Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men han sökte ej närma sig henne, ty stundom tinnes hos de manhaftigaste män en förtretlig blyghet, som de icke se någon utväg att befria sig ifrån.
Det var dock en ersättning att märka med hvilken förbehållsamhet hon bemötte alla, som täflade om hennes ynnest.
En gång tycktes det honom att hennes ögon mötte hans – men var det så, rönte han icke ens den ringa framgången att se henne rodna öfver den synbara beundran, för hvilken hon utgjorde målet.
”Nej, nej”, tänkte han med en viss obehaglig förtrytelse, ”hon är väl van att bli begapad – sådant tycka qvinnorna om.”
Emellertid fick sällskapet på Erlandsröd, dit farsgubben längesedan begifvit sig i schäskärran, förgäfves vänta på den käraste gästen; och likväl var vännen Boman, som höll kalaset på sitt landtställe, för kaptenen visst icke en annan Kræmer – ”sådan vänskap”, sade han, ”knytes blott en gång i lifvet” – men i alla fall en kär och aktad vän och derjemte en värderad affärsvän: köpmännen och sjökaptenen hade vid flere tillfällen låtit sina kloka hufvuden göra gemensam sak.
Men nu fanns blott en enda sak som upptog kapten Rutger, då han frampå natten sökte hemmet:
Huru i all verlden skulle han bli bekant med egarinnan till de små paljetterade skorna, hvilka under midsommardansen så vackert hade smekt hans ögon?
Lyckligtvis rann det honom innan morgonen i sinnet att apoteket under förmiddagarne var att betrakta som ett slags klubb, der stadens herrar vid besken och ”morsellen” (en lång karamell, fullspäckad med nejlikor) diskuterade om handel och sjöfart, sädes- och bränvinspriser, framför allt om politiken och leveranserna till kronan, som hade stora magasiner straxt invid staden, hvilket allt dock icke uteslöt något småprat om borgmästaren och sista rådstusessionen jemte litet nyhetskram ur stadens hvardagskrönika.
Detta allt väl betänkt, och redan disponerad att slå armar och ben af den rike landtmagnaten Chrisman, ifall han i brådbraske besökte staden, apoteket isynnerhet, klädde sig kaptenen efter högsta modet, med största omsorg han någonsin visat i toilettväg, och gick derefter att inom eget territorium söka den vigtigaste man, som han då erkände, nemligen stadens respektive apotekare, hvilken hade den oskattbara förmånen att vara svåger med midsommarfestens första skönhet ......
Men innan vi se resultatet af denna manöver, skola vi kasta en blick bakom gardinerna i herr apotekarens öfra våning, dit så många spejande ögonkast hade sändts alltsedan den strålande Uddevalla-rosen kommit att fördunkla stadens öfriga rosor.
Systrarna.
I fru apotekerskan Majken Falks sängkammare sutto de båda systrarne midsommardagen på morgonen i förtroligt samspråk med hvarandra.
Den unga frun, en blek och fin qvinna, hade nyss söft och lagt till hvila sin förstfödde; och medan hennes fot sakta trampade vaggan, krusade hennes händer ett fräs, bestämdt att på aftonen pryda hennes drägt.
”Nå, Margreta, har du ej det ringaste att bestyra för dig?
Naturligtvis blir den här pikenicken på Starön ingenting mot aftonen i går, men i alla fall så ...”
”Mitt är redan i ordning – du vet att jag har så litet att göra med.”
”Tyvärr – men jag vet lika väl att många, som ha tio gånger dina resurser, icke kläda sig en fjerdedel så bra som du.
Du har den bästa smak ... ack, ja, du har allting du: helsa” – den unga frun suckade – ”skönhet” ... åter en suck ...
”och allas dyrkan; till och med ... ja, till och med min man har ögon för dig” ... här blef sucken så djup, att kammarduks-remsan, hvars ena ända blifvit kastad öfver halsen, höjdes liksom på en förrädisk våg.
