Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men tyvärr fann jag nogsamt, vid den inom Utsk. hällne öfverläggningen, att dess flesta ledamöter så oryggligen fästat sig vid motionärens idé, att det icke var möjligt att, oaktadt all motbevisning, vinna något gehör för en annan tanka.
Jag finnér mig således förhindrad att förorda en återremiss, hvilken blott skulle föranleda en ändamålslös tidsutdrägt.
Ty hafva mina inkast varit fruktlösa vid den utförliga framställning deraf, som vid ärendets behandling inom Utsk. ägde rum, så lära samma mina meningar äfven hädanefter derstädes försmås.
Alltså, och ehuru det sker med afsaknad öfver att ingen rättelse nu kan beredas i den omständighet, der den vore af billighet påkallad, nödgas jag begära afslag å detta betänk., under förhoppning att, vid ett kommande riksmöte, tillfälle yppar sig att framställa en önskan om afhjelpande af olägenheterna rör:de prisbestämningssätlet för kolen, vid hembud deraf till hyttelaget.
Lyckligtvis är det ingenting sora hindrar K. M. att, ulan någon begäran å H. Sl:s sida, vidtaga den ändring, som härutinnan kan vara mest tjenlig; följaktligen bör betänk, nu så mycket tryggare kunna afslås, som derigenom icke stänges vägen för en modifikation i 1846 års författning t. o. m. före nästa riksmöte, derest K.
M. så linner för godt.
Skulle man och få vänta ett par år, så är den olägenheten af ingen betydenhet, i jemförelse nied vådligheten af den betydande förändring, hvarom Utsk. föreslagit aflåtandet af en und. begäran.
En ekonomisk författning bör, såsom hvarje annat lagstadgande, vara sådan, att den kan efterföljas.
Finner man, alt en sådan författning är annor - Den 17 Maj 21 lunda beskaffad, så måste tiden vara inne, ali antingen förändra eller borttaga den.
Detta stadgande om hembudsskyldigheten af kol är så beskaffadt.
Hvar och en, som har någon kännedom örn vår bergshandtering, och som någon längre lid varit inom bergslagen, vet nogsamt, all, oaktadt hembudsskyldighet i författningen af d. 27 April 1846 är föreslu ifven, delta endast föranleder en omgång, om föreskriften följes.
Man går nemi. först och frågar om hylleägarne skulle vilja lösa kolen, men anse de sig icke kun na betala hvad som begäres för dem, så kan man sälja sina kol till hvem som helst.
Nu frågar jag, hvartill skall ett sådant stadgande tjena.
Hufvudsaken är alt byggnads- och värmningsskyldighelen qvarstår hos hylteägarne.
Utsk. har icke tillstyrkt borttagande deraf, emedan det skulle hafva lill följd, att många hyttor bär i landet knmmc att läggas ner, emedan det finnes många personer, som icke skulle finna sin uträkning vid att fullgöra denna skyldighet, och hyttorna skulle då icke kunna bestå, om denna skyldighet borltoges.
Hvad åter beträffar hembudsskyldigheten af kol, så är del, såsom jag tog mig friheten nämna, förhållandet, att den endast finnes pä papperet, men icke i verkligheten.
Jag hemställer således, om det vore billigt, att då en person har del i en bruksegendom, och äfvenledes del uti en hylta, belägen inom samma distrikt på icke långt afstånd, men icke finner sin fördel vid att bruka den hyltan, det likväl skall vara honom förbudet, att lill sitt eget bruk ifrån hyttan bortföra sina kol. Hvem vinner derpå?
Ingen, men ägaren förlorar på det.
Han är likväl nu icke skyldig att sälja dessa kol till hyttelaget, utan endast att hembjuda dem, så att jag för min del icke kan finna annat, än att Utsk. har ganska visligen tillstyrkt, att denna hembudsskyldighet måtte bortfalla.
Det synes också att 1841 års
Ständer icke afsett att någon sådan hembudsskyldighet skulle qvarstå, enär de säga, att kolhandeln bör, så inom, som utom bergslag förklaras fri.
Kolhandeln kan naturligtvis icke anses vara fri, när det är åtskillige skogsägares pligt, alt hembjuda sin skog lill vissa verk.
Jag är också, likasom Hr von Hartmansdorff, mån om att våra skogar i allmänhet må komma att väl vårdas, men jag tror att det är på en helt annan väg detta skall vinnas, än genom stadganden, som i anseende till sin beskaffenhet icke kunna blifva åtlydda.
