Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och skulle hennes mor tillåta henne denna vågade färd?
Omöjligt, hon hade ju ej ens sjelf sluppit fram och skulle i alla fall otvifvelaktigt anse sig sjelf vida mer passande, än Sigrid, att försöka få tala vid hertigen.
Sigrid, åter, anade att fru Metta skulle förderfva all möjlighet att vinna nåd, om hon ännu komme att göra något försök i den vägen.
Sigrid kände huru fåfängt andra fruar hos hertigen försökt, att få ens begära nåd för sina män; huru hårdt de blifvit afvisade.
Men huru skulle hon sjelf kunna hoppas att vinna något för sin far?
Huru skulle hon ens kunna komma till Åbo?
Tusende tankar svärmade i Sigrids hufvud.
Natten kom och hennes pulsar, som eljest slogo så lugnt, bultade nu som i brännande feber.
Hon kunde ej frigöra sig från det intryck, gummans ord gjort på henne.
Kunde Annika verkligen se längre, än andra menniskor?
Vore det möjligt att Sigrid skulle kunna göra något för sin far?
Hon hade så ofta blifvit beskylld för att vara för mycket stillsam, för mycket rädd att framträda; var hennes tvekan nu endast en sådan yttring af hennes allt för tillbakadragna sinne?
Och hon visste dock med sig sjelf, att hon icke skulle ryggat tillbaka, om hon med sitt lif kunnat återköpa sin fader.
Den vanligen så tysta och stilla flickan vandrade nu omkring i oro, och det märktes grannt, att om hon än vanligen syntes mera vara sin faders dotter, så var hon icke heller utan mycket tycke af sin mor.
Rastlöst vankade hon fram och åter i sin lilla kammare i månskenet.
En skugga skymtade på vägen, den väckte hennes uppmärksamhet.
Den kom närmare, stadnade slutligen vid hennes fönster.
Det var mor Annika.
Med ovanlig röst sade denna: ”Jungfru, vill du rädda din far?”
”Huru skulle jag kunna det?”
”Det vet jag icke, men jag har sett det i vatten och jag har sett det i eld, och jag vill icke att herr Erik Gustafsson skall dö.
Vill du följa till Åbo, så skynda; kommer du ej nu, så är tillfället förfeladt.
Tro icke att du lätt kan slippa fram i krigande land.
Men hvem tror du vågar hindra den, som befaller både eld och luft och vatten, och hvem vågar hindra den, hon vill beskydda?
Se jungfru, det molnet der, det stiger opp emot månen.
När det betäcker månens skifva, går den gamla!
Vill den unga ej följa, så dör hennes far!”
Sigrid kastade bäfvande blicken på molnet.
Lång besinningstid bestods henne ej.
Ett ögonblick böjde hon knä och ur hennes bröst höjde sig en ordlös suck.
Derpå steg hon opp, tecknade hastigt med ett stift på ett pappersblad: ”Moder, förlåt, jag går för att söka frälsa min far.
Låt ingen veta att jag gått, sök mig icke, det skulle tillintetgöra allt hopp om lycklig utgång.
Bed, men sörj icke för mig.”
Redan nalkades molnet månens skifva.
Öfver sin hemma väfda och spunna klädning kastade
Sigrid en mörk kofta, band öfver sitt hufvud en duk, stoppade hos sig guldringar och några guld- och silfverpengar, som hon fått till faddergåfvor; ännu var ej månens skifva fullt betäckt.
I hast gjorde hon ett helt litet knyte af några kläder, och så gick hon utan buller ut i den stilla natten, der molnet i detsamma undanskymt månen, och lilla mor Annika redan syntes på gångstigen, några stenkast från huset.
Snart upphann henne Sigrid, och gick tigande vid hennes sida.
Äfven mor Annika teg länge.
Hon förde snart Sigrid in på en biväg genom skogen, och så allt vidare, på stigar långt ifrån de vanliga.
