Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De täta klagomål, hvilka, under de sedermera förflutna fem åren, från alla landsorter låtit höra sig, hafva också bekräftat riktigheten af deras åsigt, hvilka redan då ansågo förordningen ändamålslös och olämplig.
Sådant oaktadt är jag verkligen villrådig, huruvida R.
St. jemväl vid närvar, riksdag böra till K.M. ingå med förslag till én förändrad författning röride samma ämne.
Såsom varm vän af alla reformer äfven i lagstiftningsväg, anser jag nemi. R.
St. icke böra, genom stridighet i åsigter vid näst efter hvarandra följande riksdagar, gifva K.
M. grundad anledn. till tvekan vid beviljandet af äskad sanction på R.
St:s särskildta förslag och till uppskof med förslagens pröfning och antagande från den ena riksdagen till den andia.
Jag vill och kan dock icke för närvar, afgöra , huruvida olägenheterna af i835 års förordning i sjelfva verket liro så stora, att R.
St., utan afseende på den af mig uppgifna considerationen , 14 Fl. 48 3'S Den 17 Octoberf. m. äfven vid denna riksdag böra afgifva ett nytt lagförslag till diktade köpeafhandlingars förekommande; men i sådant fall skulle jag tro, att LagUtsk. hade bort följa 1829 års lagförslag, med iakttagande af de rättelser och ändringar deruti, som K.
M. ansett af behofvet och ändamålet påkallade.
Hvad det speciella af det nu framlagda förslaget beträffar, så får jag, i afseende på andra momentet , förena mig uti den anmärkn. dervid, som Hr Cederschjöld afgifvit; och i afseende på sista mom. får jag derjemte erinra om den ofullständighet, som deruti förefinnes.
Der stadgas nemi, straff endast för den gäldenär, som under sken af köp, gåfva eller annat aftal, egendom sig afhändt, för att förekomma utmätning, som af borgenär sökt är; men någon straffpåföljd finnes icke föreslagen för den händelse, alt gäldenären, innan utmätning sökes, på svekfullt sätt söker undandraga fordringsägaren de tillgångar gäldenären äger.
Hr von Röök har visserligen uti sin reservation äfven afsett ett sådant förhållande; men den af honom yrkade straffbestämmelsen är i min tanke alltför sträng.
Jag anser likaledes, att särskildt ansvar bör bestämmas för den gäldenär, som svikeligen uppgifver ägare till det gods han innehar.
Utskts förslag, skulle en sådan uppgift icke vara med någon ansvarspåföljd förenad.
För min del skulle jag tro, att 1829 års lagförslag , som i detta fall antager en ansvarsbestämmelse af böter, motsvarande godsets halfva värde, vore lämplig.
På grund of dessa anmärkn:!’, anhåller jag om återremiss af betänkandet.
Hr D a I m a n , Wilh. Fredr.:
En värd ledamot, Frih. Boye, har upprepat sina anmärkn:r, som han vid ett föreg:de tillfälle framställt i afseende på en utaf de i detta betänk, uttryckta grundsatser.
Det förundrar mig att Hr Frih:n vill uti vår lagstiftning införa en grundsats, som strider mot den, som redan finnes i våra lagar; ty det lärer icke vara Hr Frih:n obekant, att allm. lagen, i fråga så väl om pant som lån och deposition, stadgar, att den som bortlånar något eller pantsätter, eller som anförtror gods åt någon, skall taga handskrift derå eller göra det med tvänne vittnen.
Detta bevisar, att så snart det förutsattes att lösegendom icke hörer honom till, i hvars vård den finnes , så åligger det ägaren att med bevis styrka sin föregifna äganderätt.
Det händer alla dagar i concurser, att der finnas panter, till hvars utbekommande ägarne hafva företrädesrätt.
Jag hemställer nu, om det vore tillräckligt för en person att tili utbekommande af egendom, som man påstod vara sig tillhörig, men hvilken uppgift af borgenärerne besiriddes, blott säga: som jag är ägare till panten, anhåller jag att man ville vara så god oeh återgifva mig densamma, eller om det icke blir föremål för concursdomaren att bedömma hans äganderätt efter de omständigheter, som kunna förefinnas.
Den 17 Oelober f. m. 379
Här är samma förhållande.
En prioriterad borgenär, å ena sidan försedd med utmätningsresolution , och å andra sidan en köpare eller depositarius eller en som lemna t godset såsom lån.
