Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det visar sig då att i Lupds Stift finnas för närv:de i denna kategori 4 pastorer i lista, 12 i 2:dra, oell 7 i 3:dje klassens pastorater, för hvilkas pensionering skulle erfordras för 4 af lista klassen å 4000 16,000. » 12 »
Sidia » å 3000 36,000.
» 7 » 3:dje a å 2000 . 14,000. eller tillsammans 66,000. hvadan hela den behållna inkomsten af de 9 indragna Biskopslönerna, prebendena oberäknade, ej ens skulle förslå att pensionera de prestman inom ett enda Stift, som äro öfver 70 år gamla.
— Skulle deremot Gr.
Adlersparres mening hafva varit, att äfven åtkomsten af prebendena skulle för pensionering användas, på det sätt att de skulle förses med vice pastorer, och återstoden af deras afkastning gå till pensionsfonden, så får jag uplysa, att den på detta sätt upstående behållningen skulle komma att utgöra för alla 12 Stiften Bidr R:mt 74,688: 34., hvarifrån afgå för Upsala Stift . . . 3.676: 14. u Lunds d:o .... 9,764: 27. » Hernösands d:o . . 7,298: 94. 20,739: 35 och således lör de 9 öfriga 53,948: 99. och då upstår, genom sammanläggning med det förut disponibla beloppet af 65,241: 1, en summa af 119,190 R:dr.
Jag vill då antaga den lägre pensionsåldern af 65 år; och genom beräkningar, som jag varit i tillfälle att göra, visar sig, att till pensionering af kyrkoherdarne i samma Lunds Stift skulle i sådant, fall erfordras 125,000 R:dr.
Således skulle, äfven med inberäkuing af prebendena, de besparade 9 Biskopslöuerua ej vara tillräckliga för pensionering af kyrkoherdarne öfver 65 år inom ett enda Stift, utan en brist upstå af 5,810 R:dr.
Nu skulle man kunna anmärka, att 2 af de Biskops säten, som motionären föreslagit att bibehållas, äro af de bäst aflötiade, samt att deras löner kunde betydligt nedsättas och öfverskottet användas för det upgifna ändamålet.
Jag vill då gå ännu längre, och antaga att samtlige 12 Biskopar indroges och alla deras nuv:de inkomster användes till presterskapets pensionering.
Enligt de upgifter, som inkommit och undergått en temligen noggrann granskning, samt med iakttagande deraf att den till Biskops-stolarne anslagna jordens inkomster uptagas dubbelt emot hvad de nu utgöra, skulle då upstå en summa af 196,200 R:dr 37 öre.
Vill jag då tillse, i hvad mån dessa medel kunna blifva tillräckliga för pensioneringen, så befinnes, att pensioneringen af ordinarie prestman öfver 65 år blott inom 2 Stift, nemi.
Upsala och Lunds, enl. de af motionären upgifue grunder, skulle redan erfordra 259,000 R:dr, hvadan endast j[ af tvenne Stifts presterskap i pensionsåldern skulle komma i åtnjutande af den afsedda förmånen, äfven om samtlige Biskopars alla inkomster för detta ändamål anväudes.
Jag tror att dessa upgifter äro tillräckliga för att ådagalägga motionens praktiska värde, dess syfte må för öfrigt vara aldrig så Den 19 November t. m. 195 godt, och jag slutar med anhållan, att detta mitt yttrande måtte få åtfölja densamma till Utsk:t.
Jag kan icke instämma i denna motion, emedan jag är af den mening, att presterskapets nuvide organisation ej står i öfverensstämmelse med protestantismens anda, d. v. s. med kristendomen, och jag kan icke anse lämpligt att pensionera en så beskaffad institution.
Prestväsendet är egentligen en qvarlefva från Judaismen, som sedan omfattades af Katholicismen, men är i sjelfva verket lika litet som munkväsendet öfverensstämmande med kristendomens anda.
