Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just derföre äro tryckfrihetsbrotten, lika med alla andra lagligen straffbara förbrytelser, bragta under allmän strafflag, att deras bestraffning ej må blifva annan, än som i lagen utsattes, och således ej må dessförutan bero af moraliskt eller annat godtycke. ”Consist. kunde” alltså icke ”utan intrång å tryckfrihetslagen finna” (genom straffande beslut) ”det icke anstå studeranden Rosenschöld att i tryck yttra sig förklenligt om saker och personer, för hvilka han borde hysa aktning och vördnad — icke ”finna (genom straffande beslut) det vittna om dåliga seder och en moralisk förnedring hos Rosenschöld, att han understödde angrepp i tryck emot sina lärare af en för så väl deras vetenskapliga anseende som karakter högst närgående art och med tilläggande af öknamn”.
Ty hvarken Consist. eller annan myndighet kunde öfver den moraliska halten i alla dessa oförrätter utlåta sig eller stämpla dem såsom en moralisk förnedring, hvaröfver Gud och gerningsmannens samvete innehafva den uteslutande domsrätten; och att ingripa i denna domsrätt är ingalunda Consist:m tillständig! ens i behandling af ordningsmålen, änskönt updraget deri må sträcka sig ända till att döma utan lag.
Att emot oförrätterna söka upprättelse hos Universitetets lärare, egde Consist. ingen annan utväg, än den, som stod hvarje förorättad personligen eller, med afseende på förnärmelse i embetet, allmänna åklagaremakten öppen att inför tryckfrilietsdomstol lagligen tilltala den person, som för den utkomna förgripliga skriften var ansvarig.
Om då studeranden Rosenschöld icke af detta åtal träffades; så var det derföre, att enligt tryckfrihetsförordningen ansvarigheten för nämnde skrift icke åläg honom, om än författareskapets verklighet varit af honom sjelf erkänd, i H. I. 7 98 Den 6 December. stället att Consist. derom saknade all giltig bevisning, såsom af förhöret med Munck af Rosenschöld inför Consist. inhemtas.
Men efter tryckfrihetsförordningen allena skall åtalet föras, emedan för tryckfrihetsbrott ingen annan lag gäller.
Öfver all den strafflöshet, som författare till offentliggjorda skrifter härigenom kunna åtnjuta, klagar Consist.
Academicum icke utan fog, då det anmärker ”den stora vådan för sederna och disciplinen vid lärosätet deraf, att på samma gång ett enda muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen Fäderneslandet innehåller så många, måste medföra allvarlig näpst, den ojemnförligt större och mera kringgripande osedligheten aflöper strafflös, när den gjort tryckpressen till sitt verktyg”.
Men denna svåra olägenhet af tryckpressen väcker hvarken förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda.
Att mycket skall kunna sägas i tryck, som icke mundtligen kan sägas åt den, det angår — och det dels derföre, att den, som säger det i tryck, ofta ej kan öfvertygas att hafva sagt det, och nästan aldrig, i fall han vill dölja sig, dels ock derföre, att de mest förgripliga tillmålen kunna iklädas helt andra former än den öppna, direkta beskyllningens, hvarigenom den utpekade sättes ur stånd att visa sig vara dess föremål — detta är en oundgänglig följd af de rörliga boksläfvernas bruk, och kan genom ingen reglering af detta bruk förebyggas, så framt- man icke vill eller icke kan alldeles afskaffa detsamma, ehuru det visserligen genom en allvarsam censur skulle kunna betydligen minskas.
Till dess och så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppas linna fördelar, hvaraf olägenheterna upvägas, måste dessa fördragas, så vidt de ej stå att afhjelpa genom de rättsmedel, som samhället i lagstiftningen anvist.
Utan att känna innehållet af den anklagade tidningen, bör jag enligt den hos Consist. Acad., och sannolikt äfven hos allmänheten rådande opinionen antaga, att detta alster af tryckfriheten är ett bland de sämsta, som brukas.
Då jag derjemte, enligt opinionernas vanliga gång, måste vänta mig att af dem, som fördöma tidningen Fäderneslandet och dess uphofsmän, betraktas såsom försvarare af tryckfrihetens missbruk, när jag beifrar ett lagstridigt förfarande, som haft den välmenta syftningen att straffa denna tidnings utgifning och spridning: är det kanhända en pligt att icke dölja min mening, eftersom jag har en, om förhållandet emellan det onda och det goda, som af tryckfriheten härflyter, samt om sättet att minska det förra, i händelse det skulle vara öfvervägande.
