Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon vred sin hand ur hans.
Ni får inte följa mig, jag vill gå ensam, hör ni!
— Låt henne gå, Konrad! sade fru Beck långsamt,
Han reste sig upp och insvepte henne i en lång blick, då hon gick förbi honom.
— Sätt dig ner ett ögonblick, Konrad, och tala om, hur Baby hade det i skolan.
Det var ju första gången i måndags.
Han hade, alltsedan Wanda lämnat rummet, gått fram och tillbaka med hastiga steg.
Medan den blinda talade, såg han på henne med en till hälften frånvarande, till hälften vredgad blick, som småningom öfvergick i drömmande svärmeri.
Han satte sig ned bredvid henne och hvilade sin arm mot ryggstödet af hennes stol.
— Behöfver jag tala?
Rösten var så helt och hållet den veke gossens från fordom, att hon sakta tog hans hand och smekte den, i det hon svarade:
— Nej, det behöfver du inte.
När han en stund senare hemkom, märkte Eleonore, att han var ovanligt tyst och frånvarande.
Hon tröstade sig med, att hon inte kunde rå för det, hon visste, att hon inte sagt ett ovänligt ord till honom.
Däremot hade hon varit ganska snäf mot Kurt, som ifrån kontoret kommit upp till henne.
Han hade hälsat från Wanda och på eget bevåg sagt, att hans hustru tänkte sig upp endera dagen.
Eleonore hade svarat, att det onekligen var en allt för stor artighet!
Kurt stirrade häpen på henne.
Kära fru Säfve, ni är väl inte stött på Wanda, det är ingenting på tok er emellan, hoppas jag.
— Jag har ingenting att förebrå mig, så mycket är säkert.
Hon hade alls inte något emot, att Kurt skulle ha reda på, hur illa Wanda burit sig åt, men hon ville ej säga något direkt.
Kurt var emellertid envis.
Hon måste för gammal vänskaps skull omtala för honom, hvad som händt, han var öfvertygad om, att det hela var ett missförstånd.
Om Wanda hade orätt, skulle hon säkert vara den första att erkänna det och bedja fru Säfve om ursäkt, men han ville gärna veta, hvad det var.
— Nej, Eleonore ville inte.
Han kunde ju fråga sin fru, hvad hon sagt i måndags på supén.
Det var inte bara Eleonore, som tyckt det var sårande, utan alla hennes väninnor!
Föresten var hon visst inte ond på Kurt.
Hon lät honom till och med förstå, att hon tyckte det var synd om honom.
Detta samtal förstämde honom.
Han ville på inga villkor lefva på spänd fot med sin kompanjon och fru Eleonore.
Det skulle vara ytterst obehagligt.
Han måste tala vid Wanda, hon brukade inte vara långsint utan snar att erkänna och afbedja, om hon haft orätt.
Det var mörkt i atelieren.
Wanda satt framme i det utbyggda fönstret.
— Gaslyktorna nere på avenyn voro insvepta i ett dimhölje.
Hon satt och stirrade ut i dimman.
Hon hörde ej, när han kom utan ryckte häftigt till, då han lade handen på hennes axel.
— Jag har varit hos fru Säfve, sade han.
Hon såg förvirrad, nästan förskrämd upp till honom.
— Vet du, att hon är ond på dig, Wanda?
Nå, du behöfver inte se så förskräckt ut, det är väl inte så farligt.
Hon förde undan hans hand, han hade tagit sig för att sakta stryka upp hennes hår från nacken.
— Du lär ha sagt något till henne eller om henne på supén häromdagen.
Hade han varit en djupare psykolog, skulle han märkt, hvilken lättnad han beredde Wanda genom att på så sätt formulera anklagelsen.
— Nej, det har jag inte gjort.
Jag satt ju inne hos ungdomen hela tiden, och hon gick före supén.
— Talade du alls inte med henne?
— Nej, det tror jag inte.
Jo, hon var inne ett ögonblick och då talade vi om fotografierna.
Wanda såg trött och förströdd ut, som om hennes tankar voro annorstädes.
