Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
StatsUtsk. har sagt, att det-sätt, hvarpå Wermlands jägare rekryteras, skulle göra det mindre tjenligt att med desamma införlifva beväring; men jag tager mig friheten hemställa, örn icke just det sätt, hvarpå Wermlands Fältjägareregtte rekryteras, gör det tjenligt att ined detsamma beväring införlifvas, hvartill skälen åter finnas uti det förestående, som jag förmodar, icke otydligt utredda, att jägarens förhållanden inom provinsen Wermland äro af den natur, att enahanda sympatier skulle, vid behof af bevärms utskrifning, lika fästa densamma vid Wermlands jägare, som vid det indelta infanteriet, — ja ! måhända till och med mera i samma mån, som attractionskraften är starkare ungt och ungt folk emellan, än emellan gammalt å ena sidan och ungt å den andra.
Också har alltsedan 1816 eller 1817 en del af provinsen Wermlands beväring årligen exercerat med Wermlands Fältjägare-regrle, utan att den minsta anleda, lill orenlighet kunnat deraf förmärkas.
Sedan jag nu tror mig hafva framställt ganska gill tiga skäl till denna frågas behandling, från en motsatt åsigt med den, sorn hittills gjort sig gällande inom StatsUtsk., och hvartill skälen sjelfmant visa sig uti den mindre bekantskap, man i allmänhet äger 0111 dels hufvuddetaljer, dels hufvudsakliga förbättringar, som ägt rum i organisationen af Wermlands Fältjägare-reg:te ; anhåller jag, att det jag anfört måtte få åtfölja åtri remissen till StatsUtsk. af dess betänk, rör.-de 3:dje* liufvudtiteln , äfvensom att de vanliga anslagen för Wermlands jägare, med tillägg af den obetydligheten 3o t:r spanmål under lönerna, K. M. uti sin nåd. propos. begärt, på grund af livad här i frågan blifvit anfördt, måtte fortfarande ujiptagas i statsreglenn , utan något villkor, att indragn. af reg:tet må äga rum, hvarvid bredvid de talande skälen en kraftig anledn. äfven bör hemtas derutaf, att icke allenast icke en enda motionär inom IkiksSttn yrkat en sådan indragn., utan tvertom enbland de ledamöter, som inom det Hederv."BondeSt. ifrat för de radikalaste indragnil- af värf6 H.“ 53 4 is D c 11 g M a j f. lil. vade armeen, uti sin motion derom yrkat bibehållande af Wermlands jägare.
Hr Mannerskantz, Carl Axe], anförde skriftligen:
Det må ursägtas mig, 0111 också jag går att yttra en och annan tanke i detta så vigtiga ämne; ty det är först efter lång öfverläggning och moget betänkande, som jag beslutat mig dertill; sedan medvetandet om min iinga förmåga af mitt lifliga intresse för saken ändtligen hade hunnit blifva besegradt, kunde jag ej vid detta tillfälle förblifva blott slum och iikgilltig åhörare.
På förhand ber jag dock, alt det måste noga märkas, att, fastan jag här stiger upp att bekänna mig hysa en mening, i så väsendtlig mån skiljaktig fränden, som af så många de mest utmärkta officerare inom Svenska armeen nästan uteslutande hyllas, hos mig dock ingalunda finnes någon tanke att med deni i andra hänseenden kunna täfla, •— vare sig i kunskaper eller omdöme är iag dem dertill alltför underlägsen —; det är blott, i detta enda fall, der min känsla talar alltför högt att kunna tystas, och der min orubbliga tro grundar sig på min varma kärlek för mitt fosterland, som jag vågar göra det.
Men dervid får jag tillika heligt försäkra, att hade någon annan värdigare än jag, och hvars ord derföre på detta rum och inför Svenska folkel skulle kunna haft mera öfvertygande, ja hänförande kraft, än hvad mina någonsin skola kunna få , velat uttala hvad som ligger mig ömmast af allt otn hjertat; så skulle jag med glädje i dag och gerna också allt framgent hafva fortsatt min lysta obemärkta röle.
Dock , jag hållänge väntande dröjt; ingen liar trädt fram; jag måste derföre sjelf till verket.
Dagens ämne — ordnandet af fäderneslandets försvar — innefattar i sig mänga sins emellan mer och mindre olikartade beståndsdelar; framställningen deraf skulle derföre också lämpligen sönderfalla i minst lika mångå.
