Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade under sin tvungna frånvaro vandrat omkring i skogen och der i tårar gifvit fritt aflopp åt sin obestämda ängslan för modren.
Aldrig var hennes sinne mer beklämdt.
Men innan hon återvände, hade hon omsorgsfullt torkat sina ögon och sökt lifva sitt mod så godt hon förmådde.
Fruktande hade hon nalkats stugan och lyssnat ett ögonblick vid dörren, innan hon beslöt sig för att öppna den; men då hon endast hörde den vänlige herrns röst och allt derinne för öfrigt var tyst, hade hon återfått sitt mod och stigit in.
Nu märkte hon med ett älskande barns skarpa blick, huru modrens panna klarnade, allteftersom Adolf fortsatte läsningen; hennes blick riktades på denne, hennes hjerta började svälla ...
Och hon anade alldeles icke, att hon begick något, som kunde synas opassande och påfluget, då hon, lydande sitt hjertas trängande kallelse, efter slutad läsning, hastigt lindade sina armar kring Adolfs hals och på hans mun tryckte en kyss, som glödde af den renaste eld: tacksamhetens och tillgifvenhetens i ett barnsligt hjerta.
– Kära Ellen, sade Ingrid öfverraskad af denna hastiga manöver, – du vet icke, hvad du gör.
Friherren täckes förlåta henne eller rättare mig, ty jag har ej vant henne vid verldens vanliga later, utan låtit henne arta sig efter naturen!
– Hvarför behöfver han förlåta oss? frågade Ellen med oförställd undran.
– Jag behöfver det ej heller, sade Adolf lifligt och fattade Ellens hand, – ty med denna kyss har du beseglat vårt syskonförbund, Ellen.
Jag vill vara dig en kär broder, och du skall vara såsom min syster.
– Ack, så lyckligt, utbrast Ellen med strålande ögon, – jag får då åter en bror i stället för den, som du så ofta begråtit, moder!...
Och då stannar du väl nu hos oss och blir här alltid?
– Nej, svarade Adolf leende, – det kan jag icke, men jag lofvar att ofta komma hit till din mor och dig.
– Jag måste väl, eftersom du icke kan annorledes.
– Nådig herre, sade nu Ingrid allvarligt, – jag känner er sinnesart och förlitar mig derpå.
Och derför säger jag till er, hvad jag aldrig trodde att jag skulle säga till en yngling af er börd: kom till mig och min dotter, då ni känner er hågad dertill!
Det var nu tid för Adolf att återvända till Signildsborg.
Han tryckte Ingrids hand, tillhviskade henne några ord om förtröstan till framtiden, kysste Ellen på pannan och anträdde sin återfärd efter hästen, som med honom delat icke blott den förflutna
nattens äfventyr, utan äfven den kloka Ingrids gästfrihet och omvårdnad.
Men Ellens ögon följde honom genom det lilla fönstret, tilldess häst och släda försvunnit bakom granarne vid vägen.
Gästgifvargården.
– Spänn från hästarne, Nils, bred täcken öfver dem och rykta dem väl!
Vensterskon på Grålles bakfot har lossnat: laga, att det blir hjelpt ...
God afton, kyrkovärd!
Du passar bra på din tjenst; stånkan står på bordet och väntar dig.
Vår sista ölbrygd har lyckats förträffligt, kan jag säga, utan att skryta ...
Här ha vi sockenboar och långvariga resande, Östgötar med ärtsäckar och Småländningar med oxdrifter, och törstiga sen J alla ut att vara.
In, godt folk! J vet, att Vår Herre icke skapade gästgifvargårdar, för att stå tomma, ej heller ölkrus, för att stå fulla.
Så talade
Klas gästgifvare, der han stod framför sin förstuguqvist bland resenärer, hästar, oxar och vagnar.
Han talade ej heller förgäfves, ty många voro de, som gillade hans ord och gingo in i skänkrummet, der en treflig brasa flammade i spiseln, och öl och bränvin rikligt vankade mot vinterkölden.
