Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
„Hvite fremling från fjerran, flickan från Oceanens ö gråter ensam din död, hon, som ville rädda dig ur hafvets våg, men ej kunde det, förrän din ande flytt“.
„Fremling från fjerran, en fremmande flicka gråter ensam vid din graf“.
„Hvi gick du från hem och vänner?
Det var din mäktige gud, hvars röst du lydde; han sände dig till oceanens ö, för att dö!“
„På stranden af fjerran ö sitter hans moder, hon flätar en korg med konstfull hand; den skall sonen få till välkomstgåfva, när han kommer hem, att han må se, huru hans moder tänkt på honom.
Moder till fremlingen, moder till fredsbudbäraren, fåfängt spejar din blick öfver hafvet, din son sofver på den hvita sanden på Tongatabus strand“.
„På stranden af fjerran ö sitter hans maka, hon smyckar den matta, hon arbetat åt sin älskling; dess färger äro sköna, dess prydnader täcka.
Maka, kasta bort mattan, din älskling sofver på Tongatabus strand“.
„Hvem skall odla din yams, hvem skall slå ned dina kokosnötter, hvem skall vårda dina plataner?
Din yams skall förstöras, dina palmer stå oskördade, din jord skall stå oskött på fjerran strand“.
„Fremling från fjerran, flickan på oceanens ö skall strö blommor öfver ditt stoft; din moder, din maka skola sörja mindre, då du hvilar bland blommor“.
„Wainahée! höfdingarnes höfding, han den unge, de hundra öarnes beherrskare, segraren öfver Tongatabus fiender kommer hitåt.
Skynda att bada, att han må kunna befria dig från tabu“.
„Wainahée, icke allenast nu skall du hvila vid höfdingens hjerta; för alltid är din plats der och vid hans sida“.
Och han tog af sitt hufvud sin röda fjäderprydnad och fästade den på Wainahées hufvud.
„Gerna ville jag återskaffa ditt djur, ty rätt är rätt, och djuret är ditt; men den, som tagit det, har lyckats dölja det äfven för mig“.
Och den store hvite höfdingen steg i land med många sina män och sönderhögg och uppbrände krigskanoterna, som lågo på stranden.
„Höfding, du är stor och mäktig, var ock stor i mildhet och rättvisa, som i vrede.
Se du har gjort oss till ett värnlöst folk, vi kunna ej mera motstå någon fiende; låt nu din hämnd hvila“.
De hvites höfding gaf ett tecken, och med hast grep hans folk Wainahée och förde henne bort till sin kanot, och han sade: „icke förr blir du fri, än det stulna djuret återhemtas“.
„Hvite mäns qvinna, bort från mig“, och Wainahée nedsjönk som dimman på stranden.
„Fri är Wainahée, fri som kormoranten i skyn, som vågen i hafvet, som vinden i löfven.
Fri är Wainahée, hon är icke vattenöst, hennes själ är icke bunden, hennes ös gud säger icke: du skall vara mannen undergifven, Wainahée behöfver icke lyda slafvens lydnad“.
„Wainahée lefde gladare än rosenskyn, ljufligare än doftande blomman, ty hon lefde som en droppe i den starkes hjerta, hon hade gerna varit ett stoft under hans fot; hon kunde ega hjertats fria, vackra ödmjukhet, ty ingen befallte henne lyda slafvens lydnad“.
„Hvite fremling du sofver, men Wainahée är fri, hon måste icke vara slaf, ty hon är icke vattenöst, och hennes gud befaller henne icke att lyda“.
„Wainahée älskar icke Panu, höfdingen.
Wainahée vill icke vara honom undergifven, se hon är fri“.
„Fria haf, fri som du är Wainahée, emottag henne i ditt sköte“.
„Vårda Oleandern väl, ser du huru rask den är nu åter“.
„Blommor öfvervintra godt i källare“, sade flickan, och i källarn kom jag, och der var natt och mörker, och råttorna uppåto min krona, och när kökspigan om våren hemtade opp mig, sade de, som sågo mig:
„nu är det slut med den olycksoleandern“.
Öfverallt slogo fram blad och små skott och alla sade nu: „se Oleandern lefver ännu!
