Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Långt ut åt natten kunde man höra honom tala för sig sjelf på detta uttrycksfulla språk, som kallas musik.
Och Max Behr var en mästare.
»Ja, roa dig nu bra», sade modren i det hon drog sin pelskappa tätare kring dottren, »och berätta allting för mig när du kommer hem.»
För att öfverskyla en hemlig afsigt, tillade hon urskuldande:
»Du förstår att jag, som är så sällan ute, tycker det är roligt att höra berättas om allt möjligt.»
»Adjö, mamma lilla», sade dottren brådskande, ty hon såg fadren komma ut från sitt rum, redan klädd i öfverrock och med fiolfodralet i handen.
Det var redan mörkt då de körde in om herrgårdens hvälfda port.
Med ens visade sig hela raden af upplysta fönster, och mot den ljusa förstugan aftecknade sig den väntande betjenten som en mörk silhuett.
Agdas hjerta började klappa.
»Pappa, hur skall detta gå?» hviskade hon och hennes ögon hvilade med häpen beundran på den stolta trappuppgången, som med växter och urnor syntes genom de höga fönstren.
Allt syntes så olikt det hon var van vid, men så likt hvad hon drömt sig om rikedom och lyx.
»Det skall gå bra», svarade fadren tillbaka, och äfven hans röst skälfde, men icke af fruktan.
Vagnen stannade och betjenten slog ned fotsteget.
Halft omedvetet kom Agda vid fadrens sida in i kapprummet.
Hon studsade för de stora speglarne, men var glad att icke betjenten kom med; han såg så förnäm ut.
Fadren hjelpte henne af med kappan, och hon såg sig i spegeln.
Der syntes ett täckt flickansigte med feberaktigt röda fläckar på kinderna, ett par skrämda ögon och en ranglig figur i en trång klädning, som lemnade handlederna bara mellan ärmen och handsken.
Dessa handleder voro röda.
»O, pappa, mina handskar äro för korta!» utropade hon och vände sig om med en förtviflad blick.
»Det gör ingenting», svarade han brådskande.
Han tänkte icke på henne nu.
Hon såg på honom med förvåning, det hade aldrig förr fallit henne in att han var vacker.
Var det belysningen, eller den eleganta hållningen, eller den öfvergifvet glada minen, som hon aldrig sett förr?
Kläderna kunde det icke vara, ty det var ju samma gamla frack som hon sjelf borstat så många gånger; men som den satt!
Det var märkvärdigt hvad den satt väl.
Han syntes henne med ens så annorlunda, att hon nästan blef rädd, kännande sig dubbelt ensam.
Kanske han märkte det, ty han log.
»Kom nu», sade han och tog henne vid handen, »var inte ängslig.»
Ljudlöst gingo de upp för mattbelagda trappor, förbi bredbladiga palmer i väldiga urnor, och der var ljust som om dagen.
Det gick rundt för Agdas ögon, hon skulle velat sjunka ned i jorden vid tanken på sin urvuxna klädning.
I denna belysning var det icke möjligt att förblifva obemärkt.
I ett tillstånd af bedöfning lät hon sig föras in i festvåningen.
Hon förestäldes för värden och värdinnan, hvilka hon många gånger sett på kyrkogården; man log – medlidsamt, vänligt, uppmuntrande.
Hon hörde obekanta namn susa förbi sina öron, och hon neg det vackraste hon kunde, för personer hvilka hon endast såg som i en dimma, och så kommo de in i en stor sal.
Här drog hon andan, här var endast ett par personer.
Dimman skingrade sig, och hon såg en ung dam stå ensam vid pianot.
Det var en så glänsande uppenbarelse, att det stackars barnet glömde sin egen drägt, bara vid att se på henne.
Det askfärgade håret låg krusigt öfver hela hufvudet, ända ned i pannan, under hvilken ett par djupa, svärmiska ögon blickade fram, skuggade af mörka ögonhår och ögonbryn, hvilka icke voro målade.
