Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om t. ex. föreningar finnas med 5, 4, 3, 2 och 1 million, eller tillsammans 15 millioner, så skulle, derest den, som hade 1 million, stupade, de andra ersätta det, hvar och en i förhållande till sin delaktighet i banken.
Så har jag upfattat meningen.
Att återremittera <§:n, anser jag således icke vara af behofvet påkalladt.
Men skulle Gr.
Mörner nu kunna åstadkomma en redaktion, som gjorde meningen klarare, så har jag ingenting deremot.
Jag bör dock anmärka, att en brist i banken är alldeles otänkbar.
Här är icke fråga om en privatbank, utan om en hypotheksbank, som har hypotheker i jord till halfva taxeringsvärdet.
Det kan möjligen hända, att dessa föreningar icke för ögonblicket kunna skaffa penningar, men att slutligen betala skola de alltid förmå.
Hvad beträffar Frih, Raabs yttrande, att någon brist icke kan inträffa för en hypoteksförening, så anser jag det vara en fråga, som man får öfverlemna åt händelsernas utveckling.
Emellertid måste man, då man lagstiftar, beräkna äfven hvad som möjligen kan inträffa, och då kan äfven fråga upstå om och i hvad mån de särskilda hypotheksföreningarna skola betäcka en möjligen blifvande förlust.
Då jag går till l:sta mom:t i förev:de §, och ser att ansvarighet blifvit ifrågasatt, endast pro rata parte, eller i mån af delaktigbels-summan, så finner jag Gr.
Mörners anmärkning rigtig.
Men då det icke lärer befinnas lätt att här på stående fot upgöra en redak tion, samt dertill kommer, att två Stånd återremitterat frågan, så utgör sådant en ökad anledning för mig att instämma i Gr.
Mörners anhållan om återremiss af ifrågav:de §.
Jag begärde egentligen ordet för att afsäga mig det förtroende, som Frih.
Raab velat lemna mig, att bär på I) en 12 September f. m. lil fri hand redigera en lag-g.
Jag har trott, att då 2 Stånd återremitterat frågan i klump, det icke skulle blifva otjenligt för Utsk:t att komma i tillfälle att fästa upmärksamhet vid de bri ster, som kunna förefinnas i de särskilda §§:na.
Hvad denna § vidkommer, föreställer jag mig, alt om Utsk:t gifver akt på skilnaden mellan proprie-borgen och annan borgen, så skall det blifva öfvertygadt om rigtigheten af hvad jag andragit.
I denna § är nemi. icke frågan om proprie-borgen, utan blott att hvar och en skall betala i förhållande till sin teckningssumma.
Jag fortfar att yrka ålorremiss.
Då man talar om den ansvarighet, som i denna § innehålles, så måste man tänka sig förhållandet emellan hypotheksbanken och de särskilda hypotheksföreningarne.
Det är klart, att om det blott blir en hypolheksbank och icke en privatbank, så kan den icke utgifva flere förbindelser än den mottagit teckning för af de särskilda föreningarne.
Om en dylik förening anmält sig för inträde till 1 million, så utlemnar icke hypotheksbanken lån till denna förening för mer än 1 million, och på samma sätt med alla.
Hypotheksbanken har således alltid fått förbindelser till lika belopp, som den har utlemnat lån.
Derjemte får man komma ihåg att hvarje hypoteksförening har sitt särskilda reglemente, och i detta reglemente tager jag för afgjordt att föreskrift kommer att införas att alla hypotheksföreningarnes ledamöter ansvara solidariskt.
Jag anser således för min del, att något sådant förhållande aldrig kan inträffa, som Gr.
Mörner förutsatt, så framt man icke tillåter hypotheksbanken att drifva särskild lånerörelse, på sätt 10:de §:n antydde, hvilken dock icke blef antagen, utan återremitterad, under yrkande, att den mätte afslås.
Jag har således icke något skäl, att yrka återremiss å förevarande g, utan anser, att det är nödigt, att mom:t qvarstår, hvarföre jag anhåller om bifall.
Efter min öfvertygelse har det icke varit komiterades mening att göra ansvarigheten så omfattande, som Frih.
Raab i sin framställning trott.
Jag anser, att man hvarken kan eller bör fordra af de särskilda hypotheksföreningarne, att de med hvarandra skola ingå en fullkomligt solidarisk ansvarighet, en för alla och alla för en, emedan det vore stridande emot förut gällande princip.
