Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riddaren önskade nu god natt åt priorn, som i hjertat var bedröfvad öfver hans hårdhet mot den lille pilgrimen.
Men pater Henrik sökte godtgöra detta, genom att visa gossen desto större godhet; när riddaren aflägsnat sig, förde priorn Sorgbarn icke till klosterköket, utan till munkarnes bord i refektorium, satte honom vid måltiden mellan sig och den äldsta klosterbrodren och berättade för munkarne om hans pilgrimsvandring och märkvärdiga ärende.
Sedan bröderna hört detta, visade de Sorgbarn större vördnad än äldre män pläga tillmäta gossar.
Efter måltiden bäddades åt Sorgbarn en säng i bokrummet, der han öfverlemnades åt ensamheten, sedan priorn önskat honom god natt, välsignat honom och återvändt till sin cell.
Riddaren och pilgrimen.
Tidigt följande morgon hölls i klosterkapellet den messa, med hvilken pater Henrik beslutat inviga Sorgbarns fromma värf hos riddar Erland.
Morgonen var behaglig.
Vid Erlands arm vandrade fru Helena till klostret, följd af alla slottets tjenare och tjenarinnor.
Riddaren hade för sin husfru berättat sitt möte med Sorgbarn, dennes ärende och sitt löfte att emottaga honom i sitt hus.
Mot detta löfte hade fru Helena så mycket mindre att invända, som det gällde en from gerning, genom hvilken måhända Guds kraft på ett underbart sätt skulle uppenbaras.
Hon blef tvertom ganska brinnande i hågen att se den unge pilgrimen och kände i sitt hjerta glädje deröfver, att just hennes hus var det, i hvilket uppenbarelsen anbefallt honom botgöra och tjena.
Och när fru Helena inträdde i kapellet, munkarnes högtidliga sång tonade henne till mötes, och hon bland deras böjda gestalter upptäckte gossen, iförd en snöhvit drägt, och skönare än någon af de keruber, med hvilka en konstnär smyckat Gudshusets väggar, då knäföll hon och med henne riddaren och allt folket, och förenade sin bön om det fromma verkets framgång med den Ambrosianska hymn, som högtidlig, fastän sjungen af darrande stämmor, fyllde hvalfvet:
O rex æterne domine,
Rerum creator omnium,
Qui eras ante sæcula
Semper cum patre filius ...
Rökelsekaren svängdes och fyllde koret med ljusa skyar; pilgrimen knäböjde på altarrunden och emottog välsignelsen.
Sedan detta skett, fattade priorn hans hand och förde honom fram till riddaren.
Fru Helena emottog honom med vänliga ord; riddaren sade intet, men han såg noga till, att Sorgbarn, likasom alla de öfrige, fick sin andel från vigvattensqvasten, då de lemnade kapellet.
Sedan Sorgbarn åter ifört sig sina vanliga kläder, följde han, ett mål för allas nyfikna blickar, sitt nya husbondfolk till slottet.
På vägen dit inträffade, att en raggig hund med långsamma steg, likasom stela af ålder, kom gående ur skogen, sällade sig till Sorgbarn och slickade hans hand.
Derefter vädrade han på riddaren, uppgaf ett tjut och ville hoppa upp mot hans bröst.
Riddaren sparkade hunden tillbaka, men då han betraktade djuret närmare, utropade han, i det han stannade:
– Min gamle Käck! att du ännu lefver!
Hvarifrån kommer du?
Riddar Erland smekte hunden och kunde inom sig icke nog undra öfver detta oväntade återseende, ty
Käck hade för tio år sedan försvunnit, och riddaren trodde, att det främmande folket stulit honom, eller att han blifvit uppäten af vargarne.
Dock gladde sig riddaren icke öfver detta återseende, utan snarare fyllde det honom i denna stund med vidskepliga tankar och förband sig i hans själ med åtskilliga minnen, från hvilka han helst ville vara befriad.
Men Käck vandrade troget i riddarens spår till slottet, välkomnades der af de äldre bland husfolket, för hvilka hans återkomst gaf anledning till mycket tal, och intog, i trots af det yngre hundslägtets förargelse, sitt gamla bo på borggården.