Den djerft krökta näsan och den lilla munnen med tunna läppar, skulle lätt kunnat gifva ansigtet ett uttryck af hårdhet, men det vackra leendet och den ungdomliga hyn förtog dragens skärpa.
Ännu lutad mot pianot och med släpet lindat rundt, så att den smärta gestalten kom till sin fulla rätt, sträckte hon sin ena hand emot direktören med ett bortskämdt barns sjelfsvåldiga behag.
Det var en bar arm, fin och rundad, hvars handske räckte öfver armbågen.
Agda betraktade den med beundran, hennes egna armar voro ännu kantiga och röda.
Direktören qvarhöll ett ögonblick främlingens hand, sägande:
»Här ser ni min lilla dotter, som jag talat med er om; ser ni att jag höll ord?»
Den främmande betraktade Agda så fritt och otvunget, som om det endast varit en vacker blomma eller sällsynt fågel man visat henne.
»Hon har ju edra ögon», utbrast hon plötsligt, men hejdade sig tvärt i det en brännande rodnad gjöt sig öfver hela hennes ansigte. »O, jag glömde – – – jag glömde –», stammade hon tillintetgjord af förlägenhet.
»Ögonen äro hennes fars, liksom hela ansigtsuttrycket», sade direktören allvarligt och lade nästan ömt sin arm om styfdottrens axlar, »men dragen äro hennes mors.»
»Och ni tycker om musik, lilla vän?» frågade damen och såg vänligt på Agda.
»Så öfver all beskrifning», svarade denna, och tårarne stego henne i ögonen vid tanken på modrens förbud mot sång.
»Och ni skall hafva en sådan präktig stämma», fortfor den okända.
Agda vände bort ansigtet utan att svara, och direktören gaf den unga damen en hastig blick.
Man bytte om samtalsämne.
Sedan flera gäster anländt, och Agda såg sig obemärkt, smög hon sig undan till en af de djupa fönsternischer, hvilka bildats i de famnstjocka murarne, och här tyckte hon sig säker, här kunde hon se allt utan att sjelf observeras.
»Kom, låt oss gå ut i riddarsalen», hörde hon någon förbigående säga, och detta yttrande väckte hennes nyfikenhet.
Hon följde efter dem som talat, in i nästa rum.
Det var en stor sal, hvilken oaktadt alla ljus och lampor såg helt skum ut, så mörka voro väggarne.
De voro klädda med broderade tapeter, föreställande riddare och borgfruar, hundar och villebråd under svartgröna trän.
Färgerna hade blifvit dunkla, här och der hade duken remnat af ålder, det såg högförnämt och spöklikt ut.
Fönsterna bestodo af talrika smårutor, infattade i bly, fönsternischer, panelningar och möbler voro i svartnad ek, allt tungt och vördnadsbjudande.
På ena långväggen stod en orgel.
Äfven här fann hon ett förträffligt krypin i en af nischerna, hvarifrån hon hade utsigt både öfver salen och det angränsande musikrummet.
Hon kunde aldrig ha önskat sig en bättre plats, och sedan betjenterna kringburit förfriskningar, drog hon sig tillbaka dit in.
Ingen brydde sig om den svartklädda flickan i urväxta klädningen.
Hon stod ensam i dunklet och slukade med ögonen en i hennes tro sagolik prakt.
Dess verld drog henne främmande förbi, men hon följde med ögonen dessa glänsande toiletter, dessa lediga rörelser, detta skiftande minspel, och hon tyckte att der låg ett förtrollande behag i sjelfva umgängestonen.
Gud, den som vore som de!
Detta var annat än prestens förmak, dittills det elegantaste hon sett, der ortens fruar sutto uppradade i soffan som marknadsdockor på en segelgarnstråd, och der fnittrande unga flickor tittade under lugg på långbenta landtbrukselever, som icke visste hvar de skulle göra af sina händer.