Hvad som här blifvit gjordt, har icke varit något annat, än att man stadgat likasom en högre potens af den institution, som förut fanns.
Man kan icke rubba den grundsatsen, att hvar och en ansvarar blott i förhållande till sin delaktighets-summa; men jag medgifver, att det kan blifva särskild fråga om, huruvida föreningarne i förhållande till staten böra ikläda sig en större ansvarighet, hvilket jag dock ej anser nödigt, emedan den säkerhet, som de erbjuda, är så stor, att ingen orsak förefinnes, att staten löper någon fara, synnerligen då ett statens ombud, som särskildt skall häröfver vaka, deltager i bankens styrelse.
Det är dessutom att märka, att det icke Den 12 September f. m. blott är det nedsatta hypotheket, som tjenar till säkerhet, utan all den afbetalning, som under loppet af flere år är gjord, går också in för att betäcka den möjliga förlusten, så alt för hvarje inkommande summa ökas hypolheksbankens säkerhet.
Om det också skulle kunna antagas som en aflägsen möjlighet, att någon förlust kan upstå, så kan jag dock icke finna, att då det gäller hela jordbruksintresset, det är för mycket begärdt, att staten lemnar en sådan garanti.
Man må således tolka § n huru som helst, antingen som jag och Gr.
Mörner, eller som Frih.
Raab, så anhåller jag om bifall tili densamma.
Stadgandet i lista mom:t i denna § är alldeles i öfverensstämmelse med det stadgande, som alltifrån början gällt i afside å delegarne i de särskilda hypotheksföreningarne.
Man har ansett, att den säkerhet, som erbjudes genom bypotiserandet af jordegendom, är tillräcklig för de lån, som i utlandet uptagits.
Att nu i afside å hypotheksföreningarnes förhållande till hypoteksbanken göra elt särskildt stadgande, som ökade deras ansvarighet, synes vara orimligt begärdt, och komiterade hafva icke funnit något skäl, hvarföre sådant borde ske, i synnerhet då hvarje delegare i hypotheksföreningen är förbunden att med sin egendom stå qvar deruti, så länge hans lån' fortfar.
Säkerheten blir således för hvarje år allt större och större.
Jag anhåller för den skull om bifall till §:n.
Hr Mannerskantz’s upfattning af gins innehåll är verkligen för mig en öfverraskning.
Om man läser § 18 i det andra förslaget, så lyder dess början sålunda: »Delegare vare för föreningens förbindelser snsvarige, en hvar i mån af sin delaktighet.
» Det förhåller sig såsom Frih.
Tersmeden yttrat, att hittills har icke i någon förening funnits någon solidarisk ansvarighet, utan hvar och en har ansvarat i mån af sin delaktighet.
Likväl, om det skulle hända, hvad hittills icke händt, eller att någon egendom skulle för en delegare blifva såld under belåningssumman, så skulle naturligtvis hypotheksbanken dervid komma att göra en förlust; men hvem skulle denna förlust ytterst drabba?
Jo hypotheksföreningarne och det pro rata parte.
Eljest vet jag icke, hvem som skall betala denna förlust.
Ordställningen i §:n gäller både bolagsmännen i föreningarne och dessa såsom delegare eller bolagsmän i banken, och då måste dessa bolagsmän i banken på samma sätt dela förlusten, som bolagsmännen inom föreningarne.
Jag föreställer mig, att denna deduktion är mycket svår att vederlägga, och om jag resonnerat rätt, ser jag icke något behof att förtydliga en föreskrift, som jag, för min del, anser fullt klar.
Det har varit särdeles intressant att afhöra den debatt, som här förts emellan Frih. Raab och Hr Mannerskantz.
Då en ledamot af BankoUtskit och en af komitén tillkännagtfvit sin uppfattning af meningen i denna §, och den står i fullkomlig strid Den 12 September f. m, 113 strid med Frih. Raabs, hade jag föreställt mig, att denna sednare skulle hafva afslåit från sin mening.
Då jag emellertid för min del ber aU få fortsätta mitt yrkande om ålerremiss, anhåller jag att med några ord få bemöta ett yttrande af en talare, som förklarade, att då detta stadgande icke innebölle något annat, än hvad som förut i allmänhet egt rum i alside på samtlige hypotheksföreningarne, så ansåg han det icke vara behöfligt att utsträcka ansvarigheten för den generella stiftelsen.
