Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– inte ville han som en annan förståndig menniska slå sig ned på sin ärfda hemmansdel och inte ville han bli prest och inte ville han bli doktor – hvad i Guds namn ville han bli?
Medan hela slägten skakade på hufvudet öfver hans förvillelser och orimliga beteende skref vår unge vän bref på bref till Stockholm och slutligen fick han ett ”Ass” på tvåhundra kronor.
Nu fick slägten än mer att funera på.
En stadsdam skulle vid hennes år ha hunnit vara blaserad och mera till, men hon var grön ännu och åldern gjorde ingenting till saken, ty i en undangömd landsända kan man vara det länge nog.
Naturen hade utan hänsyn till de kontrasterande omgifningarne bekajat henne med den hopplösaste kärlek till konst och literatur och då hon vuxit upp i en aflägsen trakt utan skolkamrater eller umgänge fans der tillfälle nog både till läsning och drömmar, men så mycket mindre till att kollationerna det lästa eller drömda med verkligheten.
Brådmogen blef hon visserligen icke, men också endast en surkart.
Men, vet ni hvad?
Hon riktigt afskydde Skåne.
Hon var säker på att hon gjorde det – – – – – 174
D. 3 Juli 1883.
”Hur går det med latinet?”
”Men för all del sluta icke upp dermed utan fortsätt.
Och så är det icke värdt att blanda ihop nu så länge, utan håll nu på med detta; sedan kan Viktoria ju återgå till Italienskan igen.”
(En vänlig öfvertalning i tonen, som gjorde mig så godt.)
– Ja, ja, ja!
– Men ack, om jag bara hade någon som handledde mina studier!
Usch, hvad jag har svårt att gå på egen hand! –175
I går morgse satt der i trädgården en kaja som var sårad i ena vingen och som Ingar burit hem från åkern föregående qväll, af barmhertighet.
Mathilda berättade då vi drucko vårt ”caffé au lait” huru den stackars kajan suttit på trädgårdsgången vid det stora lusthuset då hon och L.P. kommo gående.
Så fort han fick se fogeln slog han den öfver hufvudet med sin käpp ”och så fick han rapp på rapp”, tillade Mathilda.
”Åh, då var han död,” svarade L.P., ”så att det var bara för en säkerhets skull, han dog af de två första slagen.”
Jag skrattade derför att framställningen lät löjlig nog, men
Hildegard tycktes känna sig pinsamt berörd af det hela.176
Någon sade att han icke är solbränd.
”Ja det var rätt väl det”, svarade han – och jag tror nästan att han menar det.
De stodo båda två vid ingången till löfsalen med armarne om hvarandras lif.
Jag kände mig obehagligt berörd, men hvad var det som framkallade detta intryck?
Jo det var denna ljusa klädning med sitt näpna lif som kunnat passa åt en 17 års tärna, det var denna beräknadt lätta ställning.
Det var den konstlade likheten med ungdomen, hvilken stred mot de väsendtliga olikheterna.
Om hon varit klädd i en mörk klädning, om hon ej varit så smal om midjan, om der legat en trygg värdighet i ställningen och mindre kamratskap än vänskap i sättet mot den unga skulle hon utan tvifvel tagit sig godt ut och gruppen varit behaglig.
Jag vet icke hvad det är hos henne som ibland så starkt påminner om min mor.
Är det i blicken eller i hennes sätt att tala?
Så är det alltid; jag ser fel och obehagligheter hos mina bästa vänner, så ock angenäma sidor hos mina ovänner – om jag har några.
Han tycker så mycket om min store gule stråhatt, ”om der bara vore ett enkelt band om den i stället för den bruna besättningen.”
Allt hvad jag kan förstå är det en viss enkel elegans som slår an derpålag så väl som öfver allt der verklig smak dikterar omdömena.
Ja, det är så, den vackraste drägt är den som utmärker sig genom sin snygghet samt en behaglig öfverensstämmelse i färgerna.
