Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enögd, chevaleresk, med pärlemorfäste på kammarvärjan och ordnar på den dyrbara sammetsdräkten steg Gjörtzen öfver tröskeln.
Han fattade Grothusens och den konfysa Müllerns händer och lade dem på sitt bröst.
På det sättet blefvo de tre enögda herrarna stående framför hvarandra.
– Säg mig uppriktigt, – sade Gjörtzen och pekade med hufvudet mot konungens slutna dörr.
– Hur länge är det egentligen sedan vår hjälte sist badade?
Grothusen svarade:
– Låt mig si!
Han badade sista gången förliden sommar i Demotica ...
Men han låter ibland öfverhälla sig med isvatten ...
Om sådant kan excellensen godt skämta med honom.
Men en sak vill jag råda.
Tala inte onödigtvis om de svenske!
Gjörtzen slöt ögat och nickade samt gick in till konungen.
En lätt skugga drog öfver Grothusens barkade panna och han mumlade till Müllern:
– Medan hans majestät förskrifver sig till Djäfvulen, tror jag att jag går ned på marknadstorget och slår bort tankarna.
När Gjörtzen hälsat konungen, gick han fram till honom med belefvad vårdslöshet utan ett enda smickrande ord.
– Förunderligt! – sade han.
– Tappa i en stor sal en slant, och den rullar öfver hela golfvet ända till dess den gömmer sig under skåpet.
Konungen, som ännu var halft misstrogen mot den främmande lyckofriaren, tog då en dukat ur börsen, som händelsevis låg uppslagen öfver papperen på bordet, och kastade myntet på golfvet.
Det rullade i en ring och blef liggande midt framför honom.
– Sapristi! – sade Gjörtzen.
– Sapristi!
Vill man att slanten skulle in under skåpet, då lägger den sig midt på golfvet.
I samma ögonblick råkade konungen af misstag att med värjfästet stöta mot börsen, så att alla dukaterna klingande tumlade i golfvet.
Likt en hjord af skrämda får jagade de med sina kullriga ryggar åt alla sidor och gömde sig under skåpet och bordet och slutligen till och med bakom ugnen.
Nu först började Gjörtzen att buga allt djupare och djupare.
– Si där!
Jag är klen i trossaker, det bekänner jag ärligt, men vidskeplig är jag ändock i ett stycke.
En bomb kan falla midt i en tätt packad bataljon utan att såra en enda man, men ännu har det aldrig händt i världen att en smörgås fallit till golfvet utan att bli liggande med smörsidan nedåt i dammet.
Det finns i luften ett slags af Den Lede själf exercerade småskälmar.
Om de inte vore osynliga skulle de likna små brunaktiga kringflygande bin.
De vålla för sin del aldrig ondt i stort utan bara små förargelser, men där förargelserna bli för många, kan det till sist sluta med en stor olycka.
Det är de osynliga småskälmarna, som retats och lockats af de blanka svenska vapnen.
Skall nu en flagga hissas, så brister tåten.
Skall en soldat gå öfver en frusen graf, så remnar isen.
Enklare taladt, ers majestät förföljs nu lika träget af otur som fordom af lyckan.
Konungen gnolade sakta:
– Hur trampar man då
med klacken uppå
de skälmarna små?
– Quilibet fortunæ suæ faber!
Man skrämmer dem.
Att börja med bortvisar man ur sin närhet alla småaktiga människor, ty sådant folk har lika många osynliga småskälmar i böxlinningen som en trosskusk loppor.
Sedan drar man pliten mot hela världen och följer sin viljas stjärna ...
– De svenska herrarna försäkra, att där hemma snart inte ett runstycke står att uppdrifva.
– Så får man slå nya runstycken!
Hvad är pengar?
Skuldsedlar på befintliga värden.
Månne det stycke kungarike, som ligger där uppe, icke är ett värde, på hvilket man skulle kunna utskrifva snart sagdt hur många skuldförbindelser som helst?
