Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Det tror herr Hall, men det lär inte vara så.
Jag åtager mig att visa, hvilka som föranledde denna arfförening, och jag påstår, att det var samma personer, som drogo fördel däraf.
Och vore jag i herr
Halls ställe, skulle jag laga, att jag återfinge det mina medarfvingar tillskansat sig, utöfver det dem i min faders testamente tilldelade.
Mot enkefru Hall och excellensen Wachtmeister skulle jag anställa process.
Haf godheten och vänta, herr Hall, tills jag sagt mina skäl.
Jag skulle göra det, om ej för min egen skuld så för min salig faders, hvilkens sista vilja jag skulle respektera på bekostnad af allt annat, och därför att jag ej skulle vilja beröfva en älskad maka och en värnlös dotter den egendom, som min far i sitt testamente tillförsäkrat mig, och efter mig dem.
– Jag känner mig alldeles rådvill.
Om detta är sant – –
– Det är sant, jag vet ackurat hur det har tillgått.
John Hall rusade upp.
Han var dödsblek och skälfde i hela kroppen.
– Gif mig ett glas vatten!
Pehr Backman räckte John Hall ett fylldt vattenglas, men afvaktade ej, att denne hunnit hämta sig, innan han fortsatte:
– Det är lika sant som att herrar kuratorer ämna utbjuda herr Halls samtliga egendomar och bruk på offentlig auktion.
Se på det här papperet!
Jag var inne på tryckeriet för en stund sedan och fick se denna intimation, som af Björnberg blifvit inlämnad.
Den är undertecknad Björnberg, Carnegie, Law och Åkerman.
Var god och läs den!
– Alla, alla, alla egendomarne och bruken och sågarna!
Det är orätt.
Försäljas egendomarna nu och under närvarande konjunkturer, kan jag aldrig göra rätt för mig, och min familj bringas till tiggarestafven.
Hvarför, hvarför brådstörta de onödigtvis på detta sätt?
Allt kunde räddas, om de blott gåfve mig tid.
– Hvarför?
Därför att de inte vilja rädda herr Hall.
Därför att Björnberg vill tillhandla sig bruken, egendomarne och sågarna för vrakpriser, och därför att herrar kuratorer ej ämna låta något bli öfrigt hvarken åt borgenärerna eller herr Hall själf.
Om ej herr Hall söker förhindra egendomarnes försäljning, är herr Hall en förlorad man.
– Jag vill förhindra den, jag vill protestera, jag vill processa, jag vill återfå allt, som är mitt.
Hjälp mig, Pehr Backman!
Min sak är rättvis, och en rättvis sak måste afgå med seger.
Om min älskade fader blott lärde mig hvad rättskaffenheten fordrade, men ej den försiktighet, som är på vakt mot bedrägeriet, så borde dock detta fel, i stället för att rättfärdiga herrar kuratorers förhållande, ännu mera uppmuntra dem att skonsamt behandla den, som utan all misstanke öfverlämnade sig åt deras ledning och råd.
Hjälp mig, Backman, hjälp mig!
John Hall hade sprungit upp och fattat Pehr Backmans hand.
– Gör mig till sin kompanjon, svarade denne.
Det vill jag göra, det skall jag göra.
– Gif mig fullmakt att vid rådhusrätten anlägga process mot Carnegie och contoirspersonalen och –
– Stopp, stopp!
Endast i det fallet att Backman kan öfvertyga mig om att Carnegie och de öfriga af mina handelsbetjänter verkligen gjort mig någon orätt.
– Ja bevars, det skall gå som en dans.
– Och hvad skall jag göra?
– Det herr Hall länge önskat.
Göra mig till sin kompanjon under firma Hall & Backman.
Skall det ske, så måste det ske under samma firma som förut:
– Nåja.
