Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kung. anförda, att nemi. ”ingen af nyfikenhet att se andras gudstjenst må försumma sin egen”, innebär ju — alt ej tala om huru genom en blott förändring i de främmande guds tjensttimmarne bela argumentet skulle ramla — ett slags tvång att besöka Statskyrkans gudstjenster, ett tvång, som ehuru i viss män ålagdt genom Kongl. Förordn. af d. 28 Maj 1746, dock utan straffbestämmelse, föröfrigt är okändt för vår lagstiftning utom i fråga om böndagar, hvilka änskönt grundade på blott menniskomyndighet, likväl af vära lagar mera omhuldas än den af gudomlig myndighet förordnade sabbathsdagen.
Hvad åter förstnämnde motiv vidkommer ligger det i sakens natur och bestyrkes af erfarenheten, att der tron på en lära ej stödjes af annat än obekantskap med hvarje annan, den ödmjuka forskning, som pröfvar allt, men behåller det bästa, ej så biand de tänkande kan utveckla sig sorn der flere kristliga läror sammanbestå i broderlig sämja.
I de länder, der sistnämnde förhållande äger rum, får ock derigenom väktarenas nit en högre lyftning, hvilket till följd af sakens egen natur mera sällan blir fallet, der ett, om jag så får uttrycka mig, monopolium i trossaker strängt vidhålles.
Svenska kyrkans lära, bygd på Guds ord och på symboliska böcker ifrån kristenhetens bästa tider, behöfver i sanning icke i borgerliga tvångsmedel söka den befästningskonst, som hon sjelf äger i sin inre sanning och sina bekännares andliga erfarenhet.
Alt meranämnde stadgande mig veterligen aldrig tillämpas, en följd dels af dess egen beskaffenhet, dels af de svårigheter vid kontrollen, som ingå på omöjlighetens område är ett ytterligare skäl för dess nphäfvande, enär en lag, otillämpad, alltid blir en olämplighet, verkande vanvördnad för lagskipningen. 10 Den 22 December e. m.
S:o I 1G86 års Kyrkolags 11 kap. 2 §, jemförd med 10 kap. 2,3,4 §§, finnér man en nian något stöd i Guds ord gifven befall ning att årligen gå till II.
H. Nattvard, och straffet för öfverträdelsen häraf, i förra lagrummet bestämdt lill vådan alt anses och tilltalas som okristen, förvandlas genom hänvisning till sednare lagrummen i någonting af kännbarare art.
Här drabbas öfverträdaren nemi. af bannlysning, och i händelse denna skulle räcka längre än ett år, af landsförvisning.
Alt med straff belägga försmåendet af en gåfva, — och här äijä fråga om den bästa af alla gåfvor, — alt med andra vapen än kärlekens bekämpa kärlekslöshet och köld, att sätta det högsta mysterium inom strafflagsparagrafer, är en om ock välment profanation af det heliga, ett obefogadt, klumpigt menniskoförsök att vara visare än den eviga Visheten sjelf, som aldrig för otron bestämde timliga straff, ett bot, sorn så lätt hos de oomvända verkaten frestelse att af fruktan för straff och verldsliga olägenheter skrymtande mola deras Herre och Gud.
Jag hoppas ej behöfva anföra mera till stöd för det förslag jag härmed vördsamt får framställa, att ifrågavar:de stadgande, nemi. 2 § i II kap. af 1686 års Kyrkolag måtte till alla delar uphäfvas. 4:o Den s. k. kyrkoplikten, eller som den fordom bättre benämndes uppenbara skriften, har ock, ehuru i likhet med så mången annan kyrklig inrättning af en skön och sannt kristlig betydelse, såsom varande ett brottslingens återuptagande i församlingens gemenskap råkat ut för det missödet att behandlas af den borgerliga magiens händer.