JNär tvist om rättighet till varorna dem emellan uppkommer, måste den af domstol afgöras; och då presumlion om äganderätt alltid finnes hos den som innehar godset, så ur det klart, att den som vill tillintetgöra en sådan presumtion, under påstående af sin äganderätt till varorna, måste stämma den presumerade ägaren.
För öfrigt liar man yttrat, att det ieke vore skäl utan inconseqvens af R.
St. att 1111 ändra en lag, som vid förra riksdagen stiftades.
Härtill får jag svara, alt om fråga vore att uttrycka en annan princip, än den som af R.
St. vid sista riksdag uttalades, så skulle äfven jag tveka att insfämma deruti; men då den lag, som i detta fall stiftades vid förra riksdagen , icke utgick från annan synpunkt, än att förekomma bedrägeri i förevar, fall, och detta ändamål visat sig icke kunna vinnas; så synes det mig vara ganska förlåtligt, om R.
St. nu söka en annan utväg till ernående af delta mål.
Anledntn till lagstadgandet är nu, såsom vid förra riksdagen, att söka förekomma bedrägeri, och örn det kan ske på bättre sätt nu än vid förra riksdagen ; så ser jag icke någon inconseqvens uti vidtagandet af en förändring, sorn finnes af behofvet påkallad, och som anses kunna befordra ändamålet.
Hvad öfriga liu förekomna anmärknir beträffar, så instämmer jag med Gr.
Frölich uti den åsigt, att det är oformligt och stridande mot principen för äganderätt och för vårt antagna bevisningssätt, att genom ed kunna svärja sig till någon rättighet till egendom; men deremot kan jag icke instämma med Hr Grefven deruti, att det vore öfverflödigt att i lagen utsätta, det icke köparens och säljarens ömsesidiga erkännande är tillräckligt såsom bevis derpå alt köpet är ärligt.
Jag ser ingen olägenhet deruti, att man, vid försäljning af lösegendom, som qvarstanna!' hos säljaren, uppgör köpet med atlie vittnen, hvilka utgöra bevisningen.
Således tror jag, att del tilliigget till Lagcomite'ens förslag, långt ifrån att vara skadligt, tvertom är ganska nyttigt.
För öfrigt instämmer jag uti den af Hr Cederschjöld gjorda anmärkn:n iör;de ett tillägg till 2 moni. angide priecriptionstiden, inom hvilken den uppgifna ägaren, vid förlust af talan , skall vara förpligtad att utlaga stämning å den, som begärt utmätning å varorna ; äfvensom jag instämmer uti den siste värde talarens anmärkn. angtde förtydligande of 4 morn. af detta lagförslag; och ehuru jag uti principen gillar Utsk-.s betänk., så förenar jag mig dock, på grund af de anmärkn.*!- jag haft äran framställa, uti anhållan om återremiss af betänkandet.
I anledn. af Hr'Cederschjöld* gjorda erinran vill jng medgifva, att jag icke upptog den omständigheten, att anmälan otn verkställd försäljning skulle göras, 3So D c 11 17 0 c I o b c r f. m. utan ali beledsagas nied bevis.
Jag log icke lipp delta, derföre att det säger sig sjelft, att en obestyrkt uppgift betyder ingenting, och kan således icke uppehålla utmätningen; men jag kan icke frångå den öfvei tygelsen, att der ett köp blifvit ärligt afliandladt och ärligt ingånget, der är köparen, sorn på god tro köpt, och sorn är laglig ägare, icke skyldig att framträda såsom kärande, utan kärandeskyldigheten åligger dem , som vilja klandra denna ärliga handel.
Dalman har gjort sig mycket besvär att sammanblanda tvänne olika frågor, nemi. frågan om pant med frågan om köp.
De äro ganska olika; och för att vederlägga honom, behöfver jag blott påminna derom , att så väl allm. lagen som concursstadgan bjuda, att annan mans i boet befintliga egendom först skall undantagas.
Äfven får jag erinra Hr Dalman derom, att i8l5 års förordning, så felaktig den än är, likväl uttrycker Hr Dalmans fordringar.
Hr Dalman vill nemi., att afhandlingen skall ske med vittnen.
Nå väl! sådan är just föreskriften i i835 års förordning; men låtom oss förenkla frågan, roine herrar!
1835 års författning har onekligen en ganska riklig afsigt.
Den brister deruti, att den icke lägger tillräckliga correctiv mot missbruket.
Nu har LagUtsk. framställt correctiv deremot; men jagar icke nöjd roed dem.
