Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vore man säker för krig, skulle man utan all fråga från Finland kunna köpa sin Saltpetter för hälften af det pris, som nu betalas, så mycket säkrare, som jag har mig bekant, att i de norra orterne församlingarne funnit sig föranlåtne att ingå särskildta öfverenskommelser, att sjelfve hålla controll på otillbörligt från Finland inlurendrejad Saltpetter, för att icke förnärmas, i afseende på deras egen Saltpetertillverkning; men, på sätt jag förut nämnt, tror jag, att nödig omtänksamhet för landets försvar fordrar nå45 H. n
Den i4 October f. ra. gon uppoffring i denna del. — Hvad åter .beträffar beloppet af den äskade summan, så äro orsakerne till den yppade bristen trenne, nemligen, 1:0:
Att Fonden vid sisla Riksdagen tillgreps med 3oo,ooo R:dr; 2:0 Att Saltpettergärden då nedsattes till hälften; och 3:o
Att det tillskott
Fonden förut åtnjutit från Tredje HufvudTiteln då äfven indrogs.
Härigenom minskades inkornsterne till 140,000 R:dr, och sedan man nu mera funnit sin missräkning, befinnes bristen vara 70,000 R:dr.
För min del anser jag det vara alldeles nödvändigt, att det fordrade tillskottet beviljas, så vida man icke tilltror sig, att med ett enda penndrag förändra bela S3rstemet, och bereda andra utvägar för anskaffandet af de nödiga försvarsmedlen.
Jag har här hört sägas, att Saltpettern i orterne skulle kunna säljas för mindre än 7!
Jag kan väl icke bedöma detta förhållande, i afseende på andra orter; men i min ort vet jag åtminstone, att vinsten för lillverkarne äfven med närvarande pris är ganska obetydlig.
Hans Excellence Herr Grefve Löwenlijelnij Carl Axel:
I hufvudsaken förenar jag mig med Grefve Gyldenstolpe, Friherre Wrangel och Herr
Tham, hvilka hvar och en på sitt sätt och i sin väg så fullständigt utredt frågan, att ej mycket återstår för mig.
Jag anhåller blott att få framställa min öf - Den 14 October f. m. vertvgelse, att man med varsamhet måste gå till väga, i fråga om rubbning af de inrättningar, som hittills blifvit gjorde till Saltpetternäringens uppmuntrande.
Det bar kostat ett mångårigt besvär, att uppdrifva denna Näring till sin närvarande höjd, och det torde icke vara utan våda, alt hastigt rubba en inrättning, hvarpå en stor del landtbrukare nu mera nedlagt större eller mindre capital.
Jag fruktar för öfrigt, att i Friherre Anckarswards anförande en förblandning ägt rum emellan tvänne olika, ehuru beslägtade, ämnen, nemligen krutförsäljningen och Saltpettertillverkningen; ty ehuru nära beslägtade dessa ämnen äro, måste de i ekonomiskt afseende åtskiljas.
Friherren bar förmodat, att Krutbrukens privilegier skulle kunna tåla några modificationer, och måhända förtjenar denna anmärkning beaktande vid ett annat tillfälle, då detta ämne utgör föremål för öfverläggningen; men nu hörer det icke till saken, och jag skulle dessutom tro, att dessa privilegier, så länge de existera, böra hållas i helgd..
Friherre Anckarswärd har äfven ansett som en nationalförlust den höga uppmuntran, hvilken blifvit gifven åt den inhemska Saltpettertillverkaren.
För min del tvekar jag, om det verkligen kan kallas en nationalförlust; ty ehuru det utgör en förlust för StalsCassan att köpa Saltpettern inom landet dyrare, än den utifrån kan anskaffas, bör denna upp45 H. m* I i64 Den i4 October f. m. offring ej kunna få namn af nationalfövlust, då vinsten tillfaller Statens egna medlemmar, hälst det allmänna äfven drager den fördel deraf, att icke vara underkastad beroende af utlänningen, uti en för försvaret så vigtig Näringsgren, hvilken härigenom nu visserligen är uppdrifven till en berömvärd höjd, men säkert, i samma stund premierne undanrycktes den, ånyo skulle förfalla, och förorsaka nya bekymmer.
