Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En annan ledamot af detta Stånd, Hr von Krmmer, har i denna fråga understöd!
Hr von Kraemer var ledamot af BankoUtsk., då denna fråga derstädes behandlades, gjorde då ingen anmärka: emot Utsk:s förslag i denna punkt och i den resertion, han emot Utsk:s Betänk, afgifvit, finnes icke heller något deremot anmärkt.
Jag kan icke neka, att det förvånar mig, alt Hr von Kraemer i en så vigtig fråga antingen förändradt öfvertygelse eller ock icke brytt sig om alt sin öfvertygelse inom Utsk. tillkännagifva.
Palmstjerna har redan så fullständigt ådagalagt, hvarthän beträdandet af den bana, Hr von Hartmansdorff föreslagit skulle leda, att något vidare ordande härom torde vara öfverflödigt.
Jag tror, att antagandet af Hr von Hartmansdorffs förslag skulle väcka mera missnöje och medföra större vådor, än de flesta af de reformer, Hr von Hartmansdorff under sin offentliga bana sig motsatt.
Jag fortfar alt yrka afslag å ifrågavande förslag.
Jag hade aldrig kunnat tro, att man skulle framkomma med ett sådant förslag, som det, hvilket nu är under R. o. Ad:s öfverläggning, och aldra minst att det skulle härleda sig från en Bankofullmäktig, hvilken under så många år och med sådan samvetsgrannhet upfyllt Ständernas npdrag, nemi. att uprälthålla myntvärdet, hvilket måste betraktas såsom Banko-fullmäktiges främsta skyldighet.
Derom erhålla de af deras principaler, R. St., vid hvarje Riksdag bestämda föreskrifter.
Att nu föreslå, att della myntvärde, i st. f. att uprätthållas, skall omstörtas, eller åtminstone att en början lill denna omstörtning skall göras, måste jag för min del högeligen ogilla och kan ej å de 2:ne ledamöter, som här förfäktat detta förslag, tillämpa det af Hr v. Kraemer på f. ra. begagnade Fransyska ordspråket: ”les beaux esprits se reucontrent.” Frih.
Palmstjerna har ådagalagt, att antagandet af delta förslag skulle leda derhän, att hvar och en, som äger något, skulle mista T£5:del deraf.
Förslaget år således förmånligt för de skuldsatte, ty de fingo betala sä mycket mindre, men jag tror att förslaget ej kan hafva till mening att understödja dem, som hafva dåliga affärer.
Lika väl som man säger, att 1 proc. är Den 22 Februari e. m. 237 ingenting, kan man säga att 50 proc. äro ingenting och låta Bankens sedlar falla lill halfva värdet.
Hufvud-afsigten med förslaget torde vara alt värt silfvermynt derigenom skulle med lätthet emottagas i utbyte med det Danska och Norrska, men jag kan icke förstå, hvilken förmån för Sverige detta skulle- medföra.
Specien kan icke hafva högre värde än i förhållande lill det silfver, som deri innehälles.
Har jag för det närvar:de svårt att få den utvexlad mot Danskar och Norrmän, så blefve det väl än svårare, ifall silfverinnehållet förminskades.
Men om äfven det vackraste ändamål med detta förslag skulle afses, kan jag för min del ej derpå ingå, enär det skulle leda till det fulaste af allt, nemi. att skinna folk.
Palmstjerna har uplyst oss derom, att den Svenska SpecieRiksdirn först nyligen blifvit emottagen al pari i Danmark och Norrige.
Hvad kan vära orsaken dertill ?
Icke att vårt silfvermynt innehåller mindre silfver än det Danska och Norrska, ty förhållandet är, såsom vi vela, motsatt.
Orsaken hvarföre vårt silfvermynt icke kan i dessa länder poussera sig, mätte väl således vara den, att det icke är fullkomligt lika med det inhemska myntet och derföre icke kan jemte detsamma i allmänna rörelsen begagnas.
