Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är till större delen förekommen af Hr Fåhraeus, som så innehållsrikt yttrat sig i delta ämne, men något, som han glömde, då han nämnde, att landthandlande betala sina attributer, var, att de vanligen taga sina varor på kredit, och tära icke undgå att derpå få betala ränta, och derföre är det besynnerligt, att släderne vilja ålägga dem någon conlingent.
En utsträckt landthandel kan medföra ganska goda följder för landet, emedan derigenom v en ordentlig spannemälshandel kan åstadkommas.
Vi hafva i vårt land ganska få kommunikationer, och dessutom ganska svåra, och det mäste då för landtmannen vara en fördel, om han (ill desse landthandlande kan afyttra sin spanneraål och bränvin.
Denne kunde dä lemna dem förskotter och blifva en slags förlagsman, hvarigenom en ordnad spanmålshandel så småningom upkomme.
Jag har visserligen mycket att tillägga, men vill icke längre uptaga tiden, utan förnyar endast min anhållan om bifall.
Man har sagt, alt jag icke bort fästa mig vid denna punkt i betänk., hvilken angår bruksägares handelsrättighet, men jag anhåller att Ståndet ville egna sin upmärksamhet derå, huruledes man i händelse landthandel tillätes desse, för hvilka denna rörelse icke är hufvudsak, då kan inskränka henne för andra, för hvilka hon är det.
Just delta är orsaken, hvarföre jag afslyrker ifrågavande punkt.
Man har talat om den stora lättnad, som beredes allmogen genom tillgång hos landthandlare på alla möjliga varor.
Denna förmenta fördel är snarare farlig, emedan jag önskar man mätte umbära den mängd af konstlade förnödenheter, förutan hvilka man tillförene då man icke hade frestelsen för ögonen, funnit sig rätt väl.
Det förhåller sig med tillgången å dem, som med lättheten att få bränvin.
Den, som icke bor krogen nära, kan icke skicka dit hustru eller Den 29 Mars f. ni.
199 barn hvarje limma på dagen för all hämla drycken.
Den från krogen mera aflägse boende kommer just derföre att till egen fromma flere dagar i veckan gå nykier.
Sådana försakelser kunna med den nu rådande menniskokärleken icke förlikas.
Dagligen och stundligen håller man supen under drinkarens näsa, på det han må kunna tillfredsställa sitt njutningsbegär.
Man säger, alt grundsatserna i fråga om näringsfriheten icke böra omvexlas.
Härpå hade man bort länka år 1846, då de nya näringsförfattningarne ulfärdades.
Nu återstår endast alt, såsom det heter, stämma i bäcken, innan skadan af de nya grundsatserna varder större, än hon redan är.
Det har blifvit sagdt, att Ekon.Utsk:s nästföljande betänk. n:o 62, skall förekomma den öfverdrift i näringsfriheten, hvilken Utsk. velat hindra.
Enl. min åsigt förhåller sig med nämnda betänk. och det vi nu förehafva till pröfning så, alt den ena stjernan öfvergår den andra i klarhet.
Liberalismen öfverträffas af socialismen.
Samma förhållande synes mig äfven vara med dessa båda betänk.-n.
Man har framkastat frågan: huru skall oloflig handel på landet kunna förhindras, då samma polisupsigt som i städerna saknas?
Jo, det är vida lättare att hindra honom, om all landthandel förbjudes, men tillåtes den, så kan man icke såsom i städerna, vid inträffande öfverträdelse!', genast skicka efter Fiskalen, emedan Länsmannen, hvilken på landet har motsvarande polisbestyr, är aflägse boende, och på de flesta ställen icke ens inom socknen.
Har man en gång raedgifvit landthandel idkande, så blir tillsynen att han blott lofligen utöfvas nästan omöjlig.
Jo, Ulsk:s hänvisning lill vederböra upsigt, det oloflig handel icke bedrifves, är ungefärligen detsamma, som att tala med den blinde om färgen.
Man har yttrat, att genom landthandel beredes-jordbrukaren tillfälle ali afsätta sina varor.
Handel med dem eller försäljning af spanmål, kött och fläsk, m. m. har länge varit tillåten, men ännu torde ingen hafva lyckats att af den lill landthandlare försälja något betydligare belopp.
Hvem som vidare gör försök dermed, får otvifvelaktigt erfara sanningen häraf.
Såsom skäl för landthandelns bibehållande har blifvit anfördt, att han vore ett försfirjningsmedel.