– Jag har själf länge tänkt på nödmynt.
Men vore det rättskaffens?
En suverän skall vara rättrådig.
Det får inte finnas fläck på hans heder.
– Visst, visst!
Nödmynt, det är att låna!
I nödens år växlar man med det myntet till sig det äkta.
I segerns år lämnar man tillbaka det äkta och kastar nödmyntet i ugnen.
Den högt vill sikta får heller inte frukta att låta själfva Lucifer smida pilen!
Konungens djärfva tanke bröt sig genast in i frågan som i ett handgemäng mot enfaldiga fördomar.
Själf hade han icke ens i ödemarken någonsin stuckit sin hand i fickan utan att kunna fylla den med dukater.
Mer likgiltig för sin rock och sitt härberge än en tiggare hade han dock aldrig sett ett föremål, hvilket han verkligen längtat att köpa.
Sina dukater hade han aldrig användt till annat än att uppmuntra och belöna andra.
Penningen var för honom ett statsmedel.
Däremot såg han dagligen, att så snart han befallde de andra att lämna sin fyrk till hären, började de knota och söka undflykter, och hans förakt för dessa tjänare, sammanslingrade sig likt ormar med hans okufliga trängtan efter upprättelse, efter hämnd på de fiender, hvilka inför världen störtat honom i ett sådant djup.
Var han icke en konung, en herre öfver millioner människor!
Hvarför bands och hindrades han då ständigt af de i sig själft värdelösa små metallplåtar, som på ena stället kallades riksdaler och på det andra gyllen?
Det var en uppfinning, med hvilken lågsinnet afvigvände människovärdet och bedrog ärligheten för att själf lefva kräsligen.
Var det väl någon förbrytelse att på en sådan uppfinning flytta om några af skrufvarna.
Kätteligen borde penningen helt och hållet ha afskaffats.
Efter en stunds begrundan sade konungen:
– Och betingelserna?
– Att jag förblir holsteinsk undersåte men fritt får välja mina medhjälpare och endast svara inför ers majestät.
Ämbetsverken skola omdanas till mer gagn för kungaväldet.
Hären ...
Konungen föll honom genast i talet.
– Men inte en fotsbredd mark af det fäderneärfda riket får afträdas åt fienderna genom fredsslut och köpslående.
Hellre må vi alla dö och hela Sverige brinna.
Jag begynte aldrig krigen.
Grannarna lade sig i bakhåll, när jag ännu var ett oerfaret barn.
Nu först knäböjde Gjörtzen.
– Världen kan aldrig förstå hjälten, som hellre förblir vid besvurna aftal än spelar slug politicus, men feg den som undandrar sig att betjäna en sådan ståndaktighet.
Det stod klena teckentydare vid ers majestäts vagga.
Lejonets stjärnbild sågo de väl, men de läste icke i stjärnorna att det svenska storväldets brand redan då stod där bebådad ... oåterkalleligt utan misskund.
Den kämpe som steg ur kumlet för att samla de svenske i den stora striden, han behöfver män.
Jag är en främling, men så visst jag lefver, jag talar af hjärta och sanning.
Så långt mina krafter räcka, vill jag från östan och västan hopdraga virke till ett bålverk af det slag, som dess värre endast kan upptimras med spikar af godt dukatguld.
– Den leken kan bli vågsam.
– Det vågsamma är det nöjsamma.
En braf diplomat skall hvar dag stå lika beredd för stupstocken som en krigare för sin kula.
Misslyckas allt, ja, då skall också bålverket bli ett bål, som gör natten omkring till ljus dag och fienderna till blotta skuggor och komparser.
Mig återstår då bara den äresjukan att själf på det bålet få förbrinna bredvid min Hercules.
Vår gode Luthers Wein, Weib und
Gesang ha beständigt smakat mig allt för mycket af värdshus, och jag ville hellre sätta orden:
Wer nicht liebt Weib, Ruhm und Macht, er bleibt ein Narr bis Todes Nacht!
