Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klädd i hvit sidendräkt stod han där, hvit och glatt i det runda ansiktet som en sorgfälligt inmjölad, rundkindad Pulcinella, och hans strupe exekverade toner klara och runda som en automatisk piccolaflöjts.
Tonsättaren blef till sist retad af denna uttryckslösa fulländning, men vågade icke visa sin otålighet.
»Min käre Gaëtano!
Om man kan säga, att solen den ena klara dagen lyser bättre än den andra, skulle jag vilja säga, att du i dag öfverträffar dig själf.
Man önskade blott en smula jordisk oro i detta himmelska jämnmått.»
Gaëtano såg på kanonikern med sina runda ögon utan att göra sig mödan att förstå, medan han rörde maskinmässigt fingrarna, som om han gaf kort, ty spel och smaken för att med små nätta grepp hjälpa turen på rätt hand var det enda i lifvet, som passionerade honom.
»Då taga vi sista reprisen om igen till codan,» mumlade kanonikern, stucken öfver sångarens likgiltighet, och spelade med en martyrmin upp en liten trånsjuk melodi i fyra fjärdedelar.
Thyestes började:
»Ve Clytemnestra
om du sviker.
Clytemnestra svarade:
Nej, Thyestes
ej från dig jag viker.
Thyestes:
Ty då blir döden din.
Clytemnestra:
Ja, då blir döden min.
I rummet bredvid var stämningen sömnigare, och de tre bedömarna hade småningom känt sin uppmärksamhet slappna.
Alessandro, hvilken suttit så, att onkeln vid klaviatyren kunnat se honom genom dörröppningen och redan därför måst bevara en min af spändt intresse öfver sin sjöröfvarfysionomi, hade under ett crescendo försiktigt bytt plats och satt nu i säkerhet bak en fönstersmyg.
Den gamla klostergården låg sval och skuggig utanför, och den hade för Alessandro en särskild tjusning, ty han höll på att måla fresker i en af arkaderna midt emot.
En grupp af tre kvinnliga helgon var redan färdig.
Det var S:ta Agatha, som bar sina af bödelsdrängarna afknipna bröst som ett par strutsägg på en tallrik, S:ta Catharina, som stod och trampade på sitt lottohjul och S:ta Theodora med sitt utslagna hår och sina framsträckta händer, hon som kejsar Valens lät föra till ett dåligt hus, men hvilkens dygd räddades genom ett under.
Alessandro vred de svarta knäfvelborrarna och betraktade med oskrymtadt intresse de tre damerna, hvilka ej blott voro prof på hans fulländade, af Carlo Dolce påverkade pensel, men också erinrade om tre angenäma minnen ur hans eget lif.
Den dygdiga Theodora hade en oneklig likhet med Flaminia, samma bruna löst fallande locksvall kring en rund barnpanna och samma yppiga, litet korta gestalt.
Pasquale, organisten i San Giusto hade länge af samvetsömhet tvungit sig att lyssna till hvar ton, i det han slog takten med sin kryckkäpp – han hade början till höftsjuka – men småningom hade hans naturs obetvingliga håg för att flyta bort i bilder och toner tagit öfverhand, och nu var han långt ifrån Clytemnestras och Thyestes’ opera- Hellas.
Hans tärda, spetsiga hufvud med den långa tunna näsan föll ner mot bröstet; ögonen slöto sig.
Han liknade en dufven fågel på sin pinne, där han satt hopkrupen i sin svarta dräkt med båda händerna hårdt knutna kring käppen.
Hans egen lilla kyrkas skymningsfrid föll blå och sval ikring honom.
Pappersblommorna på altarna blefvo lefvande.
De glödde och doftade som vallmon och rosorna i en trädgård, där han sprungit som barn; orgeln brusade under hans fingrar.
