Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del skulle jag icke hafva hyst några betänkligheter att tillstyrka detta förslag, äfven om det omfattat andra nationer; men jag finner det rätt af Utslct att för närvarande endast hafva utsträckt likställigheten till de länder, med hvilka vi hafva gemensamhet i språk, seder och intressen, och af hvilka vi derföre kunna vänta mera betydande fördelar, såvida vi erbjuda dem en närmare förbindelse.
När jag ser saken ur denna enkla synpunkt, finnér jag inga betänkligheter, utan endast fördelar vid att betrakta
Danskar såsom vore de Norrmän i första hand, eller till och'med såsom vore de Svenskar.
Om våra vestliga provinser kunna draga fördel af de Norska läkarnes verksamhet och insigter, hvarför skulle vi förneka våra sydliga provinser fördelen att kunna profitera af de Danska?
För min del kan jag icke se saken ur någon annan synpunkt, än den jag nu omnämnt, och jag tror icke heller att den bör betraktas ur någon annan.
Val är det möjligt, att frågan kan begagnas såsom en häfstång för mäktigare idéer; men hvarför skall man göra ett sådant bruk deraf, när man genom ett enkelt bifall kan ernå ett mål, som länder till ömsesidig nytta och fördel, men som möjligen skulle motverkas, om det ställdes i ett allt för nära sammanhang med de Skandinaviska idéerna.
Jag kan omöjligen tro, att de Hrr, som äro motståndare till dessa idéer, skulle ur sådan synpunkt hysa någon allvarlig fruktan lör den framställning, Utsk:t i sitt Betänk. gjort.
Det skulle åtminstone, efter min uppfattning, vara någonting ovanligt, om grundstenen till en förbindelse emellan tvenne politiskt fristående nationer skulle läggas genom en oskyldig ekonomisk författning, hvarigenom meddelas ömsesidig rättighet att draga fördel af de medicinska krafter, som i det ena eller andra landet kunna finnas.
På ett dylikt sätt har väl aldrig hittills någon union kommit till stånd, och enligt min tanke behöfver man ej heller nu befara det.
På dessa grunder vågar jag hoppas, att de
Hrr, som bära så stor fruktan för detta hjernspöke, som kallas Skandinavism, likväl ej skola vilja, med begagnande af de anförda formella skälen, neka sitt bifall till Utslcts välmenta (örslag.
Jag röstar för bifall till detsamma.
Det förslag, IJtskit i sitt Betänk, framställt, är i sjelfva verket af ganska ringa vigt, 500 Den 21 Mars. och ett bifall dertill skulle ej vara förenadt med någon fara.
Men då R. o. Ad. efter en långvarig och noggrann pröfning afgjort frågan på sätt i ingressen till Betänk:t omförmäles, skulle det vara en inkonseqvens att nu frångå detta beslut.
Jag får derför anhålla, att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts Betänk,, måtte vidblifva sitt i frågan förut fattade beslut.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelin:
Den fråga, som nu är föremål för öfverläggning, sönderfaller i flere delar, nemligen först frågans formella sida, vidare huruvida den af Utsk:t gjorda inbjudning bör antagas, och slutligen sjelfva sakförhållandet.
Hvad frågans formelia del betäfiar, så instämmer jag med Gr.
Sparre deruti, att ett Utsk., som fått till sig återremitterade Riks-St:ns olika beslut i en fråga, icke bör anses ega rätt att ur dessa beslut utrycka vissa stycken och sammansätta dem till ett hell, sålunda, att de förklara två
Stånd hafva stannat emot två och att denna del af frågan således bör anses förfallen; utan Utskds skyldighet består, enligt min tanke, uti att försöka åstadkomma en sammanjemkning af de olika besluten, för så vidt det låter sig göra.
Så har Ekon.-Utsk:t i detta fall gjort och på ett ganska tillfredsställande sätt skiljt emellan de olika punkterna i Riks-St:ns beslut, der skiljaktiga åsigter gjort sig gällande.
