Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 stället att. deri tvångströja, hvari den gemensamma ärsläsningen kläd t, bundit och hämmad t alia, har den fria läsningen deremot, öfverensstämmande med hvars och ens natur, vackt den egna. sjelfverksamheteri, sporrat lörbefintlig kraft till ytterligare ansträngningar, uppmuntrat till ständigt nytt kunskapsbegär, gjort undervisningen till ett dyrbart förvärf, kort och godt, eldat och lifvat tili intresse och kärlek för bokliga framsteg.
Friheten har framför allt kanske utöfvat ett fördelaktigt inflytande pä de minst mottaglige, emedan den förr eiler sednare alstrat ambition och täflan, och dermed liksom uppväckt deni ur försoffningen sa intryck t dem med sig.
Afven för lärarne blifver skolan någonting helt annat än förr.
Den döda slentrianen försvinner oell i dess ställe inträder ett rörligare lif.
Ynglingarne, som ej mera äro reducerade till simpla lexläsare, utan göras till mera lefvande, kunskapssökande väsenden, framstå nu i en dager, vid hvars ljus äfven läraren kan hafva-mycket att studera.
Ynglingens sinne och hjerta äro ofta rika pä egenskaper och — olikheter, icke sällan innebärande upppslag till någonting karakteristiskt nytt, der friheten i iil åter det att utveckla sig.
I ersättning för det bokliga vett, som läraren meddelar ynglingen, ger ynglingen läraren tillfälle att, blicka in i hans inre väsende, sä, lifligt, rent. och obefläckad t som det är, dä det, icke bindes af konstlade band.
Vexelbytet dervid kan ej utveckla annat än ömsesidig kärlek.
Ynglingen har att, lära sig sina kurser, men hvilka af läraren erhålla högre intresse och betydelse: läraren har att studera ynglingens mottaglighet, hans inre öfvergång frän knopp till blomma, frän blomma till frukt, hans väsendes hela utvecklingsgång.
Icke den bundna, endast den fria Jäsningen sätter ynlingasinnet likväl i tillfälle att. utveckla sig, enligt sin egen inneboende natur.
Under samtal med gamla skoikarlar har jag ej hört någon enda röst höja sig emot de äsigter, jag här uttalat.
Man har erkänt, att den nuvarande ärsläsningen i mer än ett afseende är otillfredsställande; att rnethoden är öfverlefvad, att en stor och genomgripande förändring vore af nöden, att vexelundervisning»- Motioner i Borgare-Ståndet 1862, ,JVi‘ 242.
471 methoden, eller — kanske rättare — fri kursläsning borde införas, såsom det enda medel att pä en gång sopa bort mer än ett ondt, sorn nu läder vid skolväsendet.
Detta har man från flere än ett håll öppet och rättfram tillstått.
Meri man har tillagt, att en sådan förändring nära nog är omöjlig, emedan Iärarne äro obekante med den nya methoden, emedan de sjelfve icke blifvit uppfostrade i den, utan i den ganda samt emedan det icke häfver sig sä lätt att bryta medgamla häfd vunna vanor.
Men om det nu är en obestridlig sanning, att en förändring, sådansom den här infrågasatta. vore för det uppvexande slägtet gagnande och nyttig, nära nog oundvikligt påkallad, att erfarenheten erkänner den gamla methodens oduglighet och ilen nyas företräden; eger väl då den sålunda mot förändringen anförda argumentationen någon så bindande vigt, att man derför bör likgiltigt slå armarne i kors och låta skolväsendet förblifva vid hvad det är?
Skolans uppgift att, motsvarande mensklighetens och tidens kraf, uppfostra, det vexande slägtet, är också dess ändamål.
Efter och för detta måste alla medel rätta sig, såväl methoden, som alia de, hvilka arbeta i dess tjenst.
Staten och Statsmagterna hvarken böra eller kunna i sådant afseende efterskänka någonting.