I 1686 års kyrkolag, kap. 9, § 1, 2, 3, är dess begrepp rigtigt angifvet, ehuru den höge lagstiftaren af sin kända och i allmänhet högst lofvärda benägenhet för kraftiga mått och steg, äfven bär låtit leda sig ända derhän att söka tvinga menniskor lill ångerbetygelser, bön och bältringslöften, för hvilket ändamål ”Väre Befallningshafvande”, som det heter, ”skola räcka Presterskapet handen”, ett uttryck, som profetiskt skildrar det nära samband, som i kommande tider allt fastare skulle tillknytas emellan Clerus och den borgerliga magiens verkställare.
1734 års allmänna lag nämner visligen ingenting härom: i Kongl. Br. af d. 20 Dec. 1737 förklarades, att dermed skulle förfaras efter de författningar, som förut ägt rum, och i Kongl. Förkl. af d. 23 Mars 1807 behandlas ämnet utförligt i ej mindre än 20 mom:r, i hvilka kyrkoplikt ålägges och föreskrifves som straff.
Så långt hade man redan aflägsnat sig ifrån den ursprungliga betydelsen, hvilken ännu 1736 icke synes hafva varit fullkomligt förlorad, då det i enskild Kongl. Resolution af d. 14 Juli sistnämnde år heter, ”att den uppenbara skriften och allösningen ej af sådan beskaffenhet anses kan, att den sökande derföre sitt embete mista bör eller af någon, eho det ock vara må, derföre förevitas.”
I ett Kongl. Bref af d. 29 April 1830 anses den deremot ”såsom en tillökning i straffet och ofta för den drygaste delen deraf.” Följden af delta reglementerande och kyrkliga penitensers inflyttande i strafflagen har blifvit, att hvad som af ålder och till sin natur var en handling af åter - Den 22 December e. m. 11 uprältande, försonande art, förvandlats till ett vanärande straff med Gtuls hus till exekutionsplats.
Opinionen, inom hvars område i förevande fall såväl det ena som det andra ligger, har här, förledd af lagstiftningen, utbildats i samma falska rigtning, så att ifrågavar:de kristliga inrättning numera h. o. h. förlorat sin ursprungliga betydelse, sorn endast qvarlefver i den enskilda skriften.
I anledn. häraf föreslår jag vördsamt att alla de sladganden, hvilka såsom straff ålägga offentlig kyrkopligt måtte uphäfvas, samt att i alla de. fall, der en sådan nu är förskrifven, endast enskild skrift och aflösning inför Pastor och Kyrkoråd må äga rum. 5:o
Ibland de klagomål ronde statsförvaltningen, som på sednare lider allt allmännare försports, äro de, som ligtats emot Regeringars allstyrande, de vigtigaste och mest grundade.
Centralisalionssystemet och dess oundvikliga bihang, det byråkratiska inflytandet, har öfverallt der det förmått göra' sig fullt gällande, tillintetgjort folkets icke blott politiska magt utan ock förmåga alt utöfva en sådan.
Fåfängt har man sökt med förändringar, än af regeringssätt än af valformer tillförsäkra folken politisk vigt.
Der ofvannämnda system forllefvat, hafva snart de pålagda liberala färgerna afnötts, och den gamla byråkratiska grunden med oförsvagad styrka på nytt framträdt i dagen.
Detta gäller för republiker likasom för monarkier, oell den nyaste verldshistorien har härom lemnat öfvertygande bevis.
Botemedlet för detta onda behöfver ej länge sökas, det beslyrkes af samma historias vittnesbörd, och heter komunalstyrelser.
Vårt fädernesland har i mindre mått än de flesta andra stater lidit af detta onda, emedan här botemedlet eller rättare sagdt en sund diet varit äldre än det onda, och det sednare ej ännu förmått h. o. h. förstöra den förras verksamhet, ehuru man visserligen i sekler oaflålligt arbetat deruppå.