Utsk:t har i tydliga ordalag förklarat, alt ehuru två Stånd stannat emot två i fråga om den föreslagna yrkesrättens utsträckande äfven till Danmark, har likväl Utsk:t, vid det förhållande att dock två Stånd bifallit, nämnda utsträckning, ansett sig böra ånyo för R.
St:r framlägga detta förslag.
Vidare har Utsk:t med afseende på uppställningen ansett sig böra, i öfverensstämmelse med R. o. Ad:ns samt PresteStåndets beslut, ändra densamma så, att den anmärkta obestämdheten i det af Utsk:t använda uttrycket »med flera» undanrödjes, och de dermed åsyftade yrken i skrifvelsen särskildt uppräknas.
Jag anser således frågan ur formell synpunkt vara af Utsk:t rätteligen behandlad.
* Hvad sjelfva saken vidkommer, har det förundrat mig, att under diskussionen såväl vid detta som föregående tillfälle de flesta talare hafva betraktat frågan såsom afseende endast att lemna en bestämd förmån åt läkare, apothekare m. fl. i Norge och Danmark att utöfva sin verksamhet i Sverige.
Jag kan emedlertid icke se saken ur en så inskränkt synpunkt; ty liksom jag föreställer mig, att den tid kan komma, då det finnes öfverflöd på läkare, apothekare etc. i Norge och Danmark, och dessa personer således kunna finna ett bättre fält för sin verksamhet i Sverige än i sitt fädernesland, så är jag äfven öfvertygad, att ett motsatt förhållande kan inträffa, då det är brist på dylika personer i våra grannländer, men deremot öfverflöd hos oss.
Genom ett afslag å Betänkd hindra vi visserligen Danska och Norska läkare etc. att i Sverige utöfva sin praktik, men derjemte beröfva vi våra egna landsmän utsigten att i grannländerna vinna anställning, hvilket under många förhål - Den 21 Mars. 501 landel) kan för dem vara förenadt med fördel.
Förslaget afser endast att emellan de tre nordiska rikena åvägabringa reciprocitet i det omnämnda hänseendet.
Således reducerar sig frågan till en frihandelsfråga, eller att hvar och en skall få söka hjelp, der det är för honom fördelaktigast och billigast. l)å jag i allmänhet hyllar såsom riktig den sats, att man bör ega fria händer i sitt görande och låtande, torde det ursäktas mig, alt jag, ehuru det är en afvikelse från R. o. Ad:s förut lättade beslut, nu röstar för bifall till Utskjts förslag.
Jag vill icke uppe hålla mig vid Irågans formella del, då redan flere talare ådagalagt, alt Utsk:t i detta hänseende rätteligen förfarit.
Cederström tyckes äfven medgifva detta, ehuru han förklarar en felaktighet ligga deruti, att Utsk:t uti sitt Betänk.
N:o 156 icke uppställt tvenne särskildta punkter, den ena afseende Norrmän, den andra Danskar; ett förhållande, hvilket jemväl Professor Ribbing uti sin reservation påpekat.
För min del anser jag Utsk:t hafva gått fullkomligt riktigt och lagenligt till väga.
Utsk:ts majoritet har ansett frågan ingalunda böra betraktas ur politisk, utan ur rent mensklig synpunkt, och endast åsyfta att anskaffa för vårt land behöfliga läkarekrafter; man visste väl att sådane ej vore att hemta från Norge, enär detta land sjelft hade brist derpå, men deremot kände man, att i Danmark finnas utmärkt skickliga läkare och särdeles förtjenstfull veterinärer, hvilka skulle kunna utöfva en välgörande verksamhet äfven i vårt land.
Då man nu icke ansåg sig kunna föreslå den omnämnda rättighetens medgifvande åt
Danska undersåter, utan att utsträcka den äfven till Norrmän, var det oundvikligt att i en punkt sammanföra förslaget i hvad det angår båda de omnämnda nationerna.
