Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
StatsUtskottet är Rikets Ständers nf\o Den 5 Mars f. m. referent.
Jag vill ej undersöka, huruvida icke Revisorerne, såsom actorer, snarare Röra anmärka förmycket än förlitet, men jag utbeder mig att få anföra 2:ne exempel, huru bestämdt de missförstått Ständers beslut, hvarpå de grundat anmärkningar; ty jag bör ej kunna förutsätta, att de uraktlålit att förut taga af dessa beslut full kännedom.
Bland anmärkningarne finnes, att Konungen har af besparingarne anslagit 5oo R:dr såsom löne-tillökning åt Chefen för 2:dra LifGrenadier-Regementet.
Man bar ansett detta stridande mot Rikets Ständers beslut, som afslagitett hegardt anslag för detta behof.
I Rikets Ständers skrifvelse om 3:dje HufvudTiteln af år 1823 säga Rikets Ständer, efter föregången recit af Konungens begäran om anslag till detta ändamål:
Efter öfvervägande af hvad i detta ämne anfördt blifvit, hafva Riksens Ständer hvarken kunnat bifalla den af Öfversten Hallencreutz yttrade önskan, att ettdera af f. d. Ryttmästare-boställena Bleckenstad eller Stora Lund måtte honom tilldelas, helst Riksens Ständer anse, det afkastningen af samma boställen bör till Statsverket ingå, och att en sådan disposition altså skulle åstadkomma en minskning i Statens påräknade inkomster, eller funnit skäl, att bevilja något särskilt anslag å Stat till förbättring i Lönen för Chefen vid 2:dra LifGrenadier-Regementet.
Således är ej något - Den 5 Mars f. m. got särskilt anslag! beviljadt, men här är ingen inskränkning gjord i Konungens rätt att af rJe i Titlarne tillhörande besparingar göra dispositioner på alldeles samma sätt, som förut en dylik anordning finnes gjord för Öfversten vid Nerikes Regemente.
Denna dispositionsrätt inom titlarne är obestridlig.
Jag vill lemna derhän, huruvida den bör upphöra, eller ej, ty Rikets Ständer äga obestridlig rätt, att bestämma anslagen på det sätt, att de göra hvarje post till en särskild titel; men lika med 1809 års Ständer •— dessa den menlösa tidens ordnare af vår frihet skulle jag häri finna ett stort misstag, rubbande friheten af Statsmachinens tillbörliga gång.
Nämde Ständer yttra nemligen i skrifvelsen, då de (1810) till Kongl. Maj:t öfverlemnade Statsregleringen:
Med skjldigt afseende ej mindre på Riksstyrelsens befriande från olämpliga inskränkningar i dess dispositions-rätt öfver Stats-medlen, än äfven på försäkrandet åt Nationen af dessa Medels användande till bestämde ändamål, hafva Riksens Ständer enhälligt fastställt följande hufvudtitiar, och för hvarje af dem anslagit nedannämnde summor att, inom sjelfva Titeln, af Eder Kongl.
Maj:t fullt och obehindradt disponeras.
Den andra är den anmärkning, som af Revisorerne blifvit gjord, och här fortsatt angående Strömrensningsfonden, att genom medels användande lill annat håll, i5 H. 16 D«n 5 Mars f. m. 3n tle norra provincerne, Rikets Ständers beslut af år 1823 skulle hafva blifvit öfverträdt.