Det finnes nemi., i trots af alla härjningar på de urgamla demokratiska institutionernas områden, ännu qvar en, om ock skakad, dock oförstörd och oförstörbar grund, hvaruppå — om man blott med allvar vill det — något för folkets utveckling välgörande kunde byggas, och denna grund är församlingarnes och de ur dem utgående nämnders magt och inflytande.
Ur denna synpunkt och i ändamål att utvidga den f. n. nog trånga basis, hvaruppå dessa samhällens medborgerliga verksamhet nu livilar, samt bereda rum för kommande, allsidigare organisationer, lagda på samma uråldriga fasta grund, får jag härmed vördsammast föreslå följande tillägg i nu gällande stadganden angule socknenännider jemte nya stadganden för länsnämnders införande och dessas verksamhet.
Alt nemi. såsom nya föremål för socknenämnders handläggning måtte uptagas: l:o Polistillsyn, icke blott såsom nu inskränkt till sundhetsvård, utan utsträckt till andra ekonomiska mål såsom vägunderhåll, ni. m. 2;o Vård af alla församlingen tillhöriga kassor under gemensam ansvarighet, 12 Den 22 December e. m. 3:o
Vård af fader- och moderlösa omyndigas arf likaledes under gemensam ansvarighet, sedan nemi. en gång stadgandet i A.- B:ns 20 kap. 3 § behörigen blifvit uphäfdt, hvarefter äfvenledes stadgandet i II.B:ns 17 kap. 8 § i de delar, som handla om barnaarf och förmyndare, borde kunna anses öfverflödigt. 4:0
Allmänna uppbördens uplagande och redogörande under behörigt ansvar och fastställd kontroll; hvarvid en viss proc. af beloppet bör såsom arfvode komma nämnden till godo, hvilket äfven må äga rum för de medel, om hvilka föregående mom. handlar. 5:o
Val till ledamöter i den lansförsamling, hvarom här nedan skall lalas.
Alt den nu gällande grunden för socknenämndsledamöters valsätt så må förändras, att den i st. f. att vara fast förmögenhet blefve personlighet, qvalificerad endast genom oförvitlig fräjd, myndighetsålder och en viss låg census.
Såsom molif till sistnämnde stadgande må här endast nämnas obilligheten och oformligheten af det rinder nuvarande valsätt ej sällan förekommande förhållande, alt en person ensam lillsätter alla ledamöterna i en komunalnämnd, samt att naturen icke ställt förmögenhet och omdöme i det oskiljaktiga sammanhang, hvilket såsom osvikligt rättesnöre synes ha föresväfvat våra kömunala lagars stiftare.
Att, enär det svalg, som nu är befästadt emellan högsta förvaltningsmagten och komunalmyndigheterna icke på lämpligare sätt kan fyllas än genom en tidsenlig utbildning af den uråldriga landskapsinstitulionen, länsförsamlingar måtte inrättas, valda, såsom redan nämndt är utaf socknenämnderna, och ägande till föremål för sin verksamhet: l:o
Handläggning af alla de provinsens ekonomiska angelägenheter, som nu vanligen updragas åt enstaka komittéer. 2:o
Val inom sig af en länsnämd, hvilken uplysande och rådgifvande skulle biträda K:ns Beflnde vid länsförvaltningen, samt uptaga och redovisa de allmänna medel, som ifrån socknenämnderna ingå.
I den fidla öfvertygelse, alt en sådan reform, som svårligen med skäl lärer kunna kallas subversif i annan bemärkelse än såsom innebärande ett undanröjande af en och annan af byråkratismens hittills ointagna barrikader, skulle blifva af välgörande inverkan ej mindre på Regeringens öfverblick än på folkets politiska utveckling, borttagande mycket onödigt, småaktigt bestyr för den förra, till vaknadt medvetande bringande många slumrande anlag hos det sednare, har jag vågat väcka denna motion, hvilken jag vördsamt anhåller måtte till Allm. Besv.- o. Ekon:eUtsk. varda remitterad:
Hr Tham, Casper Wolrath:
Hvad de af Hr Tersmeden först väckta motioner beträffar, så anser jag mig endast behöfva åberopa hvad jag i dessa frågor yttrat, dels vid 1848 års Riksdag och dels vid den nu pågående, hvilka yttranden jag bar anledning tro, alt Lag Ulsk. dit Hr Tersmedens motioner lära remitteras, ta - lien 22 D ecember e. m. 13 gas i öfvervägande då Ulsk. sannolikt undersöker huru dessa frågor då behandlades.
