Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna rättighets fortfarande har ingen bestridt, utan det är nu endast fråga om titlars utdelande, dä de icke förenas med tillhörande embete och tjenst.
Detta vare sagdt om Ijensteus behöriga gång inom den delen af administrationen, som jag känner, och jag tror, att samma förhållande äfven inom de öfriga äger rum, nemi. att inga olägenheter skulle uppstå.
Jag kommer nu till den punkten, hvilken afhandlar ifrågavar. rättighet, såsom eli bclöningsmedel.
Begreppet om belöning förutsätter naturligtvis, att saken mäste eftersträfvas af den, till hvilken den gifves, och att det allmänna tänkesättet dervid fäster begreppet om en fördel, eller ett högre anseende.
Måhända är förhållandet så ännu med dessa tomma titlar; men jag påstår, alt detta hvilar pä en falsk åsigt, både hos den belönade personen sjelf och hos allmänna omdömet.
Det är lagstiftarens pligt att sä stifta sina lagar, att de, så vidt möjligt är, inverka förädlande pä det allmänna omdömet och icke missleda detsamma, hvilket måste blifva förhållandet, om lagen gör det till belöning, som icke bör så anses.
Derigenom gifves en falsk riktning åt det sträfvande efter ära och utmärkelse, som är driffjädern till så många stora handlingar, och som icke bör riktas på flärd och ytlighet, hvilket ingalunda bidrager till enskildt och allmänt väl.
Jag påstår deremot, att de väsendtliga fördelarne af delta förslag äro i främsta rummet hvad jag nyss sade, alt det skulle välgörande inverka pä
223 del allmänna omdömet om hvad som egentligen bör anses såsom värdt att eftersträfva och såsom medförande anseende.
Det är väl också skäl, alt uti detta fall, såsom uti andra lefnadsförhållanden, hvarje sak får motsvara sin benämning.
Titelväsendet inverkar för öfrigt högst menligt på de enskilda lefnadsförhållandena, och det har blifvit citeradt af flera talare bär, att den inbillade högre värdighet, som titlar medföra, ofta uppiiggar till ett deremot svarande lefnadssätt, som öfverstiger den sålunda belönades förmåga, och mången gång medför hans ekonomiska undergång.
Man har bär sagt, att om icke titlar utdelades och verkade som afledare för fåfängan, så skulle densamma i stället kasta sig på något annat, t. ex. på lux i mat och kläder.
Detta är efter min tro en stor förvillelse, och långt ifrån alt vara en afledare, är detta flärdfulla titelväsen just en inledare till lux och öfverflöd; och om man icke intill roten afhugger detta falska begär och detta falska tvång, som man derigenom får alt lefva öfver sina tillgångar, så skall det medföra samma menliga följder som hittills.
Derjemte finnes det en omständighet, som jag ännu icke hört uttalas till sitt rätta namn, hvartill denna rättighet att utdela titlar kan gifva anledn., nemi. alt om någon Regent vill begagna sig deraf, så är det ett högst verksamt medel lill corruption.
Sällan söker man numera framdrifva sina afsigter genom direct bestickning, utan i stället begagnas då den mera oskyldiga formen att smickra fåfängan och tillfredsställa en eller annan befintlig svaghet, och då kan detta medel blifva farligt i handen på den, som tilläfventyrs skulle vilja begagna det.
Vid lagstiftning är .det icke nog att afse den närvar, tiden, ty en lag måste betraktas objectivt, och allt subjectivt afseende på det bestående utelemnas.
Derföre torde det icke eller vara otillbörligt att, äfven under nuvar. förhållande, yttra sig öfver det som under andra omständigheter i tidernas längd kunde inträffa.
Då jag sålunda tror mig hafva visat, att de olägenheter, man förespeglat skola blifva en följd af förslagets antagande, ingalunda inträffa, men alt sådant deremot skulle medföra väsendtlig nytta, så voterar jag naturligtvis för förslaget och hoppas, alt R. o. Ad. deruti förenar sig med de öfriga Stånden, som i detta fall (man må säga hvad som helst) äro mera opartiska domare, än vi, som alltid måste anses mer eller mindre dömma i egen sak.
Skäl för och emot hafva blifvit så många anförda och så väl utredda, att jag kan inskränka mig till några ganska korta anmärkmr.
Ingen kan mera än jag biträda deras åsigt, som anse titelsjukan vara ett ondt.
