Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon stack fram en liten hand, som doldes af en hög gulgrå svensk handske, och ryckte sin far helt graciöst i armen samt hviskade mycket sakta:
– Men pappa!
Harven fick åter upp sitt hufvud, yttrade i vänlig ton något fullkomligt ofattbart samt drog trefvande ett uppbrutet paket cigaretter ur bröstfickan.
Under tiden hade Blumenbach förvånad skjutit upp sina svarta glasögon i pannan och blottat två ljusgrå, lifliga och energiska ögon, hvilka med ens lyste upp hans friska ansigte.
– Herrskapet är från Amerika? – frågade han artigt efter några minuter, under hvilka Nelly tändt en smal rysk cigarett, som knappast uthärdade ett par tre bloss innan den var utbrunnen.
Harven rätade upp sig och gned ögonlocken med en min af resignation som om han med hela sin viljekraft beslutat att icke sofva mer.
– Ja, vi äro amerikanare.
Det är väl också bara en amerikanska, som vågar taga sig sådana små friheter som min kära dotter.
Blumenbach småskrattade höfligt och svarade:
– Hvad det beträffar, är ju Orienten den personliga frihetens land.
Här gör hvar och en som han behagar.
Särskildt rökning hör ju dessutom här till fruntimrens hvardagsnöjen.
För min del finner jag aldrig en ung dam mer pikant än just när hon leker med en glindrande cigarett.
Inte sant, vi tycka om att se damerna bära diamanter?
Nåväl, fins det någon mer vacker i blått, rödt och hvitt skiftande diamant än den som brinner i spetsen på en tänd cigarett!
Hade jag en liten hustru, skulle jag bedja henne röka.
Vore jag nog lycklig att ha många hustrur liksom muslimanerne, skulle de sitta rundt omkring mig och kokett rulla små cigaretter samt tända dem en efter en på min pipa.
– Stanna ni länge i Damaskus?
– Ett par månader minst, – svarade Nelly.
Blumenbach lyckönskade henne att icke behöfva stanna längre.
Han sade, att han alldeles icke reste dit för sitt nöje.
– Jag kommer kanske att bli der till min död, – profeterade han i melankolisk ton.
– Jag är läkare, min fröken.
Jag känner en serber, som har en affär i Damaskus.
Han har föreslagit mig att slå mig ned der, ty Damaskus lär sakna en verklig, studerad läkare.
De infödde kvacksalvarne törs ingen frank anförtro sig åt, ser ni.
Det blir dock säkerligen mycket svårt för mig, som endast kan några arabiska glosor, att reda mig till en början, fruktar jag.
Den sista meningen hade Blumenbach yttrat vänd mot Emin ibn el-Arabi som om han framställt en fråga.
Samtalet rörde sig hela tiden på franska.
Emin såg upp och svarade blygt med ganska melodisk röst:
– Kan jag vara er till någon nytta, så gerna.
Jag är född och bosatt i Damaskus, esch-Scham som vi säga.
Jag har nu endast för några månader gjort en resa till Stambul.
– Nå det vill jag kalla en präktig akvisition! – jublade Blumenbach.
– Nu får ni äfven godhetsfullt ursäkta, om vi bli en smula efterhängsna.
Anser ni jag har någon framtid i Damaskus?
– Helt visst.
Jag har sett många européer komma hit utan att kunna ett ord af vårt språk ... och nu ...
– Och nu?
Emin betraktade sin hvita hårbevuxna hand.
– Nu äro de våra herrar.
Samtalet afstannade med dessa ord.
En timme senare stannade postvagnen vid Schtoras hvitmenade lokanda.
Det föreföll mycket löjligt detta låga hotell här uppe på Coelecyriens ödsliga högslätt.
Inne i lokandans sal stod ett bord dukadt på frankiskt vis med frankiska rätter, frankisk uppassare och frankiska pris.
