Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då skulle hon åter få tillbaka den första tiden, då alla hade älskat henne.
Å visst skulle alltsammans en gång bli som förr!
Ingrid kysste sina blommor.
Mor hade kanske ej velat vara hård.
Det var bara fattigdomen, som gjort henne så underligt elak.
Men nu var det för öfrigt så, att det ej mer gjorde henne något, hurudana de kommo att bli mot henne.
Ingenting kunde numera bedröfva henne, ty nu ville hon alltid vara glad öfver att lefva.
Och blef det svårt någon gång mer, så skulle hon bara tänka på mors myrten och Lillbrors Camilla.
Det kunde vara glädje nog att veta, all hon bars lefvande framåt vägen.
I morgse hade ingen trott, att hon skulle än en gång färdas i de här krökarna och backarna.
Och doftande klöfver, och små fåglar, som sjöngo, och sköna, lummiga träd, allt detta hade varit för de lefvande att glädja sig åt.
Det hade alls ej varit för henne.
Men, som sagdt, det var ej lång tid, hon hade att tänka, ty om tjugo minuter var dalkarlen framme vid prästgården.
Där voro endast prästfrun och pigorna hemma, just som Ingrid hade önskat.
Prästfrun hade hela förmiddagen hållit på att rusta för begrafningsmiddagen.
Nu väntade hon, att de främmande skulle komma, och nu var också allting så godt som färdigt.
Hon hade just varit inne i sängkammaren och pyntat sig i sin svarta klädning.
Hon såg bortåt kyrkvägen, men där syntes ännu inga åkande.
Då passade hon på att gå ut i köket än en gång och smaka på rätterna.
Hon var ganska nöjd, ty allt hade lyckats väl, och det kan man ej låta bli att tycka om, äfven om man har sorg.
I köket fanns endast en piga, och det var en, som kommit från prästfruns eget hem, så att hon tyckte, att hon kunde tala förtroligt med henne.
– Jag menar, du Lisa – sade hon – att hvem som helst kunde vara belåten med ett sådant graföl.
– Jag ville, att hon kunde skåda ned till jorden och se hur ni ståtar för henne – sade Lisa.
– Det skulle glädja henne.
– Å sade prästfrun – åt mig blefve hon nog aldrig glad.
– Hon är död nu – sade pigan – det skall ej vara jag, som säger något om den, som knappast är kommen ned i jorden.
– Jag har ofta fått höra hårda ord af min man för hennes skull – sade fostermodern.
Det var så, att prästfrun behöfde tala med någon om den döda.
Hon hade haft litet samvetskval för hennes skull, och det var därför, hon hade rustat till med en stor begrafning.
Hon tyckte, att samvetskvalen gärna kunde ha vikit för allt det besvärs skull, som hon haft för begrafningen, men det hade de på intet sätt gjort.
Och hennes man gick också och hade samvetskval och sade, att de ej hade låtit flickan vara som ett af deras egna barn, som de dock lofvat, då de adopterade henne.
Och han sade, att det hade varit bättre, att de aldrig tagit henne, då de ej kunnat undgå att låta henne märka, att de höllo mera af de egna barnen.
– Och nu behöfde fostermodern tala med någon om flickan för att få veta, om folk menade, att hon varit elak mot henne.
Hon såg, hur Lisa började mycket häftigt röra om i en gryta, som om hon hade svårt för att behärska sin harm.
Det var en klok tös, som väl förstod hur hon skulle ställa sig in hos matmodern.
– Man kan tycka – började
Lisa – att då man har en mor, som alltid vakar öfver en och ser till, att man skall vara hel och ren, så kunde man vilja lyda henne och vara henne till nöjes.
Och då en får vara i ett godt prästhus och bli uppfostrad till bättre folk, så skulle en söka göra nytta för sig och ej bara gå och fåna och drömma.
Jag kan undra nu, hur det skulle ha gått, om ej ni kommit att taga er af detta fattiga barnet.
