Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har ett begär att göra erfarenheter, att blicka in i olika situationer.
Han har trott sig i dessa enkla, landtligt uppfostrade qvinnor träffa föremål för sitt klasshat.
På dessa grofva, kärnsunda varelser har han trott sig kunna tillämpa ett sådant ord som ”salongsbildning”.
Han har sjelf satt sig i denna ställning i den tro att här skulle han finna den bjerta kontrasten.
Nej låt honom komma i en krets som verkligen motsvarar de uttryck om salongslifvet, som han läst sig till i böcker.
Låt honom komma ansigte mot ansigte med individer ur den sfer för hvilken han ansett de tarfliga, sippa Heurgrenarna202 vara representanter, och vi få se hur det går.
Låt honom komma öga mot öga med en intelligent och öfverlägsen verldsdam, som ser bra ut.
(Jo, jo, nu kommer novellisten i farten, men får gå!)
En ung barnlös enka t.ex., som dragit sig tillbaka från verlden.
Han kunde ju bli förvaltare på hennes enkesäte.
Hon kunde vara vänlig utan nedlåtenhet, högdragen utan bördsstolthet.
En andlig aristokrat.
Låt henne se bra ut och vara af hans egen ålder.
Han kan försöka att opponera sig, men i hemlighet beundra.
Och så blir han för första gången förälskad mot sin vilja.
Nu är det hans tur.
Och han vinner ingenting.
Bit för bit brytes hans egenkärlek.
Men han utvecklas.
Hon vill helst afvända hans beundran, ty hon är finkänslig, men allt detta drager honom blott ännu oemotståndligare till henne.
I smyg går han omkring för att höra henne sjunga, i smyg står han och betraktar henne, i smyg hoppas han ännu.
Så kommer afgörandet.
Hans förhoppningar krossas utan att någonsin kunna resa sig mer.
Han skall skiljas från henne.
Han är en annan än när han kom dit.
Det har kommit mjukhet och en okonstlad vänlighet i hans sätt.
Blicken har fått mera djup och rösten är beherskad.
Hans rörelser äro medvetna och lugna.
Det kantiga, pockande är alldeles borta.
Han frågar icke så ofta ”är detta rätt?”
Men han känner instinktmessigt hvilket som är det, och hans väg är klarare än förr.
Det är icke längre fråga om att endast blindt stånga löst; han har funnit ett bättre sätt att verka och förbättra.
Så träffar han den förlofvade flickan igen.
Och då?
Hårderup d. 22 Aug. 1885.203
När jag skrifvit datumen satte jag mig att betrakta den med förvåning.
Inte mer än Augusti!
Jag tycker det ligger en kulen Oktober-stämning öfver allting.
Är det ställets skull eller vädrets?
Stället är märkvärdigt.
Allt förefaller som skulle det dö af ålderdomssvaghet.
Det är så välment och hemlikt, blommor i vaserna, mattor på golfvet och ordning öfver allt.
Men det är som om allt vore stumt, eller åtminstone som det glömt att frambringa artikulerade ljud.
Matrumsklockan vill slå, men den kan icke längre, den inskränker sig till ett hest, ihållande surr hvar gång slagen borde komma.
Man sitter och väntar på dem, blir helt nervös af otålighet, men de komma icke: klockan har glömt att slå.
Hon inbillar sig att hon ännu gör sin tjenst, men orkar icke röra hammaren.
Och sådana besynnerliga toner pianot har!
På en gång skärande och brustna.
Jag kan sitta och höra på dem i en sådan egendomlig stämning.
Det är inte likt annan musik.
Det är som att höra på historien om ett helt lif, som nu skall sluta; ett obeskrifligt konstmessigt klockspel, som nu skall gå ned, för att aldrig mer sätta sina figurer i rörelse, aldrig vrida sina hjul.
Och man sjelf blir inte lik en menniska.
Alla tankar domna, själsrörelserna stanna af, man lefver knappt längre och vet ej om tiden står stilla eller går.
En dåsig, slapp ro lägger sig omkring en, icke behaglig, endast likgiltig.
