Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Många ibland dem hafva deremot förefallit mig vara af den beskaffenhet, att de påkalla upplysningar och förklaringar, ledande till vederläggning så i form som sak ; och jag har ansett det vara både en pligt och en rättighet alt för Ro.
Ad. framlägga sådana upplysningar och förklaringar, som jag trott mig kunna åstadkomma.
Då jag anmälte mig att tala, var jag den 7:de i ordningen, och då jag nu i denna ordning blifvit uppropad, är det naturligt, att jag af föreg:de talare i många afseenden blifvit förekommen.
Jag vill söka undvika alt trötta R. o. Åd. med onödigt upprepande af det som redan blifvit sagdt; men någon efterskörd torde dock vara möjlig, äfven örn den skulle blifva fragmentarisk, och det är för denna, som jag nu vördsammast anhåller örn R. o. Ad:s benägna uppmärksamhet.
Den i Juli f. m. 67
I afseende forst å de mål, hvilka Utsk. anmält sig hafva ansett påkalla tilltal inför Riksrätten, får jag till alla delar instämma i den af Frih.
Åkerhjelm gjorda anmärkntn.
Utsk. säger här, att grundlagarna varit öfverträdda.
Detta betydelsefulla ord, mine herrar! anser jag, lika med den förre talaren, tillhöra Riksrätten ensam att uttala, och. protesterar således med honom mot det alltför axiomatiskt uttryckta och anticiperade domslutet.
Vidkommande dernäst de punkter, hvaruti Utsk. för R.
St. anmäler de anmärkntr, sorn blifvit gjorda enligt 107 §:n RegF:n; så är jag i afseende å den första redan af eu annan talare förekommen.
Den andra anmärknm deremot tillkommer mig så mycket mera att bemöta, som jag sjelf var föredragande af detta mål.
Frågan var om de rådslag, som föregingo K.
M:s beslut i anledn. af R.
St:s framställning om en förändrad redaction af 11 §:n Riksd.Ordn.
De motskäl, sorn föredraganden och K.
M:s närvar, rådgifvare trodde sig böra för K.
M. framlägga, voro följande: man hade väl ansett, och detta med rälta, att 1 1 §:n Riksd.Ordn. vore nog obestämd, men den föreslagna nya redactionen motsvarade icke ändamålet, ty att antaga den, hade varit att sätta en annan lika stor obestämdhet i stället för den förra.
Af den obegränsade frihet i afseende på utsättande af tid för valens anställande, som föreslogs, kunde antingen blifva en följd, att dessa val blefve utsatta så sent, att riksdagsmannen icke kunde hinna i tid infinna sig; samt att besvär öfver riksdagsmannavalen icke skulle kunna anföras och vederbörligen fullföljas, eller också alt valen utsattes så tidigt, att, genom inträffade dödsfall och incompetencer bland de valda, åtskilliga nya val kunde behöfva anställas.
Det är ganska möjligt, att antagandet af den föreslagna förändrade redactionen af 11 §:n Riksd.Ordn. icke skulle hafva medfört i verkställigheten alla dessa olägenheter; men jag vågar lik-» väl påslå, att de af Konungens rådgifvare andragna skäl för afstyrkande deraf äro nog vigliga för att förtjena tagas i betraktande, och alt
Rikets sannskyldiga hästa i denna fråga åtminstone icke kunde anses vara åsidosatt.
Dertill kommer ett skäl, som Gr.
Spens anfört i sin reservation, hvilket ej blifvit till prot. andraget, men som likväl synes visa, att åtminstone till sitt resultat beslutet icke var så skadligt.
I 4-'de punkten har anmärkn. blifvit gjord deröfver, att en af R.
St. vid sisth riksdag begärd lagförklaring har tills vidare blifvit uppskjuten.
Jag tror mig böra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, alt då denna lagförklaring skulle hafva till föremål 26 cap. 1 §:n Byggn.-b:n och således en del af Sveriges allm. lag, så kunde ej någon förklaring af ofvanberörde lag-§ annorlunda åstadkommas, än på sätt 88 §:n lkeg.Fm, jemförd med den 87 §:n af samma grundlag, föreskrifver.
Hvar och en torde jemväl inse, att sådant ej var verkställbar^ sedan R.
St. åtskiljts, och att frågan således 68 Dea i Juli f, m. mäste uppskjutas.
Det torde vara öfverflödigt att nämna det en så beskaffad lagförklaring, som 19 §ln Reg.Fin afser, icke kunde komma i fråga, då denna § förutsätter inkomna förfrågningar af vederbör, domare om lagens rätta mening; oell några sådana förfrågningar röride ifrågavar. lagbud hade icke inkommit.