Må vara, att undervisningsverkens nuvarande lärare-uppsättning, tili följd af obekantskap med en nyare och bättre method, kan föranleda behofvét af en öfvergängsperiod; men några talande skäl för uraktlåtandet af stegets uttagande i berörda rigtning förefinnas ej.
För de större samhälisanspräken måste de mindre vika. aldrahelst och Iram för allt, då, som händelsen här är, de endast hvila på ganska lätt besegrade mindre svårigheter.
Utan tvifvel skulle nemligen hela den obekantskap, som nu andragés, snart försvinna, endast man toge någon kännedom om huru undervisningen praktiseras vid Carlberg och nya elementar-skolan i Stockholm.
Svårare torde blifva, att besegra den häfdvunna vanans — slentrianens — magt.
En gång för alla har det dock kommit derhän, att en för det allmänna nyttig och gagnande reform ej mera låter afskräcka elier hejda sig deraf.
1 sådant afseende man har fullständig kännedom derom skulle man aldrig komma frän stället.
En arman anmärkning, som jag, i sammanhang med förestående, äfven anser mig böra framställa, angår sjelfva läro- eller läsesättet.
Man kan antaga, att livarje yngling eller gosse dagligen undervisas af 3. 4 k 5 lärare.
Hvarje morgon och förmiddag, då lärjungarne inställa sig i skolan, fordra Iärarne, att de skola kunna sina iexor.
Kunna de dem, så är det icke mera än deras skyldighet: kunna de dem deremot icke, blifver följden förebråelser och bestraffning, allt efter omständigheterna.
Vid slolet af lektionerna erhålla gossarne af hvarje lärare nya iexor, tre, fyra å fem till antalet," större eller mindre, alif efter sorn Iärarne vilja pådrifva sina ämnen, utan att de sins emellan hafva ringaste kännedom orri huru stort pensum de, i sin helhet, gemensamt ålagt.
Så betungad, återvänder gossen hvarje dag till sitt hem, sällan till och med vägledd af några upplysningar från lärarens sida huruledes han bör förstå och lätta det ämne. han har ätt inlära.
Väl vetande hvad som händer honom, ifall han dagen derpå ej kan sina Iexor, börjar han hemarbetet.
Jag har sett ynglingar dermed sysselsatta hela sin egentligen lediga tid, ända till 8. 9 å 10 pä qvällarne.
Jag har sett ynglingar, sorn, ehuruväl hvarken late eller enfaldige, ej hunnit att lära sig lexornä, emedan ämnena varit både för mångå och långa, att de snarare löranledt ett oredigt hvimmel, än klarhet och reda i deras hufvuden.
Jag har sett ynglingar, som, uttröttade till själ och kropp, slutligen somnat vid boken.
Man talar om, att man öfveranstränger ungdomen, att man nedtrycker den 472 Motioner i Borgare-Ståndet i 862, JW 242. förmedelst idit för öfverdrifna bokliga anspråk.
Jag tror äfven det.
Men i icke oväsendtlig mån torde niiin böra söka dessa öfveransträngningar, dessa tryckande och tröttande förhållanden i sjelfva läro- eller !äse-s«ättet.
Ett undervisningssätt, der Järarne egentligen blott utdela lexor och efterhöra huruvida ynglingarne kunna dem oller ej, under det de ålägga ynglingarne sjelfve att utom skolan lära sig dem, motsvarar icke sin verkliga, sin sanna uppgift.
Undervisningskallet innebär i första rummet skyldigheten att lära ynglingen hvad han bör lära.
Examinerandet utgör undervisningskallets andra åliggande, pröfvandet nemligen, om ynglingen bevarat i sitt minne och rätt förstått hvad han läst.
Förrän det kommit till fullt erkännande häraf anser jag också, att värt skolväsende icke motsvarar sitt ändamål.
