Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där ... där!
Fyr! ...
Skjuta på spindelväfvar! ...
Han försvann mellan stenarna ... Adieu, mon plaisir!
Den lätta röken af två skott höjde sig i luften, medan en smärt, gul skepnad, som knappt kunde urskiljas mellan höstens gulnande löf, slank kvickt uppför den nära skogsbacken.
Orden voro en flickas, som till häst banade sig väg öfver vindfällen och snår i Kolmårdens skogar.
Hennes kinder blossade, hennes svarta barett hade bortsopats af en hängande gren; hennes upplösta hår fladdrade fritt under den häftiga ridten.
Hon märkte icke, att hennes löddriga häst, som stegrade sig för sporren, hade vrickat sin ena framfot.
-- Hvad nu, Caballero? fortfor hon, under fåfänga försök att sporra sin vackra, haltande andalusier uppför backen, där villebrådet försvunnit. -- Du vill inte, du?
Men jag vill! -- Och hon lade en otålig, förnärmad herskarinnas hela tonvikt på detta jag.
Åter stegrade sig andalusiern och denna gång så häftigt, att en mindre van ryttarinna blifvit ohjälpligt kastad ur sadeln.
Den unga flickan gaf honom slag på slag med ridspöet, likasom hade sporren icke trängt nog djupt in i hans blödande sida.
Men förgäfvet.
Det ädla djuret skälfde i alla leder och kunde icke förmås att taga ett steg framåt.
Hon steg af och höjde ånyo sitt smidiga spö, när ridknekten, som åtföljt henne trettio steg på sidan, närmade sig.
-- Caballero haltar, han har vrickat sin vänstra framfot, anmärkte knekten vördnadsfullt.
Det höjda spöet sänktes utan att slå, och ryttarinnan genmälde, skrattande för att dölja en känsla af blygsel:
-- Haltar han?
Hela naturen har anlagt hans gula livré, och se, nu har han bitit min häst i foten!
Hvar är kopplet?
Och hvar äro jägarne?
-- De följde hundarna, som drefvo upp haren, när nådig fröken såg räfven och vek tvärt åt sidan.
Nådig fröken rider så, att ingen där lätteligen följa kan.
Jag råkade vara närmast.
-- Godt, Axelson.
Hvad skola vi nu göra med Caballero? återtog flickan, i det hon räckte tyglarna åt knekten och kastade sig vårdslöst ned på en mossklädd sten, medan hennes barm ännu höjde och sänkte sig efter ridtens ansträngning.
-- Herr Klas och jägarne torde hört skotten, genmälde knekten, men det töfvar allt, förrän de hinna hit.
Vill nådig fröken vara så nedrig och rida min häst?
Morsker lyder nog tygeln och bär så lätt som en vippgunga.
Jag skall ombyta sadel och leda Cabellero till staden.
Han lärer fuller få stå en eller två veckor i stallet.
Den unga flickan sträckte ut handen efter en rönnbärsklase, som hängde i närheten, smakade på bären, men fann dem sura och kastade bort dem.
Hennes lifliga drag antogo ett gäckande uttryck.
-- Så?
Du tror, att herr Klas skall finna mig, när han hört skotten?
Men om han inte finner mig?
Jag tager din häst, Axelson ... nej, du behöfver ej byta om sadel ... och rider ensam till staden.
Led Caballero hvart du behagar.
Och när du möter våra jägare, så säg dem, att du funnit mig kastad ur sadeln och död någonstädes i en bergsklyfta.
Hvad händer ej på en räfjagt?
De finnas nog, som sjunga tedeum för denna nyheten.
Håll god min, se ömklig ut, och pressa fram några krokodiltårar ... Å, det blir gudomligt; du skall sedan berätta mig huru de grimasera!
En skön lifvakt!
Kungen i Frankrike har ej en bättre.
Ja, gör så, Axelson, du skall få en guldkedja, om du skrämmer dem från förståndet.
-- Inte kan nådig fröken rida ensam till staden i den stiglösa skogen, och mig kan detta putset kosta min hals, understod sig den bekymrade knekten att invända.