Eldad af stundens uppriktighet och sin egen värme hade Gjörtzen glömt att stryka ordet Weib, men konungen aktade icke därpå utan gick honom till mötes med ljungande ögon.
– Min bild får inte sättas på nödmyntet!
– Vi kunna ju plundra hela Olympen på afdankade gudar.
Konungen stod länge tyst.
Därefter tillade han sakta och med sväfvande röst:
– Där får heller inte sättas Sveriges rikes vapen!
Öfver hans rynkade ögonbryn lägrade sig ett tungt, mörkt svårmod.
Häpen, villrådig, brådskande, steg Gjörtzen från golfvet samt gick till fönstret och pekade nedåt torget.
– Om bittra tankar någon gång öfverfalla ers majestät, gå då endast till fönstret och se på människorna.
Då blir det inte svårt att få ett hjärtligt skratt.
– Det var länge sedan jag skrattade af hjärtat ...
Nere på torget bland flickorna vid kringelståndet gick Grothusen af och an, och bakom honom stod en trumslagargosse med den förseglade trumman.
– Hamra nu en tapper hvirfvel och trumma samman stintorna! – befallde Grothusen.
Gossen rörde pinnarna, och när alla flickorna nyfiket sprungo till och stannade rundt omkring, bröt Grothusen förseglingen och spände af trumskinnet.
Därefter upplyfte han ur trumman allt möjligt kvinnligt leksakskram, som han under den sista kvällen i Demotica upphandlat i basaren.
Det var små dukar och slöjor och speglar och rosenoljeflaskor och halsband med halfmånar och mynt.
Han viftade med dukarna högt i luften.
Med näsborrarna i vädret och svettdroppar på sitt pepparbruna ansikte ropade han ut varorna och höll auktion.
För den ena småsaken begärde han en kyss, för den andra en lifkramning, för den tredje en dans på öppna torget.
– Titta, titta, – fortfor Gjörtzen, – hur vår öfverste stoppar sina hedniska dukar till det kristna kvinnfolket!
Han är en bon garçon, vår vän där nere, men inte äro män af den sorten vuxna att tjäna en Karl den tolfte ...
Konungen begynte nu buga sig till tecken att Gjörtzen borde afträda.
– Bakdantare ha också påstått att ni, baron, är en svår skalk.
När vi framledes arbeta samman, skall baronen aldrig tala illa om någon frånvarande, ty då tar jag alltid den frånvarandes parti.
Hur mycket ondt har man icke försökt att hviska mig i örat om den trumman där nere ...
Och hvad innehåller den?
Jo, harmlösa leksaker och lappri!
Om Grothusen också varit en verschwenderisk tjänare, så har han åtminstone aldrig heller stuckit undan något i sin egen påse ...
Nu vill jag genomgå ett par handlingar.
Gjörtzen bet sig i läppen, men när han kom ned vinkade han med en högdragen åtbörd sin vän Grothusen till vagnsfönstret.
– Det kranka och blödande lejonet från Ukraina och Poltava har så länge hvilat sina ramar, att klorna blifvit längre och hvassare än någonsin.
Tryck fast hatten på hufvudet och knäpp rocken, go’ herrar, och håll er redo!
Höststormarna begynna!
Den fåtaliga besättningen i Stralsund hörde snart fiendens kanoner spela utanför murarna.
Klämtslag kallade manskapet till vallarna eller till brinnande hus.
Mot morgnarna lade sig konungen med hatten öfver ansiktet till en stunds hvila på stenläggningen i Frankenthor.
Vaken stirrade han i den mörka hattkullen, men knektarna, som lyste på honom med handlyktan, skönjde endast hakan och läpparna, öfver hvilka småleendet ännu satt kvar, fast sammanbitet och kallt som hade det endast hört till hans ansiktsbildning.
