Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r, sä skall genom dessa textlörklaringar Ganda Testamentet tattare framställas och tillgodogöras; ty jag har då en större frihet att jemföra texterna med hvarandra, än om man skall framställa dem på predikostolen, då i allmänhet, såsom Hrrne veta, man mera löljer det svnthetiska än det analytiska framställningssättet.
Jag vill icke härmed hafva sagt, att jag anser detta rätt; ty min öfvertygelse är den. att dess.i båda framställningssätt böra så mycket som möjligt åtföljas.
Det är, med anledning af dessa förhållanden, hvilka jag nu här påpekat, som jag, för min del, icke kan annat än tillstyrka förslaget.
Innan jag lemnar ordet, måste jag likväl ytterligare bemöta den värde talarens anmärkning, i afseende på de här framstälde predikotexterna, dä hatt bestrider deras antagande, derföre att.
Gamla Test:ts skrifter blifvit helt och hållet förbisedda.
Han här icke sagt om han vill införa dem i epistel- eller evangelii-texterna.
Ar det hans mening att de skola införas i episteltexterna, såsom jag har skäl att förmoda, så hvad blifver följden deraf?
Jo, att man på samma gång skulle införa ett helt nytt system i texlerne och vid deras användande.
Visserligen hör man predikas i aftonsången öfver epistlarne, men sällan eller aldrig i högmessan, hvarigenom således en större del af allmänheten skulle i alla händelser gå förlustig om förklaring af dessa.
Således blefve det aldrig en positiv vinning att i episteltexten intaga stycken af Gamla Testamentets skrifter.
Men ingen torde det vara obekant, att, när dessa texter, som redan nu förefinnas och användas inom hela den kristna kyrkan, autogos, så gjordes det ett försök att utvälja sådana stycken till epistlar, som skulle tjena till bevis på huru apostlarne sjelfva uppfattat de evangelier, öfver hvilka mati i högmessan eller i allmänna gudstjensten skulle predika.
Således, när man har Evangeliiboken i liand och man vill veta huru Apostlarne sjelfve upfattat detta Evangelium och dess innersta kärna, så behöfver man blott gå tillbaka till Episteltexten.
Jag tror derföre att det är vådligt att göra den förändring, som den värde talaren åsyftat, och det är för mig åtminstone en glädje att se, det, när komiterade utarbetade sitt förslag och sina Evangelier, de vid utväljande af Episteltexterna följt, sä vidt möjligt varit, samma plan, så att man äfven allt framgent vid läsandet eller framställandet af sjelfva Evangelium kan se huru desse af Apostlarne oell de första kristne blifvit upfattade.
Borde något undantag härvid hafva egt runi, så kanske hade det, företrädesvis bordt ske på AdventSöndagarne, då man lätteligen, efter mitt förmenande, kunnat lemna rum för profetiorne.
Jag förnyar derföre ännu en gång min bön om bifall till det föreslagna Betänkulet. 348 Den $ Februari f. m. II.
Landtm, tillkännagaf, att anslag 'blifvit m t fri idad t till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Hr E s t e n b e r g:
Med sfs. på ett yttrande af Hr Tham finner jag att jag blifvit missförstådd i mitt sed naste anförande, hvarföre jag finner mig föranlåten att deröfver bifoga en rättelse.
Hr Tham har sagt, alt jag skulle hafva klandrat komiterades förslag för det de inrymt uti detsamma för få predik otexter utur Gamla Testamentet.
Detta är en alldeles missförstådd upfattning af mina ord.
Då jag uti mitt anförande talade om det fåtalet af blott 5 pred i kotexter utur Gamla Testamentet, så torde Hr Tham erinra sig. alt det då var fråga om de nu gällande perikoperna, men då fråga var om de nya föreslagna, sade jag uttryckligen, hvilket äfven förslaget, nogsamt utvisar vara fallet, att der icke en enda text förekommer utur Gamla Testamentet i hela den långa tvååriga serien.
Detta är ju stor skilnad: ingen eller några få.
Just detta, att der ingen enda inkommit.
. bevisar att komiterade i denna del följt en bestämd princip, helt och hållet motsatt ilen princip, som i detta afseende förefinnes uti de nu gällande perikoperna.
Och att denna nya princip ar oriktig, ja grundfalsk, har jag uti det föregående anförandet sökt bevisa.