Särskildt framhölls detta al åtskilliga Borgare-St:ts ledamöter, hvilka förklarade sig ej vilja ingå på förslaget, såvida det icke utsträcktes äfven till Danska undersåter.
Jag anser det derför mer än troligt, att om Betänk:t blifvit uppställdt i två särskildta punkter, skulle det ej hafva vunnit Borgare- och Bonde-St:ns bifall.
Jag vågar således tro att den första redaktionen var välbetänkt.
Hvad åter det formella i förevarande Betänk, angår, öfverlemnar jag detta med lugn till Hr Grins o. Landtmilis afgörande, säker att han, för den händelse något befinnes stridande mot grundlagens bud, derå skall vägra propos.
Vidare ordande angående denna del af frågan, torde således vara öfverflödigt.
Cederström och Hr
Dalman hafva såsom skäl för afslag anfört, att R. o. Ad. ej bör frångå sitt förut lättade beslut.
Jag hemställer dock hvartill grundlagens föreskrift, att Utsk-.t skall söka sammanjemka Biks-Ståndens olika meningar, skulle tjena, om man såsom ett axiom antager, att ett
Stånd aldrig skall frångå ett lättadt beslut.
Under sådane omständigheter skulle ju alla sammanjemkningsförsök aflöpa utan något resultat och endast vara en tidsspillan.
Hade Utsk:t ånyo fram - ä02 Den 21 Mars. lagt sitt förslag i oförändrad form, då hade ett afslag varit ganska berattigadt; men nu har Utsk:t efter hästa förmåga sökt förena de olika åsigterna, och dervid visserligen ånyo förordat ifrågavarande rättigheters utsträckning till Danmark, enär de två ofrälse Stånden fäst en synnerlig vigt dervid, (nen deremot i öfrigt bibehållit den af R. o. Ad. beslutade redaktion.
Månne icke en antaglig sammanjemkning sålunda åstadkommits?
Man har visserligen ej i dag framhållit det skäl till afslag, som vid föregående tillfälle påpekades, det nemligen att vi skulle vara så lyckligt lottade, att vi ej behöfde vetenskapligt biträde från utlandet.
Detta argument är dock enligt min tanke allt för eget att icke påkalla ett svar.
Om t. ex. den kolera-epidemi, som sprider sig allt mer och mer i Europa, skulle hemsöka vårt land, månne vår läkarekorps då vore tillräcklig?
månne det då ej vöre särdeles lyckligt, att erhålla biträde från grannlandet?
Enahanda förhållande vore, om deri kreaturspest, som lör närvarande rasar i England, spridde sig till Sverige.
Utan att förtala våra veterinärer, tror jag mig dock kunna påstå, att de både till antal och skicklighet äro underlägsna de Danska; det skulle derför vara af största vigt att i nödens stund kunna begagna de sistnämnda.
Hur man således betraktar frågan, vare sig ur klokhetens, mensklighetens eller rättvisans synpunkt, tala alla skäl för bifall till densamma; och får jag således tillstyrka, att K. o. Åd. måtte godkänna Utsk:ts förevarande förslag.
Frih. Klinckowström, Hildolf:
Jag vili icke låta för leda mig af det hänförande skimmer, hvarmed den Skandinaviska frågan synes hägra lör vissa talares fantasi, att, närmare inlåta mig uti densamma.
Enligt min tanke har den redan blifvit tillräckligt grundligt belyst under den långa diskussion, sorn deröfver hållits vid ett föregående tillfälle.
Mig har frågan icke förefallit synnerligen vigtig och jag har icke deltagit i diskussionen angående densamma; men jag vågar försäkra att, äfven orri jag varit en ifrig förkämpe för de åsigter, som af många vid föregående tillfälle här uttalades, och jag då stannat i minoriteten, skulle jag dock under denna diskussion halva kommit till samma beslut, som det jag nu ämnar framställa.