Rikets Ständers nämnde beslut innehåller ibland annat: Ehuru Riksens Ständer vid beviljandet af detta anslag ansett nödigt fästa det uttryckliga vilkor och förbehåll, att detsamma, med nedan uppgifna undantag, icke får användas till annat, än strömrensningars befrämjaTide och lättade sjötransporters öppnande, synnerligen i Rikets Norra provincer, samt i öfrigt öfverlemna till Eder Kongl. Maj:ts Nådiga omsorg, att de anviste medlen varda för sådane ändamål till det allmännas största båtnad använde, och att det må på Eder Kongl. Maj:t allena ankomma, att, efter Committerades för Strömrensningarne algi f ne underdåniga förslag, samt efter inhemtade upplysningar, genom Local-undersökningar, i Nåder pröfva och förordna, hvilka arbeten böra först företagas; hafva likväl Riksens Ständer bordt anmäla den underdåniga önskan, att de med Strömrensningsfondens tillgångar redan påbörjade arbeten, uti den så kallade Wäddö Canalen emellan Ortala och Ragghus-vikarne uti Roslagen, desto heldre må företrädesvis fortsättas och fullbordas, som derigenom inomskärs öppnas en i alid hänseenden säkrare och tjenligare farled för de Norra provincerne ända från Öregrund innanför Björkön, Wätön och Rådmansön till Furusund och Stockholm; hvarjemte Riksens Den 5 Mars f. m. 243 Ständer emse, att Eif värne Norr om Slockholm i allmänhet höra, så vidt möjligt är, göras segel- och flottbara i samma män, som de leda till trakter, hvarest en större mängd af prodiicter finnes och hvarifrån följaktligen en större cjvantitet af nödvändighets-varor är att till transport förvänta ; Committerade för Strömrensningarne likväl obetagit att, om uti något annat af Rikets Landskap, Strömrensningsarbeten befinnas vara af särdeles vigt och betydligt fördelaktiga följder för det allmänna, låta sådane arbeten för under händer hafvande medel verkställa, sedan vederbörlig arbetsplan och erforderligt kostnadsförslag blifvit till Eder Kongl. Majit i underdånighet insände och vunnit Eder Kongl. Maj:ts Nådiga bifall.
Jag tror således obestridligt, alt det tillstånd Konungen lemont, att äfven för andra ställen göra dispositioner af dessa medel, står i fullt sammanhang med Rikets Ständers beslut.
Det bar blifvit föreslaget såsom ett medel att conlrabalanoera obehöriga dispositioner, att Riksgälds Contoiret skulle få rätt, att innehålla så stor del af Statsbrist-summan, som vore motsvarande dispositionerne.
Först får jag anmärka, att om hvarje af Revisorernes anmärkningar vore behörig, bunde det visserligen vara riktigt till grundsatsen ; men de exempel jag redan anfört, torde tillräckligt visa, att detta ej ali 16* - Den 5 Mars f. m. tid är fallet, och jag hemställer, hvilka följderne skulle blifva, om parti-inflytande någon gäng kunde förmå Revisorerne att göra obehöriga anmärkningar i afseende på de större summors begagnande, Konungen för de oundgängligaste behof äger sig anslagna, och hvilkas indragning skulle rubba hela statsmachinen.
Men om än så vore, att Revisorernes anmärkningar alltid voro behörige, är likväl ett sådant steg stridande emot Regeringsformen, som säger, huru Statens medel skola disponeras, och huru controllen skall ske. 6/j §•
RegeringsFormen innehåller:
Så väl Rikets ordinarie Stats-medel och inkomster, som hvad, pä sätt omförmäldt är, under namn af Extraordinarie utlagor eller JBevillningar till Statsverket af Riksens Ständer anslås, vare under Konungens disposition, att till de af Riksens Ständer pröfvade behof och efter den upprättade Staten anordnas.
Här är ej någon rätt lemnad Revisorerne, att innehålla summor.
Controllen emot missbruk ligger i 65 §. hvari står:
Dessa medel må icke annorlunda användas, än fastställ dt blifvit; varande StatsRädets
Ledamöter ansvarige, om de låta afvikelse derifrån äga rum, utan att till Protocollet föreställning deremot göra, samt anföra hvad Riksens Ständer i denna del förordnat.
Detta ansvarighets-yrkande börjar blott med Revisionen.
Revisorerne äro den forsta authoriteten.