Det torde sällan inträffa, att landtbom- sysselsätta sig med denna näring, utan det är stadsboer, hvilka flytta ut på landel, för att der bedrifva handel.
Vida bättre vore, om desse, hvilka sakna sysselsättning, utvandrade till Amerika eller annorstädes, innan de blifvit fatiighjon här hemma eller förderfvat andra, än att deras utvandring sedermera sker.
Hr Fåhrasus, hvilken yttrat sig emot mig med mera hofsamhet än öfrige talare, måhända derföre, att han äger mera sakkännedom, har sagt, att de handlande ökats, sedan de af honom kontrasignerade näringsförfattningarne utkommo.
Det tror jag nog, ty det ligger i sakens natur, att ju större frihet man lemnar, desto flere begagna sig deraf, men del är äfven en sanning, att ju flere de handlande blifva, ju mindre afsättning får en hvar, och ju fattigare varda de.
Följaktligen bör man icke räkna huru 200 Den 29 Ma i s f. m. många handlande man har, nian lillse hurudane de äro.
Den, som är ledamot i Kammar-rätten, förnimmer om icke dagligen, åtminstone någon gång i veckan, de betydliga afkortningar, som i krono-räkenskaperna måste göras af svaga eller afsigkomne handlandes utskylder.
Slutligen har man förmodat, att moraliteten inom landet blifvit förbättrad genom de nya näringsförfattningarne, och alt hon dittills varit af gällande lagar motverkad.
När hos R. o. Ad. fråga förekommer om anslag till fångvården, lärer det nogsamt nplysas, huruvida moraliteten af- eller tilltagit.
Jag fortfar i min anhållan, att
Ståndet ville återremittera denna punkt, emedan, om lian godkännes, jag icke ser, huru R. o. Ad. skall kunna återremittera någon af de öfriga, som likväl erfordra en dylik åtgärd.
Diskussionen har redan tagit den vändning, jag förutsåg blifva en följd af R. o. Adis beslut, alt diskutera hela betänk, i klump.
Jag ernar icke så förfara, ulan håller mig endast till den föredragna punkten.
Hvar och en, som känner förhållandet med våra bruk, och' deras långa afstånd från städerne, måste erkänna nödvändigheten, att den bruken nu tillkommande handelsrättighet bibeliålles.
Jag känner ett bruk, hvars arbetspersonal upgår till 1000 personer.
De kunna icke undvara de varor, hvarmed bruksägaren eger alt tillhandagå sina arbetare, och det är således af högsta vigt, att denna rättighet fortfarande til lerka n nes bruken, och derföre anhåller jag om bifall till punkten.
Hr Adelborg har anfört ett skäl för bibehållandet af landthandeln, som jag anhåller att få besvara.
Ilan har nemi. sagt, all städerne icke lida af landthandeln, emedan köpmännen i städerne, af hvilka landthandlande taga sina varor, betinga sig så dryga priser, att de derigenom godtgöra sig den befarade förlusten af landthandlande.
Om så är, frågar jag, af hvilken skall landlhandlanden taga sitt igen?
Månne icke sådant sker på landtmannens bekostnad?
Det ligger i sakens natur, att ju flere händer en vara måste genomgå, ju dyrare blir hon.
Det är äfven tydligt och klart, att just derigenom, att varan läges på kredit, och den som tager, likaväl måste förtjena, som den, hvilken lemnar henne, hon alltså måste blifva dyrare, än om hon köpes i första hand, och landtmannen, sora köper af landthandlanden, är altså den, som får betala henne dyrast.
Ofverläggningen förklarades härmed fulländad, hvarefter H.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemstäide, om R. o.
Ad. bifölle hvad Utsk. uti 3:dje punkten af ifrågavar. utlåt, tillstyrkt, samt då härvid ropades starka ja, blandade med nej, förklarade det han trott sig finna att ja varit öfvervägande.
Då nu H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., enär tiden långt framskridit och ännu 5 punkter af förevar, utlåt, voro oafgjorde, hemstäide om R. o. Ad. behagade till eftermiddagens plenum upskjuta den återstående pröfningen af detta ärende, anmälde sig och yttrade Den 29 Mars f. m. 201 Hr Bråkenhjelm:
Jag hade föreställt mig, att diskussio nen var slutad, och alt propos. på de öfriga punkterne kunde framställas.
Till följd af den åsigt, jag redan i början af diskussionen öfver 3:e punkten yttrat, har jag vid dess ventilerande endast velat fästa mig vid samma punkt, och derutinnan tillkännagifvit hvad jag anser rättast vara, men ingalunda ansett mig tillsländigt alt följa de exempel, som jag i formelt hänseende ogillar, i alt yttra åsigter, som röra påföljande punkter.
