Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är således endast les beaux restes, som jag öfvertagit vid karusellen.
Jag hittar väl på någon utväg att visa, det jag icke i något fall är ämnad till min herr broders efterträdare.«
Konungen förafskedade nu för aftonen kammarherren Ehrensvärd.
Nu öppnade Gustaf dörren till rummet gent emot det, dit Ehrensvärd gick, och omgaf sig med en helt annan krets, än förut på aftonen, der han talat om seder och betygat sitt misshag öfver anstötligheter.
Tillika med baron Munck inträdde nu kammarpagerne de Besche, Cederfeldt, Jernfels och Wright, dessutom grefve Stenbock och baron Sparre vid gardet, samt hofjunkaren Wallencreutz, hvilken innästlade sig öfverallt och var utom sig af belåtenhet, att få deltaga i sin höge herres dårskaper.
Sällskapet var nu ej klädt i hofdrägt eller uniform, utan bar sjömanskläder: vida byxor af nankin, korrta tröjor utan skört, hvita västar, röda yllna halsdukar, knutna på sjömansvis och gula halmhattar, med låg kull och vida brätten samt ett svart band kring kullen.
Konungen styrde ut sig på samma sätt.
Sjelf hette han för tillfället «Adolfsson«, lät de öfrige också dölja sina verkliga namn under lånade, – och så bar det utaf på äfventyr, eller egentligare: «pojkstreck«, sedan det blifvit anmäldt, att hela hofkretsen gått till hvila.
Fråga uppstod nu, hvarmed upptågen skulle börjas.
Sparre föreslog, att försöka skrämma en hans slägting af samma namn, uppfödd af sin morbror, framlidne riksrådet Tessin.
Sparren hade lust att pröfva om den äldre frändens hjerta sutte på rätta stället.
– «Nej, kära Henrik,« – föll konungen i talet – «det går icke an.
Det kunde blottställa mig sjelf, om en högre embetsman, min egen hofkansler, blefve föremål för åtlöje, derest han, af skrämsel, bure sig alltför dumt åt.«
– «Jag skulle heldre vilja qväsa fursten« – tog
Munck till ordet.
– «Han är ännu ej något annat, än en nybakad «Erlaucht«, men håller till godo att bemötas med alla en «Durchlauchts« utmärkelser.«
– «Må ske!« svarade konungen.
Och hela denna skara af utsväfvande sällar hastade under fönstren af Hessensteins rum.
Man kan icke föreställa sig ett ohyggligare skrän, än det, hvarvid fursten, nyss insomnad, uppvaknade.
En jamade, en annan tjöt, en tredje grymtade, den fjerde råmade, den femte hvisslade, o. s. v.
När ändock ingen rörelse förmärktes derinne, tog Munck en liten sten och kastade sakta mot fönsterrutan.
Hessenstein, som vaknat vid oljudet af kattmusiken, höll sig stilla i sängen tills stenen klingade mot rutan.
Med blixtens snabbhet kastade han då af sig täcket, grep någonting som fanns i den bredvid sängen stående kommoden, sprang till fönstret, öppnade det hastigt och tömde innehållet öfver dem, som stodo nedanför.
Baron Munck blef nästan sköljd; de öfrige – konungen icke ens undantagen – öfverstänkte.
De togo samtlige flykten, medan fönstret tillslöts och fursten ånyo gick till sängs50.
– «Det här var just ett angenämt äfventyr, min kära Adolf; det är åtminstone rättvist, att du, såsom upphofsman, fick brorslotten i afkastningen,« – yttrade kungen.
– «Om vi nu i stället uppvaktade de sköna systrarna Löwenhjelm och Höpken?« – tog Stenbock till ordet –; «de hysa mer medlidande för sin nästa, än durchlauchten.«
– «För Guds skull!
Ers Maj:t,« – föll kammarpagen Wright i talet – «låt icke störa grefvinnornas sömn.