Nu anser jag mig äfven skyldig att något uttryckligare gifva skäl för min åsigt, då jag i början af mitt förra anförande liknade de föreslagna begge årgångarna nya predikotexter vid »föranstaltandet af en stor, allmän och högtidlig likbegängelse med afseende på det, såsom förslagets behöflighet tyckes antyda, nu mera fullt erkända andeliga dödstiIlståndet inom vår Svenska Statskyrka.»
Den tankegång, som ledt mig till denna åsigt, är följide.
.lag betraktar de nu gällande perikoperna såsom upkomna af missionärers omsorg att ega något kort sammandrag af bibelordets vidsträckta kunskap, för att under sina predikningar inför de råa och okunniga ltednaskarorna ega en systematisk ledning att följa, till lättnad synnerligast för de okunniga åhörarena, på det de måtte snarare kunna inskärpa i minnet och qvarhålla i hjertat det föredragna och åter i samma perikop år från år återkommande bibelordet.
Dessa perikoper skulle sålunda pn en gång gifva åhörarena uplysnitig om hvad Bibeln innehölle, och derjemte för läraretia tjena till ämne för utvecklingen af Guds Ords kunskap och den Helige Andes verkningar i åhörarnes själar och hjeltan.
När de första Christna lärarena predikade för folket, föll den Heliga Anda öfver församlingen, så att den heliga elden, hvaraf de sjeffve brunno, antände under deras predikan hela hopar af menuiskor, hvilka, ifrån att vara andeligen döda och oskickliga för Guds rike, blefvo lefvande stenar uti Christi Kyrka, upfylde med den Heliga Anda och delaktiga af Andans gåfvor.
I samma mon sorn församlingen sålunda blef benådad med Andans fullhet, i samma nion kunde äfven fastställda perikoper umbäras vid den allmänna Gudstjensten, ty Bibeln i sin helhet blef mer och mer känd, och kunde utaf sin rika skattkammare förse lärarena med tjenliga predikotexter utan alla inskränk - Ben 8 Februari f. m. 34!) ningar, hvaraf Fifsutveckringen fortgick i stegrad och förökad kraft, under det form' ii »emiel, iog en mer och iner underordnad gostaf.
Och detta har jag nied egna ögon ännu funnit vara fallet.
Jag liar sett flerfaldig» Yttringar af Okristlig
Gudstjenst och mänga arter af både uti formalismens tjenst förstelnade Statskyrkor, och sådana kyrko-organismer, der en mera lefvande
Anda gjort sig gällande, men jag har aldrig funnit uti de Kyrkosamfund, der lifsutvecklingen lått framgång, någon sådan trefaldig cordong af föreskrilna predikotexter dragen ikring hierarchiens tribunal uti helgedomen. inom hvilken prestethron, högt upsatt i Kyrkan, endast ordinerade prester förskansat sig; utan lifvet och andekraften Ilar yttrat sig på helt annat sii 11.
Deremot har jag alltid trott mig finna, att just den precisa, stela och ensidiga formutvecklingen varit el t säkert tecken på andeligt dödstillstånd uti kyrkan.
Förhållandet emellan prosten och församlingen blir betydligen förändradt, der icke längre prestön står inför en massa okunniga hedningar, som lika en hop kålhufvuden ingenting veta och förstå i andeligt afseende, utan der han uptrader i en församling, som länge var t benådad mt d Guds Ords rikedomar, och der således det andeliga lifvet, icke borde vara utdödt, utan i sin fulla kraft.
Nu ar det ju hela 30 åren sedan den Svenska Kyrkan firade en jubelfest, då det förkunnades, att Christi Evangelium hela 1000 är varit predikadt i vårt laud; vore det då nu för mycket hegardt af den Svenska Församlingen, att hon i sin andeliga lifsutveckling ginge ett steg framåt och icke tillbaka.
Skola formerna vid vår gudstjenst förändras, så må de förändras i enlighet med Guds heliga Ord, och det skulle jag icke hafva något emot, men som jag ingalunda kan finna att den föreslagna förändringen afser ett närmande till den ordning för Nya Testamentets Gudstjenst, Guds Ord bjuder, så måste jag fortfara att yrka afslag uppå denna punkt af Utsk:ts Betänk.
Posse, Johan August:
Då jag kommer att med min röst tillstyrka antagandet af förevarande punkt i Utsk:t,s Betänk.
, så torde det tillåtas mig att i korthet få anföra skälen för denna min åsigt.