Vi sågo på Juno Ludovisi tillsammans, det minns jag.
— Du förstår ju Wanda, att det vore mycket otrefligt både för Säfve och mig, om det komme till en brytning er fruar emellan.
Om du således inte har fullkomligt rent samvete, vore jag dig tacksam, om du ginge upp till fru Eleonore och ställde allt till rätta — för min skull.
— Hvad du är löjlig, rent samvete, hvem har rent samvete?
Jag har ingenting sagt, hvarken till henne eller om henne.
— Inte, nå du kan väl gå upp och göra det godt i alla fall!
— Nej, det kan jag inte.
Å, Wilhelm plåga mig inte!
— Jag vill ogärna tala med Säfve om det här, jag vet inte, hvad som går åt honom, han är sig inte lik.
Har du inte märkt, att han ser sjuk ut?
— Nej, visst inte.
Hvarför skulle han vara sjuk?
— Nog har han orsak till förargelse.
Han kommer att förlora betydligt på Mazère.
Det går inte många dar.
— Jaha, visst, det är mycket obehagligt.
Följande morgon omtalade Eleonore för sin man Junohistorien, vederbörligen färglagd.
Hon ville visa honom, hur storartad hon varit, som tegat och lidit.
Konrad tycktes emellertid alls inte ha blick för det rent personliga i historien, han kände mycket väl till tankegången från forna samtal med Wanda, som brukade tala om sin Junoaversion i samband med andra aversioner och sympatier, lika opersonliga som denna.
— Och man påstår, att du flera dagar i veckan sitter timtals uppe hos henne, kom det slutligen.
Eleonore trodde knappt själf, att det var möjligt, och väntade ett nekande svar.
Fru Kurt har målat mitt porträtt.
Det var meningen som en öfverraskning åt dig på din födelsedag.
— Såå.
— Det är inte färdigt — och blir det inte heller, tror jag.
— Nej, det är klart.
Penelopes väf blef heller inte färdig.
Han rodnade af vrede och såg skarpt på sin hustru, i det han sade:
— Hur länge och hur ofta brukade Kurt sitta hos dig under sin ungkarlstid, och hvem drömde om att draga några förklenliga slutsatser af det.
Eleonores försmädliga — »det var skillnad» — fick ett häftigt svar:
— Ja, skillnaden var, att du gjorde det, och då var det rätt, men när någon annan gör det, är det orätt.
Kurt var för resten mycket oftare närvarande vid våra sittningar än jag vid edra matkonferenser.
Eleonore rätade på sig.
— Du vet mycket väl, att det var fullkomligt oskyldigt — att jag aldrig skulle tillåtit —
— Hvad tror du hon tillåtit? frågade han skarpt.
Mellan de båda kompanjonerna rådde under kontorstiden en tryckt stämning.
Kurt ville säga något, som han inte kunde få fram, och Säfve var till ytterlighet nervös.
I samma ögonblick, de togo afsked från hvarandra, sade Kurt:
— Du kunde gärna gå upp till min hustru i eftermiddag, jag har sammanträde.
Säfve skiftade färg.
— Det har jag ämnat, sade han kort.
— Du har väl också märkt, att det är något trassel mellan fruarna.
Kan du ställa det till rätta, vore det bra.
Säfve svarade ej.
Men han var fullkomligt af samma mening som Kurt, att det inte fick komma till brytning. —
Under hela förmiddagen hade Wanda ej kunnat företaga sig något.
Hon tog ner en bok och försökte läsa, men inom några minuter föllo hennes ögon på ett ord, en mening, som uppväckte någon idéförbindelse med det, som uppfyllde hela hennes varelse.
De oroliga tankarna fingo allt större makt med henne och kommo hennes kinder att skifta färg och hjärtat att bulta med flygande, kväfvande fart, högt uppe i halsen.
Hon lät boken falla för att rastlöst gå fram och tillbaka, ställa sig vid ett fönster och se ut utan att se något, flytta på ett par småsaker och åter ställa dem på deras förra plats, taga fram duk och penslar, måla en sekund och så sjunka ner på stolen.