Min anmärkn. åsyftar alt Utsk. ville hafva godheten öfverväga, om icke ägaren skall vara den som stämmes, och icke den som stämmer.
För resten vet jag icke hvarföre man skall återkalla en författning, som är riklig i sin syftning, då dess brister genom förklaring kunna afhjelpas.
Jag skall icke längre uppehålla B.. o. Ad., utan åberopar blott hvad jag redan anfört.
Det synes vara förgäfves att söka öfvertyga Frih. Boye; likväl skall jag yttra några ord , hvaraf Hr Frihtn möjligtvis kan finna , att saken kan hafva tvänne sidor.
Om man in abstracto vill tänka sig, såsom den adle Frih:n tyckes hafva gjort, blott huruvida jag skall hafva rättighet att vara ägare till hvad jag köpt, så har Hr Frih:n rätt; men fråga är om de tillfällen, då utmätning göres hos en person, hvars lösörepersedlar af en annan blifvit inköpta.
Yi skola icke länka oss, att denna lag är till för sådana köp eller lån personer emellan , der ingen utmätning kommer i fråga.
Det kan hända t. ex., att en far eller mor lemnar åt sina barn några möbler att begagna, hvilka beständigt finnas i barnens bo, fastän de tillhöra far eller mor.
Vid de förhållanden, då det icke varit satt i fråga att göra upp köp för alt lura creditorerne, är för ordningens tillämpning icke ämnad alt ifrågakomma.
Del händer alla dagar, att persedlar finnas hos personer, som icke äga dem.
En hvar får taga sitt åter, såvida förhållandet icke varit sådant, att de verklige ägarne sålt dessa persedlar genom fingeradt köp till någon god vän , för att undandraga sina creditorer utmut - Den 17 O c tober f. m.
3Si ningsgilllighet uti sina lösören.
Derom är frågan;och då borde Frih.
Boye besinna , alt som lagen inåsle fatta den förutsättning, att hvar och en är ägare lill de lösören han innehar, så bör innehafvandet deraf vara ett tecken , att andre kunna lemna credit åt en sådan person.
Då man nemi. ser en person innehafva en mängd kreatur eller redskap, så anser man sig äfven kunna lemna honom credit; men om man undandrager sig alt betala den skuld, som grundar sig på denna credit, så skulle han, enl. det ändamål, som med denna lag åsyftas, icke genom en oredlig transaction kunna undandraga fordringsägaren godtgörelse af hans verkliga tillgångar.
Sådan är anledntn till denna log; och i det fallet behöfver jag icke upprepa, att jag är af samma tanke med Hrr Stuart, Cederschjöld och Dalman; men annat är likväl frågan, om denna författning, med de förbättringar som desse herrar föreslagit, verkligen uppfyller ändamålet.
Det kan synas så theoretice ; men jag ber alt få upplysa , efter jag haft många sådana transaclioner, att det är ganska lätt, äfven med tillsats af de vittnen , som Hr
Dalman ansett så vigtiga, att eludera författningen genom sådana fingerade transaclioner, som tillintetgöra den med författningen åsyftade säkerhet.
En torpare kommer t. ex. till godsägaren och säger: jag är skyldig patronen det beloppet, och den eller den köpmannen är jag skyldig så eller så mycket.
Vill icke patronen köpa allt hvad jag äger?
Jag gifver köpebref på ett värde af 200 r:dr; ty så mycket vill patronen väl icke gifva, som sakerna äro värda; men vill patronen skrifva under ett köpecontract, så säljer jag dem för 200 r:dr, ehuru de äro värda 4°° r:dr; ty jag litar på att patronen ej gör mig orätt.
Ja, min gode vän, svarar patronen , det skall jag göra, på det du må blifva fredad från köpmanskrafvet.
Då tillkallar man några vittnen och köpet är afgjordt.
JNTu frågar jag: hvad kunna väl dessa vittnen om en sådan transaction utreda.
De se att köpare och säljare äro ense om afhandlingen, som derefter först anmäles hos fogden och sedermera vid häradsrätten bevakas.
Nu har ingen enl. lag begått någon oredlighet; ty man har blott sökt att värja sig för ett kraf, och dervid funnit en väns biträde.
Om man tror sig genom lagstiftning kunna förebygga sådana transactioner, så misstager man sig.
De klagorop, hvilka från så många ledamöter af BondeSt. afhörts, bevisa ingenting i afseende på lagens felaktighet; de bevisa blott , att verkliga nöden i landet varit i stigande, så att allmogen tvingats alt lagsöka hvarandra, och de gäldskyIclige att berga sig så godt de kunnat.
