Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tom Millner var Fairbrooks första krögare, och han kom dit samtidigt med de första jernvägsarbetarne, då Fairbrook endast låg i sin linda.
Han kom dit på sina egna ben och med en kagge bränvin på ryggen i en blångarnspåse.
Då var Tom nyss fyld tjugutre år.
Till den dagen hade han endast varit stalldräng på en krog, men han hade »geni».
Sin utskänkningslokal hade han i en af de sämsta stugorna, som han fick hyra för nästan ingenting, men den stugan blef eftersökt som den elegantaste salong; mången blef varm om hjertat bara vid att tänka på den stugan.
Och Fairbrook växte till, tog sig upp från en liten jernvägsstation till en stor och blomstrande köping med handel och näringar.
Tom Millners lokal växte också.
Den var så att säga Fairbrooks hjerta, medelpunkten för dess hela lif; den sög till sig från alla håll som genom ett fint förgrenadt ådernät, och från den strömmade värme och lif åter ut i rika flöden; genom den omsattes allt, reglerades allt.
Den tömdes och fyldes med regelbundna slag, fyldes på eftermiddagen och tömdes på natten, när väktarn tutade tolf.
När Fairbrook vuxit till köping, hade Toms hus vuxit till ett ståtligt hotell.
Allting hade hållit jemna steg, och Tom Millner var nu Fairbrooks rikaste man.
Men ingen missunnade honom det.
Så långt en Fairbrookspojke kunde minnas tillbaka, hade hans ifrigaste åtrå varit att hinna den ålder, då han kunde anses värdig att träda in öfver pappa Millners tröskel.
Det sjuttonde året var det vanligaste för rikt folks söner.
De fattiges kunde få vänta mycket längre, ja ända tills de af egen arbetsförtjenst kunde lägga af till en halfva öl.
Men en högtidsstund var det dock för alla att första gången stiga inom dessa massiva dörrar och gå fram till den långa disken för att göra sin reqvisition.
Och alla hade denna nervöst bekymmerslösa min, som ville inbilla folk att de gjort detta hundra gånger förut.
Och alla rönte de samma vänliga emottagande af detta stora, varma hjerta.
På detta sätt var det Tom Millner blifvit ett slags patriark i Fairbrook, älskad af alla utom af de gifta qvinnorna.
Kanhända hans egen dock var ett undantag, ty han var en god make och en god far.
Hvar gång han var full – och det var han en gång på för- och en gång på eftermiddagen – svor han på att hans fru var den finaste frun i hela Fairbrook och att han sjelf dragit upp henne från simpel värdshuspiga; och hvad barnen beträffar, kunde han aldrig se dem utan att af gammal vana sticka handen i högra byxfickan, der slantarne lågo.
Tom var en vänsäll man, som gerna bjöd – åtminstone de första glasen.
Han var också afhållen som få.
Mången hustru hade för hans skull fält tårar som af den bittraste svartsjuka, ty med en slug liten blinkning af sitt ena öga kunde han förmå mycket mer än hon med alla sina böner.
Tom Millner var tryggare i sin ställning än någon monark på jorden.
Men hur afhållen han var, hade han dock sina afundsmän.
Och många af dessa skrattade skadegladt, när goodtemplarismen började taga fart i Fairbrook.
Nu skulle Tom Millner få se!
Men han kände den menskliga naturen och skrattade igen, – visste nog att han skulle få skratta till sist; hade inga bekymmer för den saken.
Derför kunde han stå på sin trappa och se goodtemplarnes utfärder så godmodigt som om han stått och sett på stimmet i en fisksump.
De kunde gerna gå der och roa sig så länge, nog visste han hvar han hade dem ändå.
Och när han en gång i liqvid för ett qvarter bränvin fick ett goodtemplarmärke i stället för sin betalning, blef han visst icke ond öfver bedrägeriet, gjorde icke ens anmärkning deröfver, utan gick endast in och visade den runda lilla tingesten för sina stamgäster, som gladdes med honom öfver denna penning.
Tom Millner var stolt öfver den som om den varit en medalj.
Den var mer än det; den var ett bevis på att han hade rätt: han hade ju sagt dem hela tiden att det der ofoget icke skulle räcka länge.
Han kände menniskonaturen.
Aldrig sattes ett större företag i gång i Fairbrook, utan att Tom Millner skulle vara med, ty hos honom lågo kapitalerna.
Hjelpsam var han, och i både glädje och bedröfvelse hade han ett deltagandets ord för sina vänner, jemte ett glas och en cigarr.