Harven, som stödd mot sin krycka varsamt krånglat sig ned ur vagnen för att gå till bords tillsammans med de andra, drog genast upp sin grönpermade kladd och inskref något, medan hans ansigte antog en satirisk och mycket rolig uppsyn.
Harven var humoristisk skriftställare.
Nu strax efter sin hustrus död hade han företagit denna långa resa i sin dotters sällskap för att tillfredsställa hennes längtan och för att uppleta lustiga modeller för sina noveller.
Inom en halftimme sutto de resande åter på sina platser.
Dragen af sex galopperande hästar rullade postvagnen i vild fart öfver högslätten mot det aflägsna, långsträckta Antilibanon.
Några timmars ridt norrut skulle ha fört dem till Baalbeks ruiner och dessa skulle ha bringat dem den första stora helsningen från Österlandets forntid.
I en krans af svala trädgårdar reser sig Baalbeks akropolis med grundmurar, hvilkas oerhörda block på sina ställen hafva en längd af ända till sjuttio fot.
Rundt templens kolonner, under hvilka ett lifsgladare slägte än vårt dyrkat sådana gudomligheter som Solguden och Venus, har Islam uppfört torn och fästningsverk.
Det hela gör derför kanske ett mer pittoreskt brokigt än helgjutet intryck, men det är med detta tempelberg som med så många af österlandets minnesmärken: det är en samling af illustrationer från historiens olika skeden sammanförda i en enda bok.
Vid åsynen af en sådan fornlemning glömmer man icke blott sig sjelf och sin samtids små lokaliserade frågor, utan man afskuddar så mycket annat småaktigt och betydelselöst hvarmed man betungat sitt sinne.
Man tycker sig stå på ett högt berg och se hela menskligheten tåga förbi i en liten öfverskådlig grupp med nakna grottinvånare i spetsen och ett par engelska vetenskapsmän i slutet.
Har man en kladd med sig som gamle Harven, så tappar man den bland stenblocken och bryr sig icke om att leta rätt på den.
Hade de resande i postvagnen sett Baalbek, skulle det med ens ha blifvit så tyst inne i vagnen som om den inrymt ett urval af de mest slutne tänkare.
Men nu sågo de ej ruinen.
Det hör till Orientens egenheter att i början gerna uppträda maskerad och i banal kostym liksom en stor tragiker, hvilken förstår att spara sig till den afgörande scenen.
Det var nästan intet i detta ödsliga landskap, i denna gräsbevuxna af döda berg omgifna slätt, som talade om Asien.
Dimman hade visserligen sjunkit och i söder blänkte
Hermons snötinne, men färgerne voro kalla och himmelen halfmulen.
De skulle också haft mycket tråkigt på den långa och enformiga postvagnsresan, om ej
Blumenbach förstått att roa dem med ett godt hufvuds spelande ordlekar och infall.
I solnedgången omgafs den steniga, nästan hemskt dystra vägen plötsligt af poppelskogar.
Villor framskymtade ur grönskan och vattendrag sorlade med strida vågor.
En svag lukt af blommor och grönska slog in genom det fälda fönstret.
Hästarne sträckte ut med ökad vildhet.
Kusken hojtade och hans långa piska smälde.
För första gången under hela färden lifvades Emins ansigte af något som kunde kallas intresse.
Han tycktes fullkomligt sakna förmågan att skratta hjertligt och hörbart.
Hans leende var alltid ljudlöst, nästan omärkligt.
Uttryckte hans ansigte något var det djupt allvar.
I detta ögonblick fick emellertid hans blick en varmare glans.
Han ordnade sin svarta lifrock, knäppte knapparne, satte sin fez till rätta och vände sig till de andra som för att säga något.
Just i det samma tvärstannade vagnen.
Kusken och alla de andra araberne – bland dem naturligtvis äfven Emin – stego ned och kastade sig till marken vid sidan af vägen.
Det var bönetimman som var inne.
