Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Fiskare-Kajsa var aldrig rädd,” sade Gabriella, med en viss stolthet att kunna åberopa en så trovärdig auktoritet.
”Hon hade lärt af sin man, en gammal van fiskare, att bara man tog fram elddonen och slog eld, måste de försvinna; ty eldgnistor och stål ha de aldrig tålt, alltsedan Thor slog efter dem med sin åskstråle.”
”Fiskare-Kajsa var en klok qvinna!” anmärkte Haraldson och drog ett djupt tag ur snuggan.
”Ja, hon var för rolig,” inföll Gabriella.
”Mins du, Anton, huru många historier hon berättade om Necken?
Ack, om du ville sjunga den vackra visan, jag tycker så mycket om!
Gör det, söta Anton; det skulle låta så skönt härute på vattnet.
Tårarne komma mig alltid i ögonen, då jag hör den stackars Neckens klagan.”
”Den gör också mig tung till sinnes,” sade Anton, som ofta i sina hemliga vurmerier under vandringarne vid hafsstranden inbillat sig att han sjelf var Necken.
Men Gabriella, som ej kände detta, var envis; och slutligen började Anton, på en gammal folkmelodi, med klagande och af naturen skön röst, sin dystra sång:
”Jag är väl ingen riddare, fast eder synes så;
Jag är den stackars Necken i böljor de blå,
I forsar och stridande strömmar!
Min boning den ståndar allt under en bro,
Der ingen kan gånga, ej heller kan ro,
Och ingen kan få hus öfver natten.”
”Den andra också, söta Anton, som handlar om när Necken hade skapat sig till en båld riddare och bortfört den sköna prinsessan, och då presten vid vigseln frågade honom, hvarifrån han var – sjung den också!”
Och Anton sjöng:
”I hafvet är jag född, och der är jag buren,
Och der hafver jag mina hofkläder skuren.
Min fader och min moder äro böljorna blå:
Mina vänner och fränder äro stickor och strå;
Det är så oroligt i hafvet att bo:
De äro så många, som öfver oss ro.”
”Då riddaren så sjöng, blef den stackars prinsessan rädd,” sade Gabriella och torkade en tår ur sitt eget deltagande öga.
”Hör du, Erika, hon bad så vackert att få vända om och sade:”
”Hemma gråter fader, och hemma gråter mor,
Och hemma gråter syster, och hemma gråter bror.”
”Men då svarade Necken,” inföll Anton med ett vildt leende, och stämde åter, men i ett slags hånande ton, upp sin sång:
”Och hemma gråte hvem som gråta må;
Men aldrig skall du mer på gröna jorden gå!”
”Och sedan drog han med sin brud ned till hafvets djup, och ingen hörde af den bruden mera.”
Gabriella suckade och lutade sitt unga, sköna ansigte så långt ut öfver båtens kant, att det nästan vidrörde vågorna.
Hon tycktes genom deras genomskinliga spegel vilja blicka ned på botten och se hvilka underbara hemligheter der doldes.
”Se ej så långt ner!” sade Anton, som blifvit mörk och underligt stämd ”Du kunde märka vrak och menniskoben.
Dernere är godt om dem.”
”Det är derföre, säger fiskare-Kajsas Lena, som det skriker i sjön.
Har du hört det, pappa, att sådana stackars menniskor, som omkommit i hafvet, skrika hvar natt?”
”Prata inte sådant dumt tyg!” inföll Haraldson kärft, hvars tro här tog en annan riktning.
”Om
Lena proppar ditt hufvud fullt med så’na der galna historier, skall hon snart få berätta dem på annat ställe.”
”Hvarför blir du ond för det, pappa?
Det ena är ju icke värre än det andra!
Hon har hört alltsamman af sin mor.
Och du sade ju sjelf nyss, att fiskare-Kajsa var en klok qvinna!”
”Jag tycker du kunde lägga dig en stund,” sade Haraldson, utan att inlåta sig i någon närmare förklaring.