Då hviskade de, att de aldrig sett en frimodigare hjälte, men afsides i stjärnljuset stodo många höga officerare och talade om att endast hans död kunde rädda Sveriges rike.
Han visste hvarom de talade, fast han ingenting låtsades förmärka.
Det folk, om hvilket han drömt sina största drömmar, väntade redan sin frälsning i hans död.
När drabbade ödet förfärligare en konung?
Hade han då endast blifvit född till att anföra de svenske i deras sista stora strid och sedan bortkastas likt ett förslitet verktyg?
Hans systers gemål blickade redan mot hans krona, och hans bortgångna älsklingssysters son höjde mot den sin barnhand.
Vid nattvardsgång ödmjukade han sig och badade i uppriktiga tårar, men aldrig grät han öfver sina egna olyckor.
Voro de icke rätt och slätt fiender som han hade att möta med en hämnares vrede?
Han blef hårdare och kallare mot officerarna och talade ofta med handen knuten, men han befallde också än strängare öfver sig själf och sina egna tankar.
Väl vårdslösade han än mer sin klädsel, så att han i fjorton dagar kunde bära samma nedsmutsade skjorta, men han betvang sin haltande gång.
Hans hår skiftade redan i silfver, fast han bara var tre och trettio år, men när han vaken såg upp i hattkullen, upprepade han för sig själf:
Det måste vara Guds vilja jag följer.
– Sedan reste han sig som en uthvilad yngling och räckte sin kappa åt någon frusen gråhårsman – men nämndes om hemlandet och de svenske då plockade han på rockknapparna och teg.
En dag exercerade Grothusen med större ifver än vanligt sina soldater nedanför den skönas fönster vid Kniperthor.
Orörlig som en bild satt den gamla damen bakom blomkrukorna, och när Grothusen lyfte sin hatt, blänkte de nya galonerna.
Han vinkade sin trumslagare.
– Ännu har din trumma inte fullt mål i munnen.
Låt oss öppna den.
Här ligger ett par de täckeligaste små guldstickade skor.
Gå upp till damen och säg att det är en afskedsgåfva från Grothusen.
Nu är trumman tömd.
– Herr general!
Det ligger ett turkiskt guldmynt på botten.
– Minsann!
Det har kommit dit i brådskan.
Det är kungspengar!
Nu skola vi ut till Rügen, där preussare och danskar ärna landstiga för att också instänga oss från sjösidan.
Gå med slanten till konungen och bed honom att mottaga den som en erinran om de år, då Grothusen hade den lyckan att få tjäna honom i aflägsna land.
Måtte det guldet en gång i fredliga år omstöpas i degeln till en hederlig penning, på hvilken de svenske åter kunna betrakta både sitt vapen och sin konung!
Säg allt detta i ödmjukhet från Grothusen!
När allt blef ordnadt till uppbrott, saluterade Grothusen med huggvärjan för sin sjuttioåriga dam.
Medan han red gatorna framåt, vinkade han åt nyfikna flickor i fönster och sönderskjutna salustånd, och för första gången sedan i Demotica dundrade hans trumma med full stämma.
Den slog sådant eko i kyrkväggarna, att det liknade mullret af fiendens fältstycken.
Orädd, uppblossande, rådgjorde Düker nedanför sin trappa med konungen.
Lyssnande till Bassewitz’ förbittrade hviskningar om Gjörtzen, red Daldorff bland generalerna, och den lille Cronstedt klappade sina styckjunkare på skuldran.
Än skyndade han till ena sidan, än till den andra.
Han granskade sina snabbskjutande kanoner som en god stallmästare sina hästar, och ibland polerade han med snibben af sin kappa de nyuppfunna Polhemska riktskruvarna.
– Det blir en hård strid, – sade han, – och först när hans majestät väl står på svensk botten, vill jag kalla kungsridten lyktad.