De skulle bli vid det värsta lynne och förstämma hela hofkretsen.«
– «Åtminstone« – anmärkte de Besche – «finge man då ej se annat än sura miner på baron Essen och Wrighten.«
– «På din förbön, Göran, ger jag dessa nåd,« – återtog konungen, som i detsamma blef varse baron Munck taga af sig hatt, tröja och halsduk, dem han var sysselsatt att torka med sin näsduk. – «Men hvad i Guds namn tar du dig till, Adolf?
Foi de gentilhomme tror jag icke, att du undergått ett sannskyldigt nya födelsens bad ur en dopfunt från landtgrefskapet Hessen-Cassel.«
– «Jag hoppas, att Ers Maj:t i morgon, på färsk gerning, förehåller fursten rätt allvarligt, huru anstötligt han burit sig åt, och att han förgripit sig till och med mot Ers Maj:ts egen höga person« – brummade Munck, i det han tog på sig de aftorkade klädespersedlarna.
– «Din tankeförmåga är lika olycklig, som dina äfventyr, kära Adolf;« – svarade Gustaf misslynt – «om jag erkände, att jag ens varit i fara för en sådan behandling af herr von Hessenstein, som den du nyss rönt, så skulle jag ju, för upprätthållandet af konungadömets majestät, nödgas förvisa honom, ej endast från mitt hof, utan äfven ur mitt rike.
Jag förbehåller mig tvertom af eder samtlige, mine herrar, att ehvad som händer, ingen bland eder någonsin eller för någon upptäcker, att jag sjelf befunnit mig i sällskapet.«
Alla utfäste sig att lyda konungens vilja.
– «Italienarne« – fortfor Gustaf – «hålla sina sköna vakna hela nätterna med ömma sånger.
Låtom oss göra någonting ditåt; men någonting ursprungligt tillika.
Sjungom kärleksqväden, men sådana som vankas bland sjömännen på Hasselbacken, eller hos fruntimren vid Baggensgatan: likväl på fransyska, mine herrar, så att sämre folk ej må förstå oss, i fall något af det slaget stryker omkring här i grannskapet.«
Muntergökarne läto ej säga sig detta mer, än en gång.
De gjorde sin rund utanför hela hofkretsens fruntimmers fönster, der våra sällar uppstämde de oanständigaste fransyska visor, sådana, att en flicka från Palais Royal kunnat rodna vid dem.
Hvarje visas slut beledsagades af högljudda skrattsalfvor och handklappningar.
Wright hade imedlertid föresatt sig, att taga en särskild hämd på dem, som föregående aftonen gjort honom och hans hjertas herrskarinna till ett mål för sällskapskretsens speord.
Men fru Stauden, för hvars riddare hertigen af Östergöthland förklarat sig, vågade kammarpagen ej förolämpa, och fru Schröderheim hade, efter aftonmåltiden, återvändt till hufvudstaden.
Återstod således blott grefvinnan Wrede, som Wright utsåg till offerlamm.
Under skrålet af visorna, tog han flera små stenar och kastade på hennes fönster så häftigt, att rutorna sprungo i bitar och stenarna rullade mellan gardinerna långt fram på golfvet.
Något sådant ofall, som nedanföre furst Hessensteins fönster, var här naturligtvis icke att befara.
Likväl drog hela den ystra flocken sig skyndsamt undan, ty kungen sjelf tyckte, att upptågen nu gingo för långt.
När han följande morgonen vid frukosttimman trädde in i hofcirkeln, voro redan alla tungor i rörelse, för att fråga efter eller berätta något om föregående nattens uppträden.
Hessenstein skrattade och afslog nyfikenheten med skämt, utan att anspela på det medel, han begagnat att afspisa nattrostörarne, hvilkas tilltagsenhet anade honom stå under högt beskydd.
Grefvinnan Wrede gjorde nu skäl för namnet och gaf sin harm luft i de bittraste förebråelser.
Knappt hade hon blifvit konungen varse, än hon hastade, att, i likhet med grefvinnan Höpken föregående aftonen, anföra sina klagomål.
Grefvinnan Wrede: «Ers Maj:t förklarade i går sitt höga misshag med anstötligheter, hvilka, då likväl utan afsigt, grefvinnan Höpken varit underkastad.