I besvarandet af 5:te, 6:te och 7lde punkterna äfvensom af den gide är jag redan af andra värda talare förekommen.
Vid iölde punkten torde jag blott få anmärka, att sällan så många skäl till nåd torde hafva förefunnits, som uti det nu anförda fallet, der samtlige målsägarne begärt nåd, hvilket äfven af Högsta Domstolen tillstyrktes.
Beträffande 1 y:de anmärknlspunkten, röride indragning af åtskilliga tidningar, vill det synas, som vore anmärknin äfven riktad emot den tillförordnade Hofcancelleren eller mot den verkliga, under början af den tiderymd, som ligger inom R.
Stis pröfning.
Hofcancelleren kan dock icke rätteligen blifva föremål för någon så beskaffad anmärkning.
Han handlar såsom underordnad auctoritet ocli kan icke i Statsrådet afgifva något yttrande öfver sin egen åtgärd; men det är likväl endast de rådgifvande åtgärderna, sorn kunna blifva föremål för anmärkning.
Jag har vid tvänne riksdagar på detta rum talat för indraga.maktens villkorliga upphäfvande och andra ändamålsenligare institutioners sättande i dess ställe.
Jag bör således icke kunna anses såsom försvarare af denna s. k. makt, hvilken jag ej tror motsvarar sitt ändamål; men så länge den finnes, kan jag dock ej begripa, huru dess blotta användande kan gifva an* ledn. till anmärkn., utan vidare undersökning af motiverna, såsom här synes vara fallet.
Då Utsk. här säger, alt det ålegat Konungens rådgifvare ”att upplysa K. M. 0111 det ”ringa deltagande, som den periodiska pressens afsteg från ”det sanna, rätta och passande funnit hos nationen
;” så tror jag mig icke behöfva vara vidlyftig i vederläggningen.
I detta ämne kunde oändligen mycket skrifvas och dagar igenom talas.
Jag vädjar blott till allas erfarenhet.
Den talar tillräckligen högt.
Den 25:te anmärknispunklen torde det åligga mig att behandla med något mera utförlighet.
Den rörer de rådslag, som föregingo och grundläde den sednast med Ryssland afslutade liandelstractaten.
Jag får 1 lär först anmärka, att föredraganden, vid uppgörandet af den instruction, som låg till grund för negociationerna örn 1834 å''s handelstractat, alldeles icke, såsom anfördt blifvit, försummat att tillstyrka K.
M. att begagna det af Ryska Regeringen föreslagna rådrum, under hvilket Riksens då församlade Ständers tanke i ämnet kunnat inhemtas, hvarmed troligen lärer menas förslaget, att under 6 månaders tid prolongera den gamla tructaten.
Han har deremot Den ( Juli f. ca g9 med skäl, som synas mig ganska gilltiga, vederlagt och afstyrkt detta förslag.
Med denna i834 års Iraetat inträffar vidare det förhållande, som jag tror mig böra upplysa, att samma dag som R.
Sirs und. skrifvelse af den 17 Juni 1834 ang:de handelsförhållandena med Finland inkom till Finance-expedtn har i Stockholm, samma dag afslöts tractaten i Petersburg.
Dm und. skrifvelsen kunde således omöjligen på denna tractat hafva något inflytande.
Då nu emedlertid de båda traetaterna af år 1834 och år 1838 ligga inom den granskningsperiod, som tillhör Rikets nu församlade Ständer; så torde det tillåtas mig att, med anledn. af båda dessa nu så mycket klandrade tractater, kortliden framställa en allmän öfversigt af handelsförhållandena mellan Sverige och Finland efter 1809.
Först torde då få anföras, att det vore i högsta måtto ensidigt att anse de särskilda stipulationerna för handeln mellan Sverige och Finland , såsom endast fördelaktiga för sistnämnda land, eller på sin höjd för Stockholm.
Dessa lättade handelsrelationer hafva gynnat consument-intresset i allmänhet, äfven om de skulle kunna anses hafva stått i strid mot en del af det direcla producent-intresset.
Det sistnämnda torde icke heller vara det enda, hvarpå bör göras afseende; consument-intresset lärer väl äfven förtjena att tagas i beräkning, då detta ostridigt är allas intresse, enär hvarje producent af en vara tillika alltid är consument af mångfalldigt flera varor.