Alt åstadkomma en sådan likhet i Nordens silfvermynt är hvad jag åsyftar.
Palmstjerna har vidare klandrat det af mig omnämnda förslag att bereda öfvergården från den gamla myntfoten till den nya.
Min mening var aldrig att upslälla detta förslag såsom det bästa, utan jag upgaf detsamma endast exempelvis och såsom ett sätt att undvika skenet af en myntförsämring.
Jag betviflar ej att bättre förslag, än det af mig lösligt framställda, kunna upfinnas och det vore derföre, enl. milt förmenande icke någon skada skedd, om frågan återremitterades lill BankoUtsk:s ytterligare öfvervägande.
Tersmeden har beklagat, att jag icke reserverat mig emot denna punkt och trott att jag i Ulsk. ej derom yttrat min tanke.
Jag yttrade, att jag ansåge en sådan förändring, som den föreslagna, medföra nytta ifall den kunde åstadkommas, men då jag fann BankoUtslcs majoritet vara bestämdt emot hvarje förslag i denna väg, så ansåg jag mig ej böra nptaga tiden med att förgäfves försöka genomdrifva saken.
Icke heller fann jag det vara skäl att reservera mig emot Utsk:s beslut uti ifrågavar:de hänseende, då jag icke kunde upgifva någon bestämd plan, hvarigenom skenet af myntförsämring kunde undvikas.
Att jag genom uraktlåtenhet att reservera mig emot Ulsk:s beslut i frågan skulle hafva förlorat min riksdagsmannarätt att inom det Stånd jag tillhör derom yttra min mening, är en lära, som jag aldrig förut och nu med förundran hört drifvas.
Jag förnyar min anhållan, om återremiss.
Man har sagt, att den myntför ändring, som gjordes 1830, var nödvändig.
Det erkänner jag ock.
Det var nödvändigt att utvexla efter 128 sk. sedelmynt men det var icke nödvändigt att förändra hans silfverinnehäll hvilket hade kunnat bibehållits likadan som förut.
Egenskapen af att vara Bankofullmäktig bör väl icke hindra mig att yrka hvad jag anser vara 238 Den 22 Februari e. m. nyttigt för Banken.
Om R. o. Ad. icke gillar min mening, förfaller förslaget, men det må mig icke förtänkas att jag framställt och sökt befrämja det.
Hvad nedsmältningen beträffar, så har jag hört af Hrr Beit i Hamburg1 de store nedsmältarne af silfvermynt, från hvilka vi fä våra flesta silfverplanlsar, att till dem användas Svenska Specier i större mängd än Norrska, Danska eller Holsteinska.
Palmstjerna har sagt, att Norrmännen mottaga våra Specier.
Det är icke underligt då dessa äro bättre än deras.
Följden blifver att de vandra öfver till Norrige och de Norrska Specierna, som äro ringhaltigare än våra, komma hit, hvarpå vi göra en bestämd förlust genom vår envishet att bibehålla den gamla utmyntningsgrunden.
Gyldenstolpe har visat, att han i afton har lika godt förråd på fula ord, sorn under en föregående qväll.
Ordet skinna, som han nu begagnat kan svara emot ordet anhang, hvilket han förra gången använde.
Men jag anser mig icke behöfva svara derpå, viss alt R. o. Ad. ogillar dylika uttryck.
Emot antagandet af ifrågavartde förslag lägger 72 § RF. ett bestämdt hinder.
Der läses: ”R.
St. allena ega rätt att genom Banken utgifva sedlar, sorn för mynt i Riket må erkännas.
Dessa sedlar skola vid anfordran, efter deras ly delse, af Banken med silfver inlösas.”
När nu dessa sedlar innehålla, alt de skola inlösas efter 1830 års myntfot, men Banken icke äger så mycket myntadt silfver, att det svarar emot den utelöpande sedelstocken, så lärer det vara för Banken omöjligt at,t npfylla sina förbindelser genom sedlarnes inlösning efter deras lydelse.