Det kan ej vara min mening alt nu vilja afhandla alla dessa; om jag ock dertill ägde förmåga, hvilket naturligtvis hvarken är eller kau vara händelsen, så skulle ej rätta stället derföre vara här.
Blott för några få af dessa delar tror jag mig ej vara alldeles främmande, emedan mina tankar redan sedan flera år dermed varit ofta och gerna sysselsatta.
Hufvudsakligen har jag fästat mig vid de lefvande stridskrafterna.
Om dessas både uppsättning, ulbildning och slutliga användande hade jag mycket att säga; men det är endast de båda första af dessa tre, som höra bland föremålen för denna dagens öfverläggningar, sedan StatsUtsk. 0111 dem har gjort anmärkn:r , yttrat omdömen , och derpå deröfver uppgjort förslag.
— Jag kan ej till fullo gilla hvad Utsk. föreslår, och skulle hafva ganska många invändningar att göra; men det skulle föra mig alltför långt, om jag skulle inlåta mig i någon granskning, något bedömmande af de många och vid - Den 9 Maj f. m. 4'9 lyftiga detaljerna, hvartill jag dessutom erkänner mig, ännn icke vara fullt rustad.
Jag lemnar derföre dessa alldeles å sido, och det så mycket hellre, som jag anser det vara en tacklös möda alt på detta rum inlåta sig i någon strid om dem, emedan det
Liefve endast ett ändlöst ordande utan möjligt resultat.
Det är örn principerna vi här skola strida; åtminstone bör kampen om dem alltid först vara afgjord, innan den om tillämpningen börjar; kanske blef den det här redan en gang vid något foregtde riksmöte; men oin så var, var det ej mina ideVr, som då vunno seger; och då bjuder mig min [iligt att utkasta stridshandsken ånyo.
Denna pligt Uppfyller jag nu, då jag öppet och offentligt framställer denna sats, att Sveriges försvar skall stödja sig framst på folkbeväpning och ej främst på stående här.
Jag uttalar ej gerna offentligt mina känslor, men så många hafva tid efter annan här trädt upp, som mig tyckes med nog stränga anspråk att uteslutande förstå älska vårt dock gemensamma fosterland, att jag förlåter mig sjelf, att också jag nu, för en gång åtminstone, öppet förklarar, att jag tiotsur hvar och en inom eller utom detta lius, alt för detsamma hysa varmare och oinskränktare tillgifvenhet, än jag.
— Så älskar jag detta vårt gamla kara Sverige, att för des* skull jag glad vill, hvad stund som helst, uppoffra allt hvad dyrbarast jag äger; och min innerligaste önskan är, att kommande århundraden skola finna det lika fritt och lyckligt som del under så många redan försvunna sekler nästan alltid varit; jag ville göra allt, för att veta dess sjelfständighet tryggad för den mest aflägsna framtid.
Ej fruktar jag på allvar för denna sjelfständighet; min kärlek till mitt land är sannerligen dertill alltför stark; den har alstrat den mest orubbliga lefvande tro på dess fortfarande lycka, äfven under möjligen stundande svåra skiften.
Men denna tro är dock ej så blind, att den ej låter mig se de många och stora faror, som så småningom hotande hopat sig tillsammans att kanske snart nog utbrista öfver våra bufvuden.
Men jag förlitar mig på, att när stormen en gång bryter lös, Svenska folket då med använd, samfäld, ordnad, concentrerad kraft skall vara starkt nog alt i densamma stå fast och upprätt, stolt och oböjligt; aldrig blifva tvunget att såsom slaf böja knä för främmande herrskare.
Ja, må det blott rätt vilja, ovillkorligen skall det då kunna försvara sig.
Men denna vilja, den får ej komma först i nödens sena stund; ty linnes den cj förr, så kan den ej i tid bereda den redan fullfärdiga förmåga, som oundvikligen erfordras för att med segrars och framgångars ärofulla lön kunna utgå ur den skarpa farliga strid , sorn en dag förr eller sednare oss skall tillföras från andra sidan hafvet.
Icke heller får det vara denna slappa vilja, som under trög försoffning nöjer sig med alt blott önska; det måste vara denna starka vilja, som oemotståndligen drifver fram att verksamt handla; men linnes I 4ao Dan g
Maj f. ra. denna sednare , då skall ock hela nationen och hvarje individ derinom ej sky någon möda, men vara färdig till hvarje uppoffring, som kan leda till vinnandet af' det framför allt annat önskvärda målet.
