Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De äro hvarandras jämlikar, ehuru ej hvarandra lika.
Ingendera står »som ett under öfver», ingendera som »ett vidunder under den andra».
Det äkta samlifvet mellan dem är jordens högsta gudstjänst.
Att trygga denna gudstjänst, att gifva den all länkbar helgd, frihet och friskhet är den största af alla samhällsfrågor, viktigare än någon, som »rör stat, näringar och andra som så samhällsviktiga ansedda frågor».
Genom denna syn på äktenskapet föres Almqvist också fram till kvinnosakens hjärtpunkt.
Kvinnan bör lära sig yrken och erhålla full rätt till själfförsörjning, så att hon icke för utkomstens skull förfaller till »den nedriga lasten» att ge sig åt en annan man, än den hon älskar.
»Ingen man blir rätt lycklig genom en kvinna, om hon inte älskar honom.
Därföre måste ock han vara högst angelägen, att kvinnan genom sitt arbete och sin skicklighet kan bestå i landet; ty då först kan en man veta, att, om en kvinna bifaller att gifva sig åt honom, så gör hon det af kärlek».
Almqvist framhåller öfver allt, att det af Gud, det vill säga af kärleken och naturen stiftade, rena förhållandet mellan man och kvinna icke är »det lilla, usla, eländiga tycket för stunden, som blommar om våren och dör under vinterns snö».
Lika litet kan det rena förhållandet grundas på den »allmänna, opersonliga kärlek, som kan hysas till hvilken det vara må».
Mellan dessa finnes, säger han, ett tredje slag, andens tycke för en annan människas ande, själens, som känner sitt hem i en annan själ. »Denna personliga kärlek är ganska enskild.
Den utgår ifrån en viss andes karakter och fäster sig blott vid den andra vissa andens karakter, som den igenkänner för sin frid.
Och i den har den sin ro till evig tid».
Att den äkta kärleken lefver evigt, har Almqvist velat visa i Amalia Hillner, där han låter en man »rent och himmelskt älska mer än en».
Lysander, hvilken framhåller detta som bevis för Almqvists ytliga syn på kärleken, glömmer att upplysa, att det är minnet af den första, som död ansedda hustrun, hvilket mannen älskar på samma gång som den ännu lefvande.
Hvad är för Almqvist vittnesbördet för att en kärlek är den äkta?
Må han själf svara:
»När himmelsk sympati lefver mellan tvenne hjärtan så rent, så sant, så djupt, så mäktigt, att, om också någon olikhet dem emellan för öfrigt finns, den är så underlägsen och så liten, att den glädjefullt brinner upp i sympatiens klara låga – då äro dessa väsendens själar förenade som makar.
Jo, därföre, och endast därföre, att de äro det».
Den äkta kärleken skapar »djup inre öfverensstämmelse, himmelsk trohet, förtroende och en själarnes sammangjutning till ett, så mycket och på det sätt, som för tvenne individer låter sig göra, hvilket ringast taget åtminstone bör sträcka sig så vida, att själslikheten dem emellan är, om icke möjligen fullständig, dock i sin mån större än olikheten».
Då finnes det villkor, som adlar deras samvaro till sedlig, som är förutsättningen för deras egen lycka och barnens väl.
Uppfylles icke detta villkor, kan ingen vigsel göra samlifvet annat än oheligt, medan ingen vigsel behöfves för att ge helgd åt ett förhållande, där villkoret är uppfylldt.
Det ofvan anförda är det väsentliga innehållet i de skrifter, med hvilka Almqvist från och med 1839 kastar sig i den offentliga strid, som så litet passar för hans väsen.
Han säger själf, att han var innerst kvietist och helst ville »lefva i ett täckt eremitage för sin själs nöjen allenast», men att han af händelser och föranledanden kommit att af djup öfvertygelse yttra saker, som angripit de bestående samhällsformerna.
Sedan han gått miste om den professur i Lund, hvilken kanske skulle varit hans räddning ur de senare förvecklingarne, fanns det intet, som höll honom tillbaka från att följa Lars Johan Hiertas ifriga, ofta, envist upprepade önskan att få utge
Novellen, som vid uppläsning i hemkretsen hänfört icke blott Hierta, utan äfven Almqvists andra vänner genom sin utsökta konstnärlighet och sina djärfva idéer, hade hans hustru, alltid orolig och tillbakahållande, förmått honom att hittills icke offentliggöra.