Allt som skriker är fult så vida det ej är härold för ungdomens och skönhetens triumfvagn.
Latinska ordlekar
Vir tus in aquam jecit (jacio, jeci, jactum, jacere, kasta) betyder:
Mannen rökelse i vattnet kastar.
Men om man uttalar slarfvigt låter det som:
Virtus in aquam jecit.
(Dygden i vattnet kastar.)
Meus Pix, pons, ibi. Tjära, bro, der.
Uttydes Min Kära broder.177
8.7 1883.
Om – som jag hoppas – de sända skizzerna ej bli de sista af min hand som Ni har godheten att genomläsa, skall det alltid vara mig kärt om Ni fritt och oförbehållsamt säger mig Er mening, ty jag värderar sanningen så högt – så öfver allt annat och Ni behöfver aldrig draga i betänkande att påpeka felen.
Med skizzens titel har jag aldrig sjelf varit belåten och skall derföre blifva Er särdeles förbunden om Ni vill gifva den hvad namn Ni anser lämpligast.
Ni kan icke tro hur väl jag behöfver råd och ledning och hur innerligt tacksam jag känner mig då det någon gång förunnas mig att byta en tanke med ”my betters”.
Den som vistas och ständigt vistats i en så illiterär omgif[ning] som jag sätter just värde derpå.
”En hvilodag” – eller hvad den nu kommer att heta – är tecknad efter naturen, utan flera förändringar än som varit oundgängligen nödvändiga.
Älskarinnan var en tjenarinna, rå och obildad och jag önskar särskildt framhålla detta, ty hvad man plägar benämna ”kärlek” ingick ej som faktor i hans felsteg och det var just lågheten i han böjelse som gjorde hustruns sorg så hopplöst tung: kärleken kan förlåta ett brott, men har den fått ögonen upp för ett vämjeligt lyte, då är den död.
Det gläder mig att Ni finner det sista arbetet bättre än det första, ty det ingifver mig den förhoppningen att jag åtminstone mognat något under de år som ligga mellan dem båda.
V.B.178
Det är en skymf att älskas bara derför att man är qvinna och icke för sitt eget ”jags” skull.
Kirkegaard säger att der är stor skilnad på att erinra sig och minnas.
Erinringen frambringar konstverk, minnet endast fotografier.
Det man minnes är ett frö som nedsänkes i själen.
När man glömmer tror man att det dör.
Djupt nere i själen gror det i tysthet och får lif, detta lif är hvad
Kirkegaard kallar ”erinring”
Då erinringen växer och antager en bestämd form kallas den dikt.
Latinska ordlekar.
⎰Ne mater mea, suam.
⎱Sy moder min jag skall sy.
Svårigheten att öfversätta denna sats ligger deri att neo – imp. ne! är ett ganska ovanligt verb och att suam (fut. simplex af suo – jag syr) låter likt ett pronomen, liksom ”ne” ju äfven kan vara en partikel.
⎰Nobis per pontem säger man.
Upplösningen är:
No bis per pontem, ⎱Jag simmar två gånger genom/under/bron.
Man fann en gång liket af en mördad man liggande tvärt öfver en gränslinie med hufvudet på det ena området, benen på det andra.
Hvar skulle han begrafvas, i hvilket land kunde han sägas hafva blifvit funnen?
Gubbarne slogo sina hufvuden tillhopa utan resultat, då steg slutligen en af dem upp och sade:
”Ubi bene, ubi patria, der benen lågo skall han begrafvas.”
Då han skall berätta om något samtal han haft citerar han alltid ordagrant sina egna yttranden, men förbigår alltid den andres repliker.
Är det af egenkärlek eller derför att trampqvarnen gjort hans tankegång så ensidig att han icke ens förmår sätta sig så mycket in i en annans föreställningssätt att han kan anföra hans invändningar – icke följa med dem?