Jag tillstyrker således äfven bifall till Utlåtandet. i Friherre af Nordin, Carl Johan:
Äfven jag delar den öfvertygelse, att mycket ännu kan tillgöras för att ordna Saltpeternäringen på ett ändamålsenligare sätt; dock är jagöfvertygad, att Ridderskapet och Adeln svårligen nu kan fatta ett beslut i ämnet, utan att det förut varit fullständigt utredt inom Utskottet, särdeles som åtskilliga detailler dervid måste tagas i betraktande, om hvilka jag tror, att äfven Utskottet behöfver föregående upplysningar från Styrelsens sida; och intill dess allt detta skedt, är det rakt omöjligt, att afslå de nu ifrågavarande 70,000 R:dr.
De utgöra, såsom Grefve Gyldenstolpe riktigt anmärkt, en del af den ersättning, hvilken Kronan förbundit sig att erlägga till de jordbrukare, som aflefverera Saltpetter.
I Statsekonomiskt afseende vill jag icke bestrida nyttan deraf, att köpa Saltpetern, der den kan erhållas för bästa priset, men jag tror, att afseende äfven bör Den i4 O c to ber f. jh. i 65 göras på de jordbrukares intresse, för hvilka Saltpetertillverkningen nu mera utgör en Näringsgren, och det torde vara af en ömtålig beskaffenhet att afgöra, hvilketdera intresset förtjenar största afseendet.
Jag tillstyrker derföre bifall till Utlåtandet, hufvudsakligast på den grund, att jag anser anslaget alldeles oundvikligt, intilldess Ständerne kommit i tillfälle att besluta öfver ett i behörig ordning utarbetadt förslag till Saltpeter-näringens bedrifvande för framtiden, efter andra grunder, än de sorn nu äro gällande, samt ett sådant förslag blifvit af båda Statsmakterne antaget och gilladt.
Lika med flere värde Ledamöter, som yttrat sig i ämnet, finnér äfven jag, att det närvarande sättet för Saltpeter-näringens bedrifvande icke är det rätta, såsom mera kostsamt, än i sjelfva verket behöfves; men jag tror också, att det existerande systemet icke så hastigt kan rubbas, och till detta system hörer, att Kronan skall uppköpa all inhemskt tillverkad Saltpetter.
Nu hafva Ständerne, i Bilagan Littera G. till „
StatsUtskotlets Betänkande N:o 54, gillat Utskottets tillstyrkande, att alla, som aflemna Saltpeter af bevisligen inhemsk tillverkning, skola vara berättigade att derföre erhålla betalning af Kronan efter 75 R:dr för Lispundet, och det lärer således vara oundgängligen nödigt, att de anslag blifva meddeldte, som erfordras för att \ X - / »
Den 14 O c to b er f. lii.
Kronan stall kunna uppfylla denna förbindelse.
Dessutom hafva Ständerne äfven, i anledning af samma Betänkande, godkänt beräkningen i StatsVerkets inkomster af 70,000 R:dr för Krut- och Saltpetterförsäljningsmedlen, hvilken beräkning står i närmaste samband med närvarande inrättning för Saltpetternäringen.
Om derföre denna inrättning skulle rubbas, skulle äfven den påräknade inkomsten uteblifva, enär den blifvit af Utskottet uppförd under förutsättning, att ett motsvarande belopp skulle för Saltpetternäringens upprätthållande bland StatsVerkets utgifter anordnas.
Det kunde visserligen vara likgiltigt, om den ifrågavarande summan uteslöts, så väl från inkomsterne, som utgifterne; men då detta icke lärer gå an, emedan beräkningen af StatsVerkets inkomster redan blifvit definitift fastställd, anser jag det vara nödvändigt, att anslaget här uppföres, och tillstyrker derföre bifall till Utlåtandet.