Kusken hade uppfattat en aflägsen böneropares röst och oaktadt vagnen just nyss fått ökad fart och befann sig i en backe, måste den stanna.
Det blef alldeles tyst och stilla.
Man hörde endast ett sakta sus af popplarne och vattendragen.
Då Emin gjort sin bön, steg han fram till vagnsteget.
Han pekade mot en aflägsen, ojemn, rödgul strimma, som liknade en kedja sammanfogad af olikformiga topassmycken, samt yttrade med en ny glimt af värme i sina svarta arabögon:
– Den af Gud välsignade staden!
Skymningen varade endast några minuter.
Då vagnen rullade in i Damaskus var det redan natt.
En lustig levantiner i pösande knäbyxor, rundskuren ljusblå jacka och röd fez öppnade vagnsdörren:
– Hôtel Dimitri! Hôtel Dimitri!
Får jag föra herrarnes saker till Hôtel Dimitri?
Stödd mot sin krycka stannade
Harven vid postvagnens ena lykta och inskref i sin kladd följande iakttagelser:
– Fransk postvagn.
Samtal på franska.
Landskap från Fontainebleau med villor och silfverpopplar.
Den af Gud välsignade staden.
Kusk i byxor och löskrage.
Franskpratande portier.
Då araberne bedja till Alláh, lägga de hufvudet till marken och lyfta bakdelen mot himmelen.
Blumenbach, som redan vid poststationen möttes af den väntande serbern, en fet herre i fez, tackade för angenämt ressällskap och anhöll att redan följande dag få aflägga en visit på Hôtel Dimitri.
Nelly bad honom vara välkommen.
Emin följde till Nellys stora öfverraskning deremot med till hotellet.
Hans bostad var temligen afsides belägen, och som portarne mellan de olika kvarteren redan blifvit stängda vid mörkrets inbrott och han dessutom icke hade någon lykta, föredrog han att tillbringa natten på hotellet.
Den lustige portiern, hvars bruna knäbyxor svälde som uppburna af hvar sin krinolin, gick före de resande med en stor lykta.
Efter några minuters vandring mellan låga, gråbruna, tillbommade, skenbart öfvergifna hus stodo de på hotellets gård.
Harven, som kände sig trött och efter större ansträngningar alltid fick smärta i sin fot, begaf sig genast till sitt rum.
Åt Nelly sade han god natt med en vänlig kyss på pannan och lemnade henne sedan åt sig sjelf som en amerikanare gör med sin fullvuxna och sjelfständiga dotter.
Dessförinnan rekvirerade han dock med en strålande glimt af ironi och med ett tvärsäkert lugn som hade han befunnit sig på ett boardinghouse i London med en kopp the på sitt rum.
Med en amerikanskas otvungna säkerhet och förnämt styfva hållning steg Nelly in i matsalen, slog sig ned vid det långa dukade bordet och fördjupade sig i matsedeln.
Emin satte sig ett stycke från henne på andra sidan om bordet och begärde svart kaffe samt en efterrätt, hvilken hufvudsakligen tycktes bestå af sockradt ris.
Det var ganska kvaft der inne i matsalen.
Emin drog fram en liten solfjäder af papper och fläktade som ett kokett fruntimmer.
I sanning, han var alldeles icke sådan som Nelly föreställt sig en österländing.
I sina flickdrömmar hade hon alltid tänkt sig en arab som en brunhyad, sagolikt vacker man, hvilken var klädd i silkesdrägt och turban och som alltid antingen var mycket ung eller mycket gammal.
Han skulle alltid sitta på en matta eller en brokig kudde, aldrig på en stol.
Vid minsta anledning skulle han rycka en med ädelstenar rikt smyckad krokknif ur sin guldstickade gördel.
Sådan hade hennes fantasi målat en arab.
Och nu såg hon denne hvithyade herre i svart rock och svarta byxor och med en liten papperssolfjäder i sin kvinligt hvita hand.