Men här företer sig i detta hänseende en högst väsendtig skilnad emellan den nya hypotheksbankens lånerätt och den som tillkommer de n. v. bypotheksföreningarne; ty dessa äro begränsade i sin lånerätt, hvaremot för den stora hypptheksbanken förhållandet skulle blifva motsatt, hvadan risken blefve så mycket större.
Jag får således för min del ytterligare anhålla om ålerremiss.
Då jag läste denna g innan diskussionen började, trodde jag mig icke kunna misstaga mig om dess betydelse.
Der står nemligen: »Alla i hypoteksbanken delegande hypotheksföreningar ansvara, en hvar i mån af sin delaktighet i banken, för fullgörandet af de förbindelser, banken genom utgifna obligationer eller annorledes sig i k la dt.»
Dessa ord skulle jag för min del tro icke kunna betyda annat, än hvad som öfverensstämmer med Frih.
Raabs tolkning, nemligen att om t. ex. banken utgöres af 4 hypotheksföreningar, hvilka der stå inne, för sammanlagda 10 millioner, en för 5, en för 3 och 2 för en hvardera, och det inträffar, att någon af de sednare icke kunna göra rätt för sig, så skola de andra ansvara för bristen i mån af sin delaktighet, således en för 5/10, en för 3/10 och en för Vio- Ja§ har emedlertid af ett här afgifvet yttrande kommit att tvifla, huruvida denna tolkning är den rätta.
Man har sagt, alt stadgandet blifvit intaget för att vinna likhet med hvad «om är stadgadt i afs:de på hypotheksföreningarne, äfven som att genom de småningom skeende årliga afbetalningarne bankens säkerhet stärktes, då föreningarne i alla fall stå qvar med sin primitiva delaktighetssumma.
Hvarföre stå de qvar der, om icke derföre, att om en delegare icke kan betala, så komma de återstående att pro rata parte ansvara för bristen.
Om nu detta är meningen och stadgandet tillämpas på hypotheksbanken, så måste tolkningen i afs:de å den äfven blifva densamma, så att, likasom hvarje delegare i hypotheksföreningen ansvarar pro rata parte, så måste också hvarje i hypotheksbanken delegande hypotheksförening ikläda sig enahanda ansvarighet.
Då jag emedlertid nu hör meningarne vara skiljaktiga och det är högst angeläget, att saken blir utredd, förenar jag mig med dem, som yrkat återremiss, och jag anser en sådan åtgärd vara så mycket vigtigare, som, i hän delse vid slutliga afgörandet, den rättighet, som af mig bestrides, nemligen att banken skall komma att drifva en egen lånerörelse, blifver den tillagd, farorna kunna blifva stora Jag anhåller om återremiss. H X.
S 114 Oen 12 September f. m.
Hr Flach har sagt, att den föreslagna hypoteksbanken, i motsats till de hittills varande hypotheksföreningarna, skalle erhålla , en obegränsad lånerätt.
Jag vet icke hvarifrån den värde talaren herntat detta påslående; ty om man jemför förevule föreskrifter med dem, som nu gälla, skall man finna att inskränkningar och begränsningar blifvit gjorda i alla riglningar.
Hvad ansvarigheten beträffar, så är det möjligt, att man kan hafva en olika upfattning så väl om huru den skall blifva enligt denna §, som äfven om, huru den borde vara.
Det är detta sista som jag för min del trott vara tydligt, och jag vill medgifva så mycket, att ansvarigheten bör för de särskilda bypotheksföreningarne sträcka sig lika långt som deras delaktighet; men om någon brist för hvpotheksbanken skulle upstå, borde hvar och en hypoteksförening ansvara för hela inrättningens förbindelser, dock blott äfven efter sin delaktighet i banken.
På detta sätt är det som §:n enligt min åsigt bör upfattas, emedan det står i 2:dra mom:t, att alla föreningarnes förbindelser till hvpotheksbanken skola i främsta rummet användas för att uprätthålla banken.
Det finnes således en gemensam ansvarighet, icke blott inom hypolheksföreningarne sjelfva, utan äfven relativt till hvpotheksbanken.
Att förändra hittills gällande stadganden i detta afseende hafva åtminstone komiterade icke ansett behöfligt.
I ani. af Hrr Flachs och Åkermans yttranden, lår jag förklara, att jag på intet sätt bestridt Frih.
