Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min värd önskade mig snart en god natt, och såg då sannerligen så litet bekymrad ut för hvad som skulle kunna hända hans gäst, att jag inom mig ordentligt skämdes för den lilla soupçon af harhjertklappning som jag kännt, fast jag tryggt kan säga: »men det märkte ingen».
– Jag hade nu åter hela mitt mod, och skrattade hjertligen åt min betjent, som, när pastorn var gången sina färde, förklarade mig, att om jag visste allt hvad han nu visste om detta rum, så skulle jag aldrig gått in på att bebo det; men att nu, i så fatta omständigheter, att jag det ovedersägeligen skulle göra, ingenting kunde hindra honom (betjenten) att dela mina öden, och ligga på en gammal soffa som stod borta i en vrå, helst han – hade ingen annorstädes att ligga.
Det på en gång beskedliga, godsinta och löjliga i denna framställning, och detta sätt att göra nödvändigheten till en dygd, kom först mig och sedan honom sjelf att hjertligt skratta, och med bästa kurage i verlden lade han sig, samt snarkade en tio minuter derefter, med så äkta sömn-accent, att jag nästan ryste derför, tänkande att spökena voro säkert långt mindre besvärliga, åtminstone tystare och saktmodigare.
Jag sjelf lade mig icke genast, utan som jag i allra största hast begifvit mig från Wenersborg, och huller om buller i min portfölj endast hunnit inkasta depècher, pengar, bref och pengar om hvarannat, föresatte jag mig att nu göra en liten revision, och bunta ihop hvar sak för sig, samt att skrifva ett angeläget bref, hvilket jag heller icke hunnit med, i anseende till den brådskande afresan.
Jag satte mig således i fönstret vid ett bord som stod der.
Dagen och aftonen hade varit temligen lugna, men nu stormade det förfärligt.
Ingen rullgardin, inga luckor funnos, utan ljusen flämtade mycket, det såg jag nog, men omöjligen kunde jag föreställa mig att de kunde blåsas ut deraf.
Dock hände detta!
En stormil kom: det ena ljuset sade först godnatt, och när jag i ögonblicket försökte att åter antända det vid det andra, så delade detta andra äfven samma öde.
Der satt jag nu i kolmörker!
Tobaksrökare var jag den tiden ännu icke, och hade således hvarken elddon eller ens svafvelstickor med mig, och alla våra nu så vanliga sätt att i hast få upplysning och ljus antända – trädstickor åtminstone – dem kände man ej då.
Innerligen förtretad gick jag till eldstaden, fann der, till min stora glädje, några ännu lefvande kol och började blåsa.
Jag var obetydligt hemma i den ädla konsten, och jag började slutligen misströsta om att lyckas, började fundera på att väcka min betjent för att se om han kunde hafva konstfärdigare lungor, när slutligen – till min stora fröjd – det tog eld och ljuset antändes.
Nu var jag klokare af erfarenhet vorden; drog nu fram mitt bord ett par alnar på golfvet, och satte mig åter till mitt värf; allt likväl i samma direktion som förut, d. v. s. så att jag dock alltid hade ljusen mellan mig och fönstret.
Men nu flämtade icke dessa, helst jag lagt några klädespersedlar framför det värsta draget i fönstret.
Åter satt jag helt lugnt, störd af intet annat än min betjents djupa sömn, och med tankarne långt fjerran från det närvarande, och alldeles förglömmande det farliga rummet.
Men snart skulle jag få en förfärlig påminnelse derom!
Bäst jag satt och skref eller räknade, – jag minnes ej rätt hvilket – kastade jag hastigt upp ögonen mot fönstret, och en otäck känsla genomilade mig, när jag der mötte ett par ögon, gnistrande alldeles som i eld.
I samma ögonblick slogs fönstret ut med ett grufligt brakande, och den onde fienden kom denna gången utifrån och in, för variations skull, alldeles à la rabulist, och bestod uti en – ohygglig och näsvis nattuggla af största sort, som, lockad af ljusen, fann för godt att helsa på mig.
Den karnaljen flaxade först ut det ena ljuset, och i ögonblicket derefter, det andra.
Nu stod jag åter i mörkret, men i en långt svårare belägenhet än förra gången.
Ugglan flög rastlöst omkring väggarne, flaxande med sina stora otäcka vingar, nedslående allt som kom i hennes väg, hvaribland en vattenkaraff och glas, med mycket brak.