Till och med när han utan vrede ropade på någon låg der i sjelfva stämmans råhet och simpelhet en förolämpning.
Något af en slafdrifvares själlösa despotism.
”Men hurdant var Karl Wåhlins tal till tärnorna på Sjöbohms bröllop?”179
”Det var bra, mycket bra, men rysligt oförsigtigt.”
Jag blef glad, vet knappt hvarför, men dolde det emellertid.
”Hvad sade han då?”
”Han sade mycket som lätt kunde missförstås och som gaf en förskräcklig anstöt.”
”Men det var bra, verkligen?”
”Talet var bra, men som sagdt oförsigtigt till den grad att folk både rodnade och bleknade, och gubben Timelin ansåg sig ju förpligtigad att uppträda emot honom å tärnornas vägnar och förklara att kärlek utan äktenskap skulle man bedja Gud bevara sig för.”180
”Hade tärnorna bedt honom föra deras talan?”
”Det är något djerft att så der på eget beråd uppträda och tala å en annans vägnar.”
Vendela Eckerman.
”Det är just om henne och mig jag skulle kunna berätta Hörbyboarne en roman med förvecklingar nog till att gifva deras sqvaller näring för flera månader.”
”Hur då?”
”Det var just för hennes skull jag blef ovän med Eva Pontén.”
”Voro de så goda vänner?”
”Nej, visst icke?”
”Var du på krigsfot med Ella Eckerman också?”
”Jaså, det var tvärtom, allt för mycket – – – .”
”Inte just det, men snarare det åtminstone.”
”Nå?”
”Och det harmade Eva och hon fällde några ogynnsamma yttranden om Ella.
Det var då det bröt löst.”
”Hvad hade Eva emot Ella Eckerman?”
”Hon tyckte att hon var elak och sade det.
Ella är herrsklysten och qvick, hon var aldrig godt tåld af sina skolkamrater.”
”Hur ser hon ut?”
”Utmärkt bra, ingen här i Hörby kan i ringaste mån jemföras med henne.”
”Nå, men hvad var det du skulle kunnat berätta Hörby-boarne om allt detta?”
”Åh det urartade ju nästan till skandal, urskandal.”
”Jo hennes morbror, ingeniör Ridderstedt ställde till en scen ute på hamnen och det vardt till ett verkligt uppträde midt ibland allt folket.
Jo, måtro, – hon har fällt många tårar för min skull.”
”Och hon är så vacker.”
”Ja, riktigt vacker.”
Jaså, det var hans stora minne!181
9.7 1883.
Nu har Rydberg-Hansen tagit sin ”teologiska examen” med laudatur i alla ämnen.
L.P. fick bref derom i går från Örsted.
Rydberg-Hansen skall nu läsa estetik och taga filosofie doktorsexamen.
Hans far är prost, men icke just rik och sonen underhåller sig sjelf i Köpenhamn.
Han bor nämligen på ”Regensen” der han dessutom får 40 kr i månaden mot förpligtelse att gå på tvenne föreläsningar i veckan.
Så har han stipendium på omkr.
1000 kr årligen och läser derjemte i skolan, så att han har väl en 2000 kr.s inkomst att uppehålla sig på.182
Denna lilla obetydlighet visade dock att de fullständigt glömt hennes tillvaro, för dem var hon just som död.
Kan man göra det om man älskar?
”Jag får bekänna att jag blef riktigt ledsen när jag såg hur Kielland uppfattar latinet, ty jag ställer honom så högt.”
”Marii dödsscen är rent af löjlig.”
I slutet låter förf. händerlserna utveckla sig med omutlig konseqvens, men man tycker att den fru
Lövdal som besöker älskaren på hans rum är bra olik den friska hurtiga Vinche som man ser i början af boken.
Hvad är det för ett ”gift” som förderfvar henne?
Sysslolöshet skulle jag vilja svara.183
Jag skulle vara frestad att kalla umgänget unga damer och unga herrar emellan för ”omenskligt”.
