Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle nu ändtligen hos någon, i en vacker vision, den första idén lefva qvar, så har den blifvit så omstöpt, pålappad, fejad och fernissad, att den endast till namnet uppbär hedern att vara den första.
Huru helt annorlunda blef ej
Lindebergs första idé omhuldad och bevarad från glömskans dam!
För andras ögon kunde det ibland se ut som om han öfvergifvit målet och uppgifvit striden, men inför hans egna ögon lefde det i oförminskad skönhet och trohet.
Det är visst icke här frågan om att uttala ett så ensidigt omdöme, som det skulle vara, att göra detta vidhållande till en förtjenst i allmänhet.
Ingenting kan vara mera relativt än de första intrycken och besluten.
En del kastar dem af verklig öfvertygelse öfver bord, en annan del har måst skatta åt den magt som kallas förhållanden, och åter en annan del har i följd af stolthet och fåfänga förbjudit sig att i sitt nya lif indraga gamla barnsligheter.
Allt detta är verldens gång – och den helt naturlig.
Men hufvudpersonen i denna teckning ville icke taga fasta på verldens vanliga sätt att se och tänka, han ville, med det slags envishet som medföljer tron på egen kraft, icke taga fasta på annat än sin jernvilja.
Den kunde visserligen komma att kosta honom en hel hop, och den kostade honom också verkligen en hel hop; men det beräknade han med detta lugn som aldrig öfvergaf honom, icke ens i de svåraste och brydsammaste förhållanden, der hvem som helst skulle varit glad att få se sig om efter en skyddsmur, men der han i stormen stod qvar orubblig på sin post.
Han var också en för detta krigsman, som deltagit i minnesvärda strider så väl i Tyskland som i Norge.
Anstäld 1813 vid pommerska landtvärnet, sedan vid Skaraborgs regemente, steg han till löjtnant.
När han sedan till följd af sjuklighet inlade om afsked, erhöll han, såsom erkännande af sitt välförhållande, kaptens titel, heder och värdighet.
Men under så lång tid jag kände honom, det vill säga från 1839, vidrörde han aldrig, i likhet med andra gamla militärer, sitt fältlif, som han dock lärer varit tillgifven.
Han hyste likväl ännu långt varmare tillgifvenhet för ett lif vidt skildt från den krigskonst han hittills hyllat, ehuru det nog fans krig och svåra skärmytslingar att bestå der också.
I den brefvexling han med mig förde nämnda år (det var nyss före min flyttning till Stockholm), skildrar han sig sjelf både till sin yttre och inre karakter och personlighet.
Och ehuru han blifvit beskyld för egenkärlek, är det säkert, att ingen man med sådana öden, hvilken varit det beundrade föremålet för så mycken oro och intresse inom sitt fädernesland, kunde vara det i ringare grad.
Han var stolt, men skröt ej med sina triumfer.
Dessutom torde ingen mindre än han kunnat göra räkning på att få anses fritagen från mensklig svaghet; när ej de stora förhållandena höjde honom i jembredd med dessa – då blef han stor, ja, han växte ut till proportionerna af en verklig hjeltesjäl.
Det är nu visserligen mer än fyra tiotal passerade sedan Lindebergs ryktbara process utagerades, och mycket troligt är att denna, för det uppväxande slägtet, i det närmaste, har hela likgiltighetens beqvämlighet och behag.
Men det skulle väl ändå våga antagas att inom någon gren af skollitteraturens läroböcker de unga råkat träffa på detta namn, och de ha då funnit att han, såväl i egenskap af författare till märkliga politiska skrifter, som framför allt i egenskap af en man, entusiastiskt tillgifven den idén att i hufvudstaden grundlägga en enskild teater, blifvit den vigtige hjelten i en dram, hvilken lätt kunnat stanna vid tragedien.
Hvad oss äldre vidkommer är det minnen som återlifvas, och jag vågar ytterligare tänka, att mången dam, som sitter på nuvarande kongl. dramatiska teatern, och aldrig kastat sin blick på porträttet upp öfver ridåhvalfvet, nu skall göra det och dervid kanske egna en minuts minne åt honom, hvars bild det föreställer.
Emellertid låg
Lindebergs vackra tempeldröm allt jemt i dimman.
Och de inhemska skaldekrafter, i bunden eller obunden form, hvilka fått löfte på att en gång kämpa sina strider och fira sina segrar i det nya templet, de måste allt jemt vänta på bättre tider, ty Lindebergs ansökningar om kungl. tillstånd att få grundlägga en enskild teater mötte ständigt afslag.