Den är i sjelfva verket ett stort ondt, och om den kunde botas genom det recept, som af förra riksdagens Const.Utsk. blifvit föreskrifvet, och nu här förordadt, så skulle jag visserligen gerna antaga förslaget.
Min öfvertygelse är likväl, att detta recept icke hjelper, utan alt sjukdomen endast kan botas genom diet, och alt förordna denna diet beror endast af Regeringen.
Denna discussion har dessutom i 2 ä 3 timmar fortgått alldeles utom äm - Den 5 September. nct, med förbiseende af den omständighet, åtminstone af de flesta talare, att Konungens höga rätt att ordna sill hof efter sitt behag, genom den här föreslagna grundlagsförändringen, står orubbad qvar.
Följaktligen skulle Konungen efter eget godtfinnande kunna utnämna ungefär 3 millioner menniskor till kammarherrar, statsfruar, hoffröknar o. s. v. Ingenting förbjuder detta.
Och jag frågar, hvad genom en sådan grundlagsförändring egentligen kan vinnas och åstadkommas.
Att redactionen i så måtto är tvetydig och felaktig, som den icke uppgifver, huruvida med orden embete eller tjenst skall förstås lönade eller olönade embeten och tjenster, är redan nppdagadt.
Såvida icke dermed endast skall förstås lönadt embete eller lönad tjenst, så tjenar ju bela stadgandet till ingenting; ty det beror af Konungen all tillskapa så många tjenster, åtminstone inom militären, som han behagar.
Iugcnling hindrar Konungen, att inom hvarje reg:te utnämna 12 majorer.
Detta stadgande innebär således endast en ny tvetydighet i grundlagen, en ny alldeles obehöflig förändring.
Ingen med någon förmåga att förbinda ett grundlagsstadgandc med ett annat, med någon förmåga att iakttaga huru det går till i andra länder, med någon förmåga att uppskatta den närvar, tidpunkten i sitt förhållande till det förflutna och det blifvande, skall tro att denna förändring är annat än en anakronism och en oöfverlagd rubbning af grundlagen.
För att blifva verksam, måste den sättas i förbindelse med åtskilliga andra bestämmelser, dels i grundlagen och dels i våra öfriga lagar och författningar.
Sådant är icke påtänkt, och äfven om det toges i beräkning, är det tvifvelaktigt, om icke stadgandet skulle komma något för bittida.
Jag röstar deremot.
Jag nödgas bemöta några yttranden, som blifvit riktade emot mig personligen, i afseende på mitt förra anförande.
Man har funnit det besynnerligt, att jag förklarat de öfriga Ståndens beslut i grundlagsfrågor vara lika med noll.
Nåväl, mine Hrr, det är för mig förnndransvärdt, alt en f. d. Ordf. i ett Coust.Utsk. icke vet huru grundlagsfrågor beslutas inom 11. St., och att, utan alla 4 Ståndens gemensamma beslut, de 3 Ståndens icke gälla.
Hvad betyda de då, om det 4:de
Ståndet säger nej?
Och alla 4 Ståndens ja gälla lika litet, ifall Konungen skulle finna för godt att säga nej.
Vare detta nog i afseende härå.
Det var förståndet jag sade, som borde ligga till grund för vårt beslut, och icke Medståndens i förväg fattade beslut.
Ofverläggningen här mäste fotas på hvad som är behötligt eller icke.
Jag går nu från den värde Grefven till några andra yttranden, som blifvit här framställda.
Här har blifvit yttradt af en värd talare midt emot, att som Konungens Statsråd här icke yttrat sig, så borde man förutsätta, att Regeringen önskade antagandet af förslaget.
Man har icke någon rättighet att i frågor af hvad namn som helst, och minst ronde förändringar i grundlagen, göra förutsättningar om hvad
Re geriu - Den i Sep tern lier.
225 geringen önskar eller icke önskar.
Frågan är ensamt den: är förslaget nyttigt, nödigt och möjligt alt verkställa, ulan rubbning af samhällsförhållanden, till skada för samhället?
I denna ordning må man öfverlägga, ulan afseende på, huruvida Hrr Statsråd yttra sin egen opinion elier icke; och hvad de än yttra, så blir det åt minstone aldrig jag, som deraf sluter, att det är Regeringens tanka; ty denna tanka är Konungens, och han har sig ännu icke yttrat.
Har liar jemväl blifvit framstäldt, såsom ett argument lill fördel för förslaget, att fylleri och flärd ligga till grund för behof vct af titlar och för titelsjukan.