Således kallas den nya firman som den förra:
Vi stipulera, att jag skall i allt hafva halfva vinsten, om det blir någon vinst, hvaremot jag förbinder mig att ligga i förskott för alla rättegångsomkostnader i processen mot Carnegie, contoirspersonalen och konsorter och de öfriga processer, som måste anhängiggöras, och att jag i herr
Halls namn skall föra alla dessa processer, såväl vid rådhusrätten som vid högre rätt, ifall sådant skulle förekomma.
– Ja visst, ja.
Men jag skulle helst vilja hafva min egendom tillbaka utan processer.
– Det låter sig prompt inte göra.
Det säkraste af alla medel är att processa sig till sin rätt.
Hall väl undertecknat bolagskontraktet, så vill jag bedja Carnegie och Björnberg och det öfriga herrskapet att taga sig i akt.
Följ mitt råd i dessa saker, och herr Hall skall se, att allt kommer att gå utan minsta mankemang.
John Halls ansikte började klarna, men plötsligen förmörkades det åter.
– Backman får ej förgäta, sade han, att jag kommer att stå mol allena i världen, ifall jag anställer processer mot min familj och mina förra vänner och tjänare.
– Herr Hall kommer visst inte att stå mol allena.
Herr Hall kommer att hafva alla rättänkande och redeliga medborgare på sin sida.
John Hall stod ett ögonblick i tyst eftersinnande.
– Se här min hand, Pehr Backman.
Och måtte min faders lycka följa vårt nya bolag under hans gamla namn!
Mellan Scylla och Charybdis.
Friherrinnan Constance Hall blef alldeles icke angenämt öfverraskad utan tvärtom ganska förskräckt, när hennes svärmor i slutet af februari månad skickade bud och bad henne komma ut till Gunnebo, då hon hade något ytterst angeläget att afhandla med Constance.
Enkefru
Hall tog emellertid mycket nådigt emot sin svärdotter och kysste henne på panna och kind.
– Alls inte så illa, som jag väntat, sade hon.
Ingenting tar på dig.
Jag trodde, att du totalt mist både hull och hy efter allt detta kalaserandet, men du fördrar det godt, ser jag.
Ej heller har du grämt dig till döds öfver de bekymmer, som du borde ha.
Jag trodde sannerligen, att du varit illa sjuk, eftersom du ej låtit se dig härute.
– Nej, hälsan har nog varit god, men jag har varit mycket upptagen.
– Ja, jag vet, middagar och baler och slädpartier och kurtis och isfart i månsken, men inga bekymmer?
De sutto i enkefru Halls sängkammare, där Constances svärmor höll på att nysta upp garn från en garnvinda.
– Nej, hvarför skulle jag ha bekymmer?
– Du borde ha bekymmer för alla de galenskaper din man begår.
– Dem tar jag ingen notis om.
Har han gjort någon ny galenskap?
– Ingen senare än kompaniskapet med den kanaljen Backman, men den var tillräckligt både stor och tjock.
Fast, Gud bevars, blott du får vara värdinna för franska kungar och prinsar och får tjusa engelska amiraler och för resten alla karlar utan åtskillnad, bryggare och grefvar och judar och bodknoddar, skottar, amerikanare och italienare, så bryr du dig katten om annat.
Constance blef röd.
– Har svärmor bedt mig ut till Gunnebo, enkom för att säga mig detta.
– Nej, det har jag inte.
Detta säger jag en passant.
Jag har tvärtom bedt dig hitut för att gifva dig den komplimangen från din svåger Wachtmeister, att excellensen sätter all sin lit till dig för att bringa John Hall till förnuft.
– Det är kanske inte värdt att lita på mig därvidlag, ibland går det, och ibland går det inte, svarade Constance skrattande.
– Det går minsann alltid blott du vill, svarade svärmodern tvärt.
Men du vill inte alltid, när det bara gäller din man.
– Visst vill jag.
Var god och säg hvad som önskas af mig, eftersom svärmor nödvändigt skall tala om John Halls affärer.