Men det är en annan af Hr Tersmeden vidrörd fråga, hvilken jag anhåller att fä belysa, emedan den på det högsta intresserar.
Jag menar frågan om den offentliga kyrkoplikten.
Gå vi tillbaka lill kristendomens första lider, då de kristne ännu icke bildat sig, såsom ett statssamfund, så finna vi, att hvarje öfverträdelse, vare sig af kyrkans eller det verldsliga samhällets lagar, betraktades såsom en afvikelse från den kristeliga tron på Gnd och på Hans ord, och att derföre det enda säkra medlet att förekomma det syndiga sinnelagets utveckling och utbrott i handling samt att i sjelfva fröet qväfva del onda, ansågs vara en sann kristlig upfostran.
Vi se således i kristendomens början hvar och en, som beträddes med någon förseelse, om ock af ringare art, insättas uti en slags skola, hvarest de felaktige, hvilka benämndes Kathekumeni, under en tid af 4, ja till och med 6 år uppfostrades till en sannare och varmare kristendom.
Nämnde lid kunde likväl förkortas, om det begångna brottet ej varit af gröfre beskaffenhet utan härledt sig mera från s. k. svaghetssynd än från uppsåtlig.
Under kristendomens utveckling ansågs i likhet med den första tiden hvarje föröfvadt brott äfven af det verldsliga samhället mindre såsom en öfverträdelse af dess borgerliga lagar, än såsom ett förnärmande af den Gudomliga lagen, och Staten sälte sin ära uti att ur en sådan synpunkt betrakta de brottslige.
Det förut omnämnde upfostringssättet till bättre tro och lefverne bibehölls derföre visserligen och vi finna länge enl. kyrkans historia, en klass personer, d. s. k. Jlcntes, d. v. s. sådana, hvilka, under första stadiet af deras bere delse till en sannare kristendom, ej tillstaddes att bevista den offentliga gudstjensten, utan skulle stå gråtande vid kyrkodörren och anropa de ingående om deras förböner för hjertats förbättring.
Sä vida jag icke missminfier mig, fortfor delta förhållande till slutet af 5:te seklet.
Derefter började Kallio!icismen och Hierarkin altur kyrkans sköte, utveckla sig och kristendomen tog en mera papistisk riktning.
Grundidéen af den fallnes återuptagande i församlingen fortlefde väl, men den första vackra andan var försvunnen och en annan form för den brottsliges försoning med kyrkan upstod i den s. k. öronbikten.
Under hela den tid, vårt fädernesland bekände sig till den katliolska tron, fanns det väl icke heller något kyrkostraff, annat än denna bikt som vi måste anse värre än hvarje annan kyrkans bestraffning och sorn dessutom saknade det bästa af försoningens element.
Då Reformationen under Konung Gustaf den Uste utfördes, förefanns, såsom vi af verldshistorien veta, mycket vacklande i tron och grofva öfverträdelse!-.
Stora laster upspirade ur den då för tiden allmänt herrskande olion.
Afven kyrkotukten reformerades då.
Kyrkolagen af år 1571 anser åter, hvarje förbrytelse emot den borgerliga lagen hafva sin uprinnelse uti hjertats affall från sin första tro och närmar sig således i detta hänseende den tidigare kristna kyrkans ståndpunkt.