Det är först, sedan Rb* Den 5 Mars f. ro. 245 kets Ständer eller Constitutions-Utskottet funnit anmärkningarne behörige, som ansvar kan komma i fråga, men att göra Konungen, i afseende på de af Rikets Ständer honom anviste tillgångar, beroende af en godtycklighet hos Revisorerne, skulle vara emot ordningen och Grundlagen.
Uti en värd Ledamots minne skall jag återkalla anledningen, hvarifrån extra utgiftstiteln kommit i vår närvarande Riksstat, då han nämnt sig icke hafva kunnat finna det.
Den kommer ifrån StatsContorets förslag af år 1809, grundadt på hvad i de föregående RiksStaterne funnits, då för detta behof och under detta namn i godt mynt varit uppförda i5o,ooo R:dr, som 1809 nedsattes till 100,000 R:dr.
På det sätt Statsutgifter nu kunna inträffa, är en sådan titel oundviklig.
Jag har sett Hufvudböcker ifrån den lid, då ordningen egentligen började i Sverige, nemligen ifrån Gustaf II Adolphs tid, och der finnes redan Titeln:
Att öfverflytta den på i:sta HufvudTiteln, tror jag vore i hög grad olämpligt.
Jag tror ej, att desse medel sakna all redovisning.
Anordningarne utgå i vanlig väg, men då Konungen kan äfven till särskilta behof disponera dessa medel, följer deraf, att för dylika anordningar ingen annan redovisning kan ifrågakomma än qvittencer af de personer, åt hvilka Konungen anförtrodt medlens användande. 546 Den 5 Mars f. m. Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt, Gustaf:
Dä jag tillstyrkt det förslag till förändrad Instruction för Revisorerne, som vid denna Riksdag blifvit framlemnadt, och äfven vid ett tillfälle innan remissen hade äran yttra mig, till följd af de discussioner, som dä ägde rum, torde Ridderskapet och Adeln finna, alt jag icke annat kan, än instämma i hvad StatsUtskottets pluralitet i första punktens första §. yrkat, angående vidsträcktheten af Revisorernes granskningsrätt.
Det vore att upptaga onödigtvis Ridderskapets och Adelns tid, att åter ingå i delta ämne.
Men så länge 83 §.
RegeringsFormen ännu är i sin ursprungliga kraft gällande, och således den så högt prisade andan ännu måste vika för den så högt fördömda bokstaf ven, mäste, efter mitt sinne, äfven örn ordet minst infördes, likväl predikatet af afslutade räkenskaper för mig bestämma omfånget och egenskapen af granskningen, vare sig till infordrande af handlingar eller alla andra upplysningar.
Beträffande hvad StatsUtskottet yttrat om nödvändigheten af Konungens sanction, lärer StalsUtskottet endast haft för afsigt detsamma som jag, i synnerhet som StatsUtskottet säger sig skola inkomma med förslag till Instruction, nemligen att den sammanstämmelse må kunna äga rum emellan Styrelsen och Rikets Ständer, att den Instruction, som Rikets Ständer utfärda, må kunna stå i öfverens - 1 Den 5 Mars f. m. 247 slämmelse med de föreskrifter, hvilka Konungen anser sig kunna gifva sina förvaltande Verk.
Det måtte vara vigtigt, att de äro enahanda.
Det har varit en tid, då skiljaktigheter i detta afseende blifvit yttrade.
Jag hoppas, att de stridiga åsigterne vid denna Riksdag skola försvinna.
Då är ordet sanction ej annat, än en bibehållen ordform, och jag är öfvertygad, att saken kan bära den frukt, som den ej haft liittils, och hvilket härrört deraf, att öfverensstämmelse ej existerat.
Jag har i upptagande af tvenne af Herr von liartmansdorfFs anmärkningar blifvit förekommen af Herr Rosenblad.
Jag vill blott yttra något om den första, eller om det bevis, som de smärre anmärkte summorne skulle lemna, då man vågade öfverskrida föreskrifterne i afseende på dem, men ej för de större, att det härledde sig af förakt för Ständernes stadganden.
Hvarföre skola genast sådane motiver lemnäs åt de afvikelser, som man, för sådane, anser?