Hon hade väl strukit omkring med lindansarna då och fått dö på gatan som ett skarn.
Det kom en dalkarl gående öfver gården, en, som bar säcken på ryggen, fastän det var söndag.
Han kom helt stilla in genom den öppna köksdörren och neg, då han kom in, ehuru det ej var någon, som hälsade tillbaka.
Både matmodern och pigan sågo honom, men då de märkte, hvem det var, brydde de sig ej om att afbryta samtalet.
Prästfrun var mån om att fortsätta.
Hon märkte, att hon skulle få höra, just hvad hon behöfde för att lisa samvetet.
– Det är kanske så godt, att hon är borta – sade hon.
– Det skall jag säga frun – sade pigan ifrigt – att det tror jag, pastorn också tycker, eller åtminstone skall han tycka det snart nog.
Det blir fred i huset nu, skall frun få se, och det kommer att glädja honom.
– Åja – sade fostermodern – jag var ju tvungen att hålla emot, jag.
Det skulle alltid kostas på henne med kläder, så att det var rent galet.
Han var så mån om, att hon skulle få lika mycket som de andra, så att ibland fick hon till och med mer.
Och det gick åt mycket till henne, som var vuxen.
– Nu låter väl frun Greta få hennes nettelduksklädning?
– Ja, antingen får Greta den, eller ock tar jag den själf.
– Inte lämnar hon mycket efter sig, stackare.
– Ingen begär, att hon skall lämna arf efter sig – sade fostermodern.
– Man skulle ha varit nöjd, om man haft ett godt ord att minnas efter henne!
Detta var endast sådant tal, som man för, då man har samvetskval och vill försvara sig mot dem.
Det var alls intet sådant, som fostermodern verkligen menade.
Dalkarlen bar sig åt på samma sätt, som då han kom för att sälja.
En stund stod han och såg sig om i köket, sköt så med allra största säflighet säcken upp på ett bord och lossade hängslen och remmar.
Därpå såg han sig om än en gång, så att han ej skulle bli öfverfallen af katt eller hund, rätade på ryggen och började öppna de två läderlocken, som voro fästade med otaliga spännen och knutar.
– Han skall inte bry sig om att ta upp säcken i dag – sade Lisa.
– Det är söndag, och då vet han väl, att vi ej handla?
Men hon frågade ej stort efter, att galningen fortfor att binda upp remmarna.
Hon vände sig till prästfrun.
Detta var ett godt tillfälle för henne att komma i gunst.
– Jag vet ej en gång om hon var bra mot barnen?
Jag hörde ofta, att det var gråt och jämmer inne på barnkammaren.
– Sådan hon var mot deras mor, sådan var hon mot dem – sade prästfrun – men nu gråta de öfver, att hon är död, förstås.
– De veta inte sitt eget bästa – sade pigan – men frun kan vara viss, att om en månad gråter ingen mer för hennes skull.
I detsamma vände sig båda två från spisen och sågo bort mot bordet, där dalkarlen stod och öppnade den stora säcken.
De hade hört något ovant, något likt en suck eller en snyftning.
Karlen slog just upp innerlocket, och ur säcken höjde sig den nyss begrafda fosterdottern, just sådan, som då de lagt ned henne i kistan.
Men hon var ej alldeles lik sig heller.
Hon var långt mera död nu, så att säga, än då de lade ned henne.
Då hade hon ännu haft nästan samma färg som i lifvet, nu var hon gastgrå i ansiktet, blåsvart om läpparna, och ögonen voro hemskt insjunkna.
Hon sade ingenting, men stor förtviflan stod att läsa i hennes ansikte, och myrtenbuketten, som hon fått af fostermodern, sträckte hon mot henne i förebrående vädjan.
Det var ej en syn, som människor kunde uthärda.
Fostermodern svimmade med ens, pigan stod stilla ett ögonblick, såg på dottern och på modern, därpå satte hon händerna för ögonen och sprang in i kökskammaren, som hon väl stängde.