Der sitter nu han med sina rika kunskaper, sitt goda hufvud och pratar idel andefattigt nonsens om idel obetydligheter.
Det skulle icke falla honom in att nämna något af det som ligger honom närmast om hjertat eller att tala ett enda klokt och förståndigt ord, ty han är öfvertygad att hon icke skulle förstå honom.
Han skulle kunna leda hennes stackars, kringfladdrande tankar hvart han ville, han kunde skänka så mycket utan att sjelf blifva fattigare, men hon är ju endast en flicka – och derför pratar man nonsens.
Hur mycket större alstringskraft eger icke den tid då man hoppas jemförd med den då det man hoppades redan gått i fullbordan!
Se endast på allt i hemmet!
Han hoppades på en hustru – en älskad hustru, efter eget fritt val – och allt vittnar om hvilken spänstighet hans sinne besatt under denna tid, hur djerf och fri han var i sina företag då emot nu, när han ängsligt måste hålla på slantarne.
Allt hvad han då skaffade sig till hemmets prydnad och komfort bär en särskild prägel.
Trädgårdssofforna, byggnaderna, hästarne – allt!
Då var det ungt och nytt, nu är det gammalt och förslitet.
Ju[l]i 6 1883.
Jag ligger ute i trädgården, mina ögon äro sullna och förgråtna men njuta ändå af den friska grönskan, belyst som den är af det klaraste solsken.
Man kör in hö.
Hästarne äro blanka och trinda.
Felix slår jemt omkring sig med sin långa, svarta svans för att bortjaga flugorna från sina brunglänsande sidor.
Drängen står i bara skjortärmarne och sticker upp hö, för hvart tag i höt hör man hur det prasslar deri.
Från stallet hörs en kalfs melankoliska bölande och så kommer vinden ibland och susar i träden, annars är allt tyst.
– En skatas skratt och långt bort i en af granngårdarne galandet af en tupp.
Der flög en fjäril, en hvit.
– Man säger att det betyder sjukdom eller död.
I jasminlusthuset.184
Han hade lemnat sitt för att under hvilan samtala några minuter med henne.
Hon gladdes deråt, det var som att känna sig mindre dum och tråkig och det käns alltid godt.
Men plötsligt slog henne den tanken att han kanhända icke kom af sig sjelf, utan på uppmaning af andra, och för att visa sig ”artig”.
Hvad skulle hon icke vilja gifva för en smula sanning i stället för den utslitna etiketten!
Men det kunde ju icke gå, hon var en qvinna och han en man.
Det är icke hans person utan hans intelligens, icke honom sjelf utan hans förfining som hon skulle sakna.
Men hur tomt det blir!
Hon såg bort till de unga två som skämtade och skrattade så gladt.
Han och hon – det skulle ju blifva ett band – ett band mellan dem alla tre och en sons tillgifvenhet var just hvad hon skulle önska sig.
Skulle hon derför vilja se dem smida fast sin ungdom i äktenskap och bojor?
– Men om de älskade hvarandra skulle de komma henne närmare och hon skulle förstå dem.
– Och om han så doge?
Dottren skulle med tillgifvenhetens snabba uppfattning hafva lärt sig att fatta honom, tänka hans tankar och vandra hans väg.
Deras gemensamma beundran och saknad skulle föra dem närmare hvarandra och minnet af honom skulle blifva deras lösen i deras sträfvan.
Och i den rigtning han utpekat skulle de vandra, gladt och ödmjukt utförande de planer han anförtrott dem.
Hon slog boken i marken och brast i ett högt skratt.
Det hela var så tokigt och verkligheten är så annorlunda.185
”Jag hoppas att det icke skall dröja så länge innan Victoria skall kunna sätta upp sin Horatius på hyllan, helt lugnt och i sin goda rätt.”
Ja, det skulle vara bra roligt om jag till dess kunde hålla mina studier hemliga för hela det manliga slägtet i min omgifning.