Och alltid gingo de gladare hem än de kommit dit.
Ja, det var ett välsignadt hus, Tom Millners.
Endast de gifta qvinnorna kunde icke inse det: de förbannade det alla.
Tom Millner var icke anstucken af moderna idéer om jemlikhet och dylikt.
Det skulle vara ordning i allt, hvar och en skulle till den plats dit han hörde.
Hans etablissement var inrättadt efter dessa principer.
Näst intill stallet fans det en loge-liknande krogstuga, der finkelsupar såldes glasvis.
Dit kommo fiskare och forbönder af fattigaste sorten, kringstrykare och tiggare, som kunde få byta sig till en sup för det hopbettlade brödet, dit kom positivspelaren med sin brunstekta käring, dit kommo hästskojare och tattarfölje, som inte kunde vara bland hederligt folk, och när de icke längre kunde hänga qvar på träbänkarne derinne, fans det alltid i stallet två stora, tomma bås, med tillräckligt halm att lägga dem i.
Så fans der den stora lokalen i nedre våningen, der Tom nästan alltid höll till, och der hans fru – han sade aldrig min hustru – stod bakom disken med händerna på höfterna och guldringar på fingrarne, – riktiga guldringar, med diamanter som voro äkta.
Här, vid småbord längs fönstren, eller innanför i sidorummen, sutto byns borgare och pokulerade vid toddy och punsch.
Toddyn var ställets specialitet.
Här dryftades dagens on dit’s, här uppgjordes affärer och druckos »lik-köp», här öfverräknades rösterna till blifvande sockenstämmor, hit kommo alla nyheter, här lästes alla tidningar, här stred man för sin politiska öfvertygelse; här bombarderade man hvarandra med argument, eller i nödfall med toddyglasen.
Mat kom sällan i fråga.
Mat hade man hemma.
Hvad f-n skulle man med mat!
Nej, skulle man ha det fick man gå en trappa upp.
Der fans matsal, festivitetsvåning och gästrum.
Här var det mera omvexling, – icke gifna stamkunder, som hade egna platser och som kände ställets vanor lika väl som sina egna fickor.
Här var det fullt hus ibland, och ibland var det tomt.
Hit kunde ortens godsegare komma för att taga sig ett champagnerus, ja det hände till och med en gång att tvenne emanciperade fruar följde med sina män dit upp för att supera, till stor fasa för Fairbrooks ärbara matronor, som hellre skulle låtit steka sig lefvande än att gå och sätta sig på ett värdshus.
Dit kommo hela klungor af rika bondsöner, åtföljda af sina utkorade, som skulle bjudas på vin.
Marknadsdagar kunde deras glada stoj höras ända ut på gatan.
Vidare var det här alla handelsresande hade sitt tillhåll, när de som gräshoppor hemsökte landet; här visade de sina varor för små köplystna bodfröknar och eldade under deras affärshåg med Tom Millners finaste drufva.
Hit samlades slutligen alla de äkta män, som strejkat med anledning af att hushållspenningarne icke ville räcka, eller att skurningen var för ihållande, eller den äktenskapliga konversationen tog ledsamma vändningar.
Refrängen i deras mest ljungande upprorstal var alltid denna:
»då äter jag min qvällsmat på hotellet».
Det var en spik som drog, det.
Och hjelpte inte det, så hjelpte ingenting.
I alla händelser hade man ju en god supé samt medvetandet om att ha visat sig som herre i sitt hus.
Det fans hvarje afton en fyra, fem herrar, som superade der, hvilket bevisade att den manliga upprorsandan måste vara särdeles stark i Fairbrook.
Men nu var det – som sagdt – slut med Tom Millner.
Den sista tiden han lefde var han alldeles förvänd.
Han satt i en vrå, skelade med ögonen förbi sin nässpets och ned på sin framsträckta tunga.
Det hade fallit ned hår på den, sade han, och han skulle plocka af dem.
Han hade icke tid att tala med någon annat än ytterst knapphändigt.
Ett ord framstött då och då, medan han såg upp med sina rödådriga ögon, på en gång allvarligt och förströdt, som om det varit honom ytterst olägligt att bli störd i hvad han förehade.
Och så härfvade han igen.
Han drog fram långa hår – som det såg ut – han såg på dem, han höll dem mot dagsljuset och mätte deras längd, han följde dem med ögonen, när de sjönko till golfvet, och han gjorde det så illusoriskt att en betraktare verkligen kunde frestas att tro på dessa hårs tillvaro.