Den måste få vexa till blott en buske“.
„Hvad vi längta till de sköna nejderna, som våra resande beskrifva, der rosorna svälla i yppig fägring, der palmerna svaja, der fjärlarne glänsa som flygande blommor, och blommorna dofta ett haf af vällukt, dit, dit, låt oss fara, låt oss skynda i glada lekar, att strö guld på vågen, att förgylla med glänsande glöd hvarje blomma, hvarje strå, och måla i purpur och brinnande färger skyar och jord“.
„Värme och guld och glöd och färgprakt, det ega vi hemma, hvad bry vi oss om att söka sådant, nej låtom oss fara till andra trakter.
Dit, dit, låt oss fara, att ge glans och ljus och värme och lif“.
„Barn äro vi ej rätt oförståndiga som gråta och sörja öfver att vi befinna oss här.
Här kunna vi ju måla och leka och glöda så mycket vi vilja“.
„Det blir roligt, ja så roligt“, ropade strålbarnen, och med ifver börjades nu leken.
„Det blir rankvexter“, sade han om mina frön, „ställ dem vid unga träd på skuggsidan“.
„På skuggsidan?“ sade jag förvånad.
„Ja“, sade han, „hon planteras alltid så, och det duger ej annorlunda.
Bind och basta henne i bestämda former och fasoner allt efter som hon vexer opp, skär bort alla skott, som vilja sväfva i luften, och du skall få se huru vacker och ändamålsenlig hon skall bli“.
„Jaså, du vill göra ett träd af den der rankan, men se det blir den ändå i evighet icke; rankan blir aldrig annat än en ranka“.
„Sköna mygga, vågar jag anhålla om nästa galoppad?“
„Jag är uppbjuden“.
„Den följande?
Jag är uppbjuden till alla danser“.
„Hvilken olycka!
Jag är förtviflad öfver att ej förr ha lyckats få reda på er ibland den talrika myggsvärm, här är församlad i qväll“.
„Söta du, såg du hur gudomligt söt han var, när han bugade så der litet gratiöst, då han bjöd upp mig?
Hvad jag kan vara förtretad, att jag lofvade dansa med den der klumpiga ladugårdsmyggan“.
„Nå söta du, nog tycker jag han kan vara lika god som den der andra.
Jag försäkrar han var rätt söt, nyss när jag dansade med honom“.
„Mon dieu, ser du inte hur gammalmodigt han för sitt hufvud, så der bär ingen mygga comme il faut numera sitt hufvud; så här skall man hålla det, gadden mot nacken“.
„Men, söta du, det är ju bra obeqvämt.
Och alla ha ju här sina hufvun på gammalt sätt“.
„Mauvais genre, ma chère.
Men så få ju ock menniskorna värde i den mon de kläda sig väl“.
„Kors, lilla du, hvarför håller du ditt hufvud så der vidunderligt?“
„Det är märkvärdigt, hvad vi här på landet kunna vara utan smak!
Så bära alla det nu“.
„Jo, men du vrider ändå ditt dubbelt mer än hon.
Är det bra nu“.
„Kom, söta du, låt oss dansa bort från det här sällskapet, de äro så gammalmodiga med sina hufvuden“.
„Hvarthän sköna mygga?
En sång vid droppen, jag ber“.
„Jag är så hes, det är mig omöjligt att sjunga i dag“.
„Ack förlusten att icke få njuta af edra sköna toner vore alltför stor.
Låt beveka er?“
„Jag försäkrar, jag får knappt ut en ton, jag kan knappt sjunga det vanliga veli kulta, veli kulta“.
„Ack blott några toner“.
„Hvad ni är envis!
Men då måste ni sjunga med“.
Surr surr, surreri surr,
O njutom gladt den flytande glöd,
Mer eldig än vin, mer än rosen röd.
Du läskande dryck, du ger rusande mod,
Du herrliga, djupröda, svallande blod.
För slag af en jettelik, drabbande hand,
Vi hämne oss djerft dock innan vår död
„Se, min vän Ibrahim är död, jag rädes Fatima, hans hustru, har svårt att kunna uppföda sina barn.