-- Din hals?
Nå än sen?
Det finns skrikhalsar nog i Sverige dig förutan.
Och flickan skrattade så uppsluppet gladt, som man endast skrattar vid femton år.
-- Skulle jag lämna nådig fröken allena! ...
Det är si och så med Kolmården, som hvar man vet.
Folk säger, att när här är mörkt, hör en sitt namn ropas i alla buskar, och i solsken rumstera här stigmän ...
Den, som här gångar in, gångar inte så lätt ut igen ...
Han kan hittas nedgräfd i mossen.
Flickan reste sig och höjde, halft hotande, halft skrattande, ridspöet.
-- Lyder du, eller lyder du inte?
Hvartåt är staden?
-- Vi hafva marmorbruket i öster, Bråviken i söder och Björnsnäs i väster, rätt till höger om solen.
Därifrån går vägen till staden rätt söderut.
Men dit är en god mil och intet annat än villsamma gångstigar ...
I stället att svara, omladdade jägarinnan sitt gevär, kastade det öfver skuldran, steg med ett lätt hopp i knektens sadel och var i begrepp att rida sin väg, när hon erinrade sig, att ett intåg i Norrköping på detta sätt, i en manssadel, dock ej vore rätt förenligt med hennes rang och kvinnliga värdighet.
-- Byt om sadlarna! befallde hon och steg åter ned.
Knekten nödgades lyda.
Innan kort såg han sin unga herskarinna aflägsna sig i muntert skridt på hans Morsker, följande en knappt märkbar gångstig åt väster, i det hon skrattande förnyade sin förra befallning:
-- Vid ditt lif, Axelson, kom ihåg, att jag är död i en bergsklyfta!
Tänk på guldkedjan!
-- Hon död i en bergsklyfta! upprepade knekten förargad.
Är hon kollrig?
Hvad är detta för ledingens konster!
Jäkeln, det har skogsrået satt i henne!
De skulle slå mig på fläcken i järn; jag skulle kantänka hafva tagit mutor af påfven och skuffat henne i klyftan.
Och innan de blifvit underkunnige om causan, som herr
Klas brukar säga, skulle de i blanka rappet hafva slagit mig brun och blå och hängt mig som en galen hund i närmaste ek.
»Nä, inte för ölt smör i Smauland», sa' göingen.
Jag binder
Caballeron vid rönnen, efter han inte kan gå, och gifver mig af, allt hvad skacklarna bära, till följet.
Vi måste få fatt henne, innan något otyg händer för hennes upptåg i denna förbannade skogen.
Fy, fulingen, här är ramt!
Medan Sven Axelson skyndade, illa till mods, att uppsöka jägarne, blir det tid att följa den unga ryttarinnan på hennes äfventyrliga ridt i den illa beryktade skogen.
Kolmården var då och långt in i nyare tider det mellersta Sveriges vidsträcktaste, oländigaste skogstrakt, sträckande sig öfver sydvästra delen af Södermanland och nordöstra delen af Östergötland ned emot Bråviken.
Denna vildsköna, men ofruktbara och glest befolkade nejd ansågs vimla af vättar och erbjöd i verkligheten en fristad åt mången skogsriddare, som hade sina skäl att icke nalkas städerna Nyköping och Norrköping allt för närgånget.
Det var en halfklar septemberdag, ungefär middagstiden; luften sommarlikt varm och strålande lugn efter regnbyar, som rasat de förra dagarna vid Östersjöns kuster.
Ryttarinnan fortsatte sorglöst sin ridt i den anvisade riktningen, gnolande på en tysk ballad, mera för tidsfördrif än för nöje, ty hennes osäkra röst förrådde inga musikaliska anlag.
Hon andades med välbehag skogarnas barrdoft; hon kände sig lätt om hjärtat och glad till mods.
Jagtens spännande otålighet var förgäten; här var frihet från alla band, ingen odräglig vakt, ingen snärjande konvenans.