Hvilken öfverraskning!
Det skulle säkert glädja min lärare.
Jag vill försöka.
– Och det var ju bakvändt att hon alltid kände det som om han borde vara den bestämmande, sjelfva drifkraften i hvarje företag, att om hans vilja slappades allt skulle stå stilla.
Borde ej hon som den äldre, den i lifvet mera erfarna, arbeta jemnare och klarare se målet, utan att, som han, stundom af ett infall lockas till afvikelser.
Han hade ju sin ungdom att åberopa, men hon?
”Nu – ja nu skulle jag möta honom som en gammal vän, som ett vackert minne.
– Lugnt, och dock med en viss vemodig glädje.”
Barn borde vara en välsignelse, men äro för mig endast en skamfläck, en outplånlig erinran om vanära.
Det hjelper mig hvarken med vigselring, kyrkobok eller de hedersbevisningar jag får emottaga som hans hustru ty allt detta kan aldrig öfverskyla blygselns brännande märke i mitt eget sinne.
Belyst af min varma kärlek skall denna flickgestalt framstå, klart aftecknande sig mot den mörka bakgrunden af mitt eget öde.186
Hildegard sade i går att den skämtsamma stilen icke passar för mig och det blir någonting ”tjockt” dervid när jag försöker.
Uttrycket var godt och förtjenar att noteras.
”Föreslå en skål så att de en gång få höra hur ett tal skall låta.”
(Inb.)
”De vilja vakta dig och allt jemt hafva dig under ögonen för att på så sätt bevara dig från allt ondt, ty de tro att allt beror på tillfället, men jag deremot tror att den som känner tvånget af ett dylikt vaktningssystem lätt blir frestad att sjelf skapa dessa tillfällen, som man med sådan omsorg söker aflägsna.”
”Jag är ledsen.”
”Hvarför?”
”Ty jag har under dessa dagar sett att din ’mor’ anser lifvet här så fritt och så farligt att hon hädanefter skall uppbjuda all sin förmåga för att hindra dig från att komma hit oftare.”
”Lärde Cicero sina tal utantill eller läste han upp dem?”
”Ingen dera ty han höll dem först och skref dem sedan, ofta vid utarbetandet görande tillägg och förändringar.
Han sade att man aldrig borde skriva tal för sig utan endast på förhand tänka sig in i ämnet samt indela det, äfven för öfnings skull hålla talet, men aldrig lära sig det ordagrannt utantill.
De grekiska talarne gjorde på samma sätt, men de flesta af dem höllo icke ens sjelfva sina tal utan skrefvo dem för andra, hvilka då fingo läsa igenom dem och på så sätt tillegna sig innehållet.”
Hvarje afton låg hon och genomgick de vänliga ord hon ville säga honom på morgonen – men när morgonen kom med sitt nyktra ljus greps hon åter af sin gamla fruktan.
– Att antingen känna sin välvilja krympa tillhopa under inverkan af en kall likgiltighet eller att innerst i hans sinne misstänkas för att vara kär.
Hon förde endast ett tynande lif och det föreföll som om hon skulle vissna bort likt en afhuggen gren.
Hon hade vuxit så tillsamman med sina systrar att hon icke längre var i stånd att föra en sjelfständig tillvaro.
”Man bör se allt och känna allt, så väl ondt som godt,” säger Lars.
Så berättade mig Hildegard.
Han sade sjelf härom dagen att han är blaserad.
L.P. träffade en gång på en resa en amerikansk familj [och] han var icke i stånd att på engelska gifva dem de upplysningar de begärde.
Saken hjelptes med att han talade latin, hvilket en ung dotter i familjen kunde reda sig med.
Nathanael Olsson
Han kom ifrån Anderssons derföre att han ville kurtisera en yngre skolkamrat som bodde i samma rum som han.
Då det märktes skrefs der genast till modren som kom.
Förhör hölls och pojken bekände under strida tårar.
