
Jag uptager just orden derföre, att de icke må försvinna, utan Den 12 November.
129 utan stå och vittna om Frihms evangeliska tolerans.
När man är prest, och med två fingrar på bibeln svurit att predika Kristi anda, » så torde man väl kunna antaga, att någon stund den Gudomlige Mästaren fått stutt som rättesnöret för lära och lefnad.
Orden stå emellertid i It. o. Ad:s prot:r, och jag ber endast att få hemställa, huruvida dylika uttryck äro ett prof på den tolerans, för hvilken Frih.
Creutz så varmt ifrar, eller på den kristliga kärlek, som dock är innehållet af Mästarens lära.
Cederström har vändt sig mot mig med uttrycken »en helig, allmännelig kyrka», och frågat, om icke sanning finnes inom andra kyrkor än vår.
Har jag bestridt detta?
Jag är öfvertygad att sanningen förefinnes öfverallt, der Kristi ord rent och klart predikas; men jag är också öfvertygad om, att der icke detta ord rent och klart predikas, der herrskar lögnen och osanningen, och der är icke någon sann religion, der är icke kyrkan eller helig och kristlig.
Cederström och de Hrr, sora nödvändigt vilja, att vi skola rikta våra ögon utom Sverige, för att upsöka exempel på den vackra tolerans, som skall förefinnas öfverallt, utom i vårt eget fädernesland, att blott med några få exempel få bevisa motsatsen.
Liljencrantz och Frih.
Cederström torde hafva i sitt minne, huruledes, för icke särdeles många år sedan, i Tyrolen icke mindre än 38 familjer, tillhörande protestantiska kyrkan, måste, till-följd af Jesuiternas stämplingar, lemna sitt land och vandra ut såsom tiggare, utan att ens få föra med sig det heligaste minne de hade af sin fosterjord.
Jag ber vidare att få hänvisa till den vackra tolerans, som finnes i sjelfva Schweitz, der myndigheterna tvingade protestanterna att upkasta sina egna grafvar, i hvilka de för sin tro skulle nedsänkas.
Jag frågar, är det en sådan tolerans, som vi vilja hafva i vårt fädernesland?
Jag skulle vilja påstå, att det icke finnes någon kyrka, inom hvilken mera tolerans eger rum, än inom den Svenska, om man blott vill betrakta saken i sin rätta sanning, och icke hålla sig till sednare tiders enda exempel inom Sverige — baptisten Nilssons landsförvisning.
Jag undrar, M.
Hrr, hvar alla dessa stora förföljelser äro till finnandes, om hvilka man så mycket ropar?
Innebär det någon förföljelse, att presterna följa sina pligter och att de med få undantag framgå med den allra största mildhet och det allra största förtroende?
Slutligen får jag uprepa min förut gjorda anhållan, att min motion måtte blifva remitterad till LagUtsk.
Jag ber derjemte att få tacka de tvenne af K. o. Ad:s ledamöter, som höjt sin stämma för att understödja mig.
I likhet med dem vill jag erkänna, att äfven jag är hatare af penninge- och kroppsstraff för så beskaffade förseelser, som dem min motion åsyfta, och jag skulle derföre gerna velat borttaga dem, i fall jag blott vetat på hvad sätt det hade varit möjligt.
Men jag underordnar min ringa lagstiftningsförmåga i detta fall under K. St:r, och jag är förvissad, att när motionen återkommer från Utsk. skola nog R.
St:r med sin höga uplysning veta att göra andra lagbestämmelser, än dem jag vågat framställa. I H. a 130 Den 12 November.
Då jag nu utbeder mig, att få yttra några ord i ett ämne, som är af det mest allmänna intresse, oell för hvilket jag städse hyst det lifligaste deltagande, skall jag söka att göra det med det lugn och den aktning för andras öfvertygelser, som jag hoppas att E. o. Ad. vid föregående tillfällen aldrig i mina yttranden saknat.
Det ämne, som jag här antydt, är nemi. lekmannaverksamhetens rättigheter inom Svenska kyrkan, och det är äfven detta, som jag trott mig finna utgöra egentliga föremålet för motionärens förslag.
Jag har icke velat se andra syftningar i detta förslag, än hvad deruti uttryckligen upgifvits, och jag har icke funnit det åsyfta något annat, än en inskränkning i nyssnämnda verksamhet.
Det förslag, motionären afgaf i sista plenum, innehöll åtskilligt, som var stridande mot nu gällande Tryckfrihetslag, och detta har också föranledt honom att i dag lemna en förändrad redaktion deraf.