Äger Styrelsen, om den till Rikets
Ständer framställer önskningar eller propositioner, som de ej kunna antaga, att tillskrifva det förakt för Regeringen?
Hvarföre skal) då ett sådant motiv genast å Rikets Ständers sida tillskrifvas de förvaltande Verken?
Äger då ej ett ädlare motiv rum?
Det nemligen, att man har skiljaktiga åsigter, att man är öfvertygad, att allt ej är- så föreskrifvit, som det borde vara.
I denna skiljaktiga öfvertygelse 248 Den 5 Mars f. m. ligger ej någon missaktning.
Det vore den olyckligaste sinnesstämning, som kunde existera, om den ena Slalsmaglen ej aktade den andra.
I afseende på den sjelfförpantningscur, som Herr von Hartmansdorff föreslagit, för att förekomma ytterligare dispositioner, så kan jag ej deruti instämma.
Jag tror ej, att den värde ledamotens afsigt var, att gifva åt Revisorerne eller Fullmägtige i RiksgäldsContoiret någon ökad magt; men emedlertid måtte Ridderskapet och Adeln medgifva, att, om det skulle på dem ensamt bero att bestämma beloppet af Statsbristsumraan, blefvo Rikets Ständer och ConstitutionsUtskoltet öfverflödige.
De skulle då kunna afgöra allt hvad som är åt Rikets Ständer uppdragit.
Här har blifvit taladt om Bartlielemyfonden, och om den fordran, som tredje Hufvudtiteln nu äger för FriCadetter.
Om, på sätt StatsUtskottet föreslår, detta anslag kommer att upphöra, har visserligen icke Barthelemy-fonden något deremot att invända, utan tvärtom är det en förmån för densamma.
De penningar, sorn för det omtalade ändamålet ankommit från StatsContoiret, hafva med den ena handen blifvit emottagna och med den andra lemnade till KrigsAkademien.
Anledningen, hvarföre de ej blifvit ersatte, är den förändrade Den 5 Mars f, m. , 249 ställning, hvaruti Colonien sig befunnit'.
Hade den ej ägt rum, hade denna sak ej kommit att öka Rikets Ständers göromål.
Det har gifvits tider, då Barthelemyfonden lemnat till nyttiga inrättningar inom Sverige ganska betydliga bidrag.
I det afseendet, om liqvid skulle göras på dessa grunder, skulle den summa blifva större, som fonden lemnat till Statsverket.
I afseende på hvad Herr Hjerta yttrat om krutköp, får jag minska hans farhågor.
Krut har blifvit ditsändt, emedan det der kan, ehuru småningom, försäljas.
Den sista posten är änuu ej godtgjord, men så snart den säljes, ingå penningarne.
Efter det der kunde föryttras, var det förmånligare för StatsYerket att ditsända det, än att låta det ligga här osåldt.
— Herr Hjerta har hemställt en fråga till StatsUtskottet, som jag förmodar, att StatsUtskottet får lätt att besvara: nemligen huruvida StatsUtskottet vill, att Rikets Ständer och deras Revisorer skola gifva vika för Bureaucratien, eller ej.
Jag förmodar, att Rikets Ständer, äfvensom StatsUtskottet, förena sig i det senare alternativet; och tror ej, att det existerar någon tanka hos EmbctsVerken, som kan gifva anledning till sådane förmenta anspråk å deras sida.
Hvad den ton angår, som råder i dc förvaltande Verkens svar, så är jag den första, som allestädes skall önska, alt ingen annan ton skall finnas, än den, Den 5 Mars f. ra. sorn man kallar god; den bör vara en regel å ömse sidor, för alla allmänna ärenders behandling, och den beflitar jag mig att iagttaga, äfven under stridiga åsigter.
Jag tror blott, att om man funnit några ämnen på ett ömtåligare sätt omtalade, än de hade kunnat vara, så har det härrört af de skiljaktiga åsigterne af granskningsrätten, och jag tror att, när de upphöra, ingendera sidan skall hafva att klaga.