För att således genomföra Hr von Hartmansdorffs förslag, måste först Grundlagen ändras.
Hvad jag nu anfört tror jag vara tillräckligt för att visa oantagligheten af förslaget, om hvars förkastande jag således anhåller.
Jag ber R. o.
Ad. om förlåtelse, i fall jag begagnat ord, som icke varit tillräckligt vackra, men då det är fråga om mindre vackra saker, torde det ursäktas, om man beljenar sig af mindre vackra ord.
Jag kan icke finna del vara vackert att vilja bedraga folk — detta uttryck erkänner jag vara vackrare än det förut begagnade — och det går ju ut på bedrägeri att sedan man försäkrat innehafvaren af en Bankens sedel, att han när som helst derför skall erhålla en viss qvantitet fint silfver, säga till honom, då han anmäler sig i banko-luckan: ”Det står visserligen på sedeln att du derför skall hafva silfver till bestämdt belopp, men nu hafva vi funnit det vara för Banken fördelaktigare att gifva dig något mindre än detta belopp.”
Detta är väl icke en sak att rekommendera eller för hvilken man behöfver nyttja så valda termer, att de behaga förslagets uphofsman.
Propos. till bifall å Hr von Hartmansdorffs ifrågavaride förslag blef härefter framstäld och besvarad med nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. afsloge samma förslag, samt efter Den 22 Februari e. m.
239 det svaren härvid utfallit med starka ja, jemte ett eller annat nej, förklarade det han funnit ja öfvervägande.
Då härefter förekom det af Utsk. afstyrkta förslaget att öfverhallen i Specie-mytitet må förhöjas från 7ä lill 80 å 90 ■proc., anförde Hr Björnstjerna:
I ruin reservation har jag sökt att ådagalägga de olägenheter, hvilka förorsakas af vårt silfvermynls nuvar:de legering, hvarföre jag hänvisar dem, som vilja taga kännedom af de skäl och omständigheter jag till stöd för min åsigt anfört, till denna reservation och vill här endast till besvarande uptaga hvad Utsk. i denna punkt yttrat.
Utsk. börjar sålunda: ”Sorn Utsk. ang:de förändring i ulmyntningsgrnnden för silfver, af ett från Ofver-Direkt. vid Kongl. Mynt- och Kontroll-verken infordrad! yttrande, vunnit den uplysning att nedsättning i kopparhalten icke kan göras utan att något litet af hårdheten eller uthålligheten mot nötning på samma gång förloras.”
Bien uti samma Utlåt., som af Utsk. åberopas, yttras det, att vid de försök att sammansmälta silfver och koppar, som vid Myntet blifvit gjorda, har det visat sig, all den 8 lödiga blandningen, eller den, som innehåller lika mycket koppar som silfver, är den hårdaste och något hårdare än det nuvande 12-lödiga mynlsilfret.
DA man fäster så mycken vigt dervid, att myntet skall vara det hårdaste, man kan erhålla, så hade ju Utsk. bordt tillstyrka, att det 8-lödiga silfret skulle antagas till myntsilfver, eftersom det är i någon mån hårdare än det 12-lödiga.
Skulle man utsträcka försöket än längre och experimentera med silfvermynt, innehållande mera koppar än silfver, skulle man kanhända finna, ali sådant mynt vore än hårdare och slutligen alt det aldra hårdaste är kopparutan silfver.
Huruvida man kan antaga en sådan regel vid myntslagning, lemnar jag derhän.
Jag kan dessutom icke föreställa mig, att vi skulle vara klokare här än i andra civiliserade länder.
Det är nemi. bekant att i intet land, med undanlag af Preussen, är silfvermyntet så starkt med koppar upblandadt, som i Sverige, och det är äfvenledes kändt, att i Sverige och Preussen pappersmynt för det mesta begagnas i den allmänna rörelsen och att det silfvermynt, som derstädes är i omlopp, är en obetydlighet i jemförelse med det utelöpande silfvermyntet i Europas öfriga länder, der myntets silfverhult är högre.