Hvad säger du härom, Miriam?“
„Min herre och min make“, sade Miriam, „icke skall din önskan möta hinder der din hustru kan något förmå.
Vi äro så många att när hvar och en umbär litet af det goda vi eljest skulle ha, så kan det räcka för en till“.
„Välan“, sade Sindbad, „äfven jag kan röka med en billigare pipa.
Allt skall gå bra“.
Han var blek och sade bekymrad: „Karavanen, som skulle hemta mina varor, har blifvit plundrad, jag äger nu nästan intet, men jag får icke låta modet falla, jag vill börja på nytt.
Om tre år kommer jag åter och vi få sen dela den onda dagen som den goda“.
„Allah bevare dig, min herre.
Men att du min stolte Sindbad skall nödgas vandra som en småkrämare genom Bassoras gator, se det tynger min själ“.
„Sörj icke Miriam, vi skola hoppas“.
„Men“, sade Miriam, „svårast blir med Fatimas flicka.
Huru skall hon väl då nöja sig med vår nuvarande torftighet?
„Miriam, min vän, hvarföre onödigtvis oroa dig.
Hon måste väl finna sig i hvad vi ej kunna ändra“.
„Ack, min herre, hon skall icke finna sig och jag ville dock så gerna att hon vore nöjd.
Denna pröfning blir mig tung“.
„När du gjort hvad du kunnat, och följt ditt samvete, så bör du vara lugn“.
“Jag vill försöka att så vara.
Äger jag blott min herres och makes gillande och kärlek, bör dock allt annat vara mig likgiltigt, men jag är svag“.
Månget kekymmer bodde i Miriams fattiga hem, men stundom kom en resande från Bassora och hemtade henne helsningar från Sindbad och då stärktes hennes mod och hon gladdes att barnen vexte och blefvo hoppgifvande.
„Ve, ve den faderlösa, henne förtrampa alla“ och nu utgjöt hon en flod af tårar.
„Se denna Miriam, huru hon handterar min flicka.
Hurudan olja bestås i hennes bad, luktar den väl som om den i all sin tid nalkats rosor?“
Och folket som hörde henne undrade och sade: „stackars moder, hvem är den onda qvinnan som så misshandlar hennes faderlösa barn.
Stackars Fatima“.
„Ack ja“, fortfor Fatima, „der stoja hennes barn hela dagen, att min späda blomma ej får en blund på sina kuddar.
Men så är det, den faderlösa förtrampas af alla“ och åter utgjöt hon strida tårar.
Och Fatima tog sin dotter vid handen och sade: „gråt dock icke mitt arma barn!
Må deras mödrars grafvar bli orenade, dessa döttrar af hyndor“.
„Fatima, ser du mina egna barn, de äta blott simpel föda och din dotter får ju dock stundom bättre spis.
Hennes badolja är visserligen icke fin, men mina egna barn kunna icke alls få någon olja och de måste bada i de fattigas badhus“.
„Hvad angå mig dina barn, det är din ensak om du ej håller dina barn bättre, det lägger jag mig icke uti.
Hvad behöfver Fatima vara sämre än de?“
Men Mirian sade:
„Jag vill dela alla penningar, som jag har qvar, i jemna lotter, en lott åt oss en och hvar och tvenne åt Fatima.
Tag nu då henne hem till dig och sörj för henne!“
„Se nu förskjuter hon det arma barnet alldeles, och vill öfvergifva henne.
Stackare den som är faderlös!“
Men i stadsporten var honom Fatima till mötes och utgjöt en ström af klagomål öfver Miriam och hennes ondska, och en och hvar som såg Sindbad sade vid sig sjelf: „Arme Sindbad, kommer du nu hem till din onda qvinna!“
„Miriam, lofvad vare Profeten, jag har dig och barnen åter.
Låtom oss nu glömma sorgerna och vara glada“.
„Sindbad, o min herre, din maka är utskämd inför hela vår stad.
Ack, jag ville ju vara verldens perla för att vara god nog åt dig, och hvad är jag nu, ett orenadt kläde“.