Dessutom tror jag icke att presterne sjelfva skulle blifva serdeles belåtna med en sådan åtgärd, som den här föreslagna; de skulle näppeligen vilja öfvergifva sina pastorater, för att i ersättning få en pension, som icke vore af lika högt belopp som deras lön.
De behöfva dessutom ingen pension, ty då de blifva gamla och orkeslösa, kunna de taga en extra ordinarie, en Adjunkt, som lemnar dem i tillfälle att behålla pastoratet till döddagar.
Motionären har sagt, att presterne borde pensioneras likasom andra Statens tjenstemän.
Äfven härutinnan är jag af olika tanka, ty presterne äro icke Statens tjenstemän; de äro ordets och församlingens tjenare, men icke den verldsliga Statens tjenstemän; också utgår deras aflöning icke såsom andra embetsmäns, utan direkte af lörsamlingarne genom tionde, tertial och af jorden.
Att underhålla de omkring 9,000 personer, som presterskapet utgör, synes mig vara redan en alltför stor tunga för landet; mycket mera då att äfven pensionera dem.
Ad., utan anhåller endast att detta mitt yttrande måtte få medfölja motionen till Utskit.
Plär har sökt göra sig gällande den åsigt, att Utsk:n skulle vara så väl sammansatta, att de icke fäste något alside vid de yttranden, som vid motioners remitterande här afgifvas.
Om verkligen så vore, att de icke lemna våra anföranden någon upmärksamhet, skulle jag tvertom anse dem serdeles illa sammansatta; ty de böra val skaffa sig alla möjliga uplysningar, och någon gång åtminstone torde väl sådana här afgifvas.
Hvad sjelfva motionen beträffar, vill jag visst icke bestrida, att ju presterne likasom alla andra tjenstemän borde pensioneras; hvaremot det sätt, hvarpå de nu pensionera sig sjelfva, genom att till döddagar behålla sina pastorater, ingalunda är det rätta.
St-.r vid förra Riksdagen hos K.
M. an höllo om nedsättande af en komité, som skulle yttra sig om pensionsväsendet i allmänhet, torde vara bäst att icke gå denna komité i förväg.
Att, i händelse Gr.
Adlersparres första förslag om 9 Biskopslöners indrag-ning vinner framgång, de upkommande besparingarna i alla fall icke blefve tillräckliga för det afsedda ända målet, kan väl vara förhållandet, såvida dessa medel skulle genast dertill användas; men detta tror jag ej har varit motionärens mening, utan att en fond deraf skulle bildas, som genom räntornas läggande till kapitalet kunde få ytterligare växa till dess den blefve 196
Den 19 November f. m. nog stor att för behofvet användas, i hvilket fall dock flera mansåldrar skulle förgå innan några pensioner skulle kunna utdelas.
Om dessa medel blifva tillgängliga, tror jag dock de borde lämpligare disponeras för att gifva hvarje församling sin egen pastor, så att ej, som nu, själavården behöfde uppehållas genom vikarier.
Slutligen kan jag icke, gilla motionärens förslag att pensionerna skulle vara af 3 olika grader efter de olika klasserna af pastorater.
Det är icke billigt att den, som sutit hela sin tid på ett magert gäll, skall, äfven vid afskedstagande! få en mager pension, (utan pastorerne borde i detta läll sättas lika med andre tjenstemän, att alla inom samma grad och med samma göromål få samma pension): det vore t. o. m. rättvisare att gifva den större pensionen åt den, som haft ett magrare pastorat och icke kunnat lägga ihop något under sin tjenstetid.
Öfverläggningen förklarades fulländad; hvarefter och sedan H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, framställt propos. å motionens och yttrandenas remitterande till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:t, Hr Nordenfelt, Enar, anmälde sig och yttrade:
Jag vill blott fästa upmärksamheten derpå, att otillräckligheten af de för presterskapets pensionering påräknade medel är fullkomligt ådagalagd, och att således, om ändamålet skall kunna vinnas, andra medel måste anskaffas.