Raabs tolkning; jag har endast omlörmält, huruledes denna föreskrift inkommit, nemi. emedan den gäller för nuv:de bypotheksföreningar och äfven finnes införd i § 18 af förslaget till förordning om dylika föreningars bildande.
Att stadga något vidsträcktare ansvar i afs:de på föreningarnes förhållande till hypoteksbanken, än hvad i denna 18:de § sägs, dertill finner jag ej skäl.
Jag anhåller således om bifall till nu föredragna § i den form, Utsk:t gifvit densamma, hvilken jag anser fullt tydlig.
Nu hafva förhållanderna, som mig synes, utvecklat sig så, att emellan de båda respektive ledamöterna af finanskomitén och BankoUtsk:t upstått en sådan dissensus, att om det skulle förhålla sig på det sätt, som Hr Mannerskantz sagt, staten då verkligen kunde få vidkännas förlust, hvaremot, om Frih.
Tersmedens åsigt vore den rätta, något sådant icke skulle inträffa Hr Mannerskantz säger nemligen, att han anser att de särskilda delegarne icke ansvara för mera än de tecknat sig för, och när de gjort sina inbetalningar till banken, så äro också deras förbindelser till densamma fullgjorda.
Enligt hvad Frih.
Tersmeden åter yttrat, skulle dessa förbindelser fortfara, så att en blifvande brist skulle divideras pro rala parte på de särskilda föreningarne.
Det skulle, efter Hr Mannerskantz’ åsigt, vara ganska lätt för bypotheksföreningarne, att kunna slippa från ansvarsförbindelsen, blott de betalt sin leckningssumma; men då skulle grundfonden kunna användas.
Deremot skulle, efter Frih.
Tersmedens åsigt, bypotheksföreningarne Den 12 September f. m. 115 alldeles icke vara frika]lade från ansvar förr än de tillskjutit hvad som af bristen å dem sig belöpte, i mån af deras delaktighet i banken, och först sedan detta skett, skulle grundfonden kunna tillgripas.
Det är således ännu ett ytterligare skäl att få denna fråga ställd på klar fot, hvilket efter mitt förmenande icke kan ske annat än medelst en återremiss, hvarom jag alltså får ånyo anhålla.
Om det vore fråga om att för närvarande stifta ett nytt lagstadgande, så skulle den meningsskiljaktighet, sorn här yppat sig i afs:de å §:ns tolkning, böra föranleda en återremiss; men nu är förhållandet, att detta stadgande i 12:te §:n återfinnes i alla hypotheksföreningars reglementen, nemi. alt hvarje delegare är i mån af sin delaktighet ansvarig för föreningens förbindelser.
Alldeles samma stadgande förekommer nu här i afs:de å hypotheksbanken.
Vill man nu verkligen att hvpotheksföreningarne skola förena sig, så kan man väl icke här införa någon annan ansvarsgrund, än just den, som förut fanns stadgad för de särskilda hypotheksföreningarne.
Sedermera må det bero på domarens tolkning, huru detta stadgande bör tillämpas.
Men ett faktum är, att just enahanda föreskrift redan finnes.
För mig, likasom för de öfrige ledamöterna af det sammans.
Utslct, förefaller stadgandet alldeles icke tvetydigt; tvertom var man fullt ense om att det var både klart och öfverensstämmande med förut gällande lag.
Då man ingår i en hypoteksförening, t. ex. till ett belopp af 50,000 rdr, så är man ansvarig derför, ända tilldess hela beloppet är beta 1 dt.
Att nu införa ett nytt stadgande, vore att uphäfva R. o. Ad:ns förut fattade beslut, ja, att uphäfva sjelfva grunden för förslaget och göra detsamma omöjligt.
Det kunde visserligen icke vara något att anmärka emot en återremiss af denna §, derest man vore ense om hvad man vill uttrycka; men, enl. min åsigt, är stadgandet så tydligt i denna §, som det möjligen kan vara.
Om man läser båda mom:n tillsammans, skall man finna, att det sednare tydligen afser att de särskilda hypotheksföreningarne skola ansvara efter sin delaktighet, och att hvad derulöfver är, skall uttaxeras på dessa föreningar.
Om det skulle blifva en brist utöfver denna gräns, endast då anser jag att en solidarisk ansvarighet kan komma i fråga.
Jag medgifver att jag icke har så lätt att uttrycka hvad jag menar; men §:ns ordalydelse anser jag dock klar, och tror, att om den redigerades i öfverensstämmelse med hvad Gr.