Klas gästgifvare, väl känd af Stockholms hedervärde borgersmän af alla skrån och yrken, alltsedan han var kypare på källaren i Mäster Samuels gränd, och lika väl bekant för alla vägfarande, som färdades mellan södra orterna och Stockholm, för sitt muntra lynne, gick derefter in i kammaren innanför skänkrummet, för att utdela nödiga befallningar åt sin unga, i gästgifveriets mysterier ännu icke fullt invigda hustru.
– Nora, sade han, – har du tappat af det bästa vinet för herrn der uppe i stora kammaren ... jag menar det tullfria vinet, som vi köpte af borgmästaren i Stockholm 10?
Jag såg af det sätt, hvarpå den herrn bar sin hatt och steg af sin häst, att han ej tål uppspädda varor.
Den andre gästen derbredvid i gafvelrummet nöjer sig med mindre fin och mer rafflande strupsmörja; det såg jag på hans näsa.
Har han begärt upp något?
– Jag skickade nyss upp tredje flaskan.
– Hvad för något?
– Bränvin.
– Den karlen stannar här i natt: det spår jag af den fugtiga väderleken.
Hör på, Nora, vi hafva många gäster i skänkrummet:
Wingåkersfolk, Östgötar och Småländningar.
Mot alla skall du vara höflig, men Wingåkersboarne ger du af ölet n:o 2, sålänge de äro på nykter kaluf, derefter af n:o 3; Östgötarne ger du af ölet n:o 1, sålänge de äro på nykter kaluf, derefter af n:o 2; Småländningarne deremot ger du af n:o 3, sålänge de äro torra, men när du märker takdropp, ger du dem svagdricka.
Om Östgötar och Småländningar efter vanan råka i slagsmål, så ...
– Så skall jag väl ropa på dig, Klas?
– Fall mig icke i talet, Nora!
Vissa omständigheter äro härvidlag att taga i betraktande.
Först och främst skall du iakttaga, på hvilkendera sidan segren lutar och om båda parterna betalt; då ropar du på mig, och jag ställer mig på den sida, för hvilken Försynen förklarat sig, ty hvarken vill jag trotsa Försynen eller tåla kif och split under mitt tak.
Har deremot endera parten icke betalt, så tillåter jag på intet vilkor, att någon af mina gäster, dem jag betraktar som mina barn, blir utvräkt; i detta fall, likasom då segern är oviss, skall du alldeles icke ropa på mig, utan begagna den krigslist, som jag lärt dig ...
– Men det blir svårt, sade Nora motsträfvigt.
– Åh, prat!
Du kastar dig på en stol eller i nödfall på golfvet, skriker af alla krafter och förvrider dig, som om du fått kramp från hårtopparne till fotsulorna.
Då skall du se, att slagskämparne blifva häpna eller nyfikna, och glömma bort hela grälet.
Det värsta, som kan hända dig, blir, att du får en skopa vatten öfver dig ...
Så, Nora, in nu i skänkrummet.
Hon gick, och den klipske gästgifvaren följde henne, för att prata med sina gäster.
Emellertid hade en ryttare stigit af utanför huset, och inträdde nu i skänkrummet.
Det var en medelålders man med rak hållning, väldiga mustacher och besporrade kragstöflor.
Han frågade den bugande värden, huruvida en herre, hvars utseende han i korthet beskref, funnes bland gästerna.
Klas igenkände beskrifningen och svarade, att den ifrågavarande personen för närvarande verkligen gästade hans hus.
– Förlåt mig, herr ryttare, tillade han, för att, eftergifvande för sin egen vettgirighet och en vink af sin nyfikne vän kyrkovärden, utforska den nykomnes namn, – förlåt min dristighet och tillåt mig ...
– Haf godheten att genast visa mig till hans rum, afbröt honom ryttaren och gick mot dörren.
– Genast, herre! ...