Finnes nu inom Svenska folket denna fasta, ihärdiga lefvande vilja?
Så har jag ofta frågat mig.
Svaren hafva ej blifvit fullt tillfredsställande; jag nödgas erkänna det, så mycket jag än värderar och högaktar detta ädla och tappra, i botten så högsinnade folk; ej alltid har jag funnit det så känsligt för fosterlandets ära och sjelfständighet, som jag skulle önskat det; ty jag har ofta sett småaktiga beräkningar, der jag hade väntat mig ädelmodiga, ålit förgätande ansträngningar.
Jag har dock ej länge behöft söka efter orsakerna härtill; jag har funnit nationaiandan ej qväfd, men försänkt i djup dvala, genom egoismens giftiga vind, som fått blåsa ohejdad fram genom de många remnorna i den gamla samhällsbyggnaden, som, murken och föråldrad, ingalunda förmått skydda deremot; och frihetens svaga brodd, som, om den fått växa upp till frisk och frodig vext, med sin balsamiska doft allena skulle kunnat rena den mephitiska luften, har icke blifvit så vattnad och plägad, att ens dess rot kunnat komma till någon verklig styrka.
Vi, under lyckligare förhållanden födde, som varit höjde öfver de materiella Liehofven, och som genom bättre uppfostran och rikare bildning hade bort vara mera härdade och bättre försedde emot den smittsamma farsoten; vi hafva dock aldra häftigast blifvit angripne deraf.
Vi hafva alltför länge låtit fåfänga, flärd, lättsinne och, framförallt, den usla föraktliga egna nyttan herrska ibland oss; och sannerligen föga liar blifvit gjordt alt motarbeta dessa låga passioner.
Det är en olycka att de snarare hafva blifvit uppmuntrade.
Jag säger detta under djup smärta, utan att vilja göra någon anklagelse; men sanningens allvarliga språk kan det aldrig vala farligt att uttala.
Må hjelpen nu blott komma snart, om den skall blifva någon; hinner masken gnaga sig fram ännu något längre in i kärnan, aldrig skjuter derutur mera upp något frö till förbättring.
Må vi derföre — ja, låtom oss vädja till Svenska folkets egen inneboende, länge bundna, men — jag är säker derom — ännu friska och fulla lifskraft; släppom denna lös ur de all rörelse både framåt och ibakåt hämmande, alltför invecklade formernas trånga fjettrar, och den skall nu icke mindre än under fordna ärofullare dagar sakna förmåga att framalstra män, fulle af snille och mod och med ihärdig redlig vilja, kraftfulle, kunskapsrike, driftige och duglige, som kunna hafva ide'er och veta lefva och dö för desamma; och som derföre, endast för att utföra dessa, tränga sig fram till deltagande i ledningen af sitt fosterlands öden , och ej blott för att kunna till samhällets höjder få frossa i kräslig vällefnad och fröjda sig åt det anseende, den höga rangen skänker.
Sveriges Konung skall då icke längre behöfva tveksam se sig omkring hvar han O z ll g M i j f. r;i. skall (inna de män , som skola hjelpa honom föra Svenska folket framåt mot dess ovissa framtids kanske törnhekladda, kanske bloinslerströdda, bana.
Men huru dess öden än må hvälfva sig, alltid skall detta folk villigt lyssna till sin Konungs röst, lika gerna då han uppmanar dem till fredliga värf eller kallar dem lill krigiska idrotter, blott det må veta , att också dess stämma någon gäng blir hörd framme invid thronell, utan att blifva öfverröstad af sorlet från smickrande hofman, eller ock redan på afstånd tystad genom beställsamma tjenares, antingen blinda tillgifvenhet, eller uppskrämda inbillning, som låter dem höra ett skärande missljud i hvarje fri yttring af en tanke, olik deras egen.
Mycket har samtiden klandrat Konungens närvar, rådgifvare: jag kan och vill ej dömma med hvad skäl; men jag är öfvertygad derom, — i ett fall skall också éfterverlden blifva ganska sträng i sitt omdöme, nemi. derföre, att då detta tadel, rättvist eller orättvist, lika godt, en gång uppstått, och kanske någon gång stigit alltför högt, och drabbat der, dit det aldrig nort få hinna, desse män, som då stått närmast ikring thronen, då icke med ridderligt, oegennyttigt mod, glömmande sig sjelfva, trädt fram att bjuda sina bröst såsom skottafla för de sårande pilarna.