Det finnes, som bekant är, inom de Christna församlingarne tvenne olika sätt att gå tillväga vid ordets förkunnande och utläggning under de offentliga gndstjensterne; det ena att predikanten är bunden vid bestämda predikotexter, det andra att det är lemnadt honom fullkomlig frihet att utur bibeln välja hvilket stycke som helst till föremål för alhandiande.
Vår Svenska kyrka har ifrån den äldsta församlingen bibehållit kyrkoärets indelning i en cykel af bestämda predikotexter, hvaraf fördelen är att hvarje helgedag erhåller sin individuella karakter och hela kyrkoåret till ämne för betraktelser i en skön ordning framställer så väl den Christliga lärans hufvuddogmer som ock de historiska handlingar utur Jesu lif, hvarigenom frälsningen blifvit menniskorne lörvärfvad.
Dåden Reformerta Kyrkan öfverlemnar helt och hållet åt lärarens skön att välja predikotexter, så är presten i tillfälle att under en följd af predikningar fullständigt utveckla en viss dogmatisk sats, äfvensom lian kan göra sina åhörare mera bekanta med det uppenbarade Or - 350 Den 8 Februari f. m. riets hela rika innehåll.
Men då flen Keformerta Kyrkan icke har några bestämda högtidsdagar, så upstår dervid den bristen att kyrkan icke på vissa dagar gemensamt firar minnet af de vigtigaste historiska tilldragelser under Vår Frälsares lefnad på jorden, äfvensom hvarje särskild kyrklig dag förlorar denna sin individuella karakter, hvilken såsom sådan upfattas af hela församlingen En tredje method föreslår Biskop Anjou i sin reservation, då han anser att de gamla texterne borde bibehållas, likväl icke såsom årliga predikotexler, utan såsom altartexter och såsom anvisningar vid valet af predikotext.
Det skulle då tillåtas prosten att sjelf för hvarje predikodag vidja lext. ehuru med hänseende till dagens, genom den gamla texten bestämda karakter.
Lika med reservanten, synes mig detta vara den bästa medelvägen emellan de två ofvannämnde olika methoderna, hvarigenom bådas lördelar erhöllos; men då han deremot förmenar au förevarande af Utsk:t tillstyrkta förslag icke utgör ett nödvändigt stadium i en historisk utveckling, så är jag uti denna del af alldeles motsatt åsigt mot den ärade reservanten, utan är det just derföre jag förordar det ntt föreliggande förslaget till nya predikotexter, emedan jag anser det utgöra en behöflig öfvergång till nämnde af Biskop Anjou eftersträfvade mål.
Efter det öfverläggningen förklarats fulländad samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förevarande hemställan, framställdes propos. å bifall dertill samt besvarades med mänga ja jemte några nej; hvaruppå H.
Hr Estenberg begärde votering.
Uplästes och godkändes följ. voteringspropos.: »Den, som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs-och Ekon.UtskPs i dess Betänk.
N:o 1 gjorda hemställan i afs. å förslagen till 2 nya årgångar predikotexter samt nya kollekter och boner, röstat Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår 1L o. Ad. denna Utsk:ts hemställan.»
Ja — 78.
Ehuru jag anser det vara alldeles öfverflö digt att i detta fall reservera mig, emedan min mening är temligen tydligt uttalad, vill jag doek i detta fall göra ett undantag, emedan frågan är af sä stor vigt.
I likhet med den siste värde talaren, måste jag reservera mig mot det fattade beslutet på den grund att jag tror att det kommer att förorsaka ganska många olägenheter.
Don 8 Febrnari c. m. 2-.dra punkten, rörande predikotexternes publikation, oell 3:dje punkten, angående ändring i nu gällande högmessqritual.
Utskit.s förslag i desse punkter blefvo af R. o. Ad. bifallna.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, hemställt, att, enär tiden snart, vore inne att, till åtl.vdnad af K.
Mits Nåd. kallelse, afgå till RiksSalen, den vidare pröfningen af Betänkit måtte upskjutas till eftermiddagens plenum, samt att R. o. Ad. skulle åtskiljas elter sammanträdet å RiksSalen afslutats, hvilken hemställan ai'Ståndet. biföls, afgick H. Exc. jemte R. o. Ad., företrädde af 2 Härolder, kl. nära 2 e. m. till RiksSalen, der H.
Exc. Hr JustitieStatsMiuistern, å K.
M:ts höga vägnar, upläste K. M:ts Nådiga Svar i anleda, af åtskilliga utaf R.