Jag tror derföre också, att denna motion rättast borde remitteras till StatsUtsk., och icke till Ekon.Utsk. Frih.
Man måste väl vid remiss af en motion, se på dennas egen, ej blott beskaffenhet, meu omfattning, och äfven gifva någon akt deruppå, huru motionären betraktar densamma.
Han har vid detta ärende sjelf velat sätta i ett, snart sagdt, oskiljaktigt samband den förra och den sednare af sina begge motioner.
Såväl i den förstnämnda, som i den nu förevarande motionen, tagande den förra till utgångspunkt för den sednare, har Gr.
Adlersparre uttryckligen förklarat, att han på intet sätt vill betunga Statsverket med någon utgift för detta ändamål, och icke heller fråntaga Svenska presterskapet någon del af deras inkomster, utan endast öfverflytta på andra händer inom det Högvörd.
Ståndet vissa af dess tillgångar.
A sådana grunder tror jag, att denna motion bör, likasom den föreg:de, remitteras till Ekon.Utsk., och icke till StatsUtsk.
Sådan var ock II.
Exc. Gr. o. Landtm:s mening, och syntes för några ögonblick sedan utgöra det Höglofl.
Ståndets nästan enhälliga åsigt, hvaruti jag hemställer, att vi må framhärda.
Härefter förnyades den förra proposm och besvarades med Ja; hvarjemte R. o. Ad., uppå H.
Exc. Hr Gr. o. Landtnäs framställning, biföll Gr.
Adlersparres, i de nu föredragna motionerna gjorda anhållan om desammas kommunicerande med de öfriga R.St:n. Den 19 November f. m. 197 Föredrogs Frih. v. Schwerins, Carl Julius, d. 16 denne3 på bordet lagda motion rörande penningeväsendet.
Jag hoppas, att den af Frih. C. J. v. Schwerin afgilna motion rörande penningeväsendet, icke måtte dela samma öde, som mängden af motioner, om hvilka en utmärkt ledamot af detta hus nyss yttrade, att de likna mängden af menniskor, vid hvilkas födelse det yttras några ord, för att de sedermera i all tysthet framvandra sin väg och slutligen öfverlemnas åt glömskan.
Den motionen förtjenar åtminstone en vida bättre lott; ty sällan torde en mera innehållsrik motion hvilat på Ståndets bord.
Vid dess genomläsning erinrar man sig lätt ett yttrande af den snillrike Biskop Agardh, i dess »Statsekonomiska Statistik», att »i intet land så manga nya idéer i penningerörelsen upstått som i Sverige, och att det är mycket orätt att antaga, hvad som oftast blifvit yttradt, det Svenskarne icke hafva hufvud för finanserna».
Till stöd för denna åsigt anför den frejdade författaren, att Palmstruchska banken var den första bank, som utgifvit kreditsedlar; att Voltaire redan i sin »Histoire de Charles XII» omnämner, det vår riksbank är en af de äldsta i Europa; att Gautier i sina skrifter
(Des banques et des institutions de crédit) lofordrar Stockholmsbänken för att vara den första, som utlånte penningar på inteckning i jord mot ränta och amortissement, och sålunda föregick hypothekskassorna; att år 1773 infördes i Sverige de s. k. diskonterne, enl. plan af Liljencrantz, och som voro förelöpare till privatbankerne; att Sverige var det första land, som, efter en af Gr. von Platen och Kommerserådet Santesson upgjord plan, anlade diskontkontor, för att på den vinst, som deraf drogs, grundlägga stora statsinrättningar (Götha kanal). »Men», säger vidare samme författare, »de hinna aldrig utföra något fullständigt, emedan i Sverige är förhållandet, att så snart något godt upkommit, så upstår genast ett parti, som söker förstöra det».