Det vore myckel att säga om skogshushållningen i landet, och hvad Staten dervid har att göra, men det torde icke vara lämpligt alt i anledn. af detta betänk, nu ingå i betraktelse deröfver.
Jag kan likväl, i anledn. af hvad jag tagit mig friheten anföra, icke annat än tillstyrka bifall till betänk.
Jag är till stor del förekommen af den siste värde talaren, men skall tillägga några ord.
Den stora frihet, som 1841 års Ständer åsyftade, och som nu är vunnen på sätt och vis, är icke så farjig, som man tror.
I bergslagerne nästan öfverallt äro priserne på kol vid hyltan högre än vid bruken.
Deraf är ju klart, alt kolen måste gå till hyttorne.
Detta är ett ganska starkt skäl deremot, att någon fa - 23 Den 17 Maj. ra skulle kunna uppkomma af den större friheten, men om någon sådan fara skulle visa sig, om tackjernsblåsningen derigenom skulle minskas, så skulle deraf ovilkorligen följa ett högre pris på tackjern, ty den Svenske arbetaren bearbetar Svenskt tackjern och icke utländskt.
Men om man äfven kom derhän, att gjuterierna i st. f. att använda Svenskt tackjern kunde använda utländskt, sä vore det ju en fördel för industrien, emedan Svenska tackjernet år tjenlig! lill dyrbarare förädling än det utländska gjuljernet.
Deremot är förhållandet sådant, att Svenska stångjernstiliverkaren icke kan använda annat tackjern än det Svenska.
Om nu tackjernspriset skulle stiga, så höjes med detsamma kolpriset vid hyttorna och således är man straxt tillbaka på den satsen, att den stora friheten icke skadar.
Tverlom måste en god skogshushållning just befordras derigenom, att det lönar sig att iakttaga förståndiga tillställningar till skogens vårdande.
Jag skall taga ett enda litet exempel.
I Sverige bar på sednare liden ganska allmänt skogsvård blifvit införd, men om en sådan person, som vårdar skogen, kostar 1000 r:dr för det att han gör det, och skogen har en areal af 5000 tunland, så måste ägaren göra sin beräkning så, att lian får tillbaka af en förbättrad skogsvård icke allenast hvad denne man kostar honom, utan äfven hvad vården kostar, och derutöfver hafva sin vinst.
Delta beror ytterst på det sätt, hvarpå han drifver sin industri och på kolpriset.
Detta gäller ej allenast om skogsvården, utan ock om sjelfva kolningen.
Det lönar sig visst alt kosta på en god kolning, men det förutsätter att priset skall vara högt, och det är ett stort misstag att man genom författningar velat binda industrien och derigenom förvara skogen.
Det är genom industriens fiihet, som man kan vinna detta mål.
Men det medgifves att genom exportfrihet på tackjernet kunde man förstöra skogarne, ty om tackjernet då gick upp lill 50 procent högre i pris, än det nu är, så skulle man derigenom möjligen förledas att förstöra skogarne.
Men då frågan derom nu icke hör till öfverläggningen, så har jag icke skäl att inblanda den deruti.
Hvad beträffar den siste värde talarens anförande, så går det mig likväl hårdt till sinnes, att R.
St. skulle nu genast söka arbeta ikull en författning, som icke ännu är 2 år gammal, och som först tog sin början d. 1 Nov. 1847.
Det synes mig vara en verkligen ledsam omständighet, att sålunda ständiga förändringar äga rum i författningsväg, hvilka verkligen äro förstörande för all industri.
Derför vore det måhända bättre om man kunde på något annat sätt åstadkomma denna rättelse, än alt nu skrifva om denna nya författning.
Gr. Lewenhaupt, Gustaf Gustafsson: Hufvudsakligen instämmande med de Hrr, som talat för Ulsk:s betänk., får jag allenast äran fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på några omständigheter, som förekomma i Frih. Cederströms reservation, äfvensom i hans här nu afgifna yttrande.
Det är sannt att hyttelaget är på visst sätt ett bolag, nemi. i afseende på byggnads- och Den 17 Maj. värraningsskyldighelen, men det är också alli, ty derefter upphör helt och hållet beskaffenheten af bolag.
Vill en bergsmau forsin räkning afverka sin malm och sina kol efter dygn, så får han derför efter dygn betala hyltlaget och göra det hell och hållet för sin räkning; de öfriga intressenterna hafva intet att göra roed den blåsningen.