Alltså har jag väntat tills den 4:e punkten blefve ordentligen till pröfning föredragen, förrän jag derom mig yttrade.
Jag är nemi. i fråga om sislberörde punkt beredd på att delgifva det höglofl.
Ståndet eli längre anförande, hvilket jag likväl, enär det naturligtvis är mera upmuntrande alt tala lill ett ankommande, än lill ett aflågande auditorium — heldre skulle önska få afgifva i eftermiddagens plenum.
Har 11. o. Ad. tålamod att höra mig nu straxt, så välan, jag finnes på min post; skulle eftermiddagen anses tjenligare för 4:de punktens behandling, desto bättre i min tanke.
Vördsammast har jag ansett mig böra omnämna detta med förklarande, att om R. o.
Ad. önskar nu fortsätta plenum, jag om den nästföljande punkten är redebogen alt yttra mig genast.
Del kan väl hända att Ståndet bifaller della betänk, på sätt som skedt med den föreg:de punkten; men är det väl skäl, då en ledamot förklarat sig, hafva eli längre anförande i ämnet att föredraga, att vid den långt framskridna timman här qvarvara för att detsamma åhöra, och månne det icke är bäst, att upskjuta med föredragningen på sätt Hr Frih. o. Landtm, föreslagit.
Uppå härefter framstäld förnyad propos. beslöts att med pröfningen af återstående delen af förevar, utlåt, skulle anstå till eftermiddagens plenum; hvarpå II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ 4 e. m.
Justerades 2 prot.utdr. för denna dag f. m., samt pleni-prot:n för d. 8 dennes f. och e. m. 202 Den 29 Mars e. m.
Hrr Elektorers lista vid val af en ledamot i BanUoUtsk. efter N:o-2114, Hr Nordensvan, Otto, hvilken, invald i nämnde Utsk. under 14 dagar från d. 24 Mars för n:o 1196, Hr Bäärnhjelm, Fullm.
Frih. Fleetwood, Carl Gustaf, samma plats sig afsagt, och befanns dertill hafva blifvit utsedd:
N:o 1675, Hr Adlerbjelke, Fullm.
Hr Bogeman, Joban Ludvig.
Fortsattes pröfningen af Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 22 och 26 dennes på bordet lagda utlåt, n-.o 61, i anledu. af väckte förslag om inskränkning i den genom Kongl. Förordn. d. 22 Dec. 1846, beviljade frihet att ä landet idka handel m. m.
Härvid förekom: 4:de punkten, ang:de väckt förslag dels om rättighet för Sockne-nämnd, att öfver ansökningar om handelsrättighet å landet få sig yttra, samt dels om föreskrift, alt de ansökningar, hvilka Sockne-nämnd enhälligt afstyrker, malle af K.
Befhde afslås.
Att tankarna rör. landthandelns skadlighet eller gagnelighet äro delade, det hade R. o. Ad. redan denna f. m. ymniga tillfällen att erfara.
Sådant är också naturligt, då denna fråga berör några af statsekonomiens vig tigaste beståndsdelar, och ytterligare, enär erfarenheten i frågan om landthandelns införande i riket, är serdeles obetydlig, i thy att denna landthandel först för några år sedan inom riket tilläts.
Jag anhåller alt få inför R. o. Ad. updraga en liten historik öfver frågans behandling från och med nästl. riksdag.
Vid densamma föreslogs af en min hedervärde landsman och vän, Riksdagsfullmägtigen Jonas Christofferson från Wermlands län, några correcliver mot de olägenheter, som landthandeln enl. hans förmenande icke underlät att medföra.
Hans motion i ämnet var mycket sträng.
Han yttrade nemi. dervid: ”alt han insåg det olämpliga deri, alt åt K.
Befhde blifvit öfverlemnad beslutande rätten, i frågor om handels-rältighets meddelande å landet, utan alt den församling, som spekulanten behagar välja för sina industriföretag, eger den ringaste rättighet att motverka eiler förhindra emottagande! af en sådan gäst hos sig, om han än vore aldrig så öfverflödig för kommunen, ja till och med skadlig för densamma.
Den vinst, en dylik handlande, till en början åtminstone skördar, frammanar snart hos flera den lätt väckta vinningslystnaden, hvarigenom med liden måhända hvarje by, som är af någon betydenhet, skall blifva försedd med dylika etablissementer, då församlingen icke har någon utväg att sådant förhindra.