Samma lag anbefaller presterskapet att, så snart en brottsling förefans, den der skulle dömas och straffas efter verldslig lag, i första rummet tillse det hjertats förbättring skulle gå hand i hand med den onda gerningens 14 Den 22 December e. m. bestraffande, så alt brottslingen cj allenast genom straffet försonade den menskliga rättvisan, utan äfven, genom allvarligt upsal alt bättra sitt lefverne, kunde vinna försoning med kristi samfund ocb återuptagas i dess sköte.
Kvrkoplikten ansågs således af denna lag icke såsom ett straff, ulan såsom en försoning med Gud och menniskor.
Att denna åsigt länge var gällande inhämta vi, bland annat, af en förklaring, som år 1776 af K.
M. utfärdades i afseende å den, allmänna kyrkoplikten.
En prestman bade nemi. gjort sig skyldig till någon förseelse af mindre svår beskaffenhet.
Han dömdes af Consistorium att undergå offentlig kyrkoplikt, men ingick till R.
M. med underd. böneskrift att af gunst och nåd varda förskonad från kyrkopliktens utstående, till stöd för hvilken anhållan åberopades, att han, så vida straffet ginge i fullbordan, derefter svårligen skulle kunna utöfva sitt embete.
Till svar å denna ansökan resolverade K. M., att enär offentligt afbedjande af ett begånget felsteg ingalunda kunde betraktas såsom hinderligt för Sökanden att i utöfningen af hans presterliga kall förblifva, utan snarare borde af honom iakttagas såsom tjenande till föredöme för hela hans församling, att man i första rummet bör söka försoning med Gud och i det andra med menniskor, och fann således K.
M. ej skäl att lill ansökningen lemna bifall.
I sednare tider har, såsom jag med smärta måste erkänna, det ursprungliga begreppet af kyrkopligtens betydelse b. o. h. gått förloradt.
Delta finna vi, på sätt Hr Tersmeden redan omnämndt, bekräftadt af en år 1830 utfärdad K.
Resolution i anledn. af anförde besvär öfver ådömd kyrkoplikt, deruti förklaras, att kyrkoplikten bör anses såsom ett straff och ofta såsom den tyngsta delen af straffet.
Jag vill ej inlåta mig i någon undersökning ang:de denna förklarings tillkomst, allt nog, vi veta alla mer än väl, att sedan år 1830 det försonande begreppet i kyrkoplikten h o. h. försvunnit och att denna akt verkligen qvarstår såsom den tyngsta delen af straffet.
Fråga vi oss nu, huruvida, under sådant förhållande, det är nyttigt att i lagstiftningen bibehålla kyrkoplikten, så vågar jag påstå, att det nu mera är icke allenast ändamälslöst utan äfven skadligt.
Aldrig återfinna vi den brottslige så förhärdad sorn efter utstående af kyrkoplikten.
Kanhända skulle man kunna finna orsaken lill denna förhärdelse deruti, att den brottslige befordras till kyrkopliktens undergående före det verldsiga straffet, hvarutaf merändels måste inträffa, att hans hjerta i st. f. att genom religionens försonande ord öpnas för den gudomliga nådens inträngande, tvertom förbittras af den undergångna offentliga skymfen, hvaruppå samhällets bestraffning i bela sin tyngd följer.
Såsom un är fallet, skjutsas brottslingen, innan hans sinne hunnit förberedas och unundervisas om kyrkopliktens verkliga betydelse, till densammas undergående och kan icke genom en sådan tillämpning af lagen annat än blifva allt mer och mer förhärdad.
Om jag rätt upfaltat motionärens mening har han icke yrkat, att kyrkoplikten skulle h. o. b. afskaffas, utan föreslagit, att den enskilta skriften skulle fortfarande bibehållas och tillämpas vid alla de brott, hvarå f. n. allmän kyrkoplikt följer.
För min del får jag
Den 22 D ecernber e. nr.