Och vaken drömde hon, att det var hon sjelf som gled öfver bonade golf, högväxt och rank som den okända, språkande med eleganta herrar och damer, snabbt vändande sin solfjäder, så att dess siden glänste i ljusskenet.
Emellanåt andades hon djupt, djupt, så qväfvande stark blef åtrån att nedbryta de skrankor som skilde henne från verlden derute.
Väl var det tryggt att stå i skuggan, men hon kände att hennes plats icke var der, och hon darrade af begär att – äfven hon – kunna stiga fram ur sitt gömsle.
När, hvar och hur?
Det visste hon ej, det vågade hon ej tänka på, hon kände blott hvilken njutning det måste vara, att utan skygghet kunna låta sig kringstrålas af allt det ljus hennes ögon girigt insöpo.
Fiolernas och violoncellens förberedande knäppningar och dofva mummel återkallade henne till verkligheten.
Aftonens första nummer var en stråkqvartett, anförd af hennes far.
Hon kunde se honom der han stod ute i musikrummet, djerft och ledigt förande sin stråke.
Som genom ett trollslag framstod på nytt hennes drömda skönhetsverld.
Och han var kungen deri.
Han hade med ens blifvit henne så sällsamt främmande och kommit så långt bort, den förändrade omgifningen tycktes ha förvandlat honom sjelf, hon kände sig på samma gång dragen till och skrämd af en öfverlägsenhet, som hon nu först anade.
Var det verkligen samme man som hon dag efter dag sett gå omkring i lador och uthus, klädd i grofva kläder och tunga smorlädersstöflar?
En gång såg han afsigtslöst åt det håll der Agda stod, och hon nästan ryggade till dervid, liksom han kunnat upptäcka henne.
Skulle verkligen hennes ögon likna hans?
Hon vågade icke tro det.
Sista numret i denna afdelning var ett solo, som han spelade ackompagnerad af den vackra damen.
Det var en ensam sorg, som andades, suckade och klagade ur dessa toner, slingrande och flätande dem till en gripande melodi.
Agda tryckte sig djupare in mot fönstret; hon förstod denna sorg, som om den vore hennes egen, och den bröt fram ur hennes bröst i en ljudlös, darrande snyftning.
Sedan musiken tystnat och man öfverhopat de uppträdande med tacksägelser och loford, spridde sig sällskapet i hela våningen, bildande och upplösande grupper.
Den främmande damen och Agdas far kommo samtalande ut i riddarsalen.
De stannade just framför fönstret der hon satt.
Det gjorde henne ondt att de helt och hållet tycktes hafva glömt hennes tillvaro, men hon vågade icke gifva sig tillkänna.
Då förde den okända helt oväntadt draperiet åt sidan och såg in.
»Här ha vi ju vår Cendrillon», sade hon och log. »Barn, ni har gråtit», tillade hon hastigt, »var det för musiken?»
»Ja», hviskade Agda och slöt sig intill henne.
»Der ser ni hur tilltalande ert Addio är.
Gud, som ni spelar i qväll!
Det fins ingen ursäkt för att gräfva ned ett sådant pund.
Fins det väl, lilla vän?» tillade hon, läggande sin arm kring Agdas axlar.
»Jag vet inte», svarade Agda förlägen.
»Vet ni inte!» utropade främlingen och slog med den lediga handen upp sin solfjäder, »vet ni icke att en konstnär tillhör sin samtid, och att er far är en konstnär?»
»Hon vet knappt hvad det ordet betyder», svarade fadren leende.
Agda tänkte inom sig, att detta var ett misstag, men vågade ingenting säga.
»Den benämning ni valt för er vackra komposition innebär en profetia», sade den unga damen plötsligt och vände sig till herr Behr, »jag skall resa.»
»Nu.»
»Ni skulle ju stannat här hela vintern.»
Orden kommo med andlös hast och Agda tyckte att han bleknade.