Höststormarna brusade med sin skymning öfver Rügen, och det kvidde och stönade i klyftor och kust.
Ingen stjärna talade om Guds godhet, och när tropparna blifvit uppställda till korum, ljödo från predikantens mun det gamla testamentets hämnarord.
Svenskarna hade nu så ondt om folk, att de som förposter läto utställa bundna hundar, hvilkas klagande tjut hördes genom suset från bränningen.
– Det bådar död när hundarna kvida, – sade soldaterna.
Landtfolket beväpnades med yxor och liar, men skyddade af regntjockan närmade sig fienderna stranden och landsatte slutligen utanför den nästan obevakade byn Stresow mer än tio tusen man.
Blåsten ref undan dimmorna, och månen rann klar upp öfver den ödsliga trakten.
Redan vid tretiden på natten kröpo dock fiendernas utställda fältvakter försiktigt tillbaka öfver sanden och mälde att svenskarna närmade sig.
Konungen stannade ett ögonblick för att afhäkta kappan, och han vände sig till Daldorff och lifdrabanterna:
– Åren ha lidit.
Vi ha haft det godt samman!
Ho vet när det bly sjuder i stöpslefven, hvilket blir vår bane.
Grothusen framdrog vid bröstet en gul handskkrage mellan rockknapparna och svarade:
– Jag tog den handsken vid Bender af min nådige herre, och ingen frostnatt har varit så kall, att inte den handsken har värmt om hjärtat.
Då blottade Daldorff sitt hufvud:
– När jag får min kula ... kunde då mitt sargade och arma stoft ännu småle och tala, det skulle i mullen vända sig efter de aftågande trupperna och nedkalla en tacksam mans välsignelse öfver redliga vapenbröder ...
Ack, att endast segern ännu en gång lyste vår väg.
Liksom en landtman finner nyttigt att lägga igen en gammal åker och beså en ny, så styckar Gud och förändrar riken och välden.
När han väl satt de nya gränsmärkena, medgifver han ingen att bära skiljestenarna tillbaka till deras förra rum.
Vi förstå inte hans vilja, vi skönja blott att han är oss emot.
– Gud är med oss.
Det kan inte vara hans vilja, att det svenska väldet skall styckas.
Är det så, då må han gifva oss tecknet genom att slå oss med döden man efter man.
– Det är enkla och sanna ord! – svarade Daldoff.
De officerare, som utanför Stralsunds stadsport afsides hviskat i stjärnljuset, mindes icke längre sina skumma tankar.
I stället trängde de sig fram mellan lifdrabanterna för att få gå konungen närmast.
Det syntes dem, att de i hans väsen igenkände något af Guds egen hårda och obarmhärtiga kärlek till det rättrådiga och till sin egen viljas uppfyllelse.
Samtalet tystnade af.
Trumpeterna spelade icke, trummorna rördes icke, fanorna buros hoprullade och sänkta.
Med värjan dragen gick konungen framför sin skara.
Han hade knappast tre tusen man.
De skulle nu kämpa tre mot tio och öfverrumpla fienderna och jaga dem ned i hafvet.
Han tvärstannade:
– Hvad är väl detta?
Här stå spanska ryttare, och borta i månljuset ser jag en redutt!
Fienderna ha tagit väl vara på tiden ...
Utefter skanskrönet sprutade i detsamma en rad af eldstrålar, och den första salvan brakade genom natten, men svenskarna stötte undan de spanska ryttarna och stormade uppför vallen.
Cronstedts kanonkulor susade öfver deras hufvud och uppkastade stenar och sand, där de träffade förskansningen.
Marken skalf, och från alla sidor ljungade musköternas eld.
Det hven och skrek som hade en här af hungriga glador seglat fram öfver stranden, krutskyarna skockade sig så högt, att månens ljus blott på enstaka ställen förmådde tränga igenom och målade där på marken hvita fläckar liksom af snö.