Annat bevisar det icke.
Jag är öfvertygad, alt, huru denna förordning än må skipas, försök att eludera den alltid skola göras, och att lagstiftningen kommer att blifva be,t, som man säger, att utfinna annat correctiv deremot.
Frågan är då egentligen den : om under ett sådant förhållande, nemi. tilltagande nöd hos de lägre dussenia, man 38.2 Deli 17 October f. ra. hellre vill etablera den grundsatsen, att den nödställde må äga credit.
Tager man bort förordningen, så befordrar nian det oskick, att köpmännen utlemna varor på credit, utan alt taga reverser å beloppet, hvarå de sedermera utskrifva räkningar, för hvilka lagsökning anställes.
Om detta alltför långt sträckta creditförbållande skall, förekommas, torde utan tvifvel ämnet böra något djupare betraktas.
För min del flir jag säga, att under sådana förhållanden, som nu existera i landsorterna, troi' jag det verkligen någon brytning, åtminstone uti den landsort der jag öfver 20 år vistats, skulle inträffa, 0111 denna förorda, borltoges.
Andre må hafva en annan öfvertygelse.
Att strida om denna öfvertygelse, torde icke vara värdi.
Jag har uppgifvit mina skäl och har ingenting vidare att säga.
Med mycket skäl söker man beröfva bedrägerierna tillfälle att lyckas.
Såsom det nu tillgår uti ifråga var. mål, enl. i8J5 års författning, måste köparen hos fogden anmäla köpeafliandlingen, presentera en förteckning på de varor han köpt, och denna förteckning in dupplo inlemna, då lian får det ena exemplaret tillbaka, med påskrift ali detsamma blifvit uppvist, och detta exemplar mäste lian inom 14 dagar derefter uppvisa inför Landh.embetet , om det skall äga laga kraft.
Allt det der är godt och väl; men innan han gjort denna afhandling med säljaren , är det som bedrägeriet kan hafva skett; och derföre tarfva!' i835 åis förordning en rättelse och förbättring.
Alt köparen blir skyldig känd att med sjelf sins ed fästa sin rätt till godset, anser jag nödigt.
Det skulle likväl behöfvas, om köp voro så ärliga som den siste värde tala rens ärliga beskrifning på en oärlig handling.
Frölich har misstagit sig, då han kallat handlingen ärlig.
Min tanke är den, att till sådant köp erfordras äfven samtycke af den, som på köpet kunde blifva lidande; och för alt fullfölja Gr.
Frölichs beskrifning på försäljning för 200 r:dr r:gs af lösören, som voro värda denna summa i b:co, så får jag nämna, att om handeln skulle blifva ärlig, fordrades dertill, att icke blott den of Hr Grefven uppgifna köpmannen, hvilken äfven bade fordran hos gäldenären, utan äfven dennes alla öfrige fordringsägare, skulle vara med transaetionen belåtne, nb. i den ordning, som de-anmälde sig till erhållande af sina fordringar.
Derföre anser jag, att den som genom erhållen utmätnings-resolution tror sig aga rättighet till klander af ett emellan gäldenären och en tredje person ingånget köp om lösören, bör icke vara betaget att inför laga domstol fordra köparen på ed, att han det köp ingått för verklig valuta och ej för en fingerad fordran.
Jag vill underlåta att besvara anmärkmr utaf de talare, hvilkas yttranden tyckas visa att de sällan passera tullarna; inen jag får conformera mig med de lierrar, suni begärt alci remiss, på det D e n i j O c t o b e r f. in. 383 att denna ganska nytliga förordning af i835 må vinna den förklaring, som gör honom gagnelig för hela fäderneslandet.
Äfven jag har af erfarenheten funnit, att ifrågavar. författning behöfver förbättras.
Jag önskar dock icke, ali del må ske på det sätt Utsk. föreslagit, nemi. genom att helt och hållet upphäfva densamma och inkomma med något nytt förslag, som till grunderna är den gällande författningen olikt.
Jag tror, alt Utsk. har genom den föreslagna redactionen gifvit anleda, till denna discussion och den stora skiljaktighet i åsigler, som derigenom visat sig isynnerhet emellan Frih. Boye och lians motståndare.
Om det bevis, som här omtalas, icke är skriftligt, då anser jag slämnings-skyldighelen böra vara sådan som Utsk. föreslagit; men grundar sig köpet på en bevittnad skriftlig afhandling, så bör åtkomsten anses som laglig, intill dess mötsatsen genom bevis ådagalägges; ty jag kan icke inse, att man kan antaga någon annan princip, än alt jag må få behålla hvad jag visar mig iiga , intilldess jag öfverbevises örn att icke vara ägare dertill.