Jag vet icke hvad fylleri och flärd dermed hafva alt skaffa; men jag skulle icke tro, alt den myndighet, som har makt att utdela dessa titlar, tilldelar dem åt sådana, som åro behäftade med dessa laster; ty i motsatt händelse vore det ju en olycka för dem, som råka ut för den onåden att fä en titel.
Men här har af en annan talare, Hr Gripenstedt, argumenterats i en mera logisk uppställning, ehuru jag för min del får förklara, att jag anser honom hafva förbisett de grunder, han sjelf velat försvara.
Hail har nemi. yttrat, alt, med antagandet af detta förslag, Konungen är obetaget att nämna huru mänga surnumerärer han behagar i armeen.
Han mäste då också kunna utnämna sådana i civila stater etc.
Det är bekant, att presterliga embetsman kallas för all fä ordination.
1 civil väg finnes det också cn hel massa af surnumerärer, extra ordinarie tjenstemän, men de utnämnas icke af Konungen, utan af embelsmyndigheterna, och funnos icke dessa extraordinarie!’, sä måste embetsverken förses med mänga flere med lön på stat varande Ijeusler, så framt ärendena skulle medhinnas, ty dessa unga, arbetande tjenstemän bestrida en stor del af det arbete, som måste ske om ärendena skola kunna gä.
Men hvar finnes i delta förslag någonting, som säger, att lill surnumerära tjenstemän kan Konuungen fritt utnämna?
Hvad är en surnumerär tjenstemans utnämning annat än en titel?
Det mäste väl vara naturligt, alt en surnumerär tjensteman icke är något annat än titulerad tills han får lön, och dermed kommer pä stat.
Dä frågar jag, hvart leder detta väl författade förslag af det lika väl organiserade Const.Utsk. vid 1840 års riksdag, om man vill fördomsfritt betrakta frågan, utan att taga sig anledn. att blifva ond af de missbruk, som skett med titlars utdelande, hvartill leder det, annat än dertill, att administrationen klefve haltande, alt en stor del af dc personer, som hittills vändt sig ät embelsmannabauan, för att gagna landet, nödvändigt skulle fä gä derifrån och mäste sysselsätta sig med någonting annat, till dess man klefve i behof att skaffa sig utvägar att, genom stora anslag pä stal, lemna Konungen tillfälle alt gifva löner i och med detsamma han gifver titlar.
Detta är det verkliga förhållandet med saken, ty det är alldeles detsamma alt taga bort surnumerärerna för den civila, som för den militära och andra stater.
Den vigtigaste af de frågor, som här 2 H. 39 226 T) e n 5 S e p t e m b e r. blifvit debatterade, är onekligen elen, om rätta ordaförslåndet af den föreslagna §.
Jag kan deruti icke finna någon tvetydighet; ty der är icke på minsta sätt lahult om löner, ulan endast om verkliga ijenster.
Jag lier om tillåtelse att få uppläsa den föreslagna förändringen: ”Titlar utan medföljande embete eller tjenst, eller med högre värdighet, än den innehafvande embete eller tjenst medför, må ej förlänas.” Således skulle, om detta tillägg i § autoges, Regeringen visserligen vara betagen rättighet att utnämna en person, som innehade en lägre tjenst, lill en högre värdighet, än den som åtföljer hans verkliga embete; Regeringen skulle äfven vara förhindrad att tillägga den, som ingen tjenst hade, en embetsvärdighet, som icke för honom innebure några tjensteåligganden; men deremot innehåller § alldeles icke något hinder för Konungen all nämna personer till verkliga tjenster, lill befattningar, som fordra tjensleutöfning, antingen med eller ulan lön.
, lin värd talare har här nyss frågat, hvad en surnumerär vore annat än en sådan, som hade en karaklersfullmakt.
Om jag hade hans vana att förundra sig öfver hvad hans motståndare säga, sä skulle det högligen förundra mig, att denne värde talare, som en längre tid tillhört armeen, icke erinrat sig, att surnumerärernes befattning i den lägsta tjenslegraden medför tjenstgöringsskyldighet, alt dessa surnummerärer äro numera af Regeringen lill ett visst antal vid hvarje reg:te eller corps bestämda, och alt de således kunna anses såsom innehafvare af verkliga tjenster, ehuru några löneförmåner dermed icke äro förenade.
