Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tänk bara om mamma kunde vara med!
Fadren hade under tiden kommit in i hvardagsrummet och stod nu lutad öfver rullstolen och kysste sin hustru på pannan.
— Ja, kan du tänka dig Karl, Elly vill, att jag skall gå på bal med henne; för det första gå på bal, när man icke kan gå, och för det andra gå på bal, när man inte är bjuden.
— Det är visst bara ungdom.
— Ja, tretti par, sa’ vaktmästaren, jag frågade honom.
— Hvad är det för antikviteter, ni dragit fram?
— Det är mammas minnen från hennes första bal.
Egentligen borde pappa krypa ner i asken, pappa hör till.
— Sådana dumheter du pratar Elly, pappa hör inte till mina minnen, Gudskelof, pappa är min aldra käraste och bästa värklighet.
— Ser du, det fick jag för att jag var snäll.
Det var bra söta skor, ä’ de dina eller Ellys?
— Det är mammas, jag hade fått lof att kläda öfver dem och begagna dem, men de gå inte på.
— Tag nu på din känga, innan gossarne komma!
— Ja, det är väl bäst, annars reta de mig så förfärligt.
Men det är kanske klokast, att jag först sätter upp asken, så att trappstolen kommer på sin plats, annars blir Beate ond på mig.
— Tänk om Elly hade en sådan respekt för dig och mig som för Beate!
— Ja, det vore önskvärdt, men vi förstå väl inte konsten.
Om mamma lägger in alla de där minnena, så skall jag ställa upp dem utan trappstol.
Jag räcker.
Nej, bråka inte du, jag skall göra det själf, jag lofvar dig att akta dem.
Se här ha vi först skorna.
Åh, hvad de små fötterna dansade på den balen och på andra baler den vintern.
— Ja, och nu kunna de små fötterna inte gå.
Är du icke ledsen, att du råkade mig den kvällen?
— Nej, besynnerligt nog, är jag inte det.
Kunde du gå — — —
— Kunde jag gå, så blefve jag kanske icke så buren på händerna.
— Nej, hvem vet!
Det är ju det jag säger, man får taga allting filosofiskt här i världen, tänk, att du börjar lära dig det efter snart tjugo år.
— Ja, jag börjar, men jag kan inte konsten.
— Hvad ha vi här?
Ah kameliorna, ja du var lite till vacker den aftonen hos Bährenstams.
Det märks nog, att jag inte var den ende, som tyckte det.
Tio buketter och namnen på gifvarne sen, låt se!
Han tog upp den ena buketten efter den andra.
På den sista stod endast »Karl».
— Ja så, den här tingesten fick du af mig.
Var det inte mot alla konstens regler att ge en bukett åt den dam, man dansade kotiljong med?
— Jo, det var det visst.
Men du uppförde dig just inte efter alla konstens regler den kvällen.
— Jag var ursäktad.
Icke tillräknelig du!
Kär i en liten förtrollande, hvitklädd fé.
Nå Elly, äro kängorna på nu?
Visa mig, hvar minnena stodo!
Tänker du också komma hem med ett sådant här lass från din första bal?
— Nej, jag skall nog dansa så mycket, att det inte finnes något kvar af mina skor och inte lär jag häller komma hemsläpandes med tio buketter att gömma på; däremot får jag nog en hel del klädningstrasor.
— Hvad tänker du på, Elly, kallar du minnet af mammas hvita tarlatansklädning en trasa!
Hon måtte väl inte höra, att du så hädar heliga ting.
Ja, i alla fall är det bäst, att du icke befattar dig med sådant, det ligger icke för dig.
Nu går jag in och skrifver ett bref, säg till, när vi skola äta!
— Jag tror inte pappa hinner.
Pojkarne äro genast här.
— Men det fattas ännu en kvart till tre.
Elly hade åter gått in till modren.
I detsamma hördes en häftig ringning på tamburklockan, åtföljd af några våldsamma trumningar på tamburfönstret.
— Elly, spring och öppna för gossarne, innan Arvid knackar sönder rutan.