Hvem anmärkte här, om hon blottade i värmen sin skuldra eller gaf fritt lopp åt sina själfsvåldiga nycker?
Band efter band löste sig i hennes enkla, nästan tarfliga riddräkt, och hon såg sig icke tillbaka, när hon tappade under ridten sin ena sko, likasom hon förut tappat baretten.
Om hon varit en älskarinna af naturen, hade hon troligen stannat vid någon af dessa fängslande utsikter, hvilka nejden erbjöd, där den täta skogen stundom afbröts af en dalgång, genom hvilken en bäck sorlade och ett förtrollande perspektiv af höjder och dälder öppnade sig.
Men hon red förbi, utan att bevärdiga sitt lands skönhet med en blick.
Hon framtog en bok i duodesformat, med permar af pergament.
Hon försökte att läsa, där marken var jämnare, men det lyckades henne icke.
Hon försjönk i tankar, som ofta stördes af nödvändigheten att böja undan en hängande gren af slokbjörken, att återfinna gångstigen, som förlorade sig i snåret, eller att spränga öfver en mötande sumptrakt, en stängande skogsbäck.
Hvad tänkte hon?
Tankarna funno inga ord, men ett desto lifligare minspel, som beständigt förändrade hennes rörliga anletsdrag.
Än skrattade hon högt, än slog hon vredgad trädstammarna med sitt ridspö, likasom ville hon bestraffa en förolämpning, än åter stannade hon för att lyssna om någon förföljde henne.
Man kunde ej misstaga sig om denna flickas häftiga lynne och rika inbillningskraft, men hon tycktes växla gestalt med hvarje rörelse.
Nästa ögonblick kunde man åter se henne kall och lugn beräkna den väg, som snarast borde föra henne genom den villsamma skogen.
Hon behöfde en säker blick.
Gångstigen, i början tydlig, förlorade sig snart mellan mosstufvor och dungar af ormbunkar eller enris, för att åter blifva märkbar på andra sidan om ett snår eller en bergklack.
Hon borde icke vara långt från Björnsnäs, och ännu visade sig intet spår af människoboningar, icke ett gärde, icke en lada, icke en koskälla.
Några hvitnade ben lågo vid sidan af gångstigen.
Var det djurs eller mördade människors ben?
Ryttarinnan skrattade åter -- hon skrattade ofta.
Axelson hade lyssnat på löjliga folksägner.
Hon kände sig icke det minsta rädd, men hon öfvertygade sig, att där var krut i fängpannan på hennes gevär.
Då hördes på afstånd ett hundskall.
Det var Bella, som åter uppdrifvit en hare.
Axelson måste ha uppnått jagtsällskapet.
Man jagade icke mer, man sökte henne, död eller lefvande.
Om den dumme knekten dock förstått att uppskrämma jägarne, såsom hans order lydde!
I alla händelser skulle de ej finna henne utan hatt och sko, de skulle darra för hennes lif och för sina egna.
Hon påskyndade ridten.
Skogen blef åter tätare, snåren ogenomträngligare, gångstigen var förlorad.
Hon nödgades stiga af och leda sin häst mellan trädstammarna med solen till vägvisare.
Nu kom hon till en å, som var för bred för ett hästsprång.
Ingen bro; stranden var sumpig.
På åns andra strand stod en trasig pojke, metande foreller.
Hon tillropade honom att anskaffa en båt.
Han förstod henne icke; han betraktade henne förvånad och stum.
Hästtramp och röster hördes ej långt bakom henne i skogen.
Hon framsökte en liten börs ur sin kjolsäck och kastade öfver ån en silfverdaler, som nedföll vid gossens fötter.
Nu förstod han henne, sprang ett stycke långs stranden och tecknade, att hon borde följa honom.
Hon red efter anvisningen, kom till ett vadställe och var snart öfver på andra sidan.
Här öppnade sig en smal körväg; hon följde vägen och nalkades en kolmila.
Kolaren stod vid milan och betraktade henne, lika förvånad som gossen.