Sammalunda blefve äfven förhållandet med Konungens rättighet att tillskapa nya Ijenster, för hvilka löneförmåner icke hunnit blifva reglerade.
Sådant inträffar hufvudsakligen vid utbrott af krig, dä armeen skall öfvergå lill krigsfot, hvarvid ett större antal officerare inom de högre graderna erfordras. Ingenting kan då förhindra Konungen att t. ex. bestämma, huru stort antal bataljonschefer han finner erforderligt att förklara, att de tills vidare få åtnöja sig med lika stora löner, sorn förut utgjort deras eompagni chefs löner, och sä vidare.
Ilvad angar tillarnes egenskap att utgöra en belöning, hvarvid man har fästat sä mycken vigt, skulle jag tro, alt det är en sak, som gerna kunde lemnäs ulan synnerligt afseende.
Alt den som utmärkt sig i fält, bör belönas, är en sak, som icke kan bestridas; men att börja med, sä finnes del mänga andra sätt alt belöna, än genom meddelande af högre värdighet.
Det finnes hederstecken, det finnes offentligt kungörande af hans bedrift, och vill man, alt en befordran skall blifva belöningen, sä, om också ingen för tillfället, för att nyttja Hr von Hartmansdorffs ord, lyckligen blifvit ihjelskjuten, förmodar jag, att det icke lärer dröja länge, förr äu någon ledighet inträffar, antingen genom fiendens vapen eller sjukdomars härjande, ty jag känner icke något krig, der icke afgången varit ganska stark, i synnerhet bland befälet.
Man har här yttrat, alt man borde fästa sig vid bruket och icke missbruket, oell att det vore nyttigt, att Regeringen kunde belöna törtjensten på ett sätt, sorn icke kostade fäderneslandet nå - Den 5 September. 227 got.
Vid första påseendet kan delta uv en llieorelisk synpunkt förefalla rikligt; men jag skulle likväl tro, att man går rättare lill väga, om man icke helt och hållet fäster sig vid, huru saken efter inbillningens skapelser borde vara, utan ser efter, hurudan den varit hos oss och på andra ställen, der titlar bruka utdelas.
Jag tror, att det är så mycket angelägnare att här fästa sig vid verkliga och icke vid inbillade förhållanden, sorn, efter min tanke, användandet af rättigheten att utdela titlar, ulan alt missbruka densamma, är till den grad svårt, alt jag verkligen misströstar, alt någon, äfven den välvilligaste Regent, skall i längden kunna gå i land dermed.
Dessutom vet man, att grundlagar stiftas icke för en Regent; de mäste stiftas för alla tider.
Huru svårt det måste vara för en Regent att ej gifva denna utmärkelse ät andra än (lem, som förtjena det, finnér man lätt, då man vet, att styrande personer hafva hjerta och välvilja såväl som andra, kanske mer än andra i allmänhet.
Det måste då vara en ganska obehaglig nödvändighet, att oupphörligen behöfva motstå de obehöriga anspråk, som göras och som tyckas vara så lätta att tillfredsställa.
Följden bl ifver oftast, att enträgenheten vinner sin önskan, och elen tigande förljenslen får stå tillbaka.
Jag tror, alt den förändring, som i denna § åsyftas, är af en mycket stor både administrativ och social vigt.
I administrativt hänseende, derföre att embetsmännen i alla land, och i synnerhet i värt, som är fattigt, äro så knappt lönade, att de icke tjena blott för penningen, utan äfven för anseendet.
Den som blott vill vinna penningar, har i allmänhet säkrare förhoppningar på andra vägar, men man nöjer sig i Statens tjenst med en knapp utkomst, derföre att man njuter ett högre anseende.
Men om nu detta anseende utdelas till personer, som hvarken deraf förut gjort sig förtjenta, eller sorn sedermera, då de icke hafva några tjensteäligganden, icke äro i tillfälle att visa sig deraf förtjenta; så är detta alldeles samma förhållande, som dä man bland det verkligt goda myntet utsprider ett dåligt pappersmynt; det neddrager det bättre till sitt ringa värde.
Och dessa nya sysslolösa bröder i värdigheten, som embetsmännen fått, då de icke på annat sätt kunna visa sig värdiga det nya stånd de hunnit, sä söka de göra det genom yppighet och flärd.
De verkliga tjenslemännen nödgas i någon män följa med, och deras förut knappa tillgångar blifva derigenom ännu knappare.
Saken har således, utom många andra, äfven verkligen en financiel sida, som icke är obetydlig.