”Se, Erika har lutat hufvudet mot bädden – kryp du också dit! det är gråkulet i morgongryningen.”
Med någon motvilja lydde Gabriella; men ingen blund kom i hennes ögon, och hon låg och pratade sakta med Erika, tills båten i soluppgången lade till vid de bestämda skären.
Se, hur jägarn står på hällen
Hög och smärt som unga tallen.
Hvarför, du arme broder, detta rop?
Vill du din hjernas tankar kalla hop?
Wenström.
”Nu gäller det att ni håller er tysta!” sade Haraldson till Erika och Gabriella, hvilka gjorde sig färdiga att följa med upp. ”Kom hit du, min pulla, så skall jag hålla dig i hand; det är slipprigt här på klippan efter nattdaggen.”
”Åh, pappa, jag bergar mig nog.
Jag klättrar så raskt som en get.
Gå, pappa, bara förut!”
”Nå, så håll er sakta bakom mig, mycket sakta!
Pjattra inte och ge inte till något skrik, om du skulle halka.”
Efter dessa föreskrifter tog
Haraldson sin lodbössa i hand och anförde truppen.
”Gud, hvad detta är roligt!” hviskade Gabriella och nöp Anton i armen.
”Ack, om vi finge skjuta många skälar!”
En blick af Erika erinrade den lifliga flickan om faderns förmaning.
Men fick hon ej tala, så hoppade hon åtminstone likväl så lätt, att fötterna knappt vidrörde stenarne.
Snart stod det tysta sällskapet så högt på klipptopparne, att man kunde skåda ned på andra sidan.
Och endast med plågsam ansträngning afhöll sig Gabriella från ett glädjeskri, då hon, jemte de andra, varseblef på en bergshäll tätt vid hafvet en ofantlig skälhund, hvilken makligt vältrade sig fram och tillbaka och riktigt tycktes njuta af de första solstrålarne.
”God fångst!” hviskade Haraldson med förnöjdt utseende, och vinkade åt Gabriella att hålla sig fullkomligt stilla.
Derefter höjde han utan tidspillan långsamt, men stadigt geväret, och ernade just lägga till ögat, då, till hans obeskrifliga harm och förvåning, ett skott lossades från en sten nedanom hällen.
”Gud fördöme – skottet träffade!” utbrast Haraldson i den vanliga råa tonen.
”Det har jag för ert galna prat i natt!
Sade jag ej att det medför olycka att tala om sådana ting!
Nu är ej värdt tänka på någon fångst i dag.”
Medan Haraldson utgöt sin harm, rusade en lång, smal yngling fram från sitt dolda gömställe och hoppade som en råbock öfver de skrofliga klipporna, för att hinna ned till djuret, ur hvars ena sida en ström af blod frambröt.
Men skälhunden, som i dödsångsten såg sin fiende nalkas, vältrade sig hastigt utför klippan i hafvet.
Den unge fremlingen hann emellertid fram, innan besten försvann under vattenytan, och slungade med kraft en liten harpun i dess sida.
Derefter lät han djuret dyka; men den korta linan, som var fästad vid harpunen, var snart utlupen – och nu började en väldig strid.
Den raske jägaren tycktes icke hugad att släppa tågändan.
Han hakade sig med ena handen fast i en remna på klippan, och på det sättet fortgick leken en stund.
Slutligen måste likväl jägaren släppa fingrarne från klippan, då han häftigt rusade upp, kastade sig i hafvet och försvann inom några ögonblick från sina förvånade åskådares ögon.
”Jag menar det var sjelfvaste Necken,” sade Gabriella, som det lifliga deltagandet hittills så fängslat, att hon varit stum.
”Men hvad menar du, pappa?
Var det en skälskytt, så drunknar han visst – och det vore rysligt.”
Haraldson var för mycket upptagen för att kunna svara; men Erika erinrade Gabriella att, då Necken endast troddes uppehålla sig i floder och strömmar, han ej kunde finnas i hafvet.
Följaktligen måste den unge jägaren vara någon rask strandbo från trakten deromkring.