15 tillkännagifva, det jag önskar, att den allmänna kyrkoplikten skulle kunna återställas i den betydelse som den hade vid kristendomens början; men som jag nogsamt inser, att detta svårligen låter sig göra, finner jag mig böra instämma i motionärens åsigt, alt all offentlig kyrkoplikt förvandlas till enskild skrift, dervid jag dock ville göra 2:ne tillägg, nemi. att denna sistnämnde religiösa akt icke skulle föregå, ulan efterfölja det verldsliga straffets utstående, samt att tiden för den enskildta skriftens fullgörande icke skulle bestämmas af den verldsliga myndigheten, utan att sådant borde tillhöra antingen fångpredikanten, hvars pligt det är att väcka den brottsliges hjerta till försoning, eller ock själasörjaren i den ort, der förbrytaren har sitt hemvist; och hyser jag den förhoppning, att kyrkoplikten, genom iakttagande af nämnde bestämmelser, skulle visa sig vara verkligt välgörande, i det att den felaktiges sinne riktades på rätta betydelsen af den försoningsakt, han fullgjorde, så att han städse mindes, att man bör i första rummet söka försoning med Gud, och i det andra med sina medmenniskor, samt att denna sednare försoning är af intet värde och ingen varaktighet, sä vida hjertats återvändande till God ej föregått densamma.
De nu af Hr Tersmeden väckta motioner bordlädes, uppå derom af Hr Bråkenhjelm Pehr Reinh, framställd begäran.
Hr Hjärne, Harald, anförde skriftligen:
Då man, med tillsättandet af ett serskilt
Ulsk. för behandling af frågor ronde lagstiftningen för tillverkning och försäljning af bränvin, hufvudsakligen afsett dessa frågors ändamålsenliga och skyndsamma beredning och afgörande, är det af stor vigt, att Ulsk:s omtanka, från början, rigtas på sådana åtgärder i afseende på sältet att bereda och, för RiksSt:n föredraga de förslag, som komma att af Utsk. afgifvas, som synas bäst leda till det resultat man åsyftat med bildandet af detta Utsk.
Vid föreg:de Riksdagar har det första Betänk, från de sammansatta Utsk:n, alltid innefattat ett fullständigt förslag till en ny förordning.
Jag anser mig böra föreslå det nu tillsatta Utsk., att välja, ett annat föredragningssätt.
Det är kändt att redan flera motioner blifvit väckte, och till Utsk. remitterade, grundade på de mest olika och genomgripande förändringar i sjelfva liufvudgrunderne för lagstiftningen i det ämne, som ensamt blir föremål för Utsk:s verksamhet.
Det blir således nödvändigt för Utsk. alt, innan det egentliga reglementerandet företages, bestämma sig för antagandet af de grunder, som, i de, i detta afseende alldeles motsatta förslagen, Utsk. anser sig böra tillstyrka såsom mest verksamma och verkställbara till befrämjande af de ändamål man nu afser med denna lagstiftning.
Det synes mig derföre ändamålsenligast, i afseende på formen för ärendets behandling, att Utsk., sedan det fattat sitt beslut öfver nämnde hufvudgrunder, underställer dessa RiksSt:ns pröfning och beslut, innan Utsk. utarbetar detaljerne af sitt förslag till ny förordning.
På grund af erfarenheten från flera föreg:de Riksdagar, tror jag att detta behandlingssätt skulle betydligt förenkla 16
Den 22 becember^e. ra.j och förkorta öfverläggningarne inom Stånden, och äfven ingifva större förhoppningar om denna vigliga frågas skyndsamma afgörande på det klokaste och för fäderneslandet nyttigaste sätt.
På grund häraf får jag anhålla, att Utsk. behagade taga detta mitt förslag i öfvervägande, och, om det gillar min åsigt, så fort sig göra låter efter motionstidens slut, till Stånden inkomma med förslag till de liufvuilgrunder, hvarpå del anser en ny lagstiftning i det ifrågavar:de ämnet böra hvila.
Remitterades till det för behandling af frågor ronde bränvins tillverkning och försäljning tillsatta serskildta Utsk.