Denna tanke kan jag icke obetingadt dela, åtminstone är det icke häri, jag söker skälet, hvarför vi ännu i denna stund sakna ett på rationela grunder ordnadt banksystem oclr penningväsende, utan torde grunden härtill böra uteslutande sökas i sjelfva vår statsorganism.
På ena sidan se vi den ena statsmakten: B.
St:r, icke endast såsom egare och förvaltare af Biksbanken, men också ensamt lagstiftare och domare, d. v. s. här domare i egen sak.
Den andra statsmakten åter, eller Begeringen, är deremot utesluten ifrån all inblandning i lagstiftningen och förvaltningen af Biksbanken; och att Ständerna äro vaksamma om dessa rättigheter, vittna protma ifrån Biksdagen år 1834 och debatterna om den s. k. sjuttiotvåan, eller § 72 B.F.
Men, om 11.
St. äro. allrådande herrar öfver Biksbanken, så anser sig K.
M. ega oinskränkt makt att bevilja så många privatbanks-oktroyer, Begeringen kan för godt finna, till följd af grundlagens ord om den ekonomiska lagstiftningen.
Dessa frågor om Biksbanken och privatbankerne stå dock till hvarandra i ett så oskiljaktigt sammanhang, att de böra samfäldt
Den 10 November f. m. behandlas, så framt en fullständig och konseqvent genomförd finansplan skall kunna upgöras.
En af hufvudorsakerna till bristerne i Sveriges bankinstitutioner måste sökas deri, att de begge statsmakterne lagstifta i dessa frågor, hvardera på sitt håll, oell att deras förslager icke gemensamt upgöras oell fastställas.
En genomgripande reform i vårt penningväsende kan derföre, åtminstone såsom fullständigt, icke åstadkommas, förrän E. St:r låta Regeringen deltaga i bankadministrationen, och åter E.
St:r få sin lagstiftande andel i den allmänna hushållningen.
Men detta resultat kan åter aldrig upnfis med mindre, än att det parlamentariska styrelsesättet, i ordets vidsträcktaste upfattning, framträder i vårt konstitutionella statsskick, och till följd deraf äfven representationen får årliga sammanträden.
Dessa årliga Riksmöten blifva af så mycket större vigt, enär en banks förvaltning aldrig, utan skada för dess verksamhet och näringarties allmänna behof, på förhand genom reglemente, oföränderligen för en längre tid kan bestämmas.
En bank behöfver ojemförligt mer, än någon annan inrättning, kunna rätta sig efter penningrörelsens föränderliga förhållanden.
Hvad nu den af Frih. v.
Schwerin afgifna motionen beträffar, ser jag i den ett ytterligare bevis på Biskop Agardhs yttrande, att financiella kunskaper icke saknas i Sverige; den är enl. min upfattniug stödd på fullkomligt riktiga bankprinciper, och, till följd af dess idérikedom, befinner man sig vid dess granskande i en verklig embarras de richesses Motionens första punkt föreslår: »att, till vinnande af reel valuta eller klingande mynts införande i rörelsen, alla småsedlar indragas intill beloppet af 10 rdr rmt, så att sedlar å detta belopp blifva de minsta i rörelsen».
I detta förslag torde man helt och hållet böra instämma.
När transaktionerne uteslutande ske med kreditsedlar, anses klingande mynt slutligen obehöfligt.
Så länge man kan liqvidera sina dagliga behof i handel och vandel med kreditsedlar, så länge har ingen intresse i att anskaffa silfvermynt; detta vandrar då till den utländska marknaden, till trots af alla förbud och straffbestämmelser.
Det är en gammal erfarenhet, att, om tvenne mynt på samma valörer cirkulera, det bättre myntet försvinner ur rörelsen och endast det sämre blir qvar.
En genialisk engelsk författare säger också, att det bättre myntet liknar en gentleman, som flyr bad company (pappersmyntet).