Dessutom har lättnaden i Finska handeln på Stockholm åstadkommit afsättning af Svenska fabriksvaror på Finland, oberäknadt den ganska betydliga transito-handeln på Finland, som härigenom uppstått.
Erfarenheten visar också — jag har tullspecialerna i min hand — att i samma mån som importafgifterna för Finska varor blifvit höjda, i samma mån har också exporten från Sverige till Finland aftagit; hvilket genom ett ytterligare erfarenhetsbevis bestyrker falskheten af den sats, att hvad den ene förlorar alltid skall blifva vinst för den andra.
Så t. ex. gick Svenska exporten på Finland år i832 till ett värde af 1,013,000 r:dr, år i833 till 1,119,000 r:dr, och år i834 till 1,099,000 r:dr.
Då inträdde följderna af 1834 å*'s förhöjda tull på Finska varor, och år 1835 föll Sveriges export på Finland från ett värde af öfver i million r:dr till 657,000 r:dr och 1836 till 623,000.
Skälet dertill är lätt att inse, ty i samma mån, som Finska varuimporten blef belastad med högre afgifter, i samma män aftog den, och med detsamma minskades äfven afsättningen af Svenska produeter på Finland.
Jag tror mig härigenom hafva ådagalagt, att om äfven vissa producent-intressen förlorat på concurrensen med Finska varorna, hafva dock andra producent-intressen, likasom consumenl-intresset, lidit på den Finska importens successiva minskning.
Dernäst torde böra tilläggas, att då sekelgamla förhål - 70 Den i J u 1 i f. m. landen uti handels- och industriväg skola rubbas, bör det åtminstone ske långsamt och med afseende på alla de intressen och vanor, hvilka derigenom rubbas.
Så tillgick t. ex. då Pommern afsöndrades från Sverige.
Under a5 års tid bibehöllos då handelsrelationerna på den gamla foten emellan båda länderna, utan att detta varit på minsta sätt klandradt.
Sådant har deremot icke förhållandet varit i afseende på Finland; men likväl har man klandrat!
Kastar man nemi. en blick redan på Regeringens äldre systeme i detta fall, så skall man finna, att från och med år 18(7 till år i838 har den Finska handeln successivt blifvit betungad med allL högre och högre afgifter, hvilka, sådana de år i858 fastställdes, betydligen närma sig till den allmänna tulltaxans bestämmelser, allt sådant i afsigt alt gynna den Svenska produetionen utau att alltför tvert förnärma consument-intressets billiga anspråk.
Vid fredsslutet i Fredrikshamn bibehöllos de Svenska handelsrelationerna med Finland på samma fot, som de varit före krigets utbrott, d. v. s. att de betraktades som inrikes trafik, endast underkastad 1779 års lindriga tull- och accis-stadga.
Delta fortfor till år 1817.
Sedan höjdes småningom tullen i 1828, i834 och 1838 års tractater, så att, om jag nu jemför afgifterna före år 1817 med dem som år i8j8 stipulerades för perioden från och med 18.42, till ock med i844, och dervid tager förnämligast landtmanna-produeterna till föremål för jemfÖrelsen, så uppkommer följande resultat: t. ex. Ställer man nu tillsammans i834 och 183S års tractater och jemför deras stipulalioner; så finner man för det första, att uti i838 års tractat alla speciella stipulalioner för Finska handeln äro oberoende af den allmänna tracta ten, och utgöra föremål för en särskild öfverenskommelse, annexerad till den allm. tractaten.
De upphöra alldeles med år 1844, och den sista gradationen är således på förhand bestämd uti den kedja af successiva tullförhöjningar, som hittills ägt rum, och som år 1844 öfvergå till lika förhållande med den allm. tulltaxan.
— För det andra visat det sig, att de artiklar, som år 1834 till ett antal af 32 voro upptagna uti den särskilda tariffen, uti iB38 års tractat blifvit reducerade till 10.
Bland dessa 10 finnas vissel ligen de vigtigaste qvarstående, nemi. afgifterna å ladugårds- och före 1817 r:dr sk. r:st i838 sen. perioden r:dr sk. r:st Smör 1 lisprd „ 1. 1 Ost 1 d:o „ „ 8.
Oxar 1 „ 16.
„ Kor 1 ,, 10. 5.
Svin 1 „ 6. 11.
Kött 1 tina „ 4. 6.
Fläsk 1 lispld „ „ 9. o. s. v. Don i Juli f. m. landtmanna-producter; men dessa hafva dock nila blifvit betydligt höjda, med undantag likväl af tullen å utsädes råg.