Dessa handlande skola blifva ännu mer besvärliga och skadliga än den gamla, så ofta öfverklagade gårdfarihandel, den var åtminstone ambulatorisk, de blifvande köpmännen komma deremot att vara fasta, Den 29 Mars e. m. 203 ja framt de af sig sjelfva kunna bestå.
Följden blifver, att de komma alt utarma landet genom sina lyxartiklar, hvilka förut hos allmogen varit mindre kända, men blifva genom vanan och det allmänna bruket olyckligtvis ett behof.”
Och har motionären tillika fästat upmärksamheten å det förhållande att, då vi lyckligtvis äga allvarsamma lagar emot missbruk af bränvinsförsäljning, finnas andra spirituösa drycker, hvilka enl. motionärens tanka äro mångdubbelt skadligare än bränvinet, emedan de föra lill samma mål, nemi. rus, och kosta många gånger mera, emot hvilkas allmännare spridande jemväl vore nödigt att sätta någon gräns; i betraktande hvaraf och det då dertill komme, att församlingarne, enl. fattigvårdslagen, måste ovillkorligen besörja fattigvård för alla deras innevånare, utan afseende, huruvida dessa varit nytlige eller skadliga för samhället, motionären ansett sig äga fullt skäl att föreslå den ändring uti ifrågavar. §, ”alt det må bero antingen på socknenämnden eller i sockenstämma afgöras, om någon dylik handel, som den förutnämnda, får inom samma socken anläggas eller ej, och följaktligen afgöras, huruvida de redan anlagda må tillåtas fortsätta eller icke.”
Uti denna motion instämde åtskilige riksdagsmän, och det synes således gifvet att den belåtenhet, som från vissa håll förmenas äga rum, i följd af landlhandelns införande, åtminstone icke är på alla ställen rådande.
I anledn. af denne motion kom Ekon.Utsk. i dess betänk. n:o 97, till det resultat: ”att Utsk. väl icke kunde instämma med motionären deri, att sockenstämma eller sockennämnd skulle kunna till kraft och verkan, uphäfva redan gifna resolutioner å handelsrättighet å landet”, men deremot ansåg Utsk. lika med motionären, ”billigt, att kommunerna äga beslutanderätt i frågor om nya handelsbodars anläggande å landet, så att tillstånd dertill icke må af K.
Befhde meddelas, förrän kommunen haft tillfälle alt yttra sig så väl öfver gagneligheten af handelsrättighetens medgifvande, som öfver sökandens frejd; hvadan Utsk. tillstyrkte alt R.
M. i underd. ville anhålla, att uti 25 § Handels-ordn. stadgas mätte, det K.
Befhde icke må ega att meddela tillstånd till handelsbods anläggande å landet, innan den församling, inom hvilken handelsboden är ämnad att anläggas, öfver ansökningen derom hörd, dertill på sockenstämma lemnat sitt bifall.” Om Ständerna hade gått in på en sådan åsigt, och K. M. dertill gifvit
Sitt nåd. bifall, då tror jag, att man hade kommit till ett klart resultat i saken, så till vida ålminslone, alt i de orter, som äro långt aflägsna, och der kommunikationerna äro besvärliga, samt så vida den sökande tillika ägde god frejd, och åtminstone, efter vanlig mensklig beräkningsförmåga, något hinder deremot i ortens intresse borde befaras, der skulle väl församlingen icke heller sätta sig emot en sådan inflyttning.
Men på andra orter, och under andra förhållanden, kunde väl hända, att församlingarne sade nej, och då inträffade icke heller de elaka följder, som icke kunna uteblifva, när handelsbod inrättas der den icke behöfde eller borde vara.
Det åberopade betänk, blef äfven af BondeSt. oförändradt bifallet; jag lägger icke ringa vigt 204 uen 29 Mars e. m. pä detta förhållande; men R. o. Ad. återremitterade betänk, efter gjorda anmärkn:r.
Jag påminner mig mycket väl den ganska vidlyftiga diskussion, som här vid berörde tillfälle fördes, och hurusom åtskilliga Landsh:r med all ifver sälte sig emot förslaget, påstående att det skulle medföra en slör inskränkning i deras pröfningsrätt.