Snö, regn och luftdrag inströmmade obehindradt genom det sönderslagna fönstret.
Min betjent, som ändteligen hade vaknat af allt detta, och som blott hörde det förfärliga väsendet, utan att kunna se det ringaste deraf; han började ömsom läsa en bit af Fadervår, ropa och leta efter sin sabel, samt svära öfver den »förb. och förhexade kammaren».
Jag blåste oupphörligt på kol, så små som ärter för att åtminstone få upplysning i saken.
Slutligen – efter många misslyckade försök – brann ändteligen ett ljus, men nu blef det en konst att bevara detta för luftdraget och för den flaxande ugglan, samt sedan att få fast i det satans kräket.
Min betjent, något litet återkommen från sin spökräddsla, men fasligt ond på ugglan som hade gifvit anledning till den, proponerade mig att med ett pistolskott göra ett kort slut på alltsammans; men veten j väl mitt herrskap, att, så gerna jag detta gjort om ugglan befunnits i den fria luft som naturen gifvit henne, så väl som hvarje annan befjädrad innevånare, till sitt element, så omöjligt blef det mig att inom rummets trånga gebit, sigta på henne och skjuta ned henne, utan med min betjents tillhjelp lyckades det mig slutligen att få fast i ena grå vingen af den besten, och få fösa ut henne genom det sönderslagna fönstret.
Detta reparerades sedan så godt som möjligt var, med en af pastorskans öfverflödiga dunkuddar; af ett packlakan gjordes en gardin, och när allt detta var färdigt då var klockan tolf, och jag lade mig, uppledsen vid alla de afbrott som min brefskrifning och mina kalkyler lidit.
Ljusen satte jag dock bredvid mig, ty jag var ingalunda sömnig, utan tänkte just att blifva det, medelst litet läsning i en, den tiden nyss utkommen, liten Novell vid namn:
Ruinerna vid Brahehus.
Men den var för mig alldeles icke sömngifvande, ty den är ganska rolig och underhållande, och långt bättre än många af dem som man i dessa tider trakteras med.
Jag fortsatte framgent min läsning, och när jag kom till den lilla romansen:
»Tyst och häpen vandringsmannen går.» etc. så tyckte jag mig känna igen att jag hört den sjungas, och började i mitt musikaliska minne leta efter melodien.
För detta ändamål lade jag boken ifrån mig ned på täcket, och gjorde hvad man ofta plägar göra, när man vill fundera rätt på något.
Jag slog upp ögonen för att se i taket, just som hade minnet något gömställe derstädes; men nu, mina damer! nu må’ j skratta om j viljen åt mig, men jag bekänner min svaghet, jag bekänner att håren reste sig på mitt hufvud, och svettdropparne trängde sig ut på min panna, hjertat kunde ej ens slå, och jag kände tunga och arm alldeles förlamade, ty den allra djupaste tystnad rådde i rummet, och icke dess mindre blef jag vid den motsatta mörka väggen tydligt varse....
Men här blef öfversten plötsligt afbruten i hela sin berättelse.
»Tig med hvad du såg!.. eller ....» .... ropade nu en dof, ihålig röst från den dunkla salongens mörkaste och mest aflägsna hörn.
Damerna gåfvo till ett enhälligt anskri och fattade tag i den närmast sittande af herrarne.
Öfversten stannade tvärt i sin halfva mening, såg bort åt det hemska hörnet, gjorde en liten rörelse lika som för att stiga upp, men blef qvarsittande.
En half minuts förfärlig hemsk tystnad blef nu rådande, ty karlarne sade intet, och fruntimren stötte endast omärkligt på hvarandra, nästan ohörbart hviskande: »Hvad var detta?»
»Jag tror vi befalla in ljus,» sade den grefliga värden och ringde i detsamma.
Ingen svarade, och inom ett par ängsliga minuter stodo åter betjenterne der, med sina antända ljus och lampor.
Ingen yttrade ett enda ord om hvad som passerat, men lika som af en gemensam ingifvelse, drogo sig alla ur salongen, in i små rummen.
Damerna gingo två och tre på en gång genom dörren, och ingen ville vara sist.
Herrarne följde damerna och, till mångens förvåning, trängde sig vår modige och käcke öfverste bland de allra första.
Brickan med vattenkaraffer och vinbuteljer lemnade man i sticket qvar i den dystra salongen, der den alltid brukade stå, och helsade ej på den en enda gång under loppet af aftonen, oaktadt man ätit en förträfflig, men något salt hummersalade till middagen.