— För det 3:dje visar det sig, att alla Finska varor, utom de uti special-tariffen uppräknade, nu äro underkastade den allmänna tulltaxan.
Före är 1833 voro deremot alla till införsel tillåtna varor af Finskt ursprung underkastade endast half tull, och i allmänhet förbjudna varor voro fria till införsel från Finland, emot 10 proc. af värdet.
Dessa båda sistnämnda stadganden hafva nu försvunnit och blifvit uteslutna ur i838 års additionelia convention.
—För det fjerde synes, att Finska varor, som till är 1828 ej erlade tolag- och convoj-afgifter, och som sedan endast erlade dessa afgifter till hälften, nu erlägga dem efter allm. taxan; och om man lägger dessa afgifter till den egentliga tullen, skall man finna, att de
Finska varorna äro nära nog så högt chargerade, som om de vore underkastade den allm. taxan.
— För det femte finner man, att span mål, obcräknadt 6,000 tunnor till utsäde, är underkastad den allm. tulltaxan.
Denna punkt är vigtig.
En af de hufvudsakligaste anmärknrr, som blifvit riktade mot det speciella i handelsförhållandena emellan Sverige och Finland, var just att Finsk spanmål kunde inkomma mot half tull och alt en länge önskad förbättring i våra spanmålslagar derigenom blef omöjlig.
Detta insågs och förekoms vid afslutandet af i838 års tractat.
Sådan, mine herrar! är i kort öfversigt denna så myc« ket klandrade diplomatiska transaction.
Det synes som Utsk. hufvudsakligen skulle hafva ogillat den derföre, alt den icke stod i full öfverensstämmelse med R.
St:s år 1834 till K.
M. yttrade önskningar, och Utsk. framställer omsorgsfullt i sådant afseende såsom hvarandra motsatta antipoder dessa önskningar och den a-fslutade tractaten.
Utsk. säger, ”alt ”man slutade en ny handelstractat i stället för’’ etc. etc.
Den sorn läser dessa ord, utan att närmare pröfva förhållandet, skall tro meningen vara, att denna tractat var en förnyelse af den gamla.
Den betydliga skilnaden emellan 1834 och i838 års tractater har nu likväl af mig blifvit tillfyllest ådagalagd.
Utsk. säger vidare, att handelstractaten ”afslöts på ro år ’’i stället för de trenne, som utgjorde den fastställda tiden för ”den förra.”
Det är just i öfverensstämmelse med R.
St:s önskan, som den io:åriga tractaten blef afslutad, ty den innehåller endast allmänna reciprocitets-stadganden för handelsförhållanden emellan Ryssland och Sverige.
Den speciella öfverenskommelsen deremot rörtde Finland, som är annexerad till hufvudtractaten, och derifrån utgör ett temporärt undantag, upphör med 1844 års slut.
Utsk. hade således här åtminstone bort säga 6 år i stället för 10.
Af Utskts hela framställning vill sålunda synas, som örn dess afsigt endast vöre att visa, huru R
Sits önskningar allesammans blifvit åsido - 73 Den i Juli (■ m. satta.
Detta tvingar mig, å min sida, att i en vigtig del complettera Utsk:s uppgifter, och att för R. o. Ad. framlägga ett factum, som Utsk. fullkomligen förbigått, oaktadt det finnes utförligen relateradt i de prot., som ännu ligga på Utskts bord.
De Svenska plenipotentiärernes första instruction var att föreslå de Ryska en vanlig reeiprocitets-tractat, utan specialiteten för Finska handeln, ungefär!, sådan som den allm. tractaten af år i8>8 sedan blef uppgjord; men de Ryska plenipotentiärerne förklarade då såsom ett conditio sine qua non, hvarförutan Ryska regeringen icke kunde ingå uti några negociationer om handelstractat med Sverige och Norrige, att de speciella stipulationerna rör:de handeln med Finland, den man icke ännu ville i allo afbryta, utien additionel act blefve bestämda; öppet lemnadt att underhandla om undantagens mängd och afgifternas belopp; och Konungens rådgifvare hade ingalunda , såsom man af framställningen i Utsk:s mern. kunde tro, att välja emellan alternativerna att sluta en tractat sådan som R.
St. önskat den, eller en tractat sådan den blef, utan valet var emellan ingen tractat eller en tractat, sådan som den nu afslutade.
Und. anmälan örn delta förhållande gjordes till K.