Mörner och Hr Flach önskat, man då skulle komma att göra något annat, än hvad som afses.
Jag fortfar således i min anhållan om bifall till §:n oförändrad.
Jag har icke kunnat göra för mig begripligt, hvilka farhågor, som skulle kunna föranleda en ändring i denna g.
På sätt Hr Bildt anmärkt, finnes redan en alldeles likartad ansvarighet föreskrifven i alla, åtminstone af mig kända, hittills 116
Den 12 September f. tn.
existerande bypotheksföreningars reglementen.
Jag vill icke tala om de sista sådana föreningar, emedan deras reglementen i viss mån innehålla stadganden, som äro skiljaktiga från begreppet af hypotheksföreningar.
Men jag vill tala om de gamla, der principen är strängt bibehållen.
Har man erfarit, att denna ansvarighet, der den blifvit tillämpad, på något sätt (rädt någons rätt för nära?
Beträffande de yttrade farhågorna, så skulle de möjligen hafva haft något skäl för sig, om 10:de §:n blifvit bifallen; men då R. o. Ad. återremitterat densamma, och Ståndet icke tyckes gilla idéen att tillåta hypoteksbanken uplåna penningar emot andra obligationer, än sådana, som grunda sig på hypotbek af jord, sfi torde farhågorna befinnas grundlösa.
9:de §n har följande lydelse: »Hypoteksbanken må ej företaga uplåning, ställd på viss årlig afbetalning, eller utgifna obligationer, lydande på så beskaffade lån, utan så är, att vilkoren dervid äro förenliga med de grunder, som för sådana låns utgifvande till hypotheksföreningarnes delegare finnas till efterrättelse fastställda.»
Häraf synes att hypoteksbanken icke karn utlemna några andra obligationer, än sådana, som äro utgifna för att anskaffa penningar för lån till de särskilda bypotheksföreningarne, och således motsvaras dessa af alldeles likartade obligationer, hvadan hypotheksbankens utelöpande obligationer icke kunna förfalla till inbetalning, ulan att på samma gång någon enskild hypotheksförenings obligation må förfalla, f detta fall kan alltså någon farhåga icke upstå ; men det kan inträffa, att en delegare gör cession och hans fastighet måste realiseras, hvarvid brist upstår; ja, då är det bypotheksföreningen, som inom sig får ersätta denna brist.
På detta sätt har stadgandet ang:de ansvarigheten, hittills alltid blifvit tillämpedt, och jag tror icke att någon förändring derutinnan kan inträffa.
Jag fortfar att yrka bifall till §:n.
I allmänhet tror jag, att såväl den grundsats, som här i afseende å ansvarigheten blifvit stadgad, är rigtig, som att den §, som innehåller detta stadgande, är tydlig och klar.
Ansvarigheten har inom de särskilda hypotheksföreningarne varit så ordnad, att om en ledamot deraf icke kunnat göra rätt för sig och brist upstått, så har föreningen sjelf måst öfvertaga bristen, och fördela densamma på de särskilda delegarne, dock alltid inom det maximum, som hvar och en åtagit sig.
Samma förhållande tror jag skulle komma att ega rum i afsrde å delegarne i hypoteksbanken, nemi. att om någon viss hypoteksförening skulle svika i sina förbindelser, så blefve visserligen de andra skyldiga att ansvara för den upkomna bristen, men blott i förhållande till hvars och ens delaktighet.
Att detta är meningen, synes icke blott af lista mom:t, utan äfven af det 2:dra, der det står, att grundfonden slutligen skulle blifva den, som får ersätta det bristande.
Jag tror ej att man bör gå längre, men också, att man bör gå till denna gräns, för att följa den grundsats, hvilken jag således anser ganska tydligt uttryckt i §:n.
Den 12 September f. m. 117 anser derföre, att en återremiss icke tjenar till något, utan tillstyrker bifall till §:n, sådan den af Utsk:t blifvit föreslagen.
Exo. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förevarande §:n, framställde H.
Exc. propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter.propos.: »Den som bifaller 12:te §:n uti det af Sammans.
Stats- och Banko-Utsk:ts i Uti.
N:o 24 framställda förslag till förordning ang. en allmän hypoteksbank för riket, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, varder nämnde g till Utsk:t återremitterad.»
Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda: Ja — 26.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tilIkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt t‘11 fortsättande af plenum kl. 6 é. m. §§ 13, 14 och 13.
Biföllos. § 16.