Betänker man blott den omständighet, att skolan, blott för att efterhöra huruvida gossarne kunna sina lexor, dagligen tager den största och vigtigaste delen af tiden i anspråk, nemligen morgonen och förmiddagen, stundom till och med en del af eftermiddagarne, hvadan blott någon del af den sednare och hela aftonen står ynglingen äter, för att lära sig lexorna, det ojemförligt svåraste, så mäste en och hvar inse och erkänna, att fördelningen af arbetet är orimligt.
Fördelningen borde snarare vara alldeles omvänd.
Det är om morgnarne, som själ och sinne äro friskast och mottagligast för intryck och lärdomar.
Kroppen är dä uthvilad, Morgonstund, heter det ock frän gammalt, har guld i mund.
Det borde också vara dä, som gossen skulle läsa öfver och lära sig sina lexor.
Och hvad han på morgonen ej hinner med, borde han fä fullfölja under en del af förmiddagen.
Allt likväl under lärarens ledning och tillsyn.
Eftermiddagarne voro lämpliga att användas tili lexornas uppläsning, till förhör, aftnarne måhända deremot bäst passande till friare öfningar, såsom till musik; ritning och gymnastik.
— Antoge man ungefärligen en sådan arbetsordning, skulle, efter alla anledningar, skolan vida bättre än nu komma att motsvara siri uppgift.
Arbetet indelades då icke blott i en viss naturlig öfverensstämmelse med sinnets mottaglighet under olika stunder och timmar på dagen, utan jemväl sä, att skolan sjelf linge tillse och vaka öfver, att ungdomen ej allenast kunde lexorna, utan äfven linge lära dem.
Visserligen blefve lärarne häraf mera betungade än hitintills: rnen här står en vigtigare fråga på spel, än frågan derom: här gäller det nemligen ungdomen, det dyrbaraste och största framtidskapital, som landet eger.
Alla betänkligheter måsie vika för hvad som är gagnande och nödvändigt för dess förädling.
Tvifvelsutan äro lärarne äfven till för ungdomens skull och icke ungdomen för lärarnes.
Hemlexorna utgöra, efter min uppfattning, ett verkligt, ett djupt ondt.
Näst den hämmade eller ofria klassflyttningen, är hemlexan den mörkaste skuggan i värt skolväsende.
Hemlexorna lemna ynglingen aldrig ett enda ögonblick rigtig inre frihet och ro; de förfölja honom natt och dag, i hans tankar och företag, värre än ett ondt samvete, de förjaga all sann glädje ur hans själ och inviga honom allt för tidigt ät bekymmer, de ingifva honom ohåga för boken och leda vid skolan.
Ofverlemnad till sin egen osäkra uppfattning af lexans verkliga betydelse oell innehåll, skall den till och med visa sig för honom mångdubbelt svårare än den i sjelfva verket är.
Hemlexan sprider äfven den största otrefnad i hemmet.
Föräldrar och anhöriga, sorn omgifva och älska gossen, försättas i en ständig oro öfver honom.
Man mäste på en och samma gäng frukta för, att han ej skall hinna med att lära sig, hvad han bör, och att det ständiga lexläseriet skall skada hans helsa och bryta hans krafter.
Fordom, då de bokliga klåfven voro mindre, sade man, att barnen voro husets — familjens — välsignelse; men sådan skolan nu är, äro Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\d 243.
473 äro de föräldrahemmets första och största bekymmer.
Men hemlexan gör lärarne äfven främmande för gossen.
När denne skal! kunna allt, då han framträder för sina mentorer, blifva dessa aldrig i tillfälle att sätta sig in i lärjungarnes mottaglighet. i haus hjerta och själ.
Förhållandet dem emellan skall blifva kallt, i stället för kärleksfullt.
Kunskapen blir äfven derefter.
Utan att som plantan uppvexaoch utveckla sig i naturlig ordning, blifver den en ympqvist, hvarvid visserligen ympningen stundom lyckas, men ännu oftare misslyckas, ehuruväl något credit och debet deröfver ej lärer kunna uppgöras.