En värd Ledamot har, så vida jag riktigt fattat hans ord, förbehållit sig att slippa höra sådane liurhlyfvande lagtolkningar, som dem jag nu framställt.
Jag förmodar att han dermed blott velat antyda, att han icke mer vill lyssna till mina anföranden; ty jag kan ej föreställa mig att han velat bjuda till imponera på mitt sätt att framställa mina tankar.
Då en värd talare nämnt, att det borde uppgöras en allmän plan för Strömrensningarne, får jag blott tillkännagifva, att Konungen för två år sedan befallt, att tredje Departementet af StorAmiralsEmbetet skulle taga dessa saker om hand, och gifvit detsamma eu Instruction, hvilken äfven innefattar, att det skall inkomma med ett sådant förslag.
I följd deraf hafva undersökningar blifvit gjorde, och man har be - \
Den 5 Mars f. m. mödat sig, att i möjligaste målto följa Instruclionen.
Härom vittna berättelser, som äro allmänheten bekante.
Men ämnet är så omfattande, att jag tror det ej vara möjligt ännu, med de upplysningar och den tid man har, att uppgöra en allmän plan för framtiden, emedan hvarje sak fordrar en vidlyftig undersökning på stället öfver hvad man har att vänta, äfvensom att göra.
Det är endast genom noga afvägningar, scientifiqua undersökningar och noggranna calculer, man kan komma till några säkra beräkningar.
Det synes som man ännu ej vore rätt ense om principen, hvilken måste följas; ty då jag hört yrkas, att, der en stor och betydlig transport redan äger rum, behöfvas ej allmänna medel användas, kunde denna sats leda derhän, att ställen, der ingen transport finnes eller kan bli, äro de, som böra understödjas, i fall man kan uppsöka sådane, som äro af denna art.
Jag är ej af den tankan.
Hvad Bolagen i Wermland angår, så är det riktigt, att anslag äro dem lofvade, men under vissa vilkor, som ej blifvit uppfylde.
Det har nemligen bandt, att man ej funnit de första förslagen nog fullständigt uppgifne, efter Bolagens eget yttrande.
Det blef befallt, att nya förslag skulle uppgöras, innan anslagen fingo lyftas.
Dessa hafva blifvit uppgjorde, och då funnos de gamla så felaktiga och af en så skiljaktig beskaffenhet ifrån de sednare, att några Bolag ej vågade företaga arbetena, utan 252 Den 5 Mars f. m. skiljdes åt, och andra förblefvo tillsammans, för att erfara hvad understöd de kunde hafva att vänta.
Detta sednare är det egentliga förhållandet med den vigtiga BjElfven.
Beträffande åter hvad som blifvit sagdt örn Götha Elf, att, der så stor rörelse finnes, understöd ej borde lemnäs, får jag nämna att fråga blott varit om två års anslag.
Förhållandet och följden med denna Elf, lemnad åt sig sjelf, har jag länge förut sagt, att nemligen denna för hela riket vigtigaste communication löper fara, att helt och hållet uppgrundas.
Det är en sak, som kan bevisas för den, som vill följa detaljerne.
De äro bär på stället till finnandes.
Den, som vill se dem, skall finna, att tiden ej blifvit illa använd.
De visa, att om ej verksamma åtgärder vidtagas, risquerar man att se
Sveriges hufvudstapel på vestra kusten skiljd ifrån sin vattencommunication med det inre landet.
Om detta försummades, skulle Styrelsen vara värd mycken förebråelse; också har det väckt dess alfvarsamma uppmärksamhet, men der är för mycket att göra, för att kunna ske på en gång.
Emedlertid är det ej blott 20,000 R:dr af Strömrensnings-fonden, som dertill användas; det är ej med undandragande af de enskilte intressena, som arbetet sker.
Det är ej allenast Götheborgs stad, som lemnat en betydlig afgift, under namn af Puviersmedel; Edets sluss och en ej obetydlig
Muddringsfond har äfven blifvit öfverlemnad
Den 5 Mars f. m. a53 till samma ändamål.