Det förefaller mig besynnerligt, att här finna liänderne bundne af ett föregående Betänkande, så att raan nu ej skulle kunna afslå hvad som är föreslagit i den punkt, hvilken är under öfverläggning.
Jag finner icke saken så utredd , att jag kan inse riktigheten af detta påstående.
Jag tror ej, att de 70,000 Riksdalerne för Saltpetternäringens upphjelpande hafva ringaste sammanhang med kruttill - Den i4 Octobsr f. m. 167 verkningen.
Ty blott raan ansi
Sr så mycket medel, som fordras för anskaffandet af Saltpeter till uppfyllande af krutbrukens behof, kan jag ej finna lämpligheten af den anmärkning Friherre Palmstjerna gjort, att krutförsäljningen blifvit upptagen bland StatsVerkets inkomster, ty det är ej fråga om att minska kruttillverkningen, utan endast om de olämpliga premiernes upphörande.
Jag hemställer, om det öfverensstämmer med någon Statsekonomisk grund, att låta dem i evighet fortfara.
Premier böra ej annorlunda användas, än för att åbanebringa en näring; men deras utbetalande för alltid är en orimlighet.
Jag anser derföre, att de 70,000 R:drne böra afslås, öfvertygad, att det är en nationalförlust att använda dem på en näring, som ej i effecten svarar emot värdet af det arbete man derpå använder, och som ej kan uppehållas utan genom skatt och bidrag af öfrige medborgare.
Det har blifvit sagdt, att 213,000 R:dr erfordras, för att anskaffa den erforderliga Saltpettern.
Vid en föregående discussion har blifvit anfördt, att Statens behof af krut vore 1200 Centner.
Om man antager Saltpettern till 5 R:drs pris, som redan är öfver hvad den gäller, behöfves ej mera än 60,000 R:dr, i stället för 213,000 Rdr.
Notabene då fråga blott är om SlatsVerkets behof; men i alla fall bör summan ej gå högre än till 100,000 å 120,000 R:dr för Krutbrukens behof.
Ett afslag vore detsamma, som att Ständerne Den 14 O c t o b e r f. ra. förklara premiebetalniogen böra upphöra; och någon gång skall det val ske, ty att hela Sverige skall bidraga till de Saltpeterprodueerande provincerne, kan jag ej finna vara ^nyttigt.
Man har talat otn oberoende i afseende på försvarsVerket.
Jag har förut vid ett annat tillfälle yttrat mig derom, och får nu blott tillägga, att om Saltpetern ordentligen luttras, kan man deraf hafva upplag, hvarpå man förlorar flere procent mindre, än på upplag af krut, som blir stenlupit och försämras.
I alla fall, om pluralitetens mening blifver den jag ej delar, nemligen att anslaget skall utgå, får jag hemställa, örn det icke bör ske på det sätt, att man tillika begär, att Kongl. Maj:t i nåder täcktes fästa uppmärksamheten derpå, att indragning i detta anslag framdeles må kunna ske, och ändamålsenliga utvägar beredas, att anskaffa det för Staten nödiga qvantum Saltpetter.
Ridderskapet och Adeln ar uti den besynnerliga ställning, att fråga nu är om partielt beslut i ett ämne, hvaröfver man snart åter måste besluta, i anledning af det Kongl, svaret på Rikets Ständers beslut om Saltpetergärdens upphörande, i hvilket svar Konungen fästat vissa vilkor vid sitt samtycke till beslutet, eller att ett efter bestämda beräkningsgrunder motsvarande anslag skall å Stat uppföras.
För alt med sakkännedom kunna afgöra hela denna fråga, skulle jag tro det vara lamp - Den 14 October f. ra. 169 ligast och äfven formenligast, att låta denna öfverläggning hvila, intill dess Ständerne fattat deras beslut öfver den nyssnämnda Kongl.