Redan före
Det går an hade Almqvist i Ninon de Lenclos gjort dennas tidehvarf till representant för den revolution, som lossat sedernas bojor.
I sin person representerar hon däremot »sedefrihetens slående öfver på andra sidan om sitt mål», som är en äkta sedefrihet.
En sådan vill blott upphäfva orikliga, skadliga och naturvidriga bojor på människans sedelif.
Först när de falska plikterna äro bannlysta, kunna de återstående sanna älskas, vårdas, uppfyllas.
»De blott titulerade dygderna äro de sanna dygdernas värsta fiender och ett af lastens största stöd.
När detta djupt och allmänt fattas, då medför det en hvälfning i bildningen, betydelserikare än själfva den nuvarande politikens brytning.
Den skall en gång skänka människan ett i himmelsk mening lätt sinne».
Och, jämte dessa diktverk kommo skarpsinniga afhandlingar som Europeiska missnöjets grunder och de i Monografien, där Almqvist med kyrkliga auktoriteter – hvilka Thomander hjälpte honom att finna – stödde sina meningar.
Han visar att, lika litet som de kristnes äktenskap i första århundradena helgades genom vigseln, behöfver nu den äkta kärleken en sådan helgelse.
I sig själf en vacker symbol allenast, har vigseln urartat till det stora hindret för äkta sedlighet.
Den har förfalskat äktenskapets väsende genom att inviga och sammanhålla oäkta förbund, och sålunda lära människorna betrakta »kyskheten som ett ytterplagg», icke som själfva väsendet i samlifvet.
Och detta har framför allt skett genom att utbilda den lastbara meningen, att ett förhållande, kanske knutet af de lägsta bevekelsegrunder, blir rent, om vigsel försiggått, medan en förening af äkta kärlek stämplas som okysk, ifall vigsel icke helgat den.
Därjämte kommer vigseln att bli betraktad som ett lås, hvilket sammankedjar människorna med hvarandra, utan att de behöfva vara verkligen älskvärda mot den, de vilja äga kvar som maka.
Då intet annat medel än älskvärdhet funnes för att kvarhålla hvarandra, blefve förhållandel grundadt på verklighet och sanning; man litade då icke på en form.
Detta är, hvad Almqvist i diktens gestalt genom Det går an låter Sara Videbeck uttala; och i öfverensstämmelse med dessa åsikter ordnar hon sitt och Alberts framtida lif.
Hvardera skall vara herre öfver sin person och egendom, lefva hvar för sig, sköta sitt arbete, oberoende af den andra, och sålunda kunna bevara en lifslång kärlek, icke se den bytas mot likgiltighet eller hat.
Denna bok, som gjorde uttrycken »Det går an-ideer» och »Törnros-moral» lika ljudande med uttrycket bohême nu för tiden, torde af den vid nutidslitteraturen vana ungdomen bli ansedd som ytterst menlös.
Hvarken här eller någonsin annars har Almqvist gifvit en skildring af en scen, hvilken en tänkande mor icke skulle kunna läsa med sin dotter, af fruktan, att den – för att bruka ett uttryck af Almqvist själf – skulle fläcka hennes »själs hvita sammet».
För hans samtid åter blef denna bok hans dom, och, genom de ekonomiska följder detta drog med sig, den yttre orsaken till hans undergång.
Han förklarade fåfängt, att det var i sedlighetens namn han talade, att, då det var omöjligt att befalla människan vara utan sinnen, så måste man leda dem in under andans välde, men att ingen annan art af andlighet har makt öfver sinnena, än den, som tillhör sinnlighetens eget lifsområde, det v. s. den sympatiska kärleken.
Det europeiska missnöjets djupa grund är, säger Almqvist, den öfverallt vaknande längtan hos människorna att få framgå i sin karakters rätta bana.
Pöbeln hindrar detta på alla områden, främst på äktenskapets.
Ty pöbel är enligt honom enhvar, inom hvilken klass han än må finnas, som uti allt sätter den yttre stämpeln högst; folk är den, som i allt sätter det att vara människa högst.
Omdaningen, som folken önska, kommer att bryta mot konventions- och auktoritetsideen på alla områden, utan att därigenom söka upphäfva den begränsning, som framgår ur ens egen varelses rätta beskaffenhet.