”Kära Majken, jag tycker ofta att du har ett narraktigt tal för dig.
Har jag väl nånsin uppmuntrat någon?”
”Bevars, ingen ...
Men var nu ej längre så förbehållsam, snälla Margreta, utan låt mig veta om ej någon särskilt – du vet hvad det ordet betyder – i går afton gaf akt på dig?”
”Sådana frågor, Majken, äro mig alls icke i sinnet.
Hvarföre vill du ständigt forska efter det, som jag icke skyndar att hvarken söka, eller hitta, och hvarföre skulle just någon i går ...”
”Ja, den frågan anstår dig, Margreta, då just Falken, min egen man, påstod att du skulle bli den vackraste i hela ringen ...
Nånå, jag har väl dansat ut jag – sjuklig och ledsam, är jag aldrig ny ...
Men lika godt om mig!
Dig älskar jag så innerligt, Margreta, att du väl bör löna mig med något litet förtroende.”
”Nå, om jag skall tillstå sanningen ...”
”Ack, herre gud, så roligt ...
Det var något ändå – skynda dig att tala och lägg bort de der blygsamma afbrotten.
Du vet att jag, som varit gift år och dag, begriper en hel hop.”
”Det må du göra, men om jag icke vill begripa, så är väl derom ingenting att säga.
Jag tycker icke om att man betraktar mig liksom jag vore en tafla eller en bild.”
”Och hvem kunde betrakta dig så?
Tyvärr rodnar du icke – då är det ingenting bevändt.
Men säg mig ändå hvem som hade den djerfheten att misshaga stolta mamsell Margreta?”
”Det var en herre, som visst icke länge varit här hemma.
Han lärer ha sålt sin del i det fartyg, som han fört, och tänker lemna landet.
För resten hörde jag icke på hvad flickorna pratade.”
”Bestämdt kapten Rutger.
Jag känner honom ganska väl och är nyfiken att höra hvad du säger om honom.”
”Du inser att jag såg honom ganska lite, men det förekom mig att han hade något mera eget och manhaftigt i sitt utseende än särdeles vackert.”
”Nånå, att börja med går väl det an – och får du honom, har du icke sofvit bort din lycka.”
”Så du talar!
Han lär vara känd som den vildsintaste man, hvilken lefvat vid de här stränderna alltsedan gamla tider.”
”Du har, gudskelof, hört bra nog för att icke ha hört något!” svarade fru Majken Falk leende.
”I alla fall kan du tro mig, att trots det rykte, han i den vägen har om sig, är han den hederligaste man i hela staden, och så respekterad och afhållen är han att hvarenda flicka här skulle niga i backen, om han friade.”
”Men jag är icke härifrån.”
”Kära lilla Margreta, glöm aldrig i lifvet huru väl jag behöfver dig, jag stackare, som är alldeles främmande på orten!
Gifter du dig icke i Strömstad, så kalla föräldrarne snart hem dig, och jag blir förtviflad, ja jag blir riktigt dödssjuk, blott jag tänker derpå.”
”Men, herre gud, Majken, vill du då af bara egennytta fästa mig här?
Det var icke vackert, och det gör mig riktigt ondt, hur gerna jag eljest tjenar dig.”
Den unga frun fick en stark glöd på sin bleka kind.
”Hur har du hjerta, Margreta, att förebrå mig något – så ömtålig som jag är.
Du har en sådan kraft och beslutsamhet att jag känner mig starkare, när du är hos mig; och det är mycket illa att föräldrarne kunna tänka på att jag skulle bli ensam.”
”Men du är ju gift, Majken ...”
”Åh ja, den sanningen känner jag nog till.”
”... med en god och rättskaffens man – glöm ej det, syster!”
”Hvarföre skall du berömma honom, Margreta?
Du vet att jag har många bekymmer i mitt äktenskap ...
Min man skrattar ju åt allting, liksom verlden vore så glad.