Den inpluggade hemlexan blifver dock alltid en mer eller mindre o smältbar kost. men på denna okostliga grund baserar man icke dess mindre undervisningen nu.
Men ämnet är allt för omfångsrikt att här kunna uttömmas.
Bland alla de vigtiga angelägenheter, som vid detta riksmöte skola förekomma, kan reformen af vårf skolväsende numera icke gerna undgå att blifva ett ibland de förnämligaste uppgifterna.
Det är ur skolan, sorn samhället ständigt vexer, liksom på nytt, upp; det är i skolan, sorn framtiden berede.s.
I den mån, sorn dessa äro oss dyrbara, mäste skolan ock omhuldas.
Förvissad äfven derom, att ärendet blifver behandlad! på ett sätt, motsvarande dess vigt och värde, vägar jag, till det behjertande och öfvervägande, sorn det förtjenar, härmed vördsamt föreslå: ho) Att vexelundervisnings-methoden, med de modifikationer, sorn tid och erfarenhet gifva vid handen, mätte läggas till grund för undervisningen inom rikets elementar-läroverk och allmänna skolor, samt 2:o) att alla så kallade hemlexor upphöra.
Af Herr Ljungberg:
Om öfverlemnande tdl Topografiska korpsen af del ekonomiska kartverkets bearbetande, m. m.
Det intresse, jag fortfarande dristar hysa för en vetenskap, sorn jag med hängifvenhet omfattat, och hvilken förtjenar att af enhvar omfattas, för dess egen och ej för bröds skull, föranleder mig att fästa Höglofliga Ståndets och Rikets öfrige Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten att, innan alltför stora kostnader blifvit pä otjenlig! sätt använda, vidtaga någon förändring i de föreskrifter, hvarefter arbetet å sjelfva grunden tili en af de vigtigaste grenar af vår statistik utföres samt, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sand. 3 Afd. 60 474 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JUs. 243. proposition om Statsverkets tillstånd och behof, är ämnadt att fullföljas, dag talar om det Ekonomiska Kartverket.
Att genom en fullständigare mätning af landet och upprättandet af geografiska kartor öfver alla dess delar, vinna en säker kännedom om Sveriges ytinnehåll, ej blott i dess helhet, utan äfven till förhållandet emellan land och vatten, utsträckningen af kärr och mossar, hedar och skogar m. m. är en gammal tanke; och äfven upprättandet af dylika kartor, med statistiska beskrifningar öfver alla socknar i riket, är en plan af snart 40 års ålder; men vi hafva likväl icke ännu hunnit till slut i det förra afseendet och högst obetydigt i det sednare.
Man har, uti åtgärderne för tillvägabringandet af det förr s. k.
Socknekartverket, hvarmed jag här ensamt ämnar sysselsätta mig, hastat från misstag till misstag.
Regeringen, som väl icke kunnat helt och hållet förbise planens otjenlighet, har dock åtnöjt sig med att vid flera riksdagar begära ökadt anslag, och sedan omsider, för 3:ne år sedan, ny plan för detta arbete blifvit uppgjord, har, sedan det visat sig, att, för ett enda läns kartläggning och beskrifning, vid pass 4 år komma att erfordras, samt Styresmannen för det ekonomiska Kartverket begärt 50,000 R:dr årligen, för detta verks fullföljande sålunda, att det efter 44 års förlopp blefve färdigt, oberäknadt det betydliga anslag (14.750 R:dr), som för Norrbottens län erfordras, Regeringen hvarken till denna plans utförande äskat tillräckliga. medel eller uttänkt ett annat, mera ändamålsenligt system, men likväl begärt, att ett med 18,250 R:dr förhöjdt anslag sålunda uppgående till 40,000 R:dr årligen, skulle å Riksstatens sjette Hufvudtitel uppföras.