Han spelade så att han själf blef rörd, medan en hand lätt lade sig på hans skuldra, icke en moders, systers eller älskarinnas, nej, en okänd, osedd kvinnas, som en inskrift på en votivtafla i San Giusto ofta lät honom drömma om, ty den obekanta hade lofvat att aldrig utan en handtryckning af tröst gå förbi en sjukling, en betungad eller en ensam, och själf var han allt detta.
Den lärde och smutsige Pomponaccio, hvilken tack vare sin fåfänga som kritiker och sitt starkt parfymerade spanska snus hållit sig längst uppe, hade till slut också dukat under, gifvande vika för värmen och mandarinlikören, som stod bredvid på bordet.
Nu lät han sång och spel plaska utan att höra på, medan han med en kvast af brokiga pappersremsor höll de närgångna flugorna från tonsuren.
Med hviskande röst underhöll han sig med Alessandro om skandaler vid kurian, men denne, hvilken hellre försjönk i betraktande af sina tre målade damer, svarade kort och tankspridt.
Den lärde och smutsige benediktinern blef till sist förargad och kände sig manad att strö en nypa peppar på denna själfbeundran.
»Min unge vän betraktar sina helgon,» hviskade han.
»Ja, vördade fader.»
»De äro vackra och fulländade till ansiktsbildning och kroppsform.»
Alessandro nickade jakande med orubbligt allvar, liksom det varit en synd att jäfva ett så befogadt omdöme.
»Men,» fortsatte benediktinern och gadden började synas genom honungen, »mig synas de väl världsliga.
I all synnerhet Theodora, som trots sina – låt vara profana äfventyr – borde hafva en heligare uppsyn.
När kyrkan hedrar konsten med sina uppdrag, bör konsten uppträda decore et reverenter.»
»Kyrkan får våra tacksam, om målarne vilja lysa upp hennes väggar med sina färger,» svarade Alessandro torrt.
»Hvad vore kyrkan utan konsten?»
»Min unge vän glömmer,» genmälde benediktinern öfverlägset, »att kyrkan själf kan kallas allt måleris moder ...
Evangelisten Lucas var ju själf målare ...»
»Och oxen, som han alltid har med sig förmodligen konstkritiker,» utropade Alessandro.
Pomponaccio blef eldröd i ansiktet och skulle till att svara, då ett långt utdraget tremolo varskodde lyssnarna om, att duetten låg på sitt yttersta.
Musiken tystnade, och i detsamma kom kanonikern in i sidorummet så hastigt, som om han velat öfverraska åhörarna.
»Nå, Pasquale, hvad säger ni om den stora duon?» ropade han.
Den lille organisten spratt till, öppnade långsamt ett par rädda hjälplösa ögon och mumlade:
»Briljant, briljant, i synnerhet den stora ritornellen i ré ...»
»I ré? hvar har ni era öron, min käre Pasquale?
Det fanns ingenting i duon i ré.»
Den lille organisten skälfde mot sin käpp, liksom en pojke ertappad på bar gärning, och hade gifvit ett halft år af sin fattiga lön för att veta, hvad han skulle säga.
Då kastade sig Alessandro in i samtalet och räddade ställningen.
»Ja, min käre onkel, det är hög tid, att ni får färdig er utomordentliga Clytemnestra, som
Piccini själft skulle afundas er – jag säger det utan att smickra – ty redan i dag lär kungen af Sverige hafva anländt.»
»Hvad säger ni, Alessandro!» ropade Flaminia, stannande på tröskeln och viftande sig häftigt med den målade solfjädern.
»Jo, en kvartermästare i hans följe har redan i förmiddags tagit hans våning i hotel l’Univers i besittning, och själf skulle han inträffa i afton.»
»Men hurudan är han, kungen af Sverige?
Är han lång och vacker?»
»Jag tror icke.»
»Är han galant?»
»Min bästa Flaminia, det gör mig ondt att behöfva säga det, men han har icke namn att tycka om fruntimmer.»
»Men hvad tycker han om då?»
»Hvad vet jag?