Jag har någonting långt värre att beklaga mig öfver.
Mina ögon hafva ej varit tillslutna hela denna natt af bara förtrytelse och förskräckelse.«
Konungen, mer och mer brydd, ju längre fru Wrede fortsatte, gaf henne, med blinkar, tecken att sluta; men då hon ej vårdade sig om att begripa hans ögonspråk, vände han sig till de kringstående, yttrande med värdighet och höjd röst:
«Grefvinnan Wrede lärer ha något att anförtro mig, utan vittnen.«
Sedan alla de öfriga dragit sig vördnadsfullt tillbaka, fortfor konungen, med lägre stämma, vändande sig ånyo till fru Wrede:
«Fullfölj nu, grefvinna, om ni ej kanske finner er redan hafva sagt för mycket.«
– «Långt derifrån!
De anstötligaste uppträden tilldrogo sig hela natten utanför mina fönster; man skrålade och sjöng ....«
(Konungen faller i talet:) «De skönaste fruntimmer i Rom och Neapel vakna vid serenader.
Den lilla olägenhet, som en prinsessa Santa Croce med nöje uthärdar, bör ej bringa grefvinnan Wrede ur sin fattning.«
– «Men himmelens Gud, hvilken serenad detta var!
Visor, så oanständiga, att jag hvarken kunnat lägga orden på minnet, eller, i alla fall, ens upprepa dem för Ers Maj:t.«
– «Förflugenheter, min grefvinna, som ni gör mig till viljes att glömma, och som jag utber mig, att ni ej vidare må omtala.«
– «Omöjligt, Ers Maj:t! jag måste ha upprättelse lika väl, som fru Höpken.
Ers Maj:t sätter värde på det tillbörliga, och kan således icke vägra mig den.«
– «Ni vill då aldrig sluta!
Välan, jag måste då uppriktigt förklara er, att jag önskar, det ni må begrafva detta oskadliga upptåg i evig glömska.
Jag har dertill mina särskilta skäl.
Händelsevis var jag helt nära dess skådeplats, så nära både den och upptågsmakarne, att jag kunde vaka öfver er personliga säkerhet, om det behöfts, men att jag vore blottställd, om någon rörde ovarsamt vid hela saken.
Ni förstår mig nu, grefvinna Wrede?«
Men hon låtsade ej begripa, utan talade med större ifver, än förut, och mera högljudt:
– «Det stadnade till och med icke vid det ohyggliga skrålet; man understod sig derjemte förnärmelser, som kunnat bli vådliga för lif och lemmar.
Mina fönster sönderslogos med stenar, som rullade ända fram till min säng.«
Konungen skiftade färg; läpparna darrade; hela hans kropp skälfde af vrede och blygsel.
– «Hvad skall det heta, grefvinna?
Ni glömmer icke en förflugenhet, utan vigt och följder; men ni glömmer er, min fru, ni glömmer hvem jag är och att jag gifvit er min önskan tillkänna.
Drif ej edra anspråk som fruntimmer på mitt undseende så långt, att jag slutligen nödgas erinra er om konungens närvaro.«
– «Ers Maj:t åberopade
Rom och Neapel.
Jag är öfvertygad, att påfven eller lazaronernes kung, inom timman efter ett så anstötligt uppträde, låtit kasta de vilda sällarne i häkte, och Ers Maj:t ....«
(Gustaf bryter af:) – «Nog, min fru!
Jag, konungen, förbjuder er att fortfara i denna ton.
Min vilja och befallning är (efter ni ej gifvit akt på min önskan), att så väl detta samtal, som den händelse, hvilken föranledt detsamma, begrafves i obrottslig tystnad.«
Konungen gjorde våld på sig, att för hofkretsen dölja den sinnesrörelse, som skakade honom.
Grefvinnan Wrede brast ut i gråt, skyndade tillbaka i sitt rum, begärde sin vagn och lemnade Drottningholm så snart vagnen blifvit i ordning 51.
Vi skona läsaren för en beskrifning på sjelfva tornerspelet.