– Nej – sade hon – det är ej till mig, hon har ärende, det behöfver jag ej vara med om.
Men Ingrid vände sig till dalkarlen.
– Stäng till om mig och bär mig härifrån!
Bär mig härifrån!
Bär mig dit, där du tog mig!
Det råkade så till, att dalkarlen kom att se ut.
Det körde en lång rad af vagnar och kärror uppåt allén och in på gården.
Jaså, jaså, då ville han ej stanna här.
Det där tyckte han alls ej om.
Ingrid kröp ihop på botten af säcken, frågade ej mer efter något, utan bara snyftade.
Klaffar och lock blefvo stängda om henne, och hon blef åter upplyftad på ryggen och bortburen.
De, som kommo till grafölet, skrattade godt åt Getabocken, som skyndade bort och neg och neg för hvarje häst, som han mötte.
Mor Anna Stina var en gammal kvinna, som bodde långt inne i skogen.
Hon brukade komma som hjälp till prästgården, kom ned utför backarna liksom själfkallad, då det skulle bakas eller tvättas.
Det var en snäll och klok gammal en, och de voro goda vänner, hon och Ingrid.
Så snart flickan kunde tänka en tanke, beslöt hon att söka hjälp hos henne.
– Hör – sade hon till dalkarlen – då du kommer upp till landsvägen, skall du vika af inåt skogen.
Gå så framåt, tills du kommer till ett led, där skall du taga af till vänster.
Så går du återigen framåt, tills du kommer till den stora sandgropen.
Därifrån kan du se en stuga, och dit skall du bära mig, och där skall jag spela för dig.
Den skar henne i öronen, den korta och kärfva ton, hon tog, då hon befallde honom.
Hon måste ju tala så för att bli lydd, det gick ej an på annat sätt.
Men hon var just den rätta till att befalla öfver en annan människa, hon, som inte en gång hade rätt att lefva!
Hon kunde aldrig känna sig ha rätt att lefva efter detta.
Det var häri det förskräckliga låg i det, som händt henne.
Där hade hon gått i prästgården i sex år och inte kunnat göra sig så pass omtyckt, att de önskade henne kvar i lifvet.
Och den, som ingen älskar, har ej rätt att lefva.
Hon skulle ej kunna säga, hur hon visste, att det förhöll sig så, men det var väl själfklart.
Hon visste det därpå, att allt sedan hon hört, att de ej tyckte om henne, hade det kommit en järnhand, som fattade om hjärtat och tryckte ihop det för att tvinga det att stanna.
Ja, det var rent af själfva lifvet, som stängts för henne.
Och i samma ögonblick, som hon kommit tillbaka från döden och känt lifslusten brinna högt och dristigt inom sig, hade just det, som ger en lof att vara till, blifvit ryckt bort ifrån henne.
Det var värre än en dödsdom.
Det var mycket grymmare än en vanlig dödsdom.
Hon visste, hvad det var likt.
Det var så, som då man fällde träd, ej på det vanliga sättet, då man bara högg af stammen, utan då man högg af dem rötterna och lät dem stå kvar i jorden för att själfdö.
Där står trädet och förstår ej, hvarför det ej mer får näring och saft.
Det kämpar och sträfvar för att lefva, men bladen bli allt mindre, det skjuter inga nya skott, barken skrumpnar bort.
Och det måste dö, därför att det blifvit skildt från lifskällan.
Så är det, det måste dö.
Ändtligen satte dalkarlen ned säcken på stenhällen utanför en liten stuga, som stod midt i den vilda skogen.
Stugdörren var stängd, men så snart Ingrid kommit upp ur säcken, letade hon fram nyckeln under dörrbrädet, öppnade och steg in.
Ingrid kände noga stugan och allt, som fanns där.
Det var ej första gången, hon kommit dit för att få tröst.