Herre Gud ett sådant väsen!
Skynda dig då Elly!
Beate kunde också öppna lite fortare.
— Det är ju bara pojkarne, yttrade helt trankilt trotjänarinnan, jungfru Beate, som långsamt skred genom rummet på väg till tamburen.
De kunna gärna ge sig till tåls.
De stå ju icke i gräset.
— Beate behöfver icke gå.
Elly har redan öppnat.
— Ja det hörs nog, svarade Beate trumpet, i det hon gaf sig till att torka af några osynliga damkorn på atheniennen.
— Goddag, mamma lilla, hur mår mamma?
ropade Ernst, äldste sonen, som genast skyndade fram till modren och kysste henne.
Jag hör, att Elly skall på bal.
Hon är alldeles vild.
Hon och Arvid dansa galopp i salen.
— Ja, det är inte utan att det hörs, svarade modren småleende.
— Den skulle vara alldeles stendöf, som inte hörde det, brummade Beate indignerad.
Hvad var det nu, de drogo ner för mig, tillade hon, då ett misstänkt slamrande ljud hördes från matsalen.
De välsignade barnen, de äro då alldeles för störande.
— Och den skall på stor bal, sade Ernst, då Elly med blossande kinder och med den blonda flätan hängande upplöst ner för ryggen kom galopperande in i hvardagsrummet med Arvid.
— Ja du, jag öfvar mig.
— Ahlblads kunde gärna ha bjudit mig, inföll Ernst, flera af kamraterna skola dit.
— Nej, hvilka af pojkarna äro där?
— Fem eller sex från sjunde öfre.
— Det är därför Elly är bjuden, inte är hon en riktig baldam inte!
Man kan ju knapt kalla henne för en flicka, hon tycker mest om pojkar och tänker bli bokhållare, när hon väl traskat igenom fortsättningsklassen, inföll Arvid, som allt sedan sin entré i hvardagsrummet sysslat med att mumsa på karameller, som han tagit från mammas sybord och som nu yttrade sin oförgripliga mening med en röst, som vardt lite otydlig, tillföljd af att han hade munnen full.
— Ja, Elly är en lika stor vildbasare som ni andra.
— Mamma var ju förlofvad, när mamma var så gammal som Elly?
— Inte var jag stort äldre.
Jag var gift, när jag var aderton år och då kunnen
I nog tänka er, att jag var lite till stadig.
— Ja mamma, ja, utbrast Ernst i beundrande ton, det tror jag, mamma, som var så vacker, men inte förmodar jag, att någon springer bort med Elly i brådrasket, hon får nog sitta kvar på sin kontorsstol tills hon blir gammal och grå som gatan.
— Se så där ja, utbrast fadren, som i detsamma kom in, nu är jag hungrig som en varg.
Man kan inte bara lefva på vissna blommor.
— Nej, det är ingen, som begär det.
Vill du skjuta mig in i matsalen?
Samtalet var ytterst lifligt under måltiden uch rörde sig mest kring balen hos Ahlblads.
— Hvad skall du ha på dig Elly? frågade fadren.
— Hvad skall jag ha på mig mamma?
— Han I icke bestämt det ännu?
Sådana lättsinniga fruntimmer!
— Jag vill gärna, att Elly skall ha en hvit, tunn klädning.
— Som du hade på din första bal.
Åh, jag förstår tankegången.
Det var på eftermiddagen samma dag.
Gos- sarne voro i skolan, ingeniören i sitt arbetsrum.
Hans hustru satt och sydde ända till klockan sex, då Elly kom in till modren i sällskap med Eva Lindhé en vacker, säker nittonåring, med mörka, kvicka ögon.
— Mamma, jag begriper värkligen inte tant Adèle, som icke bjudit Ernst.
Knut Lindhé, Harald Wickman, Axel oefy Ludde skola med på balen och de äro jämnåriga med Ernst.
— Ja, men de äro goda vänner till Edvard Ahlblad, och han och Ernst ha ju aldrig dragit jämnt, så det tycker jag är helt naturligt.