Fråga fader Pomponaccio, som vet allt.»
Benediktinern tog de sista orden såsom en artighet och en fredsförklaring från målarens sida och svarade belåtet:
»Ni öfverskattar min ringa boksynthet, min förträfflige unge vän, men om svenskarna kan jag med anspråk på securité meddela att de i allmänhet äro af naturen ovanligt högväxta, vackra, manliga och af en synnerligt erotisk komplektion.
Tacitus skildrar redan de gamla germanerna, till hvilka de höra, som män med blonda lockar och högvuxna gestalter.
De älska starkt och troget, säger han.
Amant vehementer ac fideliter.»
Flaminia hörde tyst på, medan hon gjorde en hastig mönstring af männen inne i rummen.
Hennes blick gled genast ifrån organisten i San Giusto och benediktinern, den vände sig icke ens efter Gaëtano Benincasas magnifika person, men gick flera slag fram och tillbaka mellan kanonikern och hans nevö utan att dock röja något af den glada rådvillheten mellan två hötappar.
Så for sångerskans blick ut genom fönstret, långt bort mot vallarna, öfver hvilkas bastioner röda högsommarmoln gledo genom de sneda, gula solstrålarna.
Musiken, som hon sjungit, och värmen blandade sig till en ström, hvilken som rinnande lava genomfor hennes ådror.
De af nattvak och missräkningar bleknade ögonlocken sjönko ner för ögonen, men de bruna pupillerna lyste genom dem, såsom lamplågor genom tunna kupor af opaliseradt glas.
Alessandro betraktade henne, strök knäfvelborrarna och sade i en ton af enbar försmädlighet:
»Fader Pomponaccio har glömt ett fel hos dessa kärleksgudar till svenskar, som kanske icke Tacitus nämner, men hela världen vet!»
»Hvad då, Alessandro?»
»De transpirera!
Det säger till och med ett ordspråk.»
Pomponaccio skrattade.
Men Flaminia ryckte på axlarna.
»Ni skall alltid häckla, Alessandro,» och, som drifven af en plötslig ingifvelse, vände hon sig på sidenklackarna till värden och tog farväl.
»Maëstro,» sade hon, och den trötta, otåliga rösten dansade åter på silkestassar, och orden fingo små försåtliga, lena tonfall.
»Maëstro, er musik har alldeles berusat mig och dess melodier komma att häfta vid mina öron som örhängen af guld hela aftonen.
Jag måste hem och hvila ut.
Farväl för i afton, käre Maëstro.»
Hon svepte den hvita spetsslöjan öfver hufvud och axlar som ett nunnedok och knöt för ansiktet den hvita halfmasken, trubbig öfver näsan som en anknäbb.
»God kväll, mina herrar,» ropade hon, och stämman lät igen förändrad, utmanande och yr.
Så for hon som en pil ur rummet, och kanonikern stod orörlig på samma plats och räknade ofrivilligt hennes steg nerför den trånga trappan.
Det hade händt, att hon vändt igen, när hon stod på gatan och med glycinierna, som hängde utefter muren midtemot såsom en violett trollkappa ikring sig, vinkade åt honom med en liten hvit spetsvante.
Men i dag gick hon utan en blick tillbaka mot torget.
Uppbrottet blef allmänt.
Glad som en skolgosse, som fått lof, linkade Pasquale i väg på sin käpp för att i kvällningen spela för sig själf och några trogna i San Giusto.
Pomponaccio tog
Alessandros arm i plötslig kärlek och föreslog en promenad till en vinskänk i närheten.
Gaëtano dröjde till sist för att ej visa, att han ställde stegen till en illa känd spelhåla.
»Gaëtano,» ropade kanonikern, då denne tog i dörrvredet för att med sin vanliga surmulna och uttryckslösa värdighet förpassa sig ut. »Gaëtano, spionera på henne, ni som bor midt emot, spionera på henne!»
»Alessandro brukar ibland komma ...»