– Jag talar om John Halls affärer, när jag har lust att göra det och under tiden talar jag om dina affärer.
Låt vara garnvindan, du trasslar blott till garnet!
Du duger sannerligen inte till att reda trassliga härfvor, min kära Constance, man sliter inte och biter inte som du gör, man träder igenom nystanet så här och så här.
Det var då också en förbaskad knut!
Constance såg andäktigt på, hur svärmodern försökte reda den trassliga härfvan, hvilket slutade med att hon ilsket slet af garnet och band det samman med en konstfull hårdknut.
Först när detta var gjordt och hon börjat nysta vidare, sade hon med graflik röst:
– Vet du af, min söta Constance, att din man håller på att störta dig och ditt barn i fördärfvet?
– Svärmor skrämmer mig, sade Constance, men såg mycket litet förskräckt ut.
– Det är min mening att skrämma dig.
Jag har enkom skickat efter dig för att skrämma dig.
Constance smålog och sade:
– Svärmor är alltför aimabel.
– Hvarför har du tillåtit din man att liera sig med denne äfventyrare, som är lika stollig som han själf, men oändligen mycket elakare, och som är lika rik på nedriga förslag som fattig på mynt och därtill så processhungrig att, om man skall tro på de rykten som löpa rundt, ingen människa i Götheborgs stad numera kommer att gå fri från processer?
Hvarför har du tillåtit detta kompanjonskap?
– Tillåtit John Hall!
Hvad skulle svärmor sagt, om jag på den tiden frågat, hvarför svärmor tillät sin man att företaga ett eller annat, som svärmor ogillade, såsom par exemple att alldeles skämma bort sin son?
– Hvad jag skulle sagt?
Jag skulle sagt, att du var en näsvis slyna.
Men härom är inte tal utan därom, att din man bringar dig och ditt barn och oss alla och sig själf på köpet till tiggarstafven genom att ha ingått denna vansinniga förbindelse och stöta ifrån sig sina sanna vänner.
– Menar svärmor Björnberg och Carnegie?
– Jag menar inte Björnberg.
Björnberg tänker inte på annat än att slå under sig rubb och stubb af den Hallska rikedomen.
Vet du, att egendomarna och bruken skola nu på våren försäljas?
– Nej, det vet jag inte.
Det vet nog inte John heller, ty i sådant fall skulle han ej vara i ett sådant pärlhumör.
– Nej, John vet ingenting.
John är ett nöt.
Men det gäller i alla fall att försvara oss med näbbar och klor, både mot den ärkelymmeln Björnberg och den kanaljen Backman.
Allt går i putten, ifall vi icke säkra oss Carnegie till bundsförvant.
Vårt hopp står sålunda till dig, det är du, som måste öfvertala din man att ingå på Carnegies förslag.
– Han blir omöjlig att persvadera härtill.
Han låter förr strypa sig, än han ingår på att taga Carnegie till kompanjon.
– Det vet jag lika väl som du.
Det behöfver du inte lära mig.
Det är heller inte tal om kompanjonskap utan om något annat.
Hör på och afbryt mig inte!
Enkefru Hall nystade och talade samtidigt.
Hon hade ett klart affärshufvud, fast detta aldrig fått komma till användning under hennes salig mans tid.
Nu förklarade hon för sin svärdotter, hur John Halls affärer i verkligheten stodo, och att allt skulle gå förloradt och inte ett rödt runstycke bli öfrigt hvarken för John Hall eller kreditorerna, ifall Björnberg finge taga för sig allt han behagade eller ifall Backman finge hållas.
Hon visade Constance klart och tydligt, hvilka fördelar hon och barnet skulle åtnjuta och hvilket sorgfritt lif de kunde föra, ifall John förmåddes att ingå på det kontrakt med Carnegie, som denne för gamle herr Halls skull och bevekt af enkefru Halls och grefve Wachtmeisters föreställningar uppsatt, och hvilket kontrakt hon nu lämnade till Constance.