För resten är jag rädd, att de få så lagom roligt.
Deras forna barnbalsdamer vilja nog icke dansa med dem, när det fins löjtnanter, häradshöfdingar och andra »riktiga herrar».
Gläder du dig åt balen, Eva?
— Kan icke just säga, tant Elenore.
Jag har ju redan varit ute i två vintrar och det är så besvärligt, innan man blir i ordning.
— Hvad skall du ha på dig?
— En laxfärgad sidenklädning och nu skall jag ha skor, solfjäder, handskar och blommor, som passa till.
Det blir ett rysligt spring.
Jag har redan varit och sett efter blommor, och det fins inga, som gå i färg, så jag får skrifva till Stockholm.
Man får då erkänna, att vår kära stad är en ryslig håla, man kan inte få det allra minsta här.
— Jag tror, att orsaken hvarför unga flickor i allmänhet ej ha så roligt nu som förr, är att de ha så mycken omtanke, så mycket besvär, för att nu icke tala om kostnaden.
— Men så har det väl alltid varit, det skall väl vara i stil, det ena efter det andra.
— Inte var det så noga på min tid!
Men hvar blef Elly af?
Hon har väl gjort dig alldeles yr i hufvudet?
— Ja, hon var vild därinne.
Men det kan man ej undra på, det är ju lillans första bal.
Hon får snart tillräckligt af det.
— Tillräckligt af att dansa, nej då aldrig i världen, inte förr än jag mister lif och anda.
— Var inte så fasligt yr Elly!
— Det kan jag inte hjälpa.
Jag är så rysligt glad.
Jag har ju inte fått dansa på ett helt år, du tyckte ju inte om, att jag dansade förlidet år, då jag gick och läste.
Jag undrar, om det kan vara roligare än på barnbalerna, där hade jag alltid så förfärligt lifvadt.
Är du inte glad Eva?
— Jo, svarade Eva lugnt.
Fastän de voro så olika som möjligt, voro Eva och Elly mycket goda vänner.
De hade varit skolkamrater, de voro båda två begåfvade fast på olika sätt, båda två skulle »bli något».
Eva hade redan börjat med översättningsarbete, Elly skulle in i någon bank och så musiken—, de spelade à quatre mains på alla lediga stunder.
Nu var det dock Elly ensam, som trakterade instrumentet, hon spelade en sprittande Straussvals.
— Ursäkta, kanske det är för mycket väsen för mamma!
— Nej, visst icke, det är roligt att höra, hur du spelar ut din glädje och danslystnad, den skulle väl annars kväfva dig!
Den ena melodin aflöste den andra.
Eva rycktes med af de lifliga rytmerna och lade bort litet af sin öfverlägsenhet, samt började gnola, när
Elly spelade någon särskild välbekant melodi, ja, hon gick till och med så långt, att hon ett par gånger utropade: ja spela den, den är så utmärkt att dansa efter.
Men strängt taget är det nästan roligare att höra god dansmusik än att dansa efter den!
— När jag var ung, tyckte jag det var så skönt att drömma till tonerna af en sådan vals, som Elly nu spelar.
— Hvad tants generation måtte drömt bort mer tid, än vi göra!
Jag drömmer aldrig.
Gör du Elly?
— Drömmer, jo ibland, när jag sofver om natten.
— Ja, vi drömde mer än ni.
Nutidens ungdom är vaken i ordets vidsträcktaste bemärkelse, svarade fru Svan i låg ton.
Hon talade snarare till sig själf än till de unga flickorna.
— Det måste man väl, man har ju så mycket att se och höra och minsann ingen tid att drömma bort, sade Eva afgörande.
— Jag vet icke, hur jag skulle bära mig åt för att drömma, när jag inte sofver, inföll Elly.
Jag stänger ibland ögonen och försöker, men det går inte, inte ett dyft.
Nu kom jungfrun in med brickan, som stäldes på sybordet framför frun i huset.
— Det är bäst du slutar, Elly.
Pappa vet väl att teet är inne?
— God afton Eva, här har varit bal hör jag, sade ingeniören, som i detsamma kom in från sitt arbetsrum.