Endast med ansträngning kunde
Sigrid följa den lilla hastigt framilande gumman, och när den gamla slutligen upplät sin mun och började skratta på sitt ohyggliga sätt, samt prata och sladdra om blod och mord och stundom snattrade likt en anka, stundom grät och åter skrattade, då bäfvade
Sigrid och nästan ångrade, att hon begett sig åstad med detta hemska sällskap.
Men när hon såg med hvilken säkerhet gumman förde henne fram på skogsvägar och gångstigar, så lugnade hon sig åter och fann, att bättre förare hade hon ej kunnat få.
Då Sigrid fattade beslutet att följa med Annika, så skedde det i full öfvertygelse om, att hon, under gummans beskydd, säkrast skulle kunna slippa fram hvar som helst, blott denna sjelf så ville.
Men dock ansåg
Sigrid sig ej så alldeles säker på gummans goda vilja, dels och mest fruktade hon för att låta henne till sin fördel använda någon af sina trollkonster, ty detta vore ju en svår synd.
Hennes ångest för fadren och nödvändigheten att hastigt besluta sig, öfvervann dock hennes tvekan, och hon lugnade sig med hoppet att kunna afhålla gumman ifrån, att för hennes räkning använda något signeri.
Annika började med sitt underliga prat, bäfvade Sigrid åter, men något annat, som skulle förefallit farligt, varsnade hon ej.
På de stigar der gumman med fullkomlig kännedom och säkerhet förde dem framåt, möttes ytterst sällan någon menniska.
Sedan de vandrande, dels till fots, dels med båt, tillryggalagt en så lång väg, att Sigrids fötter började säga opp sin tjenst, sade mor Annika: ”Siså, här är nattqvarteret.
Icke är just bädden mjuk, men jag tänker jungfrun sofver utan vagga i natt.”
Stället var en liten ödslig backstuga, der en gammal gumma bodde ensam.
Med af häpnad helt runda ögon, stirrade kojans värdinna på sin gamla gäst, men syntes villigt ordna allt till de vandrandes beqvämlighet, så godt hon kunde.
”Jo jo, jungfrun”, sade mor Annika, ”här måste hon bo så trångt, när hon är nära det stora huset i Åbo.
Men, fina jungfru, kom bara och vandra med mig åt hemtrakterna, jo der är ståt!
Der ska jag föra henne öfverallt i de rikaste gårdarne.
Hon ska inte behöfva vara rädd för dåligt värdsfolk.
Hi, hi, hvar tror hon värdsfolket är?
Äro de ej slagna kanske!
Eller tror hon, att hon skall snyrpa på sin fina näsa, åt att i bondens stuga ej är så fin lukt som i herrarnes salar?
Hi, hi, hi, nog är luften frisk, men hvar äro väggarna och hvar äro taken?
De äro flugna med vinden sen de blifvit brända till aska.
Tror hon qvinnorna skola besvära hennes öron med pladder, eller barnungarna med skrik?
Ånej, aldrig, allt är der nu så fint och rart; qvinnorna och barnen ha svultit ihjäl, ser hon.
Siså, godnatt jungfru, sof nu, att hon i morgon är rask igen.”
Sigrid hade svårt att somna, men trötthet och nattvak tog slutligen ut sin rätt.
Om morgonen kände hon sig temmeligen uthvilad.
Ju närmare de vandrande hunno Åbo, dess mera mörknade hos Sigrid hoppet om att genom sina böner kunna utverka nåd för sin far; och då Annika slutligen förde henne in i staden genom en bakport från en åker till en trädgård, då sade hon vid sig sjelf: ”ack lättare vore att beveka slottets murar, än hans hjerta.”
”Försök, försök, kanske de vekna!”
”Ack, mor Annika, håna ej mig arma.
Ni har gjort mig en större tjenst, än jag kan löna er för, då ni fört mig hit.”
Ur slottet hade blifvit bortjagade qvinnor, som numera hade intet der att uträtta.
Sigrid lyckades få träffa en af desse, och fick af henne besked om mycket.
Qvinnan visste att herr Erik Liljeholm verkligen satt fängslad, likaså Arvid Eriksson, Johan Fleming och många andra.