Nu följer i ordningen att berätta, huru Sorgbarn tillbragte sina dagar på Ekö slott.
Riddar Erland tycktes med stor motvilja foga sig uti de nya anordningar, som Sorgbarns värf kräfde.
Helena utsåg åt sin man ett afskiljdt tornrum till sängkammare, och hon uppmanade honom vänligt, men enträget, att endast af Sorgbarn låta betjena sig, huru illa detta än måtte ske; ty så var ju uppenbarelsens föreskrift enligt fru Helenas uppfattning.
Samvetsgrannt iakttogs derför, att endast
Sorgbarn fick brädda hans bägare och uträtta hans befallningar för öfrigt.
Men ingalunda tycktes det smaka riddaren att emottaga sin bägare ur den lille botgörarens hand; ja de begge första dagarne rörde hans läppar icke pokalens rand.
Mörka blickar, tunga ord blefvo gossen ymnigt till del; stundom hände ock, att riddaren lyfte sin hand, för att slå honom; men då stod Sorgbarn, som vanligt, stilla, tyst, med fällda ögonlock och vemodig panna ... och riddaren tyglade sin vrede.
Minst tålde riddaren hans ögon; detta visste Sorgbarn och såg honom derför sällan i ansigtet.
För att undvika sin påtvungne tjenare vistades riddaren mer än vanligt i skog och mark; han jagade, fiskade, besökte underhafvande och tillsåg deras arbeten på åker och äng.
Då hade Sorgbarn sina lediga stunder, och dem använde han till att vandra i skogen, hvarunder
Käck vanligen följde honom, eller att sitta ensam i en obebodd tornkammare, der ett sönderblåst fönster gaf honom ämne till ett nytt instrument; vid dess toner sjöng han då sina vemodiga och besynnerliga visor, diktade i hans egen själ.
Sorgbarn fick vid dessa tillfällen vara ostörd, ty man trodde, att han i sin ensamhet väntade på uppenbarelsen, hvarest han nämligen skulle finna de röfvade klosterskatterna.
Men om natten hvilade Sorgbarn på mattan innanför riddar Erlands dörr, och denne åhörde under sömnlösa timmar med stor otålighet de suckar, som pressades ur den unga barmen.
Om aftnarne, då riddaren satt i salen hos sin fru, var Sorgbarns plats i ett aflägset hörn.
Fru Helena talade ofta till gossen vänliga ord; men hans ansigte lyste dock aldrig af glädje.
Dock förstod han hennes välvilja; det märkte hon i hans ögon.
Men när riddaren, såsom ofta hände, tog sin son, den lille Erland, i famn, lät honom rida på sitt knä eller smekte och kysste honom; då qväfde Sorgbarn snyftningar, men lät tysta tårar rinna, ty tårar höras icke, och mörkt var hörnet, der Sorgbarn satt.
Så kom den tionde dagen af Sorgbarns vistelse på Ekö slott.
Riddaren hade rott ut på sjön att fiska; Sorgbarn gick till skogen.
När riddaren återvände från fisket och satte sig till middagsbordet, var Sorgbarn icke tillstädes.
Hans plats var annars bakom riddarens stol, ty han betjente sin herre äfven vid måltiderna.
– En påpasslig tjenare och en ifrig botgörare, denne Sorgbarn! sade riddaren.
– Ve hans arme faders själ, om icke andra öfverloppsgerningar än denne sons kunna lösa henne ur skärselden!
Men riddaren hade knappt uttalat dessa ord, förrän Sorgbarn inträdde.
– Kom hit, ropade riddaren, hvars vrede var väckt, det är svårt att säga af hvilken orsak; – är du min tjenare, så må du ock passa på din tjenst, du lilla spökelse!
Och med dessa ord slog riddaren Sorgbarn så häftigt i ansigtet, att han föll till golfvet.
Helena gaf sin stränge man en förebrående blick för denna grymhet; men Sorgbarn steg upp, aftorkade en fuktig glans, som fruktan, sorg eller smärta frampressat i hans ögon, och upptog ur sin lifrock ett skinande smycke, det han med blossande kinder räckte åt riddaren.