Det s. k. representativa myntsystemets non plus ultra kan möjligen vara, att alla metaller skola utbytas mot representativer (kreditsedlar).
Sverige har under längre tidsföljder haft detta system, men, såsom jag tror, till föga fromma.
I alla länder, der kreditsedlar finnas, har man deremot antagit, hvad fransmannen kallar le systéme mixte, eller att både sedlar och matalliskt mynt löpa i bredd med hvarandra, för att sedlarne just genom sammanlöpandet må blifva i värde assimilerade med det metalliska myntet.
Erfarenheten lärer äfven, att i de länder, der klingande mynt cirkulerar, men sedlar endast af de större valörerne, är sparsamhe - I Den 19 November /. m. 199 ten allmännare hos folket.
Vi se hos oss i Sverige, huru allmogen gerna anskaffar sig något bohag i silfver, antingen kannor, skedar eller dylikt.
De skulle säkerligen med samma nöje gömma silfver- och guldmyntet, emedan de i detta skulle se sig ega ett verkligt värde, eller sjelfva metallen, i st. f. en tryckt papperslapp. 1 England, der banksystemet är kanske mest utveckladt i Europa, cirkulera omkr. 30 mill. £ sterb i klingande mynt, emot 20 mill. i banknoter; i Frankrike finnas omkr. 3 */2 milliarder francs i guld och silfver i allmänhetens fickor, emot 500 millioner francs i bankens sedlar.
Huru är förhållandet hos oss?
Om Banken för det närvtde har 15 mill. rdr rmt i sin metalliska kassa, och jag dertill lägger 3 å 4 mill., som finnas i rörelsen i 24 sk.- och 12 sk.-st., eller tillsammans omkr. 19å20 mill. rdr, så äro deremot 40 mill. rdr i Riksbankens sedlar, och omkr. 15 å 18 mill. i privatbanksedlar i rörelsen!
Men med dessa sednare sedlar är det egna, att, då privatbankerne icke äro skyldige, att med klingande mynt, utan med Riksbankens sedlar inlösa sina egna assignationer, äro dessa blott myntrepresentativets representativ.
Hade man icke kreditsedlar på så låga valörer, som vi för det närv:de, skulle äfven småningom inrikes vexeln upkomma, emedan allmänheten skulle tvingas att använda den.
Ty då man icke mera kunde med posten afsända någon sedel under 10 rdr, vore man tvungen att köpa sig antingen en postremiss-vexel eller en annan anvisning.
Mycket beror härvid blott på att åstadkomma vanan, ty den verkar vida mera i detta fall, än alla förordmr, och ett dylikt tvång skulle vida lättare framkalla en vexelrörelse, än vår inrikes vexellag af d. 20 Maj 1834 förmått göra.
Denna fråga torde särskildt förtjena Ståndets upmärksamhet under en tid, då man så ofta hör talas om poströfverier, hvarigenom årligen postverket förlorar flera tusende rdr, och ännu mera ömmande förluster vållas inom sedlighetens och den allmänna säkerhetens område.
Det är af vida mera vigt, att på hvarje sätt kunna förekomma brott, än att straffa de begångna!
Genom vanan att begagna dessa vexlar eller anvisningar på mindra valörer, öfvertygas småningom den stora allmänheten om fördelen, ja, nödvändigheten af dessa öfverflyttningsmedel eller s. k. affairspapper, och härigenom vänjes äfven mängden att betala hvad den köper, antingen kontant eller med anvisning eller accepterad räkning.
Man uphör småningom, att ständigt anticipera på morgondagen och att taga sina dagliga lefnadsbehof på kredit.
Ja, vanorna äro nära nog vigtigare än grundsatser, åtminstone mäktigare.
Detta yttrande kan möjligen framkalla ett ogillande; men det står dock fast, att menniskans upfostran må betraktas huru idealiskt man behagar; först då hon redan är ett stycke inne på odlingens bana, är det som hon bestämmes och ledes af högre idéer och grundsatser.