Tvär i vändningarne dender! mumlade Klas, hvarefter han följde mannen uppför trapporna och visade honom dörren till den så kallade stora kammaren.
Ryttaren trädde in.
Samme man, som läsaren redan känner under namnet Vanloo, emottog honom med ett vänligt handslag och sade:
– Välkommen, Sigurd!
Jag har väntat dig här en timma.
Fyll ditt glas och berätta dina nyheter!
– Herr kapten, svarade den nykomne, i det han satte sig ned, – jag har ingenting annat att berätta, än att denna efterspaning, likasom de föregående, varit fruktlös.
Jag har på den aftalade mötesplatsen sammanträffat med flera af ert folk: ingen hade upptäckt ett spår af hvad vi söka.
Och likväl är hvarje vik af kusten genomletad från Stockholm ned till Kalmar.
Min blick skulle funnit skonerten under hvilken förklädnad som helst; de tre fruktansvärda dagar, som jag på den tillbringade, gå aldrig ur mitt minne.
Ej heller har jag kunnat igenfinna ett enda af de ansigten, jag såg ombord på densamma, ehuru jag besökt hvarje hamn, hvarje krognäste, der dylikt folk plä’r uppehålla sig; jag skulle nästan betvifla, att fribytarne valt vinterqvarter vid Östersjökusten, om vi ej hade haft dem i kikaren, tilldess stormen skiljde oss åt på höjden af Gottland.
– Godt, Sigurd, vi få trösta oss öfver fruktlösheten af edra efterspaningar dermed, att mina tvifvel rörande anförarens person numera fullkomligt skingrats.
– Är ni nu öfvertygad, kapten, att det är samme man?
– Ja, svarade Vanloo, – jag är öfvertygad derom, men känner föga glädje deröfver ...
– Huru?
– Hämdens arm är förlamad, ty den kan ej träffa brottslingen, utan att krossa tvenne oskyldiga hufvuden ...
– Jag tror mig förstå er ...
– För öfrigt, min vän, sade Vanloo och lutade pannan i handen, – för öfrigt vet du väl, att det var andra känslor än hämdens, som förde mig hit.
Ynglingens eld har brunnit ut i min barm, dess stormande lidelser lagt sig till hvila.
Om jag vid min hitkomst hade träffat den man, som jag i mina fordna olyckliga stunder så ofta förbannat, om jag träffat honom såsom en aktningsvärd medborgare och god familjefader, om jag hade funnit, att han förljufvade den enda qvinnas dagar, hvilken jag älskat, nåväl, jag skulle då räckt honom handen till försoning och aflägsnat mig för alltid, för att ej störa hans och hennes lycka.
Jag skulle för sista gången hvilat mitt öga på hennes kära gestalt och oigenkänd gått bort att ånyo kasta mig in i lifvets tummel ...
Sigurd, den visshet, jag vunnit om hans person, utplånade min sista drömbild.
Jag har äfven sett henne och skall snart erfara, om de aningar besannas, som hennes sorgsna drag väckte i min själ.
– Och om så sker, kapten?
– Då gäller det att handla ... men huru, det beror ej endast af mig.
Jag har skådat för djupt in i lifvet, för att tro på menniskans förmåga att ofelbart kombinera.
Hon kan blott begagna den vind, som Odet låter blåsa.
Det är vår lott att uppgöra planer och se dem korsade ...
Sigurd, huru befinner sig mitt folk?
– Väl, herr kapten.
De längta blott att få tala med er och trycka er hand.
– Helsa dem från mig, och se till, att de i hvarje ögonblick äro färdiga att följa mina ordres!
– De berätta med stolthet, att de sett er på Stockholms gator i sällskap med landets högste och förnämste och beklaga, att de, enligt er befallning, ej få blotta sina hufvuden för er person.
Hvad de älska och beundra er, kapten!
– Jag känner dem.
– Kapten, sade
Sigurd med ett uttryck af innerlighet i sina sträfva drag och blickade forskande i Vanloos ögon, – ni synes mig i dag något dyster i ert sinne.