Aftonen var trög och tyst.
Ingen kom sig före.
Alla sågo sig misstänksamt omkring i hvart ögonblick, och makade sig tillsammans så mycket som möjligt.
De äldre herrarne spelade en död och enformig whist.
Värdinnan proponerade damerna och de yngre karlarne en Kille, men ingen skämtade hvarken öfver Blarén eller kamraten på en fot, kruka eller krans, utan man gaf och bytte, gjorde appeller, satte in, strök och dog, – allt mekaniskt och machinmessigt, med tankarne långt ifrån spelet, ehuru ingen meddelade sig till grannen.
Men föll en ljus-sax från ljusbrickan på bordet, eller kastade någon en spel-mark, litet hårdare än vanligt, uti insatslådan.... så hoppade fruntimren helt högt; och fru D. som vunnit hela insatsen ett par gånger, och hvilken man brydde litet för detta, svarade helt allvarsamt och nästan ängsligt, alldeles utan sin vanliga skämtsamma liflighet:
»Ack, jag kan väl blifva fattig igen, innan morgonen gryr, ty det säger jag för sannt, att här sitter jag qvar tills i morgon, när solen är på himmelen.»
»Topp!» sade en af de andra damerna; och de öfriga nickade bifall.
Imellertid kom den på landet alltid efterlängtade och välkomna posten, och detta var det första som gjorde en liten diversion i den tröga och ängsliga sinnesstämningen, som nu var rådande i denna, annars så muntra och själfulla, sällskapskrets.
Hvar och en fick angenäma bref.
Hvar och en meddelade några nyheter derutur, och när alla slutat sin brefläsning, började man slå sig lös på den otaliga mängd af tidningar, månads- och vecko-skrifter, som det vettgiriga grefliga paret höllo sig med.
Fru D. råkade alltid på de roligaste notiserne, och när hon föreläste en och annan annons ur Aftonbladets sista spalter, blef det omöjligt att icke le åtminstone; men med skratt, prat och skämt ville det sig alldeles icke denna afton.
»Ack hvad man vill purra uti oss mycket otroliga och orimliga saker!» utropade ändteligen fru D., sedan hon med stor uppmärksamhet läst en lång artikel om en – alldeles förvånande ventriloque eller buktalare, som nu uppehöll sig i Paris och der gjorde stor furore, ty han sades kunna tala långa meningar och låta rösten komma än från skorstenen, än från golfvet, än från taket, sjelfva murarne, eller ned ifrån gatan.
Han påstods kunna förändra denna röst på flerahanda sätt, och tala än som en grof karl, än som en ung flicka, än som en gammal gumma, samt härma flerahanda djurläten, m. m.
»Af det der finns väl icke ett enda ord sanning,» fortfor fru D., »utan är det väl bara konster och charlataneri.»
Värdinnan började att lindrigt motsäga sin gäst och anförde som exempel en häradshöfding A. som hon personligen kännt, och till och med hört säga ett par ord på detta otroliga sätt.
Herrarne instämde med grefvinnan.
Somliga af dem hade kännt och hört samma häradshöfding A., andra hade sett och hört omkringresande buktalare, och man samtalade en lång stund fram och åter i ämnet.
Öfversten deltog dock alldeles icke i denna konversation, utan tycktes vara fördjupad i tidnings-läsandet, följande med oafvända blickar de spalter, som upptogo riksdags-förhandlingar.
Slutligen vände sig grefven till honom, med en slug och leende uppsyn, sägande:
»Hör nu på, broder öfverste!
Du kan bäst upplysa saken om buktalare, ty, minns jag icke alldeles orätt, så fuskar du ju litet i handteringen?»
Öfversten såg upp bakom tidningsbladet, rodnade litet, och tog sedan en hälften förlägen, hälften skälmaktig uppsyn, men sade intet.
»Aha! nu begriper jag hela chaisen!» sade, efter en half minuts förlopp, värdinnan, gapskrattande och klappande händerna.
»Nu förstår jag hvarifrån detta hemska och förfärliga – »Tig med hvad du såg!» – kom.»
Och nu blef ett allmänt skratt och stor munterhet bland sällskapet, och de flesta kände nu först att de, oaktadt det förträffliga och välgörande thé’et, dock voro ganska törstiga, och de skyndade nu till brickan med förfriskningar, som man lemnat orörd hela aftonen i den alldeles obesökta salongen.