– Du bör icke för John Hall omnämna, att det är vi, som bevekt Carnegie härtill, i så fall skulle han neka par dépit, ty han vill själf i allt vara bestämmande.
Du kan ju i stället säga honom –
Constance smålog, när hon svarade:
– Tack, kära svärmor, ordalagen och medlen får jag väl påfinna själf.
Jag lofvar, att han skall ingå härpå, ty jag inser, att häraf beror allas vårt väl och att detta är sista gången, som Carnegie räcker ut handen till försoning.
Var ej inquiet, det skall lyckas mig!
Jag förstår mig ganska bra på John Hall.
– Ja, ja, ja, ja.
Du förstår dig bra på karlar.
Det har jag också gjort i mina dar, det vill säga, jag törs väl ej flattera mig med att jag förstod mig på salig herr Hall.
Och förstår du dig på din John Hall, så är du slugare än jag, och det tror jag knappast.
– Nej, slugare är jag visst inte, skyndade Constance sig att svara.
– Då inbillar du dig kanske vara något annat, som jag inte är, inföll enkefru Hall skarpt.
Det hade kommit en ny knut på garnet, och enkefru Hall trädde nystanet in och ut, med alltjämt tilltagande otålighet, hvilken gaf sig luft i häftiga åtbörder.
– Du vet väl, att Backman ingifvit John Hall, att åtala hela sin contoirspersonal, sade hon slutligen och bet argt af garnet.
Det gör mig ondt om den hygglige Fredrik Damm.
Ja, ja, ja, ja, turen kommer sen till oss allihopa, mig och dig och allesammans, ifall den eländige Backman får fortsätta med att tuta John i öronen sina hopsmorda sannolikheter.
Ingen går då fri, sanna mina ord, så det är nog ditt bästa råd att stå på vår sida och laga, att det blir till snar brytning med Backman och till förbund med Carnegie.
Och ingen tid kan vara lämpligare än den nuvarande, då Backman är bortrest.
Nu gäller det, min charmanta Constance, att visa hvad du duger till!
Om du gör dig så mycket omak med John Hall, som du gör dig med andra karlar, så är jag säker på att du kommer att lyckas.
Constance sväljde det beska pillret, men hon skyndade sig i alla fall att taga afsked snarast möjligt, ty det såg ut som om svärmodrens lynne, sådant det nu var, ej skulle stå sig många minuter längre.
Constance följde sin svärmors råd och gjorde sig lika mycket omak med John, som hon brukade göra sig med andra karlar.
Och hon lyckades.
Några dagar senare ingingo John Hall och David Carnegie & comp. ett kontrakt, enligt hvilket John Hall förband sig att genast gå i författning med att utfärda cirkulärer till samtliga sina forna utrikes korrespondenter och hvari han aviserade dem att, som konjunkturerna hittills hindrat honom ifrån att återsätta sitt hus John Hall & compani uti rörelse, så öfverlät han på herrar David Carnegie & compani all den export af järn och bräder, uti hvilken han hade del, och rekommenderade dem till det bästa, hvaremot David Carnegie & comp. förbundo sig att lämna herr
Hall en tredjedel af all den vinst, som på denna järn- och brädrörelse kunde årligen utfalla, och detta så länge John Hall och dess fru lefde eller David Carnegie & compani gemensamt eller enskildt handlade med järn och bräder.
Hall vardt mycket belåten och yfdes inför måg och dotter och Carnegie själf öfver att det var hon, som genom sin klokskap drifvit detta igenom, men också Constance fick beröm och nådigt bifall, och John Hall bjöds för första gången på öfver år och dag ut till Gunnebo på en af de fruktade söndagsfamiljemiddagarne, vid hvilka enkefru Hall brukade vara vid sitt allra elakaste lynne, hvilket hon också var denna gång.