M. af den embetsman, som då hade utrikes portfeuillen; och K.
M:s rådgifvare ansågo sig under sådana omständigheter böra tillstyrka antagande af den å Ryska sidan framställda basis med de modificationer i tillämpningen, som uti de underhandlarena meddelade ihstructionér finnas noga upptagna.
Jag skulle tro mig icke gå för långt, då jag vågar påstå, att all enkel rättvisa hade fordrat, att denna hnfvudsakliga vändnings-punkt i negociationen, som också utgör den egentliga stödjepunkten för bedömmandet af vårt förhållande, af Utsk. icke hade lemnats så alldeles å sido, isynnerhet då Utsk., i bredd med denna tystnad, kunnat gå så långt i minutier, att det fästat sig vid ett måhända för starkt, fastän möjligen rättvist, uttryck af en föredragande.
De liedömmandes rätt, RiksSt:ns nemi., och vår rätt, de anklagades, har här icke, som sig bort, varit iakttagen.
Det var naturligt, att vid öfvervägande i ett helt af de politiska och commerciella förhållandena skulle Konungens rådgifvare föredraga att tillstyrka hvad som beslöts.
Det är ej förgäfves, som handelstractater vanligen benämnas handelsoch vänskaps-tractater.
De kunna ej isoleras från de politiska relationerna.
Så beskaffade förhållanden ensamt med grannriket, och olika med våra bandelsrelationer till nästan hela det öfriga Europa, Frankrike undantaget, att Svenska och Ryska skepp och handelsvaror skulle reciprok t vara underkastade ofria umgälder, hade icke stått tillsammans med de politiska relationer, som böra äga rum emellan de begge grannrikena; och att dessa politiska relationer skulle, om icke alldeles uppoffras, likväl betydligen åsidosättas för en D c n i J u 1 i f. m. en blott theoretisk åsigt, som uti tillämpningen redan var i betydlig mån uppfylld och var ämnad att än ytterligare uppfyllas, — sådant trodde man sig icke böra tillstyrka.
Ulsk. slutar denna punkt med en anmärkn. rör:de fördelningen af rättigheten att mot nedsatt tull införa 6,000 tunnor råg från Wasa och Nyland; men dervid bör märkas, att vinsten för Sverige af att få god utsädesråg torde vara densamma, om den kommer på Svenska eller Finska fartyg, och att vinsten för Finland måste blifva densamma, örn exporten derifrån göres på Svenska fartyg eller på Finska.
Det är således endast frakten, som utgör skilnaden.
Skulle detta obetydliga ämne hafva kommit att utgöra föremål för ompröfning vid negociationerna; så är jag öfvertygad, att ingen annan bestämmelse i denna del hade kommit i fråga, än just densamma, som nu blifvit gjord, nemi. repartition af införselrätten till hälften på hvardera contrahenten.
Rikets sannskyldiga nytta lärer således icke heller häri vara åsidosatt.
43:dje och 46:te punkterna torde jag få sammanslå.
En annan talare, Hr Skogman, har visat, att de här ifrågavar. afgiftei nas både användande och belopp, åtminstone till följe af hittills antagen praxis och i enlighet med hittills antagen grund lagstolkning, alltid tillhört K. M. att bestämma.
De finnas icke upptagna uti 60 §:n Reg.Ftn, och 3 §:n af ansvarighetslagen gör för dem och afgifter af enahanda beskaffenhet ett bestämdt undantag.
Det torde således icke med fog kunna sägas, att de å handels- och sjöfarts-fonden gjorda dispositioner sträckt sig utöfver den tid, för hvilken fondens tillgångar af R.
St. blifvit bestämda.
Convoj-taxan har alltid varit utfärdad af Konungen på obestämd tid, och i R.
M. vid sisth riksdag, i anledn. af convoj-cassans fullbordade granskning, fattade icke R.
St. något beslut, annorlunda än för deras del, som orden lyda i skrifvelsen, och gjorde i öfverensstämmelse härmed endast en und. anhållan till K. M. Detta ämne, mine herrar! kunde visserligen gifva anledn. till en vidlyftig utredning; men tiden är kort, och jag är öfvertygad att här icke finnes någon, som icke sjelf sträckt sin forskning till detta ämne, då handlingarna äro tillgängliga för en hvar.
I denna anmärkn. torde det äfven tillåtas mig att få inbegripa 48:de punkten.