— Nej, ingen bal, bara dansmusik.
— Jaså, han I alls icke dansat?
— Nej, svarade Eva.
När man rätt tänker på saken, är det allt bra löjligt att förståndiga människor skutta omkring.
Och sådana rysliga dumheter ens balkavaljerer prata.
— Hvem hör på, hvad någon säger på en bal, man är ju där för att dansa! inföll Elly indignerad.
— Ja, det vore allt förfärligt att få sitta, sade Eva.
Jag har aldrig fått sitta någon dans, men finge jag det, skulle jag tycka det vore rysligt.
— Om också Elly skulle få sitta en dans eller par, blir hon inte sämre för det.
Hon är inte så dum, att hon anser det för en skam.
Hvad min tös?
— Nej, men något roligt kan jag icke tycka det är, svarade Elly.
När man är på en bal, skall man väl dansa, annars kan man lika gärna stanna hemma.
— Kom ihåg ditt te, Karl, det står här och kallnar.
Ack de kvinnorna, Eva, så de tyrannisera oss, stackars män!
— Ah, jag tycker farbror Karl har det mycket bra.
Ja det är inte så utan, att jag tycker så med.
Nå, hur går det med öfversättningarne, Eva?
— Tack, jag har mycket att göra, men det är allt ett bra enformigt och själsdödande arbete.
Jag skall försöka att skrifva något själfständigt.
— Ja, det är allt skäl till.
Någon roman, hva?
Unga flickor på aderton år ha en sådan insikt i karaktärer och bevekelsegrunder, att det väl lönar mödan.
— Hvarför gör farbror narr af mig?
Tror icke farbror, att unga flickor också göra iakttagelser, att de se rätt mycket?
— Jo visst, de se till och med åtskilligt, som inte fins.
Och när de så ha läst Ibsen och Kielland och tittat lite i Zola och Maupassant, så veta de, hvilka ämnen de skola välja.
— Men farbror!
— Ja, och med språket ha de inga svårigheter.
De ha ju så nyligen slutat kriaskrifningen i skolan!
Skrif du, jag skall läsa din roman, om den inte är alltför realistisk.
Det kommer väl inte häller att dröja mer än ett år, innan Elly tröttnar att sitta på sin kontorsstol och förklarar för mig, att hon ämnar bli bankdirektör eller spekulera på börsen.
Det ena är icke befängdare än det andra.
Men så är det alltid med kvinnorna, de romantiskt anlagda ha för litet själfförtroende.
— Det fick jag, inföll hans maka.
— Tog du det åt dig?
Och de andra ha för mycket, de ha för stora vyer, en sådan ärelystnad — ja skrif du, skrif du!
Det skall bli komiskt.
— Åh jag tänker icke skrifva något komiskt.
Tant Eleonore, tag mig i försvar.
— Du försvarar dig nog själf, du brukar inte vara blyg.
Jag skulle vara en dålig bundsförvandt, jag står så där halft om halft på fiendens sida.
— Eva skall inte skrifva några romaner, hon skall skrifva kritiker, inföll Elly, som ville ta sin väninnas parti.
— Kritiker, ser man på, det tar sig!
— Mamma, säg till pappa, att han inte får reta Eva!
— Åh, det bryr jag mig inte om.
En kvinna, som vill uträtta något i världen, får allt stålsätta sig mot mycket, svarade Eva.
— Ja, hon måste ha ett pansar kring hjärtat, ett dubbelpansar.
— Ja, det har farbror rätt i.
— Nej, hvad pappa är svår i kväll.
Jag tror vi gå in i mitt rum och tala om något förnuftigt.
Kom Eva!
Följande dag var matsalen hos ingeniör Svans förvandlad till syatelier.
Berggren hade lagt ut en mängd mönster på bordet och stod nu och klipte till foderlifvet, modejournaler voro kastade på alla stolar.