Jag ber härvid att få fästa uppmärksamheten derpå, att då Saltpetergärden ökades till dubbelt belopp, skedde det mot vilkor, att Kronan skulle uppköpa all inhemsk Saltpeter; och då gärden nu upphäfves, är det naturligt, att detta Kronans åliggande äfven försvinner, och att det belt och hållet beror på det beslut Ständerne nu fatta, huru härmed skall förhållas för framtiden.
Jag hemställer alltså, att den förevarande Punkten af Utskottets Utlåtande må hvila, intill dess beslut blifvit fattadt öfver de af Konungen framställde vilkor för Saltpetergärdens upphörande, helst jag har anledning tro, att StatsUtskottets Utlåtande deröfver snart nog, och till och med i denna eller nästa vecka, kan införväntas.
Om Ständerne medgifva, att ersätta Saltpetergärden med ett årligt anslag af 124,000 R:dr, kan jag ej begripa annat, än att detta måste vara tillräckligt för Statens behof af saltpeter; och om man föröfrigt, såsom Friherre Anckarswärd föreslagit, beviljar de här ifrågavarande 70,000 R:dr, endast för den tid, som Kronan, till följd af redan utfärdad Kungörelse, måste fortsätta sitt Saltpeter-uppköp, tror jag, att den ändamålsenligaste utväg vidtages; men jag förnyar min begäran, att öfverläggningen må blifva hvilande. 170 Den 14 O c t o b e r f. m.
Grefve Gyldenstolpe: Herr Hjerta har hegart, att frågan skulle blifva hvilande, intilldess Ständerne fattat deras beslut öfver vilkorén för Saltpetergärdens upphörande, men jag kan icke finna något skäl dertill.
Det vore besynnerligt, om samina pluralitet inom RiksStånden, som afskaffat Saltpetergärden, för att gifva jordbruket någon lindring, sedermera skulle vägra att fylla de behof, som erfordras för Saltpeternäringens upprätthållande, och sålunda vilja ytterligare belasta de jordbrukare, som lagt sig på denna näring; ty utan de ifrågavarande anslagen skulle hela näringen otvifvelaktig! förstöras.
Jag tror således, att man bör kunna antaga såsom gifvet, att de af Konungen begärde 124,000 R:dr skola beviljas, i synnerhet som Konungen gjort dem till vilkor för skattens upphäfvande, så att den kommer att qvarstå, derest medlen icke blifva anslagna.
Herr Hjerta har trott, att desse 124,000 R:dr skulle blifva tillräck— lige för Kronans hela behof.
Jag får då upplysa, att nuvarande KrutbruksContract iiro ställde på en årlig leverance af 6000 Centner krut, hvartill åtgå 3o,ooo Lispund saltpeter, som Kronan alltså måste anskaffa, i händelse hon skulle emottaga allt det krut, hvartill hon förbundit sig, och i händelse 3o,ooo Lisp:d saltpeter tillverkades inom landet, vore Kronan ock skyldig att uppköpa dem.
Om nu de erforderliga anslaget! icke beviljades, skulle följden blifva, Den i4 October f. m, att samma brist fortfor, som under de fern föregående åren.
För öfrigt synes det mig som, då det lyckats Ständerne, att genom hvarjehanda åtgärder nedsätta Saltpeterskatten till 124,000 R:dr, det icke vore obilligt, att nu med någon uppoffring vidmakthålla en näring, som man förut med konstiga medel uppdrifvit.
Anckarsvärd har vid denna Riksdag ifrat emot intrång uti en annan näring, som ingalunda är af den stora nytta eller vigt, som Saltpeternäringen, och jag kan ej finna något skäl, hvarföre denna näring, mer än någon annan, hör förstöras, eller afskäras möjligheten att äga bestånd.