Äfven berättade han, tillfrågad om hur han kommit på sådana tankar att en större pojke –jag tror att det var medan de ännu voro i andra klass – hade kallat dem in sig till och lärt dem.
”Nå men hur gick det med Lars Peter?” frågade modren.
”Honom gjorde det ingenting, svarade pojken, ”ty han har inte den ringaste böjelse för sådant, men mig gjorde det skada.”
Hvad det är skada att menniskor som räkna sig ganska nära bekanta ändå – om de äro af olika kön – tala så litet om det som ligger dem mest om hjertat.
Sällan hör man en karl tala om sin verkningskrets, sitt mål, sina planer.
Nej, nästan alltid likgiltiga saker eller åtminstone saker som äro fjerran från de talande.
Hur rikt kunde icke utbytet bli i motsatt fall!
Men det går naturligtvis inte an att ”damerna” visa sig utan denna konvenansens fiskbensrustning som anses vara så passande för dem.
Denna narraktiga tillställning har blifvit en sådan vana att ett fruntimmer aldrig vågar tala fullt fritt och öppet med en karl bara derför att hon frukar att bli misstänkt för att vara kär i honom – jag menar till på köpet misstänkt af honom sjelf – och hellre än att utsätta sig för någonting dylikt tiger hon rent af eller pratar åtminstone idel nonsens, tillochmed på tu man hand, då man annars är bäst i stånd att uttrycka sina tankar.
Men måhända hysa skapelsens herrar samma fruktan?
Bah, hvad skam ligger der i att en karl misstänkes för att vara kär!
Det är så förödmjukande att tänka det de finna en allt för okunnig och inskränkt för att något allvarligt resonement skulle kunna uppstå.
Och det allra värsta är att känna det de ha fullkomligt rätt häruti.
Utan uppfostran, utan kunskaper – – – det är så att man kan förtvifla!
Om han smekande talade till en hund låg der en sådan ömhet i tonen att om en qvinna halft omedvetet älskade honom skulle hon inse det bara genom att känna sig genombäfvad af afund.
Den stora skilnaden är att personerna i böckerna aldrig generas af blyghet om de önska att säga sin mening.
Endast fortsatta ansträngningar och en ständig öfning skall sätta mig i stånd att uttrycka mina tankar – just för feghetens skull.
Och detta gäller allra mest om hvad jag känner renast och bäst.
Jag undrar så mycket om man aldrig skall kunna skildra en verklighet sann i en berättelse derföre att verkliga lifvets personer alltid eller nästan alltid äro blyga eller tafatta.
Jag undrar om alla äro det?
Men se på Lars Peter, han tycks af naturen hafva anlag för blyghet men ändå förstår han fullkomligt att beherrska den och jag tror att han skulle kunna säga allt hvad han ville säga.
D. 18.7. 1883.
Mathilda och Lars Peter gingo och spelade croquet och jag satt bredvid då.
M. gaf till ett af sina vanliga kacklanden, hvilket minst borde kunna höras till nästa gata.
Jag härmde henne, hälften på skämt och hälften för att göra henne uppmärksam på ovanan.
Lilla nåden tycktes vara vid särdeles kavat humeur, slog en knyck på nacken och sade:
”Ja, så säga hönsen.”
”Jag tror att äfven de som icke vilja räknas dit,” sade jag, naturligtvis i temligen tvungen ton, ty det är klart att jag skall låta dekontenansera mig tillochmed af en sådan der stackars flickslyna.
”Skulle det vara qvickt?” svarade hon i sin impertinentaste ton och utan att bevärdiga mig med en blick.
”Det var väl snarare det du sade som gjorde anspråk på att kallas så,” svarade jag, rodnande upp öfver öronen som om det var jag som var en flickstänta och hon som gifvit mig en uppsträckning.
Dagen efter bad hon mig naturligtvis om förlåtelse under en flod af tårar, ty jag höll mig rätt styf och talade om ”framfusiga menniskor”.