I del stället hafva de deremot alltid gömt sig undan bakom Konungamaktens egid, och, jag vet ej om med eller utan vilja, tillika ofta hållit Konungamanteln fram emellan just de emot dem sjelfva directe riktade slagen.
Om det kan kallas att väl tjena siu Konung, derom må efterverlden dömma.
Jag har kommit långt ifrån ämnet — har man kanske redan sagt sig.
Icke så alldeles långt, som man tror, svarar jag dertill; ty alltid, när jag i enskildta samtal yrkat den sats, jag nyss framställde, har det första svar man gifvit mig, likasom det mest bindande, varit:
Svensken är ej mäktig af de uppoffringar, ni fordrar af honom.
Jag har svarat nu, som jag alltid svarar på denna första invändning:
Svensken är nu så ganska litet belåten med sinställning, att han knotor med skäl och utan skäl emot allt hvad man fordrar af honom; men gör honom blott fri oell lycklig, och han skall med glädje våga både dessa och vida svårare uppoffringar.
Dessutom blir det alldeles icke någon uppoffring; ty hvarföre skulle alla icke gerna vilja hvad jag föreslår.
Den Svenska bonden påstår man vara mest motsträfvig; men just af honom väntar jag det friaste, snaraste samtycket ; ty han har sedan urminnes tid alltid sjelf dragit ut i striden för sitt fosterlands försvar , och ofta till och med , ’’beundrande fast motsträfvig,’’ följt sina segerrika Konungar på deras härnadståg fjerran öfver håfven.
Härdad och stark genom sin ständiga hårda kamp mot den stränga naturen, fröjdar han sig åt faran och anser som en lek att störta sig deri.
Kär han icke skyr sjelfva striden, livi skulle han mera frukta Den 9
Maj f. ni. blotta förberedelserna dertill?
Att han icke heller gör delta, det bevisas blist af den glädje, hvarmed ynglingarne redan nu skynda till vapenöfningarna; med ännu större ifver skulle de hasta dit, om dem der bjödes, icke blott nöjen och lustbarheter — på 12 dagars tid lär man sig blott leka soldat, och roar sig deråt, vida längre tid fordrar det att verkligen blifva det — utan också nyttig, allvarlig, verksam sysselsättning, en samtidig, kraftig utveckling och bildning af både kropps- och själsförmögenheter ; ty då skulle de hafva med sig på vägen också deras fäders bifall.
Om så tillgin— ge, så skulle utbildningen till krigare vara sista slutstenen i uppfostran, det säkra profvet på huru denna blifvit verkställd; och det skulle vara ett ganska kraftigt botemedel emot det ofvan och nedan inom vårt samhälle alltmer öfverhand tagande onda; ty det skulle lära ynglingen att rätt lyda, och derigenom göra honom mogen att såsom man veta lefva fri och oberoende af allt annat, än sitt eget fäderneslands lagar, men att också strängt vörda och i helgd hålla dessa.
— Och ej tror jag dessutom, att Svenska bonden mycket fruktar den dag, som åter skall göra honom lik sina tappra förfäder, som hvarje ögonblick voro färdige alt lemna plogen och gripa till svärdet, men sedan fienden var utjagad, åter lika glada vände tillbaka till sina fredliga yrken; ty så mycken båtnad har jag ej sett honom hafva haft, att af legda händer under sekler blifva kanske lika mycket förtryckt som försvarad, att jag skulle tro honom vilja försaka att åter gå till den äldre och bättre seden, att sjelf vaka öfver att ordning hålles inom och fred utom landet, ej förgätande hvad hans ord då betydde, när han under sköldars brak och vapengny å tinget gaf sina stora Konungar tili deras ärpfulla hjeltebedrifter sitt otvungna oinskränkta ja.
Derigenom skulle han äfven otvifvelaktig! få större förhoppning att en dag se lyftad "från sina skuldror åtminstone en del af de bördor, som nu så tungt hvila derpå, då det icke är nog för honom , att han i farans stund bjuder sitt eget hjerteblod till offer för fosterlandets räddning , utan att han äfven derutöfver, hela sin lefnad igenom, måste träla sig fram i svett och möda, under oupphörliga, ständigt förnyade, de svåraste ansträngningar.
Och ej heller skola väl alla öfrige Sveriges innebyggare en dag, då derom allvarsamt fråga blir, visa sig mindre villige att uppfylla deras pligt mot deras älskade land.