Hvad skulle han säga, hvad skulle han göra, när de härnäst råkades, och när skulle det bli?
Ett var hon säker på, att hon aldrig kunde eller ville svara honom med annat än undanflykter.
Trodde han verkligen, att hon skulle erkänna, att hon — Aldrig, aldrig!
Det var ju blott denna enda möjlighet — endast genom att dölja sina känslor för honom kunde hon åter få deras förhållande in i det förra spåret.
Nästa sammanträffande skulle afgöra allt.
Var det blott öfver, skulle hon nog lyckas kväfva detta, som måste kväfvas.
Också han skulle inse — Hvad henne angick, var det intet att resonnera öfver, det var bara att säga nej, nej, nej, tills man inte hörde något annat.
Icke en gång låta det komma så långt, att han kom i tillfälle att fråga, och hon skulle bli tvungen att svara.
Gång på gång under denna förmiddag försökte hon spela den kommande scenen för sig.
Han skulle fortsätta på samma sätt, som han börjat igår, men hon skulle icke sitta där stum och oförmögen att svara, nu var hon förberedd.
Hon skulle skämta bort hans stämning, skratta åt den, bli ond, när han blef häftig, och framför allt inte förstå honom.
— Ja, det var det enda.
Räta på sig och säga: jag förstår er verkligen inte, herr Säfve.
Hon upprepade orden halfhögt för sig själf, under det de varma, bruna ögonen försökte antaga ett kallt och afvisande uttryck.
Ja, om han sade någonting i tydliga ord.
— Men om han inte gjorde det utan liksom igår försökte taga henne utan ord med det farligaste af allt — stämning.
Nej, hon skulle icke låta taga sig.
Hon rodnade häftigt, hon tänkte på, hur han suttit med hennes hand i sin.
Det skulle då inte ske mera, han fick inte röra vid henne, inte se på henne med sina bönfallande ögon.
Det var därför, att han sett så på henne igår.
— Hon blundade och kände i detsamma hans blick borra sig igenom hennes ögonlock, trängande allt djupare ner i hennes hjärtas skrymslen.
Det var som om denna blick, frammanad af hennes fantasi, läste i hennes innersta, som om den såg, att det var för sent — att hon ej mer hade något att dölja.
Hon hörde Wilhelms nyckelknippa skramla i tamburlåset.
— Var det redan middagstid?
Med en suck reste hon sig upp.
Tankarne jagade genom hennes hufvud, det kändes, som om hon inom några sekunder skulle spela en roll i ett skådespel, hvars repliker hon ej tillräckligt repeterat.
Men inför sin man behöfde hon ej spela komedi.
Han var helt och hållet upptagen af ett möte, han haft på hemvägen från kontoret.
Bankdirektör
Ström hade omtalat för honom, hur nära förestående den Mazèrska katastrofen verkligen var.
— Det blir en skandalös konkurs, sade han efter en stund, inte ett öres utdelning, så mycket man kan se.
Säfve har gått i borgen för honom, jag vet inte för hur mycket.
Jo, jo, det är slutet på visan, när man gör terminsaffärer och spekulerar på brasilianska presidentskonjunkturer.
Och ett sådant lefnadssätt!
Rent vanvett!
Om Säfve bara följt mitt råd och inte varit en sådan sangviniker och fantast.
Ja, det tycker du naturligtvis om honom för, men det har man strängt taget inte rättighet att vara, när man är en af cheferna för en sådan firma som vår och har hustru och barn att sörja för.
— Blir han fattig?
Åhnej, men nog förlorar han en liten förmögenhet.
Jag undrar, om han redan vet det, jag fick först höra det på hemvägen.
Men han har allt haft sina aningar.
Sade jag dig inte igår, att han inte var sig lik?
Wanda reste sig hastigt.
Oron och hjärtklappningen hade åter börjat, hon kunde inte sitta stilla.
Wilhelm såg på klockan:
— Nu måste jag på sammanträdet.