»Ja, det vet jag,» kanonikern afbröt honom otåligt.
»Berätta mig hvad jag inte vet.
Spionera, Gaëtano, och jag skall ersätta besväret, spionera!»
Den hvitklädde hofsångaren ryckte på axlarna, men icke en muskel rördes i hans glatthvita ansikte.
Af allt i världen fann han kärleksintriger vara det dummaste, men kunde de inbringa penningar, så hade de ju en ursäkt.
Stel som en sömngångare gick tenoren i sitt hvita siden midt på den solstilla gatan.
I hotel l’Univers hade verkligen den svenske konungen med sitt följe redan installerat sig.
Ena hälften af det höga huset på högra sidan om den med vapenbärande gripar prydda trappan – härberget var ett gammalt barockpalats – hade tagits i besittning af grefven af Haga.
Den andra hälften af byggnaden väntade grefven af Falkenstein, berättade värden, en magerlagd, gulblek italienare, hvilken med en furstes förbindlighet följt den nordiska monarken genom hans våning och nu i konungens audiensrum med en bugning tog farväl.
»Alors mon auguste cousin et moi, nous partageons l’Univers», sade kung Gustaf småleende, i det han vände sig till sina reskamrater, hvilka i sina svarta och röda dräkter stodo i en grupp ett litet stycke bakom honom.
Den oöfverlagda lilla ordleken besvarades af ett svagt, men tydligt applåderande sorl.
En nästan omärkbar skugga föll öfver konungens af resdagens mödor tröttade ansikte, och med en vek klang öfver stämman fortsatte han:
»Eftersom allt är klart till natten, återstår mig blott att tacka för i dag.
Lucca är en stad med rykte i galanteriets värld och ni, mina herrar, längta nog till edra nöjen.
Kvinnorna lära vara blonda här, som hemma i Sverige, Armfelt.
Och du, Taube, du vill nog speculera för dig själf, du, din första afton i Macchiavellis land?»
Konungen tystnade ett ögonblick, som om han velat gifva plats för en gensaga, en röst, som förklarade sig vilja stanna och hålla honom sällskap.
Men något så etikettsvidrigt hände icke.
Konungen såg framför sig sex ansikten, hvilka alla under de väl friserade perukerna hade samma leende af höflig uppmärksamhet, sex gestalter i hofdräkter i samma artigt lyssnande, lätt framåtböjda hållning.
Så tog också hans eget anlete precis samma leende och hans spensliga, en smula hopvridna figur samma böjning, men hans röst blef tunnare, nästan tonlös:
»Alltså, som det heter i Italien, den lyckligaste natt, mina herrar.
Lilje ligger i rummet bredvid min sängkammare.»
Konungen vände sig mot kammarpagen grefve Lilje, hvilken jämte sin kamrat Peyron, de båda »skrifvarne» Adlerbeth och Rosenstein samt den surögde lif läkaren Salomon – alla lägre i rang än de andra hofmännen – stod längre bort i rummet.
Grefve Axel-Gustaf
Lilje tog med en stor fot ett vingligt steg framåt och bugade sig tafatt.
Han rodnade alltid, när hans namn nämndes, och hans blå ögon stodo på skaft, som en mörts, på sidan om den alltför smala näsan.
Det var en högväxt nitton års yngling med hy som smultron och mjölk och ett par stora hvita tandrader.
Kungen nickade svagt åt kammarpagens håll och gick in i sitt arbetsrum.
Därute i audienssalen förändrades stämningen, då han försvann, som när predikan slutar och musiken begynner i en kyrka.
Under kväfda små skratt och ömsesidigt klappande på skuldrorna spridde sig de svenska herrarne genom palatsets trånga, med dryader i löfgungor och nereider på vass-stänglar målade korridorer.
Inne i konungens arbetsrum låg posten, som en kurir nyss lämnat, på ett förgylldt spegelbord.
Gustaf hade redan genomögnat den.