Man sjunker allt djupare ned i detta stillastående och stelnar med det.
Skulle jag stanna här länge, så blefve jag idiot.
Det är en enformighet som fortsättes år ut och år in, utan något afbrott.
Man finner en resignerad tröst i att gå och lägga sig klockan nio på qvällen och icke stiga upp förr än klockan nio på morgonen.
Hur förfärligt måste jag icke vantrifvas i mitt eget hem, då jag kan föredraga detta!
Nej, jag är bestämdt skapad till en annan slags ensamhet än denna.
Och man är totalt utan resurser.
Om man är så hungrig att det sliter i magen och sjunger för öronen, så kan man icke få köpa så mycket som en hvetebulle, utan skall vackert gå till hushållerskan och be.
– Bä! – – – – – Jag har läst fru Edgrens ”Dömd”.
Satt alldeles ensam i mitt rum med armbågarne på bordet och hufvudet i händerna.
Regnet prasslade ned, stilla och oafbrutet, för öfrigt icke ett ljud annat än en utestängd kycklings pip.
Och jag läste.
Jag grät af beundran, och jag grät af harm öfver att icke ens tillnärmelsevis kunna åstadkomma någonting sådant.
Det fins ingen jemförelse mellan henne och mig.
Hon är mig oändligt öfverlägsen.
– Ett enda arbete sådant som hennes ”Dömd”!204
Hårderup, Augusti 1885.
Det fina regnet dref som en rök ned öfver trädens toppar och föll med ett sakta, oaflåtligt sus ned öfver jorden.
Höstluften kom kall in genom det öppna fönstret.
Det låg som en ljusgrå slöja öfver alla aflägsnare föremål.
Hörby d. 9 Sept. 1885.
Och till ingen annan än dig kan jag skrifva om sådant som jag blygs öfver, sådant som jag ville rifva ut ur mitt eget sinne, om jag kunde.
Nåväl:
Det fins enkla känslor, sådana som språket inregistrerar under namn af vrede, glädje o.s.v., men det fins också komplicerade sådana, hvilka icke ega något namn, och som bestå af hela knippen tankar och föreställningar.
De bilda liksom en oredig massa, der de ligga slumrande i ens sinne, men vid minsta vidrörande resa de sig och beherska stämningen.
Det är ett sådant der sammanringladt knippe jag nu vill uppreda.
Om icke annat så för att skaffa lindring för tillfället.
Förnimmelsen är den af ensamhet, dock utan den tillsats af frihet, som eljest är så välgörande.
Det är en tyngd så tryckande, som om jag vore inmurad i en vägg och luften började tryta.
Det är en ödslighet, som om hela verlden vek undan och endast jag stod qvar på min plats.
Det är en hopplöshet, som stänger hvarje framtidsperspektiv och nästan gör mig likgiltig för både framgång och nederlag.
Hvilka äro de föreställningar som framkallat denna stämning?
Naturligtvis står Lundegård i samband dermed.
Hvarför skulle den eljest komma öfver mig så många gånger då vi skiljas?
Lundegård kommer hit, och vi prata, – trögt och för det skall så vara, – men det fins sällan mera lif i det än som så.
Emedan vi i sjelfva verket äro främlingar för hvarandra, trots bref, trots frånvaro af sipphet.
Vi kunde tala om allt, men vi ha ingenting att säga.
Jag skulle anse det som en omöjlighet för mig att vara hemmastadd med någon, om jag icke erfarit motsatsen.
Visst är det ofantligt mycket lättare att bli bekant, då man lefver under samma tak samt i hvardagslag, under både arbete och hvila; det blir helt annan förtrolighet.
Men å andra sidan finnas här ju kamratintressen, som förut aldrig funnits, och det borde vara nog för att uppväga den dagliga samvaron.
Om det icke funnes annat i vägen.
Något står emellan oss, öfver hvilket åtminstone icke jag kan komma på egen hand.
Min sjukligt uppdrifna, helt ofrivilliga känsla af hans öfverlägsenhet.