Trollhättan har leninat 5 procent af sin inkomst i all framtid, emot det att varuägarne betala 5 procent på sina slussafgifter.
Dertill kommer den afgift, som erlägges vid Wenersborgs Stad.
Dessa flerfaldiga bidrag har Konungen funnit för. godt att motsvara med ett anslag.
Således är all möjlig sparsamhet iakttagen.
Jag tror snarare, om något skulle kunna sägas, att, då Rikets Ständer anslå årligen 100,000 R:dr till Strömrensningar, Götha
Elf har fått för litet af detta anslag.
Hvad frågan om Strömrensningsmedlen angår, har man velat sätta os i alfvarsamma tvifvel om hvad som är norr eller söder.
Jag för min del är ej mycket brydd i denna fråga, men då jag tror, att detta Utlåtande återremitteras, uppskjuter jag, tills ett annat Utlåtande inkommer, att gifva mina tankar tillkänna.
I sjelfva ämnet skulle jag anse, att för att pröfva den hufvudsakliga frågan, huruvida medlen blifvit riktigt använde efter sin' destination, vore den enklaste och mest öfvertygande utväg, att StatsUtskottet lät sitt Utlåtande åtföljas af en tableau, som visade, hvartill dessa medel blifvit använde för 1828 eller för 1827.
Jag anhåller, att StatsUtskottet måtte vidtaga denna utväg, och meddela nämnde upplysning.
För öfrigt har en Ledamot framställt StatsUtskottets åliggande såsom blott en Referents. 3.54 Den 5 Mars f. m.
Jag skall ej göra någon svårighet vid att antaga det, om han vill erinra sig hvad sorn tillhör en Referent; det nemligen att sedan han refererat målet, äfven afgifva ett bestämdt utlåtande.
Den frågan kan annars i en framtid, om den nu får antagas, leda till stora misstag, och jag inser ej, hvarföre StatsUtskottet skulle vara, mera än de öfrige Utskotten, befriadt från pligten, att bestämdt meddela sitt yttrande.
StatsUtskottet bar fått förebråelse derföre, att det ej tillrättavisat 1825 års Revisorer, för det dessa föreslagit gratificationer.
Jag minnes nu ej ordalydelsen i Revisorernes Berättelse; men då det åligger Revisorerne att gifva sitt yttrande öfver mål, som de granska, måtte de väl ej vara på den punkt, att endast skola klandra, utan äfven få tillkännagifva, att saker äro väl utförde; och om de det få, vet jag ej någon skada deraf uppstå, att de till Rikets Ständer föreslå belöning, der verklig förtjenst den påkallar.
Om man fordrar mycket i den obehagliga delen af deras kall, måtte de ock få äga den tillfredsställelse att yttra sig, när något är väl gjordt.
Här har blifvit omnämnt, hvad med ordet Referent bör förstås.
Jag kan ej annat än gilla hvad Grefve von Schwerin i detta afseende anfört.
En Referent i ett Collegium, i en domstol, skall utreda frågan och gifva sin Den 5 Mars f. ra. a55 mening tillkänna.
Det gör äfven Utskottet i detta Utlåtande, då det framställer frågorne och lemnar sitt omdöme deröfver.
I Stånden deltaga dess Ledamöter i besluten såsom domare, men ej inom Utskottet.
Jag anhåller att få rätta en anmärkning, sorn jag förmodar genom misstag tillkommit om angelägenheten att förekomma missbruk med Charta-Sigillata.
Det har nemligen blifvit sagdt, att det borde åläggas
Domaren, att skrifva lagfarter på Charta.
De skrifvas nu alltid på Charta.
Domarens skyldighet är att skrifva Fastebref och alla andra handlingar han utfärdar på Charta.
Hvad åter Köpebrefven angår, som skola hafva den största Chartan, vore det mycket svårt, om man skulle ålägga de enskilte personerne att skrifva dem på Charta-Sigillata.