Utsk. säger dernäst : ”att den minskade utgift för koppar, som genom förändringen upkomme, möjligen icke motsvarar förlusten af myntets hastigare förnötning.”
Afven detta skäl torde bäst vederläggas genom andra länders erfarenhet.
Jag kan icke föreställa mig att man i' dessa länder hvars rörelse-kapital egentligen består i silfver och hvarest i den allmänna rörelsen måhända begagnas lika många milhr silfvermynt, som här 1000-tal, skulle vara sä opraktisk, att man underkastade sig den stora förlust, som är en följd af myntets hastiga förnötning, nian är jag fastmer öfverlygad derom, att man i dessa länder funnit silfvermyntet, oaktadt dess stora lödighet, tillräckligt hardt att motstå nötning.
Jag har uti ifrågavar:de hänseende meddelat nödiga uplysningar i min reservation och vili 240 Den 22 Februari e. ra - nu endast tillägga, att i Ryssland har allt silfvermyntet ända ifrån Peter den Stores tid varit 14-lödigt, intilldess i slutet af förra seklet det blef anbefalldt, att det skulle nedsättas till samina halt som i Sverige eller göras 12-lödigt.
Man kom likväl snart underfund med misstaget, ty på 1820-talet förordnade Kejsar Alexander, att myntet skulle slås efter den gamla utmyntningsgrunden och således åter blifva 14-lödigt.
I Holland, der myntet slagits så fint, att det innehållit 8!) proc. silfver och endast 11 proc. koppar, tiar man under det sistförfiutne året vidtagit den förändring, att myntet hädanefter skulle innehålla 94£ proc. silfver och blott proc. koppar.
Våra gamla Specie Riksdalrar voro slagna af 14-lödigt silfver och de emotstode ändock ganska väl förslitning, hvarom jag i dessa dagar öfvertygat mig enär jag öfverkommit flera sådana mynt från 1500-talet, hvilka hafva bibehållit sin prägel och äro till ulspendet ganska vackra.
Jag tror således att vi icke behöfva befara myntets hastigare förslitning, i fall det göres mindre koppai haltigl.
Utsk. följande: ”Utsk. saknar anledning att biträda ett förslag, hvilket skulle förorsaka rubbning i det enkla och lätt uttryckta förhållande, hvaruti den föreslagna mynt- och räkneenheten nu står till mynt-silfvermarken.”
Detta skäl kan jag icke rätt fatta.
För närvar:de är det föreskrifvet, att af 2 U finsilfver skola 25 Specie Riksdalrar utmyntas.
Alt det skulle vara svårfattligare, om man bestämde, att hädanefter 28 eller 30 Specie Riksdalrar skulle utmyntas af 2 tt finsilfver, kan jag icke föreställa mig.
Jag tror till och med att det skulle blifva ännu enklare, enär man kunde taga 1
Sf finsilfver till utgångspunkt, i st. f. 2, och stadgade alt deraf skulle utmyntas 13, 14, eller 15 Specie-Riksdalrar.
Slutligen säger Utsk.:
”Det torde för öfrigt icke böra förbises, att, i fall finheten i myntet ökas, detsamma, på sätt erfarenheten ådagalagt, blefve begärligare till nedsmällniug inom landet, än nu är händelsen, ty närvarande myntsilfver kan ej, utan tillsats af finsilfver, hvarå tillgång på flera orter ofta saknas, till kontroll- eller verksilfver förvandlas, hvaremot myntsilfver af högre finhet, än kontrollsilfver, lätt förändras till detta sednares lödighet genom tillsats af koppar.”
I del förut åberopade Utlåt, finner man en aproximativ beräkning af det präglade silfver, som årligen plägar af guldsmeder uttagas och uptages detsamma utgöra ungefär 30,000 Specie Riksdalrar.
Härutaf finnér man, att det f. n. är ganska begärligt.