Jag anser nemligen, att när R. o. Ad. fattat ett beslut i en fråga samt inbjudit ett Med-Stånd att i detta beslut sig förena, samt detta Stånd antagit inbjudningen, så fordrar grannlagenheten såväl emot detta Stånd som ock emot den majoritet, som fattat beslutet, att detta beslut ej sedermera, endast på grund af en inbjudning från Utsk:t, kullkastas.
För min del skulle jag ur principiell synpunkt högeligen beklaga, om R. o. Ad. nu, med frånträdande af sitt lörra beslut, hörsammade Ekon.-Utsk:ts inbjudning; och det är på grund häraf, och utan att ingå i undersökning, huruvida Utsk:t vid frågans behandling rätteligen förfarit, jag vågar hemställa, att R. o. Ad., med Bislag å Utsk:ts Betänk., måtte vidblifva sitt i ämnet förut fattade beslut.
Den 21 Hars. 503 Frih. Alströmer, Oscar:
Jag skulle visserligen kunna afstå från ordet, då den siste värde talaren just framhållit det hufvudsakliga skäl till afslag, hvarå jag ämnat fästa uppmärksamheten, nemi. att R. o. Ad. bör vidblifva sitt i frågan förut lättade beslut, synnerligen som detta beslut blifvit af Preste-St. efter inbjudning biträdt.
Men medan jag har ordet, ber jag att ytterligare få framlägga några skäl för min åsigt.
Hvad det formella af saken beträffar, så var jag i detta hänseende vid frågans behandling i Utsk:t af samma tanka som Hr af Klint, att nemi. två Stånd stadnat mot två i hvad anginge ifrågavarande rättigheters utsträckande till Danska undersåter; och det synes mig derför vara mera i öfverensstämmelse med alla Ståndens beslut att stadna vid Norska undersåter, än att utsträcka rättigheterna äfven till Danska.
Vid föregående tillfälle har denna fråga ingalunda betraktats ur Skandinavisk synpunkt, utan R. o. Ad. lättade sitt beslut att från de ifrågavarande rättigheterna utesluta
Danska läkare på de grunder, som då anfördes af Hr Huss, och bland hvilka jag särskildt erinrar mig, att den Danska farmakopéen och medicinalvigten ej är öfverensstämmande med den Svenska; ett förhållande, hvilket deremot icke erbjuder några synnerliga svårigheter med afseende å Norge.
Det vigtigaste skälet är dock, enligt min tanke, att R. o. Ad. redan fattat sitt beslut i frågan samt inbjudit Preste-St. att sig derom förena; och på grund häraf får jag anhålla om afslag å Utsk:ts Betänk.
Hr af Klint; Jag är till alla delar förekommen af Frih. Klinckowström och ämnade just omnämna inbjudningen till Preste-St., hvilken han påpekat.
Medan jag har ordet, ber jag att få nämna, att jag i denna fråga ingalunda ser några politiska sträfvanden; dessa ligga helt och hållet utom ämnet.
Jag får hos Hr Gr. o. landtm, förnya min anhållan om propos. derå, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt i ämnet förut fattade beslut, måtte afslå Utsk;ts ifrågavarande hemställan.
Gr. Sparre; I likhet med Gr.
Björnstjerna, antager äfven jag, att Hr Gr. o. Landtm, icke lärer underlåta att bevaka grundlagens rätta tydning och förstånd, samt att man således icke vidare behöfver uppehålla sig vid formfrågan.
Jag vill derföre nu endast yttra mig om sjelfva hufvudämnet.
Hvad är hegardt genom det föreliggande förslaget?
Jo, att det skall vara oss tillåtet att begagna utmärkta Danska läkare, fältskärer, etc.
Kan väl häri ligga något ondt!
Böra vi icke besinna, att Skåne, Småland, Vestergötland o. s. v. hafva lättare kommunikation till Köpenhamn än till Stockholm!