Annorlunda vore förhållandet om, så sorn en del bergsmän öfverenskommit, gemensamma blåsningar skedde inom hyttorna, hvilket skulle ock gifva bättre jern ; men då detta ej lyckats att vinna efterföljd, så fortgår den gamla praxis, alt hvarje bergsman blåser för sig, hvilket vanligtvis gifver ett ganska dåligt tackjern.
Jag tror mig härigenom hafva visat alt beskaffenheten af bolag ej räcker längre än i afseende på byggnads- och värraningsskyldighelen.
Således höra de kol, som här äro i fråga, alldeles ej till hyltelaget såsom bolag, utan de äro helt och hållet för hvarje särskild bergsmans räkning.
Dessutom då motion är väckt af 3:ne bergsmän, så bör man väl tro motionärerne bättre känna ifrågavar. förhållande, än det kan vara kändt af personer, som aldrig haft med hyttor att göra.
Det var en annan sak, äfven som Frih.
Cederström oranämde, nemi. att skogarne i bergslagerna äro mycket bättre bibehållna än vid bruken.
Del lärer dock ej alldeles vara förhållandet, ty der finnas bergslager, hvarest under de gamla förhållandena skogarne blifvit alldeles förstörda.
Jag kan derpå citera ett exempel ifrån den ort der jag bor.
Den der s. k. hyltan, d. v. s. sora ej numera är någon hylta, utan der det endast finnes skogsägare som försälja sina kol till hyttorna, den byn har mycket skog ännu; men der nära intill är ett hyttelag, som kolar och blåser tackjern, och den hyttan har nästan ingen skog qvar.
Således tyckes detta snarare vara ett bevis på, att den gamla författningen verkat mera skadligt på skogen, än den nuvar. skulle komma att göra.
På grund häraf, yrkar jag bifall af Ulsk:s betänk.
Man yttrar väl alt 1841 års
Ständer uttalat en bestämd förklaring om den allmänna gagneligheten af kolhandelns frigifvande; men man förgäter dervid, att samma Ständer uttryckligen erkände, det banden endast småningom borde lösas, till undvikande af skadliga brytningar, hvadan Ständerne önskade att rubbningen ej mätte på ett alltför våldsamt säll göras.
Tersmeden har anfört emot nuvar. författning, alt ägaren till skog, hörande till 2:ne hyttelag, ej kan promiscue använda den för sin räkning vid begge hyttorna; men della kan han likväl, blott han ej glömmer all kolen försl skola hembjudas det hyttelag, dit de rätteligen höra; ty så snart hyltelaget ej anser sig behöfva dem, så möter intet hinder att använda kolen till den andra hyttan.
Men jag inser ej att rättigheten bör vara mera vidsträckt.
Den tillfällighet, att en och samma person kan vara ägare af andelar i flere hyttelag, må väl icke upphäfva hvardera bolagets egenskap af att vara en för sig sluten associa-. 24 Den 17 Maj. tion.
Att åter, såsom Frihin nämnt, man derföre att missbruk sker skulle upphäfva lagen och legalisera missbruket, deruti finner jag intet skäl.
Det vore all riktigt uppmunlra lill lagöfverträdelser af alla slag.
Dessutom är sagdt, alt hela skyldigheten, hvilken en delägare i hyl telag skulle ulgöra, bestode blolt i byggnad och värmning.
Det är gifvet, all så komme att blifva förhållandet om man antager Utsk:s betänk.; men sjelfva motionen vitsordar ju tydligen, likasom ock alla författningar i ämnet gifva vid handen, att aldrig hittills hyttelagets bolagsskyldigheter varit lagligen stadgade till en så inskränkt omfattning.
Man har förklarat sig ej kunna förstå huru af den vidsträcktare frihet, hvilken här är fråga om att bevilja, den följd skulle kunna uppstå, att det sjelfständiga bergsmanna-ståndet upphörde och förbyttes till fattige underlydande vid de större jernbruken.
Detta komme likväl helt enkelt att inträffa, derest så tillginge, att bergslagen utarmades genom oförsigtig afsalu af skog; och då man en gång kommit in på den banan, så vore väl icke osannolikt, ali hemmannen slutligen öfvergingo i andras händer, troligen i de större bruksägarnes; ty desse hafva största fördelen af all lägga masugnarne under sin ägo och torde med nöje begagna tillfället till köpafhandling, när hyttorne och deras skogsområden lill salu för lågt pris utbjudas, hvartill man lätt tänker sig alt bergsmännen, efter skedd utarmning, kunna bringas.