Men det vigtigaste af allt, hon visste att herr Erik hade blifvit satt i konung Eriks fängelse, ty hon hade hört vaktknektarne skämta öfver att det vore nu Erik som Erik.
Af henne fick ock Sigrid höra, att ej hertigen ännu var kommen till Åbo.
Denna uppgift gaf Sigrid mycket att tänka på.
Att det nämnda fängelset ej ägde ens ett fönster utåt, utan endast emot gången, som gick opp från fånggården, det visste hon.
Men fru Ebbas ord om gallret i det fönster, som från gången vette utåt, rann henne i hågen.
Nu hade yttermera en tid, sedan dess, med fukt och rost tärt gallret och förmodligen yttermera försvagat det.
På Sigrids fråga visste ock qvinnan svara, att herr Erik ofta hade tillstånd att vistas ute i gången, utan att någon vaktkarl stod derinne, ty då en knekt hade skämtat om, att kung Erik blifvit till herr Erik eller något dylikt, så hade en vaktknekt svarat:
”ja men det är bättre att vara herre, än kung, när man är i fängelse, ty kungen fick ej ens titta ut i gången utan vakt, och der sitter herr Erik ofta flere timmar;” knekten hade ock tillagt, att det kunde han gerna få göra, ty nog är den gången lika säker som hvarje annat fängelse, när vakt står utom dörrn.
Nog stå de gamla, många aln tjocka, gråstens murarna både mot herre och kung.
I skymningen lästes dock fängelsets inre dörr och för natten var herr Erik instängd i kung Eriks fängelse.
En liten stråle af hopp började gry för Sigrid.
Så ringa den än var, så kunde hon ej underlåta att fästa sig dervid.
Så fullt upptagen än hennes själ var af tanken på fadren, så glömde hon dock icke, att äfven fråga hvad qvinnan visste säga om Johan Fleming.
Hon lugnades ganska
mycket, i afseende å hans öde, genom den berättelse qvinnan afgaf, om huru fruarna i slottet sagt, att de hoppades, det han icke skulle behöfva lida något.
Sigrid fann snart ett hem i samma boning, der hon, genom mäster Sigfrids bemedling, hade funnit en fristad, då hon ur slottet bortförde den svårt sårade Enevald Fincke.
Det var hos en gammal, stilla enka, af borgerligt stånd.
Gumman tog nu helt kärligen och vänligen emot den unga, blida jungfrun, hvilken hon biträdt med att sköta hennes sjuke fästman, till dess han hunnit bli så mycket bättre, att gumman ensam kunde vårda honom.
Här hade
Sigrid tillfälle, att i lugn öfverväga den plan, hon börjat att uppgöra.
Skulle hon lyckas att ur fängelset rädda sin far, så hade hon för honom till en början ett säkert gömställe i Nådendals kloster, till dess utväg blefve, att fly längre bort från det farliga grannskapet af Åbo.
Sigrid öfverlade noga allt.
Den fara hon sjelf utsatte sig för, ifall hon blefve upptäckt, den aktade hon icke.
Hon tänkte blott på möjligheten af, att kunna rädda sin far.
En ytterst liten båt med tvenne åror, anskaffades af mor Anna, och gömdes under ett skjul vid åstranden.
Så snart det blef mörkt, var Sigrid i ordning till sin äfventyrliga färd.
Hennes mod var nära att svika, då hon skulle bege sig ut, men innan hon lemnade sitt rum, knäföll hon och bad länge och varmt om hjelp och stöd, att hon, den svaga flickan, måtte kunna lyckas i sitt svåra företag.
Något lugnad begaf hon sig nu på väg.
Det var endast den noga kännedom Sigrid hade om lokalen, som kunde göra möjligt för henne ett försök att befria sin far, innan hertigens ankomst skulle göra det för sent.
Med tysta årtag nalkades hon slottet.
Det hade emellertid blifvit alldeles mörkt.
Den vanliga farleden gick omkring slottsudden.