Jag sitter hela tiden och blygs öfver mig sjelf, öfver min okunnighet, mina kläder, mina tafatta rörelser – allt!
Författare?
Hå, jag känner mig som när en stackare krymper ihop vid att se sin egen förmätenhet.
Jag kunde bryta ut i klagan, jag kunde gråta om jag vågade, så öfvertygad är jag om att aldrig kunna åstadkomma någonting dugligt.
Men jag bryter icke ut, jag gråter icke, ty jag vet att jag vid det enda hånfulla ordet ”sentimental” skulle vilja krypa ned igenom golfvet.
Och så sitter jag der stel och osann, icke ett grand af mig sjelf, endast en liflös automat, fån-grinande för att hålla kontenans.
Är det ingenting annat än anspråkslöshet?
Jo, det är mer.
Min anspråkslöshet är den högmodiges.
Den ännu okände Axel Lundegård kunde jag söka upp.
Jag kunde kasta allting annat, när det var fråga om att skrifva långa bref till honom, och jag skref som om väl och ve berodde på de brefven.
Jag hade framför mig möjligheten att vinna hans intresse en smula, – skaffa mig en literär bekant.
Skam säga annat än att jag gjorde min flit!
Och i bref kan man vara sig sjelf, – otvunget dum.
Men jag visste redan då att det skulle gå som det går.
I den mån han blir känd och erkänd skall jag draga mig tillbaka.
Min högfärd skall hindra mig från att göra några ansträngningar för att bibehålla min gamla plats.
Han får full ersättning – men jag!
Åh denna känsla af ensamhet!
Men den skall icke hindra mig att träda tillbaka, om jag än för hvarje steg måste pinas och våndas.
Jag skall bli mera stel och mera sluten, och han skall låta mig gå.
Detta var således anspråkslösheten och högmodet.
Men det måste finnas något mer.
Hur är det jag tänker?
Jo: här kunna vi umgås, här ser oss ingen, här står ingen till buds mer än jag.
Men om det vore i Stockholm eller Köpenhamn?
Om det vore i närvaro af de der öfverklassherrarne, som ha sin högsta ära i att se distinguerade ut?
Om det vore hvar som helst ute i verlden?
Jag vet att han skulle ha karaktär nog att icke vilja visa något, men jag vet också hur stor sjelföfvervinnelse det skulle kosta.
Och det gör mig bitter.
Jag blir elak deraf; och det binder mig.
Jag skulle icke kunna resa till Stockholm, bara för det, äfven om jag annars kunde ha lust.
Den känslan, att jag borde hålla mig undan – – – – –
Ha, ha, ha, der var ormhufvudet!
Det är misstro.
Men allt det der är gammalt.
Det måste finnas ännu något mera, – någonting nytt.
Det är detta: han skall bli en af flocken!
Och jag afskyr dem, dessa frasradikaler, denna njutningslystna hop, som skränar om att ”folket” knotar, och som icke känner folket så mycket som mina gamla skor.
Öfver dem borde det komma först, öfver dem och deras fräcka lögner.
De skria om jemlikhet och dra sig för ”simpla” bekantskaper.
Hela deras egen lifsuppfattning protesterar mot deras proklamerade teorier.
”Den tjenande brodern” – ha, ha, ha, – ja han får nog fortfarande tjena.205
Hvar fins denna hänsynslöshet i handling, som är enda tecknet på att hänsynslösheten i ord är värd aktning?
Nej, jag hör icke till deras läger.
Jag hör icke till något läger alls.
Ty jag är rödare än de rödaste, jag är en plebej, en af de simpla, som de förakta.
Fast de låtsa sig föra deras talan.
Jag är tio gånger mer demokrat än de, ty jag hatar dem, emedan de äro aristokrater.
Men jag vill icke skräna som de.
Jag hatar förfiningen hos dem som stå högre än jag, och jag vämjes vid råheten hos dem som äro under mig.
Derför är jag ensam.
Men i råheten fins det åtminstone sanning.