»Ja, ni vet hur jag hade gladt mig deråt», sade hon i sorgsen ton, sänkande hufvudet mot solfjädern, »men jag har fått bestämda order från min far; vi resa till Paris redan om Onsdag.»
Direktören svarade ingenting, men hans blekhet blef märkbarare, och det segerglada leendet var borta.
»Ni reser», sade han sakta och tonlöst, »och allt blir som förr.
Musikaftnarne ha tillkommit för er, och när ni är borta skall det vara lika tyst igen, och jag – – – och jag – – – .»
Den unga damen drog omedvetet
Agda närmare intill sig, och denna märkte att hennes hand darrade.
»Aldrig har en lärjunge saknat sin mästare så mycket som jag kommer att sakna er», sade hon lågt.
Det lät nästan ödmjukt.
»Saknaden skall icke räcka länge, i Paris lär ni bättre lärare, men jag ...»
Åter tvärstannade han, det var som om en oerhörd tyngd lagt sig öfver hans bröst.
»Det är sista aftonen», sade hon, sträckande ut sina armar med en förtjusande åtbörd, »spela i qväll så som jag vet att ni kan, jubla, hota, bed – ah, som endast er fiol kan det! – jag vill taga de tonerna med mig till Paris, de skola vara mitt minne af denna sommar.»
»Jag kan icke», svarade han brutet och klanglöst, »ni anar icke, ni kan icke göra er en föreställning om ...
Ni vet icke hvad jag varit och hvad jag är.»
»Jo», svarade hon bestämdt och de blå ögonen gnistrade till under den askgrå frisyren, »jag vet det, jag vet framför allt hvad ni är.
Ett enda kraftigt ryck, och ni är på er plats.»
Åter kände Agda den lilla handen darra.
Men han skakade sorgset på hufvudet.
»Ni missförstår mig», sade han, »lifvet är mig intet, och jag fryser till döds.»
Han ryste och äfven främlingens kinder miste något af sin färg.
»Pas un seul rayon de soleil, pas un seul», sade han, och strykande med handen öfver sin panna vände han sig om och gick.
Agda förstod ej orden, men den obekanta böjde sig framåt och såg henne in i ögonen, frågande, nästan bönfallande.
»Och ni?» sade hon, »ni är ett barn ännu och förstår honom icke.
Vet ni väl sjelf hvad solsken vill säga!»
Hon lutade sig hastigt ned och kysste hennes panna.
Det föreföll
Agda som vore denna kyss invigningen till ett hemligt uppdrag.
Förbryllad stod hon och såg efter den okända, som med en ledig rörelse förde sitt släp åt sidan och gick ut i musikrummet.
Hon drog sig åter in i nischen och i detsamma kommo tvenne damer förbi.
»Jag finner honom helt enkelt beklagansvärd», sade den ena.
»Ja det är att hårdt få böta för en ungdomsförvillelse», svarade den andra, »man säger att det är af svartsjuka som ...»
De gingo längre bort och Agda hörde icke mer.
Då de återkommo hördes orden tydligare.
»Och att efter allt detta begrafva sig som landtbrukare i Skåne!»
»Med ett halft dussin barn och en grälsjuk hustru.»
»Om det är rättvist, så är det åtminstone ...»
Åter voro de borta.
Det var således om styffadren.
Hvad var det med hans förgångna lif?
Hvad var det med hans ungdomsförvillelse?
I hemmet var det aldrig tilllåtet att tala om det förgångna, och barndomsminnena voro dunkla; de talade dock om resor, komfort och solbeglänsta trakter.
Den unga flickan försjönk i grubbel.
Hvarför skulle hon hållas så främmande för sina föräldrar?
Och hvad var orsaken till bitterheten mellan dem sjelfva?
Det fans många gåtor att grubbla på.
Men hon fick icke tid att länge sysselsätta sig med dem, ty fadren satt redan vid orgeln och fina damer kommo sväfvande för att placera sig på lämpligt afstånd.