Man kan döma om den nuvarande planens beskaffenhet och huruvida skäl ej må vara att taga denna fråga i allvarligt öfvervägande, då jag nämner, att, ehuru regeringen nu begärt nära nog en fördubbling i årsanslaget för berörda kartverk, skulle man likväl, efter denna plan och om ej kostnadssumman blefve ytterligare förökad icke förr än närmare medlet af 20:de århundradet komma till målet!
Men för att gifva Rikets Ständer en klar föreställning, i hvad skick denna fråga sig för närvarande befinner, måste jag lemna en kort historik af dess utveckling.
Såsom bekant är, var det genom Landtmäteri-Instruktionen af den 4 Maj 1827, som föreskrifter första gången meddelades om socknekartors och beskrifningars upprättande.
Deri stadgades nemligen, att sådana arbeten skulle utföras 'af Ofver-lngeniören och de fem Ingeniörerne i General- Landtmäteri-kontoret samt af Förste och Andre landtinätarne och af de Vicekommissions-landtmätare, som önskade blifva Kommissions-landtmätare.
Men dessa föreskrifter kommo ej till verkställighet.
Sjelfva Regeringen medgaf, till en början stillatigande, att de voro overkställbara och erkände detta sedermera öppet i sin Proposition till Rikets Ständer den 19 Juli 1844, hvaraf följden blef, dels att Rikets Ständer beviljade, såsom regeringen begärt, 3,000 R:dr B:ko för verkets befordrande, och dels att Regeringen den 12 December 1845 utfärdade nya föreskrifter i ämnet.
Men „ äfven dessa motsvarade ej sitt stora ändamål, hvilket år 1850, kort efter det n. v. Öfver-direk tören,, för Landtmäteriet tillträdt sitt embete, af denne ådagalades.
Regeringen gillade ej då Ofver-direktörens åsigter; men af Kongl, brefvet den 15 April 1859 visar sig dock, att de efter några år, gjorde sig till en del gällande.
Öfver-direktören hade på uppgifne skäl, oaflåtligen yrkat, att General-landtmäterikontoret och landtmätarne i orterne borde befrias från skyldigheten att upprätta sockenkartor och redan i underdånigt memorial den 11 Maj 1852 hemställt, att socknekarteverket borde till gagn för det allmänna samt stor besparing af tid och kostnad, bearbetas af Topografiska Korpsen, erforderligen förstärkt, eller ock, men hvilket vore sämre, utföras af en särskild Recognoscör-korps, ställd under Ofver-direktörens befäl.
Angående dessa alternativ skulle beslut fattas, sedan, på Proposition af Kongl. Maj:t, Rikets Ständer, uti skrifvelse af den 6 Februari 1858, beviljat ett begärdt anslag »för Motioner i B or gare-Ståndet 1882. JW 243.
475 Socknekarteverkets bearbetande» å tillsammans 21,750 R:dr årligen, att för nämnda ändamål, på sätt Kongl. Maj:t funne lämpligt, disponeras.
Regeringen hörde, så mångå sakkunniga myndigheter, sorn i landet funnos att tillgå.
Ofver-direktören ådagalade i underdånigt utlåtande af den 12 April 1858, bland annat, att stora svårigheter dåmera kounne att möta för Recognoscörs-tjensternas tillsättning med skicklige män, emedan, sedan han sednast i ämnet yttrat sig, dels alla skicklige och arbetsamme landtmätares ställning blifvit väsendtligen förbättrad, genom den förnyade Landtmäteri-taxan af den 12 Maj 1857, och derigenom att Förste, Andre samt Storskiftes- och Afvittrings-landtmätares lönevilkor blifvit förbättrade vid 1857 års Riksdag, samt dels Regognoscörs-tjensterne försämrade derigenom, att de ej kunde besättas för mera än högst 3 år, enär större delen af det beviljade anslaget, eller 15,750 R:dr, blifvit upfördt på den s. k. extra Statsregleringen för blott nämnde tid, hvilket ej ingaf full säkerhet för tjensternas bibehållande.