— Jag tror, att Säfve kommer upp till dig i eftermiddag, om han nu inte blir hindrad af den här historien, så gå inte bort, är du snäll.
— Kommer han?
Hon försökte göra rösten stadig.
— Jag bad honom titta upp till dig.
— Bad du honom?
En nästan kyäfvande hopplöshet öfverföll henne.
Hvad hjälpte det att ens försöka rädda sig, rädda dem båda.
Men det var kanske bättre att ha det öfver så snart som möjligt — om några ögonblick, nu genast.
Bättre än att vänta.
Hon upprepade gång på gång: jag förstår er inte, jag förstår er inte, tills hon slutligen fäste sig vid det rent mekaniska i tonfallet och själf ej förstod, hvad hon menade med orden.
Om hon blott kunde finna på ett infall att genast möta honom med och så få honom in i deras vanliga samtalston.
Men framför allt måste hon skaka bort det högtidliga, hon kände låg öfver henne själf, och taga emot honom, som om ingenting händt.
Hon flyttade tebordet fram till den lilla bänken vid skärmen och, i det samma
Säfve ringde, tände hon på spritlampan under kopparkitteln.
Hon stod med ryggen vänd mot dörren, när han kom in, så ifrigt sysselsatt med att reglera spritlågan, att hon ej såg upp på honom, men hon kände hans blick i sin nacke, och det gick en dallrande nervrysning genom hennes kropp.
Hon nickade ett välkommen och pekade på den låga fåtöljen, som stod invid bänken.
Alla lamporna i rummet voro tända, hon hade inte kunnat få det ljust nog.
Hon satte sig ner bredvid honom.
— Nu prata vi, medan vattnet kokar, sade hon.
Hon behöfde ej se på honom för att märka, att han var upprörd.
Han strök oupphörligt handen öfver sitt skägg med den nervösa rörelse, som hon väl kände till och öfver hvilken hon brukade skämta med honom.
Och så såg han på henne, oupphörligt.
Följde hennes minsta rörelse.
Som i går — utan att yttra ett ord.
— Hvad den mänskliga naturen är fördärfvad, sade hon skämtande.
Ni har aldrig varit så stilla som i dag, när ni inte behöfver det.
— Nu vore ni bra att måla, det vill säga, om det vore dager.
Jag riktigt saknar ert porträtt.
Det var intressant att hålla på med.
Nå, så säg då något!
Han sade ingenting, reste sig endast hastigt upp och gick fram till det utbyggda fönstret, där han stått, under det hon målat honom.
Hon kände instinktmässigt, hur upprörd han var, och ville lämna honom tid att hämta sig.
Hon låtsade således ej om honom utan sysslade med kitteln, vattnet började koka och porla.
— Nej se, jag har glömt whiskyn, sade hon plötsligen.
Hon gick ut i salen för att hämta den och stod där ett ögonblick med handen mot hjärtat.
Det kom öfver henne ett vansinnigt begär att antingen springa sin väg eller skrika till honom: »säg det då genast, jag står inte ut!»
Hon dröjde ett par minuter, tills hon hörde, att han återvändt till sin förra plats, då kom hon hastigt in igen och satte sig bredvid honom.
Han var pinsamt förlägen öfver sin brist på själfbehärskning och såg flyktigt på henne för att komma på det klara med, om hon märkte det.
Han drog en lättnadens suck, när han tyckte sig se, att hon var sig fullkomligt lik.
Men han satt fortfarande tyst och lät henne tala.
Och hon fann intet annat ämne än det, hon framför alla andra borde undvikit.
För tillfället hade hon endast en klar förnimmelse, att tystnad var det omöjligaste af allt.
— Har ni reda på, hvarför er hustru är stött på mig?
Jag lär ha sagt något, påstås det; hvad, kan jag inte utfundera.
— Hon tog åt sig ett yttrande om Juno Ludovisi.
— Är hon tokig?
— Nej, hon är klok, mycket klok.
Det är jag, som är tokig.
Ser ni då inte, att jag älskar er!