Han grinade så illa, han drog sitt ansigte tillbaka med sådana ryck af obehag, att man kunnat svära på att han verkligen kände kittlingen af dessa hår på sin framsträckta tunga.
När han ändtligen efter några dagar blef håren qvitt, började han gå omkring på golfvet och plocka upp synålar.
Han böjde sin tjocka lekamen så att man tyckte ryggen borde brista.
Han nöp efter nålarne med sina stora, trubbiga fingrar, han nöp miste och nöp omigen; han var alldeles outtröttlig, och han skrattade fånigt hvar gång han trodde sig ha fått fatt i en.
Ja, och så slutligen blef det förbi med honom.
Och nu skulle han bäras bort.
Den stora begrafningen skulle ega rum några dagar senare, när man hunnit anordna allt så högtidligt som möjligt.
I dag var det endast hans allra närmaste vänner som gingo med, och endast på det kistan icke skulle färdas ensam.
För resten var der hvarken klockare eller prest med, och ingen klockringning heller.
Allt det der hörde till begrafningsdagen, och då skulle hela Fairbrook hedra Tom Millners minne.
Det var en blåsig vinterdag med smutsig snö och rusk.
Derför hade gubbarne icke klädt sig i höga hattar, utan i pelsar och vintermössor.
Det var bortåt eftermiddagen, som de gåfvo sig åstad, och solen hade just gått ned.
Snön kastade en kall och gråaktig dager öfver allting.
Det var en egendomlig anblick att se denna lilla hop af gamla män tåga framåt vägen efter den långsamt framglidande släden.
De liknade en flock stora, klumpiga djur, hvilka med hängande hufvuden följde efter en död kamrat, som släpades bort.
Sedan kistan satts in i kapellet, återvände den lilla skaran till sorgehuset för att bjudas på någon välfägnad.
Toddy, punsch och cigarrer serverades i ett af de större sidorummen på nedra botten.
Det doftade af varm, fin cognac.
En och annan tände sin cigarr.
Några samtalade, men så lågt som om de varit rädda för sina egna röster, andra sutto tysta, stirrande framför sig med uttryckslösa blickar.
De gamla toddyveteranerna voro bragta ur toddystämningen.
Den rike skräddaren knep gång på gång med ögonlocken för att bli tårarne qvitt.
Pebblestone satt och höll om sitt toddyglas med båda händerna, under det han vaggade fram och tillbaka med öfverkroppen.
Alla dessa ansigten hade någonting gemensamt med hvarandra.
Det var slappheten, pussigheten, den rödblå färgen och de uppsvälda näsorna.
Men till detta hade kommit ännu något mera, hvilket hvar och en sökte dölja, och som gjorde att två och två af dessa blickar icke vågade mötas.
Det var något af en stum, häpen fråga; det var djurets själlösa skräck för döden.
De hade supit på begrafningar, spelat kort på begrafningar, surrat i sorgehus som värmda flugor; ty att andra dogo, hvad rörde det dem!
Men detta var mer än sorgehus och begrafning; en stor, tung hand hade fallit ned midt ibland dem; Tom – sjelfva medelpunkten i deras lag – hade fått »följa med».
Och den handen skulle slå omigen och skulle träffa, det kände de nu.
Tom Millners död var ett varsel för dem alla.
En sådan samling!
Det var Fairbrooks urinnevånare.
För ett tjugutal år sedan voro de alla driftiga affärsmän eller dugliga handtverkare.
Nu voro de fleste af dem kapitalister, som icke längre skötte rörelse, utan togo sig bekymmerslösa gammaldagar efter egen smak.
»Nej min själ», sade gubben Pebblestone slutligen i det han reste sig upp, »nej min själ... det går inte.
Det är som om det sutte en propp i halsen.
Jag får ingenting ner...
Tänka sig detta dödsfall!
Han var inte mer än sextio år, fyra år yngre än jag.
Och vi sågo honom alla i detta rum för jemt en månad sedan, frisk och kry, den roligaste och piggaste bland oss alla», – här snöt sig talaren och det hördes en snyftning borta från en vrå – »men så är det: vi skola alla den vägen vandra; i dag röd, i morgon död...
Fairbrook blir aldrig hvad det varit – aldrig mer!
Ni ska få se och sanna mina ord!
– Om vi inte visste hvad Tom Millner var för en karl, så få vi veta det nu...
Jag kan inte, jag kan inte.
– Han såg på toddyn och skakade sitt stora hufvud. – »Detta är mer än en vanlig begrafning, det är som om man lagt sig sjelf i kista.