Hade hon varit från Nordeuropa skulle hon troligen ha tittat ned i sopptallriken för att dölja ett förstulet fnissande.
Nu hade hon en amerikanskas sjelfbeherskning och stela hållning.
Med en drottnings kalla värdighet förtärde hon sin måltid, benade fisken utan knif och hällde litet vino d’oro, Libanonvin, i sitt glas.
Likafullt pulserade europeiskt blod genom hennes ådror.
Hennes farfars far hade varit en fattig skandinav, som vid unga år emigrerat till Amerika och der förstått att skapa förmögenhet.
Hennes mor hade varit från Frankrike, från Toulon.
Till sitt inre bråddes hon på modern.
Hon hade ärft fransyskans oroligt lifliga tankeverksamhet och lätt uppflammande känslor.
Detta skilde henne skarpt från hennes öfriga landsmaninnor, hvilkas tankar vanligen voro beräkning och hvilkas känslor utminuterades i dollars.
Hennes uppfostran hade emellertid omgifvit hennes sinne med ett sådant äkta amerikanskt omhölje, att man vid första blicken svårligen kunde tro att denna högdraget raka unga kvinna hade haft en provençalska till mor.
Hon hade alltså liksom många af hennes systrar i Vestern ett kosmopolitiskt stamträd.
Hon brukade också säga på skämt, att hon icke var någon riktig amerikanska, utan en dotter af nittonde århundradets kulturfolk.
Hon var temligen lång – längre än den arab, som satt på andra sidan bordet.
Hon var snarare fyllig än spenslig.
Hon hade mycket hvit ansigtsfärg, stora, mörkblå ögon och en liten brun skönhetsfläck till venster strax ofvan läppen.
Hennes tjocka, kastanjebruna, präktiga hår var uppkammadt i nacken efter nutidens vackra mod.
Hon kunde kanske icke kallas täck, men väl ståtlig och behaglig.
Hon bar en aristokratiskt enkel resdrägt i marinblått och hvitt, liksom om hon velat säga:
Jag kommer från Atlanten, från skum och vågor!
– På hufvudet hade hon en jokeymössa.
Hon såg ut att vara åtminstone tjugutvå eller tjugutre år, kanske till och med tjugufem eller tjugusex.
Hon gjorde ett i hög grad sympatiskt intryck, och den smakfulla enkelheten i hennes kostymering passade förträffligt till hennes sätt.
Så snart hon blef intresserad af något, stack dock den medfödda lifligheten fram under den stela ytan och hon blef tillgänglig och naturlig.
Det var egentligen mest då hon teg som hon föreföll stel och tillbakadragen.
Då hon började tala, blef hon en annan.
Som barn hade hon varit en rigtig yrhätta och modern hade haft mycket svårt att omskapa henne till den högtidliga dam, som hon borde blifva och slutligen också blef.
Det var i synnerhet två gamla fastrar, som tillskrefvo sig äran af att ha fått bugt med hennes ysterhet.
De hade bott i hennes föräldrars hus och genom dagliga förmaningar och sorgsna skakningar på hufvudet slutligen fått henne derhän de önskade.
De brukade derför också kalla henne sin flicka.
Medan Nelly ännu var en liten skolflicka hade modern blifvit sjuklig.
Nelly slöt sig då så småningom allt närmare sin far.
Hon var hans enda barn och förhållandet mellan dem blef det allra bästa.
Hon hade ärft hans goda hufvud och begär för läsning, något som i hennes skoltid också förskaffade henne öknamnet: blåstrumpan.
Hon hade ofta brukat sitta bredvid hans skrifbord, då han arbetade, och icke så sällan hade det händt, att hennes infall blandat sig in i hans humoresker.
Vanligen hade hennes infall varit mycket befängda och roliga, och då Harven läst upp dem för fastrarna, hade de skakat på hufvudet och sagt:
Men, käre Harven, det der tänker du väl ej låta trycka?