Det var Mariabildens gyllene krona, för tio år sedan röfvad ur klostret af det främmande folket.
Riddaren igenkände henne och häpnade; fru Helena fattade kronan och utbrast i ett glädjerop.
Den lille Erland, som satt bredvid sin fader, sträckte armarne efter henne, ty hennes glans fägnade hans ögon.
– Hvar har du funnit kronan? frågade riddaren.
– I skogen, svarade Sorgbarn.
– Har du funnit allt?
– Nej, men om tio dagar skall jag finna mer och om hundra dagar har jag funnit allt; så talade min moder.
Riddaren teg och fortsatte sin måltid.
Men fru Helena fattade Sorgbarns arm, lade sin kind till hans och sade halfhögt:
– Du lille pilgrim, förlåt herr Erland!
Han vill dig icke illa, men han är häftig af naturen.
Vid dessa ord brast Sorgbarn i gråt.
Äfven den lille Erland började, kanske blott för sällskaps skull, gråta.
Han tyckte om Sorgbarn, ty Sorgbarn lekte stundom med honom och visade stort tålamod med hans nycker.
Då steg riddaren upp, slängde stolen utåt golfvet, lemnade salen och gick till sin tornkammare.
Sorgbarn gick efter, ty hans tjenst bjöd detta.
Men han fann dörren till tornkammaren låst; riddaren ville väl vara ensam.
Då satte sig Sorgbarn vid dörren och väntade i långa timmar.
Men först mot qvällen trädde riddaren åter ut.
Han gick då till salen, talade föga med fru Helena, åt sin aftonmåltid och vände, följd af Sorgbarn (ty tjensten bjöd ju honom detta) åter till sin sängkammare.
Dagen föll sparsamt genom det trånga och dunkla fönstret in i rummet.
Riddaren synade ett gammalt svärd och teg.
Det var så tyst, att sandens rinnande i timglaset förnams som en sakta röst, hviskande om tröst och död.
– Fyll min bägare! befallde slutligen riddar Erland.
Sorgbarn hällde lätt aftonvin i pokalen och räckte den med darrande hand, med sänkta ögon, åt sin herre.
– Det smakade godt, sade riddaren och satte pokalen på bordet
Derefter gick riddaren till hvila.
Sorgbarn gick till sin matta och lade sig.
Då märkte han, att hans läger var mjukare än vanligt, och fann några täcken dolda under mattan.
Undrande på hvem som gjort detta, ty ingen annan än riddaren och han sjelf hade varit i kammaren, släpade han undan dessa täcken, ty hans värf kräfde det vanliga hårda lägret.
Detta såg riddar Erland, men sade intet.
En stund förflöto och endast sanduret hördes i tornkammaren.
– Sorgbarn, jemka min hufvudkudde!
Sorgbarn steg upp, uträttade befallningen och återvände till sin matta.
– Nu hvilar jag godt, sade riddaren.
Sorgbarn trodde nu, att riddaren sof och lät derför en suck befrias ur sitt hjerta, förvissad, att den icke skulle uppfångas af sofvande öron.
Men han spratt till vid riddarens röst, som en stund derefter frågade:
– Sorgbarn, sofver du?
– Nej, svarade gossen.
En timma förflöt.
Det outtröttliga sanduret hviskade, som alltid, om tröst och död.
Sorgbarn lyssnade till hviskningen och tyckte sig förstå den.
Denna fråga ljöd så mild, att det ljöd en efterklang deraf i Sorgbarns själ.
– Nej, svarade han och bet i sitt täcke, för att qväfva en suck.
– Sorgbarn, fortfor riddaren, – hvarför sofver du icke?
Barn pläga ju gerna sofva om natten?
Är du ledsen, Sorgbarn?
Ja, jag har varit hård emot dig, jag har misshandlat dig.
Arme lille pilgrim, ensam i verlden, men beskyddad af Gud!
Sorgbarn svarade blott med snyftningar.