Men pinan för John blef kortare än han väntat, ty just som middagen var öfver, kom betjänten in och anmälde, att en herre ville tala vid grosseur Hall.
– Den herrn har väl något namn, sade enkefru Hall skarpt.
– Han sade, att jag skulle anmäla en herre, svarade betjänten försiktigt och öppnade dörren för John Hall, som såg ut som en skolgosse, hvilken ändtligen slipper ifrån läxor och bannor.
Ute i vestibulen stod Backman, som John Hall hastigt sköt in i sin sängkammare, hvars dörr han låste.
– Det är bäst, att ingen råkar Backman, ifall det är affärer.
Fruntimmer förstå sig ej på affärer, men ifras att ständigt lägga sig i dem, sade John och bjöd Backman taga plats i den hvita soffan och satte sig själf bredvid honom, tyst och med ögonen riktade på väggarnas småtäcka basrelief, de korslagda pilarna och facklorna, omlindade med ett långt, graciöst i bukter viket band.
Denna sängkammare var det sist inrättade rummet på Gunnebo och var charmant, hvad såväl dekoration som möblemang beträffade.
Backman hade också flyktigt sett sig omkring, men hans tankar voro annorstädes.
Han talade mycket fort och med upprörd stämma, som allt efter det han talade lät hesare och hesare.
Han sade, att han denna dag återkommit från sin resa och vid hemkomsten fått höra, att Carnegie numera öppet börjat handla med järn, hvilket på det högsta skadade konkursmassan, som satt inne med 28,000 skeppund oförsåldt järn.
Visste herr Hall detta?
Backman trodde det icke, men då man i staden förmodat, att herr Hall flera dagar skulle dröja ute på Gunnebo hos sin mor, hade Backman ej vågat afvakta hans återkomst utan ånyo låtit spänna för och farit till Gunnebo för att omtala detta förhållande för herr Hall och säga, att ett sådant förfarande måste ögonblickligen beifras, hvarför herr Hall borde öppna en ny process mot David Carnegie för kontraktsbrott.
John Hall lyfte ögonen saktmodigt från den bok, i hvilken han bläddrat, och svarade, att David Carnegie & compani voro i sin goda rätt, ty John Hall hade på Carnegie öfverlåtit sin export af järn och bräder.
Härpå omtalade John Hall för Backman den förbindelse, i hvilken han ingått, med en ton, som om han läst upp en läxa, hvilken han mödosamt lärt sig utantill.
Backman skummade af raseri, men han visste betvinga sig och sade blott:
– Hvarför har herr Hall gjort detta?
Det är ju ett kontraktsbrott mot mig.
– Nej, nej, det är det icke.
Man har förklarat mig, att ej så är.
I motsatt fall skulle jag aldrig i lifvet ingått härpå.
– Det är i hvarje fall liktydigt med att upprifva gärdet och lämna allt till sköfling.
Det är liktydigt med att bero af Carnegies nåd i stället för att blott räkna på och förtrösta på sin egen solklara rätt.
Hvem har narrat herr
Hall till en sådan galenskap?
– Ingen har narrat mig.
Jag låter ingen narra mig.
Jag gjorde det för min älskade Constances och mitt oskyldiga barns skull, därför att jag kan dö, innan Backman vunnit processerna för mig, och att jag i så fall skulle lämna mina efterlefvande ett rof för fattigdomen, midt ibland personer, som skulle hata dem, därför att de af mig blifvit kvalda med processer.
– Herr Hall dör visst inte!
Herr Hall kommer att öfverlefva oss allesammans, lita på det!
– När Backman säger mig detta i denna ton, tror jag ej heller, att jag skall dö, men den dag, då detta kontrakt ingicks, förhöll sig mitt hopp som den vissna rosen på klippan.
Jag tänkte på att lidandet, som oupphörligen gnager mina lifskraften snart kan sluta mina dagar och blifva det enda arf, som jag kan lämna åt en älskad maka och en värnlös dotter.