I fråga om hans polemik mot de bestående äktenskapliga formerna kan man till Almqvist rikta samma ord som hofmarskalken Löwenstjerna till Rikard Furumo: »Du är rik på fantasier och att väcka frågor i själen, men fattig, fattig på svar».
När Almqvist i sin egen personliga lifskonflikt utbrister: »Är man god och själfuppoffrar sig, så får man det djupa elände, som blifvit min lott; är man hård och icke efterfrågar en varelse, som fäst sig vid en oskyldigtvis, så bär man känslan af grymhet genom hela lifvet öfver sig.
Detta är äfven så ohyggligt som det andra är grufligt» – då rörde han vid frågans ömtåligaste sida, som han sedan nästan lämnar ur diskussionen.
Och när han visar nödvändigheten af, att makarne akta »den sköra emalj», som är hjärtats tycke, från att nötas genom hvardagslifvets »dumma, ledsamma, stygga stunder», så gör han sig till en visserligen välbehöflig målsman för helgdagsstunderna i lifvet, men han glömmer, att hvardagarnes gemensamma bärande af gemensamma bördor, i fall man bär vackert, äfven kan härda emaljen.
Almqvist har i praktiskt afseende endast ett oanfäktligt förslag, nämligen att uppfostran hos båda könen skall utveckla en rätt arbetsglädje och själfständighet som beredelse för verkliga äktenskap; att den skall inplanta trohetens och uppriktighetens begrepp, men framför allt lära ungdomen att på det djupaste vörda den äkta, kyska kärleken och afsky hvarje annat förhållande.
De flesta reformplanerna bekräfta däremot den ofta upprepade erfarenheten, att Ariman gör klokast i att åt Ormuzd lämna reglementeringen.
I grund och botten hyste också Almqvist en djup tro på att innehållet småningom och organiskt kan ombilda de yttre förhållandena, genomtränga och vidga dem.
Almqvist säger med djup sanning, att alla strider om religion och sedlighet vållas af brist på denna tro, hvilken var det centrala i hans egen lifsåskådning.
Människorna tro icke på Gud, därför skyddas trosläran med lagar; de tro icke på kärlekens gudomligt naturliga art, därför skyddas äktenskapet genom lagar.
Almqvist åter lefde och dog i den fasta optimistiska tron, att naturen i sina egna djup har hjälpen för sina egna lidanden, kraften att rätta sina egna misstag.
Också i denna sin tro är han vår samtida mer än sin egen tids.
Om än Almqvist var djupast vaken för motsatsen af hvad som är och hvad som borde vara i förhållandet mellan man och kvinna och framhöll, att på detta område svårförenligheten af rörelse och ordning, individualism och samhällighet är mest ödesdiger, så hade han emellertid blick för det väsentliga öfver allt.
Han såg huru kyrkan blifvit en motsats till kristendomen, samhället en motsats till rättfärdigheten, straffet en motsats till förbättring, liksom äktenskapet blifvit en motsats till sedlighet.
Redan i ungdomen, när han danade sin öfvermänniska, det med mordmani behäftade »afskummet» Johannes, lät han dennes förnämhet framför allt bestå i trånad efter det väsentliga.
Öfverallt sökte Johannes människor – slutligen i dårhuset, i fängelset, men fann dem ingenstädes.
Saken, anden, icke formen, det som lefver i första, icke i andra hand, det äkta, icke frasen är den unge Almqvists lidelse; och han låter Johannes utbrista, när han ser Lotta skura träkärl: »Hvarför nyttjar du skursand?
Tag några af de granna orden.
De göra ju människor så rena; de måste väl då också kunna göra ett byttlock rent».
De granna orden förbli ämnet för Almqvists hat hela lifvet igenom.
Han ger själf nyckeln till sitt innersta väsen, när han säger sig längta efter ett himmelskt och jordiskt tillika, att han var verksam på samma gång som innerst kvietist, att han ville förena »ren natur med coelest sentiment».
Han söker öfverallt nå verkligheten, icke skenet, och han påvisar själf, att det var denna egendomlighet, som yttrade sig i lefnadsomständigheterna, då han uppgaf det konventionela lifvet.
»Man kallar detta svärmeri ...
Men orsakerna voro icke ytliga, utan djupa, utsprungna ur stora inre behof, som väl några känna, ehuru få gå därmed ända ut till det faktiska, utan merendels nöja sig med önskningar och dröja med dem utan vidare extravagans i sina kamrar».
Öfverallt, där Almqvist fann förverkliganden, där han fick saken själf, »ej ett sken ditåt»», kände han sig harmonisk.