Hon hann icke fråga honom, förföljarne voro redan vid ån.
Hon gaf hästen sporrarna och fortsatte sin brådskande ridt.
Skogen glesnade, en hägnad, en åkertäppa, en bondgård visade sig.
Hon tänkte ett ögonblick på att fly till gården, men ändrade plan och jagade framåt, utan att dröja.
Nej, de skulle ej fånga henne; hon skulle före dem uppnå staden, om hon ock skulle rida ihjäl Sven Axelsons Morsker.
Då öppnade sig en vid utsikt öfver Bråvikens vattenspegel, som skimrade i solskenet.
Icke en krusning störde dess blanka lugn.
En örlogsbrigg låg ankrad tätt invid en lastbrygga för kolpråmar och torkade sina våta segel.
Denna syn ingaf ryttarinnan nytt mod.
Uppnådde hon icke staden, ville hon låta hästen löpa och själf söka ett gömställe.
De skulle ej fånga henne; denna triumf ville hon icke unna dem.
Hon fortfor att jaga hejdlöst framåt, när, vid en tvär krökning förbi en klippa, hästen skyggade åt sidan för ett föremål, som låg utsträckt i gräset vid klippans fot.
Oförberedd på denna hastiga vändning, vacklade ryttarinnan i sadeln och föll handlöst i armarna på det liggande föremålet, en flicka, såsom hon själf.
De båda flickorna stötte sina hufvuden mot hvarandra, och den främmande uppgaf ett rop af förskräckelse.
Ryttarinnan släpades ett stycke med foten intrasslad i stigbygeln, men lyckades göra sig lös och reste sig genast därefter med af vrede purprade kinder.
-- Du där, du, hvarför skrämmer du min häst?
Och det vredgade ordet åtföljdes ögonblickligen af ett slag med ridspöet, som lämnade en röd strimma på den slagnas blottade hals.
Den främmande flickan hade icke förr hämtat sig från sin bestörtning, innan hennes vrede upplågade lika hastigt som ryttarinnans.
-- Och du där -- slår du mig för att du rider som en galning och icke ser framför dig? utropade hon, lika blossande röd, i det hon ryckte till sig ridspöet och försökte att bryta sönder det.
Men spöet var af flätad rotting med silfverskaft och brast icke, när det böjdes.
-- Våga att slå mig engång till! fortfor den förorättade i samma uppretade ton.
De stodo några ögonblick hotande, öga mot öga, som två örnungar, hvilka stött vingarna mot hvarandra i flygten.
Båda befunno sig på samma gräns mellan barnet och ungmön, femton eller sexton år; båda häftiga, stolta, djärfva, båda mätande hvarandra med samma mörka, blixtrande ögon.
Det var yttre likhet och inre själsfrändskap mellan dem; jägarinnans riddräkt var knappt dyrbarare än den obekanta flickans svarta kamlottsklädning, och båda röjde nästan samma likgiltighet för den vårdade toilett, som vid deras ålder vanligen är af så mycken vikt.
Lika utbildad för sin ålder, var den obekanta flickan längre till växten och hennes drag mera regelbundet vackra, hvilket företräde ersattes af ryttarinnans säkrare hållning och den öfverlägsna bestämdhet, som röjer vanan att befalla och blifva åtlydd.
Axelsons skrämda häst hade galopperat bort med den toma sadeln.
Det var så lugnt, så tyst, att icke ett löf prasslade, icke ett vågsvall sorlade mot strandens kiselstenar.
I detta tysta lugn hördes nu trampet af hästhofvar på vägen.
-- Göm mig!
Göm mig! utropade ryttarinnan plötsligt, i det hennes vrede ögonblickligt gaf vika för en barnslig otålighet att ej blifva upptäckt af detta jagtsällskap, som hon föresatt sig att trotsa.
Och när den andra stirrade på henne, utan att förstå en så obegriplig begäran, sprang hon hastigt bakom en hasselhäck, som betäckte sluttningen och dolde henne för de förbifarande.