Hr von Hohenhausen hade likväl den förmedlande åsigt alt sockenstämma borde få yttra sig öfver huruvida handelsbod inalles finge inom församlingen anläggas eller icke; hvaremot han trodde sockenstämma obehörig alt förneka en person hvad den ville bevilja en annan; emellertid hände sig att Preste- och BorgareStm beslutade, att slutorden: ”öfver ansökningen derom hörd, dertill på sockenstämma lemnat sitt bifall” skulle ändras tilt ”öfver ansökningen derom blifvit hörd.”
Utsk. hemstälde då, i dess betänk. n:o 118, till de öfriga StåndeD, om de icke ville förena sig med hvad Preste- och BorgareSt n sålunda öfverenskomma.
Ständernas beslut blef derefter sådant. som det af Exp.Utsk. i dess sedermera godkända skrifvelseförslag n:o 181 synes, och som var af följande lydelse, rör. Handels-ordn:s § 25: — ”Då genom föreskriften i denna § blifvit åt E. K. M:s Befh:de öfverlemnadt att besluta om handelsrättighets meddelande å landet, utan att den församling, som härvid komme i fråga, egde i ämnet sig utlåta, men R.
St. ansett billigt, att kommunerna höras i frågor om nya handalsbodars anläggande å landet, så alt tillstånd dertill icke må af E. K. M:s Beflude meddelas, förr än efter kommunen baft tillfälle att yttra sig, så väl öfver gagneligheten af handelsrättighetens medgifvande, som öfver sökandens frejd, få R.
St. alltså hos E. K.
M. i undenhhet anhålla, att uti 25 § Handels-ordn. stadgas malte, det E. K. M:s Befhtde icke må äga alt meddela tillstånd till handelsbods anläggande å landet, innan den församling, inom hvilken handelsboden är ämnad att anläggas, öfver ansökningen derom blifvit hörd.”
Sedermera inträffade att K.
M. efter mottagandet af denna underd. skrifvelse, genom nådig kungörelse af d. 18 Januari 1850 föreskref: ”att då någon sökt tillstånd till handelsidkande å landet, del åligger K.
Beflude att genom delgifvande af ansökningshandlingarne lemna sockne-nämnden i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att öfver ansökningen sig yttra inom en månads lid.”
Delta har Utsk. för sin del ansett vara lillfylleslgörande för bevarandet af församlingarnes rätt i detta hänseende.
Men härutinnan tror jag alt Utsk. begått eli misstag.
Sockne-nämnden utöfvar visst eli slags chefsskap öfver församlingen, men dels består den ju endast af några få församlingsledamöter, och dels bör anmärkas hurusom på många orter, anses det alldeles icke såsom något önskvärdt förtroende, att till ledamot af socken-nämnden blifva vald, utan motsträfvar man fastmera med alla krafter detsamma; hvadan följaktligen händer, att sedan några redbara personer en gång påtagit sig denna befattning, så finna de snart huru föga stöd de hafva, huru föga det är dem tillfälle öppet till nyttiga företags genomdrifvande, alltså skynda de alt vid tillfälle afvältra denna börda från sig, Den 29 Mars e. ni.
205 hvarefter den stundom faller i händerna på personer, som icke alltid äro de insigtsrikaste.
Att antaga för princip, att i dessa få personers händer öfverlemna de rättigheter, som egentligen från början man åsyftat, höra af församlin garf le åtnjutas, finnér jag således icke tillfyllestgörande.
Det kan väl hända att på sockenstämma ett och annat ärende kan halka förbi menighetens upmärksamhet, men jag är öfvertygad derom, att hvarje fråga, sådan som den förevarande, för ingen del skall undfalla församlingen.
Då man icke åsyftar komma längre än blott dertill, att menigheterna på laglig sockenstämma, men ej endast deras delegerade i socken-nämnden må blifva hörde, enär man icke med hopp om framgång tror sig kunna bringa det vidare, så synes man visserligen desto mindre hafva gått längre än hvad billigheten medgifver.
Till följd häraf hemställer jag att R.
St. äfven denna gången malte förena sig om ett sådant resultat, som det Ekon.Utskrs vid förb riksdag under n:o 118 aflålna betänk, innehåller, och som äfven blef Ständernas beslut.
Det är för öfrigt — hvilket ej må förbises, — bland allmänheten rätt stor ovilja på vissa orter mot landlhandeln.
Blefve denna allmänhet försatt i tillfälle att få yttra sig i saken, så torde måhända någon del af denna animosilel försvinna, åtminstone på de orter, der den med mindre skäl yppat sig.
Jag ser heller icke något ondt deruti, att de socknar, som i särskilda lokala förhållanden hafva grundade orsaker alt från sig vilja afhålla en för dem skadlig landthandels inrättande, få tillfälle att praecavera sig mot dylikt.