Att en båt färdades der, väckte ingen uppmärksamhet, om än någon skulle varsnat den.
Ytterst på udden låg slottsträdgården, omgifven af en hög och fast halfcirkelformig mur.
Att denna mur var slät, i godt skick och omöjlig att öfverstiga, visste Sigrid, den var för icke längesedan ånyo uppförd.
Hvarje försök att bestiga den, om än med en repstege, skulle lätt hafva väckt uppmärksamhet.
Men den lilla luckan i muren!
Hon visste hvar den fanns, ehuru den låg alldeles nere vid marken och var gömd af nässlor och ris på yttre sidan.
Hon kände dess hemliga mekanik och kunde öppna den.
Sigrid steg försigtigt ur sin lilla båt, som hon laggt just under muren, der vattnet gick nästan ända intill.
Äfven detta ställe kände hon förut, och visste huru hon här lätt kunde fästa sin lilla julle.
Smygande långs muren, kände hon för sig utmed jorden, till dess hon vidrörde luckan, hon öppnade den och fann med glädje, att hon hade så godt utrymme att slippa igenom den, att hon hoppades, det hennes far äfven skulle kunna tränga sig ut derigenom.
Med tysta steg hann Sigrid snart öfver den lilla trädgården.
Här kände hon så väl hvarje buske, hvarje gräsfläck, så att hon med lätthet kunde komma fram, utan att göra buller.
Framför henne reste sig, högt och kalt, den äldsta delen af fästet, det såkallade gamla slottet.
Endast några få gluggar, högt oppe, voro anbragta, för att insläppa dager och luft, ibland dem det lilla fönster, som gaf dag åt gången till kung Eriks fängelse.
Sigrids hjerta slog så häftigt, att det nästan betog henne andedrägten.
Nu hann hon rönnen, kung Eriks rönn.
Hon hade alltför ofta besökt den, för att taga misste om dess plats.
Hon uppsteg på en sten, derifrån hon visste sig kunna uppnå de krokar, som fasthöllo trädet, ryckte och vred på dem och, hvad hon hade beräknat inträffade, de hade redan tagit någon röta, eller gifvit vika, så att hon utan svårighet fick dem att lossna ur den remna, deri de blifvit indrifna; och trädet ägde ännu nog spänstighet qvar, för att till någon del återtaga sin förra ställning.
Så varsamt än Sigrid förfarit, kunde ej detta ske utan buller.
Hon märkte rörelse utanföre; trädgårdsporten, en liten tung port i muren, gick opp och tvenne karlar inträdde.
”Ja, var säker du, att jag hörde något buller, hitåt.”
”Ja, du hör så mycket du i drömmen, der du står och sofver.
Jag undrar hvem här skulle röras.
Och kan tänka om än sjelfva polackkungen skulle skicka hit alla sina hejduker, så kunde de få roa sig bäst de gitte, här i kryddgården.
Kanske tror du, de ska slå hål på de fyra aln tjocka gråstensmurarna här på slottet.”
”Nå nå, det låter han väl sakta bli att snusa hit, när hertig Carl har fästet inne.
Men hur tror du det ska gå med oss, om någon varit här, utan att vi skulle märkt det?”
”Nåja, jag tänker man finge visa vägen åt de der herrarne, som sitta deroppe, till ett hetare ställe, än här är i natt.”
Emellertid kommo de talande allt närmare Sigrid.
Månen började svagt genombryta molnen.
Sigrid kröp ihop bakom det utsprång af stenen hvarpå hon stått.
Få steg till, och karlarne skulle hafva upptäckt henne.
Men nu skymtade en person fram från ett annat håll.
Karlarne sprungo till, grepo denna och började släpa henne emot porten.
”Hi, hi, hi.
Jag tänker ni bli feta på fyndet”, skrattade mor Annikas röst, ”jo, jo, jag undrar just hur mycket besvär det vore, att blåsa ner kråknästet ert der, till straff för att ni inte låta folk gå i fred och söka rötter.”