Jag tror, att alla förändringar i ekonomiska författningar, på hvilka någon industrigren grundar sig, höra ske med varsamhet, för att icke förstöra dem, som lagt sig på denna gren.
Jag kan derföre icke instämma med Herr Hjerta, att Statens Saltpeter-uppköp bör upphöra derföre, att gärden blifvit afskaffad, i synnerhet som Ridderskapet och Adeln, vid heslutet öfver StatsUtskottets Betänkande N:o 123, icke gjort någon annan förändring deruti, än att Saltpetergärden afskaffades, men Utskottets öfrige tillstyrkanden biföllos, och deribland äfven, att näringen hädanefter skulle bedrifvas såsom hittills.
Jag förenar mig slutligen om det tillägg Friherre Anckarswärd föreslagit, vid anslagets beviljande; ty jag tror det åtminstone vara oskadligt, att fästa Kongl.
Maj:ts uppmärk - Den 14 Octobei’ f. m. samhet på vidtagandet af förändrade anstalter med en näring, som i längden icke bär sig.
Den kan vara lönande i skogstrakter, såsom Rikets Norra provinser eller Finland, men icke utgör den en industrigren, hvarom Sverige uteslutande bör vinnlägga sig.
Emedlertid kan jag icke godkänna den åtgärd att med ett penndrag förstöra hvad som redan finnes för handen, och fortfar derföre aLt yrka bifall till Utskottets Utlåtande.
Hufvudsakligen instämmer jag i Grefve Gyldenstolpes sakrika yttrande, hvarigenom den värde Ledamoten bevisat det nära sammanhang, som äger rum emellan nu gällande KrutbruksContracter och inrättningen för Saltpeternäringens bedrifvande.
Det ena kan icke ändras, utan i sammanhang med det andra, och det lärer väl icke vara någons mening, att icke Kronan, så länge de nu varande KrulbruksContracten äro gällande, bör sättas i tillfälle att uppfylla sine åtagne förbindelser, helst någon förändring i dessa Contract nu icke kan komma i fråga.
Men dermed vill man visserligen icke påstå det vara riktigt, att Staten för evig tid gifvet- en lösen af 7!
R:dr för all inom landet tillverkad saltpeter.
Jag tror tvärtom, att i samma mån näringen sjelf får krafter, och bl ifver utspridd , uppstår möjligheten att nedsätta della pris; men det mäste ske suc - Den *4 October f. ra. cessive, så vida man ej vill åstadkomma en vådlig skakning inom en intressant industrigren.
Anckarsvärd har föreslagit, att vid anslagets beviljande fasta vilkoret af en underdånig Skrifvelse, med begäran om Konungens uppmärksamhet för Saltpeternäringens ordnande på ett bättre sätt, och jag instämmer till alla delar med Friherren i syftemålet, men hemställer,, om det nödvändigt behöfver kallas ett vilkor.
En Regering, som så ofta ådagalagt sin afsigt att begagna alla tillfällen för beredandet af landets sanna nytta, skall också, jag är öfvertygad derom, med största nöje sjelfmant gå Ständernas önskningar till mötes, äfven i detta afseende.
Jag öfverlemnar derföre till Friherre Anckarswärd sjelf, huruvida han anser sitt förslag böra såsom vilkor fästas vid anslagets beviljande.
I anledning af hvad man här yttrat om det höga pris, hvartill Kronan uppköper den inhemska saltpetern, torde det tillåtas mig alt upplysa, huru mycket tillverkningen af ett Lispund saltpeter kostar i min ort, samt öfver hufvud i Skåne.
Vanligen påräknas 6 Lisp:d saltpeter efter en dubbel famn ved, hvilket, efter ett värde af 6
R:dr för hvarje famn, gör i R:dr på pundet.