Ilr Reutersvärd, Pehr Adam, upläsle följande motion:
Kapitalister och de som lefva på penningar, kunna, om de så vilja, lefva det mest oberoende, bekymmerslösa och overksamma lif i verlden.
Detta lärer icke kunna bestridas.
I anledn. häraf böra de väl ock rättvisligen, med öfverskottet utaf deras dagliga behof till föda och kläder ra. m., lemna något bidrag till Staten, på de grunder som Hr Westerstrand i sin i lördagens aftonplenum väckta motion, öfvertygande utvecklat.
Men jag anser det icke vara nog härmed, ulan yrkar och föreslår, att dessa, hvartill jag i första rummet räknar, verkliga kapitalister i ekonomiskt afseende, lyckligt lottade menriiskor, äfven böra åläggas alt, lika med fastighetsegare, arrendatorer och brukare, bidraga lill Fattigförsörjningen i de församlingar, inom hvilka de bo.
För detta sednare ändamål, räknar jag icke allenast kapitalister, de som lefva på penningar och de sorn äro inackorderade till hus och vivre m. m. utan äfven de som hafva s. k. undantag i spanmål m. m. af sina fastigheter på landet.
— Inom hvarje församling finnas säkerligen fastighetsegare med betydliga skulder på sina hemman, arrendatorer och brukare af hvilka flera med skulder, och en eller annan af dem som ega litet eller intet om de skulle uppgöra sina debets- och kredits-räkningar.
Alla dessa måste dock vidkännas alla hemmanen åliggande utskylder till K. M. och Kronan, till Ecklesiastikstaten och andra utskylder af många slag samt till fattighusen, och nu, i sednare tider, till understöd åt andra nödställda och behöfvande inom socknarna, hvilkas antal beklagligen årligen ökas.
Hvad är då billigare än att förenäranda lyckligt lottade samhällsmedlemmar äfven böra bidraga, framför allt till Fattigförsörjningen, hvilken, som nyss sagdt är, allt mer och mer tager fastighetsegares etc. bidrag i anspråk.
Jag har flera Förmynderskap, och jag skulle, såsom förmyndare handla orätt emot mina pupiller, hvilkas kapitaler dock icke äro rätt stora, om jag'’icke ansåge att de flesta af dem, ulan känning för deras utkomst, skulle kunna undvara hvad jag nu tagit mig friheten att föreslå och här nedan ämnar närmare bestämma.
Vid sockenstämmor i de församlingar jag eger fastigheter har jag yrkat dylika påståenden som ofvanstående, men icke lyckats vinna önskad framgång, motverkad af det egna intresset, samt fått till svar, att så länge ingen lag eller författning ålägger hyres- och un - Den 22 December e. m. 17 undantagsfolk att bidraga till fattigförsörjningen, kunde sådana bidrag dem icke åläggas.
Jag får alltså vördsamt föreslå, alt personer, som ega en årlig bestämd ränteinkomst af utlånade kapitaler ocb undantag af sina hemman, bestigande sig till 300 R:dr b:ko och deröfver, böra till Staten betala t. ex. 3. proc. häraf, och till fattigförsörjningen i den församling inom hvilken de bo, då de ega en årl. ränta af 133 R:dr 16 sk. b:ko och deröfver, äfvenledes 3 proc.; men då årl. ränteinkomsten understiger 300 R:dr b:ko vara befriade från afgift lill Staten.
Såsom korrektiv emot undandålda kapitaltillgångar torde det blifva nödigt bestämma att de fordringsegare som möjligen härmed beträdas, böra vara kapitalen förlustiga till fördel för gäldenärerna.
Jag anhåller om Remiss häraf till Bevillms och måhända till Allm.
Besv, och Ekon. Utsk:n.
Remitterades till Bevillms Utsk.
Hr Reutersvärd, Pehr Adam, upläste vidare en sålydande motion.