– Nej, min vän, jag är mig lik.
Men lynnet är såsom hafvet: under stiltjen dansa ej dess böljor ...
Min vän, jag återvänder från ett besök i den nejd, som sett mig födas; jag har hvilat en stund under den låga ås, der jag uppvexte till yngling; jag har igenkänt mossan i dess timmerfogningar, örterna på dess torftak; jag har igenkänt den åker, jag plöjde, de pilar, i hvilkas skugga jag hemtade svalka; jag har åter stått vid den ensamma ek, mot hvilken jag lutade, då jag under mörka höstqvällar betraktade ljusskenet från min älskades fönster; jag har knäböjt vid min fars grafkulle på den lilla kyrkogården ... jag igenkände dess få torfvor bland de nya grafvarne i dess grannskap ... men af mina kära har jag ej funnit ett spår.
Ingen visste, hvarthän de flyttat; den gamle presten var död, och kyrkoböckerna gåfvo ingen upplysning ...
Men nog härom! sade han med förändrad ton.
– Det är tid för mig att bryta upp.
Du återvänder till Stockholm och öppnar der dessa papper – (Vanloo räckte honom vid dessa ord några förseglade dokumenter) – de innehålla instruktioner för dig och mitt manskap.
Jag förmodar, att den summa, jag sist lemnade dig, är tillräcklig för ännu en månad ...
– För två, kapten ...
Hvad var detta?
Sigurds ord hade afbrutits af ett pistolskott, som aflossades i de samtalandes grannskap.
Smällen tycktes kommit från ett närbeläget rum.
Ögonblicket derefter hördes tunga steg i trapporna, dörren rycktes upp, gästgifvarens och bakom honom en mängd häpna och nyfikna Östgöta- och Smålandsanleten koxade in, för att sedan åter försvinna.
Hela följet med värden i spetsen rusade derefter till den andra dörren ... den till gafvelrummet ...
Vanloo och Sigurd följde strömmen.
Den sistnämnda dörren befanns inifrån låst, men Klas gästgifvare sparkade den upp, och man skyndade in öfver dess spillror.
Värden och bönderna stodo handfallne vid den syn, som här mötte dem.
På kammarens enda bord flämtade en ljusdank vid sidan af trenne bränvinsflaskor och ett vattenkrus, och bredvid i sängen låg en karl med ansigtet öfversköljdt af blod.
Den olycklige höll ännu pistolen i hand och bemödade sig synbarligen, ehuru förgäfves, att lyfta armen, för att aflossa dess andra pipa mot sitt bröst eller ansigte.
Vanloo skyndade fram, ryckte pistolen ur den obekantes hand, hällde vattenkruset öfver hans hufvud, torkade det med sin näsduk och undersökte med vandt öga såret.
Mannen hade tömt sina tre bränvinsflaskor och hans hand varit osäker i det ögonblick, han sökt beröfva sig lifvet.
Sigurd visade ut de nyfikne gaparne, gästgifvarn inberäknad, och hviskade till Vanloo, i det han biträdde denne att förbinda den afsvimmades sår:
– Kapten, jag igenkänner detta ansigte.
Huru förunderligt!
Ödet har fört i våra händer en af dem, som vi sökt ...,
– Kan man misstaga sig om detta skråmiga, rödskäggiga, besynnerliga ansigte?
Hvar tror ni, att man finner dess like i hela verlden?
Eller tror ni, att man kan glömma det, sedan man sett det under sådane förhållanden, som jag bevittnat?
Det är, vid mitt lif, den gamle flibustieren Ruys, väl känd från sina unga dagar i Vestindiens farvatten, och, då jag såg honom sist, underbefälhafvare ombord å vår efterspanade Fribytare ...
– Sigurd, sade Vanloo efter ett ögonblicks besinning, – du stannar här och tager mannen i din vård.
Han får ej slippa ur våra händer ... för intet pris.
Använd guld, hotelser, hvilka medel du vill!