Jag ser sällan på menniskor när jag är ond på dem ty jag fruktar att mina ögon då skulle säga mycket som det sedan vore omöjligt för dem att taga tillbaka.
Dessutom händer det ofta att mina ögon kunde sqvallra om mycket som jag sjelf icke hade lust att stå till i fall jag icke ständigt höll dem i sträng upptuktelse.
När vi reste hem från Hårderup härom qvällen var der någon som fällde ett yttrande om koketteri.
”Ja, det är minsann inte det sämsta,” sade L.P. och jag tror att jag gaf honom ett visst reserveradt medgifvande.
Han sade då att han visst aldrig skulle glömma hur ond jag blifvit en afton i Malmö derför att han yttrat någonting ditåt.
Jag protesterade emot beskyllningen att hafva blifvit ond för hvad han yttrat men medgaf att jag genom hans plötsliga tystnad kom på den tanken att han blifvit ond för något jag sagt.
Jag kom icke ens ihåg hvad jag sagt som kunnat gifva honom anledning att tro mig vara ond.
Men han mindes det godt, ty han upprepade orden och tillade att jag yttrat dem i ”skarp ton”:
”Sådant kan man tänka men man säger det inte.”
När jag hörde mina ord erinrade jag mig också genast den replik som föranledt dem.
”I mitt tycke är koketteri det trefligaste som fins.”
Med ens kom jag också ihåg att jag med mitt svar visst icke menat att tillrättavisa honom utan tvärtom endast velat säga att menniskor sällan eller aldrig äro villiga att erkänna det ett visst intelligent koketteri kan hafva sina behag.
Man missförstår mig ofta ty jag har svårt att uttrycka mig klart.
På middagen som tillställdes för apotekare Nordqvist dracks mycket tappert och jag hörde sägas att L.P. var bland de sista som gick hem.187
Hildegard var rysligt ängslig och kunde icke sofva; hon inbillade sig helt simpelt att han druckit sig full.
På morgonen låg hon och talade om hur hon under natten hört en vagn köra denhär vägen och hon tyckte att den stannat nere vid pojkarnes rum.
Hon fruktade att han icke varit i stånd att gå hem.
Sade att hon aldrig sett honom full
Tycktes afsky Christian och hela Hörby för den middagens skull.
Jag började frukta att mostrarne aldrig skulle tillåta L.P. att komma hit oftare och han är ett så intelligent sällskap att jag icke gerna vill mista det.
Carl Göran Samsioe talade om för Mathilda att L.P. druckit så mycket att han med nöd kunde resa sig från stolen.188
Jag undrar hur han ser ut när han är full?
Hu det måtte vara ”faelt” att se det fina, unga ansigtet blossa och svälla af rusets inflytande.
Dagen efter middagen sutto vi i trädgården på qvällen; då kom der bjudning från provisornerna till herrarne att de måtte komma bort i gästgifvarens trädgård för att dricka kaffe och kognak.
De gingo och Hildegard blef åter bekymrad, jag med för resten ty jag började frukta att detta skulle blifva hvardagsmat och att L.P. skulle få smak för rå supning.
Till på köpet kom jag att tänka på att hans far var känd som en drinkare samt att dylika anlag ofta går i arf.
Dessutom är Uno icke det bästa sällskap för en ung man och idkar mycken pigkurtis.
En gång hade han och provisor
Sjölén den djerfheten att gå midt på torget med hvars sin jänta under armen och en gång hade jag stark anledning [att tro] att något slags simplare möte egt rum i trädgården här, hvem kontrahenterna voro vet jag icke.
Vi hade också hört att L.P., Uno och Knut en söndagsqväll varit nere vid dansbanan och dansat med pigorna.189
Sådant drogo vi oss till minnes under det vi med oro tänkte på våra ”söner” och alla de frestelser till råhet en karl har att kämpa emot.