Hurudant förhållandet skulle blifva, om silfvermyntet blefve mindre kopparhaltigt, kan jag icke bestämma, men då man vet, alt de flesta guldsmeder bo här i Stockholm eller ock hämta sitt silfverbehof härifrån, ty silfver, vare sig prägladt eller oprägladt, lärer icke till någon betydenhet finnas i småstäderne, torde det kunna med skäl antagas, att dessa guldsmeder icke finna det besvärligare att uttaga Specier och endast något litet finsilfver att blanda dermed, än att endast taga finsilfver.
Jag skulle tro, att om en guldsmed behöfver en mark finsilfver, han finner det vara fördelaktigare att förskaffa sig denna mark sålunda, att han på köpet erhåller ^ mark koppar, än att tillhandla sig en mark silfver, med hvilken han icke får någon koppar.
Den 22 Februari e. m. 241 Jag finner således, att Ulsk. icke anfört något skäl, sora kunnat öfvertyga mig alt jag haft orätt i mitt påstående, alt en förminskning i vårt nuvarande silfverraynts kopparhalt skulle göra detsamma lättare, vackrare, mindre dyrt och mindre utsatt för nedsmältning.
Om någon skulle önska se skillnaden i utseende emellan 12- och 14-lödigt silfvermynt, så har jag exemplar af håda slagen att förevisa.
Jag yrkar återreraiss af denna punkt.
Jag medgifver att del hade varit önskvärd!, alt R.
St. vid mynlbeslämningslagens upgörande hade bibehållit det 14-lödiga silfret i vårt Speciemynt, hvilket haft denna halt med endast några grans skillnad ända ifrån Konung Gustaf I:s regering; men då sådant icke skett, tror jag det icke vara skäl att förändra den utmyntningsgrund, som år 1830 blef fastställd, utan anser jag det vara fördelaktigast att bibehålla det en gång antagna systemet.
Jag vill icke fortsätta mitt yttrande i afseende å 3:dje punkten, utan anhåller alt, då den blifver föredragen, återfå ordet.
St. vid 1830 års Riksdag hade beslutat, att silfvermyntet skulle beslå af |:delar silfver och |:del koppar, så hade det, enl. min tanke, varit ett klokt och ändamålsenligt beslut, men en annan åsigt gjorde sig då gällande.
Sedan vi nu under en längre lid haft silfvermyntet ulmyntadt lill |:delar silfver och |:del koppar, anser jag att vi böra dermed fortfara, enär de skäl, som blifvit anförda för en annan legering, icke upväga dem, som tala för bibehållandet af den nuvande.
Jag kan icke inse någon annan fördel af förändringen än en ganska obetydlig besparing af koppar, hvilken, om man uträknar den till värde af
R:dr b:ko, reducerar sig till eu mycket ringa summa, hvaremot olägenheterna af förändringen ej äro obetydliga.
Storleken af det nya speciemyntet blefve naturligtvis mindre, i fall mindre koppar skulle dertill användas.
Den som icke känner till förhållandet, icke kan probera myntets silfverhalt och derutaf uträkna myntets verkliga värde, skulle, då han i handen vägde det nya myntet emot det gamla förledas alt misstänka, det en myntförsämring egt rum.
Vigten är så olika, alt den nödvändigt skulle gifva den okunnige anledning att tänka och utsäga: ”Nu hafva Ständerna gjort ett nytt försök alt försämra myntet i landet.”
Man skulle anse det såsom en fortsättning af det system, som under förra seklet följdes af Regeringarne i Sverige och andra länder, att genom förändring i silfvcrmyntets prägling göra myntförsämringar, för att derigenom vinna på allmänheten.
Eli sådan tanke skulle troligtvis medföra en ganska stor obelåtenhet och måhända tillskynda Banken icke obetydliga förluster, öfvervägande den ringa fördel man af förändringen skulle vinna.
Jag för min del kan således icke annat än bestrida ifrågavande förslag och hoppas att R. o.