– Sof nu!
Sof godt, stackars barn! sade riddaren.
Icke litet fägnade det fru Helena att se den hastiga förändring, som timat i riddar Erlands sinnelag mot Sorgbarn.
Tålamod och mildhet besegra vrede, tänkte fru Helena; dessutom hade det väl bidragit något till riddarens blidare uppförande, att Sorgbarn fann den gyllene kronan, och uppenbarelsen således visade sig sannfärdig.
Ja, riddar Erland visade alltifrån elfte dagen af den lille pilgrimens vistelse i slottet vänlighet emot honom.
Detta återverkade äfven på Sorgbarn, så att hans väsen blef mer fritt och sig sjelf likt.
I riddarens närvaro spelade han på sina glasbitar och sjöng, obekymrad om någon hörde honom eller icke.
Han kände nu ingen bitterhet eller hvad det kunde vara, som utpressat hans tysta tårar, då riddaren smekte sin son.
Han såg herr Erland fritt i ögonen och smålog, när han framräckte bägaren.
Men skogen besökte han dagligen på de timmar, när ej riddaren kräfde hans tjenst, och Käck följde honom nästan alltid.
På tolfte dagen hände att pater Henrik gick till slottet dels för att se den lille pilgrimen, som han höll kär och betraktade med större vördnad, alltsedan den underbart återfunna kronan ånyo prydde den heliga jungfruns bild i klostret; dels ock för att meddela riddaren innehållet af ett bref, som anländt från ett kloster uppemot norska gränsen.
Men då patern ankom till slottet, fick han veta, att Sorgbarn länge varit i skogen.
Deremot var riddar Erland nyss hemkommen, och pater Henrik gick då till honom.
Paterns anlete, annars på en gång lugnt och lifligt i uttrycket, bar tydligt vittnesbörd om en tung och orolig sinnesstämning.
De begge männen träffades i tornkammaren.
– En hemsk nyhet, sade patern, lade brefvet på bordet och satte sig tungt i en länstol.
– Detta pergament är mig tillsändt från min broder Benediktus, prior i Gudtorps kloster, som ligger vid gränsen af Norge.
– Nåväl? frågade riddaren.
– Du spådde sannt ... jag fruktade det ...
Läs!
Han nalkas oss med stora steg, Guds vredes dag, dies iræ dies illa ...
Pesten är i landet och sprider sig hastigt.
Förbarma dig, Gud!
Hvem undrar, om det starkaste hjerta nu vill bäfva!
Riddar Erlands bleka kinder blefvo blekare.
Han fattade pergamentet, och hans blick föll på följande rader:
„Den hemske mandråparen lär kommit till norska staden Bergen med ett redlöst angliskt skepp, hvars besättning var i nöd, då skeppet dref in i hamnen.
Han skonar hvarken hög eller låg, klerk eller lekman, rik eller fattig.
I Trondhiem är ärkebiskop
Arne med hela domkapitlet slagen af honom.
Han har vandrat från dal till dal och bortsopat allt lefvande, icke blott menniskorna utan husdjuren, vilddjuren, ja fåglarne under himmelen.
Parce, parce, cohibe flagellum, Domine Deus!
Jag är ensam qvar.
Mina bröders lik ruttna utanför klosterporten; jag har ej kunnat begrafva dem.
Jag ser genom mitt fönster de ännu lefvande bland folket draga i procession kring kyrkan, anropande Guds barmhertighet.
Medan tåget skrider, glesna dess leder, och hopen af döende och döde, som ligga deromkring, förökas.
Sjelf ser jag stundligen på min kropp, väntande att der skåda dess svarta märken, som äro sjukdomens och dödens förebud.
Jag vet, att jag skall dö.
En man, som inbillar sig, att han skall få lefva, om blott han lemnar dödens nejd, skall fortbära detta bref.
Jag betviflar, att det skall komma i din hand.
Pax tecum!“
– Gud vare oss nådig! sade riddaren med djup röst.
– Detta bref är dock redan gammalt.
Måhända är oss den store mandråparen nu helt nära.