Han befarade således att högre årsarfvoden åt Recognoscörerne än förut antagits, skulle erfordras och således det, under andra förhållanden beviljade anslaget, blifva otillräckligt; och han antog, att detta ovilkorligen inträffade, om ej de många stomkartor öfver länen, som Topografiska korpsen redan, med högst betydliga kostnader för det allmänna, upprättat, begagnades till grund för sockenkartornas författande.
T. f. föreståndaren för Statistiska Céntral-byrån afslutade ett vidlyftigt memorial i ämnet af den 10 Oktober 1858 på följande sätt: ”Slutligen dristar jag, efter att ”hafva ät ämnet, efter bästa förmåga, egnat min eftertanka, utbedja mig Eders Kongl. ”Maj:ts nådiga öfverseende, att jag, om än för närvarande någon åtgärd deraf icke ”kunde föranledas, i djupaste underdånighet uttalar mina farhågor, att det ifrågavarande ”vigtiga nationela företaget icke, utan de största svårigheter och hinder torde, kunna ut”förås af General-Landtmäteri-kontoret och Laudtmäteri-korpsen, äfven med den förestår lening af korpsen, hvartill nu beviljadt anslag kan bereda utväg.
Mig synes nemligen, att Landtmäteri-korpsen, i sin rätta bestämmelse att utföra skiftesverket och den ”enskilda ägodelningen, har en så vidsträckt och för landets framtida utveckling magtpå"liggande verksamhet, att denna korps’ redan erkända otillräcklighet för nämnda be”stäminelse borde vara étt tillräckligt skäl mot nya uppdrag.
Ju mer åter Landtmäteri”korpsen får odeladt egna sig åt skiftesverket och egoniätningen med dithörande kartors ”utarbetande, desto värdefullare förarbeten blifva derigenom ock undangjorde för det ”nya ekonomiska karteverket, hvars arealberäkningar få en ovärderlig utgångspunkt i ”rik tillgång pä goda s. k. geometriska eller Landtmätare-kartor.
Det kan ej heller för”bises, att, då, för det nya karteverket, sjelfva stommen måste lånas från Topografiska "korpsen, det nya karte verkets utförande härigenom är stäldt i ett ganska stort beroende "af <lenna korps. General-Landtmäteri-kontoret, upptaget icke blott, af det vidlyftiga och ”för ali äganderätt så magtpåliggande skiftes- och egodelningsverket, utan ock af juste”ringen af mått, mål och vigter, som i närvarande öfvergångspunkt ovilkorligen mäste ”taga detsamma i stort anspråk, torde ej heller, enligt mitt förmenande, kunna afse en ”tillräckligt stor personal med erforderlig kunskap och skicklighet för det ifrågavarande ”kartearbetet, att såsom stam för den blifvande förstärkningen, eller nya s. k.
Recog”noscör-korpsen, öfvertaga dess bildande och öfvervaka dess arbeten, hvilket dock tyckes ”vara ett oundgängligt vilkor för att förebygga, mindre noggrannhet och tillförlitlighet.
Om ”deremot den särskilda personal, åt. hvilken, för detta karteverks utförande, anslag beviljats, kunde anslutas till Topografiska korpsen såsom, stam, skulle enligt mitt förme-. ”nande, deruti ligga den högsta säkerhet för företagets utförande med största skicklighet, "skyndsamhet och besparing i kostnader, nödig kunskap och färdighet kunde då lätt 476 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,A^' 243. ”meddelas af Topografiska korpsens utmärkta stam: af lärare och officerare; nödig till71 syn och ordning städse handhafvas af desse sednare; tillgången till goda prim ärkadaster”(landtmätare)-kartor blefve, som redan anfördt är, desto störe, ju mer Landtmäteri”korpsen odeladt finge åt desse egna sig; konnekterandet af Landtmäteri-kartorne för ”Topografiska korpsens egna stomkartor uppfyllde pä en gång behofven för båda karte” verken; rekognosceringar ne å fältet kunde i väsendtlig mån för båda ändamålen under”stödja hvarandra; kontrollerna för karteverkens öfverensstämmelse blefve vida större; "utförandet i litografi å en gemensam atelier skulle kunna blifva mycket underlåttadt och "kostnaden utan allt tvifvel i längden betydligt förminskad, under det att Topografiska ”korpsens, ät kartearbeten odeladt egnade och med så mycken framgång krönta, verksamhet otvifoelaktigt gifver den säkraste borgen, att företaget med varmt intresse skulle ”utföras till heder och båtnad för landet.” Chefen för Topografiska korpsen yttrade sig första gången den 6 November 1858 i ett utförligt betänkande.