Han hade dock mestadels icke strukit dem, utan låtit dem följa med under tryckpressen och slutligen hade han blifvit så van att Nelly skulle sitta hos honom och småprata, då han skref, att han arbetade sämre i hennes frånvaro.
Ett ämne som i synnerhet redan från tidigaste år hade fängslat Nellys intresse, var Österlandet.
Det fans knappast någon saga, öfversättning eller resebeskrifning derifrån, som hon ej redan kunde på sina fem fingrar.
Harven hade derför också för länge sedan lofvat att en gång företaga en resa med henne till någon af Österlandets mest sevärda trakter.
Hvilken stad som skulle blifva resans hufvudmål, hade han öfverlemnat åt henne sjelf att besluta.
Hon hade först funderat på Konstantinopel.
Snart slog hon dock den tanken ur hågen och bestämde sig för Damaskus, som ännu var en orörd arabisk stad.
Moderns långa sjukdom hade år efter år gjort det omöjligt för Harven att infria sitt löfte, men då hon nu slutligen låg i jorden, hade han anträdt resan, hvilken
Nelly emotsett som ett stort evenement i sitt lif.
Just derför att hon kommit till Damaskus med stora förväntningar, grämde det henne, att de hitintills gäckats så fullkomligt.
Hon hyste dock en viss fast tro på morgondagen och medan hon superade, fördjupade hon sig i gissningar öfver hvad den skulle bära i sitt sköte.
Då hon afslutat sin temligen omständliga måltid och lade ned serveten, reste sig Emin helt oförmodadt från sin stol.
Han drog upp en tobakspung af saffian och rullade en cigarett.
Då hans hand dök ned i tobaken glindrade en diamantring på hans högra lillfinger som en gnista.
Den lyste som om det redan varit eld i den fint skurna tobakens långa strimlor.
Då han hade tändt cigaretten på ljuset, gick han ett slag öfver golfvet och kom af en händelse att stanna framför ett uppslaget pianino, ett vanligt europeiskt pianino, som letat sig ända hit till böneroparens och den perlemorbelagda lutans stad.
Hade gamle Harven varit med i salen, skulle han triumferande dragit fram sin kladd.
En arab i svarta byxor framför ett pianino, och detta i Damaskus!
Vår fantasis Orient såg annorlunda ut.
Emin stod en stund med cigaretten i sin hand och betraktade tangenterna.
Under sin resa till Stambul hade han lärt sig franska och att efter gehör med förvånande ledighet klinka enklare melodier på piano.
Han lade cigaretten på pianinots lock, böjde sig ned och spelade en kort bizarr melodi, som saknade början och slut och föreföll som en sats utan predikat.
Just då diskanttonerna ordnat sig och ställt upp sig till en högtidlig marsch, blefvo de plötsligt besatta af djefvulen, gjorde förtviflade språng i höjden och tvärtystnade slutligen med ens utan någon anledning midt i en takt.
Man hörde endast ett doft mullrande nere i basen.
Derefter tågade diskanttonerna upp igen alldeles som nyss, ordnade sig högtidligt på samma sätt och tvärtystnade i samma takt, liksom om man utledsen slagit en dörr i lås om dem.
På det sättet fortsatte stycket kring samma korta, afklippta, besynnerliga motiv i oändlighet.
Mer förvånad än egentligen intresserad lyssnade
Nelly till den egendomliga musiken samt glömde att resa sig från bordet och aflägsna sig.
Det låg något främmande i den dunkla melodien, något som var diktadt efter helt andra begrepp än våra, något barbariskt, forntidsaktigt.
Emin höll upp midt i en takt, tog cigaretten, slog bort askan från spetsen och frågade:
– Fröken, känner ni till den der marschen?
Nelly gaf ett nekande svar och denna gången förmådde hon icke återhålla det leende, som gled öfver hennes ansigte.
Emin bibehöll sitt vanliga djupa allvar, men alldeles mot hvad hon hade väntat slog han sig ned rakt framför henne på andra sidan bordet.