Elly satt med armbågarne stödda mot bordet och studerade de kolorerade månadsplanscherna och gjorde de mest extravaganta förslag, inspirerad som hon blifvit af en del brokiga dräkter, hvilka hon ej märkte hade orden »Maskerad Anzüge» till underskrift.
Fru Svan, hvars stol blifvit placerad vid det ena fönstret, höll konselj med fröken Berggren.
— Nej, det är då alldeles omöjligt, frun kan väl icke vilja, att fröken Eleonore skall sticka af mot de andra.
Ingen enda af de unga damerna skall ha tunna hvita klädningar.
Jag sydde just till den här balen en laxfärgad sidenklädning åt fröken Eva.
Lindhé var här igår.
— Fröknarne Aspegren ha fått ljusblå sidenklädningar.
— Ja, men Elly är så ung.
Jag vill gärna, att hon skall vara klädd i något hvitt, luftigt tyg.
— Tänk att frun tycker om sådant där!
Men det brukas inte alls.
Det är ju så länge sedan fru Svan var med.
Detta var att taga Ellys mamma på den ömtåliga sidan.
Det var nog sant, att hon icke »varit med» på länge och ändå satt hon här hemma i sin rullstol och ville bestämma baltoaletter och yrkade på det motsatta af hvad stadens förnämsta sömmerska rådde till, hon, som sytt balklädningar till mer än hälften af de unga flickor, som skulle med på denna och andra vintrens baler.
Ja, men för henne var det icke blott och bart en toalett-fråga, det handlade om ett slags romantiskt svärmeri.
Elly skulle vara klädd i en hvit, skir klädning som hon varit på sin första bal.
Kanske skulle också Elly på sin första bal råka sitt lifs lycka!
— Jo, jag håller mig allt till det, jag sagt.
— Men hvad säger fröken Elly själf? frågade sömmerskan i något stucken ton.
— Jag vill hälst ha något i den här vägen, svarade Elly och höll upp en af de planscher, hon nyss så ifrigt studerat.
— Får jag se, hvilken fröken valt?
Det är bestämdt den sjögröna, som vi sydde fröken Evas schära efter!
— Men kära Elly, du kan väl icke vara klädd som cirkassiska häller, det är ju en maskeradkostym du fått tag i.
Nej, ännu så länge är det bäst, att jag bestämmer din toalett, och det vill jag också gärna göra!
Berggrens protest bestod i en kastning på hufvudet.
Detta var bra olikt fru Svans vanliga likgiltighet i toalettsangelägenheter, förut hette det alltid: »Fröken
Berggren kan gärna själf bestämma, jag är ju aldrig med, jag ser ju aldrig något nytt, jag önskar bara, att det blir så enkelt som möjligt.
Och nu på en gång denna säkerhet, denna öfverlägsna ton, ja det var den gamla, vanliga historien, mödrarne blefvo alltid så nervösa, när man skulle till att sy deras döttrars balklädningar, för att nu inte tala om deras brudklädningar, men för den behöfde man ej ännu så länge oroa sig här i huset; minsann någon skulle springa bort med fröken Elly, hon var ju icke det ringaste vacker och en sådan figur, ingen figur alls».
Och så följde trenne sträfsamma dagar, mest för fröken Berggren, naturligtvis, men också för fru Svan, som skulle hålla Berggren vid godt lynne, och Elly tyckte äfven för henne, hon skulle ju passa.
Detta emellertid endast när det var oundgängligt nödvändigt, ty hon hade mycket svårt för att hålla sig stilla, för det mesta hängde den hvita skyn på »dockan», som rottingställningen, denna omöjliga, hals- och hufvudlösa imitation af den kvinliga figuren, så artigt kallas på syspråket.
Berggren var ej i bästa lynne.
»De där välsignade trasorna kunde ej draperas, man kunde ju ej taga i dem utan att skrynkla till dem.
Eleonore var omöjlig att sy till, det hade hon alltid sagt, — inte begagna snörlif».