Han fann det obestridligt, att de arbeten, hvilka erfordras för upprättandet af topografiska och ekonomiska kartor, voro i det hufvudsakliga gemensamma; — ”att tanken, att båda dessa arbeten skulle kunna ske i mera samband "med hvarandra och under samma ledning, låge här nära;” - att ”det vore gifvet och ”af ali erfarenhet besannadt, att alla arbeten skedde med mera skyndsamhet, drift och "under mera tillsyn, liksom för mindre kostnad, då de utfördes under militäriska lydnads—förhållanden — att de vid korpsen redan anställde Under-officerare ”visat sig "fullt, ut lika duglige, som de från arméen kommenderade Offic.erare;” att, mot ”torrlaget, att öfverlåta det ekonomiska karteverkets utförande .åt Topografiska korpsen,” det "icke vöre lätt att göra invändning"
—• och att, om, hvad han åtog sig, berörda öfverlåtelse skedde, ”den högst vigtiga utvidgning af planen då icke vore omöjlig, men ”hvilken eljest vore alldeles otänkbar, att upprätta kartverket i :del, göra nya kar ”testomar i denna skala, i stället för Topografiska korpsens gamla kartestomar i 57T|l0T,:de], ”hvilka, då de icke i och för detta ändamål uppgjorts, icke vore så fullständiga, som ”önskvärdt vore, — samt att” hela karteverket skulle härigenom ojemförligt vinna i an”vändbarhet.
” Härefter tick chefen för Topografiska korpsens Kongl. Maj:ts befallning, att inkomma med fullständigt förslag om sättet och vilkoren för det ekonomiska karteverkets bearbetande genom samma korps, hvilken befallning han fullgjorde i underdånigt memorial af den 14 December 1858.
Deruti visade han, att de af Rikets Ständer anslagna medlen. 21,750 R:dr. om den ifrågaställde föreningen sattes i verket, förslogo till aflöning af två afdelnings-chefer, tagna bland korpsens officerare, med 1,500 R:dr arfvode hvardera, och 10 underofficerare med 1,310 R:dr i lön hvardera, beklädnadshjelp, inqvartering, dagarfvoden och skjutsersättning, samt till handräckningsmanskap 2,000 R:dr, flitpenningar 2,000 R:dr, arfvode till krigsarkivarien 300 R;dr, hushyra, ved och uppassning 750
R:dr instrumenters och möblers underhåll 300
R:dr samt tillfälliga utgifter 300 R:dr, tillsammans 21,750 R:dr; äfvensom att den ifrågaställde föreningen ej fordrade annat än ganska enkla organisationsåtgärder, hvilka i detalj uppgåfvos; och vidare yttrade han, ”att det ligger i de topografiska arbetenas intresse, att möjligast påskynda de eko”nomiska, såsom utgörande de förras föregående grundläggning— att ”båda karte”verken borde utföras i samband," dertill fullständig plan uppgafs, samt att ”det för ”landets geografiska kartverk vore af största vigt, att kunna draga fördel af den stora ”noggrannhet och fullständighet, som detta karteverk vunne, då det såsom grundläggning "föregicks af det ekonomiska."