Annat är förhållandet, om jag föregifver mig vara ägare till varor eller persedlar, som icke finnas i mitt hus eller i mitt våld; ty då blir det min sak att bevisa, att det som jag uppgifver såsom min tillhörighet verkligen tillhörer mig och ingen annan.
Hade Utsk. i 4 morn. skiljt emellan skriftliga och muntliga aftal, så hade det varit lätt alt inse riktigheten af den af mig nu uppgifna ide'e.
I öfrigt anser jag redactionen i början af förslaget så otydlig, att den nödvändigt måste ändras; ty man kan icke utan mycken fundering komma under fund med hvad som metias med orden någon, sökande och borgenär uti i mom. af detta förslag.
Vidare får jag instämma med de talare, hvilka fruktat för edgång; ty jag anser ed icke kunna aflaggas med rent samvete uti förevar, fall.
Det gifves nemi. förhållanden vid denna edgång af en beskaffenhet, att jag knappt kan göra mig reda för, om jag kan gå eden eller icke.
I afseende på hvad som här blifvit yttradt om inconseqvensen deruti att vid denna riksdag upphäfva en författning, som vid sisth riksdag stiftades, tror jag, hvad behofvet af författningens förändring vidkommer, att den klagan öfver dess olägenhet, som allmänt försports inom BondeSt.
, till stor del härrör derifrån, att allmogen icke kan i hast blifva bekant med en sådan ny författnings alla detaljer.
Det må förlåtas en allmänhet, som icke är skrifkunnig, att den icke i hast kan fatta en författning, som uppläses från predikstolen.
Likväl torde bristande kännedom om promulgerade författningars innehåll till någon del kunna lillskrifvas liknöjdhet; ty större delen af allmänheten vårdar sig icke om att göra sig underrättad om innehållet af en från predikstolen uppläst författning, hvars stadganden icke blifvit uppfattade; men i samma mån, som allmänheten Ilin - 384 Den ij Octolier f. in. ner alt göra sig närmare bekant med författningens föreskrifter, skall den äfven buttre kunna akta sig för de underslef, hvilka föranledi den starka klagan man nu från flera håll fått höra öfver författningens brister.
För min del tror jag, att densamma kan bibehållas, blott med någon förbättring och äfven någon skärpning.
Så t. ex. hemställer jag, om det kungörande, som sker från tinget, är tillräckligt, eller om icke, på sätt Hr von Röök föreslagit, en förteckning på afslutade dylika köp bör inom någon viss lid efter tingets eller rådstufvudagens slut från predikstolarna i häradets eller stadens kyrkor kungöras.
Såsom controil på det af Gr.
Frölich omnämnda underslef alt i köpebrefvet utsätta annan summa, än den, för hvilken varorna äro försålda, hemställer jag, om ej den som söker utmätning kunde äga rättighet alt få varorna på offentlig auction försålda, då den som sökte utmätning kunde erhålla sin betalning af det belopp, hvarmed auctionssumman möjligen kunde öfverstiga den uti köpebrefvet emellan gäldenären och den person, till hvilken varorna skulle vara försålda, betingade köpesumma.
På grund af hvad jag nu anfört anhåller jag om återremiss af betänk., och att LagUtsk. ville taga i öfvervägande hvad jag nu yttrat, så väl som Hr von Röök uti sin reservation i min tanke ganska riktigt tillstyrkt.
Jag har begärt ordet för alt bemöta Hr Cederschjölds anmärkt!, i afseende på 2:dra morn., hvilken anmärkn., jag medgifver det, till sin princip är riktig, men i tillämpningen möter betydliga svårigheter.
Inom Utsk. har detta mom. ganska länge varit under öfverläggning, innan man tilltrodde sig att tillstyrka detsamma.
Utsk. utgick hufvudsakligen från den åsigt, att det vore svårt för borgenären alt slämma en uppgifven ägare, om hvars vistelseort lian kunde vara okunnig.
En svekfull gäldenär skulle ju, för alt få behålla den egendom, som han sade tillhörn en annan, kunna såsom ägare dertill uppgifva en aflägse i landet eller utrikes vistande person, för hvars kallande kostnaden kunde öfverstiga värdet af den utmätta egendomen.