Ceremonielet återfinnes i tryckta berättelser.
Slå tillika upp hvilken riddareroman som helst, och vår beskrifning blir helt och hållet öfverflödig.
Ett mellanstycke måste vi likväl förtälja.
Läsaren har redan hört Gustaf förklara, att han ej ville öfvertaga les beaux restes, som hertig Carl öfvergifvit.
Midt under torneringen utbytte konungen grefvinnan Löwenhjelms färger mot Catharina II:s.
Ingenting vid Gustafs hof lemnades obegagnadt för nöjen och snillelekar.
När kejsarinnans riddare en afton inträdde i drottningens cirkel, mottogs han af sin först utkorade sköna med följande, af grefvinnan ur minnet upprepade versar:
«Sur les pas d’un Guerrier, parmi le bruit des armes
La jeune Milicie, affrontant les allarmes,
Trouve enfin ce Héros, helas! longtems absent.
Je l’ai quitté vainqueur: le revois-je constant?
Jadis dans les combats Il s’arma pour ma gloire,
Il offrit à mes pieds le prix de la victoire,
Et jadis à sa lame attachant mes rubans
Ma main a nuancé ses étendarts brillants.
À tous les chevaliers il donna le modèle
D’un bras toujours vainqueur, d’un coeur toujours fi-
dèle.
D’où viennent ces rubans qui ne sont pas de moi?
Mon chevalier combat, mais sous une autre loi,
Et lorsqu’à mes regards le sort le fait paroitre,
Orné de ces couleurs, puis-je le reconnoitre?
Cesse de Te vanter, ma Rivale en ce jour!
Pour un autre combat il cherche un autre amour;
Et brisant de nouveau le serment qui le lie,
Une belle à son tour vengera Milicie.« 52
– «Gudomligt, min söta grefvinna!« – utbrast konungen och klappade händerna. – «Det vore ett brott mot all ridderlighet, att låta er bli en ropande röst i öknen.
(Vänder sig till de vakthafvande och ropar:) «Baron Ehrensvärd! mitt skrifdon!«
Efter några ögonblick frambars till konungen ett skriftyg af perlemor, inlagdt med guld, en stålpenna med guldskaft och en bundt rosenfärgadt silkespapper med förgyld snitt.
Han satte sig ned vid drottningens sybord och sammanskref följande svar, som han högt uppläste och derefter öfverlemnade till grefvinnan Löwenhjelm att behålla:
«Milicie et Leonorine!
Vous portez les mêmes couleurs,
Et chaqu’une de vous également domine sur les esprits
et les coeurs:
Les amours volent sur vos traces:
Il n’est point entre vous de rivalité;
Choisir seroit témérité,
Quand on choisit entre les Graces.« 53
Ett smickrande sorl af hänryckning lopp genom hela kretsen af åhörare; ty det var en kung, som lemnat vapnens lekar, för att äfven i snillets träda inom skranket.
Men, nej!
Smickret behöfdes icke i detta afseende: – konungen hette nemligen Gustaf III.
Omedelbart efter tornerspelet följde en tillställning, beräknad att roa lika mycket allmänheten, hvilken i oräkneliga skaror begifvit sig från Stockholm för att skåda ståten, som hofkretsen.
På den fyrkantiga gräsplanen i Drottningholms trädgård, närmast slottet, fanns den tiden ett stort vattusprång, hvaraf man numera ser endast några lemningar.
Hercules stridande och med sin klubba ihjälslående Draken, står på en hög, rund fotställning af huggen sten och hvita marmorränder, hvarftals liggande om hvarandra.
Sjelfva stoden är af gjuten metall och qvarstår ännu orubbad; men fotställningen, som tillförne var omgifven af fyra musslor och på sidorna förebildat de fyra årets tider, är mycket förfallen, och de tvänne mindre vattenkonsterna, som stått i samband med denna stora och bildats af tvänne Tritoner, äro alldeles försvunne.
Efter denna gräsplan vidtager en annan, något upphöjdare än den förra.