Det är på många ställen, som Chartor icke finnas på ganska långa afstånd; man blef tvungen att resa till staden, för att skaffa sig såaane, med flere andra olägenheter.
Derföre tror jag det vara riktigast, att det blir Domarens skyldighet att chartera köpebrefven och tillse, att inga missbruk äga rum.
Jag har velat nämna detta, på det, i fall Stats-Utskottet fäster sig vid anmärkningen, något misstag ej må ske.
Det sättet att rätta missbruk af anordningar, som en värd talare föreslagit, att nemligen göra afdrag å Statsbristsumman, lärer ej öfverensstämma med Grundlagen, och således komma att förfalla.
I afseende å frågan, hu - ar>6
Ben 5 Mars f. m. ruvida Konungen skall sanctionera Instructionen för Revisorerna, ämnar jag ej ingå i undersökning om hvad Grundlagen stadgar.
Jag vill blott framställa den fråga, om Rikets Ständer kunde utan Konungens tillåtelse låta trycka och kungöra en sådan Instruction?
Om Konungen icke godkänner den, utan gifver stridande order till EmbetsVerken, hvar stannar då Revisionen?
Detta önskar jag få besvaradt.
Jag tror det vara nödigt, att båda Statsmagterne äro ense i afseende på Revisionens rättigheter, annars stannar Revisionen uti högst obehagliga strider.
Så länge ofelbarhet ej är menniskornas lott, skulle jag tro, att den Ledamot, som sjelf åtskillige gångor gifvit oss moraler, ej borde säga, att det är missaktning för Rikets Ständer, som varit orsaken till de öfverträdelser af föreskrifter, hvilka Revisorerne anmärkt.
Jag har blifvit missförstådd, i fall Ledamöter, efter hvad jag förnimmer, skulle hafva tagit mitt yttrande så, som ville jag förneka Styrelsen att afslå Rikets Ständers framställningar, när lion dertill är berättigad.
Tvertom erkänner jag
Styrelsens ej mindre än Rikets Ständers rätt att afslå förslag, hvarå afgörande-rätten är gemensam, och innehållet icke godkännes.
Det är till och med mitt hopp och min önskan, att åtskillige Den 5 Mars f. m. af <le beslut Rikets Ständer redan fattat, och hvilka jag ej förmått förhindra, måtte blifva af Styrelsen afslagne.
Men regleringen af RiksStatens Hufvudtitlar, och de utgifter, som deruppå äro anvisade, höra ej till den gemensamma afgörande rätten.
Det står uttryckligen i 64 §.
RegeringsForiucii:
Så väl Rikets Ordinarie Statsmedel och Inkomster, som hvad, pä sätt omförmäldt är, under namn af ExtraordinarieUtlagor eller Bevillningar till Statsverket af Riksens Ständer anslås, vare under Konungens disposition, att till de af Riksens Ständer pröf vade behof o ch efter den upprättade Staten anordnas.
Hvem är det som upprättar Staten?
Rikets Ständer.
Hvad de besluta, skall Styrelsen således iagttaga vid dispositionen, utan att de behöfva ingå och supplicera derom.
Det är sådane önsknings-skrifter från Rikets Ständer som jag ansett oriktige, och det är genom de anmärkte flerfaldiga öfverträdelserne af Statens bestämde anslag, som jag ansett ringa aktning vara Rikets Ständer visad.
Hvad den så kallade sjelfpantningen beträffar, så täcktes Ridderskapet och Adeln finna, att enär Styrelsen ej har rätt att disponera medlen annorlunda än efter en förut upprättad
Stat, måtte det ej vara svårt för någon att afgöra, om en skedd utbetalning är behörig eller ej.
Står hon icke på Stat, och är hon icke tagen af besparingarne, så i5 fl. 17 a58 Den 5 Mars f. m. är hon icke behörig; och då behöfves ej heller särdeles omdöme, för att inse, hvilken motsvarande innehållning som bör ske.