Dess innehåll surrade för hans öron som ordmönstret till en oskrifven dikt för en skalds, och som skalden väntar att orden af sig själfva i hemlighetsfull frändskap skola finna hvarandra och bilda en ny skapelse, brukade också konungen låta namn, upplysningar och förslag af sig själfva gruppera sig och skapa planer och beslut.
Men en dof oro hindrade denna afton hans sinnes arbete, och rolöst vandrade han af och an i rummet.
Det var ett äkta italienskt palatsgemak, smalt och högt, som takets målade loggia mot blå himmel gaf ett ökadt intryck af luftighet.
Solnedgångens ljusflod strömmade in genom de öppna fönstren, och staden utanför fyllde den tomma vidden öfver de stora förgyllda möblerna med södersommarns aftonsång af skratt, visor och springbrunnskvalp.
En beklämmande ensamhet föll öfver den svenske konungen.
Det var icke något nytt.
Han hade erfarit samma enslighet redan som barn i Drottningholms fönstersmygar, då maroquinpärmen föll igen om hans bok och diktens sällskap som en dimma flöt ur hans närhet.
Han hade känt samma hjärtats tungsinthet vid sin makas sida i kronprinshofvet på Ekolsund, medan hans ögon förströdt följde de hvita svanarnas resa till hafs genom vassen.
Han hade känt samma svårmod i sin kungaborg, då han med blicken räknade den ensamma postens kommenderade steg fram och tillbaka vid högvakten i den isgrå vinterkvällen.
Men det var som om frånvaron från det egna riket, saknaden af beröringen med de hundrade och åter hundrade af hans undersåtar, hvilka han älskade såsom sitt och den svenska kungasagans folk, hänvisningen till en räknad krets af landsmän, hvilka han höll af utan att hålla af, men hvilka han måste taga till förtrogne och kalla sina vänner, – det var som om allt detta skärpte hans ensamhet.
Den vardt tyngre, ju soligare lifvet brusade omkring honom.
Konungen steg fram till fönstren och såg ut.
Utanför slumrade i solnedgången San Giustos lilla tysta torg, mer likt ett rum än en öppen plats.
Stenläggningen var flat som en golfyta, och barockpalats omhägnade platsen på alla sidor med tunga fruktsnören mellan stenpilastrar, hvilkas acanthusblad svartnat i regnet.
Midt emot låg San Giusto, en urgammal liten basilika, ett litet lusthus, som den helige Giusto rest för Madonnan och barnet, byggdt af änkans skärf och fattigmans allmosa, med stenarna hopfogade som grå fjäll i den oprydda fasaden.
Framför den släta ingångsdörren sutto en tiggare och en kvinna.
Tiggaren var en gubbe med bronsbrunt ansikte, buskiga ögonbryn och hvitt, vajande skägg.
Han lät solen bränna sin skalliga hjässa och höll den solkiga resten af en grön soldatkappa kring sin lump och sin ohyra, i en ställning, som vid en bivuak.
Det var ett tragiskt armod i hvarje tum af hans figur.
Konungen tänkte på Belisar, när han såg honom.
Men kvinnan var ung och skrattade med sin röda mun.
Hon gnolade på en visa.
De blanka öronringarna slogo mot hennes bruna kinder.
Hon var klädd i ett stycke tyg, men så löst att hon med en enda åtbörd kunnat skänka bort sig själf.
Men det var intet af ett mötes oro öfver henne.
Hon väntade ingen och hon önskade ingenting.
Hon log åt de röda kvällsmolnen, åt dufvorna, som kuttrande och plattfotade trängdes på torget, och värmen från de af dagens hetta ångande stenarna brände hennes länder och fyllde hennes kropp med lycka.
Dessa voro det lilla torgets fasta aktörer.