Ännu länge kunde de kämpande, när bullret stundvis saktade af, höra ur fjärran de bundna hundarnas tjut, men snart blef dånet så häftigt, att soldaterna icke ens förmådde uppfånga officerarnas kommandorop.
Med händerna knutna om värjfästet störtade svenskarna framåt likt bärsärkar vid holmgång.
Där blef ej längre en ordnad drabbning med anförare och lydande bataljoner.
Det var de sista kämparna af den här, hvilken tågat genom Europa, som nu i sina bragders höst för sista gången söder om det svenska hafvet offrade sitt blod.
Det gällde att stå bröst mot bröst i ett handgemäng på lif och död om evärdlig hjälteära eller skam.
Öfverste Jakob
Torstenson låg redan fallen, men hans bror Karl Ulrik bröt sig in öfver vallen med sina lifgardister och fäktade midt inne i fiendens förskansning.
Långsamt trängd tillbaka ropade han, med ryggen tryckt mot jordväggen och den döende kapten Adlerfeldt mellan sina fötter:
– Håll tappert stånd, kära kamrater!
Min farfar förde an hela de svenskes här, och jag sträcker inte värjan annat än inför Dessauern2 själf!
Barhufvad, med vredens och hänryckningens flamma på pannan, högg konungen sig en väg mellan klingor och kolfvar.
Han gick de mördande värjspetsarna till mötes med höststormar i sitt sinne, förödmjukad, likgiltig för smärta och död.
Än en gång grinade fänrik Åbergs tandlösa och mannavulet fula ansikte vid hans sida, och Seved Tolfslag bräckte hjässor och vapen.
Muskötelden sprutade från alla sidor och svedde konungens sönderslitna soldatrock.
Han genomborrade och sköt.
Han greps om lifvet af grofva händer och brottades famn i famn med simpla, svärjande knektar.
En dansk officer, som igenkände honom, fattade honom med ena handen i det glesa håret och sökte att vrida från honom värjan, men konungen ryckte pistolen ur bältet och sköt dansken genom lifvet så att han föll död.
Då framsprungo nya fiender, och Dessauerns ryttare och fältstycken anföllo svenskarna från sidorna, så att de i den stormiga novembernattens mörker omslötos med en ring af stingande värjor och flämtande åskor.
Strömfelt gaf konungen sin häst, men djuret fastnade i dunklet på en spansk ryttare och stupade för en styckekula samt blef på marken liggande öfver konungen.
När han pröfvade att göra sig fri, träffades han för bröstet af en förlupen styckekula, så att blod sprang fram på läpparna.
Det svartnade för ögat, och han sjönk tillbaka, sanslös och halft begrafd i sanden men med handen ännu knuten om värjan.
Öfverstelöjtnant
Tranfelt stred midt i en svärm af danskar.
I hvardera handen svingade han ett vapen, och under hans upprifna rock och skjorta lyste tre sår på bara bröstet.
När han icke längre förmådde stå, kämpade han på knä till dess han föll och uppgaf andan.
Cronstedt hade, sårad och blödande, blifvit upplyft på ett af sina fältstycken.
– Det är Nordens romare, – sade han, – som i natt stupa för sina sista provinser!
Framför honom låg en fallen styckjunkare med den ännu brinnande luntan, och midt genom slaktningens och stormens dån ljöd helt nära en bedjande stämma.
Det var en fältpredikant som bakom de fäktande böjde sig öfver sårade och döende.
– Du härars och konungars konung!
Ropa icke till oss som till barnen af Jerobeams hus: den som dör i staden, honom skola hundarna uppäta, och den som dör på landsbygden, honom skola himmelens fåglar uppäta, ty så har Herren sagt!
Hvarför nekar du oss tecknet att du ännu är med oss?
Hvarför unnar du mig icke att lysa segerns frid öfver de våra, som blöda, att den hårda bädden må bli dem mjuk ...