De skola det så mycket mindre, som inom deras bröst fosterlandskärleken alltid måste vara så mycket varmare, som de, genom fullare kännedom af deras fäderneslands ärorika häfder, måste hafva blifvit mera känslige för allt som rör dettas inre heder och yttre anseende.
De veta, de känna mer än väl — alla tiders erfarenhet har lärt dem det — hvilken mäktig kraft bor inom den nation , som vid första hotelse står färdig att mangrannt resa sig till sitt försvar.
Såsom den starke mannen, D c ti y Maj f. m. under fulll medvetande af sin egen inre styrka, med liög panna och saker blick , stolt går sin viig iram lill målet, obekymrad om alla de faror och förhinder, som ligga kring hans väg,—så ock del folk, som är lifvadt af denna samma vissa sjelfförtröstan ; det skrider med säkra steg oaflåtligt framåt på bildningens bana, lyfter sig derpå dag från dag allt högre och högre, till dess det slutligen vinner på samma gång det största materiella välstånd och den högsta iutellectuella förädling.
Jag slutar nu den politiska dehn af frågan.
Jag har länge, kanske alltför lange, uppehållit mig dervid, emedan den, utan att derföre vara den vigtigaste, hvilket den uiilitäriska alltid måste vara, dock, enl. min redan förut uttryckta tanke, står i främsta rummet, och derföre först måst lösas — ja, jag upprepar det, om jag, såsom jag gör, emedan det är en dogm i vår fosterlandsreligion, ock inom mig bär den fastaste tro på en national-beväpnings uteslutande förmåga att värna vårt land.
Hvartill båtar väl denna tro, om Svenska folket ej kan förmås att åtaga sig den kanske tunga pligt, som till ett sådant värnande erfordras; då faller frågan af sig sjelf, och då är ej värdt att deröfver mera bålla några vidlyftiga till intet tjenande tal.
Men att Svenska folket både skall och vill åtaga sig denna pligt, det är hvad jag velat bevisa.
Några andra villkor skall det icke göra för sitt samtycke, än dessa: bortrödjande af de alltmer, nerfallande och aldrig undanförda ruinerna inom vår åldriga statsbyggnad, som gjort denna till en chaotisk labyrinth; införande af ordnad frihet inom alla samhällsförhållanden ; jemnare fördelning af här och der alltför tryckande skattebördor; duglige kraftfulle män, stående kring styret af fosterlandets angelägenheter, och ibland dera snillets adel framom bördens; synbar stadgad plan i allt hvad till försvarsverket hörer; sträng hushållning med anslagna medel, under mera fästadt afseende på verklig fördel, än på skenbar; krigsbildningen, på samma gång en skola för fredliga värf; alla förnedrande bestraffningar försvunna; derföre mogne, kunnige, erfarne befälhafvare för den ungdom, sorn skickas lill fanorna; och visserligen ännu mycket annat, men, som rak följd af det redan anförda, ej nödigt att omnämna.
Med detsamma har jag ock öppet bekant min politiska tro.
Jag har slutit mig till dem, som älska och hägna friheten, både emedan jag sjelf har densamma öfvermåttan kär , men synnerligast derföre, att den rätt vårdad ger mig den säkraste borgen för mitt foster lands val; den fastaste grund, på hvilken jag kan bygga min förtröstan om att Sveriges ära evigt skall blifva lika ofläckad, dess sjelfständighet lika okränkt, som båda i sekler hafva varit.
Jag kommer nu serrt omsider till den militäriska delen af frågan.
Det är ej möjligt att till besvarande fullt upptaga denna.
Dertill är både timnet för vidlyftigt och min för - 44 Den 9 Maj f, m. måga för ringa
Det må derföre förlåtas, om jag deröfver yttrar blott spridda tankar.
Kanske kunna de en dag samlas, ordnas och stadgas.
Nu sändas de ut blott att pröfvas och skärskådas, ingalunda för att derpå något nu vilja bygga.
En tanke är dock orubbligen rotfästad bos mig; och det är basen för alla de andra, och densamma, sorn jag redan framställt, nemi. att Sveriges försvar främst skall stödja sig på folkbeväpning och ej på stående här.