Jag tvingade min upproriske ande att ej taga andra hänsyn än deras, och jag antog Carnegies anbud.
Jag har sedan mångfaldiga gånger – men därom är ej värdt att tala, ty jag har den tillfredsställelsen att hafva tillförsäkrat dessa för mig så kära varelser ett nödtorftigt bröd, ifall jag ej får upplefva den tid, då huset John Hall & compani återupprättas till sin förra glans.
Tala inte vidare härom, så är Backman beskedlig!
Det har grufligen kostat på mig att taga detta steg.
Jag vill ej tänka på att det är taget, oåterkalleligen taget, endast på –
John Hall strök med handen öfver ögonen och lutade sig åter öfver sin bok.
Men nu ansåg Pehr Backman stunden vara kommen.
Han började häftigt och med ett ordsvall, som ögonblickligen kom stämman att slå öfver i det hesa, hväsande ljudet.
– Herr Hall talar om att efterlämna ett torftigt bröd åt maka och barn, ja, skall herr Hall lita på den tredjedel, som Carnegie unnar herr Hall, så sannerligen blir det inte en torftig kaka bröd för den arma friherrinnan, som är van vid ett yppigt och sorgfritt lif.
Det betyder tout simplement svält för henne och barnet, för att inte tala om herr Hall själf.
Nej, herr Hall får hålla uppe kuraget, som herr Hall ju alltid tillförne haft för vana, och hvilket jag så högt värderar, därför att detta bevisar herr
Halls stora karaktersfasthet och energiska sinnelag.
Det är inte tal om annat än att detta kontrakt måste gå tillbaka.
Och jag skall säga herr Hall hvarför.
Det förfarande, som herr Hall nu sanktionerar, har ägt rum alltsedan gamle herr Halls död.
David Carnegie & compani ha nämligen alltsedan dess i smyg idkat denna samma handel, tvärt emot det med herr Hall ingångna aftalet, på hvars redliga uppfyllande herr Hall litat.
Detta tillika med de kommissioner, som Carnegie bakom herr Halls rygg vetat tillskansa sig, ha i stor mån bidragit till det obestånd, i hvilket herr Hall råkat.
Carnegie visste, att jag skulle se upp med denna oregelbundenhet, och har därför slugt dragit fördel af min bortovaro för att förmå herr Hall till att sanktionera hans åtgöranden.
– Kan Backman bevisa, hvad Backman nu säger? ropade John och rusade upp från sin plats.
– Det kan jag.
Jag svär därpå, och jag märker, att tiden är inne att anställa process med Carnegie i och för kontraktsbrott.
Nu när herr Hall vet detta, så återkallar ju herr Hall ögonblickligen detta nya kontrakt med Carnegie.
I annat fall kunde det hända, att jag anställer process för kontraktsbrott mot herr Hall.
Nej, blif inte förskräckt, jag vet väl, att herr Hall ej för allt i världen skulle velat göra en slik orätt som att bryta sitt ord till mig.
Herr Hall har härtill blifvit narrad.
– Nej, nej, mig narrar man ej till något.
Det var helt och hållet min ömma Constances idé.
Hon hade ej någon aning om att man i smyg drifvit denna handel.
– Det begriper jag godt.
Nog vet man hur pass vackra fruntimmer förstå sig på affärer.
Carnegie har naturligtvis fört herr Halls sköna friherrinna bakom ljuset.
Men med ett par pennstreck af herr Hall är det gjorda ogjordt igen.
Det skall gå som en dans att bryta denna boja, som – jag ser det på herr Halls sorgsna min och förändrade utseende – mycket tynger herr Halls sinne.
Kom och följ med till staden!
Kaleschen väntar här utanför.
Det är nödvändigt, att detta sker genast.