Vidare kan ingen skicklig
Saltpetertillverkare erhållas för mindre än 2 R:dr per Lisp:d, hvarjemte jordens bearbetning och andra omkostnader uppgå minst »74 lien i4 Octo ber f. ro. till likaledes 2 R:dr, hvilket allt tillsammans gör 5 R:dr per Lisprd, utan att hvarken kostnader för byggnader eller inventariernes slitning är inberäknad; och jag hemställer, om producenten då kan vara belåten med mindre, än io§ R:dr Rrgkls.
Man bar äfven yttrat, att upplag af saltpeter skulle vara bättre, och längre uthålla mot försämring, än upplag af krut; men det tror jag vara origtigt och härledt från mindre kunskap om saken, ty saltpetern förlorar under liggande i vigt, så vida den icke gjutes på ett sätt, som få här i landet känna.
För öfrigt måste jag erinra, att då viddetta Riksmöte blifvit yrkadt, så väl af Friherre Anckarswärd och Herr Hjerta, som af mig, att ingen förändring skulle äga rum i fråga om Författningarne rörande Bränvinsbränningen, kan jag ej inse något skäl att frånträda principen, i fråga om Saltpeternäringen; ty ehuru jag sjelf skulle förlora ganska mycket derpå, måste jag likväl medgifva, i fall något undantag skall göras, att Bränvinsbränningen med mindre skada för landet skulle kunna upphöra, än-Saltpeternäringen, som utgör en del af försvaret.
Jag förblifver derföre vid samma princip, som jag anser böra följas i afseende på alla ekonomiska Författningar, nemligen, att, äfven der förbättringar kunna äga rum, och der man inser, att det existerande förhållandet icke är det ändamålsenligaste, inga halsbrytande förändringar böra ske, för att
Den 14 October f. m. icke förstöra dem, som med kostnad uppgjort calculer på det varande förhållandet, och för att icke såmedelst bringa näringen i förfall.
Jag förnyar min begäran om bifall till Utlåtandet.
Frånvarande vid discussionens början, har jag af dess fortsättning förnummit, att fråga blifvit väckt om afslag å de 70,000
R:dr, StatsUtskottet tillstyrkt för Saltpeter-näringens upprätthållande och befrämjande.
Jag anser tillräckligt, att i detta afseende förena mig med de Herrar, hvilka redan så utförligt talat för bifall till Utlåtandet; och jag anhåller blott med några ord ytterligare få fästa uppmärksamheten på omöjligheten, att afslå det ifrågavarande anslaget.
Om det är gifvet, att kruttillverkningen utgör en hufvudsaklig beståndsdel af försvaret, och att det är af stor vigt, att fyllandet af landets krutbehof blifver oberoende af utlänningen, så måste det också vara obestridligt, att det är af vigt, att den inhemska Saltpetertillverkningen göres tillräcklig för detta behof; men för att denna tillverkning skall blifva tillräcklig, fordras att man lemnar näringen sådane vilkor, att den kan bära sig, och då torde det äfven vara gifvet, att ingen nedsättning kan äga rum i det hittills fastställda priset af 7^ R:dr, så mycket mindre, som någon sådan åtgärd icke varit förväntad af dem, hvilka vinnlagt sig om Saltpe - t
Den 14 Octo ber f. m. tcrniiringen.
Men nu är ilet också gifvet, att om de ifrågavarande 70,000 R:dr icke be viljas, blifver Saltpeterfonden otillräcklig för att betala nyssnämnde pris för den inhemska saltpetern, och orsaken till denna brist uti fonden är, såsom Herr
Tham redan upplyst, det tredubbla tillitande deraf, som i8a3 års Ständer gjorde.
— Friherre Anckarsvärd har anmärkt, att sedan Saltpeternäringen hunnit till sin närvarande höjd, vore det öfverflödigt, att understödja den med premier.
Men jag känner icke, att några premier här äga rum, så vida man icke dermed menar det fastställde pris, hvartill saltpetern uppköpes, och hvilket, såsom redan förut är nämndt, lemnar en obetydlig behållning.