Den art af missbruk som Consist.
Acad. företagit sig att rätta, synes mig ingalunda vara den svåraste.
Den vida svårare arten, den som utföres med verklig talent och syselsätter sig med vigtigare ämnen, än som kommit under Consistiii behandling, vigtigare än all personlig smädelse, denna skulle än mindre kunna afhjelpas på det sätt, hvarmed Consist. nu så fullkomligt misslyckats, om än detta sätt vore lofligt och komme allmänt i bruk, der det med lika skäl kunde användas.
Om man, med upmark - I)en 6 December.
99 samheten fästad på denna vigtigaste oell verkligen i stort eftertänkliga art af tryckfrihets-missbruk, måste stanna i högsta ovisshet, huruvida de förderflig» verkningar, tryckfriheten åstadkommit, verkligen upvägas .af de goda; så följer dock deraf ännu ingen villfarelse i frågan, huruvida olägenheterna skulle kunna afhjelpas genom frihetens afskaffande — antaget, att detta ville låta sig göra.
Ty huru långt man än må känna sig höjd att skaffa de utlofvade stora välgerningarna af denna tryckfrihet, sedan man haft tillfälle att se dem i erfarenheten realiserade; så lärer dock ingen kännare af ämnet derföre falla på den tanken, att icke frihetens våldförande — såsom dess afskaffande alltid skulle heta — måste hafva en ännu förderfligare verkan, än frihetens utöfning någonsin kunnat medföra.
An mindre kan någon sakkännare föreställa sig, att halfva och vanmäktiga medel skulle i ringaste mån verka till minskning i det stora, verkligen oåtkomliga onda, och icke tvertom bidraga att förstärka detsamma genom sitt fruktlösa motstånd.
För min del kan jag ej tänka mig andra utvägar, hvarigenom räddning derifrån ens kan blifva möjlig, i fall den finnes vara af nöden, än antingen att det onda försvinner af sig sjelft i följd af ett allmänt utbredt, helsosamt misstroende, som äfven hos den okunnige omsider tillintetgör verkan af tryckpressens sämre alster —- eller alt indirekta medel kunna möjligen lyckas, sådana sorn någongång varit i fråga, bestående deruti att pressen förpligtades att sjelf, så vidt ske kunde, godtgöra hvad den skadat — eller ändtligen att friheten krossas af censuren.
Alla tryckfrihetslagar, som icke antaga någondera af dessa två sednare utvägar, skola nemligen, så vidt jag kan förstå, alltid uträtta lika litet, som de hittills uträttat.
Enligt hvad som följer af det jag redan yttrat, är censuren alldeles ickeo att påtänka.
Den andra utvägen synes ej heller vinna gunst.
Återstår således blott den första, med eller utan sina fruktlösa tryckfrihetslagar; och denna utväg lärer således vara hoppets enda tillflygt.
Jag tror icke, att all anledning saknas för detta hopp.
För hvem som emedlertid forskar efter genomgripande botemedel emot det onda i dess helhet, kan troligen ingenting vara mindre nply- > sande, än den kortsynta beställsamheten att påfinna specifica mot enstaka symptomer, utan att inse dessas nödvändiga sammanhang ' med den stora allmänna roten till det onda.
Jag återgår till Consist:ii argumentation om tryckfriheten, endast för att ytterligare anmärka den deruti genomgående föreställningen om den osedlighet Studerande Rosenschöld i tryck visat — såsom ett factum, hvilket för ostridigt kunde antagas — då likväl ingen giltig bevisning derom är att åberopa.
Rättigheten för Consistorium att veta detta, synes vara antagen lika oberoende af laglig bevisning, som sjelfva domsrätten oberoende af lag.
Kan den disciplinära myndigheten på detta sätt befria sig äfven från beliofvet af laglig bevisning; då lärer väl knappast någon försoning emellan henne och den lagliga ordningen 100 Den 6 December. vara möjlig.
Ty för att veta mer, än som lagligen är bevisadt, behöfde en samhällsmyndighet äfven kunna veta mer än som i allmänhet kan inhemtas utan öfverträdelse af sjelfva vetandets lagar, då hvad till dessas tillfredsställande erfordras, hvarken är mer eller mindre än hvad laglig bevisning behöfver innehålla — och det vore blott till uppenbar skada för rättvisan, om den lagliga bevisningen fordrade någonting mer.