St:r vid innevarande Riksdag antagna Grundlagsförändringar, hvarefter och sedan ett exemplar af detta Nådiga Svar blifvit till hvar och en af RiksStåndens Hrr Talmän öfverlemnadt, plenum plenorum afslutades samt R. o. Ad. åtskiljdes å Kongl. Slottet kl. ’/4 3 e. m.
In fidem, O. Hrakel.
Onsdagen den 8 Februari 1860.
Plenum kl. 6 e m.
Justerades ett prot.utdr. för förmiddagens plenum.
Mits denna dag å RiksSalen öfverlemnade Nåd.
Svar i anledn. af åtskilliga utaf IL St:r vid innev.
Riksdag antagna Grundlagsförändringar; Och beslöts, att detta Nåd.
Svar skulle meddelas Exped.Utskit, lör att iakttagas vid Riksdagsbeslutets upsättande.
Fortsattes pröfningen af Sammansatta Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utskits Betänk.
N:o I, i anledn. af K.
Skrifvelse med öfverlemnande af förslag till 2 årgångar nya predikotexter och till ny kyrkohandbok. 3S2 lien 8 Februari e. m. 4:de punkten, innefattande Utsk:ts hemställan i afs. a del nya kyrkohandboksförslaget.
Då insen ännu anmält sig för att tala och jag förmodar, att denna punkt icke får passera alldeles utan diskussion, anhåller jag att få veta huruvida något prot.utdr. från de andra RiksStånden inkommit samt hvad beslut de i saken fattat, och anhåller jag derjemte att sedan få ordet.
I anledn. häraf uplyste undertecknad, att, beträffande den nu förevarande punkten, Högv.
PresteStåndet beslutat, att R.
Strr skulle hos K. M:t i underd. anmäla, det de funnit kyrkohandboksförslaget böra till bruk i församlingen antagas, likväl med de af PresteStåndet i dess underd. skrifvelse ilen 14 Oktober 1857 föreslagna förändringar, hvaremot Välofl.
BorgareStåndet dels bifallit Utsk-.ts tillstyrkan, att underd. anmälan borde ske derom, att R.
St:r funnit det ifrågavrde förslaget icke böra vinna nådigt bifall, och dels ansett ett nytt förslag till föreskrift i handboken: »om enskild skrift enligt Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855» böra uprättas, men att någon underrättelse om Hederv.
BondeScåndets beslut i frågan ännu icke ankommit.
För min del ämnar jag icke motsätta mig Utsk:ts förslag, och, ehuru jag visserligen icke är kompetent att bedöma värdet af det tiva handboksförslaget, anser jag dock de mäns namn, sora utarbetat detsamma, och den gillande granskning, det vunnit inom PresteSt:t, vara en borgen för dess förtjenster.
Jag skulle också icke haft någonting att deremot anmärka, så vida det blott gällde mig sjelf; trien jag tror att man icke bör vidtaga eu förändring, sådan sorn denna, utan den största varsamhet.
Man har haft exempel uppå, huru schismer upstått vid den nu gällande handbokens antagande, och det är icke omöjligt att sådana äfven nu skulle komma att upstå, isynnerhet som icke ens inom det Stånd, som ©tvifvelaktigt bäst är i tillfälle att bedöma saken, full enighet egt rum om dess antagande.
Jag tror äfven, att folket i allmänhet haft allt för litet tillfälle att lära känna förslaget, för att kunna derom stadga sitt omdöme.
Afven under förutsättning att det vinner allmänhetens godkännande, anser jag dock att man bör afvakta någon tid, för att se om händelsen blir sådan, och ett upskof af en liiksdags-periods längd tror jag icke blir skadligt.
När det en gång skall antagas, blir äfven den frågan ganska vigtig, huru det bör antagas och om man kan öfver hela landet införa en sådan förändring.
Man vet att, när den nya psalmboken skulle införas, före slogs att den skulle påbjudas öfver hela riket, men Carl Johan satte sig deremot, och de, som förut ifrigast hade önskat det förra voro de, som efteråt mest prisade konungens vishet. R. o, Ad., torde påminna sig. att det öfverlemnades åt församlingarna sjelfva att antaga psalmboken eller icke, och den antogs också efter hand, Detta har visserligen medfört den olägenheten, att åtminstone för några Deli 8 Februari e. m. några år sedan funnos en eller annan församling, som icke begagnade den nya psalmboken, men en stor mängd tvister förekoms dock genom det så småningom skeende antagandet.
Skulle emellertid handboksförslaget vid denna Riksdag antagas, vet jag icke om den bör påbjudas till efterlefnad på en gång eller småningom.