Det vore orätt att klandra bruksägarne för del, hvilket jag icke heller åsyftar att göra.
Jag tror blolt att bergsmännens ställning är lyckligare och för del allmänna nyttigare, om de bevara sin sjelfständighet.
Tersmeden har behagat yttra, att om en hytledelägare skulle vilja till afsalu använda kol, men hyttan ej behöfva dem, och han då af den i författningens 4:de § stadgade föreskrift afskräckles från att å annat håll afyttra sina kol lill den mestbjudande, eho det vara må, hvem vinner derpå, säger Fribtn?
Jag svarar—: skogen.
Då jag deltagit i öfverläggningarne 0111 delta betänk, och tillstyrkt den tind. skrifvelse^, anhåller jag att få redogöra för de skäl, som öfvertyga! mig om billigheten deraf.
Jag anser nemi., att denna hembudsskyldighet ingalunda skyddar skogen, enär den, som är delägare i hyltan, har, sedan lian fullgjort sin pligt att värma och bygga hyttan, fullkomligt fri dispositionsrätt att göra med sin skog hvad han för öfrigt vill, så att han är ingalunda tvungen att förvandla den till kol, utan kan hugga ned den till bjelkar eller såga plank, etc, eller göra hvad han vill med den, och i sådan form försälja den.
Således skyddar ej hembudsrättigheten skogen från ulödelse i alla andra fall.
Man har yttrat, att denna hembudsskyldighet bör oförändrad qvarstå, derföre att hyttelaget vore ett bolag; men jag kan ej heller erkänna denna anmärknis riktighet.
Hyttelaget är visserligen ett bolag i afseende på byggnad och värmning af hyttan, mende kunna ingalunda anses vara gemensamma delägare i bolaget för bedrifvandet af sjelfva tillverkningen, ty en delägare i hyttan kan, Den 17 Maj. 25 om lian så vill, underlåta att tillverka tackjern.
Han har ingen annan skyldighet än alt blott bygga och värma hyttan.
Jag kan således ej se all de öfriga hyltedelägarne hafva någon rättighet till hans öfriga egendom eller skogsprodukter; och derföre anser jag ej heller alt de höra hafva rätt till hans skog om han förvandlar den till kol.
De skulle ju då med lika skäl kunna säga, att de hade rätt lill hans öfriga skogsprodukter, hvarom dock ännu ej uppstått fråga.
På den grund anser jag denna hembudsskyldighet böra bortgå, enär den ingalunda skyddar skogen.
Jag anhåller således äfven om bifall till betänk.
Bland de skäl jag hört angifvas för afslag af betänk, är det synnerligen ett, som jag fästat mig vid, såsom det under andra omständigheter mest talande, nemi. alt man ej bör allt för hastigt ändra nyss utkomna författningar.
Jag skulle visserligen anse detta skäl vara af vigt, om denna författning, tillkommen sedan R.
St. 1841 bade begärt en bell annan författning, hade på något sätt kunnat skydda skogarne; men då bergsmanshemmanen befinna sig genom den sednast utkomna författningen vida hårdare behandlade, än genom den föreg:de, så synes mig detta skäl för afslag böra försvinna.
Jag säger att denna författning är hårdare än den föreg:de, och litel hvar af Hrr bruksägare lära kunna vitsorda att den är det till den grad, att den ej kunnat eflerlefvas; och äfven Frih.
Cederström, som strider emot betänk., lärer nogsamt lika med mig kunna intyga, att denna författning ej efterlefves hvarken i Wermland eller hvar helst annorstädes Frih:n sett den tillämpad.
Det är i detta förhållande jag finnér det största skäl, att söka vinna en förändring.
Jag fortfar således med att yrka bifall till betänk.
Bland andra motionärens motiver att få denna bandel fullkomligt fri, lärer väl äfven ingått det, alt han anser kolen vara något lågt i värde.
Det är försl i sednare lider som de stigit i pris.
Af egen erfarenhet känner jag, att innan detta stigande inträffade, var det så litet lönande att kola för vinst eller inkomst, att man vida heldre använde skogen till annat än kol, och sålde för en spottstyfver till andra behof.
Det är således troligt alt om kolen fortfara i deras nuvar. pris eller stiga högre, så skulle det bidraga till framtida större tillgång på kol; och således alf man ansåge skogen vara af mera värde, och följaktligen bättre vårdade den.