Detta är hvad jag funnit mig böra anmärka vid Consiståi Acad:i beslut, så vidt det grundar sig på tryckfrihetsbrott eller medverkan dertill.
Beträffande det andra skälet för samma beslut, eller att klaganden medelst ett i allmänhet högeligen tadelvärd upförande emot universitetets lärare och öfrige medlemmar gjort sig ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, så hade väl äfven uti ett ärende, sora i disciplinär väg behandlades, de sakförhållanden, hvarom beslutet handlar, bordt vara till tid och beskaffenhet bestämdt upgifna, med de bevis, som verkligheten deraf styrkte.
Men detta har ej ens i förklaringen skett annorlunda, än att klaganden säges hafva äfven mundtligen vid ett tillfälle, då han såsom sökande till en juridisk adjunktur speciminerade, på akademiskt auditorium och inför så väl en talrik församling af studerande, som de professorer, hvilka å embetets vägnar tillstädesvoro, bevisligen fällt smädliga yttranden om både Consist.
Academicum och enskild namngifven Consistorii ledamot.
Någon giltig grund till Consist:ii beslut lärer således icke heller från denna händelse kunna hemtas.
Lika litet lärer någon grund ligga i den vidare åberopade önskan, som en större del af den studerande ungdomen till akademiens Rektor framställt om klagandens förvisning från lärosätet.
Onekligen synes det vara en för ordning och fred vid nniversiteterna vådlig makt, hvilken enligt de flesta nationslagar skall kunna utöfvas af studerande ungdomen, att från nationsföreningarna utrösta sina medlemmar.
Men denna makt, om än lagligen erkänd och gällande, är dock ännu icke densamma, som den här inträffade företeelse.
Ty när verkan af den upgifna, från nationslagarna hemlade maktens utöfning skall sträcka sig, enl.
Consiståi förklaring, ända derhän, att uteslutande ur nation, der ingen annan velat för den utröstades upförande ikläda sig ansvar, anses medföra skiljande från student-corpsen; blir deöna verkan helt annan än den, som med en nations-förenings beslut om någon dess medlems uteslutande kan afses.
Meningen lärer nemligen för ingen del kunna vara, att en nations förening må tillvälla sig makten att relegera eller beröfva den utröstade egenskapen af student; och så vida detta skulle följa af utröstningen endast i det fall, att annan nations förening ej ville för den utröstades upförande ikläda sig ansvar, behöfde här försiggå en öfverläggning hos samtliga universitetets nations-föreningar, till hvars behörighet ingen anledning lärer kunna i akademiska lagarna framvisas, och hvaraf vådan för ordning och säkerhet vid universitetet blefve ännu större, än som kan upkomma från hvarje nations förenings inom sig företagna särskilda maktutöfning.
Den 6 December. 101
Hos ingendera af nationsföreningarna hade ämnet för öfverläggning vid de hållna sammankomsterna varit att från samma förening utesluta klaganden; och han hörde ej heller till någondera af dem.
Fråga hade således icke varit, huruvida en nation ville utlösta, eller huruvida en annan ville i stället emottaga honom Mag.
Munck af Rosenschöld, utan ämnet för öfverläggning hade varit, att petitionera rektorsembetet om en åtgärd, som låg alldeles utom nationsföreningarnes befattning, nemi. om utverkande af ett Consistai Akad:i beslut, hvarigenom Munck af Rosenschöld blefve förlustig den akademiska medborgarerätten.
Ett sådant företag hade ofelbart tillhört
Rektor att söka afstyra, så framt han i förväg blifvit derom underrättad; och åtminstone hade han bordt genom nationernas curatorer låta varna dem emot anställande af de olofliga öfverläggningarna.
Efter det petitionerna till honom inkommit, kan det ej mindre hafva ålegat honom att, i st. f. deras uptagande och föredragande i Consist., låta på nyssnämnda sätt göra den studerande ungdomen tjenliga föreställningar om otillbörligheten af dylikt petitionerande, såsom ledande lill oordningar och en ungdomen ingalunda tillständig inblandning i universitetets disciplin och styrelse.
Som jag nu måste emot Rektorsemb:s dåvarande innehafvare, Theol.