Förfiningen är lögn, – lögn alltigenom.
Åh om jag hade kraft nog att bryta in i denna frisinnade liga, som proklamerar en lära med munnen och en annan med sina gerningar!
Hå – der hade vi knuten!
Det är harm.
Men det är icke den rättfärdiges harm – tro aldrig det! – det är blott den fattiges.
Och så fins det verkligen inte mer.
Ingenting annat än min skygga önskan att en del af detta icke vore sant.
Kjøbenhavn, d. 8 Sept. 85.
Kære Hr Lundegård!
Jeg har idag modtaget paa engang Deres Brev og Deres Manuskript igennem Fru Horten.
Jeg synes – ligesom de selv – at
Artiklen ikke passer for et Dagblad, skønt jeg finder den velskreven og underholdende.
I hvert Fald maatte jeg have rettet og slettet lidt.
Ogsaa af den Grund gaar det ikke an, at De for fremtiden sender os Bidrag gennem denne Dame.
Vi faar en Forpligtelse til at lade hende besørge Oversættelsen, og det er der ingen Mening i.
Jeg har nemlig ingen Fidus til hende.
Det er nok muligt, at hun er ”duktig” som De siger.
Men hvor kan de tro, at hun er vel skikket til at anbefale et Manuskript til Theaterredaktioner og Redaktioner.
Hun ejer jo hverken Navn eller Indflydelser.
Jeg vil svært gærne have Brev fraa Dem, naar De kommer til Stockholm.
Jeg tror fast paa Deres Talent.
Bliv nu ikke fornærmet över Tilbagesendelsen.
Jeg ventede Dem i Helsingborg til Frokost og tænkte, at Vejret afskrækkede Dem.
Vi kom temmelig druknede til Kjøbenhavn.
Nu ser jeg, at De vilde truffet os senere.
Lad nu blot ikke vort lige sluttede Bekentskab strande paa Brevdovenskab.
Vi par Mennesker i Literaturen, der mene det samme, bør ogsaa staa sammen som gode Kammerater.
Nansen hilser.
Deres hengivne Edv.
Brandes.206
Hörby d. 10 Sept. 85.
Kom icke detta bref i dag alldeles som en illustration till hvad jag skref i går!
Fru Horten är klädd i gamla kläder, fru Horten har fula händer, fru Horten har lagat mat till afhemtning, följaktligen är fru Horten icke ”Dame”.
Hon är det icke för honom, och det är en tom fras när han kallar henne så.
Så var det med den gamle goddagspilten Schou med. – ”Fru Horten – ja.
Meget peen Dame, meget peen Dame” – – – –
”Jag känner henne icke alls, hade endast fått hennes adress för en öfversättning.”
”Hun har Pensionat.”
”Ja, det hörde jag.”
”Og saa laver hun vist Mad til Afhentning.”
”Det kan nog hända, det har jag inte hört.”
”Ellers en meget peen Dame – lidt anstukken af moderne Idéer – lidt bitter synes det mig – har nokk gaaet adskilligt igjennem – ikke haft alle gode Dage.
Meget peen Dame for Resten.”
Men det hördes på hans öfverlägset välvilliga ton, att han icke alls ansåg det ”peent” att ”lave Mad til Afhentning”, hafva ”gaaet
Adskilligt igjennem” eller vara anstucken af ”moderne Idéer”.
Kan man bli rasande på dessa påfåglar!
– Att nödgas blunda för deras lumpenhet om man vill fram!
Och jag vill fram.
Just derför att jag hatar dem.
Jag vill en gång sitta i ”de Israeliters Lejr”, så lik dem som möjligt och gömma hånlöjet, så att de ingenting se.
– – – Sanningen skall jag slå i ansigtet på dem – när jag inte
längre är ensam.207
Förlåt mig nykterhetens gudar; förlåt mig gamla bok, som bevittnar alla mina dårskaper; och förlåt mig du – författare! – att jag spiller min tid på att skrifva af hvad jag kunde få läsa i tryck.
Men jag kan inte vänta.