Ifrån lärorna till vanan år ännu ett stort svalg.
Men ifrån vanan till grundsatsen är vägen gifven, ehuru den då t. o. m. kan umbäras.
Har man blott vanornas realitet, är det ganska lätt att bygga på med grundsatser.
200 Deri 19 November f. m.
Talaren afbröts här genom ankomsten af Hr StatsRådet, K. m.
St. af K. N. O., Johan August Gripenstedt, hvilken öfverlemnade 11 nåd. propos och 8 nåd. skrivelser fr. K. M. till R.
Sedan Hr StatsRådet blifvit utbeledsagad, upropades ånyo Erih. Bonde: 1 Sverige är det en vana att för bankernes lombard-rörelse begagna skuldsedlar med borgen, hvaraf dessutom de flesta äro fingerade och således äro s. k. accomodations-papper eller på engelska Kites, accommodation bills; i utlandet ar det deremot regel, att så fort personer använda dylika papper, krediten genast för dem afstänges.
I England är det exportörens vana, att alltid betala kontant hvad han koper, eller tillochmed lemna förskott på sina reqvisitioner; i Sverige deremot införskrifves allt på kredit, och ofta upbär man af utlänningen förskott på hvad man ännu icke tillverkat.
Af detta förskott mot dryga vilkor lemnar t. ex. jern- och trävaruexportören sin andel åt brukspatronen och sågverksegaren, och deraf kan man väl ana huru tungt en sådan kredit måste trycka på Svenska handeln och industrien.
Hvad kostar t. ex. blancokrediten ?
Jag måste dock först förklara, att denna kredit i sig sjelf icke är något kiandervärdt, utan först då den urartar till vexelrytteri, eller då man börjar skaffa sig dylika krediter på olika bankplatser för att betacka med den ena dragningen den på annan ort förfallna, och att man således derigenom har, hvad på Tyskt börsspråk kallas: gesattelte Pferde.
Vexeln hr en öfverlåtelse af en fordran, eller ursprungligen ett bevis på en fordran öfverlörd (vexlad i annat mynt på annan ort) att på andra stället betalas.
Blancokredit grundar sig på särskildt aftal om lån, som kan erhållas mot i tysthet prekära assignationer, upstälda i form af vexlar.
Hvad kostar då vanligen denna blancokredit? l:o t/2 proc. acceptprovision eller med fem omsättningar (fi7 d.d.) — Zl/2 proc.; stämpel och porto, som det heter, äfven */2 proc. eller 5X'/j
Lägges härtill vanlig ränta 5 proc., erhålles i bästa fall 10 proc., utom mäklarearvode, kursförlust etc., eller tillsammans minst 12 å 14 proc.,— vida högre naturligtvis, då diskonträntan stiger, såsom t. ex. under vintern 1850—57 (eller året före handelskrisens utbrott), då den i Hamburg sprang upp ända till 8 (säger 8) procent!
En följd af dessa trasseringar är också, att Svenska köpmännen vanligast gifva ordres om upköp och försäljning (kanske med 5 å 10 % förlust), samt oftast på utländska börser taga sjöassurans, oaktadt Sverige eger flera val organiserade sjöförsäkringsbolag.
Att Hamburgaren vanligen icke gör dåliga affärer härpå, bevisar den risk han underkastar sig för accepterne; också anser man att 0 de på Sverige vågade penningar gifva 20 proc., eller att man återfår hela utlagda kapitalet på fem (5) år, under det trassentens skuld (Svenskens) icke är minskad med en enda skilling.
Man trodde att den stora handelsvinsten under åren 1854—55 hade befriat
Svenska köpmannen ifrån de — Hanseatiske Garparnes Den 19 November f. m. 301 efterräkning.-!!-, men det visade sig snart, att denna handelsvinst var en följd af exceptionella förhållanden, och då de nphörde, försvunno också de stora tillgångar, om hvilka man så mycket talat.