Och huru många af dem, hvilka skrefvo i förhoppning att bli hörda från scenen, kunde få upp sina stycken?
Det fans blott kungl. operan och den lilla teatern på kungl.
Lindebergs högtänkta och trägna verksamhet för att bereda frihet åt denna konstart, som han ansåg så märkligt bildande och förädlande i dess renhet, var derför värd att han deråt offrade så mycken kraft.
Man erinre sig huru många talenter för scenen som uppstått sedan friheten att bilda flere hem åt sånggudinnorna blifvit tillkämpad.
Det var sjelfva orättvisan deri, att dramatiska konsten skulle stå allenast under kungligt hägn, som upprörde hans frisinne, och ökade begäret att visa det en seger måste vinnas.
Naturligtvis kunde han ej vara nog blind att icke inse, att den blifvande friheten i denna stora och vigtiga sedlighetsfråga skulle komma att missbrukas, så att den sköna konsten ofta finge bära en mycket oskön mask.
Men det finnes ingenting som icke kan missbrukas, och föga skulle bli uträttadt för goda ändamål, om den, som ville utföra dem, återhölles af den tanken, att de voro underkastade en vanlig mensklig ordning.
Det var redan så tidigt som 1808 (Lindeberg var född 1789 i Stockholm) som denne sedan så outtröttlige skriftställare i alla slags ämnen inlemnade till svenska akademien sitt första vittra försök, ett poem, kalladt »Friheten», hvilket sattes främst bland de obelönade.
Och då akademien uppgifvit till täflingsämne med ett särskildt pris af 100 dukater en svensk tragedi samt tillåtit de täflande att insända första akten jemte planen till de öfriga för att erfara akademiens omdöme, så var Lindeberg en bland dem, hvilka vågade försöket, och han erhöll det vitsord, att ehuru visserligen anmärkningar kunde göras, särdeles mot planen, öfvervägdes felen af förtjensterna och akademien tviflade icke att arbetet skulle, om det i samma stil fortsattes, såsom orden föllo, vid den slutliga täflingen ådraga författaren en förmånlig och hedrande uppmärksamhet.
Efter en så vacker början var det mycket underligt att
Lindeberg icke vidare hördes af bland de täflande, så framt ej orsaken dertill var densamma som lik en hämsko känts tryckande och hinderlig för flere af vårt lands skalder, nemligen den tidiga brödsorgen, som tvang snillet in på olika vägar.
Och det var först 1832, då hans femakts-sorgspel »Drottning
Blanka» uppfördes på kungl. teatern, som han erhöll pris af svenska akademien – en heder, hvilken äfven lärer tillfallit ett par poemer och en afhandling »Om förståndets och fantasiens förhållande till hvarandra i skaldekonsten».
Här förutom har Lindeberg författat en treaktsdram Toni och Prestgården, båda gifna på svensk scen, samt två icke uppförda skådespel »Midsommaraftonen» och »Demosthenes».
Intetdera af de skådespel, hvilka blifvit uppförda, bibehöllo sig på de af honom älskade teatertiljorna.
De voro säkert vida mer egnade att läsas än spelas.
Men detta oaktadt förlorade han visst icke vare sig modet eller sjelfva målet ur sigte.
Det var det vackra och goda hos honom att han trodde på andras bättre, icke lycka, ty den kan vara tillfällig, utan insigter i konsten att tjusa och genomtränga vissa labyrinter i menniskohjertat, som för honom varit stängda.
Men i afseende på stilens kraft och skönhet var han förmodligen säker på sig sjelf.
Alltså fortfor han att lefva för teatern.
Han öfversatte massor af arbeten för teatern och tog slutligen sin hustru från teatern.
(Sångerskan fru Enbom).
Efter sådana långvariga, med teatern införlifvade relationer och intressen var det klart att han skulle blifva mycket kunskapad i dess inre historia.
Och då han sista gången fick afslag på sin gamla anhållan, var det kanhända mindre att undra på, om det heta blod, hvilket brann under den ständigt lugna och kalla ytan, började känna sig besväradt af den stränga tygel, hvarunder hans skarpa förstånd höll det.