Jag är sjuk af naturen, jag är sjuk af apotekslukten, jag är sjuk till humöret, så snart jag är ensam och utan sällskap, och jag är sjuk af allt det prat och buller, som ljuder från nedra våningen, medan jag ofta sitter här uppe och gråter.
Du finner väl då, Margreta, att det är ganska rättvist, om jag önskar att vi två finge bo i samma stad.”
Margreta smålog något retsamt.
”Det är nu visst och sant, Majken, att du har ett sätt att förleda andra till äktenskap, som icke är mycket frestande.
Säkert är det lyckligast för mig att känna de der bekymren endast af andras erfarenhet.”
”Kors, så tokig jag är!” utbrast den gifta systern, förskräckt öfver sin egen oförsigtighet.
”Men du blir då bestämdt aldrig svartsjuk.”
”Hvem vet – allt oförsökt är bäst att ha osvuret.”
”Åtminstone sparar du dig detta onda”, svarade med en viss förtrytelse den unga frun, ”om du gifter dig med gamle rike Chrisman.”
”Det vill jag ej höra ens på skämt ...
Men, min stackars Majken, jag är ledsen att icke längre kunna dölja för dig att jag i förgår hade bref hemifrån och att söta mor säger tiden vara inne att tänka på hemresan.”
”Nu är det jag som ej vill höra mer.
Du kan så godt springa ner i apoteket efter nervdroppar, ifall det blir fråga om ......
Tyst, det är Falken sjelf – låt honom för guds skull icke höra ett ord af hvad vi talat oss systrar emellan ...”
”... och framför allt icke att du för några dagar sedan mellan 10 och 11 på aftonen gjorde den hemlighetsfulla promenaden i närheten af klubben.
Hur lycklig du än var, när du, misstänksamma menniska, fick sigte på honom vid spelbordet, hade du ändå så när mistat andan af förskräckelse, innan vi kommo hem.”
”Jesus, min gud, tig då, Margreta, han är ju ända vid dörren!” – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Herr apotekaren, en man med godt hvardagligt, men särdeles jovialiskt och trefligt utseende, rundt ansigte, runda blå ögon, rund figur och röda polisonger, presenterade sig i samma ögonblick.
”Är ni i ordning, qvinfolk?
En vän vill göra er besök, och som herrn i huset sagt a, så får väl ni ... ”
”... säga b kanske?” inföll Margreta.
”Men vet, svåger, att det ena alldeles icke är en följd af det andra!”
”Tyst, hon, lilla svägerskan, eljest torde jag hitta på att säga någonting, som hennes sedesamma öron kunde bli riktigt sårade af, såsom till exempel att det här besöket vore ärnadt ... nånå, nånå”, tillade han med sitt lugna godmodiga leende, ”det är icke värdt att titta efter dörren.
Här kommer mannen sjelf – han blir en af våra i eftermiddag ...
Stig på, bror Rutger!
Du är mycket välkommen, säga fruntimmerna.”
Kaptenen lät icke säga sig detta mer än en gång, men sedan han tagit ungafrun i handen och bugat sig för hennes syster, blef det ändå just ingenting af med hela den så lyckligt eröfrade ställningen, ty ehuru han bestämdt ville språka med den vackra Margreta, som icke förlorade det minsta vid att ses i sin enkla morgondrägt af hvitt parkum med blå bandrosor, så kom ändå icke ett ord öfver läpparna, som ej var stäldt till apotekerskan.
På detta sätt, medan dessa två talade om väder och vind för eftermiddagens lustfärd, medan apotekaren, stående vid fönstret, trummade på rutan och nickade åt hvarje förbigående och mamsell
Margreta krusade på den behändigt uppsnappade remsan, som systern förut varit sysselsatt med, gick hela qvarten bort.
Då blef på en gång full rörelse.