Han grep hennes hand och lutade sin panna mot den.
Hon sökte draga den undan, men han höll den kvar öfver sina ögon och brast ut i passionerade, sönderslitande snyftningar.
Bittra ord kommo öfver hans läppar.
Känslor, som han i åratal stängt inne, gåfvo sig plötsligen luft.
— Det var lika mycket ett hjälplöst barns klagan som en mans bön om en kvinnas genkärlek i de afbrutna satser, han framstammade.
— Hela mitt lif har varit förfeladt.
En oförstådd barndom — tvingad in på en bana, som är mig osympatisk, insnörd i konventionella former, hela min dag fylld af praktiska värf — jag, som är en drömmare — en svärmare.
Inte ett ögonblick förstådd i mitt hem, under tolf långa år, tolf år, Wanda!
Det ljöd för hennes öron som en bön om hjälp, och hon kände detta oändliga medlidande, detta behof att trösta, som hon skulle känt gent emot ett misshandladt barn.
Och hon älskade honom!
Med en oöfverlagd rörelse drog hon hans hufvud till sig och smekte hans hår.
Så böjde hon sig ned och tryckte en lång kyss på hans ögon.
Men lika oemotståndligt hon gifvit sig hän i stämningen, lika plötsligt slet hon sig lös ur den.
Hon reste sig upp och stod blek framför honom, i det hon strök handen öfver pannan för att tvinga sig att vakna.
— Jag kan inte tänka, så länge ni sitter här och ser på mig.
Å, se inte på mig.
— Wanda, Wanda!
— Nej, nej, hur kan ni tro, hur kan ni vilja?
— Jag skall resa bort redan i morgon, det är det enda möjliga.
Hjälp mig att tänka eller gå hellre, gå — när jag ber er så innerligt.
Han försökte draga henne till sig.
— Släpp mig, hör ni, släpp mig!
— Du älskar mig —
— Ja, ja.
Men det är ju en olycka!
Rör inte vid mig — Hör ni!
— Hvarför gifte du dig med Wilhelm Kurt? sade han skarpt.
Därför att han älskade mig.
Jag tror, det var därför —
— Hur tror du, jag älskar dig!
— Jag vet det — nej, jag vill inte veta det.
Inte som jag — Å, jag kan inte tala med dig om kärlek — jag är din väns hustru och du är en annan kvinnas man.
Förstår du det inte?
— Jag måste resa —
— Jag förstår ingenting annat, än att jag inte kan lefva utan dig — att du måste bli min — att du skall bli min.
Hennes ögon blickade stelt framför sig.
— Du ser, jag måste resa — för en tid åtminstone — till Paris eller Stockholm eller hvar som helst, bara komma bort härifrån.
— Hvarför skulle du resa?
För att väcka prat och undran.
Ingen människa har reda på något.
— Är det?
— Ja visst, naturligtvis.
För andra, inte för oss.
Vi älska hvarandra
— Ja, vi älska hvarandra.
Steg hördes ute i tamburen.
— Det är Wilhelm.
Å, där ser ni.
Jag skulle inte stå ut, inte en dag.
Sätt er där — där!
— God afton, Säfve, här har du mig, sammanträdet slutade tidigare, än jag väntat.
Ja, du kan gärna bjuda mig på ett glas, Wanda lilla.
Säfve skall väl ha någon att klinga med!
Det har du nog inte gjort.
Skall jag släcka spritlampan eller kanske frågan är för tidigt väckt, ni ha inte druckit ännu, ser jag.
— Jo, ha vi inte, fru Kurt?
Det tror jag åtminstone.
— Jo visst.
Hon tog hastigt de båda obegagnade kopparne och bar dem ut i salen.
Hela hennes inre var i uppror öfver detta oerhörda, att för ett ögonblick sedan ha mottagit vännens kärleksförklaring och nu spela älskvärd hustru och husfru inför den intet anande mannen.
Hon vred händerna och lofvade sig själf: det skall bli första och enda gången.