Cederström, har emellertid yttrat, att då i det nya förslaget förekommer, att traktatsällskaper eller kolportörer, som af dem utskickas, böra till vederbörande myndighet aflemna en förteckning å de skrifter, som skola afyttras, så ansåg nämnde ledamot ett dylikt stadgande stå i strid med Tryckfrihetslagen.
Härpå har motionären svarat, att han dermed icke åsyftade annat än ett fritt öfverlåtande åt kolportörerne sjelfva, huruvida de vilja eller icke vilja aflemna en sådan förteckning.
Jag hemställer likväl, om icke det lilla ordet »bör», begagnadt i lagstil, eger full förbindande kraft.
Emellertid, och ehuru jag i likhet med Frih.
Cederström anser stadgandet i sjelfva sin syftning icke stå i full öfverensstämmelse med hvad Tryckfrihetslagen innebär, tror jag dock icke att det bokstafligen strider deremot, och med den aktning jag hyser för yttranderätten, får jag derföre förklara, att jag instämmer i den åsigt, som förut yttrats af några ledamöter, att nemi. remiss af motionen icke bör förvägras.
Med särdeles tillfredsställelse har jag hört, att tvenne ledamöter understödt Pir Tham; jag säger med tillfredsställelse, emedan det alltid är oangenämt att se någon nödgas ensam kämpa mot en mängd motståndare.
Den ene af dessa, Hr v. Knorring, har yttrat, det han ansåge motionen befordra ljuset; häruti nödgas jag vara af olika tanke med den värde talaren, emedan jag icke tror, att ljus befordras af ljussläckare, och hvad detta särskilda ljus vidkommer, det icke i våra dagar ens behöfver någon consistoriell putsning.
Den andra ledamoten, som understödt Hr Thams motion, nemi.
Frih. Schultzenheim, har i sitt yttrande, för öfrigt utmärkt af mycken moderation, dock sagt något, hvaremot jag måste protestera, nemi. att pastor måste ansvara för sin församling.
Menas dermed något annat, än att pastor är skyldig att upfylla sitt kalls pligter, och antyder yttrandet, att han skall stå i någon slags solidarisk ansvarighet för socknens tro- och tänkesätt, så vågar jag härvid åberopa ett yttrande, fälldt af en utmärkt ledamot i PresteSt.
, numera vorden Biskop, vid ett likartadt tillfälle: »olyckliga vi, om vi nödgades ikläda oss ett dylikt ansvar.»
Den 12 November. 131 I den förändring af motionen, som blifvit upläst, har motionären, med förbigående af allt hvad som i uttryck kan hänsyfta på Tryckfrihetslagen, egentligen talat om den »ändliga verksamhet», som han önskade reglerad och kontrollerad; men jag hemställer i sådant fall huruvida en andlig verksamhet kan yttra sig annorlunda, än genom ord, tryckt eller uttaladt.
Vi veta, att vår Tryckfrihetslag tillerkänner hvarje Svensk man rättigheten, att utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder, från trycket utgifva och sprida skrifter.
Hvad talfriheten beträffar, är den i andliga mål inskränkt genom konventikelplakatet, och någon ytterligare inskränkning deri torde icke vara af nöden under den korta tid, som detta plakat, enl. hvad jag hoppas, har att lefva.
Härvid företer sig dessutom det förhållande, att i konventikelplakatet ingen egentlig preventiv åtgärd finnes föreskrifven, utan det är blott sedan brottet blifvit begånget, som denna lag träder i verksamhet.
I Hr
Thame motion åter ligger tydligen någonting preventivt, enär den nemi. fordrar en sanktion af vissa myndigheter, innan den andliga verksamheten skall kunna utöfvas.
Då den i konventikelplakatet bestämda kontroll endast finnes nedlagd hos Just.Kansleren, så är den här öfverlåten åt Pastor, Kyrkoråd och Consistorium.
Med all aktning för motionärens öfvertygelse i detta ämne, nödgas jag dock bekänna, att jag anser hans motion vara på en gång för tidigt och för sent väckt.
För tidigt derföre, att man kunde hafva afvaktat den Kongl. Propos:n, hvarom löfte gifvits i throntalet, och den slags tros- och lärofrihet, som deraf sannolikt blifver en följd, äfvensom man kunde hafva väntat intill dess frågan om den dislokation af Tryckfrihetsförordningen i dess egenskap af grundlag, hvarom handlas i det sedan sista Riksdagen hvilande förslag, blifvit afgjord.