Nu går jag hem; ni andra få göra hur ni vill.»
De som suttit reste sig.
Alla kände de liksom gubben Pebblestone, att något gått ur sina fogar, som aldrig mer kunde komma i lag; derför låg det en tyngd öfver deras sinne, derför kunde de samtal som dött af sig sjelfva, icke mer komma i gång.
De togo sina mössor, kastande skygga blickar till hvarandra; den hemliga skrämsel, som smög omkring, vågade ingen ens nämna, den låg och gömde sig i tomma förstämda sinnen.
Och tysta gingo de derifrån.
Tom ännu stått qvar, hade det varit en vanans trygghet öfver allt; de hade känt sig lugna hvad som än hade händt.
Men nu var det som om en fördämning gifvit vika, nu kändes det som om en ny tid skulle bryta in öfver dem och skölja bort både dem och deras – en ny tid, som de icke kunde förstå.
I kupén.
Mjukt låg snötäcket öfver marken, täta flingor dansade ned, och emellanåt drog en hvirfvelvind hän öfver fälten och yrde upp snön.
Tågen gledo tysta in på bangården, från expeditionen telegraferades det lifligt, och brådskande banbetjening ilade fram och åter öfver skenorna.
Man kunde på allas ansigten se att något ovanligt var på färde: det artade sig till snöhinder, och det var julafton.
En ung flicka i elegant vinterdrägt skyndade fram till en af bibanornas tåg.
Hon hade en liten koffert i handen och såg mycket orolig ut.
»Fröken hade bättre af att stanna här i natt», sade konduktören, som redan lagt handen på dörren för att stänga.
»Det är omöjligt, jag är alldeles ensam och känner inte en menniska här.»
Hon sprang upp i waggonen och han slog dörren igen.
I den fyrkantiga, madrasserade kupén, som liknade en miniatyrsalong, satt en ensam herre.
Han reste sig och helsade med ett gladt igenkännande.
Den unga flickan rodnade häftigt, svarade med några betydelselösa fraser på hans lifliga ord, försökte dölja sitt bryderi under en kantig ledighet och drog sig derefter tillbaka till den lilla tomma damkupén, under föregifvande af trötthet.
Det rätta skälet röjdes emellertid allt för väl: hon kände sig illa till mods vid ett så afgjordt på tu man hand och fann en lättnad i att få draga dörren till om sig och sin hjertklappning.
Herrn kastade sig på soffan med förtretad min, tåget hvisslade och kom efter åtskilliga knyckningar i gång.
Klockan var icke mycket öfver fyra, men i den skumma kupén hade man redan måst tända lampan, och vid dess vaggande ljus försjönk den unge mannen i dessa slöa funderingar, som tyckas vara egna för jernvägsresor.
Under hela färden hade han hållit sig glad, men nu hade misshumöret med ens fallit öfver honom.
I förväntningar hade han drömt om denna smidiga, finlemmade lilla varelse, han hade längtat så våldsamt, att snälltåget tyckts honom krypa som en snäcka, och nu när hon var honom så nära, nu var stämningen bortblåst.
Han hade rest från Stockholm med det fasta beslutet, att nu skulle det ske, men han hade icke haft en tanke på frieri eller på formaliteter mellan dem sjelfva.
Byta ringar och dylikt skulle de ju endast göra för andra menniskors skull.
Men inte behöfdes det ord, för att de skulle förstå hvarandra!
Det hade de ju gjort för länge, länge se’n.
– Ja, så hade han tyckt för en timme sedan, och nu – nu var det, som om alla ord i verlden icke skulle räckt till att taga bort det främmande, som kommit emellan dem genom en enda sekund af förkonstling.
Och derinne satt hon med alla sina tankar kretsande i ett enda vildt chaos.
Det enda som rörde sig deröfver var hennes ångest för hvad menniskor skulle säga, om de fingo se, att hon och han hela aftonen rest ensamma i en tom waggon.
Vid hvarje station darrade hon af fruktan, att der skulle finnas någon bekant, ty hon kände, att i hela hennes utseende låg något, som skulle anklaga henne, på kinderna brunno röda flammor, och om hon i detta ögonblick nödgats tala, skulle rösten varit halfqväfd och andfådd.
Stormen hade tilltagit.
Det såg ut, som om tåget arbetade sig fram genom en tjock, hvit rök.
Hennes förtviflan öfver att ha låtit första tåget gå ifrån sig var gränslös.