Emellertid hade karlarne med sin fångst hunnit utom porten, den de noga tilläste, och då nu månen sken allt klarare, sågo de den lilla, torra gumman, som skrattade och hånade dem.
”Hur kom du in, käring”, frågade den ena karlen.
”Ja si det var durrn det!
Jaha, ja det var storkonsten.
Finns det inte stickor och strå att rida på?
Bättre hästar än dem ha ni, edra glopar, aldrig ridit.
Tokuga ä’ ni, som tror, ni kan stänga ut den, som något vet, hi, hi, hi.
Men si, nu hade jag nästan lust att gå in i täppan igen.”
”Pass på, låt bli med det, mor.”
”Nå, nog kunde jag nu väl också spå er en smula, innan jag går tillbaka, så lär ni väl inte neka mig, att der söka några rötter, som inte växa annestäns.”
Härom parlamenterades nu en stund, karlarne gåfvo icke med sig, men Annika lofvade slutligen, att ändå spå åt dem och så hade hon lyckats, att för en ganska lång stund upptaga deras uppmärksamhet, så att Sigrid fann lägenhet, att utföra sitt värf.
Sedan porten blifvit tillstängd, försummade hon intet ögonblick, ehuru hon darrade så, att hon knappt kunde hålla sig oppe.
Som förut blifvit anmärkt, stod kung Eriks rönn sålunda bakom ett hörn af byggnaden, att den icke bemärktes, förr än man hunnit några steg framom porten.
Af vakten vid porten kunde Sigrid således icke varseblifvas, der hon nu stod, äfven när månan lyste.
Men var hennes far ännu ute i gången?
Skulle en vaktknekt bli den, som stode deroppe vid fönstret?
Utan att betänka vådan deraf för sig sjelf, hviskade hon sakta uppåt ”fader”, och med outsäglig glädje såg hon en hand stickas ut genom gallret och liksom vinka.
Nu vågade hon det sista steget.
Rönnen hade rest sig så mycket, att hon, på dess nu löflösa grenar, lyckades hjelpa sig opp till en liten afsats i muren, dit hon i sjelfva verket slutligen hann, och der hon äfven lyckades finna ett knappt fotfäste, så säkert, att hon med stöd af trädet, der kunde hålla sig fast.
Ur sin kjolsäck upptog hon nu ett nystan, som hade en sten till kärna, och kastade det opp mot gluggen.
Tre gånger misslyckades det och nystanet föll till jorden; men hon hade fäst sin tråd så väl, att hon åter kunde uppdraga det till sig.
Nu sladdrade och trätte och skrattade Annika med soldaterna ljudeligt, och deras skrattsalfvor bevisade, att de voro långt ifrån att vara uppmärksamma på något annat.
Ända till Sigrid trängde ljudet af deras röster och lugnade henne betydligt.
Hon bjöd nu till, att kasta sin slunga med lika kall blod, som hon varit van att, vid lekarna på ängen, kasta bollen och – nu kunde hon knappt återhålla ett glädjerop, handen deroppe fick tag i nystanet.
Nu klängde hon så fort, som möjligt, ned till marken och fäste der skyndsamt vid trådens andra ända ett bref och ett långt, fint och starkt rep, som handen deroppe drog till sig.
Vid repets nedra ända band hon åter några små verktyg, som kunde bli nyttiga vid gallrets lösbrytande, äfvenså en fil.
Sedan allt detta försvunnit inom gallret, skyndade sig Sigrid ned genom trädgården.
Just då hon lutade sig ned, för att krypa ut genom luckan, kastade hon en blick mot fadrens fängelse och såg med bäfvan ett matt ljus lysa derifrån.
Att fångvakten med sin lykta, nu kommit för att instänga hennes far för natten, tog hon för gifvet.
Hade han lyckats hinna på något sätt gömma de nyss emottagna sakerna, det frågade hon sig otaliga gånger, utan att kunna besvara sin fråga.
Snart satt
Sigrid åter i sin lilla båt, men när hon hunnit så långt ut i farleden, att faran af upptäckt, för denna gång, var förbi, kände hon sig nära att förlora sansningen.