Tio springvatten, med stoder af bronz, förskönade då denna plats, som nu är öde och tom, saknar alla prydnader och endast här och der företer några gropar efter de fordna vattusprången 54.
Alla dessa sprittande kristaller tillika med de tornhöga alléerna blefvo nu, efter karusellens slut, belysta af eldar, som spridde en förtrollande dager öfver taflan, samt från lyktorna i en lång rad marknadsstånd, kring hvilka folket hvimlade, glädjedrucket, jublande och hurrande vid minsta skymt af någon konungahusets medlem.
Detta och hofvet vandrade okonstladt midt ibland folkhoparna, för att njuta det herrliga skådespelet: alltsammans uppfattadt på duken i fem stycken af Martin, hvilka i denna stund pryda drottningens toilettrum på detta samma lustslott, der glädjen, smaken och nöjena i Gustaf III:s tid trifdes vid sidan af majestätet 55.
Scenen är på Stockholms slott i hertig Carls rum.
Det är svartklädt.
Längst bort: ett fyra alnar högt försilfradt kors, med Frälsarens fastnaglade bild i naturliga färger.
Blodfläckar synas kring spikarna och törnekransen samt efter spjutet.
Vid foten af korset en qvinnoskepnad i kroppsstorlek och bedjande ställning, af gips: kring hufvudet en gloria af lampor, hvilken, tillika med den, som kringstrålar Christus-bilden, upplyser bakgrunden af rummet.
Midt emot korset – och lika högt med det – i den motsatta ändan af rummet: ett palmträd, och på hvarje dess blad en lampa.
Nedra delen af rummet upplyses af detta sken.
I taket sväfvar en försilfrad törnekrona med nie långt utskjutande taggar; hvarje af dem uppbär ett brinnande vaxljus i sin pipa.
Framför korset står ett långt bord, öfverhöljdt med ett svart täcke, kantadt med galloner, fransar och toffsar af silfver.
På midten af täcket äro stickade, i upphöjdt arbete, också af silfver: ett öga i en trekant, ett krusifix och en dufva.
På ena ändan af bordet: en hög, förgyld ljusstake med sju armar, i hvilka brinna tjocka, gula så kallade «kyrkoljus»; på den andra: ett timglas.
Längst ned i rummet, midt emot korset: ett benrangel af naturlig menniskohöjd, hållande en lia mellan fingerknotorna.
I ögongroparna äro anbragta lampor, hvilka belysa visartaflan på den klocka, hvartill benranglet utgör fotställning.
Vid bordets öfversta ända står en mycket hög ländstol, eller thron af elfenben, ryggstödet och sidorna med genombrutet filigramsarbete och inläggningar af ebenträd, snarlik den, som staden Lybeck förärade Gustaf Wasa, och hvilken i sednare tider blifvit skänkt af framlidne kammarherren von Schinkel till svenska riddarhuset.
Kring bordet: svartmålade stolar med ryggstöd och på hvartdera ett hvitt kors.
En klubba af elfenben ligger på bordet midt framför thronen.
Rummet fylles småningom med folk, som tager plats i stolarna kring bordet.
Alla äro klädda i mellanblå uniform med tegelröda krage och uppslag; hvita knappar, med ett kors uti; silfverepauletter, en del med fransar; på venstra axeln en aiguillette af silfver; svärd i ett axelgehäng af silfver samt silfversporrar.
I ett brandgult band bära alla kring halsen ett hvitt emaljeradt kors, med Frälsarens bild på ena sidan, sådan den finnes på det fristående korset i salen; och på den andra en qvinnobild, liknande den vid samma kors bedjande af gips.
De fleste inlåta sig i halfhöga samtal med sina grannar vid bordet.
Tid efter annan kasta de frågande blickar på klockan.
Just då den slår sista slaget af nie inträder hertig Carl, klädd i blå furstlig mantel.
Hans ordenskors är något större än de öfriges, och gnistrar af ädla stenar.
Alla stiga upp, då han inträder, och mottaga honom med tre omgångar handklappningar.