På morgonen hade det varit riktigt vackert väder, och den snö, som nu hvirflade fram likt ett sandmoln i en öken, hade då legat lätt och jemn öfver slätten.
Hon hörde ånghästen flämta och stampa, det bar in i en mjuk drifva, den blef allt mjukare och mjukare, snöplogen mäktade ej längre sopa undan massorna.
Hennes hjerta bultade i ångest.
Utanför syntes ingenting annat än denna sky af hvirflande fin snö.
Nu backade tåget – en käck signal och så framåt igen!
Med onaturligt uppdrifven andhemtning pustade ångan, det lät nervöst, öfveransträngdt, så mattades dessa andetag och blefvo till långa utdragna suckar.
Det blef tyst – alldeles dödsstilla.
Icke en ryckning mer, icke ett ljud; endast en och annan vindil dref snön med ett knastrande ljud emot rutorna.
Hon blef rädd.
Det här var allvar, det här var värre än allt annat.
Utan betänketid ryckte hon upp dörren.
Hon stod i dess smala öppning, alldeles likblek.
»Insnöade?»
Det var allt, hvad hon kunde få fram.
»Det ser inte bättre ut.»
Den unge mannen slog ned fönstret och ropade an konduktören.
»Vi sitta fast i en snödrifva», svarade denne på tillfrågan.
»Får man komma ut?»
Dörren öppnades, och resenären steg ur för att recognoscera.
Efter en kort stund kom han tillbaka.
»Vi komma icke ur fläcken», sade han, »lokomotivet har kört sönder, en karl skickas gående tillbaka till stationen, derifrån det skall telegraferas till Eslöf efter ett annat lokomotiv.
Vi få troligen sitta här hela natten.
Klockan är sju nu.»
»Hela natten!» upprepade hon med förfäran.
Han bad henne icke vara ledsen, han ville gå att söka rätt på någon bondgård, han skulle försöka att ställa allt på det bästa, bara hon ville låta bli att vara ledsen.
Efter att ha varit borta rätt länge kom han tillbaka.
Han fann henne uppkrupen i ett soffhörn, hatten hade hon lagt upp i nätet, och hon var så blek, att han nästan fruktade, hon skulle svimma.
»Det är mörkt, det blåser ett herrans väder, och snödrifvorna äro så djupa, att man sjunker ned öfver knäna», rapporterade han; »det fins ett hus i närheten, men dit kan ni icke gå, ty snön är för djup, och dessutom sitta några karlar inne i stugan och spela kort.
Ni skulle endast bli skrämd.
Det blir således att stanna qvar i kupén, så göra de andra.
Här är ju lugnt och varmt; ingen nöd går åt oss.»
»Så har man ingen annan råd än att finna sig», sade hon klanglöst.
Hon stödde sina sammanknäppta händer mot sitt ena knä, hållning och ansigtsuttryck angåfvo en stelnad förtviflan, och hon kunde icke ens gråta.
Den, som sett henne så, måste tro henne vara hemfallen åt någon tung, ohjelplig olycka.
Han såg sig om i kupén, det var långt till den andra soffan, och han kände alldeles klart, att han borde sitta midt emot henne och temligen nära.
Han drog derför fram sin koffert, stälde den på ända och satte sig.
»Är det verkligen så farligt, det här?» sade han.
»Det kan väl vara magert nog att fira julafton härute i ödemarken, men det är min tro, att vi kunna göra det ganska drägligt för oss, om vi bara taga sakerna sådana de äro och icke bry oss om hur de borde vara.
Vi kunna med bästa vilja i verlden icke komma härifrån.
Och dermed punktum.»
»Men hvad skola de tänka derhemma?»
Hennes skrämda blick tillade: och hvad skola menniskor säga?
Han förstod.
Men om det fans något i verlden, som han afskydde med hela sin varelse, så var det slentrianen; derför greps han af en smärtsam förbittring vid åsynen af denna ångest, hvilken i hans tycke gälde en obetydlighet.
Han visste, att hon skulle lofva att bli hans hustru, hvilket ögonblick han bad henne derom, och der satt hon förkrossad, tillintetgjord, endast för det hon lemnats på tu man hand med honom utan förkläde.
Han visste att hon hade karakter, han visste att hon icke var tom och ytlig, han visste, att hon hade en sådan liten redlig, modig vilja – i allt som icke rörde detta.
Men hvad hjelpte det, att hon icke hade denna feghet af naturen, utan att den blott inplantats af en pedantisk uppfostran, när denna feghet kunde sprida sig i hennes inre, som en oljefläck sprider sig öfver ett dyrbart tyg!