Hr D:r Melin anmärka såsom felaktigt, att han ej allenast underlåtit allt, hvad sålunda på honom ankommit till ordningens vidmakthållande och deu studerande ungdomens tillrättavisning, hvilket för den paternella och disciplinära myndigheten måste vara ett omisskänneligt åliggande, utan ock sjelf sålunda befordrat framgången af de obehörigen inkomna petitionerna, att han gjort dem till öfverläggningsämne hos Consist.; så följer häraf, att jag äfven mot Consist. samfäldt har att anmärka såsom obehörigt och felaktigt, alt uti beslutet afseende blifvit gjordt på meranämnde petitioner, hvilka, långt ifrån att såsom skäl för beslutet anföras, hade bordt blifva af Consist. ogillade och otillständiga förklarade.
Hvad slutligen angår det skäl för beslutet, som Consist. hemtat från en af Hr Professorn D:r Melin såsom inspektor för de vid universitetet studerande adelsmän, afgifven förklaring, att han afsade sig all vidare inspection öfver klaganden; så synes mig antagligt, antingen att samma afsägelse skulle kunnat, utan åberopande af skäl, försiggå endast efter inspektors godtfinnande, i hvilket fall någon menlig verkan deraf för klagandens fräjd icke kunnat jjpkomma, eller ock att de skäl, på hvilka afsägelsen grundade sig, borde hos Consist. tagas i betraktande, när frågan blef om menlig verkan deraf för klaganden, och just det förhållande kom under pröfning, som till afsägelsen skulle hafva föranledt.
Men i st. att från detta förhållande hemta skäl till den ifrågav.de afsägelsens befogenhet, har Consist. omedelbarligen fört sjelfva afsägelsen klaganden till last, såsom bevis för den brottslighet, af hvilken afsägelsens rättmätighet berodde.
Kunde nu inspektor icke äga annat giltigt skäl att frånsäga sig inseendet öfver en student, än att denna förlorade eller uphörde att 102 Den 6 December. begagna sitt akademiska burskap; så borde frågan om detta burskap vara afgjord, innan inspektionen kunde nphöra.
I denna frågas pröfning hade inspektor att deltaga; och hans yttrande var följaktligen ingenting annat, än ett tillkännagifvande af hans mening i det lill pröfning förevrde ämnet, men kunde såsom skäl för beslutet icke åberopas.
Samfäldt om detta och det näst föreg:de domskälet yttrar sig Consist. i utlät., hurusom ”genom att lemna utan afseende den af sedlighetens närmaste vårdare (rektor och studerande ung - domen) hvar för sig framstälda begäran om klagandens skiljande från läroverket, och att påtvinga studeutcorpsen en medlem, hvars kamratskap den så allmänt ansåge vanhedrande, hvars inspection ingen ville åtaga sig, och hvars aflägsnande från universitetet dess närmaste styresman påkallade,” Consist. skulle hafva motverkat den sedliga ordningen och i st. att som sig borde, lifva och uprätthålla den för hvarje corps vigtiga hederskänslan, här sä tydligt uttalad och af ingen jäfvad, snarare hafva försvagat och undertryckt densamma, samt hafva förlamat det inflytande, hvilket universitetets
Rektor alltid förmodades böra ega i frågor om disciplin och seder vid läroverket.
Men begreppet om värdet både af esprit de corps och af myndighets helgd äro endast halfklara, om de kunna ställas i strid med rättvisans fordringar.
Corps-andans — och i allmän - het hederskänslans — vigt för hvarje inrättning och för hela samhället — är oskattbar; och af lika oumbärligt gagn är den styrande myndighetens anseende, såsom grunden för dess kraft.
Men ingendera af dem innebär något ovilkorligen eller i och för sig godt.
Hvilkendera, som ensam verkar utan motstånd, röjer snart sin oförmåga att upfylla sitt ändamål.
Till vinnande af detta ändamål, och till uprätthållande af allt fordras ingenting mindre, än den kraft, som förmår att göra rättvisan gällande.
Der denna kraft gifves, kan rättvisan icke åsidosättas.
Om på hennes bekostnad skulle vid ett universitet, kunna vinnas tillgifvenhet hos massan af den studerande ungdomen — eller med enahanda upoffring styrelsens anseende och myndighet skulle kunna förstärkas: så hvilade dock den ena med den andra på lös och bräcklig grund; och det kunde icke länge dröja innan de gynnades sjelfsvåld förstörde ordningen eller de förorättades klagan medförde näpst för den missbrukade makten.
Skulle således, hvad Consist. här anförer, åsyfta någon afprutning på lagens fordran, sä kan lofligheten häraf för ingen del medgifvas.