Han är i vårt våld och skall tjena vår sak.
Och när jag skickar dig befallning derom, skall du föra honom till mig.
– Skall ske, kapten.
Samvetet har väl vaknat och med sitt kält gjort gamle Ruys ledsen vid lifvet.
– Sannolikt förhåller det sig så.
Var emellertid försigtig och skräm ej karlen, innan han återvunnit sina krafter!
Bäst är, att du till en början ej visar dig, utan låter honom skötas af gästgifvarfolket.
Betala dem bra och försäkra dig om deras tystlåtenhet i afseende på hans sjelfmordsförsök.
Jag vill ej, att undersökning skall ske i saken ...
Och nu farväl, min vän!
Jag har ännu i morgon åtskilligt att uträtta.
Vanloo gick, och sedan han med Klas gästgifvare haft ett samtal mellan fyra ögon, medan stalldrängen sadlade hans ståtlige gångare, steg han till häst och lemnade stället.
Hemligheternas Ugn.
Med ofvanstående namn betecknade alkemisterna sina verkstäder, i hvilka många af dem instängde sig under största delen af sitt lif, för att offra åt en passion, med hvilken spelraseriet, drifvet till sin yttersta höjd, knappt skulle kunna uthärda en jemförelse.
Om ynglingen fattades af denna passion, sköt han från sig nöjets bägare, som ålder, helsa och lefnadslust uppmanade honom att tömma: solens glans och blommans doft hade upphört att vara till för honom: den ljufvaste flickas kärleksblick, den trognaste väns famn, ärans mest frestande lockelser, allt, för hvilket hans hjerta fordom klappat, blef honom såsom intet: han såg sina kinder i förtid blekna, sina lockar glesna, utan att egna en suck åt sin flyende lefnadsvår: han kände sin själs harmoni brusten, sitt hjerta torka och sjelfva sina tankars strängar förslappas, som natt och dag spändes mot ett enda uteslutande mål; men om verldens grundvalar remnat, skulle hans sista blick varit riktad på smältdegeln.
Mannen offrade den sista fyrken af sin förmögenhet åt denna lidelse och skulle tömt sina egna barns hjertblod i degeln, om han hoppats att derigenom komma ett steg närmare gåtans lösning.
Gubben emotsåg med ångest sin lefnads slut, blott emedan han fruktade att derigenom gå miste om upptäckten af det stora magisteriet, på hvars sökande han förspillt sin ungdoms och mannaålders krafter.
Denna förfärliga passion, som sannolikt väcktes till lif redan i historiens morgon, hos det första bildade folk, som begagnade guldet till bytesmedel och värdemätare, slukade under årtusenden mensklighetens ädlaste krafter.
De glest bland vårt slägte tände andar, som blifvit begåfvade med håg och kraft att sträfva till höga, aflägsna mål och med försakelse af lifvets vanliga fröjder egna sig åt forskning i naturens och menniskoslägtets gåtor, desse andar vändes från en verksamhet, som med jättefart skulle påskyndat bildningens gång och ställt oss nu lefvande på en höjdpunkt, hvilken våra efterkommande först om århundraden härefter skola uppnå – vändes från en dylik välsignelserik verksamhet, för att åter och åter förnya de oräkneliga försöken att göra guld.
Må man ej tro, att dumhet och enfald lågo till grund för dessa försök!
Alkemisterna innehade sin tids högsta bildning; de resonnerade skarpt och logiskt.
Vi göra af svafvel och qvicksilfver ett ämne med alldeles nya egenskaper, nämligen cinobern; alkemisterna väntade på samma sätt att genom förening af olika kroppar åstadkomma guld.
Man hade ännu ej vunnit den öfvertygelse, att guldet icke är sammansatt af olika ämnen.
Och om i framtiden något sätt uppfinnes, hvarigenom åtskilliga af de nu för enkla och osammansatta ansedda ämnena kunna delas i olika beståndsdelar, hvem borgar då för, att ej hoppet om att kunna göra guld åter tändes, sedan det i sednare hälften af adertonde århundradet slocknade genom det phlogistiska systemets och den egentliga kemiens uppkomst?