Ha gudar!
Så skrifver man icke utan att ha möjligheter att bli konstnär.
Men stilen är icke sådan att jag kunnat läsa den utan anmärkningar.
Särskildt i början är den tung, belastad med adjektiver, som riktigt trängas med hvarandra och göra inledningen en liten smula för lång.
Det är sjelfva stämningen som är återgifven med mästerskap.
Det om
Irland skulle jag önskat något annorlunda, det skär in i stämningen på annat sätt än det borde.
Mindre skrikande färger, mindre dag öfver upprorsmakarnes våldsbragder, mera tyngd i förtryckarnes skuld; ett svart moln på den kalla grå himlen.
af Axel Lundegård.
Under tunga stönande suckar förrättar maskinen sitt hårda arbete.
Än låter det som ett öfver förmågan lastadt djurs pustande, trött och halfqväfdt; än förtvifladt och dock imponerande i sin kraft, som om ett jättelikt vidunder kämpat sin smärtsamma dödskamp dernere.
Genom fönstret till maskinrummet ser man den blankpolerade stålaxeln svinga upp och ner i taktfasta slag.
Under hjulhuset skymtar man dunkelt de röda skoflarne, som stora, blodade tänder i ett rofdjurs gap. Vattnet skummar hvitt der de sänkas; och långt sedan ångbåten gått förbi kokar det och sjuder i en lång strimma, hvit som mjölk, lik vintergatan en frostklar natt, men med en aquarellfin nyans i grönt.
Än lägre simma mörka skyar, helt och hållet skilda från bakgrunden, framhäfvande sig i hög relief som lefvande formlösa väsen eller stora, fantastiska luftballonger.
Österut höjer sig Hallands kust terassformigt i böljande linjer; de närmaste klipporna röda och grå med alla granitens schatteringar af mossor, lafvar, remnor och sprickor, sedan dimmigare och dimmigare ända till de högsta afsatserna, som lysa himmelsblå mot den gråa himlen.
Derborta har ovädret koncentrerat sig i en tjock grumligt violett molnvägg som kantar himlen så långt ögat når.
Man skönjer den som en svag skiftning i ljust, en rundel utan konturer, som förlänar den mörka vattenytan ett svagt, nästan omärkligt skimmer.
Höga raka och stela teckna sig Nidingarnes fyrtorn mot horisonten, två tjocka träsoldater med små hufvud, i hvilka röda ögon blixtra om natten.
Än i vattenytan, än ett stycke till väders, speja de med skarpa ögon ner i det skummande kölvattnet.
Och så ofta de skymta något ätbart, kasta de sig hastigt nedåt i zig-zag, skärande luften med sina lieformiga vingar.
De flaxa ett ögonblick i vågytan; derefter svinga de sig åter upp och fortsätta sin flygt lugnt och makligt, med jemna, klumpiga vingslag.
Skakande af köld exponerar han sin outvecklade figur och sin splitternya vinterkostym för en ung fröken, som sitter på soffan, blåfrusen och intressant.
Jag betraktar honom närmare.
När det budades till middag såg han förlägen ut, i matsalen fans han icke, men när jag kom på däck efter slutad måltid, hade han åter en nytänd cigarr i munnen och tycktes vara nöjd med sin verld.
Synbarligen ett romantiskt temperament!
Han beundrar den mörka flickan, som ser så utländsk ut i sin resmössa af siden.
Han kan icke dölja det.
Hans blickar hänga fast vid hennes ansigte och det är för hennes skull han går så illa åt cigarrerna.
Hur han drömmer nu fint och skärt.
Han är just i de åren, då man kan det!
Man har lärt honom att tro på ”kärleken” – ett mystiskt ord, som genom sin blotta klang sätter hans nerver i dallring.
Han kan icke se en qvinna, som är ung, utan att fråga sig sjelf: är det den jag skall komma att älska.
Hvar minut känner han sig sjelf på pulsen och minsta förlupna känslostämning fyller hans hjerta med underliga aningar och kommer det att slå med fördubblade slag.