Det var ej första gången hon kommit upp till gamla Anna Stina och berättat, att hon ej kunde stå ut därhemma, att fostermodern var så hård mot henne, att hon ej ville vända åter till prästgården.
Men hvarje gång hon kommit hade gumman talat förstånd med henne och lugnat henne.
Hon hade kokat henne ett förfärligt kaffe, där det ej funnits en enda böna, utan bara ärter och cikoria, men som ändå hade satt mod i henne.
Och till sist hade hon fått henne att skratta åt alltsammans och lifvat upp henne så, att hon dansat vals utför skogsbackarna under hemvägen.
Om också mor Anna Stina hade varit hemma och kokat sitt förfärliga kaffe, hade det väl ej hjälpt Ingrid den här gången.
Men gumman var nere i prästgården på flickans begrafning, ty prästfrun hade ej glömt att bjuda någon af dem, som dottern tyckt om.
Det hade väl också kommit sig af hennes samvetskval.
Men inne i gamla Annas stuga var allting sig likt.
Och då Ingrid såg soffan med trälocket och det blankskurade bordet och katten och kaffekokarn, då kände hon sig visserligen ej alls tröstad eller uppmuntrad, men hon förstod, att hon befann sig på en plats, där hon kunde ge fritt lopp åt sin sorg.
Det var en lisa, att här behöfde hon ej tänka på annat än att gråta och jämra sig.
Hon gick genast fram till soffan, kastade sig ned på trälocket och låg där och grät, hon visste inte hur länge.
Dalkarlen satt utanför på stenhällen, han ville ej gärna gå in i stugan för kattens skull.
Han väntade, att Ingrid skulle komma dit ut och spela för honom.
Han hade tagit fram fiolen för länge sedan.
Då hon dröjde att komma, började han själf att spela.
Han spelade mildt och svagt, som han brukade.
Det var med knapp nöd fiolspelet hördes in till flickan.
Ingrid kände den ena rysningen efter den andra ila genom kroppen.
Det var så hon känt det, då hon blifvit sjuk.
Hon tänkte, att hon skulle bli sjuk på nytt.
Det vore väl också det bästa, om febern nu ville ta henne och döda henne riktigt.
Då fiolspelet hördes in till henne, satte hon sig upp och såg sig omkring med förvildade ögon.
Hvem spelade?
Var det hennes student?
Hade han ändtligen kommit nu?
Hon förstod dock genast, att det måste vara dalkarlen, och hon lade sig ned igen med en suck.
Hon kunde alls ej följa med, hvad som spelades.
Men så snart hon slöt ögonen, tog fiolen röst af studenten.
Hon hörde också, hvad han sade; han talade till hennes fostermor och försvarade Ingrid.
Han talade lika vackert, som han talat till herr och fru Blomgren.
Ingrid behöfde så mycken kärlek, sade han.
Det var detta, hon hade saknat.
Det var därför, hon ej alltid skött sina sysslor, utan låtit drömmarna förströ sig.
Men ingen kunde begripa, hur hon skulle kunna sträfva och slita för den, som älskade henne.
För den skulle hon bära sorg och sjukdom och förakt och fattigdom.
För den skulle hon bli stark som en jätte och tålig som en slaf.
Ingrid hörde tydligt, hur han talade, och det föll lugn öfver henne.
Javisst var det sant.
Om bara fostermodern älskat henne, skulle hon fått se, hvad Ingrid dugt till.
Men då hon ej tyckt om henne, så hade Ingrid varit slagen med vanmakt.
Ja visst var det sant.
Feberrysningarna märkte hon ej till vidare.
Hon låg bara och hörde på, hur studenten talade.
Hon sof väl ibland, ty hon tyckte sig gång på gång ligga i grafven, och då var det alltid studenten, som kom och lyfte upp henne ur kistan.
Hon låg och tvistade med honom om detta.
– Nu då jag drömmer, är det du, som kommer, – sade hon.
– Det är alltid jag, som kommer och hjälper dig, Ingrid, – sade han.
– Det vet du väl.