Jag bor i Wenersborg och kommer derifrån beqvämligen på 20 timmar till Danmarks hufvudstad, men behöfver längre tid och möda för att komma till vår egen.
Det är kändt, att, till följd af arbetets fördelning, de olika brancherna af medicinska yrket mera florera på ena än på andra stället samt att Danmark i 50i Den 21 Mars. vissa medicinska grenar räknar utmärkte läkare.
Om då en person behöfver läkarevård oell anlitar en läkare från
Danmark, skulle denne icke bär kunna gagna med sina insigter utan att äfventyra att blifva tilltalad för qvacksalveri!
Vid universitetet i Köpenhamn kan särskildt i en viss medicinsk branche undervisningen slå särdeles högt.
Orri då en Svensk finner lämpligt att studera medicin i Köpenhamn, skulle de insigter, han der förvärfvat, icke berättiga honom lill att här i landet vinna anställning!
Tillgången på läkarekrafter här i landet är icke särdeles stor och det må derföre icke vara något ondt, om grannlandet bispringer oss, lika litet som det för Danmark kan vara skadligt, om en Svensk läkare, fältskär etc. der vinner anställning.
Man har sagt, att farmakopéen och medicinalvigten i de håda länderna är olika, men icke kan det vara ett skäl emot Utsk:ts förslag, då säkerligen den läkare, som från det andra landet rådfrågas, icke lärer underlåta att lämpa ordinationen efter förhållandena i det land, der ordination skall verkställas.
Det heter: vi vilja lemna Norska läkare rättighet att här praktisera, men vi vilja icke gifva denna rättighet åt Danska.
Men, M ine Hrr, Norge eger ingen synnerlig tillgång på läkare, och man kan derföre icke hafva någon kallelse att rådfråga dem, helst kommunikationen nied Norge är ganska svår.
Således torde medgifvande! i detta afseende egentligen icke innebära något synnerligt närmande mellan de tvenne nationerna.
Dervid vill jag erinra, att det kanske icke är otjenligt att begagna en omväg, hvilket äfven visat sig vid andra fall, t. ex. då fråga var att Svenska domar skulle vinna exsekution i Norge och tvertom.
I Norge föll denna fråga första gången den förevar med 60 röster emot 4.
Derefter träffades en dylik öfverenskommelse med
Danmark och nu visade det sig, att då frågan, efter motion af en enskild representant, åter förekom, föll visserligen förslaget, men med endast 40 röster emot några och 20; jag är öfvertygad att det en annan gång skall vinna framgång.
Jag tror, att närmandet mellan Sverige och Norge skall gå öfver Danmark och att detta är tjenligaste sättet att undanrödja den i Norge ännu rådande fördomen.
Att en fördom verkligen finnes mot ett närmande till Sverige, derpå gifvas allt emellanåt ganska talande bevis, såsom t. ex. för några dagar sedan uti en korriités »indstilling till Norges storthing» i afseende å arméorganisationen, deri framhålles, att
Norges armé skall ordnas med uteslutande afseende å Norge och icke med afseende å broderfolket, ty med det ansåg man sig icke hafva något att skaffa.
Resultatet häraf hlef, att man tillstyrkte en armé på 12,000 man.
Jag säger detta icke för att klandra, utan blott för att visa, alt fördomar finnas, hvilka det är angeläget att man söker besegra.
Dessa fördomar äro dock till den grad inrotade, att, efter mitt förmenande, vägen mellan Sverige och Norge måste i Den 21 Mars. 505 så öfver Danmark.
Det är dessutom icke första gången man på omvägar hinner ett mål, ty Skånes, Hallands och Blekinges införlifvande med Sverige var en följd af (rustaf II Adolfs segrar i Tyskland.
Sedan jag nu i allmänhet yttrat mig om frågan, må det tillåtas mig att svara Frih. Klinckowström i afseende å «det Skandinaviska skimmer, som hägrar för en och annans fantasi.» •lag tackar för komplimentén.