Lilla barnet vaknade under häftig grät i vaggan, apoteksgossen kom springande med ett angeläget recept, ungafrun blef altererad, apotekaren blef embarasserad, och hvilken älskare kunde under sådana omständigheter ens tänka på att sätta sina aktier på försvarlig fot!
Alltsammans finge stå till – var icke eftermiddagen i behåll?
Men efter hvad som förljöds i sängkammarskonseljen samma natt emellan apotekaren Falk och hans äkta hälft, så hade äfven under lustfärden kurtisen gått upp i rök: endast enstafviga och betydelselösa ord hade blifvit vexlade.
”Jag begriper icke hvad du menade med dina häntydningar?” sade fru Falk till sin man.
”Jag trodde mig i afton ha fått se att de skulle besannas.”
”Karln är kär öfver öronen, min lilla gumma, det är hela hemligheten – eljest är väl han man att icke blinka för sjelfva fan en gång.
Men svägerskan är också ett stycke pepparmynt, som jag icke ville ha haft besvär att fria till.”
”Jaså, du vill kanske påstå att du icke gjorde dig något besvär, när du friade till mig?
En sådan bekännelse är verkligen på ... på ... påkostande att höra!” afslöt hon med rösten i full darrning.
”Aj aj, få vi nu nederbörd på sjelfva midsommarsdagen – ha vi icke haft nog dagg både i gräset och under hemfärden!
Får jag mer öfver mig, blir jag vid kägelbanan i morgon qväll till 1 på natten.”
”Men hvad menade du då – skulle Margreta vara svårare vunnen än jag?”
”Så till vida, min hjertans vän, att du nedlät dig att fatta behag till den, som sökte vinna dig.
Nå, när man mötes på halfva vägen, är halfqväden visa nog att göra en hel bröllopssång af.”
”Hvem vet om icke Margreta tycker bäst om en böjelse, som kan begripas utan både half- och helqväden visa.
Hon lär icke vara känslolös för det intryck, hon så tydligt gjort på en man, som är känd att vara allt annat än fruntimmerskarl.
Hon flyttade två gånger plats under den ena leken, för det han kom för nära – icke hade hon varit besvärad af grannskapet, om det känts fullkomligt likgiltigt.”
”Qvinnoslughet är säker kompass.
Råkar kapten alldeles ur kursen, får du vara hans sjökort ...
Godnatt, mitt barn ...
Måtte ingen själ i staden bli sjuk i natt, så att jag får sofva i fred!”
Och med en stor gäspning afslöt den äkta mannen konseljen.
Den röda silkesduken.
De åtta dagarna voro förflutna, efter hvilka kapten Rutger skulle fara öfver till England, och ännu åtta och åtta dagar dertill, och likväl flyttade sig hvarken resan eller något annat ur fläcken, undantagandes, förstås, den tyranniska kärleken, som icke lemnade honom rast eller ro.
Han hade de två sista veckorna dagligen både träffat och talat med den ståtliga Margreta, men han såg alls intet land på det konstiga farvatten, som han kommit ut i; och beträffande det sjökort, apotekaren en gång nämt, så var det oåtkomligt.
Margreta bevakade alltför väl sin syster att denna skulle ha vågat blanda sig i hvarken sjökort eller andra kort.
Hon sade endast: ”Majken, om jag blir ledsen för något, så ...” och Majken var som ett mjukt vax i hennes hand.
Emellertid hade den förste friaren totalt försvunnit, sedan han fått höra namnet på den nye brudsökaren; och apotekaren svor, skrattande, på att han skulle ha sina tre tunnor råg af någon annan.
Ändtligen var månaden full sedan den märkvärdiga midsommardansen.
Då sade en afton gamle far, som hittills tegat och ej låtsat märka något: ”När går du ombord, son?”
Kaptenen ryckte till.
”Fråga mig tre dagar härefter, så skall far få svar!”
Hans öde skulle bestämmas innan dessa tre dagars utgång – det var kaptenens ultimatum.
Fria eller icke fria!