Gyldenstolpe har jag erfarit, att, då kolpriserna äro låga, man använder skogen till plank, timmer och ved, hvaraf den sednare till icke obetydligt belopp torde hafva blifvit använd vid brännerierna.
Man har sålunda haft den tillfredsställelsen att se skogen användas lill alt producera bränvin i st. f. jern.
Jag tror således att man äfven ur moralisk synpunkt bör antaga detta betänk., och kan alldeles ej inse något skål för afslag.
Hr Gr. o. Landtm:s härefter till bifall å Ulsk:s betänk. 26
Den 17 Maj. framställda propos. besvarades med starka ja, blandade med åtskilliga nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade, det lian funnit att ja öfverrösta! nej.
Då jag med full visshet anser det nu afgjorda ärendet vara af verkligt vigtig beskaffenhet, och uppriktigt beklagar den skedda utgången deraf, hvars följder för det allmänna icke blifva lyckliga; så torde det tillåtas mig, alt i R. o. Ad:s prot. få reservationsvis antecknad min emot beslutet stridande mening.
Den grundar sig på noggrannt öfvervägande af förhållandena och en i följd deraf fattad, fast öfvertygelse.
Framtiden torde snart nog bekräfta mina farhågor.
Jag äger åtminstone icke alt förebrå mig någon uraktlåtenhet att dem uttala.
Måhända skall denna framtida erfarenhet tala på ett tydligare och mera öfvertygande sätt.
Men det steg, som man nu tager, blifver då icke så lätt att taga tillbaka.
Ekon.Utsk:s d. 13 och 15 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 81, i anledn. af väckt fråga om förändring af vissa föreskrifter uti inqvarleringsordningen för städerne utom Stockholm.
Jag anser mig nödsakad, alt afstyrka den und. skrifvelse, som är i betänk, föreslagen.
Utsk. säger nemi. deruti följande: ”Detta förhållande” (i Götheborg med den servisersältning, som der lemnäs till garnisonen) ”synes Utsk. ej vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande, utan påkalla rättelse” — — — — hvarföre lltsk. ”funnit sig för närvar, ej kunna sträcka sin åtgärd härvid längre, än att tillstyr ka : det R.
St. ville hos K. M. i und. anhålla, att en undersökning måtte varda anställd till vinnande af upplysning, hvarföre, i fråga om ersättning för servis, Götheborgs stad bär en inqvartcringstunga, som icke utaf någon annan stad inom riket utgöres;” — Svaret är redan gifvet genom K.
M:s nåd. resolution eller beslut af d. 24 Augusti 1847.
Det år sålunda ej årsgammalt! 1 detta beslut ligger orsaken hvarföre Götheborg bär denna tunga; och jag kan då ej finna det lillständigt af R.
St., att säga sig anse den förordn., som K. M. under d. 24 Aug. 1847 utgifvit, ”ej vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande.” Skulle R.
St. verkligen finna den ej vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande, så synes mig ej en sådan åtgärd, som den nu föreslagna, vara den som borde vidtagas, utan då torde det vara genom andra utvägar, hvilka R.
St. hafva i sin makt, som rättvisan bör göras gällande här i landet.
— Om Götheborgs stad i detta afseende har något att erinra, så kan jag dock ej finna det rätt, att behandla saken på sådant sätt som här är i fråga; ty det står hvarje samhälle öppet, att inför K.
M. framställa sina besvär, sina betänkligheter, sina önskningar och sina ansökningar.
Men att förmå R.
St. att lill K. M. skrifva, att det förhållande, som genom K.
M;s beslut uppkommit, ej är med rättvisa och billighet
Den 17 Maj. 27 öfverensstämmande, det skulle jag för min del anse helt och hållet obehörigt; och vågar derföre på delta skäl hemställa att R. o. Ad. behagade afslå det nu förevar, betänk. Fril).
Palmstjerna instämmer jag deruti, att den af Utsk. föreslagna skrifvelsen icke är lämplig sådan, som den nu är uppställd.
Det ifrågavar. förhållandet har ej inträffat genom det K. beslutet af d. 24 Aug. 1847 utan existerade redan förut, och det säges tydligen i nämde beslut, att delta förhållande är byggdl på bokstafliga innehållet af inqvarlerings-ordningens 15 §, jemförd med dess 17 §.
Men det synes likväl svårt att neka obilligheten deraf, att Götheborg som sjelf har byggt och bekostat sina kasserner, hvilket ej är förhållandet i alla garnisonsstäder, skall erlägga servispenningar in natura.