Bassewitz fördes redan på två musköter döende ur handgemänget, och Daldorff, veteranen, som i så många strider midt bland stupade drabanter blödande frälsat konungens lif och som under hans ögon fört sina småländska ryttare mot Holofzins dödar, låg på sin utbredda kappa med likblek panna.
Skotten kastade sitt plötsliga ljus öfver de huggande och korsade värjorna och öfver de skugglika, kämpande soldaterna.
Vid skenet från ett fältstycke igenkände drabantkorporalen Baumgarten slutligen konungen och lyfte honom på sin häst och omgaf honom med de tillbakaslagna svenskarna.
Då trängde ett ihållande och häftigt trummande till konungens öra, och när han forskande vände sig åt sidan urskilde han på afstånd i gryningens dager en trumslagaregosse, som med pinnarna i handen ännu stod kvar, vänd mot fienden.
Bredvid honom låg en officer på ryggen med båda armarna rakt utsträckta.
Den stora galonerade hatten satt ännu ståtligt och förnämt på hufvudet.
Halsduken af fransyska blonder pöste i blåsten rödfläckad, och rundt det uppslitna rockskörtet blänkte om hvartannat i den daggiga ljungen konfektsbitar och silfverslantar.
– Hvem är den stupade? – frågade konungen.
Ryttmästare
Ridderstadt svarade:
– Det är en tapper krigsman inför Gud men som många människor smädat ...
Det är en af ers majestät omhuldad vän ...
Det är Grothusen!
När Ridderstadt hade svarat detta, gick han själf tillbaka in i handgemänget och ljöt döden.
Det var mörkaste vinternatt, när konungen ändtligen i sin sexroddareslup lämnade det under styckekulor och bomber rykande Stralsund.
Düring, som så outtröttligt delat kungsridtens mödor, hade utanför stadsmuren fallit i sitt blod, men hans bror satt vid styret på aktersätet.
En mängd arbetare gingo med sina klubbor och hackor på båda sidor om den uppbrutna isrännan, och Rosen, som stod i fören, var konungen så lefvande lik, att det blef till honom de vinkade sitt afsked.
Förföljd af fiendens kulor nådde slupen öppna hafvet.
Fåfängt spejade dock Rosen efter de två svenska skeppen Snapp-opp och Snare-Sven, som blifvit befallda att där möta men som kastats tillbaka af stormarna.
Då steg konungen med sina två följeslagare och en lakej ombord på en tung lastgalliot, som med röda klutar på sitt eländiga, mörknade segel, hissade ankaret.
Hvar simmade väl nu den stolta flotta, på hvars däck han för femton år sedan, ung och segerviss, hört gamle Pipers glada handklappningar!
Den hotande rad af master, som Rosen utpekade vid synranden, var Tordenskjolds.
Först långt ute på hafvet mötte brigantinen Snapp-opp, och med vreda befallningar och dystra ögon beträdde konungen det försenade skeppet.
Var detta den nådige herre, om hvilken sjömännen hört förtäljas, att han med sirliga bugningar brukade sticka hatten i armvecket?
Han lyfte handen för att hälsa besättningen, men den sänkte sig långsamt och knuten, och straffande föllo hans första ord under svensk örlogsflagga:
– Skepparen på Snapp-opp skall slita spö!
Men skepparen på Snare-Sven, som alldeles uteblifvit, han skall arkebuseras!
Stormen reste isflaken i höjden.
De sträckte sina hvita halsar öfver relingen som vålnader af drunknade, men ännu när mörkret åter bredde sig, stod konungen tigande kvar vid masten ...
Hade han icke varit en förste skulle han ännu kunnat vända och söka sig ett fredadt gömsle, men nu skulle människorna snart lupit efter honom och dragit honom med sig.
Han skulle kunna ha bevärat en kapareflotta och på den framlefvat sina år mellan värjor och skott, men nu befallde honom hans undersåtar att vända hem för att vakta deras gödselstackar och fäbodar.