För sent, emedan dess hufvudsyfte synes mig mera öfverensstämmande med de åsigter, som gjorde sig gällande, då 1726 års konventikel-plakat utfärdades, än med den sundare opinion, som nu blifvit rådande.
Detta yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr StatsKådet m. m.
Nils Fredr. Wallenstéen, som å K.
M:s höga vägnar aflemnade 13 Dess Nåd.
I afseende på formen af den motion, Hr Tham väckt, förenar jag mig med Frih.
Cederström, emedan den strider mot 1 § 12 mom.
TryckfrihetsFörordmn, som innehåller, att »intet hinder vare för bokhandelns idkande, icke heller för utgifning till föryttrande af någon skrift, vare sig inländsk eller utländsk».
Då jag således anser, att motionen icke är grundlagsenlig, och till följd deraf icke kan till något Utskott remitteras, vill jag icke yttra mig öfver dess syftning, utan inskränker mig till att förena mig i de yttranden, som redan blifvit af åtskilige talare emot motionen framställde.
Sedan diskussionen varat så länge, skall jag icke länge uptaga tiden, än mindre söka följa vissa talare på den höga flygt, hvartill de i sina anföranden låtit hänföra sig.
Jag vill blott förena mig med de ledamöter, som redan yttrat, att se - 132 Den 12 November. dan hr Tham borttagit ur sin motion allt, som rörer tryckta skrifter, remiss deraf icke längre kan förvägras.
Jag tror dock i allt fall att motionen är af grundlagsvidrig natur; ty dä motionären vill ställa all andlig verksamhet, som icke utöfvas af presterskapet sjelft, under dess och Consistoriernes uteslutande inseende, och vi veta att uttrycket »andlig verksamhet» är af så elastisk art, att derunder kan förstås nästan hvad som helst, och då han tillika bifogat ett förslag, att ingen sådan andlig verksamhet må kunna utöfvas utan presterskapets särskilda tillåtelse, så är det tydligt hvarthän han syftar.
Den, som skulle trotsa denna tillåtelse, har han hänfört under 1855 års författning, hvilken, såsom bekant är, handlar om ansvar för den, som utan tillåtelse utdelar nattvarden.
Således synes det, huru stor han anser den förbrytelse vara, att utan presterskapets censur utöfva en andlig verksamhet.
Jag misskänner ingalunda motionärens goda afsigter, och det är vackert att höra honom säga, att han aldrig skall sticka sanningens svärd i skidan; men vi måste ihågkomma, att då presterskapet vill göra sig ensamt till domare öfver hvad som är sanning eller icke, så strider sådant helt och hållet mot protestantismens idé, och jag får då rätt uti hvad jag yttrade förra gången, att motionen har en katholsk tendens, hvilken består deruti, att kyrkans män tillvälla sig uteslutande rättighet att föreskrifva församlingen hvad den skall tro, och straffa den, som drager deras föreskrifter i tvifvelsmål.
Motionären har tagit sin tillflygt till flera, både objektiva och subjektiva, skäl, och ibland annat har han äfven framdragit, huru han vakat och bedit, lagt sina två fingrar på bibeln m. m.
Allt detta innefattar vackra retoriska figurer, som jag dock tror icke hafva med motionen att göra.
Han har. äfven, till stöd för sitt inskränkningsförslag, åberopat exempel från andra länder på förföljelser från katholikernas sida mot protestanter, och hvilka exempel hade kunnat göras än mera gripande, om han velat gå tillbaka till inqvisitionens grymmaste dagar; men han har dervid icke kunnat inse, att det just är åt samma håll han genom sin motion vill komma.
Han har protesterat mot, att de förföljelser från Svenska kyrkan, som man framdragit, ega rum; men har han då förgätit dem, som här, för sin religiösa bekännelses skull, blifvit landsförvisade?
Dessa äro icke heller de enda exemplen på förföljelser i vårt land; ty det har gått så långt, att personel- af den protestantiska kyrkan blifvit kastade i fängelse och dömda till flera års fästning, derföre att de läst brudvigseln öfver tvenne förlofvade personer.
Jag hemställer, om icke detta är en förföljelse, som kan sättas i bredd med förföljelsen mot makarne Madiai i Florenz, eller hvilken annan dylik som helst.
Och månne det, som jag här uttalat, har passerat för 200 år sedan, eller för 100 år tillbaka?