Jag lyfter dig ur grafven, jag bär dig på mina axlar, jag spelar dig till ro.
Det är alltid jag.
Det, som gång på gång störde henne och väckte henne, var, att hon skulle upp och spela för dalkarlen.
Hon reste sig flera gånger för att göra det, men hon orkade ej.
Så snart hon sjönk ned på soffan, drömde hon.
Hon satt hopkrupen i säcken, och studenten bar henne genom skogen.
Det var alltid han.
– Men det var inte du, – sade hon till honom.
– Visst var det jag, – sade han och smålog åt hennes motsägelser.
– Du har ju gått och tänkt på mig hvar dag i alla dessa år, då kan du väl förstå, att jag ej kunde låta bli att hjälpa dig i en så stor fara.
Det fann hon ju vara alldeles själfklart, och så började hon inse, att han hade rätt, och att det var han.
Men det var en så oändlig sällhet i detta, att hon vaknade på nytt.
Då låg kärleken och skälfde i hela hennes varelse.
Den kunde ej ha varit mer verklig, om hon hade sett och talat med den allra käraste.
– Hvarför kommer han aldrig i lifvet? – sade hon halfhögt.
– Hvarför kommer han endast i mina drömmar?
Då skulle kärlekskänslan flyga sin kos.
Det var, som om en skygg fågel hade satt sig på hennes skuldra, och hon var rädd att skrämma den.
Om hon rörde sig, då skulle fågeln flyga, och sorgen få makt med henne.
Då hon ändtligen vaknade riktigt, var det svag skymning inne i stugan.
Hon måtte alltså ha sofvit hela eftermiddagen och kvällen.
Vid den här tiden skymde det ej, förrän efter klockan tio.
Det var också slut med fiolspelet, dalkarlen hade väl gått sin väg.
Mor Anna Stina var ej kommen än.
Hon ämnade visst stanna borta hela natten.
Det gjorde ej flickan något, hon hade ej lust för något annat än att lägga sig ned och sofva igen.
Hon var rädd för all den sorg och förtviflan, som föll öfver henne så fort hon vaknade.
Men så fick hon en ny sak att fundera på.
Hvem hade stängt dörren, hvem hade bredt öfver henne mor Anna Stinas stora schal och hvem hade lagt ett stycke hårdt bröd bredvid henne på soffan?
Hade han gjort allt detta för henne, han Getabocken?
Ett ögonblick tyckte hon sig se dröm och lif stå bredvid hvarandra och täfla om att trösta henne.
Och drömmen stod solig och leende och öste ut öfver henne kärlekens lycksalighet för att uppmuntra henne.
Men också det fattiga, sträfva, hårda lifvet kom med en liten skärf af vänlighet för att visa, att det ej menade så illa med henne, som det nyss sett ut.
Ingrid och mor Anna Stina kommo gående genom mörka skogen.
De hade vandrat i fyra dagar och sofvit tre nätter i säterstugor.
Ingrid var trött och förbi, ansiktet var genomskinligt blekt, ögonen voro insjunkna och glänste af feber.
Gumman Anna Stina kastade då och då i smyg en orolig blick på henne och bad Gud, att han skulle hålla uppe flickans krafter, så att hon ej måtte sjunka ned och dö på en mosstufva.
Stundom kunde ej gumman låta bli att se sig tillbaka med en skygg blick.
Hon hade en otrygg förnimmelse af att gamle far
Död kom smygande efter dem genom skogen för att taga igen henne, som både med gudsord och mullkastning blifvit förmäld med honom.
Gumman Anna Stina var liten och bred med ett stort, fyrkantigt ansikte, som såg så klokt ut, att det blef vackert af det.
Hon var inte vidskeplig, hon bodde ensam midt i skogen utan att frukta hvarken troll eller rå, men där hon gick bredvid Ingrid, kände hon, så visst som hade någon sagt henne det, att hon gick bredvid en, som inte hörde denna världen till.