En man af hans djupsinnighet visste väl att i samma stund han gaf efter för det farliga begäret att visa hvad han förmådde, sedan tålamodet brustit, han med detsamma skulle öppna ett slags afgrund, hvilken kunde blifva djup nog för honom sjelf.
Jag har hittills endast vidrört Lindebergs poetiska och romantiska sida, och visst låg det någon romantik i hans hufvudpassion, förutom i den obestridliga sanningen, att då han fattat ett beslut, hindren endast stadgade det.
Men nu måste en annan sida af hans verksamhet beröras, emedan de båda sidornas sammanverkande och slutliga sammanstötning framdrefvo händelserna till den vändpunkt i hans lif, der han först lärde sig väga den kraft, som Gud nedlagt hos honom, och hvilken han sedan alltid påstod varit för honom en ovärderlig studiekurs, som han ej ville haft ogjord.
Lindebergs skriftställeri sträckte sig åt så många håll, att det är svårt att fatta, hvarifrån han tog tid till allt.
Hans poetiska arbeten voro långt flera än jag nämnt, derjemte utgaf han svensk biografi och Ephemerider eller de märkvärdigaste händelser i verldshistorien; förutom en mängd afhandlingar i alla tänkbara frågor som kunde yppas och yppade sig i mensklighetens intressen och framskridande.
Men huru ansedd denna hans litterära verksamhet var, vann han dock ett vida större namn för sin publicistiska verksamhet, af stor omfattning, men allra störst för politiska skrifter.
Liksom han var mycket ung då han började sina vitterhetsförsök, så var han också ganska ung då han kastade sig hufvudstupa ut på politikens oroliga farvatten, der han blef en af de väldigaste kringseglare.
Det var 1815 som han började denna seglats på grund af Napoleons flykt från Elba och landstigning i Frankrike.
Och den skrift han, den okände, obetydlige unge mannen, skickade ut, att lik en liten kaparejakt speja och känna sig före, bar titeln:
Äro de nya händelserna i Frankrike till Europas lycka eller olycka?
Och den väckte så mycket uppseende, att den ärelystne mannen skickade ut en ny kapar-jakt, i form af brochyr.
Men denna gång gick det tvärtom, ty nu blef den lille kaparen sjelf kapad i sin tur.
Brochyren, hvilken bar på sitt omslag den dristiga frågan : »Hvad politik bör Sverige i närvarande kris iakttaga», hade i sitt inre ännu dristigare frågor att göra.
Tidsanden ville dock icke veta af sådana brydsamma näsvisheter, derför blef, utan rättegång, brochyren indragen.
Som man likväl på samma gång ville låta Lindeberg veta att man gynsamt bedömde hans ovanliga författareförmåga, erhöll han en ekonomisk ersättning genom den pension, som dåvarande kronprinsen nådigt beviljade honom.
Men det var alltid Lindebergs stora otur att om han erhållit något, så blef han aldrig hemma i konsten att behålla det.
Lindebergs betydande stilistiska förmåga, hans klara tankar, aldrig inbäddade i massor af ord der man hade svårt att hitta dem, hade då för länge sedan tillförsäkrat honom ett stort anseende inom tidningspressen.
Han egde vid denna tid, sedan han som medarbetare uppträdt i hvarjehanda liberala blad, en inköpt egen tidning, nemligen den från Kellgrens dagar bekanta Stockholms-Posten, och det var här han nämnda år började publicera »Sverige 1809 och 1832» och hvilken skrift, sedan särskildt utgifven, upplefde tre upplagor.
Bland den stora allmänheten väckte detta arbete en så verkligen intresserad uppmärksamhet, att då Lindeberg, i följd af den omständigheten att icke alla tycken kunna vara lika, förlorade sin förut erhållna pension, allmänheten åtog sig, icke att ersätta pensionen, men att visa honom sin högaktning och hyllning på allra bästa och vackraste sätt.
Man öppnade en subskription, och på julafton 1833 emottog Lindeberg, jemte enskild skrifvelse, i rekommenderadt bref en högst dyrbar diamantring.
Denna ring hade på yttre sidan följande inskrift:
Till författaren af »Sverige 1809 och 1832».
På innersidan stod:
»Af lika sinnade fosterlandsvänner».
(Under en treflig vinterafton, många år senare, då Lindeberg, placerad i en gungstol framför brasan i min mans arbetsrum, höll på med sin tékopp, svarade han allt emellanåt på de kringgående frågor, som utgifvaren af Familjeboken, sittande med pennan i handen framför skrifbordet, gjorde honom; och han berättade också sjelfmant ett och annat, då vi gemensamt slogo oss ned vid brasan.