– Det der är en mycket vacker turkisk marsch, – utbrast han med en värme, som han hittills icke visat, samt betraktade henne – för första gången nästan, tycktes det.
Hans röst fick ett egendomligt djupt manligt tonfall.
Han berättade, att den marschen hade Achmed Paschas soldater spelat den 9 juli 1860, då de tillsammans med folket massakrerade de kristne i Damaskus.
Sjelf hade han då endast varit ett nyfödt litet barn, men genom hörsagor visste han hur allt hade tillgått.
De kristnes kvarter hade lagts i ruiner.
Under bränderne hade liken legat i högar, svärtade af rök, med eld i håret, instuckna ögon och uppristade magar, så att inelfvorna runno ut.
Endast kvinnorna hade skonats och många gossar hade räddat sitt lif genom att förkläda sig till flickor.
Det var Islams fruktansvärda svar på korstågen och på frankernes mutor i Stambul.
Men denna seger hade blifvit den af Gud välsignade stadens olycka.
De kristne hade återvändt och hämnats, och de hade hämnats förfärligt, ty århundradet var deras.
De hade icke kommit som korsfararne under Balduin med blanka vapen.
De hade icke kommit som tartarerne under Ghazzan Chan, brännande staden, plundrande de herrliga moskéerna och bindande kvinnorna på sina kameler.
De hade återvändt osynliga som gengångare.
Deras välde utbredde sig tyst som en farsot.
Det var en fiende, hvilken liknade den onde anden, ty han var ingenstädes att finna.
Han kunde ej ses, ej fasthållas, ej aflifvas, och dock var han allestädes.
Libanondistriktet hade lagts under en kristen guvernör, som hemligt och långsamt, år efter år, dag efter dag, skaffade de kristne fördelar på muslimanernes bekostnad.
Det berömda damaskenersmidets hemliga konst hade Timur bortfört till Samarkand och Chorasan.
De sex hundra gyllne lamporna i Velids moské hade Omar ibn Abd el-Aziz nedsmält till mynt.
Sjelfstyrelsen och äran hade turkarne röfvat med sig till Stambul.
Sidenväfvarens, guldsmedens och snickarens konst hade frankerne lärt att efterhärma.
I de inföddes verkstad förrostade hammaren, väfstolen tystnade och vesterländske äfventyrare växte ur jorden som maskar växa ur en förruttnande kropp.
Österlandet var en förgiftad brunn.
De som gingo förbi brunnen och endast sågo ned i vattnet funno det klart och lockande.
De som dagligen drucko deraf måste sjukna och förtvina.
Nelly åhörde hans berättelse med half uppmärksamhet, ungefär som man lyssnar till en skolpojke, hvilken med stora ord och öfverdrifna liknelser berättar om ett snöbollskrig.
Han fortsatte emellertid att tala och hans pathos stegrades som ett accelerando i en fuga.
Hans stämma fick en mörk klangfärg och så småningom fängslade han hennes uppmärksamhet på fullt allvar.
Hon fäste sig icke längre så mycket vid hans fula europeiska drägt, nu, då han talade.
Men i ett fall förblef han den samme: han föreföll henne alltid lika gåtfull och ofattlig.
Han kom henne att tänka på en taskspelares trollhatt, hvilken just när den undersökts och visat sig tom, oförmodadt tömmer i dagen de mest besynnerliga och olikartade föremål.
Väl en timme och mer satt hon kvar vid bordet och hörde honom utan att yttra något, utan att märka att uppassaren upprepade gånger otåligt tittade i dörren.
Hon skulle ofta ha velat framställa invändningar mot Emins berättelser och hans sätt att se, men hon insåg på förhand att hennes synpunkter skulle ha tyckts honom lika främmande och ofattliga som hans voro henne.
Derför satt hon tyst.
Då hon slutligen reste sig från sin stol, trodde hon icke att hon suttit der så länge som hon verkligen gjort.