Det hade hon fått för sig genast hon funnit henne i sin stuga på måndagsmorgonen.
Hon hade ej kommit hem på söndagskvällen, ty nere i prästgården hade prästfrun blifvit farligt sjuk, och mor Anna Stina, som hade god hand med sjuka, hade stannat för att vaka öfver henne.
Hela natten hade hon hört prästfrun yra om att
Ingrid visat sig, men det hade gumman ej trott på.
Och då hon ändtligen kommit hem och fått se flickan, ville gumman genast gå tillbaka ned till prästgården och tala om för dem, att det ej varit ett spöke de sett, men då hon talat därom hade Ingrid blifvit sådan, att hon ej vågat.
Lifvet hade nästan fladdrat bort från henne, som lågan från ett ljus, som håller på att slockna i starkt drag.
Hon kunde ha dött lika lätt som en burfågel.
Döden gick på rof efter flickan, det var bara att akta henne och fara varsamt fram, om hon skulle bli vid lif.
Gumman visste, som sagdt, knappast riktigt, om Ingrid ej bara var en gengångare, så litet lif tycktes hon äga.
Hon lade alldeles åsido att tala förstånd med henne, det var bara att lyda henne i det, att hon ej ville, att någon skulle få veta, att hon lefde.
Och så försökte gumman ställa, så klokt hon kunde.
Hon hade en syster, som tjänade som hushållerska på ett stort ställe i Dalarna, och hon beslöt att gå med Ingrid till henne och förmå syster Stafva att ge flickan en plats på herrgården.
Ingrid fick nöja sig med att bli en ringa tjänsteflicka.
Det var ingen annan råd.
De voro nu på väg till den där herrgården.
Mor Anna Stina kände trakten så väl, att de alls ej behöft gå landsvägen, utan endast trampat ödsliga skogsstigar.
Men så hade de äfven farit illa med sig.
Deras skor voro snedgångna och slitna, deras klädningskjolar smutsiga och kantstötta.
En liten ilsken grankvist hade gjort en lång rispa i Ingrids tröjärm.
På aftonen den fjärde dagen kommo de ut på en skogsbacke, hvarifrån de kunde se ned i en djup dal.
Nere i daldjupet låg en sjö och nära sjöstranden befann sig en hög ö, på hvilken en hvit herrgård reste sig.
Då mor Anna Stina såg herrgården, sade hon, att den hette Munkhyttan, och att det var där hennes syster tjänade.
Däruppe i skogsbacken sökte de göra sig fina.
De knöto om hufvuddukarna, torkade skorna med mossa och tvättade sig i en skogsbäck.
Och mor Anna Stina sökte lägga ett veck på Ingrids tröjärm, så att ej rispan skulle synas.
Gumman suckade, då hon såg på Ingrid och blef rent hopplös.
Det var ej bara det, att hon såg besynnerlig ut i de kläder hon fått låna af gumman, och som alls ej ville passa henne.
Men syster
Stafva skulle väl aldrig vilja taga henne i sin tjänst, så svag som hon såg ut.
Det var som att städja en vindfläkt.
Flickan kunde ej göra mer nytta än en sjuk fjäril.
Så snart de voro färdiga, gingo de vidare utför berget ned mot sjön.
Det var bara korta sträckan väg.
Så kommo de in på herrgårdsområdet.
Jo, det var en herregård!
Där lågo stora vanskötta åkrar, hvilka skogen höll på att växa ned i och fylla med träd.
Där var bron, som förde öfver till ön, så skral, att de trodde, att den knappast skulle hålla, tills de gått öfver den.
Där var allén, som från bron ledde upp till boningshuset gräsbevuxen som en vall, och där låg ett nedblåst träd kvar tvärs öfver vägen.
Där var vackert tillräckligt uppe på ön, så vackert att där väl kunnat ligga ett slott.
Men i trädgården fanns ej en planterad blomma, och i den stora parken kväfde träden ut hvarandra, och svarta snokar slingrade fram på de gröna, dyiga vägarna.