Svårt är att hafva hustru och barn i sådane tider.
– Bäst är att ingenting jordiskt älska, sade patern; – då förskräcker icke dödens port.
– Jag har sett pesten helt nära, fortfor riddaren; – jag har i de sydländska städerna vandrat bland likhögar, burit sjuke på min rygg, kännt deras andedrägt blandas med min, och dock lefver jag ännu.
– Vårt öde står i Guds hand ...
Med denna tanke lyfte patern den fasa, hvarmed olycksposten först slagit honom, från sin själ, och andades åter fritt.
– Ja, ni har rätt: vårt öde står i Guds hand.
Fromme fader, vore Sorgbarn, min munskänk, här, skulle vi lätta våra hjertan med en bägare godt vin.
Dock, han infinner sig snart, ty han sköter sin tjenst med noggranhet.
Och riddaren skådade ut genom fönstret, ty hans hjerta, som grymt bekämpat sin egen känsla, hade nu utan motstånd öfvergifvit sig åt en sådan tillgifvenhet för Sorgbarn, att det längtade efter honom hvar stund han var borta.
Denna känsla var hemlighetsfull och oförklarlig.
Visst voro Sorgbarns ögon speglar för Sorgbarns egen själ, det kunde väl ej betviflas; men likväl förekom det riddaren, som om ur djupet af dessa ögon blickade tvenne andra, i hvilka han först med bäfvan, sedan med lugn igenkände en likhet med Singoallas ... „först med bäfvanlrdquo;, ty minnet af Singoalla var för honom ett hedniskt minne, genom giftdryckens lekamliga och vidskepliga sagors andliga verkningar förenadt med erinringar af helgerån, svek, mord och trolldom; ty minnet af Singoalla var äfven förenadt med hågkomsten af en ed, visserligen hednisk, men dock en ed, den riddaren brutit, och med minnet af en vedergällning som denna ed skulle draga öfver hans hufvud ... „sedan med lugn“, ty genom den lille pilgrimen blef detta minne likasom kristnadt, och riddaren tyckte sig känna, att han med godhet mot Sorgbarn kunde försona hvad han ofrivilligt brutit mot Singoalla.
Men vi lemne riddaren och följe Sorgbarns väg i skogen!
Så fort, att hans bleka kinder färgades af rodnad, hade Sorgbarn ilat bland granarne längs insjöns strand, tilldess han slutligen kom till en sammangyttrad hop af branta klippor, väldiga delar af ett berg, som urtidens krafter söndersprängt, och hvars stycken nu på ett förvirradt sätt stodo lutande mot eller vältrade ofvanpå hvarandra.
Sorgbarn inträngde uti irrgångarne bland dessa klippor, klättrade än upp, än ned, och stod slutligen i en grotta, dit endast matt dager inträngde mellan hällar, slängde som tak öfver lutande granitbranter.
Käck hade, flåsande af ansträngning, åtföljt Sorgbarn.
Grottan var bebodd.
En mossbädd, beklädd med skinn af skogens djur, följde de oregelbundna väggarne.
En flat sten gjorde tjenst som bord i grottans midt.
I en naturlig fördjupning af klippväggen var husgeråd samladt.
På golfvet lågo en båge, en bundt pilar och ett svärd, och derbredvid svedda grenar på en hög af kol och aska.
Tvenne skepnader sutto i skymningen derinne, när Sorgbarn med Käck anlände.
Den ena var en man, mager, svartbrun och dystert blickande ur ihåliga ögon.
Den andra var en qvinna, mörk och mager likasom mannen.
Begge tego och stirrade framför sig.
Obeskrifligt lidande suckade ohörbart i hvarje drag af denna qvinnas anlete; trånande smärta hade tecknat linierna af hennes gestalt.
Men skönhet låg ännu, ett blekt, händöende skimmer, öfver denna bild af sorgen: en vemodig skönhet, erinrande om sin egen stundande förintelse.
– Sorgbarn är här, sade mannen, ty qvinnan hade icke hört ljuden af gossens steg, icke ens märkt, att
Käck lagt sig på mossbädden bredvid henne, der han gäspade och sträckte sig alldeles hemmavant.