Och det är detta verklighetssinne, denna äkta, rika och saftiga realism som så djupt skiljer honom från romantiken i århundradets början.
Han har själf en stor och djup arbetskärlek, och det finnes ingen yttring af äkta arbetsduglighet – om också så enkel som blandningen af pärlfärg eller »de spår af färsk blankhet, som strykjärnet lämnar på det glatta linnet», – som han ej finner intagande.
Han tog nyfiket reda på allt, till och med köksdetaljer, ty diktaren har alltid gagn af att veta saker i grund, menade han; och alla hans långrandiga afvikelser, beskrifningar och redogörelser hafva det försonande, att de ske af kärlek till dessa detaljer såsom delar af ett mänskligt arbete.
Almqvists verklighetssinne är det som drifver honom, trots hans kvietism, att kasta sig in i eller, rättare, att af förhållandena låta sig drifvas in i det offentliga reformarbetet.
Hans ställning till de särskilda reformfrågorna är framstegsmannens, icke revolutionärens.
Han inser, att mänskligheten kan behöfva århundraden för en utveckling, som individen kan genomlöpa på lika många år.
Han yttrar, att det vikande i tidehvarfvet har till en viss grad rätt, då det icke själfmant vill bortgå; ty, såsom det besitter det förflutna, äger det inom sig den hittills varande bildningen, har i sina händer det närvarandes orsaker.
Men det har orätt i att icke vilja låta dessa orsaker bekomma sina följder.
Han framhåller, att det är hindermännen uppifrån och uppviglarne nedifrån som framkalla revolutioner.
Ty hvarje reformyrkan börjar mildt, full af aktning mot det äldre, men då den afvisas med förakt, födes harmen, och man höjer sin ton för att bli hörd.
Almqvist framhöll, att det tredje ståndet nu ser på arbetsklassen, som adel och präster en gång sågo på det tredje ståndet, och att tredje ståndet nu kallar arbetsklassens strid för sin rätt ett fräckt uppror, såsom det tredje ståndets kamp också en gång kallades.
Almqvist var klart medveten om, att fjärde ståndets framryckande är lika oundvikligt, lika rättvist, som det tredje ståndets en gång var.
I fråga om den under hans tid diskuterade representationsreformen var hans program likt nutidens i viss mån: allmän rösträtt för alla myndiga, oberoende af förmögenhet, men valbarhet endast för den, som ägde ett visst mått af bildning.
Han ville hafva en första kammare med större makt och sammansatt så, att den kunde häfda framsteget; den andra åter skulle hafva mindre makt och vara sammansatt så, att den häfdade återhållet.
På rättskipningens och fångvårdens områden hafva vi småningom börjat närma oss de ideer, genom hvilkas uttalande Almqvist i så hög grad främjade omdaningen af vårt fängelsesystem, ehuru vi ännu äro långt ifrån Almqvists yrkande, att högskolorna icke blott borde utbilda professorer för att dömma brottslingar utan ock professorer för att förädla dem.
På undervisningens område var han en nästan profetisk nydanare.
Han antydde folkskolans rätta utveckling, innan folkskolorna börjat verka, uttalade tanken om folkhögskolor och lärareseminarier, långt innan sådana uppstodo.
På elementarskolans område var han valfrihetens och själfverksamhetens genialiske målsman och yrkade att de klassiska studierna endast böra brukas som invigning i den klassiska litteraturen.
Han ville sammanslå de svenska universiteten till ett enda i Stockholm; befria professorerna från såväl jurisdiktionen och andra civila bestyr som från examina och därjämte höja deras löner, för att möjliggöra, att de mera skulle kunna ägna sig åt verkligt vetenskapligt arbete.
Han förordar utvidgandet af judarnes medborgerliga rättigheter, och han angriper med energi och genialitet nationalhatets oerhörda inskränkthet.
Men han är därför icke någon ytlig kosmopolit.
Hans tro på instinkten, på den ursprungliga naturgrunden gör honom till vår djupsinnigaste psykolog, när det gäller det allmänmänskliga, på samma gång som rasens, nationalitetens egendomligheter.
Han är lidelsefull i sin svenskhet, och ingen har aflyssnat vår natur och vårt folk deras innersta egendomligheter, deras mest säregna tycke med mera fin hörsel än Almqvist.