Huru man än slutligen kan komma öfverens om 10:de §:ns lydelse, så är det dock gifvet, att hypotheksbanken vid vissa tillfallen kan hafva mera medel i sin kassa, än som för ögonblicket behöfves, och hvilka således böra utlånas.
Men skulle et denna § komma att medgifva den vidsträcktare uplåningen, så blij äfven nu föredragna § af ingen betydelse, hvarföre jag tror, att der vore bäst, att icke här uptaga alla de särskilda föreskrifterna för verkställande af utlåningen, utan att man inskränker sig till att säga, att medel, som hypotheksbanken icke för tillfället behöfser, kunna mot antaglig säkerhet utlånas.
Jag har så mycket mera skäl att önska denna inskränkning, som det förekommer ett uttryck, hvilket innefattar att utlåningen skall kunna utsträckas på längre tid, i stället för, såsom jag anser vara det rätta, endast för tillfället.
Detta uttryck är nemi. orden »företrädesvis i jordegendom.
» Det kan nemi., -efter mitt förmenande, gifva anledning till tvifvel vid utlåningen; ty skall ordet »företrädesvis» tolkas efter ordalydelsen, så skulle medlen alltid lemnäs till den, som erbjöde inteckningar såsom säkerhet.
Jag tror att sådant icke skulle blifva 118 Den 12 September f. m. särdeles fördelaktigt för styrelsen, som naturligtvis alltid mäste ega penningar tillgänglige för förefallande behof.
Icke heller anser jag det öfverensstämma med idéen för denna utlåning; ty lån mot inteckning förutsätter alltid att det skall vara på längre tid, emedan den, som söker sådant lån, gör det för att icke så hastigt blifva upsagd.
Jag skulle derföre vilja föreslå, att §:n finge den lydelse, att efter orden »ege hypoteksbanken»
Utskits förslag till ordalydelse utgår och i stället dessa ord insättas: »sådana medel mot säkerhet utlåna, dock så, att de varda tillgänglige på de tider, då de för bankens behof erfordras.»
Derigenom skulle styrelsens besvär med utlåningen betydligt lättas, och meningen uttryckte äfven att utlåningen skulle ske tillfälligtvis.
Att sådant låter sig göra, hafva utlåningarne från Riksg.kont. ådagalagt, der man icke är bunden af så många föreskrifter som här.
Jag anhåller således, att §:n måtte återremitteras, för att erhålla den lydelse, jag föreslagit, och ställas i öfverensstämmelse med 10:de §:n.
Den lydelse, §:n erhållit, är en följd af de anmärkningar, som blifvit gjorda deremot, att då medel genom uplåning på en gång blifvit tillgänglige i bypotheksföreningarne, hafva desamma på kortare tid vanligen utlånats mot borgen.
Man har derföre velat genom förevarande stadgande söka inskränka denna slags utlåning, hvilket i synnerhet är vigtigt i afs:de å föreningar, de der upträda såsom uteslutande belånande Svensk jord.
Skulle jag vilja göra något tillägg, vore det att man borde förtydliga, att med jordegendom menades sådan, som vore berättigad till inträde i hypoteksföreningen, hvarigenom man gjorde till en sanning hvad som står å obligationerna, nemi. att de alltid skola motsvaras af inteckningar i Svensk jord.
Det är dessutom så mycket mera angeläget, att göra en sådan bestämmelse, jordbruket till förmån, som alla andra inrättningar inom riket draga penningar och kapitaler från detta jordbruk.
En annan ändring, som jag också skall vilja göra, vore att ordet »annorledes» förändrades till »sålunda», d. v. s. att, derest periningarne icke kunde utlånas emot statsobligationer eller inteckningar, de skulle insättas i banken.
För min del anser jag att §:n, med denna lydelse, blir mera öfverensstämmande såväl med bypotheksföreningarnes ändamål, som med obligationernas ordalydelse, än om man, på sätt Hr Akerman föreslagit, blott insätter
Ordet »säkerhet» samt derigenom än ytterligare utsträcker borgenssystemet, hvilket redan nu är anlitadt för omkring 10,000,000 rdr.
Hr Akerman bar sagt, att då man lånar ut mot fast egendom, kan man icke påräkna att så hastigt återfå sina penningar; men man kan ju, såsom hittills skett, utlemna lån i förskott successive, allteftersom hvar och en delegare inträder.
Jag anhåller således om bifall, med de förändringar, jag haft äran föreslå.