Och för att man ej i framtiden skall spela mig dylika spratt, är det nog bäst, att herr Hall lämnar mig en förbindelse af den lydelse, att herr Hall på sin frimuraretro och sitt hedersord förbinder sig att utan min, Pehr Backmans, kunskap och utan mitt samtycke aldrig ingå uti eller afsluta några förbindelser, hvarigenom min rättighet skulle kränkas och det bolagskontrakt rubbas, som vi med hvarandra ingått.
Denna förbindelse bilägges bolagskontraktet.
Så där ja, kom nu!
– Jag gör mig oändligen gärna fri från detta kontrakt, hvars börda känts mycket tryckande, men jag vet ej, om jag gör rätt häri.
I fall jag doge dagen efter sedan detta kontrakt blifvit upphäfdt, hur skulle det då gå med min älskade hustru och mitt barn?
– Herr Hall dör inte, sade Backman återigen med samma öfvertygelse.
Herr Hall kommer att lefva och processa sig till sina forna rikedomar, därför går jag i borgen.
Kom nu och följ med till staden och skrif afsägelsebrefvet till Carnegie och förbindelsen till mig!
– Går det ej an att göra detta här eller en annan gång?
– Nej, nej, inte en annan gång.
Nu i dag.
Och icke här, jag måste se detta nya kontrakt, och i friherrinnans sängkammare går det sannerligen ej för sig att afsluta viktiga affärer.
Någon kan komma hvilket ögonblick som helst.
Backman lyssnade oroligt efter ljudet af steg, hvilka dock passerade förbi dörren.
– Innan jag far, måste jag taga afsked af min mor, sade John och ville gå ut i lilla kabinettet, där damerna sutto.
Men Backman höll honom tillbaka.
– Om herr Hall nu går till sin mor, så blir det till scener och obehagligheter och öfvertalningar, sade han.
– Jag låter aldrig öfvertala mig af någon.
Jag gör hvad jag själf har lust att göra.
– Ja visst, men herr Halls mor är intagen för Carnegie, och hon skulle nog ej med blida ögon se, att hennes gunstling beröfvas frukten af sina stämplingar.
När saker och ting lyckligen och väl blifvit afgjorda, taga fruntimren dem ganska filosofiskt och resignera lätt, det vet väl herr Hall af egen erfarenhet.
Tag intet afsked hvarken af mor eller maka, utan skicka en hälsning med betjänten till damerna, att herr Hall af angelägna affärer tvingas att resa till staden och att herr Hall är tillbaka i morgon bittida.
– Backmans förslag är godt, svarade John i det han drog i klocksträngen, och när betjänten kom in, sade han:
– Jag reser till staden i och för angelägna affärer med denne herre.
Framför detta till min moder och till friherrinnan.
– Kommer herr grosseuren igen i morgon? frågade betjänten.
John Hall blef röd.
– Nej, det är ej värdt, att jag det gör, mumlade han.
Och när betjänten gått, sade han till Backman:
– Jag är inte säker på att min mor tar saken filosofiskt, ens när den är afgjord.
Hon är ej lik andra fruntimmer.
Hon resignerar aldrig.
När den öppna kaleschen kom framkörande, sprang
Constance till fönstret för att se hvem den främmande herrn var, hvilken till den grad upptagits af affärer med John, att han försummat att uppvakta husets damer.
Enkefru Hall stod bakom Constance och hade lagt sin hand tungt på hennes axel.
Deras utrop kom samtidigt:
– Det var Pehr Backman!
– Sir man på den kanaljen!
Men innan de hunnit säga ett ord mera, sågo de till sin förskräckelse John Hall hoppa upp bredvid honom i vagnen, hvarpå Backman fattade tömmarne och for sin väg i största hast.
Constance måste bita ihop tänderna för att ej skrika, när hennes svärmor häftigt nöp henne i det fina skinnet.
Hall pekade på vagnen, som for längs kejsareterrassen nerför vägen.
– Nu far den lede bort med John Hall, sade hon med sin djupa, graflika röst.
När det käraste gick.