Ordspråket säger, att intet ondt finnes, som ej har något godt med sig.
Icke blott att dess idkare gjorde nyttiga upptäckter11, dem de aldrig väntat: genom deras otaliga rön samlades ock den rika erfarenhet, ur hvilken mensklighetens välgörarinna, Kemien, sög sin modersmjölk.
Huru berusande utsigten att genom besittningen af det stora magisteriet kunna ingripa i enskiltes, folks och staters, ja hela menniskoslägtets öden!
Med denna hemlighet i sitt våld kunde epikuréen förskaffa sig alla nöjen, hvarefter den mest raffinerade njutningslystnad förmår trängta, med den, kunde den äregirige förverkliga sina mest utsväfvande drömmar, med den patrioten bereda sitt fosterlands verldsvälde, entusiasten för borgerlig frihet krossa tyranniet, menniskovännen aftorka tusendes tårar.
Vi vilja föra läsaren till den hemlighetsfulla tornkammaren på Sjövik.
Jerndörren till den flygel, hvaruti denna kammare är belägen, har nyss vridit sig på sina hakar och lemnat inträde åt tvenne män, sedan de vid skenet från en lykta öppnat dess lås.
De stiga upp för en smal vindeltrappa, som slutar vid en liten dörr af tjocka, jernbeslagna ekplankor.
Äfven denna öppnas, och de begge männen inträda i Hemligheternas Ugn.
Lyktans flämtande sken upplyste en scen, värdig att målas med en Rembrandts pensel.
En betydlig del af rummet var upptagen af en mot den ena väggen stödd ugn, murad med många öppningar, af hvilka tvenne vidgade sig till ansenliga härdar, försedda med blåsbälgar.
Ugnens olika afdelningar stodo i förbindelse med hvarandra medelst rör, dels af jern, dels murade af eldfast tegel.
Bredvid ugnen befann sig ett pumpverk, hvarmed vatten från den djupt nedanför belägna tornbrunnen kunde uppdrifvas genom ett i väggen doldt rör.
Till venster stod ett väldigt skåp, dels upptaget af hyllor för flaskor och burkar, dels af en mängd små lådor för mineraliers och alkemistiska blandningars förvarande, alla, för undvikande af misstag, försedda med planetariska eller kabbalistiska tecken eller ock med endast för de invigde begripliga namn, sådane som Proteus, Gamle Adam o. s. v.
Till höger sågs ett annat skåp med böcker och handskrifter, och under detta en soffa och ett bord, hvarpå åtskilliga alkemistiska arbeten lågo uppslagna.
Rundtomkring väggarne och i alla vrår af kammaren voro hopade retorter, kolfvar, deglar och instrumenter af det vidunderligaste utseende.
Här och der grinade från väggarne hufvudskallar eller hängde skeletter af hvarjehanda djur; ty alkemisterne togo under forskningen efter de vises sten sin tillflykt icke blott till den oorganiska, utan äfven den organiska naturen.
Dagens ljus hade ej på åratal lyst in i denna kammare om ej någon nyfiken stråle lyckats smyga in genom de stängda fönsterluckorna.
Den ene af de inträdande männen tände nu en från taket nedhängande lampa.
Dess sken darrade på Drakes och Vanloos ansigten.
– Här är mitt arbetsrum, sade Drake; – jag prisar mig lycklig, att jag kunnat öppna det för en sådan man som er.
– En enda blick öfver detta rum öfvertygar mig, genmälde Vanloo, – att jag i er träffat en man, som med allvar och kraft egnat sig åt vetenskapernas vetenskap.
Jag prisar mig lika lycklig som ni öfver vår bekantskap.
Huru länge har ni drifvit dessa studier?
– Alltifrån min ungdom.