„Miriam, Miriam, är jag dig icke nog, att du skall bry dig om en dåres prat, och dem som tro på en dåres ord.
Kan du ej lefva lycklig det oaktadt, då du äger min kärlek?“
„Sindbad, du min herre och min make, min sol och mitt allt, hos dig är ljus och fröjd.
Lofvad vare Allah och Profeten, jag har dig åter och hvarje sorg är nu som strömolnet der i fjerran“.
Hvem var då „stora Bremer?“
Häröfver hopsattes genast en särdeles roande visa om huru: „Gässen gingo på berget, Och syntes ända till Sverget; Men när de skulle komma ner, Stötte de näsan mot en sten“ o. s. v.
Var det „stora Bremers“ geni, som uppenbarade sig i den visan, det vet jag ej; men åtminstone var hon ej med på bergsfärden, ty hon satte mig ned på en pall vid sin sida och strök mina lockar.
Bra liten var hon visst till att få heta stor, men „lilla Bremer“ var ännu mindre.
Stora Bremer flyttade sedan till Stockholm, och troligen „lilla Bremer“ med.
„Stora Bremer“ tänkte jag.
Och „gässen gingo på berget“ och plockade i hvarje liten svaghet, de lyckats upptäcka hos den ädla, och skreko sen deröfver.
Några år efter det jag såg „stora Bremer“, fick jag följa med på ett caffe.
Mins någon numera „Hundrade minnen från Österbotten?“ Goda vänner i Stockholm föranstaltade utgifvandet af dessa små stycken; men Sara Wacklin gick bort, just då hon trodde sig se ett litet sken af den ära, hon så ofta drömt om, kringstråla hennes namn; och det hoppet var ändå en fröjd för den, som väl ej så alltför mycken glädje egt i lifvet.
Till och med i ditt fädernesland blef du snart glömd, snarare än du trodde och snarare än dina små täcka „Minnen“ bort berättiga dig till; men de hade dock gett dina sista dagar glädje, och de voro ju då ej bortkastade!
Ofta hörde jag henne omnämnas, halft försmädligt, halft med åtlöje.
„Hon höll litterära soireer“, sade man, „hon talade endast om författare, hon var vacker och hade endast af kapris afslagit flera „fördelaktiga anbud“, ja hon till och med hade troligen idkat skriftställeri; „men Gud bevare mig, icke vill jag komma folk ondt rykte uppå; kanske det inte är sannt; jag påstår visst inte, att hon skrifver o. s. v.“
Jag var nyfiken att se denna „lärd i stubb“.
„Åh kors, se Fika, det var ju både konst och natur“.
Också Fika Lindqvist såg jag sedan någongång, fick också veta, att man verkligen ett par aftnar hos henne läst en roman, och att hon var nära bekant till Hammarsköld, Atterbom och några andra den tidens unge svenske författare och hade med intresse talat om dem någongång, – hon var således lärd.
Till hennes fädernesland kom kanske icke något exemplar deraf, men ett svenskt blad yttrade om dem: „så går mången varm och rik ande okänd genom lifvet, och först sedan den är borta, vet man att den funnits“.
„Månget ord förspilles, månget ord talas, som bättre vore osagdt.
När du talar sådana ord, då skola de icke få ljud, de skola tysta försvinna i luften“.
„Hvad har jag brutit, straffa mig icke så.
Döm mig till mörker, döm mig till hvad helst annat, tag blott icke bort själens och hjertats ord“.
„Dåre, qvinna, som ej begriper ditt eget väl!
Hvad mer om dina ord icke nu höras, när du är död, då skola de du älskat höra dem, och de som förut kände endast qvinnan utan själ, qvinnan utan hjerta, de få då höra ditt inres ord“.
„Min hembygds sjö du är klar, min hembygds strand du är vacker; säg mig du klara sjö, säg mig du vackra strand, hvad längtar jag, hvad söker min själ?
Hvarför söker jag att i sången uttala hvad som blommar i mitt inre; det är ju ändå ett intet mot den fägring, som här blommar omkring mig“.
„Ros, du fagra som jag vårdat, du som redan lutar ditt hufvud vissnande, du har lefvat, du eger ett helt lifs erfarenhet.