Det förefaller mig som om det senare sättet vore svårare, och allt detta är ämnen, som man beliöft diskutera något mera än hittills varit fallet.
Förslaget har icke utom det Högv.
Ståndet undergått någon vidlyftigare granskning, och ehuru det visserligen kan sägas, att det skulle gå lättare att införa det, om någon sådan granskning icke skett, kan det dock hända att man misstagit sig, och jag anser derföre icke farligt om man skulle dröja några år i en fråga af den be skaffenhet som denna och intilldess saken vunnit ett allmännare godkännande.
Jag röstar derföre för bifall till Utsk:ts hemställan.
Det kan egentligen icke vara synnerligen angenämt för mig att upträda i denna fråga, så vida det besannas hvad jag ryktesvis hört omtalas, att förslaget redan genom två Stånds beslut vid denna Riksdag fallit.
Jag ber dock att i korthet få anföra de skäl, hvarföre jag anser detta förslag, åtminstone i vissa delar, hafva bort bifallas.
St.-r anhöllo om en revision af kyrkohandboken, grundade sig denna anhållan icke på en nyck, utan på den öfvertygelse att de väsendtliga brister, som förefinnas i den nuvarande handboken, borde korrigeras.
Dessa brister komma således nu att qvarstå, om frågan skulle vara afslagen af tvenne Stånd.
Väsendtliga brister skulle likväl hafva blifvit afhjelpte och månget rättvist klander förebygdt, om man åtminstone velat antaga vissa kapitel i det nya förslaget.
Man kan möjligen säga, att de Komitterade, sora utarbetat detta förslag, gått längre, än R.
St:r hos Kongl. Maj:t anhållit om.
Så begärde R.
St:r, vill jag minnas, endast revision af handboken: här äro hela kapitel omarbetade.
Ser man t. ex. på t:sta kap , finner man att Hrr Komitterade framställt förslag till en nästan fullständig förändring af högmesso gudstjensteu.
Skulle det emellertid öfverlemnas åt mig sjelf att välja mellan den gamla handboken och det nya förslaget, skulle jag icke tveka att antaga det sednare.
Det eger nemligen ett så afgjordt företräde framför den förra, att jag icke tror, det någon med deri minsta sakkännedom skall kunna jäfva detta omdöme.
En sanning är det likväl, som jag anser mig icke böra förbigå, med särskildt hänseende till detta första kapitel, att ritualen för vår högmessa, sådan den tinnes i vår handbok, så införlifvat sig med folkets åsigter, att man otvifvelaktig! skulle kanske till en början störa mångens andakt genom ett för hastigt antagande af ett nytt.
Uti lithurgiskt hänseende kan man icke annat än önska framgång redan åt detta första kapitel, men för det religiösa lifvets befrämjande torde det icke vara absolut nödvändigt, då man icke hört något klander emot det nu gällande, och hade något funnits, sorn varit afvikaude från tron och sanningen, så hade tvifvelsutan klandret H. 111.
Den 8 F e b r n a r i e. m. nog låtit höra sig.
Måhända hade det också legat mindre vigt på ett b rådstört ad t antagande af detta törsta kap.; det hade sednare kunnat göra sitt företräde framför det gamla gällande.
Antager män åter icke några af de andra kapitlen i det nya handboksförslaget, så kan jag icke finna annat, än att Svenska kyrkan och Svenska folket, derigenom gjort en stor förlust..
Så må jag framställa ":dra kap.
Detta handlar nemligen om litanian och de allmänna kyrkobönerna.
Jag ber att få påminna om att i det tiva förslaget finnas kyrkoböner för alia högtidsdagar, hvilket icke är händelsen i den nuvarande handboken.
I denna finnes t. ex. ingen särskild bön för kyrkoårets första dag, Irsta Advents-Söndagen, men deremot för Nyårs dagen, och hvilken af dessa båda dagar, som bör sättas främst i betydelse, behöfver jag löke undersöka.
Det torde vara enhvar af 11. o, Ad. bekant att en bland de vigtigaste och största rörelser sorn i närvarande ögonblick genomgår Svenska kyrkan, är baptismen.
Den har också uptagit det. döpelse-foimulär, som finnes i gamla handboken.
Jag vill icke påstå att deruti innehållas några irrläror, men säkert är att döpelsen der icke framstår fullständigt såsom något nådemedel, men allena som en religiös akt; i det nya förslaget eger detta likväl rum, och skulle man derföre vidja mellan det. gamla och det nya, skulle man icke behöfva tveka en minut för att antaga det sednare.