Ad. nu, likasom vid beslutet ang:de den förra punkten, skall gilla Ulsk:s mening, att någon förändring i den nuvar:de ulmyntuingsgrunden ej må ske.
Jag förutser visserligen, att det skall blifva lika fruktlöst göra anmärkn. mot denna punkt, som emot 4 II. 10 242 Den 22 Februari e. m. de öfriga, men jag finnér mig likväl böra framställa dem, emedan en tid kan komma då man fäster afseende å hvad jag sagt.
Det är klart för hvar och en, att silfvermyntets upblandning med allt för mycket koppar gör det stort och fult samt att den, sorn slår ett sådant mynt, förlorar derpå, ty myntets värde mates ej efter den deri tillika befintliga kopparen, utan efter silfret.
Skedningen af ädla metaller har i sednare lider så fullkomnats, att antingen der finnes guld eller koppar att uttaga, så upkommer vinst för den, som i stort sysselsätter sig dermed.
När jag för några är sedan besökte Myntet i Paris, sade mig myntmästaren, att det gjort betydliga förluster derigenom att det nödgats ouphörligi slå nytt silfvermynt, emedan enskildta myntskedare funnit fördelaktigt alt för den ringa guldhalt som fanns i det gamla silfvermyntet, nedsmälta det.
På samma sätt förhåller det sig med den koppar som finnes i silfvermyntet, ty han utgör alltid ett öfverskott utöfver myntets efter silfverinnehållet beräknade värde.
I den myckna koppar, eller ^ mot -f silfver som här i Sverige blandas i speciemyntet ligger således ett betydligt premium för dess npsmältning.
Ar sådant förståndigt?
Kan det kallas god hushållning?
För det att man icke år 1830 gjorde hvad man bordt göra, skall man derföre aldrig vidtaga en förändring som är riktig och fördelaktig?
Jag är förvissad, att om man icke nu vill vidtaga denna åtgärd, skall hon dock framdeles äga rum, men som ovisst är, buru länge jag har en röst i allmänna angelägenheter, har jag icke velat uraktlåta delta tillfälle att förklara, det jag är af Hr Björnstjernas mening och skulle önska, att hon äfven blefve R.
Det är i allmänhet min tanke, att dådet är fråga om att förändra ett lands mynt, man bör lillvägagå med mycken varsamhet, enär myntet är, så att säga, lika mycket en opinionssak som en realitet.
Hvad nu ifrågavar:de ämne beträffar, så medgifver jag visserligen, att det icke inverkar på silfvermyntets värde, om deri inlägges mer eller mindre koppar, men sedan man en gäng bestämt sig för en viss lödighet hos myntsilfret, bör man icke deruti vidtaga någon förändring förr, än den är af behofvet oundgängligen påkallad.
Rådfråga!' man erfarenheten, så finnér man att vårt speciemynt, blifvit i förhållande lill penni ngerörelsen i allmänhet, mycket litet ulvexladt.
Det är således ingen anledn. att förmoda, det någon gjort lill en spekulation att utvexla och nedsmälta silfvermyntet, och derföre förfaller äfven det skäl till en förändrad legering af silfvermyntet som man velat hämta från den förutsättningen, att myntet under nuvande förhållanden med fördel nedsmältes.
Såsom ett annat skäl för förändringen har man anfört, att myntet skulle blifva mindre, lälthandterligare och vackrare.
Må vara att så blefve förhållandet, men jag tror likväl icke, alt dessa omständigheter böra utgöra ett tillräckligt skäl att minska storleken af vårt speciemynt, emedan det under en längre tid varit kändt och begagnadt sådant det f. n. är.
Dessutom medförer den nu varande legeringen den fördelen, att myntets vigt inträffar jemnt och utan Den 22 Februari e. ni.
243 bråk med den nuvarande viklualievigten, enär En Specie-Riksdaler väger T g<5:<lels Svensk viktualievigt och således 50 R:dr Riksmynt väga jemnt 1 Tt.