Men ur en sidogränd, smal som en portik, kommo då och då människor och gingo snedt öfver till San Giusto: en tröttsläpad husmor med sin matkorg på armen ännu i kvällningen, en gammal gumma, med spår af förgången grannlåt i en lugglös sammetskjol och håret sirkladt upplagdt med kvittenkärnor under spetsslöjan, en gammal trött och fattig abbé, som, hela gubben, blifvit spräcklig i ur och skur.
Alla kommo de en efter en och utan att låtsas om hvarandra, som gående på besök till någon, hos hvilken de helst ville vara ensamma.
När de lyfte förhänget från dörren, såg konungen San Giustos ena fattiga skepp i skymningen och hörde svag orgelklang.
Pasquale spelade med hufvudet mot bröstet och slutna ögon, och den okända, osedda kvinnan från votivtaflan stod bakom och hviskade:
Spela Pasquale, spela för tiggarna och dufvorna, för de tanklösa flickorna, de små gummorna och för dig själf, så du får vackra drömmar till natten.
Rummets andra fönsterlänga vette mot en trång gränd, i hvilken dagens rörelse långt ifrån lyktat.
I bottenvåningens öppna verkstäder och butiker sysslade ännu handelsmän och dagslönare, och konungen roade sig med att följa deras arbete.
Snickaren stod vid hyvelbänken och lät hyfveln långsamt löpa öfver bräderna med en högtidlighet, som om de kvisslor eggen aflägsnade voro lyten och dåligheter, hvilka det var en helig plikt att plåna ut.
Snickaren var en allvarlig man med ett dystert ansikte och stort, svartkrusigt skägg.
Då och då såg han upp från de fallande spånen med ett par grumliga ögon och spanade envist mot torget, såsom väntande, att ett bud skulle dyka upp bak hörnet, hvilket kallade honom till högre värf – Simon var ju också snickare – och elden, som brann under limpannan, kastade en dramatisk glans med bjärt rodnad och djup skuggning öfver hans svartlurfviga apostelhufvud.
Men hans granne, skomakaren, var en liten sangviniker, hvilken lefde i harmoni med världen och sin sula och njöt af att slå hufvudet på spiken.
Den lilla gula lågan i hornlyktan mellan lädret och sylarna färgade de glesa skäggstråna i hans silen- ansikte, och rytmen af hammarens slag mot pluggarna blef af sig själf jämn och belåten, som af en lycklig mans steg mellan matbord och fållbänk.
Men lifligast var det i boden midt emot.
Försenade kunder, som först i kvällen fått stunden eller slanten, som behöfdes, kommo i dörren och aflägsnade sig med säkrare steg än de kommit.
Där såldes bröd och vin.
En barkad, sliten karlhand hällde den röda drycken i de framräckta korgflaskorna, en ännu ung och mjuk kvinnohand skar på disken i stora skifvor det hvita brödet – och betraktaren fick ett intryck af helgd och högtid inför dessa händer, som räckte brödet och vinet, nödtorften och vederkvickelsen.
Konungen betraktade länge och noga detta skådespel.
Yrkena och den lilla handeln voro honom kära.
Redan som barn hade han tyckt om att gå de skumma gator, som med sin arbetsmöda och sin köpenskap omgåfvo hans egen kungaborg och se småfolket vid våg och verktyg.
Af sig själf vaknade nu för hans öga bilderna af gränderna och brinkarna kring Stortorget, och tanken på hans eget fattiga och bundna folk, för hvilket tillvaron var så tung och arbetet så sollöst, fyllde honom med svårmod, där han i sin fönstersmyg stod och beskådade dessa italienska söndagsbarn, för hvilka dagslitet blef puts och lek, och hvilka förrättade de lumpnaste ärenden med adelsmäns värdighet.
Och detta svårmod försmälte hos honom, härskaren och landsfadern, med en pinande känsla af vanmakt, af outförda planer och förspillda år – och han stödde tankfullt pannan mot handen.
Nu kom hastigt den sydländska sommarnatten med sin svarta hetta, skapad för att döfva dagens sorger och besvär med sin smekning.