Men då icke fria betydde ett mörker för hela lifvet, blef frieriet oundvikligt.
Då han hunnit till detta afgörande, utgjorde målet för nästa fråga hvilkendera af de tre dagarne skulle väljas.
Torsdagen var en Tycho-Brahe-dag, ej egnad att afsluta vigtiga handlingar.
Fredagen kunde än mindre duga för kärlekssaker: den hade sin hemskhet efter afskedet från Kræmer ... en dag, som sjömän dessutom aldrig riktigt godkänna att vara lik de öfriga i veckan.
Återstod endast lördagen, hvarom ej var annat att iakttaga än att den var torgdag och postdag – så mycket bättre: det var då dubbelt göromål på apoteket, så att man kunde bli mera ostörd deruppe ...
Alltså lördagen.
Väl betänkt, gjorde dock kaptenen, hos hvilken vidskepelsen utvecklat sig till ett verkligt karaktersdrag, följande förord med sig sjelf.
Om första möte han fick, då han kom ut, vore en gammal käring, skulle han uppskjuta sitt förehafvande till nästa höst.
Om han deremot mötte en hund, då ville han oförskräckt gå fram och uträtta ärendet.
Utstyrd såsom sig vederborde för en man stadd på giljarefärd, öppnade han vid 11-tiden sin dörr och tittade försigtigt och med stark hjertklappning utåt gatan, men ingenting syntes till, utom några fredligt sinnade höns och en liten gosse, hvilken sträfvade sin verld fram med en vattenkruka i ena handen och en bundt stickor från grannens byggnadsvirke i den andra.
En irrande gris spatserade väl också härs och tvärs öfver rännstenen, men detta allt var föremål utan betydelse i dagens tilltänkta drama.
Med en viss dristighet steg kaptenen öfver tröskeln, börjande sin vigtiga gång – och hvad mötte honom vid första hörnet, då han närmade sig målet, om icke borgmästaren Grundells stora hund, som alldeles rusade på den af glädje strålande friaren och gaf honom alla de karesser, denne för närvarande kunde göra sig hopp om.
Visserligen träffade han sedan i sin väg tre à fyra ganska skarpa gamla qvinnor, men nu kunde han ha mött hela tjoget utan att det oroade honom: deras makt var bruten.
Då han ankommit till apoteket, låtsade vännen Falk ingalunda se att vännen Rutger efter några minuters samspråk styrde kosan till de öfre regionerna.
Apotekaren var deröfver så mycket mer förtjust som han nyss sett sin hustru styra kosan öfver torget för att besöka en sjuk grannfru.
Deruppe fanns ingen annan än lilla svägerskan.
Och lilla svägerskan, som aldrig nu tänkte på ett störande, satt helt oskuldsfull i handkammaren och siktade mjöl med en röd silkesnäsduk vriden om pannan, ett slags turban, som borde skydda håret mot mjölpudret.
”Hvem är det?” ljöd hennes ungdomligt klara röst, då hon hörde någon gå i salen.
Men då intet svar följde, sprang hon ut och stannade helt häpen vid åsynen af kaptenen, svartklädd med hvitt krås i bröstet ...
Detta var första gången de träffades ensamma.
Trots det goda möte han haft, kunde friaren, då målet nu var så nära, icke värja sig för en stark tryckning öfver bröstet, men den försvann med underbar hastighet, då han fick se den röda silkesduken, som han sjelf för några dagar sedan glömt qvar, nu ha erhållit en så afundsvärd plats.
Ja, han kände sig af denna oväntade framgång så lyftad, att han helt modigt steg fram och uttryckte sin förhoppning att mamsell Margreta icke skulle taga hans besök alltför ogunstigt.
”Falken är dernere och Majken utgången” ....
Den unga damen ärnade helt behändigt afsluta saken härmed och smyga sig ut.
”Mamsell Margreta, jag har icke ärnat att söka hvarken Falken eller hans hustru i dag.