Nyfiken, men med lika förändrade känslor, afbidade den andra hvad nu skulle följa.
Det var sex eller åtta grant utstyrde herrar, åtföljde af sina ridknektar.
Efter dem redo två kammartärnor i bedröfligt skick, krampaktigt hållande sig fast vid hästarnas man.
Efter dem följde åter två andlösa, förskrämda, adeliga jungfrur med sina kavaljerer och sin betjening.
Hela denna skara af mer än fyrtio jägare och jägarinnor följde den flyendes spår, som förrådts af kolaren.
Lyckligt nog för den flyddas inkognito, hade hundarna kopplats i skogen och blifvit långt efter förföljarne.
-- Har du sett drottningen? frågade den främste ryttaren flickan vid hasselhäcken.
-- Nej, svarade flickan, i det att hon ställde sig framför häcken, där denna var glesast.
Och hon kände en lätt darrning ila genom sina leder. -- Drottningen?
Hvarför skulle en drottning dölja sig?
Är det förräderi? ...
-- Hon måste ha ridit här förbi, återtog den förnäme herrn, i det han tvekande höll ett ögonblick stilla.
-- Jag ser hofspåren af Morsker.
Han har skyggat åt sidan här, anmärkte Sven Axelson, som öfverlämnat Caballero åt en kamrat och ledde på dennes häst efterspaningarna.
-- Sicken en, var det hon? utropade flickan med en mer än låtsad förundran.
-- Ja, hon red nyss här förbi och tog vägen åt Åby.
-- Framåt! lydde kommandot.
-- Men Morsker har skyggat här! upprepade Axelson envist.
Ingen hörde honom.
Jägare, knektar, jungfrur och tärnor galopperade vidare.
De hade alla en icke så liten anledning att genomleta land och rike för att återfinna den de sökte, ty flyktingen var ingen ringare person än Sveriges unga drottning
Kristina, då redan väl bekant för sin energi, sitt goda hufvud och sina nycker.
Hvarför hon tillställt allt detta alarm med sin omotiverade flykt från jagtsällskapet, visste hon troligen icke själf.
Hon var förtretad öfver en misslyckad räfjagt, och det roade henne att förtreta andra.
Man har sagt om Kristina, att hon aldrig varit ett barn.
Det är ett af de misstag, hvartill man så lätt förledes af en brådmogen utveckling.
Hennes förstånd, hennes fattningsgåfva flög med fjärilvingar snabbt öfver barndomens råmärken, men i lynnets grund och i oförmågan att beräkna handlingens följder hade hon följt barndomens utvecklingslagar.
Och nu skulle hon snart fylla sexton år; nu kände hon, vid ungdomens portar och med dess frihetslystnad, hela kontrasten mellan det tvång, hvarunder hon ännu måste böja sig, och den nästan enväldiga konungamakt, hvartill hon ansåg sig född.
Denna omgifning, som på samma gång smickrade och omsnärjde henne, skulle erfara, lika godt huru, att hon hade en vilja för sig och kunde handla därefter.
Misstrogen var hon därtill.
Hon hade fått den föreställningen, att visse maktägande ej ogärna skulle se, om något olycksfall drabbade henne, hvarefter de kunde styra Sverige henne förutan.
Och det roade henne att gäcka sådana förhoppningar.
Nu framträdde hon från hasselhäcken med ett harmset utrop öfver det bakvända, nötaktiga sätt, på hvilket Axelson hade utfört hennes befallningar.
Hon var icke så sparsam på grofva uttryck, som man kunnat förvänta af hennes rang och uppfostran, den unga Kristina.
Hon hade lärt något också af ridknektarne, efter hon ju red som en pojke i sadeln och visade en så utmärkt skicklighet i alla kroppsöfningar.
-- Jag lurade dem! sade den andra flickan, som, i första förtjusningen öfver sin lyckade list, glömde hvem hon hade framför sig.
-- Å, du skulle ej spela illa i en fransk komedi, du! svarade drottningen, i hvars lifliga, ombytliga håg den senare väntjensten hastigt utplånat den förra vreden.