De år, jag tillbragte vid universitet, egnade jag åt förstudier i vetenskapen; jag gjorde mig då bekant med dess teori, såvidt som det var mig möjligt att uppspåra dugliga källor för detta studium.
Jag dömde mig till en asketisk eremits försakelser och använde så mycket som möjligt af de penningar, min fader skickade mig, till att anskaffa de nödiga böckerna, dem jag mången gång måste uppväga med guld.
Först efter min fars död blef jag satt i tillfälle att experimentera, ehuru ej i så stor skala som jag önskade.
Medan Drake talade, betraktade Vanloo hans bokförråd, som innehöll en temligen rikhaltig samling af alkemistiska skrifter: han fann der arbeten af Albertus Magnus, Libarius, van Helmont, Arnold de Villanova, Basilius Valentinus och Theophrastus Paracelsus, äfvensom nyare arbeten af Thurneyser, Glauber, Brandt m. fl.
– Men låtom oss nu, sade Drake, – med er tillåtelse skrida till verket!
Nattens timmar äro korta.
Gif edra befallningar, och jag verkställer dem!
– Väl, min herre, svarade Vanloo; – jag vill nu först undersöka inrättningen af er ugn.
Under skarpsinniga anmärkningar, som styrkte Drake i hans höga tanke om Vanloos inblick i guldmakeriets hemligheter, föregick nu denna undersökning.
Vanloo begagnade ett ögonblick, då hans värd var sysselsatt med att visa och förklara en af honom sjelf uppfunnen förbättring i ugninrättningen, till att under sina kläder framtaga en liten metallstaf ... en sådan som alkemisterna allmänt brukade för att omröra metallblandningarne ... och ställa denna i en vrå vid ugnen bland redskap af samma slag.
Vanloo berömde ugnen och anvisade Drake den härd, han önskade begagna.
Derefter frambar
Drake tvenne skinnkappor med kapuschonger, egnade att skydda mot ugnshettan.
Medan Vanloo pådrog det ena af dessa plagg, sade han med blicken stadigt riktad på Drake:
– Jag erinrar mig i detta ögonblick en händelse, som tilldrog sig vid ett tillfälle alldeles sådant som detta.
Jag hade gjort bekantskap med en fransk alkemist och af denne blifvit inbjuden till hans laboratorium.
Dylika inbjudningar äro sällsynta, ty antingen är den inbjudne underlägsen eller jemngod med sin värd i vetande, och då har denne sednare ingen fördel utan snarare skada af besöket, eller ock är han honom öfverlägsen, och i detta fall bör den sednare, med någon kännedom om menniskonaturen, inse, att gästen ej till honom afstår ett uns af sitt högre vetande.
Jag anade derför en snara och var på min vakt, öfvertygad, att Fransmannen ej trodde mer än han sjelf ville af min försäkran, det jag ej var mästare, utan, likasom han, endast lärling i den ädla konsten.
Fransmannen frambar, likasom ni, tvenne arbetsdrägter, en för honom och en för mig.
Men i det ögonblick, jag var sysselsatt att påtaga min, rusade min värd emot mig, fattade med ena handen kapuschongen, den han sökte vrida kring mitt hufvud, och lyfte i den andra en knif, idet han ropade: ”Guldreceptet, eller jag skär halsen af er!”
Jag grep om mannens arm, alldeles så som jag nu griper om er ...
Vanloo gjorde ett plötsligt steg mot Drake och fattade hans högra arm, som doldes af hans kappa ...
– Och, fortfor han lugnt, – jag vred mordvapnet ur hans hand, alldeles så som jag nu fråntager er denna knif.
Drake ryggade tillbaka.
Han försökte framstamma någon förklaring, men Vanloo afbröt detta försök.
– Var obekymrad min ädle värd! sade han; – jag drager inga förhastade slutsatser af hvad som nu skett.
Mitt förtroende till er är ännu detsamma, som då jag beslöt att följa er hit.
Se här, – fortfor han och kastade en pistol på bordet, – äfven jag har vidtagit mina försigtighetsmått.