Hon återfick sitt konventionella jag och med en amerikansk likgiltig och stel nick vände hon sig och gick mot dörren.
Då hon öppnat den, stannade hon på tröskeln tveksamt, nästan litet generadt.
Hon hade mött det mest ogenomträngliga mörker.
Emin, som icke såg efter henne, utan stelt stirrade i ljuslågan, märkte till en början icke hennes bryderi.
Först då hon förlägen och lemnande dörren öppen tog några steg tillbaka inåt rummet, vände han sig mot henne och förstod genast, hvad som hejdat henne.
Han tog ljuset, ett vanligt stearinljus i en frankisk messingsstake, samt erbjöd sig att lysa henne.
Han kände hotellet sedan gammalt, tillade han.
Då de stigit ut ur matsalen, befunno de sig på hotellets stora och mörka gård, kring hvilken en rad af dörrar ledde in till de olika gästrummen.
– Man sade, att mitt rum skulle vara numero nio, – yttrade Nelly.
– Låt oss se.
Här ha vi trean och fyran, – svarade Emin och lyste i den vindlösa natten på de olika dörrarne.
En stor fontän plaskade midt på den rymliga, med stora marmorrutor stenlagda gården, mumlande och småpratande som en gammal sagoberätterska.
En stark doft af rosor spred sig från blomsterkrukorna, som stodo uppradade långs springvattnets bassäng.
Det var ännu vinter och luften var derför ganska kall, men det var en kyla, som snarare var uppfriskande än plågsam.
Öfver taket glimmade natthimmeln med färre stjernor än en nordisk midnatt, men klarare, lugnare.
Stjernorna »vinkade» icke som hos oss.
I den höga, genomskinliga ökenluften brunno de med stilla ljus.
De skänkte i förening med den djupa tystnaden staden det utseende af djup sömn, som dag och natt hvilar öfver Österlandet.
Nere mellan två mörkt framspringande tak låg Karlavagnen som ett kullstjälpt åkdon och vida lägre än på en nordisk himmel.
– Här är visst sjuan, ja, det är sjuan, – yttrade Emin, höjande ljuset öfver sitt hufvud.
Derefter:
– Här ha vi numero nio.
Han räckte Nelly ljuset, som hon tog med sin ena hand, medan hon öppnade dörren med den andra.
I ljusskenet skymtade otydligt inne i hennes rum det stora hvita myggtältet öfver hennes bädd.
Hon vände sig på tröskeln, skyddande lågan med sin hand, som genomträngdes af det matta rödaktiga skenet.
– Här är så tyst, att man skulle kunna tro sig i en öfvergifven stad, – sade hon i tankspridd ton, liksom endast för att säga något.
– Jag skulle känna mig helt beklämd, om jag icke åtminstone hörde springvattnets nästan menskliga röst.
– Man skulle kunna kalla Damaskus den sofvande staden, – svarade Emin.
Nelly gjorde en värdig, flygtig bugning som nyss, steg in i sitt rum och tillslöt dörren lugnt och likgiltigt.
Hvilka tankar genomkorsade i denna stund Emins hufvud, då han stod der ensam utanför vesterländskans nyss låsta dörr, han, muslimanen, som var van att köpa kvinnor för penningar?
På Libanon kunde han uppköpa en kvinna för ett par hundra francs och i Stambul för ett par tusen.
Negresser, om det föll honom in att räkna dem som kvinnor, kunde han tillhandla sig för godt pris i sjelfva Damaskus.
Hvad tänkte han, då han såg den unga amerikanskan stå helt lugnt framför honom på tröskeln till sitt sofrum, icke barnsligt enfaldig och omedveten, utan med vesterländskans fullkomligt medvetna, stolta oskuld?
Från den matta, blå lykta, som ännu brann med tynande ljus långt på afstånd öfver gårdens hvälfda inkörsport, träffade en svag ljusstrimma hans ansigte.