En och annan har då förut fått dessa betydelselösa förhöjningar pä karakleren, dessa nådebevis, som äro sä angenäma att kunna utöfva, och som ingenting betyda, då ingen tjenstgöring dermed är förenad; men sedermera kommer tillsättandet af den verkliga tjensten, och då framstår man deremot och säger: ”men det är likväl hardt att gå förbi den, som sä länge haft en högre värdighet; visst är han medelmåttig, men man måste val taga honom.
Man får icke åsidosätta allt afseende på rangen o. s. v.;” och det torde icke sakna exempel, alt äfven denna åsigt gjort sig gällande.
228 Den 5 September.
Man liar här med skäl anmärkt, att det finnes vissa embetsman, som för närvar, icke hafva den plats i rangordningen, som allmänna omdömet tilldelar dem; men jag tror, alt delta inkast förut blifvit upptaget, och får blott tillägga, att ingenting är lättare än att ändra rangordningen.
Det är Konungens ensak, och om Ständerna skulle antaga denna §, och Konungen deråt lemna bifall, tager jag för afgjordt, att äfven cn sådan förändring kommer att följa.
Man har ytterligare sagt, att förändringen innebär en inskränkning i Konungens prerogativ; sådant kan icke bestridas.
Men just derföre, alt denna lagförändring innebär en verklig inskränkning i Konungens prerogativ; sä kan också ingen menniska förtänka Regeringen, om den ej deråt skulle lemna sitt bifall, sedan dc 4 RiksStm derom sammanstämt.
Men i sadan händelse tror jag likväl, alt Regeringen skulle i de 4 Ståndens uttalade önskan hafva erhållit en ganska tydligt uttryckt opinionsyttring, om hvad landet önskar i ett fall, der, att dumma efter förhanden varande förhållanden, Regeringen redan tyckes de facto hafva uttalat en dermed fullkomligt instämmande opinion; och om ett afslag från Regeringen skulle följa, skulle den måhända vid samma tillfälle lenina en försäkran om sin benägenhet att högst sparsamt oell endast dä den anser rikets nytta sådant fordra, göra tillämpning af detta prerogativ.
Jag linner således ingen anledn. häri altrösta ernet förslaget, och jag röstar för detsamma. brill.
Jag anhåller att i största korthet få upptaga några aumärkmr, sora blifvit gjorda af mina vedersakare i denna fråga.
En värd talare här midt emot har velat påslå, att utdelandet af titlar vore orsaken lill den lux, sorn för närvar, räder i landet.
Jag tror, att detta påstående factiskt vederfägges af den betydliga lux, suni finnes lius det högre borgerskapet i rikets alla större städer.
Hos dera linnas likväl ganska fä titlar.
Afven vederlagges detta påstående deraf, att allmogen i flera orter, t. ex. i Östergöthland, mången gäng lefver öfverllödigare oell gifver vida dyrare kalaser, än de betitlade possessionaten som äro deras grannar.
Samme talare har äfven yttrat, att i händelse landskamererare och landssekreterare erhölle rådstitlar, sä skulle de komma i lika rang med landshöfdingarne.
Jag förmodar, att talaren måste medgifva, ali ett råd i ett collegium icke liar samma rang som en landshöfding; det är en ganska betydlig skillnad dem emellan, i detta hänseende, llr Ribbing liar påstått oell klandrat, att jag ville stifta lex in casu.
Denna anmärkn. har jag icke pä något sätt förtjena!.
Det är Hr Cederschjöld, som ti äflas af anmärkn.
, ty lian ville hemta stöd för tillarnes upphörande, just deraf, alt Konungen icke skall vara för alt utdela dylika.
Jag som anser, att Konungen alltid, hvem som än är Konung, bör hafva rättighet att utdela titlar, jag ville endast vända denna håg hos Hr Cederschjöld alt stifta lex in casu, till min och de med mig liktänkandes fördel; ty otvifvelaktig! vore mera skäl alt icke taga bort denna rättighet nu, då man kan taga för afgjordt, alt Konungeu icke skall missbruka den.
Frih. Cederström, Anders, har begått ett misstag, som jag icke ämnat vederlägga, om icke Den 5 September.
229 Sifvén en annan talare, Hr Ribbing, b ån ty dt derpå.
Cederström bar nemi. beklagat, att häradshöfdingar icke hade högre rangan underlienlenanter.