Säg mig du, hvarföre utvecklade du den fägring som bodde i din knopp, och var du lycklig af att du utvecklade den?“
„Unga flicka, ros i knopp.
Och vid hennes hjerta satte sig masken och gnagade djupt“.
„Arma ros, jag vill samla dina blad, kanske de ännu ega qvar litet doft“.
„Hvarför bär Oikameonna, den gamla, kransad lock, hvarför bär det gamla hufvudet rosor?
Gamla! kasta bort kransen“.
„Hvarför bär Lilameha, den unga, kransad lock, hvarför bär det unga hufvudet rosor?
Bär kransen ödmjukt, Lilameha, bär den icke så stolt i dagen, att solen bränner den“.
Kransen må den unga bära högt; i hennes öga bor eld, på hennes kind bor löjet, i hennes hjerta glädjen“.
„Försigtigt må den unga bära kransen, långt lif eger hon för sorgen; den gamlas krans hinner knappt mera att vissna, innan hennes hufvud redan sänkes i mullen.
Befall rådjuret att stadna, när du bortför dess unge, bjud bladet stadna, som fallit i bergforssens hvirfvel, bjud qvinnan stadna, då hon är skild från sin make“.
„Tyst smög Oikameonna i natten kring Wischtonnohs koja.
Men en pil träffade honom, spjutet sjönk och rörde endast svagt den unga qvinnans fot“.
„Hvadan kom pilen i ensamma natten.
Var spjutet förgiftadt?
„Vissna icke unga skogsblomma; djupt skulle Wischtonnoh sörja, djupt skulle höfdingen lida.
Oikameonna kan hjelpa“.
„Men barnet, som Oikameonna födde i skogen i går, hvem vårdar den späde, om Oikameonna bleknar för giftet ur den ungas sår?
Hvem skall plocka blommor åt den gossen, hvem skall se på honom med moders ögon, att han må vexa till en stor krigare?“
„Wischtonnoh skall se på honom med faders ögon, den unga qvinnan skall plocka blommor åt den moderlöse, ödemarken skall fostra den späde till krigare“.
„Men Oikameonna dog icke, giftet var svagt, hon blott domnade; hon lefde länge som plantan på sanden, då ingen droppe regn faller.
Dock Oikameonna var stark, hon lyfte åter sitt hufvud“.
„Lilameha se, många vintrar hafva sen dess gått öfver fälten, och nu bär åter Oikameonna krans, ty nu blomstrar Oikameonnas hjerta åter.
Det är åter Oikameonna, som krossar Wischtonnohs majs, det är hon, som reder hans mattor; det är hennes son, skogens späde barn, det är den stolte, sköne ynglingen, som står vid hans sida i striden; det är hon, som skall följa honom, när han går att jaga på de rika jagtmarkerna hos den store anden; det är hon, som der skall tjena honom och utvälja åt honom de saftigaste delarne af hans ståtliga byte“.
„Lilameha, du unga, också på den gamlas lockar hvilar kransen vackert, blott glädjen blommar i hennes hjerta!“
„Ela hvad skådar du på, du ser ej rätt nöjd ut“, frågade hennes ledsagare, en engel, som genomgått pröfvotiden på jorden och längesedan återkommit.
Den ena säger: „du är fattig, det är min skyldighet att hjelpa dig.
Se jag har två klädningar, tag den ena; jag har en bit bröd, jag ger hälften åt dig; jag har en bädd, den kan ej delas, tag den hel, jag kan sofva på marken“.
Den andra säger: „jag är fattig, det är din skyldighet att hjelpa mig.
Du må vara glad, att jag vill ta emot en så ringa gåfva“.
Jag ser en moder, hon säger åt sitt barn: „du mitt hjertas blomma, jag vill vaka för dig, jag vill lida för dig, dö för dig.
Ack, hvad äro vakor och mödor, dem räknar jag ej“.
Barnet säger: „moder du bör vaka för mig, lida för mig, dö för mig!
Hvad äro väl vakor och mödor, dem må du ej räkna på“.
Qvinnan säger: „du är min konung och min herre, din är jag.