Kärleken är stor och imponerande; en mäktig lidelse, som är starkare än lifvet.
Dess högsta form är den, som försakar allt och ingenting begär.
Kärleken är osinlig.
Yttrar den sig i längtan att ega, är den icke ren.
Dumma, dumma pojke – visste du hur enkelt lifvet skulle vara, om man blott vågade lefva det sant – utan att ljuga det bättre än det är och utan att blygas för det som är naturligt.
Vädret blir allt värre.
Vinden sveper kring masterna, böljorna växa.
Här och der skymtas skumhöljda toppar, som lefva upp i de dunkla vattenmassorna likt spridda flockar af snabbt simmande, hvita oroligt dykande gäss.208
Molnen på himlen flyta tillsammans till en tjock, fuktdrypande, mörkgrå filt, som spänner sig lågt öfver hafvet.
Kustens vågiga klipplinje grånar mer och mer, suddas ut och förtonar i tjockan.
Fördäckspassagerarne sitta på balar och lårar, krypande tätt tillsammans, som en skock får i oväder.
De andra ha svept sig i tjocka ytterkläder och tyckas trotsa ovädret med hopplös undergifvenhet.209
Den unge kavaljeren har dragit sin öfverrock på.
Den är gammal och omodern; man ser att han lider deraf.
Med stora, troskyldiga ögon betraktar han sin romanhjeltinna.
Det är som om hvarje drag i hans barnsliga ansigte ville förkunna, hur han beundrar henne.
Jag måste vända mig bort för att dölja mitt ironiska smil.
Jag betraktar henne.
Ett smalt ansigte, ögon glänsande och mörkbruna som polerad valnöt.
Näsan är för stor, absolut för stor enligt stränga skönhetsmått, munnen kanske också för liten.
Men det passar godt i stycke och man skulle icke ens vilja önska det annorlunda.
Hennes resmössa, af svart siden, ligger slät utmed håret, som är uppkammadt i nacken, ty man skönjer genom tyget de fina konturerna af hennes bakhufvud.
Men under skärmen böljar det fram i rika hvirflar, glänsande svart.
Kring halsen har hon virat en svart spetsschal af samma färg.
Och som hon sitter der, hopkrupen i kylan, är det som såge man ett blekt, förfruset ansigte titta fram ur ett moln af rök.
Och denna outvecklade figur – den är som knoppen af en obekant blomma, den eger det okändas hela retelse.
Man vet icke hvad den bär inom sig, men vill så gerna drömma möjligheterna rika och fulla.
Jag vet hennes namn.
Det står graveradt i plåten på hennes kappsäck och jag såg det på hotellets svarta tafla: miss Bowen från Irland.
Hon reser i sällskap med en äldre dam, synbarligen för sitt nöjes skull.
Hon är således rik.
Måhända är hon dotter till en af dessa vampyrer, som suga den gröna öns must, medan folket svälter!
Regnet smattrar öfver segeldukstaket och skutan kränger än åt ena sidan än åt den andra.
Nu ligger deras land framför mig: en härlig natur.
Gröna skogar och ängar med betande får, gula vajande fält och blåa sjöar.
Men all denna rikedom ligger i främmande händer.
Främmande menniskor utsuga landet.
Och i låga smutsiga kyffen sitta dess egna innevånare utan bröd.
Men länge har det hörts ett doft knot, nu myllra de fram ur alla hålor under skri och tjut.
Det usla lifvet har förvildat dem, de likna mer djur än menniskor och deras raseri är ohyggligt.
Ögonen rulla vildt, fraggan står dem ur munnen, de ropa på blod, blod.
Och det knallar och blixtrar, rökmoln hvirfla upp – der flyger ett palats i luften – der sitter en knif i bröstet på en man.
Han rycker den ut och faller baklänges medan blodet sprutar fram stötvis i en tjock, ljusröd stråle. – – – – 210
Nu kryper hon åter samman i sin förra ställning, med ett litet småleende öfver sig sjelf.
Hon är icke vacker, jag upprepar det nästan krampaktigt för mig sjelf.