”Ack, om han bara kommer upp igen!” sade Gabriella otåligt.
”Pappa, kan du ej hjelpa den snälle skytten?
Vi kunde ju taga båten och fara ut och hemta upp honom.”
”Gif dig tillfreds, min pulla ...
Det var icke värre än så,” sade Haraldson och visade med handen utåt hafvet; ”se om icke den sakramenskade pojken åter är uppe på vattenytan!”
Sådant var äfven förhållandet; men den raske skälskytten försvann snart åter och kom på samma sätt upp flera gånger efter hvarandra.
Ändtligen sågo de honom långsamt och med mycken ansträngning simma emot stranden.
Då han lyckligt uppnått den, svingade han sig upp på klippan och halade försigtigt till sig sin numera döde fiende.
”Bra gjordt, pojke!” ropade Haraldson, hvilken, oaktadt sin harm att ej sjelf hafva erhållit bytet, likväl var för gammal skytt, att ej känna sig lifvad af uppträdet.
”Men, vid salig far mins knäbyxor,” tillade han med en viss öfverlägsenhet, ”antingen är du inte säker på hand, eller har du ett struntgevär, för en kan aldrig lita på att få besten, om en inte sårar’n i hufvut.”
”När han ligger för edra ögon, så tycker jag ni saknar grund för det påståendet att jag ej var säker om honom,” sade ynglingen leende och slog armarne om lifvet, så att vattnet stänkte högt ikring.
”Hade jag velat, så kunde jag gerna hafva skjutit den hunden död på stället; men då hade jag gått miste om bästa delen af nöjet: att låta honom draga mig omkring i vattnet; det svalkar så godt, när vågorna slå omkring hufvudet.
Och blefve han min öfverman och droge mig djupare ner, än jag ville komma, hade jag alltid den utvägen att släppa linan.
Men sådant har aldrig händt mig.
Dessutom kan jag också lära er något, som ni kanske icke vet, att tranen aldrig blir så klar och ren, som när djuret sjelf får arbeta blodet ur kroppen.”
Den raske, frispråkande skytten såg sig nu litet omkring i det nya sällskapet; och hans ögon fästades med ett fritt, gladt uttryck på den täcka Gabriella, som med stor förvåning afhört alla de kunskaper jägaren utvecklade.
”Du är en slug gosse!” sade Haraldson.
”Hvem har lärt dig skytteriet?”
”Det har jag i det mesta gjort sjelf; men så har jag icke försmått den undervisning jag fått af farbror Pehr, vår gamle löjtnant, hvilken skjutit många tjog skälar i sin dar.
Och far var också en snäll skytt; det skulle roat honom att se hur jag tagit upp mig i yrket.”
Erika, i hvars anande sinne den förmodan redan uppstått att hon här såg sonen efter den olycklige kustbevakaren, kände sig vid omnämnandet af den gamle löjtnanten fullt öfvertygad derom.
På Haraldson tordes hon icke se, utan vände sig bort af en fruktan, som hvarje ögonblick stegrades.
Slutligen lyftade hon sin blick på Anton; men dennes uppmärksamhet hade ännu icke blifvit väckt, och Erika tänkte på möjligheten att undgå faran häraf, då Gabriella hastigt frågade:
”Är då din far död, efter han ej mer kan se hvilken duktig skytt du är?”
”Ja,” svarade Arve nedstämd.
”Far är borta; men Gud vet blott hvar hans ben hvila.
Det blir i höst fem år sedan han försvann med både tulljakten och karlarne.
Ett doft oartikuleradt läte från Antons läppar drog allas uppmärksamhet på honom.
”Det är så hans vana, stackare; hans sinnen äro inte riktigt i lag,” yttrade Haraldson till sin nya bekantskap med ett så isande lugn, att blodet nästan stelnade hos Erika.
”Huru är det med dig, gosse?”
Den barske fadern vände sig till den bleke, vanställde sonen och drog honom hastigt med sig nedför klipporna till båten.
Anton spjernade emot.
Den vilda demonen hade åter vaknat inom honom.