Mamma, som satt och skötte tråcklingen för symaskinen, vardt helt nervös och hade svårt att behärska sin retlighet, men det var nödvändigt, annars ginge det alldeles på tok, hon måste jämt medla mellan fröken och Elly samt i all stillhet försöka få Beate att ej för mycket stöta den förra genom uppriktiga uttalanden som sin mening, »att en sådan svinstia, som de gjort af matsalen, hade hon aldrig kunnat tänka sig» och och att »det väl ginge an att sy en klädning utan att därför skräpa omkring sig och göra hela huset otrefligt» o. s. v. i det oändliga.
Och Elly sen, hon var alltid oregerlig vid passning och nu isynnerhet »när de bråkade så fasligt».
»Hon hade en klumpig figur, det visste hon, och det kunde icke hjälpas, hon kunde icke andas, om hon skulle ha snörlif, och om hon icke kunde andas, kunde hon ju icke dansa, och det var väl ändå meningen, att man skulle dansa på en bal.
Och nu kunde hon icke stå där längre, hon skulle på spellektion, hvad hade de dockan till, om hon skulle stå timtals och passa?»
— Timtals Elly!
Du har icke stått en kvart, jag såg på klockan, inföll modren i trött ton.
Bråka nu inte, det är ju för ditt eget nöje!
— Jo, det är ett fint nöje, brummade Elly.
Ah, det är en knappnål, som sticker mig.
Och klädningen är mycket för lång framtill!
— Det hade varit bättre, om fru Svan lämnat bort fröken Eleonores balklädning, jag kan värkligen icke göra den till pass.
Fröken kan gärna för mig få ha sin klädning så kort som en balettdräkt, jag kan omöjligt se om den är kort eller lång, fröken står ju inte rak en sekund, förresten är det icke görligt att få något elegant och vackert ut ur det här usla tyget.
I detsamma kom Beate in, hon såg sig indignerad omkring och började plocka upp några långa tarlatansremsor, som lågo kringströdda på golfvet.
— Får jag be jungfru Beata vara snäll och låta remsorna ligga, jag skall just begagna dem till krus.
Sömmerskan var alldeles röd i ansiktet, hon hade så länge behärskat sig vis à vis Elly och — hennes mamma.
— Ja, det var bara välmening, fröken lilla, jag var rädd att någon skulle få de här trasorna omkring benen, men jag skall gärna lägga ner dem igen, om det är bättre.
Och Beate lade omsorgsfullt ner remsorna precis på samma plats, där hon tagit dem.
Fru Svan gaf Beate en bönfallande blick, hvilken hade till följd att denna sväljde återstoden af den läxa, hvarmed hon tänkt uppbygga fröken Berggren.
— Klädningen blir utmärkt, inföll Ellys mamma i uppmuntrande ton, så fort Beate stängt dörren efter sig, jag är mycket nöjd med den.
Och nu var den lyckligtvis färdig och upphängd i garderobstaket, där den såg ut som en mot höjden sväfvande engel, sade Arvid, som fått titta in.
Fröken hade gått.
Elly var åter sig lik, med undantag af att hon, som fadren uttryckte sig, ibland hängaf sig åt några högst omotiverade luftsprång, och nu hade man ändt- ligen kommit till aftonen före den märkvärdiga balkvällen.
— Hvar äro barnen? frågade ingeniören, då han vid tedags kom in till sin hustru.
— Elly måtte åtminstone vara hemkommen att döma af det där skrattet, det gör henne ingen efter.
Nå, välkommen min flicka lilla!
Har du gossarne med?
— Ja, vi äro så fasligt tehungriga.
De voro alla tre varma och lifliga, de komme direkt från skridskobanan, där hade varit facklor och musik.
Elly slog sig ned i fadrens knä och strök sitt hufvud mot hans kind.
— Pappa, i morgon vid det här laget kommer vagnen.
Ack att få dansa igen!
Du kan icke tänka — — —
— Jo, jag kan tänka, att du inte får nypa mig i armen så där, jag får ju riktiga blåmärken.
Tänk, om jag smekte dig så hårdhändt.
— Nej, det vore icke rättvist.
Du skall ju inte vara barhalsad i morgon.