.lag erkänner, alt jag önskar att Danska läkare må få praktisera här i landet samt t. o. m. alt Danska handtverkare fritt må lå bosätta sig här.
Det må stå Frih. Klinckowström fritt att derföre förklara mig för en fantast.
Vid den allra enklaste sak, om man vill använda en Dansk jägare, eller om man vill låta i Danmark förfärdiga ett par skor, genast heter det:
Du är skandinav!
Det uppstår ett ohyggligt rop, om man vill konsultera en
Dansk läkare eller kalla en Dansk accouchörska för att hjelpa en stackars barnaföderska!
Delta går dock något för långt.
Hvad är det sorn Hrr:ne förstå med »det skandinaviska skimmer, som hägrar för en och annan ungdomlig fantasi?»
Jag är af samma ålder som Frih. Klinckowström, och tror mig icke vara mera fantast än Frilun.
Jag är en temmeligen prosaisk man och om jag i ett eller annat afseende tillstyrker ett närmande mellan de Skandinaviska nationerna, tror jag icke att man derföre behöfver brännmärkas af en fras, vare sig af ena eller andra beskaffenheten.
Jag tror detta ämne vara nog allvarsamt för att icke behandlas med fraser och skämtets pilar.
Min uppfattning är helt enkelt den, att nationer, som stå hvarandra nära genom språk, seder och författningar, kunna äfven i andra afseenden närma sig hvarandra till ömsesidigt stöd.
Den, som omfattar dessa idéer, behöfver derföre icke hysa några dynastiska föreställningar eller bedåras af fantasmagoriska hägringar.
Min åsigt är, att en nation om endast 4 millioner hellre bör låta sig angeläget vara att förskaffa sig bundsförvanter i tvenne befryndade folk, än att stöta dem tillbaka, och då Norrmännen icke sjelfmant vilja närma sig till oss, går vägen till Norge öfver
Danmark, med hvilket land vi derföre böra ställa oss i beröring.
Jag vill dessutom påminna, att vi i Skåne hafva en Achilles-häl och att hvarje gång vi kämpat med Ryssland, har Danmark passat på att anfalla oss i Skåne.
Kunde detta förekommas derigenom att våra intressen föra oss närmare hvarandra, kan åtminstone jag icke deri se något ondt.
Jag har vidrört detta ämne, emedan Hr af Klint förra gången frågan förevar oupphörligt upprepade, att det var en Skandinavisk fråga och icke helt enkelt en fråga om bispringande, då man hade behof af läkare.
Jag har deraf funnit mig föranlåten att en gång gifva svar på tal.
Då Utsk:ts förslag blifvit af två Stånd bilället, då det onekligen för dem, som bo i södra Sverige, kan vara fördelaktigt att kunna använda Danska läkare, och då det slutligen icke kan vara skadligt för undervisningen, om Svenskar studera vid 506
Den 21 Mars. det universitet, der det för dem är lämpligt, tillstyrker jag bifall till Utsk:ts inbjudning.
Jag beklagar, att den siste värde talaren blifvit hänförd af de politiska hägringar, Frih.
Klinckowström trott sig kunna upptäcka.
För min del har jag icke lyckats varseblifva dem och jag tror icke heller att man vid förevarande fråga bör söka att, såsom ordspråket säger, se spöken på ljusa dagen.
Frågan innebär nemi. alls ingen skandinavism, utan blott och bart en enkel ekonomisk åtgärd, som måste betraktas ur rent mensklig synpunkt.
Förslaget alser, att man i nödens stund må kunna med laglig rätt tillkalla hjelp från en angränsande nation — se der hufvudsumman af framställningen!
Jag vet dock, att i detta
Hus finnas flera ledamöter, som, hellre än att taga hjelp från Danmark, skulle önska sådan från Othaiti eller Van Diemens land. 1 afseende å det formella, har blifvit anmärkt, att R. o. Ad. borde vidblifva sitt förra beslut, sedan detta, efter inbjudning, blifvit af Preste-St. omfattadt.