”Släpp mig, släpp mig; jag är ju tyst som Pater-Nosterskären!” gnisslade han mellan tänderna.
”Släpp mig, dra ej så hårdt, mitt hufvud ...
Aj, aj! det blir mörkt igen!”
En välgörande svindel slöt för ögonblicket den svage ynglingens lidande.
På sina ännu muskelstarka armar bar Haraldson honom till det lilla segeltältet, men hade ännu icke hunnit vidtaga något för hans vederfående, då Erika anlände och med en genomborrande blick uppmanade honom att biträda sig.
Den gamle skälmen på Tistelön fruktade sin sonhustru; ty han befarade att
Birger förtrott henne deras gemensamma brott, och tanken härpå försatte honom stundom i en känbar frosskakning; men då tröstade han sig med hoppet att, om så rasande äfven vore, likväl ingen hustru vore i stånd att förråda sin egen man, hurudant brottet ock måtte vara.
”Gif mig vinflaskan!” sade Erika.
”Den stackars gossens sinnesskakning har varit för stor mot hans få krafter; men han måste väl åtminstone icke behöfva att sakna hjelp för kroppens helsa.”
”Jag tycker han gör minsta orådet, när han håller tuggan igen!” svarade den råe mannen, men lydde likväl, emedan han icke uthärdade uttrycket i Erikas ögon.
Emellertid samtalade
Arve med Gabriella.
Han var förtjust att hafva funnit en sådan liten vacker välklädd flicka, och undrade ej längre på det granna tillnamnet, hon hade i orten.
Han visste nemligen, genom sitt meddelande sällskap, att det var Tistelöns bebyggare, med hvilka han råkat i bekantskap.
”Då jag härnäst far ut på skäljagt, vill jag besöka er ö,” sade han.
”Ni har ett vackert hus; det syns långt omkring.”
”Åh ja, det är mycket vackert,” inföll Gabriella; ”men det är ändå ensligt, ty resande lägga sällan till der.
Jag plär ibland stå uppe på den högsta klippan och nicka åt alla de förbiflygande fartygen och båtarne.
Det är alltid liksom jag väntade på någon.”
”Det har visst varit på mig,” menade Arve skämtsamt.
”Men du skall icke få vänta länge!”
”Det är bra!
Jag skall då visa dig min kammare, som är i den lilla utbyggnaden.
Har du sett mina gröna gardiner, när du rest förbi? så rara gardiner ha de icke i Marstrand en gång.
Jag har fått dem af pappa; det är rena sidentyget, så tjockt som huden der på skälhunden.”
”Jo jo, din far har nog plockat ihop hvarjehanda!” sade Arve, med en litet försmädlig ton, hvarpå Gabriella icke gaf akt.
Arve hade hört mycket talas om den gamle vrakplundraren på Tistelön; men han sade likväl ingenting vidare, ty hans medfödda fina känsla och goda hjerta förbjöd honom att såra den oskyldiga.
”Ja, vi ha en hel hop kostbara saker,” återtog Gabriella förnöjd; ”du får väl se!
Men det blir ingen fröjd med alltsamman,” tillade hon och kastade en orolig blick åt båten, ”om ej Anton blir rask.
Då han är bedröfvad eller sjuk, kan jag icke vara glad.”
”Är han verkligen sinnessvag, den stackars gossen?”
”Ja, så säger pappa; men jag tycker att han är så klok som någon annan och ibland mycket klokare.
Det är blott när han blir retad eller får ett sådant här hastigt anfall, som hans sjukdom bryter ut.
Men det händer mycket sällan, och jag mins icke när det sist inträffade.”
”Det gör mig hjertligen ondt om honom,” sade Arve deltagande; ”men jag tyckte din far talte så hårdt till den stackarn.”
”Det är så pappas lag,” svarade Gabriella, rodnande öfver anmärkningen; men såsom något försonande tillade den unga dottern, blyg vid den knappt för henne sjelf begripliga känslan att vilja rättfärdiga sin far:
”De säga likväl att en sådan sjukdom, som Antons, ibland fordrar en sträng tillsyn; den kunde annars bli värre.”