Det skulle just vara någon sådan der hemtreflig stund som löste hans tunga – då fingo efter hand hans anletsdrag det uttryck af styrka och högre intelligens, som de eljest saknade, och då kommo minnen, historier och karaktersdrag från olika epoker lätt fram.
En del passade för antecknaren och de respektabla bladen i Familjeboken, en del andra, som ej precis behöfdes der, upplockades af Lindebergs gamla korrespondent och gömdes i minnet, dock icke att förtiga att hon nog också nu plockat ut diverse korn från de beslägtade spalterna).
1834 hade Lindeberg utgifvit sitt ryktbara arbete: »Bidrag till Sveriges historia efter den 5 november 1810.»
En penna kan vara ett farligt vapen hvar som helst, men en politisk penna är naturligtvis den farligaste, emedan den har till sitt förfogande en bestämd öfvertygelse och till sitt stöd ett faktum, ty utom dessa båda vigtiga hvilopunkter, skulle så kallade »politiska anfall» lätt råka att komma ned i den litteraturdy, der skandalen tvättar sitt linne utan att någonsin få det rent.
Den man, som här talas om, var emellertid af så ömtålig heder att han snarare skulle gjort hvad som helst än med sin fot vidrört yttersta kanten af en sådan dy.
Men det är dock möjligt, att den blankrenaste öfvertygelse, om den kunde se sig sjelf i en reflexionsspegel, med förvåning skulle finna sig i något slags oväntadt sällskap, som utan fråga på det högsta skulle genera nämnde öfvertygelse, hvilken dock så till vida måste följa konventionella bruk, att den icke genast kan öfverge den besvärlige följeslagaren, utan nödgades låna honom örat för en sekund eller två.
Sådant der skugg-sällskap har i allmänhet så insinuerande fasoner, och brukar mycket behändigt hoplänka i ett sinne, hvad detta kanske (äfven sällskapet förutan) haft tillräckligt svårt att hålla åtskils, nemligen sakförhållandet och det enskilda förhållandet.
Hvem har ej hört omtalas huru i högsta måtto misshaglig
Lindeberg genom innehållet i denna bok gjorde sig på, som frasen lyder, »högre ort».
Utan alla kommentarier återvända vi således till teaterfrågan, som under alla tider och nu allra mest låg och grodde i Lindebergs både sinne, hjerta och hufvud.
Han hade kommit in i det stadium då tålamodet brutit sina fjettrar, och det heta blodet, om än för en högst liten tid, eröfrat väldet.
Denna period begagnade han att till Justitie-ombudsmannen ingifva en skrift:
»Upplysningar rörande kungliga teatern», hvilken skrift, tillagd till hans föregående bittra anfall, ansågs så förgriplig, att dess författare anklagades för majestätsbrott.
Hofrätten dömde honom till döden och högsta domstolen stadfäste utslaget.
Det oerhörda uppseende, som inom hela landet, från palats till koja, väcktes af denna process, var så mägtigt, att den obetydligaste tidning genast skulle funnit sin oundvikliga undergång om den ej kunnat fylla sina spalter, icke blott med hvad Stockholmstidningarna reproducerade, utan äfven med en mängd mer och mindre trovärdiga gissningar angående processens nästa face.
Denna kom, och meddelade att konungen förändrat dödsstraffet till tre års fängelse å fästning.
Nu tänkte man sig att ett allmänt jubel borde utbryta.
Men sådan blef icke händelsen.
En hel hop menniskor, hvilka, sedan de gissat sig trötta hit och dit, och under ett slags vild feberhänförelse på hvarjehanda sätt fört buller öfver det oerhörda i så väl anklagelsen som domen, blefvo ändå nu liksom litet modstulna, pratande högt om idel inconseqvenser, och om huru märkvärdigt det ändå, ifall olyckan egt rum, skulle ha varit att få läsa om på hvad sätt en författare som Lindeberg skulle ha betett sig vid sjelfva katastrofen.
Säkert förträffligt, ty, efter allt hvad man hört af hans försvarsskrift, var han just en sådan karakter, som i alla tider med heder kunnat omtalas såsom bevis på huru en man under slika omständigheter kan möta döden.
Och ett sådant bevis ...
Man behöfver väl icke tala om allt hvad man tänker!