Hon drog in årorna i båten, nästan utan att hon sjelf visste deraf, och sjönk ned i dess botten.
Efter en liten stund återvaknade hon till så mycken sans, att hon kunde lösa af sitt hufvud den duk hon bundit deröfver, doppade den i vattnet öfver båtkanten och lade sedan den våta duken öfver sin panna.
Detta uppfriskade och återgaf henne full sans.
Nu märkte hon att ansigte och händer blödde, men det var endast skråmor.
Sedan hon några gånger med den våta duken aftvättat dem, upphörde de att blöda.
Hon hade förmodligen skrapat sig vid det arbete, hon förehaft.
Hennes första känsla när hon återbefann sig i sin lilla kammare hos enkan, var att utgjuta sitt hjerta i en varm tacksägelsebön, för att hon hade så långt lyckats utföra sitt värf, och hon började nu att hoppas, det herr Erik hunnit dölja, hvad hon lemnat honom.
Hon fattade tillförsigt till att hon skulle kunna utföra sitt värf, hon tyckte sig säker att hon hade välsignelse med sig, då allt hittills gått henne i händer.
Hon lade sig nu och bjöd till att betvinga sin oro, för att kunna sofva.
Hon visste att hon, kanske redan påföljande dag, skulle behöfva all sin styrka.
Att anlita någon annan om hjelp, vågade hon icke.
Herr Erik hade många vänner; hon skulle kanske kunnat lyckas förmå någon, att utsätta sig för de faror, som hotade hvemhelst, som skulle varit henne behjelplig, men hon kunde icke öfvertala sig till, att vilja utsätta någon, för att kanske offras åt en plågsam död.
Dessutom skulle den, som hjelpt hennes far på flykten, säkerligen genom tortyr hafva blifvit tvingad att uppge hvar herr Erik funnit tillflykt, så framt man kommit på spåren hvem, som varit honom behjelplig.
Det säkraste var att icke äga någon förtrogen, annan än mor Annika, hvilken tycktes ha så noga reda på alla Sigrids steg, äfven dem, hvilka hon ej anförtrodde gumman, så att allt döljande för denna syntes vara fåfängt.
Hon hade ock bevisat
Sigrid så stora tjenster, att det tycktes vara föga skäl att misstro henne.
Följande natt låg så sotmörk öfver vattnet, som en natt i November plägar vara när regnet faller i strida skurar.
Genomvåt hukade sig
Sigrid ned på marken vid den öppnade luckan i slottsmuren och lyddes.
Hon kunde ej annat höra än regnets plaskande.
Hade hennes far fått behålla, hvad hon sändt honom?
Skulle han komma i afton?
Kunde han ens i mörkret hitta till luckan?
Men äfven han var ju så hemmastadd på slottet, att detta sista borde gå för sig.
Hon ville ej krypa in, för att icke öka vådan af upptäckt.
Hade herr Erik fått vara så mycket ensam, som erfodrats, för att få lös gallret?
Och hade han verkligen fått löst det, äfven om han fått försöka det?
Tusende ångestfulla tankar plågade henne, och den späda flickan, som man ofta beskyllt för att vara rädd och tafatt, tänkte nu ej ens på hvad hon sjelf led, huru hemskt det var i den öde qvällen, huru stor hennes egen fara var.
Stundom bäfvade hon dock tillsammans, hon tyckte att hennes hjerta nästan sammankrymptes, hon fruktade att förlora sansningen.
Åter tog hon sin tillflykt till bön.
Nu tyckte hon sig höra ett sakta prassel bland de nedfallna löfven, som lågo på trädgårdens gångar och sade nästan ohörbart: ”Far.” ”Barn”, svarades nästan lika sakta.
Med möda lyckades riddarn tränga sig ut genom den lilla luckan, och innan kort sutto far och dotter, utan att vidare hafva vexlat ett ord, båda i den lilla båten, som ej var större än att den jemnt bar dem.
Sigrid fattade årorna och rodde utåt.