Sorgbarn lade sina armar kring hennes hals, kysste henne på mun, ögon och panna, tryckte sin kind mot hennes och sade:
– Goda moder, jag bär ett gladt budskap till din själ.
Singoalla ... ty denna qvinna var Singoalla ... svarade då med lifvadt anlete:
– Ett gladt budskap?
Vill du gifva mig en solstråle, du son af en grym fader?
Sorgens barn, älskade, älskade, gif mig honom, men låt honom ej försvinna!
Singoalla fattade Sorgbarns hand, kysste den och förde den öfver sin panna.
– Min fader hatar mig icke längre, sade Sorgbarn.
Det var detta budskap han ville framföra.
– Assim! ropade Singoalla till den mörke mannen; – hör du!
Erland hatar icke längre sin och Singoallas son!
– Jag hör, svarade mannen doft; – kraften kan då verka.
– Han hatar dig icke längre, upprepade Singoalla med gränslös förtjusning.
– Har han kallat dig son, anar han, att du är hans son?
Säger han icke stundom, att du liknar Singoalla?
Har han aldrig nämnt mitt namn till dig?
– Nej, svarade Sorgbarn.
Singoalla förde handen till pannan.
– Nej, sade hon saktare, – jag borde veta det ...
Sorgbarn, fortfor Singoalla, – är fru Helena mycket skön?
Smeker riddaren ofta sin fru?
Älskar han henne mycket?
– Ja, svarade Sorgbarn, och
Singoalla vände bort sitt ansigte och dolde det mot den kalla klippan.
– Låt kraften verka! hördes Assims röst.
– Var icke ledsen, moder, bad Sorgbarn och förnyade sina smekningar, tilldess Singoalla åter vände sitt ansigte till honom.
– Välan, utbrast Singoalla och steg upp.
– Kraften skall verka.
Sorgbarn, du skall föra din fader till mig.
– Om Gud gifver mig styrka, svarade gossen.
– Du har henne, svarade modren; – du har denna styrka, som Alako skänker sina utvalda.
Du kan förrätta stora ting med den kraften.
Du är son af söderns glöd och nordens köld.
Du är son af trohet och svek, af hedning och kristen, af det ljusa och det mörka, af kärlek och mannastyrka.
Stackars Sorgbarn!
Se, du är en riddares son, ett slott skulle vara din boning, sammet din drägt och guldsporrar klinga vid dina steg.
Men du är född till sorg, icke till glädje; din hands linier, din pannas hvälfning, ådrornas väf i dina ögonlock bestämma dig till ve och suckande.
Din kind är blek, som blomman, då hon vexer i mörker.
I sorg är du född till verlden, en suckande barm har du diat, din vaggsång var klagan, din moders kyss var salt af tårar.
Sorgbarn, du skall föra din fader till mig; han har svurit mig trohet på Alakos bild; han är min; jag har rätt att utgjuta hans blod, att stänga hans himmel, om hans och din gud är min gud.
Du skall föra honom till mig, ännu denna natt, Sorgbarn.
Han skall dragas till doms för sitt svek och sin grymhet.
O, har han hjerta, skall han gråta öfver dina bleka klinder och rysa öfver din arma moders qval!
– Jag skall föra min fader till dig, men Assim får icke döda honom, sade Sorgbarn.
– Som din moder befaller, sade Assim torrt och sparkade till svärdet, som låg på golfvet.
– Jag har lofvat vara din moders slaf, fast min trohet är henne mindre dyrbar än din faders svek.
– Tyst! ropade Sorgbarn till Assim; – är du min moders slaf, så må du tiga!
– Jag är en furstes son och hennes slaf, svarade Assim.
– Nu lemnar jag dig, moder, sade Sorgbarn.
Riddaren väntar mig.
I natt återvänder jag med min fader.
– Se der, sade Assim, – på hallen ligga några frön, dem jag plockat vid fullmåne.
Lägg dem i riddarens bägare, då lyder han lättare din kraft.
Sorgbarn tvekade.