I det exalterade tillstånd, hvari hon befann sig, skulle hon ansett det som en lättnad att få gå in och säga:
— Wilhelm, så är det, detta och detta har händt.
Jag har intet ord till ursäkt och förklaring!
Men hon vågade ej, hon var rädd att hennes ord skulle framkalla en brytning mellan de båda männen, och hon visste ej, hvilka följder en dylik brytning kunde medföra.
— Nej, det fanns endast ett medel att komma ur denna förnedring, hon skulle resa.
— Ni tala affärer, då skall jag inte störa, sade Wanda, i det hon ställde ett par glas ifrån sig på bordet.
Hon kunde ej förmå sig att höja blicken till någondera af dem, och deras röster ljödo dofva och overkliga för hennes öron.
— Det är tyvärr ingenting, som kan hållas hemligt, sade Kurt, i det han slog i åt sin kompanjon.
Jag talade för resten om det för Wanda i middags.
— När fick du veta det, Säfve?
— Mazère var uppe, strax innan jag kom hit, och talade med mig.
Konrads ögon sökte Wandas, de sade, jag visste, att jag förlorat en förmögenhet, men du vet, om jag tänkte på det.
Du vet, hvad som uteslutande låg mig om hjärtat att vinna.
Samma passionerade uttryck, som nyss skrämt henne, brände i hans blick, han var mycket blek och hans händer skälfde.
Hon gjorde en bönfallande vädjan till honom bakom Wilhelms rygg.
Den sade så tydligt: gå! att han ögonblickligen reste sig upp.
— Nå, vill du ställa till rätta det där missförståndet med din fru, eller skall Wanda själf gå upp och förklara saken, sade Kurt, då Säfve tog afsked.
— Det gör jag inte, utbrast Wanda häftigt.
Jag kan inte gå upp till fru Säfve och be henne om ursäkt för något, jag aldrig drömt att förolämpa henne med.
Det är mycket bättre att vi aldrig råkas — och hvad på mig beror —
— Wanda! utbrast Kurt i varnande ton.
— Ja, jag vet inte, hvad jag säger, ni får ursäkta — Jag är alldeles yr, här är så varmt.
Släck ett par lampor, Wilhelm!
Och när hennes man ett ögonblick vände sig om för att utföra hennes önskan, hviskade hon ett hastigt:
— Gå, eller jag svarar inte för, hvad jag säger eller gör!
Han böjde sig öfver hennes hand, som han höll kvar i sin, då Kurt kom fram till dem.
När Säfve trädde in i sitt rum, satt hans syster Amelie och väntade på honom.
— Jag har hört talas om, att du gjort stora förluster, sade hon enkelt, och jag är här för att så innerligt bedja dig om att få hjälpa dig ur din ögonblickliga förlägenhet.
Vänd dig inte till någon annan.
Det skulle så kosta på mig.
— Tack, kära syster, det behöfs inte.
Jag tror inte, det är så farligt.
Jag skall tala vid Kurt.
Hon gick fram till honom, där han satt vid skrifbordet, och lade sin hand på hans skuldra.
Han tog sakta hennes hand och smekte den.
— Det käns godt att veta, att man har någon, som håller af sig, och som är trofast — i alla skiften.
— Jag vet inte, om jag är så trofast, Konrad.
Jag har varit upprorisk mot dig i mina tankar.
Det är så mycket, jag ogillat.
Han var rädd för hvad hon ville säga, på samma gång som han önskade att ge henne det förtroende, hon ville locka ur honom.
— Är det den gamla sorgen? sade han slutligen.
— Ja, jag kan nu engång inte glömma, att du är vår fars son, Konrad.
— Och du menar, att jag har glömt det.
— Jag tror det ibland.
Jag tycker, du skulle komma ihåg, att du inte ärft endast pengarne utan också traditionen.
— Du tänker inte på, att det är andra tider och andra förhållanden — och att de gamla också på sitt sätt lefde högt.
— Det är just skillnaden.
De lefde högt.
Jag tycker, att allt beror på, hvad man får för sina pengar.
De fingo så mycket — och hvad får du?