I ett afseende tror jag likväl, efter de upplysningar jag fått, att Utsk. måtte ändå hafva begått ett misstag, då det säger att
Götheborg är den enda stad, der detta förhållande existerar; ty jag tror att det år samma förhållande med Malmö.
Men att någon lindring för dem må äga rum i denna tunga, tyckes vara med billighet förenligt, enär den är för dem större än den tyckes vara i allmänhet för de städer, som hafva garnison.
Synnerligast synes detta vara billigt med afseende å Götheborg, derföre att den staden, som sagdt är, sjelf byggt och bekostat kasernerna.
Jag skulle således tro, att R.
St. borde gå in till K.
M. och begära en förändring i detta förhållande; men för att vinna detta ändamål, torde en återremiss af betänk, vara behöflig, emedan de ordalag, som Utsk. föreslagit, ej synas mig fullt lämpliga.
Jag kan ej finna alt den skrifvelse, som Utsk. föreslagil, innebär någonting anstötligt emot det af K.
M. fattade beslutet.
I Utsk:s beslut står ej omtaladt, att det förhållande, som existerar, är på något sätt emot rättvisa och billighet siridande; utan der står endast, att R.
St. böra: ”hos K. M. i tind. anhålla, att en undersökning måtte varda anställd till vinnande af upplysning, hvarföre, i fråga om ersättning för servis, Götheborgs stad bär en inqvarleringslunga, som icke utaf någon annan stad inom riket utgöres, samt att, sä vida härigenom ej blifver utrönt, att några synnerliga skäl till detta förhållande gifvit anledn., K. M. dä läcktes fatta beslut eller, om nödigt finnes, göra nådig framställning till R.
St. i ämnet, hvarigenom staden Götheborg kan blifva i berörde afseende satt i likhet med öfriga städer samt föreskrifterna uti inqvarteringsordningen bragta lill fullständig enhet, så all någon olika tillämpning deraf icke vidare må komma att äga rum.”
De orden: ej med rättvisa och billighet öfverenssttimman* de, höra endast till Utsk:s motiv, och skulle ej komma att inflyta i den tind. skrifvelsen; hvarföre de väl ej kunna anses på något sätt förnärmande.
Jag vill dock visserligen ej sätta mig emot, om R. o. Ad. vill återremittera betänk., på det alt dessa ord må äfven ur premisserna borttagas. 28 Den 17 Maj.
Om detta betänk, af R. o. Ad. antages, så blifva naturligtvis äfven de af Ulsk. derför uppgifna motiverna af R. o. Ad. antagna, och som den till K.
M. afgående und. skrifvelsen ej kan helt naken affärdas, utan motiver mäste derför anföras; så komme säkerligen Exped.Utsk. att, på säll hittills vanligen tillgått, intaga Ekon.Utsk:s motiver såsom moliver för R.
St:s beslut, hvilket skulle innebära ett fullständigt och ganska skarpt klander af K.
M:s nåd. beslut, hvilket jag anser vara stridande emot hvad lämpligt är.
Jag instämmer derjemte med Frih.
Tersmeden i den öfvertygelse, att Götheborg ej är den enda stad, der ifrågavar. förhållande äger rum; ehuru motionären anfört sådant för att stärka sin framställning.
Likväl och då måhända en und. skrifvelse, affallad i andra mera passande ordalag, skulle kunna vara lämplig, så vill jag visst icke yrka på afslag, utan medgifver för min del en ålerremiss, om R. o. Ad. finnér för godt att bevilja den samma.
Då jag nu yttrar mig, är det mindre med afseende på den lilla obetydliga specialitet som här är i fråga, än egentligen med afseende på sjelfva grundsatsen, eller det förhållande, som vi sedan 14 å 20 år tillbaka sett inträda, nemi. att man söker allt mer och mer befria städerna från bördorna af den dem åliggande inqvarteringsskyldigheten, hvars indirekta fördelar för dessa städer dock äro så stora, att man i andra länder ansett såsom prof af grace eller disgrace, om man fått, eller ej fält, sig inqvartering beviljad.
De iuqvarteringsskyldiga städerna i Sverige hafva dessutom haft sig till stor del, med afseende på denna börda, ganska stora fördelar anslagna, såsom stora donationer af jord åt landssläderne, tolag åt stapelstäderne o. s. v., och sora äro stora och indrägliga källor för bestridandet af äfven andra, ganska enskilta utgifter.