Hans folklifsbilder äro idealiserade såsom George Sands, som Björnsons äro det, men de äro äfven lika djupt intuitiva, uppenbara i stora och i fina kännetecknande drag nationalitetens lynnesskiftningar.
Almqvist, som djupt hatade kriget, det af inskränkthet och fördomar framkallade, »befängda, orimliga mördandet», har aldrig i sin diktning berört vår storhetstid och underhåller icke sin fosterlandskärleks eld med fläkten från några segerfanor.
Från våra stora minnen och från vårt förkonstlade, »i dålig stil europeiserade herrskap» vänder han sig till det egentliga folket och finner, att detta uppenbarar ett »allvarsamt, starkt, djupsinnigt, men tillika gladt, i grunden förnämt, ett stort element», och detta blir för honom grundtonen i svenskheten.
Denna har han i ett af sitt snilles lyckligaste ögonblick genom
Den svenska fattigdomen kännetecknat, på samma gång som den yttre naturen och djuren.
Humorn och djupsinnet tillsammans göra denna skildring, liksom det blixtrande kvicka samtalet mellan grefven och hans son i Colombine, till ypperliga studier i vårt nationallynnes psykologi.
I Almqvists geografiska, etnografiska och språkliga funderingar möter man, bland de ledsamma rudbeckianska fantasierna, ofta glimtar af sedan som vetenskapliga funna sanningar.
På folkpsykologiens område torde många af hans tankar – så som i andra fall – vara framtidens.
Han ser sålunda ett nytt Europa, där alla de samhörande folkliga individualiteterna samlas i stora grupper, germanernas, romanernas, slavernas, och bland germanerna blir då Skandinavien den nordliga gruppen, sammansluten genom en inifrån sig utvecklande skandinavism, men med bibehållen nationel egendomlighet och själfständighet för hvart och ett af de olika landen.
Dessa antydningar torde vara nog för att visa, huru Almqvist öfver allt, äfven på politikens område, ville saken själf, ej dess sken, sträckte sig mot väsendet, icke mot formen.
Och detta gör hans afhandlingar i politiska, lika väl som i religiösa, moraliska och estetiska ämnen rika på en must, af hvilken några droppar allenast skulle mäkta förvandla vattnet i många nutidens reformprogram till vin.
Almqvist skilde sig från sin tids romantik framför allt genom sitt klara medvetande om att tiden »seglat bort från den romantiska fantasiens ö, att man är ute på hafvet», att vinden blåser åt ett främmande håll, och att vi kunna se tillbaka, men ej mer komma tillbaka.
Almqvist såg – liksom de djupare blickande nu se – att den romantiska medeltidstendensen är ett trötthetstecken och ett vanmaktstecken, att dess konstlade fantasterier äro vidt skilda från den äkta mystiken.
Dennas
väsen är att dricka djupt ur alla lifvets källor, och den blir sålunda nyuppdagande, genomträngande, såväl i fråga om sambandet mellan förtid och nutid, som mellan naturen och människan.
Dessas växelverkan, personlighetens innersta hemligheter och finaste skiftningar – ödets daning genom väsendet och väsendets genom ödet – detta var området för Almqvists mystik.
Blotta längtan efter ett nytt, endast emedan det är nytt, och att för nyhetens skull taga ett sämre tillbaka, synes honom bevisa endast »en tom hunger, ett gapande tillstånd».
Det är genom sin universalitet, sin både inåt, uppåt och framåt skådande blick, som Almqvist, mera än någon annan svensk diktare intill denna dag, är nästa århundrades samtida.
Man finner hos honom den altruistiskt sympatiska strömningen, som utmynnar i sociala omdaningsplaner, på samma gång som öfvermänniskoteorier.
Han är demokratiskt panteistisk, han är utprägladt fritänkande och likväl mystiskt religiös, symbolist i fråga om konsten, anarkist i fråga om styrelsen, lefver i syntesen och drömmer om monismen.
Med ett ord, allt, som betecknar sekelslutet och bebådar sekelgryningen, möttes hos Almqvist som afton- och morgonrodnaden mötas i nordens drömfyllda, aningsfödande, halfljusa midsommarnatt.
Andar, hvilkas uppgift det är att spränga former, att rifva ned fördomar, att ställa frågor till det bestående om dess rätt att vara till, kunna icke vara i samma grad uppbyggande, kunna ej på en gång lösa själarnes böljor och på nytt kristallisera dem.