Jag ärnade ...
Nej, fly för all del icke – jag skall ej vara vidlyftig.”
”Men herr kapten ser ju hvad göromål jag har!
Icke är det möjligt att jag kan bli qvar – jag kan det verkligen icke: jag är ju alldeles hvit.”
Hon kunde mera sanningsenligt ha sagt ”alldeles röd”, ty nu hade rodnaden hittat väg till hennes ansigte och brände från halsen till pannfästet, der den knappt kunde skiljas från den röda duken.
”Om mamsell Margreta går, så har jag fått hela det svar, jag behöfver.
Men gör icke det – bättre stund kommer ej igen ...
Får jag säga ett par ord?” tillade han med kort och upprörd röst; och då ingen vägran afhördes, fortsatte han: ”Länge, mycket länge har denna gamla strand legat mig tungt på sinnet.
Jag har stridt hit och dit, men slutligen var beslutet stadgadt att bli medborgare i ett annat land, och jag var nästan fullkomligt klar till utfarten, när midsommaraftonen inträdde.
Då” – han höll upp några ögonblick – ”skakades jag först in i själen af min gamle fars ord.
Gubben talar icke ofta, men när han gör det, är det sådant som en son med vördnad kan höra på.
Han förebrådde mig att jag ville vända min håg från de böljor, som utkastat mig i verlden, och från den gamla nu strandade skutan, som skyddade mig, då jag icke kunde skydda mig sjelf.
’Blif qvar’, sade han, ’och gift dig!’
Tänkande på dessa ord, gick jag utåt torget, och der skakades jag in i hjertat af en syn, som sedan alltid följt mig.
För hvarje dag funderade jag allt mer och mer på fars ord – och nu frågar jag helt enkelt mamsell Margreta:
Skall jag resa eller skall jag stanna qvar och bygga mig ett bo vid samma bugt, der ungen först flög ur boet?
I början hade Margreta tum för tum flyttat sig mot dörren.
Men då hon märkte huru under talets värma friaren tum för tum flyttade sig efter, tills han lyckats inringa henne mellan kakelugnen och länstolen, gjorde hon ej flera försök, utan lät hela sitt sinne fänglas af de enkla och öppna orden.
”Herr kapten, detta är hedrande tänkesätt, och de hedra den, som hör dem.
Men det är verkligen så, att många ord nått mina öron, som ...”
”... som kanske icke varit gynnande för mig?” inföll kaptenen.
”Jag är en rättfram man, med ett hetsigt lynne, det medger jag, men derjemte alltför vek i en del ting; och jag tror icke att jag misstager mig i den saken, att den qvinna, som värderar mig nog för att bli min följeslagerska, icke får skäl att ångra sitt förtroende.
I kärlek som i vänskap har jag ett trofast hjerta.”
”Dessutom, herr kapten, är jag mycket ung, säkert för ung, och jag har alltid haft fruktan för ett stormigt hemlif.”
”Men tro då icke allt – eller rättare: tro hvad som helst, utom det att jag kunde bereda en enda stunds sorg åt den, som jag känner skall bli mig dyrbarare än mitt eget hjertblod ...
Och gif nu ja-ordet eller minsta ord, som kan tydas till godt!”
”På egen hand, herr kapten, hvarken vill eller kan jag afgöra något, men tala med mina slägtingar och skrif till mina föräldrar!
Hvad de säga vill jag rätta mig efter, ty herr kaptenens ord har lugnat mig och låtit mig se saken från en bättre sida än jag först tyckte att den hade.”
Hvad begärde, hvad kunde han väl mera begära?
Rådslag och bref vexlades, och slutet af alltsammans blef att kaptenen, i stället att lemna landet, lade grundstenen till ett eget hus – och den 4 januari 1782 stod i Uddevalla det bröllop, som förenade kapten Rutger Smith med Margreta Stiegler, af hvilket äktenskap den dotter, som upptecknat närvarande lilla skizz, utgjorde fjortonde och sista barnet.