Mor Anna Stina blef orolig, då hon märkte förfallet och gick och mumlade för sig själf.
– Hur kommer detta sig?
Är syster Stafva död?
Låter hon det se ut på detta sätt?
Annat var det för tretti år se’n, då jag sist var här.
Hvad i Herrans namn går åt Stafva?
Hon kunde ej tänka sig att det kunde finnas sådan oordning på ett ställe, där Stafva fanns.
Ingrid kom sakta och motvilligt efter henne.
I samma stund hon satte foten på bron, hade hon märkt, att de ej bara voro två, som gingo där, utan tre.
Det var någon, som kommit emot henne där, och sedan vändt om och följt med henne.
Ingrid hörde inga steg, men den där, som följde dem skymtade fram alldeles bredvid henne.
Hon kunde se, att där var någon.
Hon blef förfärligt skrämd, ämnade bedja mor Anna Stina vända, ämnade säga, att här var allting så förtrolladt, att hon ej vågade gå vidare.
Men innan hon hann säga något, kom den där främmande alldeles intill henne, och hon kände igen honom.
Han hade skymtat fram helt otydligt förut, nu blef han så synbar, att hon kunde se, att det var han, han studenten.
Då var det ej mer spökaktigt och hemskt för henne, att han gick där.
Det var bara härligt och högtidligt, att han kom och mötte henne.
Det var, som hade han varit den, som fört hit henne och nu velat visa henne detta genom att komma och hälsa på henne.
Han gick med henne öfver bron, genom allén och ända upp till boningshuset.
Hon kunde ej låta bli att oupphörligen vända hufvudet åt vänster sida.
Där var det hon såg hans ansikte skymta fram, alldeles bredvid hennes kind.
Hon såg knappast ett ansikte heller, bara ett outsägligt vackert leende, som kom smeksamt nära henne.
Men vände hon hufvudet helt mot det för att se det riktigt, så fanns det där ej.
Nej, det var ingenting, som kunde låta se sig så där tydligt.
Men så snart hon såg rakt fram igen, skymtade det fram, alldeles bredvid henne.
Han, som följde henne, talade ej.
Han gjorde ingenting annat än log, men det var nog för henne.
Det var väl alldeles nog för att visa henne, att det fanns en i världen, som höll fast vid henne med öm kärlek.
Hon kände hans närvaro som något så verkligt, att den alldeles öfvertygade henne om att han beskyddade henne och vakade öfver henne.
Och för detta ljufva medvetande vek all den förtviflan, som hennes fostermors hårda ord hade väckt hos henne.
Ingrid kände sig återgifven åt lifvet på nytt.
Hon hade rätt att lefva, eftersom någon älskade henne.
Och sålunda kom det sig, att hon kom in i köket på Munkhyttan med en skär rodnad på kinden och med en strålande glans i blicken.
Helt spröd och vek och genomskinlig, men så vacker, som en nyutslagen ros.
Hon gick alltjämt i en dröm och visste ej mycket om hvar hon befann sig, men det, som förvånade henne så mycket, att det höll på att väcka henne, var, att borta vid spiseln stod en ny mor Anna Stina.
Stod där liten och bred med stort, fyrkantigt ansikte just som den andra.
Men hvarför var hon så fin i hvit mössa, knuten med band under hakan och i svart bombasängs-klädning.
Ingrid var så svindlande oklar i hufvudet, att en lång stund gick innan hon förstod, att detta måste vara jungfru Stafva.
Hon kände mor Anna Stinas oroliga blickar riktade på sig och försökte rycka upp sig till att hälsa.
Men hon kunde ej fästa någon vikt vid annat, än att han kommit till henne.
Innanför köket fanns ett litet, litet rum med blårutiga öfverdrag.
Dit fördes de in, och jungfru Stafva gaf dem mat och kaffe.
Mor Anna Stina började genast tala om deras ärende.