-- Värker ditt hufvud? tillade hon, när hon såg, att flickan tryckte en våt näsduk mot tinningen.
-- Inte mycket, men nog var det hårdt mot hårdt, när vi två stötte samman.
Och hon hade så när tillfogat:
Värker icke ditt hufvud?
Men nu ihågkom hon det otroliga, att hon hade en drottning framför sig, och nedstämde den förtroliga tonen till en ödmjuk fråga om den nådiga fröken skadat sig.
-- Drottningen var den enda, som då hade rätt att kallas fröken, hvilket var det vanligaste tilltalsordet vid icke officiela tillfällen.
Ännu kallades adelns döttrar jungfrur.
-- Tror du, att mitt hufvud är af kork? genmälde den unga drottningen muntert.
Men herrarne där skola finna min lösa häst och vända tillbaka.
Visa mig en utväg att komma till staden före dem!
-- Nådig fröken skulle låta ro sig dit.
-- Ro?
-- Andromeda ligger vid lastbryggan.
Jag skall begära en båt af herr Herman.
-- Godt.
Säg, att jag befaller nu genast en båt med sex roddare och två marinsoldater till min eskort!
Hvarför har ej Andromeda gått upp till staden?
-- Vi fingo på morgonen stiltje och motström.
-- Alltså en båt.
Tror man dig inte, så tag här min ring!
Men intet ord att jag fallit!
Den eländige Morsker, jag skall låta skjuta honom!
Intet ord därom, förstår du?
Jag har tappat mina i skogen.
Läsaren har redan anat, att det var nattens barn Hagar, som begagnat
Andromedas ofrivilliga rast för att andas landtluft i bryggans närhet och därunder råkat ut för detta sällsamma möte.
Barfota och utan hatt, sprang hon till örlogsbriggen att utföra drottningens order.
Denna begagnade tiden att ordna sin dräkt i det möjligast presentabla skick.
Kristina var lika mån om sin kungliga värdighet, som hon var likgiltig för toilettfrågorna, när en sträng konvenans icke fordrade det.
Ajusteringen var så fumlig och brådskande, som man kunde förvänta af en prinsessa, hvilken hvarken vants att betjena sig själf eller bryr sig om huru det lyckas.
Klädningen tillknäpptes och utslätades med några hastiga handstrykningar, men behöll än här, än där ett strå eller ett löf från skogen.
Håret uppknöts så godt det i hast lät sig göra.
Hagars hatt och sko passade förträffligt, men skon hade klackar enligt dåtidens bruk, och Kristina tålde ej klackar.
Utan betänkande uppdrog hon sin jagtknif ur kjolsäcken och var upptagen af det mödosamma arbetet att bortskära klacken, när Hagar återvände, följd af herr Herman Fleming.
-- Slupen afbidar eders majestäts vidare order, anmälde herr Herman med styf sjömanshonnör.
-- Godt, jag är strax färdig, svarade drottningen med en vårdslös hälsning. -- Hjälp mig, du ...
Hvad heter du?
-- Hagar.
-- Hjälp mig med klacken, du!
Sådant dumt påhitt att göra människor halta!
Och Hagar förenade sina bemödanden med drottningens att bortskära klacken.
Men klacken var fästad med järnpliggar och motstod deras anfall.
De måste anlita den förvånade sjömannen, som ändtligen lyckades afskära det motspänstiga föremålet, med den framgång, att en bit af skons häl delade klackens öde.
-- Nu kan jag gå, sade drottningen tillfredsställd, profvande skon. -- Se här, barfot! -- Och hon räckte
Hagar ett guldmynt.
Hagar kände sig förödmjukad.
-- Med nådig frökens tillåtelse vill jag gifva den granna penningen åt Norrköpings fattiga, svarade hon.
-- Är du högfärdig? -- Och Kristina genomborrade sin medtäflerska i stolthet med en blick af förakt.
-- Min sko vore ej värdig en så hög ära, om den såldes, svarade Hagar, i det hon återlämnade den kungliga ringen.