”Hvilken liten god och söt flicka!” tänkte Arve och betraktade henne med obeskrifligt vänliga blickar.
”Kunde du icke följa med oss nu?” frågade Gabriella, som icke serdeles tyckte om tystnad.
”Nej, så gerna jag ville, får jag låta bli det; ty, ser du, jag reste hemifrån i förrgår, och jag känner på mig att både mor och löjtnanten redan gå åt vindsgluggen och titta efter mig; och så vidt jag kan, narrar jag aldrig mor på någon glädje.”
”Det är vackert tänkt och sagdt!” inföll Erika, som nu återvände med en liten korg på armen.
”Få vi bjuda litet frukost – det kan ju smaka väl efter morgonens arbete!
Far nödgas blifva nere i båten hos vår stackars sjukling.”
Arve antog med synbart nöje det välvilliga anbudet; och snart var den flata sidan af berghällen uppdukad med det bästa af Erikas goda förning.
Trenne kullerstenar, framrullade af Arve, tjenade som stolar; och så, belysta af morgonsolen, med den högblå himlen till tak, den skrofliga bergshällen till golf och hafvet rundtomkring sig, satt den lilla gruppen i ett rätt romantiskt läge och intog sin frukost.
I Arves och Gabriellas sinnen, der inga bittra erinringar infunno sig, för att störa den rena njutningen af en skön morgon och en glad sammanvaro, var allt ljus, frid och lif.
Hos Erika åter log blott ögat, och endast på ytan af hennes jemna väsende låg lugnet: i sitt inre var hon mera upprörd, än hon på många år känt sig; och det qval, hon erfor vid utöfvandet af gästfrihetens vänliga omsorger mot sonen af den förrädiskt afdagatagne kustbevakaren, var så bittert tryckande att endast nödvändigheten att visa ynglingen ett fullkomligt lugnt och höfligt bemötande kunde förmå henne att till en sådan höjd pröfva sina krafter.
Men hos Erika, liksom hos alla andra medvetna af ett brott, stod fruktan alltid på vakt: hon inbillade sig att, om de alla lika hastigt och underligt som Haraldson och den sjuke Anton lemnat den unge skytten, kunde han draga några misstankar, som, en gång väckta, möjligen skulle leda långt nog.
När frukosten var förbi, tyckte Erika att hon pinats tillräckligt länge, och erinrade derföre Gabriella att de snart måste återvända till båten.
Det kostade icke litet på vår unga hjeltinna att så tvert bryta den nya bekantskapen; men Erikas blick manade till skyndsamhet, och sedan Arves beslut att nedfölja till båten blifvit afstyrkt, tog det lilla sällskapet afsked.
Arve kastade sin fångst på ryggen och gick till andra sidan af holmen, der han hade sin farkost.
Och då Gabriella ännu en gång vände sig om att se efter honom, hade han stannat på en af de högsta klipporna, hvarifrån han till slutligt afsked svängde sin skälskinnsmössa öfver hufvudet.
Då Gabriella åter trippat öfver landgången till sin fars båt, fann hon der en betydlig förändring.
Haraldson var vresig, Anton satt hopkrumpen i en vrå, utan att se upp; och tydligen var all glädje förbi.
Missnöjd såg
Gabriella sig omkring.
”Hvart fara vi nu?” frågade hon och drog otåligt fadren, som ej gaf akt på hennes ord, i rockärmen.
”Hem,” svarade Haraldson med en röst, hvarvid hans klemade älskling icke var synnerligt van.
Men Gabriellas mod kufvades icke så lätt: hon lät ej afspisa sig, utan frågade hvarföre man skulle resa hem, då ännu ingen skälhund var skjuten och icke mera än en holme besökt.
”Det är nog för i dag – en annan gång reser jag ensam på skytteriet!
När en har qvinfolk och fånar med sig, går det på tok.
Jag sade, när vi reste ut, att j skulle låta bli att sladdra om så’na saker, som klokt folk tiger med.”