Utsökt mat och granna rum.
Och det är för litet, mycket för litet!
Han gjorde en otålig rörelse.
— Ack, om Carl Henrik lefvat!
Han hade förstått, hvilken makt det är att vara rik.
— Däri ligger det inte.
Det ligger i att han hade förstått ansvaret.
Han som så många andra af hans och våra jämnåriga.
Det har gått hårda stormar öfver många gamla hus här i staden, och att de bestått dem i heder, har uteslutande berott därpå, att de gamles söner haft en djup känsla af traditionens ansvar, af de förpliktelser, namnet för med sig.
Ett sådant namn som Säfve, Kurt & comp. —
— Ständigt ansvar för något, som man aldrig önskat eller begärt.
— Du skyller alltid från dig med, att du ej önskat det, men du har ändå tagit emot alla fördelarne af din ställning.
Hennes röst hade ljudit allvarlig, nästan sträng, den blef på en gång mjuk, då hon sade:
— Förstå mig rätt, Konrad, jag förebrår dig ej, att du icke är en initiativets man, det kan du inte hjälpa.
Men du kan hjälpa, att du inte stått emot.
Du har låtit Eleonore styra och så har Säfve, Kurt & companis inflytande användts att lära oss att duka våra middagsbord, möblera våra rum och att ge relief åt våra utseenden genom dyrbara och uttänkta toaletter!
Han såg trött framför sig.
— Mig har det aldrig roat.
— Och har du aldrig grubblat öfver den verkan, ert lefnadssätt haft och har på andra?
Inser du inte, att det är ni, som till stor del ha skuld i Mazère’s olycka och i de många, som troligen komma att följa på hans?
— Jag har hjälpt Mazère så mycket jag kunnat, kanske mer.
Jag har fått en större summa uppsagd, som jag gärna vill placera.
— Du talar om traditioner.
En Säfve tar inte sin systers pengar.
— Tar en Säfve sin kompanjons hustru?
Hon var själf bestört öfver, att orden undfallit henne.
— Nu återstod intet annat än att fortsätta:
— Jag hade alls inte tänkt att vidröra detta ämne, men både du och hon stå mig så nära, att jag inte kan låta bli att bedja och besvärja dig:
Konrad, gör inte detta!
Du kan inte taga Wilhelm Kurts hustru!
— Jag älskar henne, jag har älskat henne från första stund, jag såg henne.
Det är henne, jag drömt om, och det är henne, jag kunnat lefva med!
Jag kan inte låta henne gå.
— Du kan inte göra denna dubbla skilsmässa, Konrad!
Det gamla namnet!
Wilhelms och vår fars!
— Skilsmässa, jag har aldrig tänkt på skilsmässa —
— Hvad har du då tänkt?
Jag vet bara, att när hon kommer, kommer det fröjd med henne.
Hon ger mig allt, som jag älskar.
Hon är poesi och musik och doftfylld luft.
Hon är så enkel och naiv som en gammal legend och så rik och strålande som klart stjärnljus.
Han njöt af att söka ut vackra ord och säga dem om henne.
— Det är detsamma, hvad hon är, hon är inte för dig.
Han gjorde en rörelse.
— Ja, Konrad, jag vet det, tyvärr.
Jag har nog sett, att hon älskar dig!
Men, Konrad, i detta fall får du inte vara svag.
Och det, att taga något från en annan, det måste gå emot din natur.
— Jag har i hela mitt lif fått göra det, som inte passar mig, som gått emot min natur.
— Tänk tanken ut, Konrad, så får du se, att detta kan du inte göra.
— Jag kan inte svara för något.
Jag är inte samma människa, sedan denna känsla kommit in i mitt lif —
Det var som om tankar och stämning så fyllde hans själ, att han ej kunde yttra något mer.
Amelie hade redan en stund stått bredvid honom.
Nu lade hon med en moderlig rörelse hans hufvud sakta mot sitt bröst och kysste hans panna.
— Du skall inte stjäla —, hviskade hon.
Så gick hon sakta ur rummet.