Utsk. har ansett, att då den ägare, som på god tro öfverlemnar en annan sin egendom, hyser det förtroende till honom, alt han icke skall förskingra densamma, denne ägare äfven åt possessor öfverlåtit skyldigheten att åt sig bevara egendomen för andras tillgrepp, samt att, i händelse af något dylikt försök från, vare sig hvilket som helst, derom i tid varda underrättad; och då det är lättare för den sorn innebar egendomen, än för den, som söker utmätning deri, att underrätta den uppgifna ägaren om ulmälningsförsöket, emedan han, till följd af sin närmare bekantskap, snarare borde känna livar ägaren vistades, så bar Utsk. framställt det af Hr Cederschjöld i 2 mom. klandrade förslaget.
Ilr Den 17 Octoberf. m. 385 Hr
Jag skall endast elt ögonblick upplaga R. o. Ad:s tid, för att till Frih.
Boye ställa den fråga, huruvida icke förhållandet är detsamma i närvar, fråga, som i den, hvilken Hr Frih:n sjelf framställde.
I lagen är nemi. stadgadt, att om tvist uppstår, huruvida gods tillhör den ena eller den andra, så skall det undantagas, d, v. s. sältas i qvarstad eller under offentlig vård, till dess behörigen afgjordt blifver hvem som dertill är ägare.
Det är ingen annan princip, som här blifvit yrkad, och den står i fullkomlig conseqvens med den grundsats, som allm. lagen antagit.
Man har sagt, att garantierna mot missbruk icke vore större uti förevar, förslag än uti 1835 flis förordning, emedan der äfven finnes stadgadt, att köpeafhandlingen skall vara bevittnad.
Garantien ligger icke deruti att afbandlingen skall vara försedd med vittnes underskrift, utan deruti, att den förmente ägaren, som gör borgenärens i'ätt stridig, skall vara skyldig att bevisa sin rättighet; men beviset ligger icke uti papperet, ty om borgenären bestrider documeolets riktighet, och begär att de såsom vittnen antecknade personerne skola höras på ed, så måste domstolen besluta deras hörande.
Det är således icke, som Hr Ribbing trott, nog att förete en bevittnad afhandling, emedan executorn icke äger att ingå i pröfning, huruvida denna bevittnade handlingen är riktig eller icke, såvida densammas gilltighet å andra sidan bestrides.
Olägenheten af i835 års författning består deruti, att örn man iakttagit de föreskrifna formaliteterna för varornas försäljning; så kan ingen åtgärd af executorn vidtagas mot egendomen.
Om blott sådana afhandlingar inträffade, så skulle få anmärkn.T vara att göra mot författningen, emedan uti det slags afhandlingar, som Hr Grefven nämnde, ligger någon sanning, då de nemi. förutsätta, å ena sidan, skuld att betalas, och å den andra skuld att betala; och då det icke lärer kunna förmenas någon att sälja sin egendom till förfång för en annan, så lärer det heller icke genom någon lag kunna förbjudas någon att sälja sin egendom till en förlagsman, för att derigenom bereda honom säkerhet för den fordran, han kan äga; men jag tror, alt de flesta klagomål mot 1835 års författning hafva grundat sig på diktade köpslut; d. v. s. sådana, der köparen hvarken haft fordran hos säljaren eller skolat lemna betalning förvarorna; och det är för denna händelse, som jag anser edgång behöflig; ty då den existerar, besinnar man sig mer än en gång, innan man gör sådana vänskapstjenster, som dessa afhandlingar anses innefatta.
Hr Ced ersch jöld, Robert Theophron:
På det icke den nya författningen må medföra större olägenheter, än den gamla, anser jag det vara angeläget, att icke stadga , att annan person skall stämma i målet, än den som, j4 H. 49 336
Den 17 Octo ber f m. enligt hvad jag förut nämnt, stämnmgssky Idiglieten rätteligen tillkommer; och anser jag mig derföre, innan fiterremiss äger mm, höra tillkännagifva, att Frih.
Uoyes mot mitt yttrande i detta hänseende gjorda anmärkn. föranleddes, enl, hvad Hr Frihtn vid enskildt samtal sedermera upplyst, af ömsesidigt missförstånd om våra åsigter, så att vi Uro ense derom, att den som på skriftlig bevittnad handling stödjer sitt anspråk på varorna, har presumtionen för sig om äganderätt dertill, hvadan den, sorn bestrider denna rättighet, •bör tillkomma att uttaga stämning på den, som sålunda föregifvit sig vara ägare.
N:o 122 återremitterades.