Bord-diskurser 1838.
MIDDAGEN.
Presidenten *** tog en dag sin middag hemma i sitt hus, och det, ovanligt nog, alldeles allena med de sina, utan någon enda gäst, hvilket i detta annars så gästfria hus – men der hvar och en älskade hvarandra inbördes, der husfadern vördades som ett högre väsende, och der man så sällan fick vara en famille – nästan ansågs som en liten fest.
Man bredde smörgåsar, skämtade och skrattade omkring den gode fadern och bränvinsbordet, ty som presidenten alltid varit vän af all måttlighet, tyckte han sig ej behöfva titeln af total nykterhets-vän.
Fru mamma gjorde likväl snart signal att draga på stolarne och sätta sig till bords.
Nu tog den goda aptiten ut sin rätt den första qvart-timman, sedan började man åter språka fritt och ledigt.
»Har du slutat andra delen af Ståndsparalleler ännu?» frågade den yngsta dottern den äldre, med halfhög röst, men presidenten hörde det dock, och utropade genast, vändande sig till sin fru:
»Nå, det var sannt! hvad tycker du om denna nya roman?»
»Åh jo, såder,» svarade presidentskan, »men den titeln! den titeln!»
»Ja, det är skada!» intonerade guvernanten.
»Hvad är det för fara med titeln?» frågade presidenten.
»Hvad har du egentligen att anmärka vid denna titel, min goda vän?» frågade presidenten ytterligare, vändande sig direkte till sin älskvärda maka.
»Åh, intet just jag,» svarade hon, »men alla påstå ju att den icke passar.»
»Det begriper jag inte!» sade presidenten.
Boken är i sig sjelf ganska medelmåttig, men hvad titeln beträffar, så uppfyller den allt hvad den lofvar, och det är allt hvad man kan begära af en titel.»
»Ja, men man hade väntat sig en hel hop politiska reflexioner och allusioner, etc. etc.» svarade småleende den äldste sonen, en qvick och skarpt blickande yngling.
»Ja, »man hade väntat sig»!» genmälte skrattande presidenten, »man hade väntat sig»! det är just rätta ordet, och emedan man nu fann en simpel roman, utan all den politik man väntat, och som högeligen och ljudeligen hade klandrats om den der funnits – ty qvinnan är och förblifver en misslyckad politikus eller en misslyckad qvinna – när, säger jag, man nu icke fann all den royalism eller rabulism som man bespetsat sig på att få kriticera..... så tager man sin hämd på titeln, och säger, med ett enkelt och oomkullkasteligt maktspråk:
»den duger icke!»
Och hade hon bara börjat politicera (ty vi hafva ju kommit öfverens att det måtte vara en hon, fast hon, helt konseqvent, behåller sin en gång antagna signatur af Författaren), så hade man alldeles glömt titeln för att blott hacka på boken, ty – som sagdt är – qvinnans hjerta kan gerna få klappa varmt och lifligt för fosterland och frihet, hon kan till och med gerna i tysthet få arbeta för båda delarne, så vidt hon förmår, – och det kan vara mycket nog understundom; – men att stiga upp på taken och derifrån utbasunera sin mening, sina åsigter, och derifrån vilja göra sin »politiska trosbekännelse» i hopp att få den gällande, det gör hon icke så länge hon är klok och sansad, ty hon vet då att hon skulle göra sig löjlig, utan att dock något kunna uträtta, hvarken godt eller ondt.
Nej... låt mans titeln vara, och låtom oss hellre nagelfara med inkromet, och se huru det passar till titeln eller ej.»
»Åh ja, men nog kunde hon väl valt en annan ändå!» vidhöll presidentskan, som var mycket säker på sin sak, att titeln var oduglig.
»Åh ja,» genmälte presidenten, »visst kunde hon hafva kallat sin bok för »Herman» eller »Bybarnet» eller »Informatorn» eller, som många andra, alltsammans på en gång, och lite mera till på köpet, för att få titeln rätt lång och inbjudande; men vi skola nu icke bedömma en sak, utan att hafva analyserat den förut.
– Hvaraf kommer Stånd?» frågade fadern sin lilla yngsta son, hvilken varit så sysselsatt med en märgpudding, att han ej hört ett enda ord af hvad som rörde samtalsämnet.
»Af verbum stå – pappa!» svarade Herbert, och skrapade den delikata saucen med skeden, så att glasyren på talriken började sitta emellan.