Orgeln stod nära fönstret, der Agda satt, och hon behöfde endast flytta sig till den andra stolen för att kunna se.
»Gud, Ameli, en sådan stämning här ligger öfver det hela!» hörde hon en liflig brunett hviska till en väninna i det de gingo förbi.
Och det var stämning.
Det stora rummet med alla lampor och ljus, hvars sken de mörka väggarne uppsögo, de högtidliga orgeltonerna, och så denna smärta qvinnogestalt i sin blekblåa, spetsprydda sidenklädning.
Det var den okända som stod vid orgeln för att sjunga.
Agda kunde se bådas ansigten.
»Det är för mig ni sjunger, och för sista gången», hviskade han och gaf henne en lång, talande blick.
Hon såg upprörd ut, men bröstet häfde sig till ett djupt, lugnt andetag, och nu kom sången, ren som en ängels stämma och varm som ett älskande hjerta.
Agda knäppte samman händerna, medan hon lyssnade.
Så försjunken var hon i åhörande, att hon glömde allt omkring sig, och när det dämpade bifallssorlet återförde henne till det närvarande, var hon sjelf som en annan menniska.
Det var något, som förut slumrat inom henne, men nu ville vakna till medvetande: ett konstnärsgry som halft drömmande sträckte på sig och slog upp ögonen.
Det var mörkt.
På natthimlen gnistrade stjernor och det var kallt.
Agda svepte pelsen tätare omkring sig, kusken gaf klatsch, och vagnen rullade genom den hvälfda porten ut på vägen.
De resande sade ingenting.
Försjunkna i tankar lutade de sig mot hvar sitt hörn.
Natten var lugn, det frös.
Då och då krasade det, när ett af vagnshjulen genombröt den hårdnande skorpan.
Der inne föll skugga, man kunde icke se hvarandra.
Max Behr tänkte minst af allt på sin reskamrat, ty minnen och tunga tankar upptogo honom helt och hållet.
Efter glädjelösa år hade en stråle af ungdom och lycka fallit öfver hans väg, nu hade äfven den flytt, lemnande honom i djupare mörker än förr.
Till den resignerade likgiltigheten sällade sig en bitter grämelse, en aggande ånger öfver att ha afbrutit sin bana och kastat bort sitt lif på en ställning, hvari han icke passade.
Det är sant att han alltför varmt fästat sig vid den vackra Brita Stråle, det är sant att han kände sig öfvergifvet ensam och outsägligt arm, derför att de måste skiljas, men det skulle icke hafva varit så, om de träffats under andra förhållanden.
Som det nu var hade allt tjenat till att framhålla henne, och kontrasten mot det hvardagliga hade förlänat henne en i hans ögon idealisk fägring.
Hon var en förkroppsligad erinran om allt, hvarför han en gång svärmat, och deraf egde hon den hemlighetsfulla makt, hvilken som ett förfinadt doft gömmer sig i vår ungdoms minnen.
Det var derföre mindre hennes personliga »jag» han älskade än blotta konstnärsbegåfningen jemte de rent yttre företräden, kring hvilka hennes närmaste omgifning slöt sig som en dyrbar ram.
Men härpå tänkte han icke sjelf.
På sådant tänka vi aldrig så länge passionen som ett glödgadt jern bränner sitt märke i vårt sinne.
Först efteråt kommer den kalla reflexionen.
Hans bröst häfde sig till en tung suck, som det under de sista åren blifvit hans vana, när han trodde sig obemärkt.
Då smög sig en gestalt intill honom och en arm lade sig smekande kring hans hals.
Han spratt till, så ovandt var det.
»Pappa, hvarför är jag en främling för dig?» hviskade Agda på en gång bedjande och skyggt.
Han skymtade henne knappt, så mörkt var det, och han svarade icke, men slöt henne intill sig.
»Pappa», återtog hon djerfvare, »hvarför får jag icke sjunga?»