Dig vill jag lyda, det är min pligt; jag vill böja mig i stoftet inför dig och vara din slafvinna, det är min ära“.
Mannen säger: „min är du, jag är din konung och herre, ditt ljus, ditt lif.
Lyd, det är din pligt; böj dig i stoftet för min fot, du är min slafvinna, det är din ära“.
„Trädgård, trädgård“, ropade
Ina triumferande, och från alla springor och hörn mellan stenarne på gården skrapades nu med stickor all mull, som kunde fås lös, och bars i trädgården; och slutligen stod den färdig med tre sängar, nästan en half aln långa och ett hälft qvarter breda, och i hvarje säng nedsattes tre ärter.
„Kom hit så skall du få se en liten isgumma“, sade Inas far, och när Ina sprang till fönstret, stod ismenniskan der, just som en annan liten gumma, bara mycket mera nätt och fin än andra.
„Det är isdrottningen“, tänkte Ina.
Ina ett godmorgon åt sin gumma; middagstiden, då solen började kännas något varm, frågade hon henne litet oroligt, huru hon mådde, och om qvällen, när hon gick att lägga sig, sade hon: „godnatt du, ser du hur varmt och skönt jag har i min lilla säng, och du måste stå hela natten i kölden.
Men se det har du för att du är drottning“.
„Hon är väl ej drottning numera“, tänkte Ina.
Det skönaste smycket.
„Rosina, för tre år sedan, då vi gingo ut att strida för vårt land, då när hvarje hjerta klappade af stolthet, att få gå och blöda med de andra, då stannade du ensam hemma och, jag måste medge det, jag var nära att förakta dig, då jag red ut vid din mans sida.
Allt beror nu blott uppå att genast begagna den erbjudna nåden; jag har ställt allt färdigt för dig“.
„Tack, Adelgunda, för din välmening; men här är mitt hem, så länge min make är här, något annat finns icke för mig“.
Ett drag af hån spelade kring Adelgundas läpp, då hon sade: „Jaså, qvinnan skall vara mannen underdånig.
Lita på mig, Rosina, att det är sann välmening och tacksamhet som drifver mig att vilja rädda dig ur den ganska svåra belägenhet, hvari du befinner dig; hvarföre är du då omedgörlig“.
„Tro mig“, sade Rosina, och hennes blick var så mild och hela hennes väsende så enkelt och utan flärd, att det syntes att hon talade sanning, „tro mig, Adelgunda, jag vet att värdera denna välmening af dig; men, ser du, jag kan icke om jag än ville.
Sök icke att öfvertala mig, jag kan omöjligen annorlunda“.
„Ha, förtrollerska, engel, hexa“, ropade mannen i sängen, „och icke ett ord åt mig, utan endast detta fördjeflade, sockerströdda nidingsprat åt dig Rosina.
Se, jag kan ju ej bära detta slag“.
„Lemna detta smycke åt er dotter, och lär henne att bära det rätt; det är det skönaste en qvinna kan bära: smycket heter ödmjukhet“.
„Prata ni om sorger“, sade gamla Lisa, „hvad förstån J hvad sorg vill säga.
Olyckan kommer och går, allt beror på att ha hjertat friskt“.
„Ser ni huru lilla Emma gråter bittert, vill ni veta hvarför?
Sen lade hon den yttersta kanten af sin lilla, lockiga panna på dockans bomulls bädd, för att få sofva med sin lilla, snälla sockervän“.
„Kom så Hugo.
Ser du huru bittert
Emma gråter.
Är då förlusten af en sockerdocka en så stor sak?“
„Tacka vill jag lilla Edvard.
Alls icke“.
„Försök att se på honom, du skall märka huru han genast ler.
Dags nog blir att gråta när man får tänder, menar Edvard“.
„Ja, sen J, jag har lefvat länge, jag har sett verlden, och alltid har jag sett, att det icke är olyckorna, som plåga menniskan.
Det kommer bara an på huru man tar det“, sade gamla Lisa.
Kuhinanuis 7 dotter.