Herr Hjerta har ansett lämpligast, att frågan blef hvilande, för att afgöras i sammanhang med Statsutskottets Betänkande öfver den Kongl.
Skrifvelsen, som innefattar svar på Ständernes beslut om Saltpetergärdens upphäfvande.
Men jag ser ingen anledning härtill, ty dessa frågor äro alldeles oberoende utaf hvarandra; den ena angår endast, huruvida Saltpetergärden fortfarande skall utgå in natura, eller ersättas genom bevillning; den andra åter angår fyllandet af den årliga brist, som uppstått i Saltpeterfonden, och som måste fyllas, för att fonden skall kunna fullgöra sina functioner.
Jag tillstyrker derföre bifall till Utlåtandet, och får lemna den upplys - Den i4 Octo lier f. ni. lysning, hvilken RiddarliusSecreteraren äfven torde kunna meddela, att de öfrige tre Stånden redan bifallit
Utlåtandet uti ifrågavarande punkt.
Herr Tham.
Jag har endast hegart ordet, i anledning af Herr Hjertås anhållan, att frågan skulle få hvila, tilldess Konungens svar på Ständernes beslut om
Saltpettergärdens upphörande förekommer till afgörande; ty jag kan icke instämma deruti, emedan jag icke inser något sammanhang emellan den närvarande frågan och den andra, som endast afser, huruvida Saltpettergärden skall stå qvar, eller om en motsvarande summa, som således för Saltpetterfonden utgör en lika stor tillgång, skall utgå genom bevillning.
Den Kongl. Skrifvelsen har af Ridderskapet och Adeln blifvit remitterad till Stats- och BevillningsUtskotten gemensamt, men hvad de öfrige tre Stånden vidgjort i afseende å densamma, är mig obekant, ty ProtocollsUtdrag derom hafva åtminstone ännu icke kommit Bevillningsutskottet tillhanda.
Emedlertid har jag, genom communication med Ordföranden i StatsUtskottet, erhållit den upplysning, som jag blifvit anmodad meddela BevillningsUtskottet, att StatsUtskottet för sin del finner den af Konungen äskade summans anslående nödvändigt, enär Ständerne önskat gärdens upphörande, och sjelfve bestämt dess utgående 45 H. 12 ,7S Den 14 October f. m. genom Bevillning; men StatsTXtskottet liar tillika förklarat
,sig icke äga några tillgångar att anvisa för denna summa, oell det lärer således blifva BevillningsUtskottets mindre behagliga göromål att uppgöra, huru summan skall utgå och på bevillningen fördelas.
Alt nu låta den närvarande frågan hvila, intilldess den andra blifvit behörigen utredd och afgjord, skulle således blott verka derhän, att Statsregleringea icke kunde fulländas och Statsbristsumman icke bestämmas, samt tiden alltså ännu längre förhalas.
Hvad sjelfva saken beträffar, vill jag blott tillägga den erinran, alt då Saltpettergärden nu kommer att upphöra, skall naturligtvis tillverkningen komma att minskas ; ty jab vet> att i åtskilliga orter flere bland allmogen hittills slagit sig tillsammans om inrättande af Saltpetterlador icke för att söka någon vinst, genom tillverkningens bedrifvande såsom, näring, utan för att, genom gärdens utgörande in natura, bespara sig en contant utgift.
Men då den hädanefter skall utgå genom bevillning, odlingen besparing således på detta sätt är möjlig, skola ladorna förfalla, hvilket, jemte förlusten för dem, som derpå anväbt kostnader, äfven skall förorsaka en minskning i tillgången på Saltpetter; och om man dertill nu oförsigtigt nedsatte priset, skulle näringen förmodligen förfalla, äfven i de skogrikare orternc, der den hittills varit lönande, samt vi blifva skattskyldige till utlänningen för
Den 14 October f. m. 179 all elen Saltpetter vi behöfva.
Jag tillstyrker derföre, så väl på dessa, som förut anförde skäl, bifall till Utlåtandet.