För att hvila på god grund, måste Consistai tanka hvila pä förutsättningen af öfverensstämmelse med lagen; och då upstår deröfver ej någon tvist; enär ingenting annat å min sida påyrkas, än lagens helgd, och Consist:ii förfarande icke af annan orsak klandras, än att jag anser detsamma ej med lag öfverensstämma.
Men att lagens kraf skall vid all emhetsförvaltning iakttagas, det förmodar jag vara så uppenbart, att jag i blotta förnekandet häraf, framfördt uli ett embets-utlåt. skulle (inna ett anmärkningsvärdi försvarande af de fel, man dervid ville urskulda.
Den 6 December. 103 Uti Consistui Acadlei här ifrågav:de beslut, sådant det blifvit utfärdadt, innehållande relegation för alltid, hafva deltagit nio af de tillstädesvarande ledamöterne, nemi. d. v. rektorn, Theol.
Prof. Hr Doct. H. M. Melin samt Hrr Professorerne L. N. O., C. G.
Brunius, L. F. Westman, K. N. 0., J. W. Zetterstedt, C. A. Hagberg, en af de aderton i Svenska Akademien, J. G. Ek, N. J.
Berlin, C. J. Tornberg, och J. M. Agardh; hvaremot öfrige ätta ledamöter dömt till relegation på bestämd tid, hvilken blifvit till fem år utsatt af Hr Prof. A. W.
Ekelund, men till endast två år af Hrr Professorerne E. G. Bring, Ch. Nauman, J. B.
Pramberg, N. J. Lovén, P. E. Gellerstedt, C. F. Nauman samt R. N. 0., C. .1. D. Hill.
Skiljaktigheten i dessa ledamöters meningar synes likväl vara utan synnerlig betydelse, så vida fråga mindre blifver om sjelfva den, ådömda bestraffningen, hvilken måhända varit välförtjent.
Hvad som påkallat min handläggning af ämnet, är beslutets grundlöshet och den förnärmelse af tryckfriheten detsamma innefattar; och härom träffa mina anmärkningar samtliga Consistiii Acad:ci bemälte ledamöter, hvilkas förklaring deröfver Kongl. Hof-R:n alltså torde täckas infordra samt derefter låta komma mig tillhanda, för att i anledn. deraf hafva tillfälle att anföra hvad ytterligare kan nödigt finnas.
På det angifvaren, Philos. Mag:r välborne N. R.
Munck af Rosenschöld, icke må anse sig befogad till klagan öfver bristande rättegångsförmåner, samt de tilltalade ej heller sakna utväg att emot honom föra den talan, hvartill de kunna tro sig befogade, för grundlösa eller förgripliga tillmälen uti angifvelse-skrifterna, utbeder jag mig äfvenledes ödmjukast, att bemälte Magister må i saken blifva pä lämpligt sätt hörd och få efter befogenhet sin rätt bevaka.
De hit inkomna tvenne angifvelse-skrifterne med åtskilliga dertill hörande vidhäftade och med sigill genomdragna bilagor, hvaribland Consist:ii Acad:ci prot. öfver ärendets behandling och afgörande, varda jemte Consist:ii förklaring, åtföljd af handlingar och med dem likaledes genomdragen, härmed öfverlemnade.
Stockholm af Rikets Ständers Just.-Ombudsm:s Exped. d. 30 April 1853. S. L.
Jag anser mig böra i största korthet till besvarande uptaga det yttrande Hr Cederschiöld afgifvit.
Han har börjat med att förklara det R. o. Ad. skulle handla i strid mot Riddarh.Ordn., om den nu företoge frågan till slutligt afgörande, af hvilken orsak han äfven yrkat remiss till Riddarh.Utsk., och till stöd för detta sitt yrkande har han från juridiska grunder, bestående i de instanser man skulle genomlöpa, sökt visa att R. o. Ad. borde handla i öfverensstämmelse med det förslag den värde ledamoten sjelf afgifvit.
Det finnes likväl, sä vidt jag kunnat af Riddarh.Ordn. inhemta, icke deruti något stadgande, som förklarar att en sådan fråga, som denna, skall till Riddarh.Utsk. remitteras.
Der finnes icke eller något stadgande 104 Den 6 December. som säger att R. o. Ad. skall utgöra den andra instansen, och att således en första instans skulle finnas, hvilken hade bort bereda frågan. R. o. Ad. är här, enl.