Kunde han väl säga henne något utan att säga henne allt.
Hon lutade sitt hufvud mot hans bröst och fortfor:
»I döljen allt för mig, och jag är icke längre något barn.
Jag har förgäfves gått till mamma, nu kommer jag till dig.»
»Du skulle ändå icke kunna förstå mig», invände han med låg röst.
»Är du så säker på det», svarade hon i samma hviskning, »har jag icke förstått komma till dig nu?»
Låg det någon dold betydelse i ordet?
Han visste det icke, men detta förtroende kändes så ljuft, och hon hade rätt: det var så just derför att det kom nu.
Hur skulle jag kunna säga dig allt? – sådant som du aldrig drömt om.»
»Jag har drömt om både godt och ondt.»
Det föll sig så lätt att tala här i mörkret, och med detta oskyldiga hufvud lutadt mot sin axel.
Den mest renhjertade är snarast att förlåta.
Hon teg och väntade.
Och så började han att tala.
I början stelt och tvunget, hållande sig vid torra fakta, men i den mån han märkte sig vara förstådd, blef han varmare och berättade så som endast den kan, hvilken känt djupt och derjemte med intelligensens snabba urskiljning vet att finna sina ord.
För honom var det icke längre dottren till en man som han förorättat; det var blott ett menniskohjerta, varmt som hans eget.
Utför hennes kinder runno tysta tårar, men icke af sorg, det var endast den atmosfer af kyla, hvari hennes barndom förflutit, som upplöste sig i ett sommarregn.
De två som hörde tillhopa hade ändtligen funnit hvarandra, och kände att de voro far och dotter i en högre bemärkelse än om endast slägtskapsband förenat dem.
Max Behrs fader var orkesteranförare vid en landsortsteater, och sjelf egnade han sig redan tidigt åt musiken.
Genom några mecenaters understöd sattes han i tillfälle att utbilda sig, och vid tjugutvå års ålder hade han redan vunnit ett visst namn samt anställning som förste violinist vid ett framstående musikkapell.
Hans tillvinnande sätt och fina spel förvärfvade honom många vänner, och så blef han införd i grosshandlare Holmers hus.
Frun var flera år äldre än Max och så nyckfull som en penningaristokrats förfjäsade dotter möjligen kan bli, hon såg ännu bra ut och var mycket musikalisk.
Det föll henne in att förtjusa den unge musikern, och hon lyckades.
Den rikedom, hvaröfver hon herskade, bländade honom, njutningsbegäret steg honom åt hufvudet som hetsigt vin.
Gas-sken och diamanter fullbordade verket.
Han blef kär.
Det vardt fråga om äktenskapsskilnad, men grosshandlaren, som afgudade sin hustru, ville hvarken utsätta henne eller sig sjelf för skandalen och öfvertalade henne derför att vänta.
Han var mycket äldre än hon och led af en tärande sjukdom, det kunde icke dröja så länge innan hon i alla fall vore fri, och det gjorde det icke heller.
Sorgen påskyndade upplösningen och efter tre månaders förlopp var hon en rik enka, och så snart sorgeåret var ute, gifte hon sig med den fattige musikern.
Sönerna togos om hand af förmyndarne, och endast den lilla dottren behöll hon sjelf.
Skandalen hade icke kunnat undvikas.
De nygifta lemnade derför sitt fädernesland och reste till södern.
Det kringflackande lifvet var kostsamt, frun förstod icke att hushålla, och den man hon köpt sig måste lyda hennes nycker.
Först då familjens tillväxt och förmögenhetens minskning gjort ställningen verkligt bekymmersam, tog han tyglarne, köpte en liten gård nere i Skåne och egnade sig åt landtbruk.
Endast i musikaliskt afseende hade vistandet utomlands varit fruktbärande; det hade gifvit honom tillfälle att utbilda sig.
Men fru Behr satte sig bestämdt emot hvarje försök å hans sida att skörda någon praktisk vinst af sin konst, emedan hon fruktade att då förlora väldet öfver honom.