Då Gabriella märkte att det blef allvar med hemresan, gret hon af smärta öfver det stora missödet att se sig bedragen på en hel dags nöje.
Barnasinnet tog ut sin rätt; men hon hemtade sig likväl snart nog och sade då litet förtrytsamt:
”Så skall jag nog resa, när Arve Arnman kommer med sin båt – och det blir rätt snart!”
”Hvad för slag!
Skall den göken komma till Tistelön?” Och Haraldson, som trodde att Erika bjudit honom, gaf denna ett par ögon, som skulle hafva skrämt hvarje annan qvinna.
Men Erika svarade med mycken värdighet:
”Om han kommer, det jag likväl icke hört omtalas, skall han blifva bemött med höflighet, liksom andra gäster jag i min mans frånvaro emottager.”
Haraldson teg; men hela hans kropp darrade af vrede, emedan han icke vågade qväsa Erika såsom han önskade.
Emellertid var hans bekymmer denna gång öfverflödigt.
Dagar, veckor, månader kommo och gingo, och förgäfves stod Gabriella på öns högsta spets och blickade efter den unge skälskytten; han kom icke – och innan de åter träffades, hade lifvet vexlat i många former.
Visa den irrande rätt: ty den gode, den him-
melske herden
Tog det förvillade lam på sin arm, och bar det till
modern.
Detta är kärlekens frukt, och på frukterna känna
vi honom.
” ’Är vinden knapp får man lovera,’ plägade salig far säga – kom ihåg det, min son!
I fremmande mans hus få fremmande mans barn icke anse sig hemma.
Tullförvaltarn är visst en öfvermåttan hederlig och präktig man; men du är icke hos de dina: staden är icke det lilla fiskläget.
Du får lära dig att fördraga mycket och minnas att andra också måste hafva fördrag med dig.
Och, som sagdt:
’är vinden knapp får du lovera.’ ”
”Ja, det är ett godt ordspråk,” svarade Arve och tryckte vänligt den hand, som omslöt hans.
”Jag tänker också taga det till rättesnöre och icke tappa modet vid första stöten.
Det värsta blir skiljsmessan från hemmet.
Jag är just icke blödig af mig; men jag tror icke att mången pojke, som ger sig ut i verlden, skiljes från en så öm mor, som min.
I Arves röst låg en rörelse, som rikt belönade alla gumman Arnmans omsorger och bekymmer för sin enfödde.
”Herren är mäktig i de svaga!” sade hon andäktigt.
”Om jag kan bära skiljsmessan, Arve, så kan du det lättare.
Du är en man och har utomdess godt att påbrås.”
”Det är sannt, och med Guds hjelp skall jag ej vanslägtas.
Men alltsamman är ännu så nytt att jag icke riktigt hunnit samla mig.
Då jag kom hem, tänkte jag icke på någon annan resa, än att endera dagen göra ett hviftande till Tistelön; ty den rosen, som växer der, är präktigare än alla mors balsaminer.
Aldrig tänkte jag att en så vacker liten flicka fanns, som den söta Gabriella!”
”Är du nu der igen!” svarade fru Kathrina med icke så otydligt missnöje. ”Jag vet icke huru du kan tänka på en sådan lapprishändelse, när stora ting förestå, en resa ut i vida verlden!”
”I vida verlden?” upprepade
Arve leende; ”inte är det så vigtigt heller att sitta på en tullkammare och skrifva rent.”
”Åh, du vet ingenting.
Det blir väl annat i längden, än att sitta och skrifva.
Men Rom byggdes icke på en dag.
Jag har redan sagt dig att på ingen väg är en ärlig man så blottställd för att skaffa sig ovänner, som då han har någon befattning vid tullen, det må nu vara till lands eller sjös.
I begge fallen blir det tillfälle för honom att göra andra otjenst.
Vänta bara, om vår
Herre låter dig upplefva den tiden, får du väl sanna mina ord.”