Jag kunde hafva mycket att tillägga om jag, på sätt jag förut ämnade, ville ingå i en allmännare granskning af ämnet, men, vid närmare eftersinnande har jag trott mig böra med flit undvika att vidröra den ur statsekonomisk synpunkt hämtade behandlingen af frågan, enär den har allaredan blifvit på f. m., ehuru vid en mindre tjenlig punkt anbringad, ganska vidlyftigt och, som jag förmodar, grundligt framställd.
För att icke förhasta mig på något sätt i frågans bedömande, anser jag densamma höra återremitteras, på del Utsk. finge taga i betraktande huru de åsyftade kontrollerne på lämpligaste sätt må i författningen inflyta, Anhålles således om propos. på ålerremiss af denna punkt.
Det är enl.
HandelsOrdn. hvars och ens rättighet att, då han är väl frejdad, kan läsa, skrifva och räkna, m. m. dylikt, få rättighet att idka handel.
Om nu ansökning af en sådan person göres, och församlingen icke har något att mot hans person i dessa afseenden anmärka, men väl andra mycket goda skäl finnas, hvarföre en landthandel på denna ort vore ganska skadlig, eller hvarföre denna person vore otjenlig, så äger likväl K.
Bef:h:de icke att mot författningen vägra inrättandet af samma landthandel oaktadt alla dessa goda skäl deremot voro gifna.
Jag skulle derföre föreställa mig att om något skulle vinnas, K.
Befdude borde erhålla rättighet att, sedan för - 206
Den 29 Mars e. ra. samlingen blifvit börd, efter sig företeende omständigheter, bestämma om landthandel skulle af den sökande få idkas eller icke, och på det att något afseende på denna enl. min tanka temmeligen vigtiga omständighet måtte fästas, anser jag mig böra vördsamt anhålla om återremiss å denna punkt.
Jag hade verkligen väntat att Hr von Hartmansdorff skulle begära ordet för all, i konseqvens med hvad han i f. m. förklarade, nemi.: ”att R. o. Ad., i händelse 3:dje punkten, sorn då var under diskussion, bifölls, icke kunde undgå att bifalla de följande,” nu yrka bifall till den förevarande.
Men då så icke har skett, och ingen annan begärt ordet, ber jag att till vederläggning få uptaga hvad de begge föreg:de talarne om denna punkt yttrat för att dermed ock motivera min begäran om bifall till densamma.
Cederström bar begärt återremiss, för alt få en ändring af orden i författningen af d. 18 Jan. 1850.
Der står: ”att då någon sökt tillstånd till handels idkande å landet, det åligger K.
Ref:h:de alt genom delgifvande af ansökningshandlingarne lemna sockne-nämnden i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att öfver ansökningen sig yttra inom en månads tid.” Frih.
Cederström har åberopat hvad en af hans vänner vid förlidne riksdag i detta afseende motionerat, att nemi. del måtte beta, att socknen på sockenstämma skulle derom få uttala sin åsigt, och yrkat återremiss med påstående att hela socknen i st. f. sockne-nämnden måtte höras.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på den omständighet, att motionären endast har yrkat den förändring att sockne-nämnden måtte få rättighet att säga helt och hållet nej till en dylik landthandels inrättande, och således icke väckt fråga om socknens hörande på sockenstämma.
Jag föreställer mig således att motionen icke gifvil anledn. till den förändring, Frih:n förslagit.
En sådan förändring anser jag i allt fall icke ändamålsenlig.
Cederström har sagt, att sockne-nämnderna icke äro af den betydenhet i allmänhet, att man kan hafva förtroende till deras omdömen.
Om också Frih:n har rätt deri, att sockne-nämnderne ej i allmänhet hafva det anseende, de borde hafva, ser jag icke skäl för lagstiftare alt söka nedsätta dem ännu mera.
Och det är klart, att ju mer man fråntager dem de attributer de äga f. n., ju mer skola de sjunka i anseende.
Jag hade föreställt mig att det deremot borde vara af vigt att, om man vill åstadkomma några municipala inrättningar i landet, gifva någon betydelse och något inflytande åt dem vi ega, och tror derföre det varit välbetänkt, att just till sockne-nämnden och icke till socknens utlåt.
, på sockenstämma denna fråga blifvit öfverlåten.
Hvad beträffar skälet för Gr.
Lagerbjelkes anhållan om återremiss nemi. yrkandet att K.