Förhållandet är likväl, alt häradshöfdingar hafva capitains rang, och dermed kunna de vara belåtne.
I öfrigt förefaller det mig underligt, att Hr Ribbing, som (alat emot Konungens prerogativ att få utdela titlar, likväl sjelf önskat att få sig en annan titel, som Konungen dock icke gerna kan gifva honom, nemi. den af häradsdomare.
Om en sådan titel meddelades, så skulle resultatet blifva, i stället för att häradsrätt nu består af 1 häradshöfding och 12 nämndemän, af hvilka sednare den äldste kallas häradsdomare, att den skulle komma alt utgöras af 2 häradsdomare och 11 nämndemän.
Jag hemställer till Hr Ribbing, om detta vore rätt lämpligt.
Discussionen har redan så länge upptagit tiden, alt jag kanske borde alldeles underlåta att yttra mig.
Jag tror likväl, alt man icke bör lemna obesvärad!, hvad som möjligen kan leda lill ett misstag och likväl lätt vederlägges.
En värd talare har medgifvit saken i princip, men likväl ansett sig, för svårigheter vid verkställningen, böra afstyrka densamma.
De skäl han anfört hafva, i hvad de rörde nödvändigheten af titlars utdelande inom armeen, blifvit på ett segrande sätt vederlagda af Hrr Gripenstedt och von Troil.
Jag vill taga mig friheten göra en anmärkn. vid samme talares anförande, i afseende på de civile och militära embetsmännen.
Han bar talat om svårigheten för en chef att kunna adjungera dugliga personer i embetsverken, om de icke hafva titlar.
Jag vill derföre bedja honom ihågkomma mänga exempel på adjunclioner inom de juridiska verken, inom hofrätlerna, der det visserligen mätte ansetts af föga vigt, om den personen, som kommit i åtanka, haft häradshöfdingetitel eller icke, men mera om lian förrättat häradshöfdinge-embetet, eller fiscalsembetet o. s. v. Samme värde talare har ansett nödvändigt, att t. ex. kunna tilldela professorstitel åt en ung lärd, som reser utomlands, pä det lian måtte kunna med mera fördel presenteras för utländske vetenskapsmän.
Det är likväl bekant, att utmärkte lärde i andra länder, sjelfva föga begagna sig af titlar, utan låta sig kallas endast Herr N. N., ehuru de kunna vara kände öfver hela den civiliserade verlden.
Deras namn är dä för dem en alldeles tillräcklig titel; äro de åter icke så utmärkta, att de äga ett verldskunnigt namn, men ändock inom en mindre krets äro kände såsom skicklige vetenskapsidkare, så veta vi, att deras emottagande beror vida mera derpå, att de hafva recommendationsbref från någon utmärkt vetenskapsman hemma, än att de hafva en professorstitel, som, jag vägar säga, inför ulländningen betyder mindre än här hemma.
Den värde talaren har äfven talat om intresset och nödvändigheten för en chef inom ett collegium, att denna rättighet att utdela titlar bibehålies.
Jag tviflar alldeles icke, att detta kan vara behagligt för presidenterna, emedan egentligen de och några andra chefer hafva fördelarne deraf, då de genom sina recommendationer kunna förbinda sig de personer, 230 Den 5 September. sorn erhålla tillarne.
Det är således om deras prerogativer, måhända vida mera än om Konungens, som här egentligen är fråga.
En värd talare har sagt, att om titelsjukan kunde hotas genom det recept, som man här velat föreskrifva, så skulle han gå in derpå, men att detta måste ske, genom diet.
Jag vill likväl taga mig friheten fästa hans uppmärksamhet på, att den föreslagna föreskriften just är ett recept på sjelfva dieten.
Samme talare har äfven sagt, ali denna lag, för att kunna åstadkomma det nyttiga den afser, måste sättas i förbindelse med flera andra lagstadganden, utan alt han dock citerat något enda sådant laghud.
På det sättet kan man kullslå hvilket förslag som helst, om man säger, alt det icke duger isoleradt, ulan mäste sättas i förbindelse med flera andra reformer, och man likväl icke sjelf anser sig behöfva nämna dem; men denna utväg utgör dä i sjelfva verket endast en undflykt.
En annan värd talare har sagt, att det icke är pä denna väg, man bör söka hot emot fåfängan, utan genom uppfostran.
Jag tager mig friheten fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att det är just i det allmänna lifvet, som uppfostran i detta afseende tager sin början.