”Men om den der otjensten är min pligt, som jag icke kan gå ifrån, utan att fela i tjensten, så bryr jag mig pocker om vän eller ovän.
Jag går min väg rakt fram och viker hvarken till höger eller venster.
Ingenting förmår mig att blunda, då meningen är att jag skall hålla ögonen öppna.”
”Så tänkte din far, den saliga själen, också; men jag vet ändå ett tillfälle ...” fru Kathrina stannade midt i meningen.
Hon var en betänksam qvinna och öfverlade ett ögonblick, om hon för sonen borde blotta en svaghet hos fadern; men om det vore till nytta, om det visade Arve att skrytsamhet i opröfvadt mål ej är någon dygd, då skulle salig gubben visst icke misstycka det – och dermed återtog fru Kathrina med ett slags högtidligt allvar:
”Ja, mitt barn, jag vet ett tillfälle, då din far blundade och ej lät den venstra handen veta hvad den högra gjorde.
Derföre är ock bäst att låta stora ord fara och ej trotsa på egen styrka.
Det fins, Gud ske lof, en känsla, som, då den verkar, förvandlar ett felsteg till välsignelse.”
”Hvilken då?” frågade
Arve förundrad.
”Mensklighetens, min kära son!
Du bör väl tro att, om någonting förmådde din far att blunda för sin pligt, var det endast den.”
Arve syntes icke fullt belåten; men han hade alltid varit van att betrakta sin fars handlingar med den djupaste vördnad.
Han vågade således icke komma fram med sina tankar.
Men fru Kathrina var tillräckligt skarpsinnig för att märka, huru det stod till.
”Ungdomens öfvermod qväses af erfarenheten; lita du på det, min gosse!” sade hon allvarligt och höjde straffande sitt finger mot den tviflande.
”Är det då öfvermod att tro det ingenting kan förmå mig att afvika från mina skyldigheter?” frågade Arve, undfallande för moderns förebrående blick.
”Ja, det är det, och syndigt öfvermod till på köpet!
Salig far hade ännu ett ordspråk, som jag lagt på minnet, och det kan du också göra:
’kasta inte små stenar åt vår Herre; ty han kastar stora igen!’ Jaha, min kära Arve, lägg det på minnet, och våga aldrig i dina tankar tvifla på att din far höll sig vid rätta vägen!
Blott en gång, en enda gång under hela lifvet, gjorde han ett afsteg från sin tjenstepligt, och det hoppas jag, med Guds hjelp, att vår Herre hållit honom räkning för.”
”Nå, men säg hvad det var, mor!
Kanske finner jag då också att jag icke kunde gjort annorlunda.”
”Nu talar du som du bör, barn: så skall det vara!
Skryt aldrig med krafterna, innan du pröfvat huru långt de nå till.
Det är klokare att handla än att tala; och för att nu visa dig att äfven den, som är mest nitisk i tjensten, kan fela, så skall jag tala om för dig huru det var med salig far den gången han satt i klämman.”
Och fru Kathrina tog en pris ur sin snusdosa, satte sig i fars länstol och förtäljde:
”Jo, ser du, på den tiden vi hade vår station i H –” (gumman Arnman talade vanligen om sig och sin gubbe i pluralis) ”bodde der en köpman, som hette Carlmark.
Han hade nyss slagit vantarne i bordet, och genom kreditorernas stränghet var stackarn försatt i sådant elände, att hustru och barn så när fått svälta ihjel.
Om honom var det just ingen synd, han var en dålig karl, en suput, som ingen aktade; men hustrun och småkräken, det skär mig i hjertat ännu den dag i dag är, då jag tänker på huru den bleka, utmärglade Carlmarkskan ibland kom in till oss för att låna ett par riksdaler, antingen på vigselringen eller barnens faddergåfvor.
Och Gudskelof, vi sade heller aldrig nej, fast vi ej togo någon pant, och hon var alltid ordentlig med återbetalningen, när hon fick in styfvern.”
”I ett par år lefde de i så djup fattigdom, att ingen menniska begrep huru de egentligen lifnärde sig.