Detta skelande till andras omdöme, denna sjukliga räddhåga skulle verka förstörande på hela hennes individualitet, den skulle qväfva lyckan i deras samlif, skulle bli det ständiga tvisteämnet; ja, den skulle komma honom att förakta henne, han kände det nu.
Och hur svag var icke denna kärlek, som så motståndslöst kunde låta sig nedtysta af en konvenansfråga!
Tusen små spiror, som förgäfves sökt tränga sig fram emot sol och vår, skulle frysa till döds.
Med vemodig beundran satt han och såg på detta rundlagda lilla ansigte, denna böjliga figur, dessa händer med sina mjuka, slappa rörelser, som kunde göra honom alldeles tokig – de enda händer i verlden han haft lust att kyssa, de enda händer han aldrig kunnat se utan att i aningen känna deras lena smekningar.
Han hade en vidskeplig förnimmelse af att dessa timmar skulle fälla domen öfver hela deras kommande lif.
Och hon hade icke en tanke för annat än det opassande i att vara ensam med honom!
Han böjde sig framåt med ett varmare uttryck i sina ögon:
»Är det då rakt ingenting, att vi efter så lång tid se hvarandra igen, att vi ändtligen kunnat få tala ostördt med hvarandra, ändtligen en gång få vara alldeles ensamma, alldeles fria – – vi två, utan att störas af något utom oss?
Är det rakt ingenting att ha längtat så länge och så våldsamt, och att så ändtligen – – »
Det fans åter någonting i hennes ansigtsuttryck, som afkylde honom med ett inre, aggande obehag.
Hon satt och såg ned.
Han fick en förnimmelse af, att hon satt och väntade på ett formligt frieri – kall och konstlad ännu, i förbidan på ett slags skuldförbindelse af honom.
Så fort han utsagt det bindande ordet, skulle hon vara förändrad, som genom ett trollslag, men icke förr.
Ty hon var för väl uppfostrad att gifva ett ord, en blick, utan full säkerhet.
Åter tyckte han sig se en bild af deras framtida äktenskap.
Hon skulle vara den emottagande, den passiva.
Med lugn – och som sin rättmätiga egendom – skulle hon taga emot hans arbete, hans omtanke, hans varmaste känslor, hans hela sträfvan.
Och hvad skulle hon skänka i utbyte?
Sin ljumma tillgifvenhet, alltid reglerad af »det brukas».
Mellan dem skulle det icke finnas någonting för dem egendomligt, någonting fritt – endast det utslitet hvardagliga.
Han skulle icke uttala det ord hon begärde.
»Anna», sade han afgörande och reste sig, »det gäller att välja mellan det som står utom dig och det som fins i din egen varelse.
Det passar sig inte, att jag stannar här, derför går jag.
Det är ju så du vill ha det?
Fins det ingenting mer du skulle vilja säga innan vi skiljas, än det som nu blifvit sagdt?
Hon höll blicken nedslagen, och rodnaden steg långsamt upp på hennes kinder.
Han hade talat med ett så underligt tonfall, och så fans det detta lilla du, hvilket icke grundade sig på ömsesidig öfverenskommelse.
Hennes pulsar slogo i vildaste fart, medan samtidigt de mest småförsigtiga tankar flögo genom hennes hjerna.
Kunde detta anses som ett frieri?
Komprometterade hon sig, om hon besvarade detta du?
Var det risk att förråda sig?
Han skrattade till, hårdt och bittert.
»Måtte valet vara godt!» sade han, »jag skall byta plats med en qvinlig tredje-klasspassagerare så att ni må kunna påräkna hennes intyg på, att ni icke företagit er någonting opassande.»
Han bugade sig för att gå, och hon kände blodet rusa till hjertat, som om hon skulle qväfvas.
Med blixtlik klarhet stod det för henne, att detta var ett prof, der hon måste stå målet eller falla igenom – att detta var att skiljas, och för alltid.
Vid denna tanke var det, som om verlden fallit i spillror under hennes fötter.
»Birger!»
Hvilken lidelsefull ömhet låg det ej i detta osäkra, dämpade rop!
Han vände sig om borta vid dörren.
Hon hade rest sig, och i hennes vidöppna ögon fans det ett uttryck, som om hon med kropp och själ koncentrerat sig i denna enda blick; allt som legat bundet strömmade honom till mötes i frigjord värme.
Han stod alldeles stilla.