Riddarh.Ordnis tydliga ord, både första och sista instansen.
Men skulle man äfven vilja antaga att en första instans finnes, så har den ju redan uttalat sitt omdöme; denna första instans är nemi.
Riddarh.Direktm.
När frågan, såsom nu, är fullkomligt utredd, vore det väl en oformlighet att återförvisa densamma, för att deröfver erhålla ett nytt yttrande.
Hr Cederschiöld, såsom jurist, borde veta, att om man än här antager detta förhållande af 2 instanser, så har den första redan uttalat sitt omdöme, och det tillkommer då den andra att i sin ordning jemväl uttala sitt, äfvensom Hr Cederschiöld borde veta, att om än deu första instansen gillat en sak, eger dock den andra rättighet att densamma ogilla.
Sådan skulle utgången här kunna blifva, och då måtte väl laga rättegångsordning hafva varit iakttagen, helst, mig veterligen, ingen rättegångsordning finnes, som förhindrar den andra instansen att uphäfva och tillintetgöra all kraft och verkan af det beslut den första fattat.
Jag begagnade vid förra plenum det uttryck att Riddarh.-
Direkt» beslut vore tillkommet genom ett förbiseende, men så var ingalunda min mening och jag finner mig böra återtaga detta uttryck.
Riddarh.Direkt, kunde svårligen känna det utslag jag bragt tili R. o. Ad:s kunskap, och det är en ganska ursäktlig sak, om, då en ledamot anmäler sig till erhållande af pollett, Direkt, icke finner sig böra vägra en sådan anhållan, då de omständigheter, som skolat innefatta lagligt hinder för pollettens utlemnande icke, såsom sig bordt, blifvit för Direkt:n af behörig myndighet anmäldte.
Hr Cederschiöld har ytterligare sagt att 7 § 2 mom.
Ordn. talade om nesligt brott och straff derför, och att det således vore sjelfva brottets beskaffenhet man här hade att pröfva, utan afseende på det straff, hvarmed detsamma blifvit belagdt.
Jag medgifver riktigheten af denna anmärkn. så till vida, som det otvifvelaktig! är R. o. Ad:s rättighet att sjelf pröfva och bedomina, huruvida ett brott, för hvilket straff blifvit ådömdt, må anses vara af den nesliga beskaffenhet, att R. o. Ad. finner 7 § 2 mom.
Riddarh.Ordn. tillämplig på den som begått detsamma.
Men är straffet nesligt, så inträder det af Logiken betingade förhållande emellan straff och brott, att man icke kan tänka sig att ett nesligt straff ålägges ett icke nesligt brott.
Nu skola vi se lill huruvida ett nesligt straff här är ålagdt.
De Akademiska Constitutionerna innehålla pä flere ställen hvad med ständig relegation förstås, lista kap. 7 § säger: ”Senatus Academfcus skall äfven hafva rättighet att domina till andra straff, hvarmed Akademiska personer pläga beläggas, såsom böter, fängelse, relegation på viss tid, som medför en mindre grad af vanfrejd, och relegation för alltid, som medför fullkomlig vanfrejd.”
Vidare säger 23 kap. 9 moni.: ”De, som kallade af Rektor icke inställa sig, skola straffas med fängelse; men om de gen - Den 3 December.
105 sträfvigt vägra att åtlyda Rektors och Consiståi dom, eller om de, sedan de brutit sig ur arresten eller då någon borgat för deras personer, efter kallelse icke inställa sig, skola de straffas med offentlig relegation, hvilken, att ingen må derom vara okunnig, består deri, att den medför vanfrejd, utestänger från öfning ars och studiers idkande vid Akademien, och, så lunge den varur, äfven frun beklädande af Ldro-embeten och andra hederliga jmblika sysslor.”
Och slutligen lyder 28 mom. af samma 23 kap sålunda: ”Ingen må om någon utsprida ärerörigt rykte, eller med updiktade beskyllningar, falska angifvelser eller smädeskrifter angripa hederligt och oskyldigt folk; de som befinnas hafva häremot brutit, skola strängeligen straffas och med vanära uteslutas från Akademien och alla embeten i Riket," hvilket sistnämnde stadgande just afser det brott, hvarföre Hr Munck af Rosenschöld är dömd.
Ar nu icke straffet vanärande, så länge dessa Constitutioner finnas till, så vet jag sannerligen icke hvad med vanära förstås.