Drottningen vände henne ryggen och tog Herman Flemings arm för att gå.
I detsamma trampade hon på en bok.
-- Jag har tappat min Tacitus, sade hon.
Fleming böjde sig ned, upptog boken och räckte den åt drottningen.
-- Det är Tacitus, anmärkte han, grimaserande med sitt trumpna löje och en blick på Hagar, ty han igenkände det våta föremålet från Andromedas förstäf.
-- Men detta är icke min bok! utropade Kristina.
Denne romare var vackrare inbunden, än hennes egen.
-- Förlåt, sade Hagar, den är min.
Om hon vid dessa ord röjt det aflägsnaste spår af triumf eller högmod, hade där åter stött kant mot kant, och den lärda unga drottningen skulle lika litet förlåtit en täflan i lärdom, som en täflan i stolthet.
Men hvad än Hagar kände, förstod hon att dölja det.
Hennes ord voro en skolflickas, ingenting mer.
-- Och du läser Tacitus? frågade drottningen -- samma fråga, som Fleming gjort.
-- Det är mycket där, som jag ännu ej rätt förstår, lydde det kloka svaret.
Tacitus har alltid, för tankens djup och uttryckets koncentrerade korthet, ansetts såsom en af de mest svårläste romerske häfdatecknare.
-- Du kan följa med mig till staden, sade hon, åter ögonblickligt omstämd.
-- Jag vill se huru du reder dig med den benige herren.
Anblicken af några ryttare på afstånd påskyndade drottningens steg.
Innan kort satt hon i slupen, som med snabba årtag förde henne till Norrköping.
Fleming och två marinsoldater hade äran eskortera hennes majestät till staden.
Hagar bevärdigades med en plats på slupens förtoft och besvarade några flyktiga frågor om sin person.
Svaren glömdes lika hastigt som frågorna; hafvets spån dref åter ut i okända böljor.
Kurck med familj hade nyss vid en lukullisk middagsmåltid sökt återhämta sina krafter efter sjöresans besvärligheter, när de öfverraskades af betjeningens rop, att drottningen var på lastbryggan.
Hon skulle måhända hedra briggen med ett besök.
Hvad ville de göra i sin deshabillé?
De riskerade en titt på däcket och hunno i rätt tid uppfånga en skymt af en viftande näsduk i slupens förstäf, när den kungliga gästen redan var långt ute på Bråviken.
-- Det är Hagar! utropade lilla Katarina Kurck, som tio år därefter blef drottningens hofjungfru.
-- Hagar?
Omöjligt, försäkrade presidenten.
Hon är i skogsbacken.
Jag har skickat
Pape att kalla henne till måltiden.
-- Du öfverser alltid med hennes försummelser, anmärkte presidentskan.
-- Här kommer Pape ...
-- Hagar bad mig anmäla för hans nåd, att hon fått befallning följa hennes majestät till staden.
Jag hann med möda kasta åt henne ett par skor, rapporterade hofmästaren, som nu hade återvunnit hela sin officiösa värdighet.
Presidenten kunde icke undertrycka ett smålöje.
-- Sofi -- sade han till sin maka -- det skulle icke förundra mig, om skickelsen engång fört dessa två snärtor tillsamman.
De äro som stöpta i samma degel och dessutom födda samma natt.
Men känner jag dem rätt, skola de icke länge förlikas.
En drottning och en tattarunge!
Ödet kan skämta rätt sällsamt ibland ...
Pape, anskaffa en säker båt!
Vi skola låta ro oss till Norrköping.
Spartanskor.
Afundas icke en drottning!
Jag vet det nu ... jag har debuterat i dag.
Förutom de sex första barndomsåren, är måhända året 1642, Kristinas sextonde, det som är minst kändt och minst omtaladt af denna drottnings brokiga lif.
Hon var icke mera det underbarn, som väckt så mycken uppmärksamhet, men ännu icke den ungmö, som snart skulle förvåna världen.
Hennes studier voro afslutade, hennes karakter i görningen.