Under åren 1854—55 var diskonträntan i Hamburg 2 å 3 proc., sedan den redan året förut hade nedgått i London till 2 proc., p. a., och t. o. m. diskonterades det på privata händer ända ned till lVj proc.
Detta förhållande var en naturlig följd af de oerhörda massor guld, som tillfördes Engelska banken efter upptäckten af Californiens och Australiens guldlager.
Penningar kunde således liitt erhållas, och Sverige begagnade sig deraf, oaktadt landets ovanliga handelsvinst under dessa år tillförde oss stora penningesummor.
Hvilka summor, som då disponerades af Svenska handelshus, synes deraf, att endast tre (säger 3) bankrutterade firmor i utlandet innehade, vid handelskrisens utbrott, och som constaterades af deras ingifna stater, för tillsammans den oerhörda summan af 15 mill. rdr rmt i accepterade Svenska vexlar!
De till landet indragna penningarne äro icke bortslösade, såsom man någon gång orättvist hör framkastas; de äro till stor del nedlagda i stora företag, i jernverk, fabriksanläggningar och thyvärr äfven i skogslörödelser genom sågverken.
Men statsekonomien lärer oss att handeln, som jemte största risken, äfven måste lemna största räntan, icke kan sätta sina kapitaler i lån till produktioner, som afkasta mindre; ty gradationen af räntorna på de olika kapitalerna är ju, först penningkapitalet, som bör bära den lägsta räntan, sedan jordbruket, derefter fabriken och sist handeln, som bör ge den högsta ränteafkastningen.
Det är äfven en erfarenhet, man har ifrån alla andra länder, att de bankirer, som lättast gå omkull, äro alltid de, hvilka placerat kapitaler på lång betalningstid, eller nedlagt dem i större industriella företag.
Men hvad skall man säga, då dessa penningar kosta industriidkare!! omkring 12 å 14 proc.?
Månne der icke redan en kris ligger bakom, och som endast väntar på en tillfällighet, t. ex. en mindre fördelaktig afsättning för produktionen, för att utbryta och öfvergå till fullkomlig kraftlöshet efter föregående öfverretning, för att nu tala i läkarespråk.
Tillfällen kunna visserligen gifvas, då handeln kan realisera så stora vinster, att det lanta kapitalet kan bii ra 12 å 15 proc. ränta, men i längden och i allmänhet låter det sig icke göra, och ännu mindre att på penningar med så hög räntefot grunda bruksrörelse eller annan fabriksanläggning.
Derföre tror jag, att den handelsoch penningkris, som år 1857 äfven hos oss utbröt, i många år sväfvat öfver oss, men blifvit undanskjuten till följd af de begge årens 1854—55 stora handelsvinst och sednare årens rika skördar under konung Oscars årsälla regering!
Under åren 1847—52 voro spanmålspriserne på alla Europeiska marknader särdeles låga, men med våren 1853 började de att stiga, och när, vid det österländska krigets utbrott, Rysslands hamnar stängdes såväl i Svarta och Hvita Hafvet sora Östersjön, stego spanmålspriserne till en oväntad höjd.
Deremot giDgo priserne på kolonial-varorna ständigt ut - 202 Den la November (. m. före ifrån början af år 1853 till slutet af 1854.
(Se History of Prises. Pooke and Newmarch.
V. Yl nineyears 1848—1856.)
Det var således naturligt, att då Sverige kunde exportera två års goda skördar till priser nära hundra proc. öfver de vanliga, då trävaror och metaller gingo väl undan äfven till updrifna priser, och då fraktfarten var särdeles lönande; således å ena sidan en stor inkomst för exporten, och å den andra likaledes för importen, kolonialvarorna, till låga priser, — att dessa årens handelsvinst måste blifva ovanligt gifvande.