„Trolösa haf, Owaihées moder, hvarföre bar du hit din dotters boja, hvarföre bar du hit främlingens skepp?“
„Trolöse haf, Owaihées moder, hvarföre hatade du din dotter, den sköna, den fria; hvarföre bar du hit hennes boja, främlingens skepp“.
„Trolösa haf, Owaihées moder!
Owaihée oceanens perla krossas af främlingens välde, hvarföre bar du hit hans skepp“.
„Trolösa haf, Owaihées moder, Owaihées dotter söker dig.
Och hon kan icke skydda sin moder för främlingens boja“.
„Trolösa haf, Owaihées moder, blif min graf“.
„Visst måtte jag äga vingar“, tänkte hon, „och det vore så roligt att flyga der med de andra.
Nej, längre kan jag ej stå emot frestelsen, jag försöker att spränga skalet och få fram vingarne“.
„Ser du puppan der“, ropade en gosse, „ser du hur den rörs?
Månne det blir en kålfjäril?“
„Kanske blir det en malfjäril, eller en harkrank“, sade en liten.
„Åh, hvad du är dum“, sade gossen och tog med detsamma en lång spindelväf ifrån en buske och rullade in puppan helt tätt på alla sidor deri.
„Se, se“, ropade en liten flicka, „skalet har remnat, ser ni hur granna färger der synas?
Ack, hvad det blir roligt att äga en så vacker fjäril!“
„Sjöfru du, sjöfru du“, ropade hon bort öfver den blånande sjön och från fjerran svarades henne liksom med hotande röst „du, du“.
„Ja, ja, du är stolt du“, gycklade åter den femtonåriga och likväl måste du smycka dig med siden och perlor och lyckas knappt ändå att fånga en yngling; men ser du, om än tio ville fånga min mörka lock, om än tjugu ville kyssa mina hvita fötter, jag skulle blott skratta åt dem; springa bort och vara fri – fri“.
De sista orden utropade hon med hög röst och ur fjerran svarades „fri, fri“, från klippor och hällar, till dess de slutligen, liksom trötta att upprepa orden, småningom upphörde att svara hvarandra, och det sista „fri“ bortdog helt sagta susande öfver vattnet.
Dock längst bort, der insjöns vatten smalnande intränger emellan de höga klippväggarne, på hvilka granarne fästade i branten tycktes i fyra till fem rader vexa öfver hvarandras toppar, så att solens öga endast vid middagstiden kan se ned i djupet, der, i Kattelusten-hautas botten, rörde sig en hastigt uppbrusande stormhvirfvel och i snabb fart ilande öfver sjön, medförde den ett moln af sand och afbrutna trädgrenar.
„Ja, susa du, susa du“ och sjungande med klar röst fortsatte hon:
„Tro ej att gossen den fria skall fånga!
Foglarnes sång och blommornas ånga,
Dem blott, men ynglingen ej, vill jag älska ...“
„Hu“, ryste den unga flickan „hvad är detta, icke ville jag dock dö“, och under det ännu i fjerran susade sista ordet af hennes sång „älska, älska“, svarade i närheten „dö, dö“, ännu en stund, till dess det första ordet upphörde att ljuda och endast „dö, dö, dö,“ skallade kring nejden, blandadt med återljudet af stormhvirfveln, till dess begge på en gång bortdogo i fjerran och allt åter var lugnt och tyst.
„Var lugn och allt är snart bra åter, men“, tillade mannen med det hvitnade hufvudet „vakta lilla hjertat, flicka; hetsigt får ej bloden svalla i hennes ådror om hon vill lefva.
Fly kärleken ännu, döden lurar bakom den“.
„Tack, tack Doctor“, ropade den unga och sprang skrattande bort, „får jag lefva till dess jag blir kär, så lefver jag till domedag“.
Snart kom hon dock tillbaka, smög sig till den gamle och sade: „icke förråder ju Doctorn mig?
Och Doctorn vet att jag brukar hålla ord“ tillade hon, rätande på sig med en litet stolt min.
„Motsägelse andan“, sade Doctorn leende:
„Nå jag måste väl åter efter vanligheten låta det bortskämda barnet få sin vilja fram“.
„Nej huru långsamt jag än ror, så komma vi dock för fort hem.