Men (Jtsk:t har ju antagit R. o. Ad:s motivering och blott föreslagit det tillägg, att äfven
Danmark skulle göras lill föremål för den underd. skrifvelsen, och någon betänklighet synes mig då icke böra förefinnas att antaga Utsk:ts förslag, om detta eljest är nyttigt, hvilket medgifvits af flera af dem, som på grund af formella skäl yrkat afslag.
Man skulle bibehålla sin åsigt, men gifva den en mera praktisk tillämpning.
Sparre har till vederläggning upptagit den beröring man velat finna med skandinavismen.
Jag skulle helst önskat, att ingen vederläggning blifvit försökt, ty först närden stora frågan en gång förekommer, må det vara enhvar förbehållet att derom uttala sin mening, men i en obetydlig och enkel ekonomisk angelägenhet bör man icke inblanda deri stora politiska frågan.
Såsom motionär i ämnet, må det tillåtas mig att yttra några ord.
Till en början måste jag tacka mina motståndare för det de ställt frågan på sin rätta ståndpunkt, att den endast är af ekonomisk och icke politisk ^Skandinavisk natur.
Jag måste beklaga, att en värd talare velat gifva frågan en omfattning, som, i min tanka, endast kan skada den, ty hade den verkligen sådana konseqvenser, som de af denne talare antydda, skulle jag nästan vilja votera emot mitt förslag.
Jag tror verkligen icke, att det skall hafva något inflytande på politiken, om vi tillåta Danska läkare att hjelpa sjuka i Sverige och utverka för Svenska läkare rättighet att utöfva sitt Dea 21 Mars. 50? yrke i Danmark.
Detta må väl sägas vara en rent humanistisk oell icke en Skandinavisk fråga.
De skäl, som tala för Utsk:ts förslag att utsträcka medgifvande! till Danmark, hafva redan af Gr.
Björnstjerna blifvit på ett, i min tanke, fullt öfvertygande sätt framdragna; och jag vill derföre icke uppehålla mig dervid, utan öfvergår till besvarande af den utaf Frih.
Klinckowström gjorda invändning, att, sedan R. o. Ad. inbjudit Preste-St. att förena sig i R. o. Ad:s förra gången lättade beslut samt denna inbjudning blifvit af Preste-St. antagen, skulle det icke vara R. o. Ad. värdigt att frångå detta beslut, .lag tillerkänner denna invändning allt afseende och medger, att man endast under särskilda förhållanden kan handla annorlunda, men jag tror, att då man hågkommer, att Preste-St. till en början helt och hållet afslagit Utsk:ts första förslag samt endast på grund af R. o. Adis inbjudning tagit ett steg i den föreslagna rigtningen, bör man kunna förvänta, att Preste-St. vill göra ännu ett steg i samma rigtning.
Hr Dalman, och flera med honom, har framhållit, att det vore oriktigt att frångå ett en gång fattadt beslut.
Jag vill då erinra, att R. o,.
Ad. för en stund sedan beslutat att bevilja kreditivrätt åt bolag, oaktadt en sådan framställning, första gängen den här förevar till behandling, blifvit efter en långvarig öfverläggning alslagen.
Men när representationen är fördelad på fyra kamrar, måste man stundom, om beslut skall kunna fattas utan för många omgångar, låta jemka med sig, ty alla kunna icke få Iram sin vilja.
Jag yrkar bifall till Betänk:t.
Om jag ansåge att Utsk:ts Betänk, inne fattade endast en sammanjemkning af de särskilda Ståndens beslut, skulle jag icke tveka att bifalla det; men, i likhet med reservanterne, måste jag anse, att så icke är händelsen, samt att, då frågan om Danska läkares rätt att här i Sverige utöfva sitt yrke, blifvit af 2 Stånd afslagen, samma fråga, jemlikt 75 § R. O., förfallit.