Största delen af menniskorna erfor en lättnad, som åter satte ned den nervösa spänningen, och tackade Gud att, orsaken måtte varit hvilken som helst, man längre slapp att vänta det värsta.
Men en tredje afdelning retades till verklig storm derför, att då domen skulle rättas den icke rättades så fullständigt att hela saken med detsamma tog slut.
Och allt detta buller i landet, hvilket återljöd upp till hufvudstaden, tog ingen ända förr än Stockholms-tidningarna plötsligt förkunnade en ny face i saken.
Då utbrast jublet ända i sky!
I en skrift till öfverståthållare-embetet förklarade han sig ej kunna ingå på en förändring som han ej begärt, och önskade endast blifva underrättad om när han skulle dö.
Ifall det icke på något sätt strede emot hans lagliga rätt, skulle han likväl önska att afrättningen uppskötes två månader till hans födelsedag den 8 november.
Naturligtvis växte han nu till en hjelte, hvars namn var på alla menniskors läppar.
Gissningarnas ström fördubblades ...
Hvad skulle härnäst ske!
Under det att allt detta tilldrog sig på fjermare och närmare håll, förblef fången på Stockholms stadshus orubbligt lugn, åtminstone till det yttre.
Af den, som kunnat analysera hans inre, skulle troligen något oväntadt påträffats.
Icke en fåfäng eller ömklig triumf vid tanken på det besynnerliga dilemma, hvaruti han satt regeringen, hvilken säkerligen aldrig förut råkat på en lifdömd, som funnit sig förnärmad af erbjuden nåd.
Nej, hvad en sådan analys kunnat erbjuda, hade troligen varit ett annat slags triumf, den nemligen, att om mannen gick till döden, skulle hans idé i stället komma att desto säkrare lefva.
Visserligen skulle en annan fullborda hvad han tänkt och velat, men förkämpen komme likväl aldrig att bli glömd.
Härförutom stred den tilltänkta förändringen helt och hållet mot Lindebergs så väl religiösa känsla som filosofiska uppfattning.
Och han hvarken syntes eller var nedslagen, emedan, som han på ett ställe säger, han nu lärt sig väga sina krafter.
Vidare yttrar han i sin afslagsskrift: »Jag har en gång undfått lifvets skänk af lifvets Herre, och önskar inför honom kunna ansvara för användandet af hans gåfva.
Det skulle jag ej kunna om jag för andra gången emottoge det af ett jordiskt stoft som jag sjelf.»
Ädla ord, värdiga att jemföras med stora historiska förebilder!
Den 8 november, hans födelsedag, blef verkligen utsatt till domens verkställighet, dock fans icke en tänkande menniska, som trodde på allvaret deraf.
Man var tvärtom fullt öfvertygad att konungen aldrig skulle vilja tillåta att en sådan fläck fästes på hans regering.
Men å andra sidan, hvad var att göra med en man, som aldrig bröt sitt ord?
Sedt från sådant afstånd som nu, då alla tusentalen förnedrande och förbittrande omständigheter och tillägg fallit bort, är det en märkvärdig kasus, den Lindeberg sjelf mången gång förklarade ha varit honom af oberäknelig nytta för kännedomen af sig sjelf.
Han ville alldeles icke, såsom nyss häntydts på, hafva den tiden olefvad.
Men att återkomma till den märkvärdiga epokens återstående, af hela landet räknade dagar, så föreföllo derunder många besynnerliga saker – den minst besynnerliga var att dörrarne, af ett slags glömska, lemnades utan att reglas.
– Men Lindeberg ville ingenting begripa.
Icke heller kommo de någon väg med honom, som i enskildt mål hade vackra förespeglingar att visa honom.
Nu uppträdde »ex officio», såsom en samtida säger, fångpredikanten för att på öfligt sätt bereda honom till döden, dervid likväl låtande honom förstå att det vore en kristlig pligt att icke spilla det lif, som kunde räddas.
Lindeberg lät hvarken tubba eller afskräcka sig, och svarade blott med den honom egna och obevekliga kölden:
»att han icke underkastade sig någon annan påföljd än den, som domrarne i lagens namn föreskrifvit.
– För beskaffenheten af sitt utslag fingo de ansvara för Gud, inför sina samveten och inför allmänna omdömet.»
Bland alla de historier, hvilka vid denna tid öfverfördes från Stockholm till landsorterna, var särdeles en märklig nog.