Han hälsar till höger och venster med en lätt böjning på hufvudet och ett högdraget småleende, sätter sig i elfenbensstolen och slår med elfenbensklubban tre slag i bordet.
Alla sätta sig och en djup tystnad råder.
Hertigen tager till ordet:
«Födde Riddare och Vetande Bröder af vår S:t Helenæ-orden och det heliga Försoningskorset.»
«Oroande underrättelser hafva inlupit från samfundets Vestra Tunga och Skyttens prefektur.
Fritänkeriet grusar templets hörnstenar, och kraften i den Väldiges högra hand – thronen – förlamas mer och mer, genom minskad vördnad för den smorde, som svärdet håller.
Skyndsamma och verksamma mått och steg erfordras, för att skydda helgamanna samfund.
Vid korset och kalken, vid någonting ännu dyrare, som ej ens här bland eder, utan endast i sanctuarium inför den Osynlige och hans utsände får nämnas, har jag svurit att upprätthålla helgedomen, och i tre gånger tre och sju gånger sju den Heliges namn, med den utsändes vetskap och samtycke, tillspörjer jag eder, Riddare och Vetande Bröder! om J för samma dyra ändamål, likmätigt ed och pligt, viljen, liksom jag, hafva lif och välfärd osparda?
Alla stiga upp, lägga högra handen på hjertat och böja hufvudet mot bröstet.
De sätta sig ånyo, tigande.
En enda förblir stående.
Hertigen: «Amen.» – (Blir varse den stående.)
«I Storkapitlets namn: hvad söker du, broder?»
Den stående: «Högborne och högvisaste mästare!
Är det lofligt, att lossa sin tungas band?»
Hertigen: «Tala!»
Den stående: «Har icke den, som svärdet håller, vilja och makt att bevaka ingången till templet; och tillstädjer han, som sitter på stolen, att hans fotapall undanryckes och att vredenes skål tömmes öfver den smorde?
Den talande sätter sig.
Uppehåll.
Hertigen skiftar färg, rynkar ögonbrynen och slungar harmsna blickar på honom, som talat.
Sedan han återhemtat sig och samlat tankarna, yttrar hertigen, – likväl sväfvande på målet:
– «Otro och fåfänglighet fjettra svärdet.
Det måste hållas af en stark hand.
Så tala tungorna i östan och vestan, ja från de Vetande af vårt heliga Försoningskors’ alla prefekturer.»
På inre sidan af en dubbel dörr, bakom ett förhänge midt i rummet, klappas tre starka slag, som besvaras med stormästareklubban.
Hertigen anmodar ordningsmannen att spörja: hvem det är, som klappar? å hvars vägnar? och i hvad afsigt?
«Ett bådskap från den Utsände», blir svaret.
Alla, till och med hertigen, stiga upp och förblifva stående.
Förhänget lyftes undan.
Ceremonimästaren
Plommenfelt inträder, klädd i en fotsid hvit skjorta, ett brandgult skärp med långa, hängande ändar kring lifvet och en lång, svart, släpande mantel.
Hans ordenskors, buret på samma sätt och i lika band, som de öfriges, är något mindre än hertigens, men större än de andres.
Plommenfelt, sedan han gjort en djup bugning för korset, stadnar vid elfenbensstolen, hälsar med ordens hemliga tecken och säger:
– «Den Utsände kallar dig, högborne och högvisaste mästare, tillika med den äldste och de tvänne yngste Vetande: kunskapen och oskulden.»
– «Vördnad och lydnad för den Osynlige och hans Utsände,» – svarar hertigen.
Plommenfelt aflägsnar sig, efter en förnyad bugning för korset.
Alla sätta sig.
Hertigen slår tre slag i bordet med elfenbensklubban och yttrar:
– «Vi hafva förnummit den Osynliges vilja.
Utkorade! följen mig till den, han utsändt!»
Den som sitter hertigen närmast till höger samt ynglingarne Horn och Reuterholm nederst vid bordsändan resa sig från sina stolar.
När hertigen derefter stiger upp, reser sig hela samlingen.