Nej, det har passerat för en månad sedan, då en person i Jemtland blifvit kastad i fängelse, der han ännu afvaktar sin dom, för det han läst brudvigseln öfver sin egen dotter och hennes fästman.
Det är icke tänkbart, att denna handling, i fråga om en så nära anförvandt, skett af honom för att gäckas med det heliga.
Jag tror att man bör gå något saktmodigare till väga vid utskiftandet
133 af den borgerliga lagena straff — straff, så stränga, att de stå i fullkomlig paritet med hvilket katholskt land som helst, och jag tror äfven, att man bör noga betänka sig innan man tillägger presterskapet den stora och elastiska makt, som motionären åsyftar.
Jag vill icke förlänga diskussionen, utan blott , rätta en villfarelse i Hr Thams sista yttrande.
Han vill aldrig uphöra att föra sanningens svärd, som han säger sig hafva fått för att använda mot vilsefarande; deri skall han aldrig förtröttas, och ingen skall någonsin förmå honom att nedlägga detsamma.
Godt; men må Hr Tham komma ihåg, att han här icke står i predikstolen, utan är medlem af eu lagstiftande församling.
Här upreser han lagens svärd, att tillämpas af rättvisans tjenare, och förer icke andans, såsom Guds ords förkunnare.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att icke Hr Tham, såsom medlem af denna församling, egt rätt att väcka sin motion, men jag instämmer i den siste värde talarens yttrande, att den innebär en syftning, sådan att jag aldrig mer vill återfinna den i någon annan.
Jag hade icke ämnat begära ovdet flera gån ger, men Hr Thams sista yttrande har gifvit mig anledning dertill.
Han har nemi. sagt, att han i sin motion alldeles icke står i strid med den Heliga Skrifts mening om saken.
Jag står fast vid de uttryck jag fällt om denna motion, och jag går ännu längre, i det jag påstår att den står i opposition mot den Lutherska kyrkans egna grundläror, de Symboliska Böckerna, hvilka af oss alla öro besvurna såsom E. St:s Fundamentallagar.
Der förbjudes nemi., såsom uttrycken ordagrannt lyda, »att försvara sina meningar med våld och mord.» Hr Tham har nämnt, att han följt sin ed som prest, (i parenthes vill jag nämna, att någon sådan ed för predikaren återfinnes ingenstädes i Bibeln), och att han, till följd af denna ed, ansett sig förpligtad att framkomma med en så beskaffad motion, som han nu gjort; detta är så mycket mera förvånande, som presteden, med alla sina förvändheter, mig veterligen alldeles icke lyder på deltagande uti några lagstiftningsåtgärder, aldra minst i denna anda och syftning.
Hr Tham har vidare sagt att åtskilliga?
här upträdande personer, och var detta Hr Thams taktik äfven under föreg:de Riksdag, lösryckt bibelspråk ur deras rätta sammanhang; men jag påstår, att hr Tham lösryckt hela kontentan af den Heliga Skrift ur sitt sammanhang och sålunda förvändt Ordets innersta mening; och träder jag icke ett hårsmån till sidan af mina förra yttranden,-utan vidhåller hvad jag sagt, att nemi.
Hr Thama motion står icke allenast i opposition mot den Heliga Skrift, utan äfven emot vår Kyrkas grundläror.
Jag hade trott, att R. o. Ad. skulle hafva sparat sin tid, och icke upträdt så allmänt, som skett i denna fråga, synnerligen som jag anser, att man icke kan vägra remiss å Hr Thams motion.
Jag anhåller nu emellertid att äfven få yttra några ord.
Hade jag icke varit med ifrån början och hört Hr Tham sjelf upläsa sin motion, så hade jag icke trott att han väckt densamma, i fall jag kommit en stund sednare.
Jag har 134 Den 12 November. nemi. hört Hr Tham i så vaekra ord tala om tolerans, att han i sanning hänfört mig; men då jag dervid jemfört dessa ord med hans motion, så har jag kommit på helt andra tankar.
Hr Tham vill nemi. att Consistorierna och myndigheterna inom Kyrkan skola hafva reda på de skrifter, som af kolportörer kringspridas inom en församling, och han anser detta så mycket nödvändigare, som Statskyrkan eljest skulle komma att lida mehn.
Han talar om respekterandet af andras meningar, men häruti ligger väl icke mycken tolerans; tvärtom vill han just genom denna lag betvinga andras meningar.