Jo, det vore fint om jag finge blåmärken på mina armar, och Elly strök tillbaka den vida klädningsärmen och sträckte fram en arm, som värkligen var mycket hvit och rund, med små gropar vid armbågen.
— Kors en sådan vacker arm
Elly har! utropade Arvid.
— Ja, den är allt mycket hvit, svarade Elly eftertänksamt och med en sorts opartisk beundran, som tog sig helt komisk ut.
— Men vet du hvad som också kommer att bli mycket hvitt i morgon, det är ditt ansikte, om du icke går och lägger dig tidigt i afton, sade modren, och färg måste man ha, när man är hvitklädd.
Lofva mig, att du inte sitter uppe så länge som vanligt.
— Ja, det lofvar jag, jag skall lägga mig, så snart vi ätit kväll.
Klockan var sex på balaftonen.
Modren satt på sin vanliga plats i hvardagsrummet, men det lilla sybordet var undanflyttadt.
Hon hade ej tid med något handarbete nu, hon skulle öfvervaka Ellys klädsel och Elly var minsann ej så aktsam, att man vågade ha några öfverflödiga möbler, där hon skulle fram.
Beate höll på att hjälpa henne, de hade ej kommit långt ännu, ej längre än till underkläderna, strumporna och skorna.
Elly hade på förmiddagen låtit »krusa sin lugg» och nu satt hon iklädd sin långa, hvita kamkofta och underkjol och flätade sitt hår.
Hon hade bestämdt protesterat mot att ha uppsatt hår, hon ville ha sin hängande fläta som vanligt, »det hade alla flickor första året, det var alldeles säkert, pojkarne skulle skratta åt henne, om hon hade uppsatt hår och blommor i håret».
— Hvilka pojkar? tog sig mamma friheten att fråga och fick till svar:
— Naturligtvis först och främst våra och så pojkarne, som äro hos Ahlblads.
— Jaså, ja, du får göra som du vill.
Men fläta bara ordentligt, så att håret icke flyger omkring öronen på dig, när du dansar.
— Ja, Elly såg alltid ut som en vilde, när hon kom från barnbalarne, inföll Beate, som stod och höll det hvita sidenbandet, som skulle knytas om flätan.
— Ah, det här skall väl hålla en afton.
Och Elly slog den tjocka flätan mot handen, som om det varit en pisksnärt.
Modren började skratta.
När hon såg denna inkonventionella kamning, kom hon att tänka på, hur, när hon skulle på sin första bal, hennes hår flera dagar förut legat i papillotter.
Hon såg hårfrisörskan, gamla mamsell Sillén, beväpnad med den tjocka lockpinnen, som mer liknade en försvarlig battong än en artikel hörande till fruntimmerstoaletten, och hon hörde mamsell Sillén säga: åh herre Gud, ett sådant hår fröken Eleonore har, det blir öfver fjorton lockar och sådana lockar sedan, så tjocka och långa.
Och så alla debatterna mellan mamma och faster, om hvar kameliorna skulle sitta, antingen högt uppe eller instuckna i lockarne, bakom örat.
Och där satt nu Elly och slog med sin tjocka fläta för att se, om den »höll».
Så började den högre afdelningen af toaletten, den svåraste; ty enligt Beates försäkran var
Elly omöjlig att handskas med, isynnerhet när hon var så vild som i afton.
Elly uttryckte emellertid endast en önskan vis à vis klädseln och det var, att ingenting fick sitta åt, — »ja, med Beates tillåtelse ville hon hällre se ut som en rotunda än som en geting, mycket hällre, det var väl ingenting att stå efter att se ut som en geting»!
Och nu var klädningen ändtligen på.
Elly tyckte, att den var väl lång fram och ville ha den upptråcklad några tum, men det satte mamma sig på det bestämdaste emot.
Elly kunde omöjligt med bästa vilja snubbla på den klädningen, hela foten syntes ju, fröken Berggren hade haft rätt, det skulle ju inte vara någon balettdräkt.
Och så var
Elly orolig öfver att klädningslifvet var för urringadt och gaf sig ingen ro förr än ännu en spets syddes på.