Den 54:de punkten har redan af en annan talare, Hr von Hartmansdorff, blifvit utvecklad; jag får blott tillägga några ord, för att fasta uppmärksamheten på den allmänna rättsprincipen, som åtminstone hittills varit gällande, nemi. att om någon vill frånvinna en annan en egendom, som denne innehafver, så måste bevisningsskyldigheten ligga, om jag så får säga, på kärandens sida och ej på svarandens, d. v. s. att den, som vill frånvinna en annan något, måste be9 H. 1 10 Den i Juli f. ro. visa sin rätt dertill, men att den andre ej behöfver bevisa att han är rätter innehafvare af den omtvistade egendomen.
Ali annan ordning vore inqvisitorisk.
Uti 57tde punkten har en anmärka, af ömtålig natur blifvit riktad emot dem ibland Konungens rådgifvare, sorn ej äro medlemmar af Dess råd i ministeriella mål; men dä hufvudfrågan, mine herrar! är öfverlemnad till Riksrätt, vore det mig icke ens tillständigt att här vidröra den, om jag an ägde alla de upplysningar oell underrättelser, som lunde göra sådant för mig möjligt.
Jag torde derföre blott böra fästa Ståndets uppmärksamhet på t i §:n Reg.Fm, som föreskrifver huru de ministeriella målen skola inför Konungen behandlas.
Deraf inhemtas bland annat, att af dessa mål inga andra komma till hela Statsrådets kunskap, än dc, hvilka K.
M. pröfvar nyttigt alt meddela.
Utsk. synes dock här vilja ålägga dem af Statsrådets ledamöter, som ej tillhöra den ministeriella Conseljen, en art spejarepligt utöfver deras grundlagsenliga både rättigheter och skyldigheter.
Det är emot detta arbiträra åläggande af pl ig ler, hvilka ej äro i grundlagarna föresk rifna, som jag protesterar.
Konungens icke ministeriella rådgifvare, långt ifrån att vara dertill förpiigtade, helt och hållet oberättigade att på några lösa rykten eller några fragmentariskt uppfattade anlednrr göra, vare sig accusatoriska eller provocatoriska, anmälanden till Statsrådets prot. rörtde dem icke meddelade ministeriella mål.
Den 58:de anmärk ntspunktcn innebär ett lika arbiträr! åläggande af nya pligter för Konungens rådgifvare.
Man har nemi. här yrkat, att de bort frånträda deras embeten, derföre att uti ett här framstäldt specielt fall deras råd icke blifvit följdt.
Jag tror deremot deras constitutionella pligt vara uppfylld, då de till prot. enligt grundlag och samvete uttalat deras råd.
Det tillhör Const.Utsk. att tillse, huruvida de uti dessa rådslag iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta; men derutöfver torde icke Utsk. äga rätt att utsträcka siri pröfningspligt.
All gå längre, att frånträda det rum, der rådslagen plägas, sådant är icke mera rådslag, det är handling.
Den enskilda öfvertygelsen, det enskildta samvetet, den enskilda känslan af det lämpliga och rätta, måste få afgöra när ögonblicket är inne till en sådan handling; detta är af ingen grundlag föreskrifvet, kan af intet Utsk. bestämmas, och inträder helt och hållet på de moraliska pliglernas gebit.
I afseende på det s. k. bristande eftertrycket uti rådslagen, hvarom 5g:de och 6o:de punkterna handla, torde jag blott kortligen få nämna, det jag, för min del, hade trott rådgifvarens pligt vara fullgjord, då han före besluten anfört de skäl, hvarpå lian stödt sitt till- eller afstyrkande.
Ordalagen, hvaruti han framställer detta afstyrkande eller tillstyrkande, måste få bero af honom sjelf och af hans eget D c 11 ■ Juli f. m. omdöme.
Dessutom kan intet pro t. sä föras , att hvarje i Statsrådet lillahult ord deri skulle intagas, då ändamålet nied prot. endast är att upptaga hvad sorn uti sak blifvit anfördt.
Annat ar den pligt, sorn för rådgifvaren inträder, att efter ett beslut uttala sin reservation, örn han finner detsamma stridande mot grundlag eller allmän lag. cpde §:n Reg.F:n bestämmer uttryckligen de tillfallen, då denna pligt inträder; men dessa bestämmelser kunna ej tillämpas på de fall, hvarom 5g och 60 punkterna uti Const.Utskts mern. handla.
Slutligen torde man alltid, och mest då man talar inför sin Konung, göra väl, att påminna sig den gamla regeln: ”forti t e r in re, suaviter in v e r b i s.”
Här sluta Utskts anmärknrr mot Statsrådets ständiga ledamöter, och här slutar äfvenväl min förklaring.