För få år sedan uppställdes ungefär!, samma sats af K
K rigsvellenskapsaeademien till besvarande; en af Svenska härens berömdaste skriftställare inkom till följe deraf med en afhandling i ämnet; denna afhandling blef af academien med dess stora pris belönt; i skriften blef folkbeväpningens princip förkastad, den stående härens deremot antagen.
Så syntes frågan genom dom af Sveriges ntmärktasle militärer vara afgjord.
Dock jag vädjar deremot lika lifligt i dag, som jag gjorde den första stund jag fick boken att genomläsa i min band.
Ty den besvarade ingalunda sjelfva frågan, utan be visade blott, att en väl öfvad, gammal, fullt krigsbildad här, örn ock till antalet vida underlägsen , dock både till anfall och försvar har afgjordt företräde framför blott för ögonblicket sammanrafsade oordnade och olydiga hopar, om ock dessa med den mest lågande entlmsiasm skynda fram i striden för fosterlandet.
Detta är något, som af ingen militär med någon smula af sundt förnuft låter bestrida sig.
Men annat menar jag med folkbeväpning, än att den skall bestå af sådana med full vilja, men utan all förmåga utrustade massor.
Skiijom begreppen åt genom passande definitioner, att man må förstå hvarannan.
Med folkbeväpning förstår jag sådan organisation af ett lands krigshär, att i densamma krigsbildning bibringas och underhålles ibland det största möjliga antal af landets stridbara män, sorn alla äro strids— pliylige.
Med stående här menar jag deremot sådan organisation, hvarigenom stridspligt uppdrages och stridsskick1 ighet gifves endast åt ett färre antal, på ett eller annat sätt, genom värfning, lottning eller indelning, lika godt, uppsatte soldater.'
Nationerna måste antagas hafva en visserligen föränderlig, men vid viss bestämd tidpunkt, viss gifven kraft att uppoffra till hämnande af deras förolämpade ära, försvarande af deras frihet, tryggande af deras sjelfständighet.
Denna gifna kraft, bestående i offer både af samhällsmedlemmarnes tid och af deras penningar, kan på ganska olika sätt användas.
Efter folkbeväpningens absoluta princip skall denna kraft lika på alla stridbara fördelas; detta vore ovillkorligen det rätta, om kraften vore så stor, att alla kunde få full krigsbildning.
Efter stående härens principskall kraften ej splittras, utan påfå händer concentreras.
Då den är för ringa att, på för många fördelad, kunna åstadkomma någon verkan, är detta riktigt, och skulle det så alltid vara, Den 9 M o j f. m. jja5 t ra, örn någon krigisk bildning kunde åstadkomma, alt den fullt skicklige soldaten också Liefve både outtröttlig oell odödlig.
Af allt detta och mycket annat, som vidare skulle kunna utvecklas eller tilläggas , synes det att bär är ett probleme att lösa, som genom den mängd ineonslanta qvantiteler deri ingå, endast kan approximativt bestämmas.
Också då jag nyss ställde upp de båda ytterligheterna emot hvarandra, så gjorde jag det blott för redighets skull; ty hvarken jag eller någon af dem, som tänka olika med mig, hafva någon mening att strängt uteslutande tillämpa någon af de tvänne principerna.
Då jag för landets försvar yrkar användandet af folkbeväpningens förmåga, glömmer jag på intet sätt det absolut oundvikliga af ett utmärkt skickligt befäl, så talrikt sorn möjligt, och en fullt stridsbildad, utvald, men deremot ringa stam.
Mina motståndare åter, då de antaga en talrik slam, vilja vissel ligen också åt hela massan af nationen försöka gifva någon öfning i vapnens förande, men denna blir, i min lanke, sannerligen så ringa, att deraf blir intet resultat.
För att ändtligen våga mig in i striden på allvar, så förklarar jag äfven, alt min innerliga öfvertygelse är, alt den talrika stam, de åsyfta alt bibehålla , hvarken är eller någonsin blir någon verklig stam.
Om den så skall anses, så måste den vara ett urval, blomman af den öfriga hären, fulländad utgången ur dess sköte.
Och med all aktning för vår närvar, stående här, sådan krigsbildning har visserligen ej blifvit gifven, hvarken åt någon del eller ännu mindre åt det hela deraf, alt den skall kunna, utan förberedelse, i farans ögonblick ådagalägga de prof på förmåga och duglig användbarhet, som åtminstone jag anser af hvarje pålitlig stamtrupp borde kunna fordras.
Bevisen härföre skulle vara lätta att anföra, blott de icke voro så mångå.