Hvar vägen rätteligen gick, var ej lätt att skönja i mörkret; men den lilla ekan gick fram äfven der det var grundt, och herr Erik kände väl farvattnet.
De mörka massorna af krigsskeppen syntes skymta emot himmelen, huru mörkt det än var, så att det lät sig göra att undvika dem.
En gång kommo de resande dock nog nära ett fartyg, för att bli anropade, men Sigrid hvilade då ett ögonblick på årorna och fortsatte sedan färden med ytterst tysta årtag, och vakten på skeppet trodde sig hafva hört miste när han tyckt sig förnimma ljud, bland smattret af det fallande regnet.
Ändteligen hade flyktingarna hunnit förbi Runsala och båda började nu småningom andas lättare.
Nu begärte herr Erik årorna och Sigrid, som fann att hennes händer ej länge mera skulle förmå sköta dem, var villig att ge dem ifrån sig.
Dessa ord voro de första, som vexlades mellan far och dotter.
Sedan de i tysthet, med någon svårighet bytt plats i den lilla båten, grep fadren med kraft i årorna och nu gick färden raskt framåt, allt ännu under tystnad.
Han valde vägen genom smärre sund, som sällan besöktes af båtar, hvilket numera, sedan regnet småningom upphört, icke var omöjligt, ty man började dock kunna urskilja konturerna af föremålen.
Natten var lång, som November-natten är.
En stund hvilade flyktingarna i en lada, men vågade icke försöka att göra opp eld, för att torka sig vid.
Herr Erik iklädde sig en grå vadmals rock och mössa med stora öronlappar, som Sigrid medfört i båten.
Snart begåfvo de sig åter å väg.
Ändteligen hunno de målet för sin färd:
Nådendals i ruiner fallande kloster.
Enligt sin gamla fränkas anvisning, uppsökte Sigrid nu i mörkret den hemliga dörrens fjäder.
Sedan den var funnen sade hon:
”Nu, farkär, vill jag hoppas, att med Guds hjelp det värsta är öfverståndet.
Men icke är det nödigt att nu i sådant mörker gå in i detta gömställe.
Ingen vistas här.
Klostret förfaller allt mer, men kyrkan, der vi nu befinna oss, är uppreparerad och här hålles om söndagarna gudstjenst; säkert är att före dager ingen kommer hit.
Skulle dock något ljud höras, så måste vi hasta in i gömman.”
Sedan Sigrid hade uttalat dessa ord, vacklade hon och nedföll afsvimmad.
Naturen hade tagit
ut sin rätt.
Den högsta själsansträngning hade hållit henne oppe, vida utöfver hvad hennes krafter egentligen skulle förmått.
Nu brast den så länge spända fjedern, och hon föll tillsamman, som ett kläde faller, när det släppes ur handen.
Under herr Eriks ömma omsorger vaknade hon dock slutligen åter till medvetande, men hon kände sig så matt och liksom sönderfallen, att det var henne omöjligt att uppstiga.
En flaska vin, som hon laggt i båten jemte ett bröd, kom nu väl till pass, då Sigrid ej orkade bege sig ut, för att anskaffa mat, och så tillbringade far och dotter sin dag tillsamman i sitt säkra gömställe.
På slottet hade emellertid fångens flykt blifvit upptäckt.
Det fängelse, som hyst den afsatte monarken, ansågs allt för svårt för hvem som helst annan, genom sin brist på luft och ljus.
Men då nu så många fångar voro på slottet, och man icke ville tillåta dem att få bo tvänne tillsamman, så måste äfven kung Eriks fängelse begagnas.
Och då äfven den yttre gången ansågs lika fast, som hvarje annat fängelse, så tyckte man sig tryggt kunna förunna fången den lindring, att man om dagarna lemnade dörren från fängelserummet till gången oläst.
Sålunda var det egentligen den, som utgjorde hans fängelse, och kung Eriks rum blott det ställe, der han för natten inlästes.
Herr Erik hade just jemnt hunnit i sin säng kasta, hvad han af Sigrid emottagit, då vaktknekten med sin lykta inträdde.