Hertigen och hans tre följeslagare nalkas korset, buga sig djupt för detsamma och göra, med hopknäppta händer och mot bröstet lutade hufvuden, en tyst bön.
Derefter begifva de sig, med hertigen i spetsen, till den dörr, hvarifrån Plommenfelt kommit.
Hertigen klappar tre gånger i händerna.
En röst innanför:
– «Helig!
Helig!»
Chor af Riddarne (utom stormästaren och hans följeslagare, hvilka iakttaga tystnad) – «Amen.»
Rösten: «Hvem nalkas tabernaklet?
Hertigen: «Tjenare af det heliga Försoningskorset och tjenarnes tjenare.»
Rösten: «Hvad söken J här?»
Hertigen: «Nåd och ljus och kraft af den Osynlige och den han sändt hafver.»
Musik med sång höres bakom förhänget, liksom från höjden.
Förhänget rullas undan; dörrarne bakom öppnas; hertigen med sina tre följeslagare stiga upp för en liten trappa, som leder till det bönkapell, der i sednare tider kronprinsessan
Josefina förrättat, sin katholska andakt.
Rummet är ordnadt i bakgrunden med ett altare, och vid sidan deraf till höger, under en himmel, en thron på en upphöjning.
Thronhimmeln och beklädnaden på den derunder stående ländstolen äro af purpur, med galloner och fransar af guld.
Vid altarets venstra sida står ett bord, öfverhöljdt af ett rödt sammetstäcke, kantadt med guldsnören.
På bordet är uppstaplad en hög af sidenskärp, hvartdera hälften gult och hälften svart.
På bönepallen framför altaret, inom disken, ligger på ett hyende, en guldstickad purpurmantel, med bräm och foder af hermeliner.
Kapellet upplyses af ett rödaktigt sken, som utströmmar dels från en i taket hängande ofantlig lampa, af uråldrig grekisk form, dels från en på sjelfva altaret högt fladdrande offerlåga.
Framför altaret, inom disken, står Björnram, klädd i öfverstepresterlig skrud, med händerna lagda i kors öfver bröstet.
Plommenfelt tar vid ingången emot hertigen och hans följeslagare och ledsagar dem fram till altarfoten, der de samtlige göra en djup bugning för Björnram, som besvarar hälsningen med en lätt, men långsam böjning på hufvudet.
På ett tecken af Plommenfelt knäböjer hertigen vid foten af altaret.
De tre Vetande förblifva stående på gången.
Björnram gör, halfhögt, en bön, lyfter derefter purpurmanteln från hyendet och renar den öfver altarets offerlåga.
Under tiden vinkar Plommenfelt åt ynglingarne Horn och Reuterholm, som träda fram bakom hertigen och lyfta af honom den blå furstliga sammetsmanteln, hvilken Plommenfelt emottager och håller, kastad öfver sin venstra arm.
Medan Björnram renar purpurmanteln vid offerlågan, ropa dolda röster! «Helig!
Starka vällukter sprida sig kring rummet.
Vackra, men späda barnröster uppstämma en hymn.
Ett förhänge hindrar sångarne både att synas och att se hvad som tilldrager sig i kapellet.
Björnram kastar den invigda manteln öfver hertigens skuldror, knäpper ihop den vid halsen med ett lås af jaspis, lägger sina händer i kors öfver hans hjessa och mumlar några ord mellan tänderna.
Sedan ger Björnram hertigen en vink att stiga upp, tar emot af den äldste Riddaren, som medföljt hertigen, den blå sammetsmanteln, som denne håller, och lägger den på bönepallens hyende, der purpurmanteln förut legat.
Nu yttrar Björnram, vänd till hertigen:
«Du skall söka hvad som är i det som varder, och hvad som varder i det som är, och höj dig till Ursprungets enhet.»
Plommenfelt utsträcker sin högra hand åt hertigen, som lemnar honom sin venstra.
Sålunda ledsagad, förfogar hertigen sig till thronen, vid hvars fot Plommenfelt bugar sig och går tillbaka till altaret.
Carl sätter sig på thronen och ser högst belåten ut.