A^i hafva förut i dag talat om att del vore väl om öfverensstämmelse emellan myntet och dess vigt vunnes.
En sådan öfverensstämmelse finnes f. n. men skulle försvinna, om den föreslagna förändringen i silvermyntets legering antoges.
Dessutom har den auctorilet, som i ämnet blifvit hörd, nemi. ÖfverDirekt. vid Kongl. Jlynl- och Kontrollverken, Hr Åkerman, i afseende å myntets hårdhet vid olika legering uplyst följande, som jag tager mig friheten alt ur hans afgifna utlåt, upläsa: ”Den tredje frågan har jag mera svårt ali besvara, alldenstund, mig veterligen, inga noggranna försök blifvit gjorda för utrönande af olika legeringars af silfver och koppar relativa hårdhet, utom det att det är ganska svårt alt bestämma hårdheten af en smidig metall, emedan densamma beror af ganska många inflytanden och isynnerhet mycket förändras genom olika stark sammantryckning.
För att kunna, sä godt i hast låtit sig göra, något säga om saken, har jag sammansmält finsilfver och koppar till följande halter finsilfver: 900, 875, 850, 825, 800, 775, 750 och 500 tusendedelar; de erhållna kornen slogos platta under tung hammare med 3:ne slag, så lika starka, som med van hand kunde åstadkommas; styckena renslipades på ena sidan och en skarp vinkel af 3:ne plana ytor, under så nära likadan lutning mot hvarandra, som för hand kunde åstadkommas, lilldanades på hvarje stycke; hvarefter jag försökte repa de renslipade ytorna med de andra styckenas spetsar.
Pä detta sätt fann jag, att halterna 500 och 750 eller 8- och 12-lödigt silfver repade hvarandra inbördes ungefär lika staikt, så alt de syntes lika härda, eller möjligen det 8-lödiga stycket en högst liten mån hårdare: det 12- lödiga stycket repade alla de andra, men tog äfven af dessa intryck tillbaka i synnerhet af de närmast liggande uti kopparhalt och så. att stycket om T90°50ff gjorde nästan platt intet intryck, hvaremot det af /sVff tycktes repa det nära lika starkt som detta tverlom repades af det 12-lödiga.
Det vdl fördenskull synas, som skulle det 12- lödiga och 8-lödiga silfvret vara de hårdaste af dessa legeringar och hårdheten aftaga småningom i mån som legeringen göres silfverrikare.
Af ett enda försök i liten skala och i hast gjordt kan dock icke något med säkerhet slutas.
Ender bearbetning i stort och under längre tid gifvet- sig relativa hårdheten nog tillkänna, med afseende hvarpå vaktmästaren vid Kontrollverket, som i många år nästan dagligen afskafvat spänor af till probering inlemnadt silfver, försäkrat mig, att 12-lödigt silfver är hårdare än kontrollsilfver (som håller omkring 13g lod) ehuru skillnaden icke är stor, och detta senare ganska tydligt hårdare än 14-lödigt och ännu finare silfver.”
Häraf finner man, att vårt nuvarande myntsilfver är hårdare och följaktligen hållbarare, än det skulle blifva, om det gjordes silfverrikare, då det under mindre tid skulle motstå nötningen och hastigare blifva till prägeln otydlig.
Den förlust, sora upkommer derigenom, att vi vid nuvarande legering använda mera koppar än behöfligt är, ersättes följaktligen genom vinsten af att myutet kan längre bibehålla 6ig i omlopp utan alt förnötas.
244 Den 22 Februari e. m.
Enär således, enl. min tanke, inga skäl af mera betydande vigt blifvit anförda för antagandet af en annan legering af vårt silfvermynt, än , den nuvande, utan förändringen endast skulle medföra en onödig kostnad utan deremot svarande fördel, får jag för min del afstyrka bifall lill det härom väckta förslag.
Hr Brakel: Gr.