Jag har visserligen hört här på Riddarhuset, att i detta förslag finnes ett åter uptagandeafexorcismen och abrenuntiationen, men deraf finnes icke ett spår, hvaremot just i en af de vigtigaste punkterna, der det talas om menniskans synd, det är gjordt på ett så fullkomligt och enkelt sätt, att baptismens invända ngar derigenom skulle alldeles tillbakakastas.
I afs. på dopet, synes man väl kunna tillägga, att., när man af vår Herre emottagit den största nåd som gifves, menniskan borde möta denna nåd med bön och tacksägelse; så är dock icke förhållandet i den gamla handboken mer än till skenet och i dunkla ord; i förslaget finnes detta åter framhållet.
Fortsätter jag vidare, kommer jag till 4:de kapitlet om barnens nattvardsgång.
I afseende derå äro många brister afhjelpta.
Må jag här blott påpeka en, som likväl mer rörer formen.
Uti gamla handboken finnes t. ex. med bestämdhet föreskrifvet, att bar nen skola konfirmeras på en söndag och att deras första nattvardsgång sedermera skall försiggå på nästa högtidsdag.
Jag behöfver icke har för R. o. Ad. nämna, huru oändligen lång och ansträngande en sådan söndag verkligen blir, för både lärare och barn, då den allmänna gudstjensten och konfirmation förenasmed hvarandra.
Låt oss först besinna en kanske lång väg till kyrkan.
Barnen måste sedan under en helig oro och väntan bevista gudstjensten, hvilken de mången gång för sin rörelse icke kunna upfatta.
De hafva vanligen då ett större behof att bedja än höra.
Derefter skola de förhöras och sedan aflägga sina löften och förbindelser.
Man kan icke begära hvarken att barnen eller lärarne skola bibehålla den friskhet i tankar och framställningssätt, som äro nödiga.
Man har också på flera ställen varit tvungen att bryta emot, nämnde föreskrift, t.
Den 8 Februari e. m. ex. i Stockholm, der konfirmationen vanligen sker på Fredagen.
Jag vet också en församling i min hemort, der vägen till kyrkan är så lång och olägenheterna så stora, att man ansett sig böra lemna lag och föreskrift å sido, och utsätta konfirmationen på Lördagen.
Det nya förslaget lemnar här valfrihet.
Jag kommer nu till följande kapitel i förslaget.
Sundberg i sin reservation anför som en bön till E. St:r, att de icke skola förbigå detta kapitel, utan att antaga det.
Det lör nemligen de sjukas skriftermål.
Kommer en prest till en sjuk. kan han nu icke annat, om han troget skall följa föreskrift, än efter gällande formuläret aflösa den döende.
Jag hemställer om detta alltid kan vara tillräcklig tröst för en döende.
Jag har under min embetstid vid sådana tillfällen också frångått det vanliga formuläret, och jag har gjort det utan att på något sätt riskera att blifva tilltalad.
Jag vet dock flera af mina embetsbroder, som, drifna af sin pligt känsla, ansett sig icke böra frångå de gifna föreskrifterna.
Jag anser att presten i detta fall borde hafva fullkomlig rättighet att handla efter sin öfvertygelse och icke vara så bunden af det gamla formuläret, som nu är händelsen, och genom hvilket han, kanske emot sin vilja, sårar det samvete, sorn fastmer behöfde syndaförlåtelsens frid.
Jag vill icke trötta 11. o. Ad. genom att påpeka flera dylika förhållanden, men man skulle deraf ytterligare finna, att förslaget innehåller flere både nödiga och nyttiga förbättringar.
För min del bifaller jag derföre Komitterades förslag, oeh skulle verkligen yrkat detta bifall på förslaget i dess helhet, om jag icke visste att det redan fallit genom två Stånds beslut.
Jag har nu uttalat mitt bifall till förslaget, för att åtminstone till protokollet hafva uttalat min bestämda öfvertygelse om så väl nyttan som fördelen af antagandet af både en ny kyrkohandbok, som företrädesvis af vissa delar deraf.
Jag instämmer hufvudsakligen i deu siste värde talarens yttrande.
Jag anser för min del det nya förslaget vara godt, och att det vore en stor vinst för Svenska kyrkan om det blefve helt och, hållet antaget.
Om man jemförer det kapitel för kapitel med gamla handboken, tror jag icke att någon skall tveka att gifva detsamma företrädet.