»Nå väl – stånd kommer således af stå och icke af vara,» sade presidenten, »och den qvicka fru Schröderheim hade ej så orätt, när hon litet satiriskt svarade en af sina väninnor, hvars man blifvit upphöjd i adeligt stånd, öfver hvilket dess fru mycket yfdes, gerna talade, och således till fru Schröderheim sade, när de, första gången efter denna lyckliga händelse, råkades: »Jag tror inte jag träffat söta syster, sedan jag kom i mitt nya stånd!» – »Åh, bevars! jag önskar lycka och framgång!» svarade fru Schröderheim, »men, tillade hon, »förlåt att jag frågar: hvar har söta syster egentligen sitt nya stånd?»
Detta var ganska rätt frågadt, fast det innebar något litet malice,» fortfor presidenten, »ty stånd eller ståndpunkt, likasom ett marknadsstånd, betecknar icke den person som der står, utan den plats der denna person är ställd – af ödet, af ställningar, förhållanden, vanor och uppfostran.
Här se vi t. ex. ett stånd med matvaror, skinkor, korfvar, slagtade gäss, skollade grisar, äpplen och bakelser.
Der sitter en fryntlig matrona, som handhaft dylika saker allt sedan sin spädaste barndom.
Hon talar med sakkännedom derom, hon förstår att prisa sin vara och gifva den ett aptitligt utseende, att rätta sig efter tiden och sina kunder, hon förstår och interesserar sig för allt hvad som kan röra hennes kall, emedan hon alltid har tillhört, alltid skall tillhöra detta sitt stånd, der moder eller matmoder före henne framlefde sina dagar.
Ett stycke derifrån står nipperhandlerskan i sitt stånd.
Hvem är väl finare och fiffigare än hon?
Hvem förmår väl bättre styra om en negligé, att den blir smakfull och modern och i ögonen fallande, än hon?
Hvem kan bättre bedömma de inköp en mode-handlerska måste göra – än hon?
Hvem är artigare, ordentligare och mera förekommande mot den köpande och gapande allmänheten, hvem har vackrare kragar, perlrader och dockhufvuden upphängda, och hvem passar bättre – med ett ord – i sitt stånd, än hon?
Men om ödet behagat från början sätta henne i det några alnar derifrån belägna fruktståndet, så hade hon troligen äfven der skött sitt kall.
Således måste vi medgifva att det finns ej allenast fyra riksstånd, utan äfven mångfaldiga stånds-nyanceringar dessemellan, fast menniskor äro menniskor, och intet mera och intet mindre i hvart af dem.
Om nu någon roar sig att betrakta lifvet i sina många, så högst olika former, som när det visar sig till exempel: i den fattiges torftiga stuga, i den välmående bondens trefliga boning, i den rika och högvördiga prostens gård, eller hos den tarfliga, välmenande komministern, eller under den afsigkomna knaper-adelns remnade tak, eller i aristokratens palats, eller på penning-aristokratens handels-kontor, eller inom adeliga och ofrälse pösmunkars, i höjden resta väggar, prydda med all den lyx som rikedom och fåfänga kunna åstadkomma, om nu någon finner nöje att göra teckningar ur dessa olika »marknads-stånd», – ty till exposition blef dock hvar och en, som lefver i verlden, utsatt, – och lägger dessa teckningar bredvid hvarandra, och finner att hvar och en af individerne deruti har sitt alldeles egna lefnads-mål, som utgår från en egen punkt, och syftar åt ett eget håll, utan all beröring med grannens, utan tvärtom – finner att om dessa deras banor utdrogos i oändlighet, så skulle de dock aldrig råkas, då faller »tecknaren» ovillkorligt på tanken af paralleler, ty med paralleler förstås icke alltid hvad så mången dermed menar, nemligen någon ting synonymt med jemförelse, utan..... hvad menas med tvenne parallela linier, lilla Herbert?» frågade fadren.
»Tvänne linier, pappa,» svarade Herbert, mumsande på fjerde bakelsen, »som om de än utdragas i oändlighet, ändå aldrig kunna råkas.»
»Rätt, min son!» sade presidenten, »linierna sålunda utdragna råkas aldrig, de olika klasserna af menniskor förblandas aldrig, utan de vandra evigt skiljda, evigt framåt, först sammanträffande vid yttersta och sista målet, och enligt min tanka är just detta något som författaren till »Parallelerne» bör söka att bevisa – om hon det kan – i sin fortsättning, ty dessa första utkast förefalla mig blott som en uppränning till hvilken hela inslaget fattas.