Hans karaktär var icke sjelfständig nog att bryta detta välde, han var dessutom sjuklig och nervös samt kände sig nedtyngd af ansvar och sjelfförebråelser.
Om äktenskaplig lycka kunde icke vara tal.
Skilnaden i år, allt märkbarare ju längre det led, ömsesidig missräkning och gemensam ånger stälde sig emellan dem.
De hade icke ens den trösten att i enighet kunna bära den onda dagen.
För sjukligheten i hans sinne hade lifvet på landet varit af stort gagn.
Hans sätt var jemnare, och han var mera bestämd.
Så lefde han nu, främmande för de sina; ty han älskade hvarken hustru eller barn och sökte helst ensamheten.
Han läste mycket, spelade stundom och fördrog lifvet, derför att han icke brydde sig om att dö.
Han fruktade icke synnerligen mycket och hoppades ännu mindre.
Hustrun afskydde musik, och sjelf hade han nästan känt afsmak för den, ända tills Brita Stråle kom till orten, och allt det gamla lefde upp igen, med fördubblad kraft.
Sådan var den man, till hvilken Agda slöt sig med ett barns hela varma förtroende.
Ung, förhoppningsfull och själskraftig, som hon var, lämpade hon sig just till att framhålla lifvets solsidor samt med sin nyvaknade arbetshåg uppkalla den spänstighet, som ännu fans i hans sinne.
Då vagnen stannade och pigan kom ut med ljus, föllo dess sken på tvenne ansigten, som visserligen buro en anstrykning af högtidlighet, men hvars förherskande drag var glädje.
När far och dotter i förstugan sade hvarandra god natt, tryckte han sina läppar mot hennes panna, på samma fläck som emottagit den unga skönhetens kyss.
Dottren såg upp i hans ansigte med en strålande blick.
»En konstnär tillhör sin samtid», sade hon.
KRITIK.
De voro der allihop, och skogsbacken genljöd af deras skratt, medan de vandrade framåt gångstigen längs åkanten.
Främst gick Per, svängande sin målarelåda i handen, den artistiska hatten på nacken, sin stora en-tous-cas under armen och den bekymmerslösaste min på sitt ärliga ansigte.
Efter kom hans bror, studenten, med den älsta af deras kusiner, som vanligt inbegripna i ett vänskapligt gräl, hon ifrig och blossande röd, han hånande kall, då och då afskärande hennes argument med en dräpande replik.
Stundom stannade de rent af på den smala stigen, till stort förfång för det efterföljande paret, Pers yrkesbroder och kamrat Ernfrid Helm jemte den yngre af de två systrarna.
Den älsta af flickorna – hon som gick tillhopa med studenten – hette Gerda.
Hon var mörk och liflig som ett söderns barn, men ärlig och godhjertad som en nordbo.
Hon var mycket böjd för att taga folk på orden och färdig att kämpa till det yttersta för hvad hon ansåg vara rätt.
Hennes följeslagare var några år äldre än hon och begåfvad med ett par grå ögon, hvilka tycktes vilja genomtränga allt hvad de fästades på.
De fingo ofta ett hårdt uttryck derigenom att han sammandrog ögonbrynen, sänkande pannan, och de tittade då fram ur skuggan så hånfullt, nästan lömskt, att främlingar kände sig tillbakastötta och misstrodde honom.
Men i vissa stunder kunde pannan klarna och ögonen le, hela ansigtet blef då ytterst tillvinnande, och man förvånades öfver att han såg så godt ut.
Att disputera var hans lif.
»Låt andarna drabba samman», plägade han säga.
»ty då får man alltid fram något, antingen ur andra eller sig sjelf.»
Hans dispyter med den alltid stridsfärdiga kusinen urartade vanligtvis till gräl, men de voro icke sämre vänner för det och sökte gerna hvarandras sällskap.