Det blef tystare på torg och gata, stegen saktade, allt svagare ljödo sång och springbrunnsskvalp.
Men på himmelen sprucko silfverstjärnorna fram, och rätt som det var stod karlavagnen öfver konungens hufvud.
Den syntes honom härnere hafva en underlig ställning, vänd mot norr, och hans poetinbillning började tumla med det konungsliga åkdonet.
Det hade varit den låga krigssläden, i hvilken Karl X for genom natten öfver Bältens is, och sedan fogdekärran, i hvilken rikshushållaren, hans son, mjältsjuk och förgrämd, åkt som uppsyningsman kring land och rike, innan det blef den segerchar, hvilken den yngste af Karlarna besteg med en pojkyr Caesars trots och som ännu stod kvar däruppe på fästet med sin brustna tistelstång, långt sedan den unge triumfatorn, en annan Ikaros, störtat med skenande spann ner i Tartaren.
Men hvem skulle det förunnas att på nytt köra den genom världen med gnistrande hjul och säker töm?
Genom en oklar idéförbindelse såg kung Gustaf i samma ögonblick sig själf sittande i Burmannia, den gamla kröningsvagnen.
Dess glasfönster skallrade mot Stockholms kullriga stenar, när de stora förgyllda hjulen långsamt förde honom till rikssalen.
Folkhopar jublade, flaggor fläktade.
Hur hade icke hans hjärta bultat den dagen, då kronan sattes på hans tinning!
Att lysa och lyckliggöra, så hade han den stunden, om han tillfrågats, formulerat sitt kungaord.
Att lysa och lyckliggöra – kanske man måste välja ett af de båda för att icke misslyckas med båda?
Hur åren gått och hur hjärtat kallnat!
Burmannia stod dammig bland de gamla karosserna i sitt stall med spindelväf mellan ornamenten på skalmarna, och karlavagnen stod ännu däruppe på fästet utan spann och sele.
Kungens blick for långt bort på himmelen, och hvar stjärna brände som en ouppfylld tanke.
Så höll han icke ut längre, utan beslöt att gå till sängs.
Bilden af bädden lät honom nästan mekaniskt ihågkomma den gamle liftjänaren Griberg!, och lågmäldt, obarmhärtigt sakta, som när man till det yttersta pröfvar en trogen hunds vaksamhet hviskade han: »Griberg»
Men blott han nämnt namnet, öppnades sängkammardörren, och konungen såg den krokryggige betjänten stå där, bärande en stor sängvärmare på sin darrande arm.
»Är allt klart, Griberg?»
»Ja, Ers Majestät, men som det blåser genom dessa italienska sängar –» och han pekade på en ofantlig lägerstad mellan fyra stora, snidade stolpar.
»Det är en riktig Natività-säng,» sade konungen skrattande och steg öfver tröskeln.
Griberg förstod icke, men strök omsorgsfullt åt sidan spetsbården på en liten mjuk snibbkudde, som konungen brukade hafva närmast hufvudet.
»Då gå vi till kojs, Griberg,» sade konungen och lät kammartjänaren lösa det blå bandet från sin skuldra.
I kabinettet bredvid konungens sofrum satt grefve Axel Gustaf Lilje uppkrupen på fönsterposten med sina långa ben lagda i kors.
Han filosoferade, medan han tittade ut på gatan.
Under hela resan hade han hört Peyron och de andra kamraterna tala om galanteriet i Lucca, kändt likaväl som de varma källorna af badgästerna från Sverige, men han var lika nöjd att hafva fått vakten hos konungen för den närmaste veckan, ehuru han så icke kunde komma ut i den glada staden, ty det skulle nog ändock icke hända honom något.
Så sade han åtminstone själf med mörk bitterhet.
Grefve Axel Gustaf begrep icke själf hvarför, men hur mycket han sträfvade därefter hade det aldrig lyckats honom att dimpa ner i något kärleksäfventyr.