En blick i stadens krönika.
Sverges märkligare orter finnas måhända ej många, omkring hvilka djupare, sorgligare och vigtigare minnen knyta sig, än omkring den lilla gränsstaden Strömstad med dess närmare och fjärmare nejder.
Grannskapet till Sverge, då Bohuslän var norskt, och grannskapet till Norge, när det var svenskt, har från urminnes tid, innan några häfder ännu blifvit ordnade, gjort denna provins till ett olyckligt tvedrägtsäpple, steckt vid elden än på ena, än på andra sidan.
Men ingen del af äpplet har lidit svårare medfart än den, på hvilken Strömstad egde anspråk, alltsedan dag gick upp öfver dess tillvaro.
Ständigt nedtrampad af allt slags godtycke, liggande som en tröskel i vägen från både sjö- och landtsidan för både vän och fiende, har staden hemsökts af krig, eld, hunger, rysliga farsoter och allt möjligt inbördes elände.
Enda bundsförvandt, som alltid qvarstått huld och trogen, är hafvet, som från vestra sidan begränsar dess stränder.
Det är väl sant att under hårda höst- och vinterstormar så vilda och högresta vattenmassor vältrat sig uppåt sandreflarna, att de lätteligen tyckts kunna sopa med sig i djupet alla dessa små byggnader, som brakande darrade vid stormens påpressning, men nej – de stackars husen hade ingenting att frukta af gamla Skagerak, med hvilket längesedan ett ödmjukt förbund blifvit ingånget.
Sägnerna om denna del af Viken och dess inbyggare draga sig in i mörka hednanatten, långt tillbaka före den tid, då Bohuslän som ett eget smårike styrdes af Alfernas ätt, från hvilken utan tvifvel ännu benämningen svartalfer och ljusalfer qvarlefva.
Tyvärr hafva de dock måst afkläda sig den menskliga hamnen för att i egenskap af sagoväsenden kringsväfva sina efterkomlingar, och de hemliga och farliga krafter, som tilldelas dem, ömsom goda och onda, bidraga till den mystiska gloria, som mer än allt annat försäkrar dem om odödlighet.
Men icke nog med dessa Vikens anor: fornforskaren, som lemnar oss nyckeln till stenskrifterna, förtäljer att de hällkisterör, hvarpå bergspetsarne kring dess öar och holmar hafva en sådan rikedom, äro ett trovärdigt intyg att sjelfva bronsfolket här haft sin tillvaro.
Längre fram i tiden förnimmas vikingarne och småkonungarne, som icke blott i bergväggarne inristat sina egna bedrifter, sina inbördes strider och striderna med de besökande skottarna, utan genom härtåg och stora dater gjort Viken både fruktansvärd, berömd och besjungen af såväl främmande barder som barderna vid de egna småhofven.
Men då sällan någon glans utbreder sig utan att åtföljas af vissa fläckar, så fläckade sjöröfveriet de ståtliga vikingatiderna, och det var troligen den skräck, ryktena härom satte i mera fredligt sinnade stammar, som gjorde att skärgården – enligt ”historisk sägen” – låg öde till medlet af 1300-talet, då den skulle hafva blifvit bebyggd af konung Hakon Hakonsson.
Måhända kunde denna strändernas öde tomhet äfven tillskrifvas den stora ”mannadöden,” såsom det ännu på folkets språk heter om digerdöden, hvilken, inkommen genom sjöfarande, utödde norden och särskilt grasserade så kring kusterna i Bohuslän att, efter hvad de gamle och sagan förmena, i en viss trakt blott en yngling och en flicka blefvo qvar för att gifva nya inbyggare åt Viken.
När första fiskarkojorna restes på de klippor, der Strömstad sedan uppväxte, är ovisst: det säges att de stått der ”från ålder”, ett uttryck, som tillåter den största möjliga utsträckning.