– Och nu sköt man stolarne från bordet, och nu glömde man ända till ringaste skymten af alla stånd och »Ståndsparalleler» för glädjen att få vara tillsammans, älska och vara älskad af de sina.
AFTON-MÅLTIDEN.
Den angenäma familje-dagen var slutad, aftonen kom, thé-bordet framdukades.
Vattnet i silfver-théköket kokade och porlade, susade och brusade på sin spritlampa, likt ett oroligt sinne, slutet inom en jernvilja; gräddan stod der så fet, så dum och i sig sjelf så smaklös, som höghet utan vetande; smöret åter, lyste så gult och hade redan till utseendet det pikanta och aptiten retande som höghetens grädda får, förädlad af vetandets och bildningens salt; sockret stod der och glänste, hårdt och sträft att bara taga på, sött och ljuft att smaka på, lika som alla vetenskapers vetenskap; och skorpor och bröd, kringlor och rån, de sågo så läckra och goda ut, så inbjudande och medgörliga som – folket i allmänhet, men, i likhet med dessa, man kunde icke veta så egentligen hvad de innehöllo.
Och presidentens familj, tillika med ett par goda vänner som kommit på besök, satte sig nu omkring bordet för att sluka allt detta.
Åter föll talet på de nyligen utkomna Ståndsparalleler och dess författare.
Presidenten var redan ledsen vid att orda och höra ordas om detta lappri.
»Låt henne vara!» sade han, »våra kritiker verka på henne som vatten på gåsen.
Gåsen ruskar litet utaf vingarne, och står der sedan lika torr, kanske på det hela tacksam nog att fått sina vingar ljusare och renare af den obarmhertiga sköljningen.
Hon förefaller mig som en temligen frisk ande i en bräcklig hydda, som den hvilken slutit sig inom en trång familj-krets och för alltid lemnat verlden, men som i inbillningen ropar den tillbaka ibland, och hastigt och lustigt sätter daguerreotypen framför en af dess rörliga taflor, och straxt är det färdigt, och genast ser hon på sina händers verk, och genast lemnar hon det sorglöst ifrån sig, till hvem som vill betrakta det.
Och under det man dömmer hit och dit deröfver, går hon stilla bort att lefva sitt eget lif, hvars djupaste och bästa känslor hon dock vet att verlden aldrig skall känna.
Jag tycker mig i aningen skönja ett lifligt spel af skimrande intryck på hennes rörliga anlete, jag tycker mig se på hennes läppar ett lekande skratt öfver dårskaperne i verlden, både hennes egna och andras, och i hennes öga – en tår, en tår af vemodig kärlek, af oändlig längtan till det goda, det fullkomliga, som hon åtrår, som hon tillbeder, under det hennes lefnadsflamma drifves framåt öfver lifvets öknar oaser – längtande uppåt!
Det förefaller mig äfven att hon bättre än någon inser de otaliga bristerne i sina anspråkslösa skapelser, skrattar först och sist, skrattar mest och bäst deråt, men kan icke, orkar icke, hinner icke afhjelpa dem, utan målar för att det roar henne sjelf, ger taflan ut på trycket för att, om möjligt, roa andra, och går der dessutom på litteraturens stora fält och obegränsade allmänning, så allena, så utan alla hjelpare, utan alla gynnare, försvarare, beskyddare och förespråkare, med ett ord – utan allt hvad
Fransmännen kalla »proneurs», och vi »utpuffare» – går alldeles ensam på sin törniga, sjelfröjda stig, säker att der sällan träffa annat än herr Kritik och fru Kritik och hela småherrskapet Kritik, ty de trifvas bäst på sådana vägar och stigar.
Låtom oss nu tala om något annat!»
SEDNARE DELENS INNEHÅLL:
Soldaten och hans Hustru sid. 1.
Fyndet » 90.
Enkans Son » 106.
Broderlig uppriktighet » 176.
Soldaten och hans Hustru.
Der stod en liten men ordentligt och väl byggd stuga under några höga björkar.
En liten ladugård låg straxt bredvid; en kåltäppa, och i följd dermed, en potates-hage, voro belägna närmast boningshuset, och litet längre bort såg man ett par små, med omsorg och möda, uppröjda gärden, der de stora stenhögarne noga bevittnade att menniskor svettats derför.