Och ändå kan jag icke slita min blick från detta smala, blekfrusna ansigte, som tyckes titta fram ur en sky af rök.
Är det vädret, är det naturens melankoli, som återverkar inom mig, som kommer mig att bli vek som ett barn.
Jag vill icke ryckas med af denna vekhet, jag vill icke ge mig hän i stämningen, som qväller fram i mitt inre.
Jag är ju en den nyktra uppfattningens man!
Jag dissekerar upp känslorna, jag är van att söka de fysiska lagarne, som tvinga dem fram.
Det är som om tusen små fina trådar droge mig till henne; och jag sitter försjunken i vällusten af denna förnimmelse och njuter den med slutna ögon, med en sextonårig ungmös nyvaknade, bäfvande omedvetna åtrå.
Det är som en doft i vinden, man vet icke hvad det är; det är som en melodi i luften, man vet icke hvarifrån den kommer.
Det är all barnsagornas romantik, som nu lefver upp.
Och jag kan icke håna, jag ger mig hän.
Lilla bleka, förfrusna barn, jag älskar dig!
Jag älskar dig för en kort stund, så länge stämningen varar, fint och vackert som ett barn, utan tanke på att ega dig, utan att känna dig.
Jag vill icke ega dig, jag vill icke lära dig att känna!
Du skulle vara du som de andra, hvardaglig och fadd.
Det är icke heller dig jag älskar, det är min egen fantasis skapelse, som tagit din gestalt och dina drag.
Det är barnets naiva tro på sagans förtrollade prinsessa, det är all min ungdoms längtan som koncentrerat sig i din bild.
Du är diktningens overkliga qvinnoideal; jag vill icke röra dig med mina händer, att du icke må försvinna i luften.
Jag vill blott sitta stilla och betrakta dig, medan fantasien diktar sina spelande dagrar omkring dig.
Om alla outvecklade möjligheter af gryende skönhet, af mod och lifskraft, af blinkande tankar och vårfriska känslor.
Jag lägger handen på ditt hjerta och känner hur det slår, jag stryker min kind mot den svarta, krusiga rökhvirfveln på din panna, jag lutar mig ner och möter den förskrämda blicken under dina högt bågade bryn – – – –
Jag vaknade upp.
Jag märkte att man betraktade mig.
Min uppsyn måtte ha varit mer än lofligt naiv, ty gentlemannen med cigarrerna såg ut som anade han en medtäflare och midt emot mig stod en gammal skeptisk herre och log.
Mitt eget ironiska smil!211
Vänta, hvad är den lik?
– Rosor, som inte slagit ut, men som öppnat knoppen så att man kan fånga en skymt af deras svala rödare blad der nere.
– Eller doften af smultron uppe i en ensam solbelyst backe, när man ännu icke fått ögonen på dem.
– Eller hvad man erfar, när man efter en lång instängning ser skogen grön.
– Eller en vacker ung flicka?
När hon är sexton år.
I somras var Karl Wåhlin inackorderad hos en doktor Ambrosius i Marstrand.
Två rätter mat till middagen, – fisk och vattensoppa ibland.
Nå, nå; äfven spartaner, som jag, känna en viss förskräckelse i magen vid tanken på fisk och vattensoppa, så att det – – – – ha, ha, ha! – – det var så rätt åt sådan der en grannlåtsherre!212
Man bör aldrig i ett bref tala om att man har så och så många andra personer att skrifva till.
Det ger intrycket af något handtverksmessigt och kan för brefemottagaren kännas som om han blott kom med på ett hörn.
Hörby den 1 Okt. 1885.
Det är qväll, lampan är tänd och jag är ensam.
En sådan dag det varit!
Axel reste på morgonen.
Jag undrar om det fins många menniskor med en sådan förmåga att gå upp i ögonblicket, som jag, – att andas in, dricka in lyckan med hela sin varelse.
Som nu i går qväll.
Förkänslan af den stundande ödsligheten gaf endast relief åt stundens välbefinnande.