– Tag dem, sade Singoalla; – Assim samlar äfven andra frön än giftiga.
Vid dessa ord nedslog Assim sina ögon.
Sorgbarn tog de frön han samlat.
– Moder, sade Sorgbarn ängsligt, – ännu ett ord!
Har du haft en uppenbarelse, hvar jag nästa gång skall finna någon af de nedgräfda klosterklenoderna?
– Ja, jag har haft en ny uppenbarelse och skall om åtta dagar visa dig stället, hvar du skall finna nattvardskalken.
Singoalla kysste Sorgbarn.
Gossen lockade till sig Käck, som just höll på att somna, lemnade rummet och ilade genom skogen till slottet.
Då han var gången, sade Singoalla till Assim:
– Upp, tag spaden och nattvardsbägaren!
Gräf ned honom under den lösa trädroten, som jag visade dig vid bäckens fall i insjön!
Sorgbarns själ får ej smittas af svek.
Assim vältrade undan en sten, som dolde en håla, i hvilken de röfvade klosterklenoderna voro samlade.
Han tog nattvardskalken, lät det öfriga ligga, flyttade stenen åter öfver hålan, tog en spade och gick.
Med dessa röfvade skatter hade Assim öfvergifvit sitt folk, sedan han en tid varit dess höfding efter Singoallas fader, som fallit i en strid med folket på Jutlands sandkust.
Under denna tid hade Singoalla åtföljt Assim, och det hette, att de voro man och hustru, men de voro det icke, ty Assims kärlek föraktades af Singoalla, och han var hennes slaf.
Men Sorgbarn trodde, att det var en uppenbarelse från Gud, genom hvilken den heliga kronan blifvit återfunnen i skogen.
Den hemliga kraften.
Sorgbarn återkom till slottet, medan priorn och riddaren ännu sutto vid bordet i tornkammaren, inbegripne i dystert samtal.
Sorgbarn fyllde deras bägare, och priorn tömde sin med förtröstan, emedan den räcktes honom af en from pilgrims hand.
Efter måltiden återvände priorn till klostret.
Hvarken han eller riddaren hade med fru Helena eller husfolket talat om det hemska budskap, som kommit från gränsen af Norge, ty de ville icke i förtid förskräcka någon.
Följd af Sorgbarn gick riddar Erland till tornkammaren, för att njuta nattens hvila.
Sorgbarns hjerta skälfde, ty han hade i riddarens aftondryck blandat Assims hemlighetsfulla frön; hans hjerta skälfde, ty han skulle denna natt medelst det, som Assim och Singoalla kallat den hemliga kraften, föra sin fader till sin moder.
Denna kraft är i våra dagar allmänt känd och likväl ännu en icke afslöjad gåta.
Vår tids doctores, som utransaka nervtrådarnes mikroskopiska förlängning, veta lagarne för verldsklotens rörelser i den oändliga rymden och vattendroppens i det hårfina röret, hafva dock ännu icke fullkomligt utransakat denna krafts hemligheter.
Men innan Mesmer uppdagade den, var den såsom tillvarande känd och använd af Indiens brahminer, och af folket från Assaria.
Men folket från Assaria forskade icke; det använde kraften helt enkelt, och lät den vara hvad den var och hvad den är: en gåta.
Sorgbarn var i högt mått begåfvad med den hemliga kraften; det hade hans moder erfarit.
Då hennes hjerta slets af qval, och sömnen flydde hennes läger, plägade Sorgbarn stryka öfver hennes ansigte med sina händer, och sömnen kom, och hjertat vaggades till några timmars ro.
Nu sofver riddaren: det höres af hans andedrag.
Sanduret hviskar.
Sorgbarn stiger upp från sin matta och smyger med ljudlösa steg till Erlands säng.
Den lilles hjerta är i våldsam rörelse.
Hans händer lyftas tvekande.
De sväfva som skuggor öfver riddarens panna ned mot hans bröst.
Sanduret hviskar alltjemt.
Stjernorna blicka genom tornfönstret.
Det är tyst; äfven riddarens andedrag hafva tystnat.