Almqvist lade också själf föga vikt vid sina praktiska förslag, ty han var starkt medveten om sin egentliga uppgift: att vara den store brottslige, som samtiden korsfäster och eftervärlden följer.
Och det behöfves, att en Ariman
någon gång gör sig till väckare af tingens sanna väsen.
Det är ingen fara, att världen blir yrvaken, att människorna förlora lusten att följa den historiska utvecklingens breda väg eller förmågan att sätta nya lappar på gamla kläder, den utmärkta färdighet, som hindrar oss att någonsin uppträda i naturtillståndet, under det vi växa ur en andlig habit och ännu ej hunnit få en ny färdig.
Där Ariman får en lärjunge, har Ormuzd tiotusen, och erfarenheten visar oss, att det bland annat är genom dessa som »es ist dafür gesorgt, dass die Bäume nicht in den Himmel wachsen» – hvilket med afseende å C. J. L. ALMQVIST.
svenska vanor kan tolkas ungefär så:
Gud ske lof för trädgårdssaxarne!
Det är egentligen bland ungdomen Ariman får sina anhängare.
Almqvist älskade ungdomen och fick denna kärlek mångdubblad tillbaka.
Han älskade ungdomen, emedan han kände, att denna ännu hade själ, att den icke »nedsvalt hjärtat i magen», att den, som han, ville väsendet af tingen och var en hatare af skenet.
Och ungdomen älskade honom, emedan den kände, att han hos den sökte, framkallade, vårdade anden, hvilken annars hela lifvet sträfvade att kväfva i former.
Genom sitt väsens stora blidhet och godmodighet, sin menlösa, naiva tro på människornas natur, på sina vänners förträfflighet, sina idéers förverkligande, förblef Almqvist hela sitt lif en barnslig och optimistisk ungdom.
Hans dotter skildrar hans hvardagslynne som ljust och jämnt.
Han kunde skämta fint och var stillsamt glad men aldrig yster, aldrig road af dryckeslag – han var tvärtom en anhängare af sin tids rimliga nykterhetsrörelse, i hvilken han såg en andens seger öfver materien, och han drog sig alltid bort, då skrål eller råhet förekom.
Men han var allt utom asket, han var tvärt om stor vän af måttfull njutning, med utprägladt sinne för trefnad eller otrefnad.
Han yttrar själf: »Det lilla i lifvet, när det icke finnes, gifver det oss tycket af, att något omätligt stort saknas, men när vi besitta det, kännes det som nästan ingenting.
Trefligheten är en färglöshet, som innehåller all färg».
Trefligheten för Almqvist i sällskaplig mening var att i sitt hem samla de nära vänner, som ville tala allvar, ungdom, som kunde eldas, och barn, som förstodo att leka.
Dottern berättade:
»Vid sin kaffekopp eller med sin pipa kunde min far i ensamheten sitta stilla långa stunder och fick då ett djupt inåtvändt uttryck, men för oss barn, våra önskningar och vårt välbefinnande blef han lätt vaken.
Hans kvicka, blixtrande infall kommo ofta fram, på hans dämpade sätt, i hemlifvet; men han var blyg, tyst, nästan omöjlig i större samkväm.
Dess mera kunde han elda i mindre kretsar.
Hans personlighet hade en utomordentlig tjusningsmakt genom hans stilla, djupa intensitet, genom den alltid vibrerande lidelsen för idéerna, för det väsentliga, stora och hela.
Men strunt behandlade han som strunt.
Han gjorde aldrig något väsen af sin person, framhöll icke sig själf och poserade aldrig.
Han syntes sällan öfverhopad, utan kom blid och vänlig från sitt arbetsrum, och ofta tog han oss barn med på långtur.
Han skämde bort oss, men icke genom att tillåta själfsvåld, utan genom en sympati, som gjorde honom till vår bästa lekkamrat och vän.
Han tålde aldrig att se oss sysslolösa; antingen skulle vi leka eller arbeta, men det innehållslösa var öfver allt hans afsky.
Han låtsade icke nöje, han var verkligen road af, våra nöjen, liksom vi af hans.
Hur ofta vi än vandrade med honom till Fiskartorpet, Uggleviken eller Djurgården, så blef det hvar gång en högtid, om han än gick länge tyst.
Vi glömde alldeles den långa tystnaden, när han vaknade upp till tankar för oss.
Ingen kunde säga oss så roliga saker eller så ömma; ingen berätta som han.