Det berättades nemligen, att en af fångens sysselsättningar bestod uti att knyta och omknyta halsduken under de djupt nedvikta skjortkragarne, som lemnade halsen bar.
Hvad meningen under den tiden dermed var, kan man nog förstå, men anledningen att han bibehöll detta mod, hvilket återfinnes på hans porträtter, äfven på det som
Stjernström till ett aktningsfullt minne lät uppsätta på mindre, eller nu kungl. dramatiska teatern – det är ej så lätt att säga.
Han var icke den mannen, som kunde glömma en sådan tidpunkt.
Och att dagligen förnya penitensen, att onödigt minnas, det är för småaktigt att tillhöra hans karakter.
Man måste derför antaga att denna idé sammanhängde med någon högre beröringspunkt i hans sinne.
Emellertid skred tiden allt närmare mot målet, då den 20 oktober kom och löste alla svårigheter.
Det var en oändligt lycklig idé att fira årsdagen af konungens ankomst till Sverige för 25 år sedan genom att skänka allmän amnesti åt alla dem, hvilka sedan 1810 blifvit dömda för politiska förbrytelser eller högmålsbrott.
På detta sätt sågs den strängaste heders fordringar tillfredsstäld, fästningsportarne förblefvo stängda och frihetens portar voro för alltid vidöppnade.
Lika lugn som Lindeberg inträdt i fängelset gick han derifrån.
Intet högmod, ingen triumf lästes på hans ansigte.
Han tycktes hvarken medtagen eller lycklig.
Han var den alltid oåtkomlige, sig sjelf beherskande mannen – mannen med karakter, som hvarken hot, magtspråk, nåd eller jubel rubbade det ringaste ur sin bana.
Detta sätt var dock icke det, som slog an på dem, hvilka så varmt hyllade honom, och hvem gjorde icke det då?
Han var visst icke okänslig eller otacksam, men den djupsinniga själen kunde ej glädjas åt något så flygtigt som folkgunsten.
Så stor han nu syntes, skulle snart tidens rullande böljor dra med sig i djupet den popularitet, som ytterst hvilade på det ovanliga och otroliga i hans process, hvilket pinade nerverna och upprörde känslorna.
Man hade deltagit i hans hårda öde, men man skulle aldrig förstå att detta gifvit honom ett för hela lifvet fast fäste, en hemlig glädjekälla.
»Nu», sade en af hans vänner till honom, »är väl idén om den enskilda teatern för alltid lagd på hyllan.»
Lindeberg smålog, sitt eget tunga, allvarliga småleende.
»Den frågan», svarade han, »har länge legat inbäddad i dimman, men nu ser jag den först i morgonsolen.»
Man betraktade honom med förvåning.
Han blef ej förstådd.
Den saken bekymrade honom emellertid föga.
Han visste nog sjelf hvad han menade med morgonsolen.
Hans morgonsol var utgången genom frihetens dörr, från hvilken han trott sig skola vandra öfver till det land, der andra solar än jordens lysa de kommande.
Men nu hade Lindeberg blifvit försigtig.
Hvarken hans tunga eller penna förrådde hvad som rörde sig inom honom.
Han planerade och beräknade i tysthet, och dervid stannade det i åratal, tills en dag kom, då han utan vidare ansökningar och utan vidare motstånd (man var icke angelägen att ännu en gång få honom inför domstol) till hela hufvudstadens högsta förvåning började gräfva grunden till ett hus, om hvilket man snart gissade att det skulle bli det för längesedan omtalade och omskrifna templet för de »kringirrande sånggudinnorna», hvilka så länge längtat efter att rätt komma under tak.
Men under de många år, då Lindeberg blott i tanken gräfde sin grundval, längre fram komma vi till sjelfva den stora tidpunkten, egnade han sig fortfarande åt litterär verksamhet.
Han hade sålt eller nedlagt Stockholmsposten och fortfor att vara fäst vid Aftonbladet, der han ingått före sin rättegång.
Utom allt annat, som han skref för tidningen, hade han både före och samtidigt med Sturzen-Becker skött den belletristiska kritiken, och det var i följd af den omständigheten och den tidpunkten som jag kom att närmare lära känna honom.
Naturligtvis hade jag svärmat för Lindeberg i hans hjelte-egenskap, liksom det kanske icke fans en qvinna på hvar tionde mil, som icke i honom antog ett väsende af högre ordning än vanliga menniskor.