Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Tagebuch der Gesandschaft an die Höfen von Siam und Cochinchina von John Craufurd.)
En Engelsk Officer, som nära tjugu år vistats i den delen af nordvestra Indien, som företrädesvis bebos af den Indiska krigare kasten, fann der en Adel och en Feodalförfattning, så liknande den Europeiska medeltidens, att han ej trodde sig kunna förklara det annorlunda, än genom slägtskapen med den Germaniska stammen, och har derom skrifvit ett stort verk.
(Annals and Antiquities of Rayasthan or the Central and Western states of India, by Lieut.
Colonel James Tod.)
– Denna krigarestam har, såsom eröfrare, för många århundraden tillbaka, kommit i det land, den nu bebor, och underkufvat de gamla inbyggarne, som ännu vida öfverträffa dem i antal.
Hvarje Rajput, så kallas dessa krigare, rik eller fattig, känner sig derföre vida upphöjd öfver hopen, är genom börden soldat och adelsman, lat, men tapper, full af hederskänsla, och färdig att uppoffra sitt lif för sin chef.
Hela landet är brutet i smärre län, hvarje chef har sitt slott och sitt krigiska följe.
– De äga en Romantisk, Heroisk poesi, föga känd i det öfriga Indien.
Deras Annaler äro fulla af exempel på den mest ridderliga Heroism; och äfven deras qvinnor lifvas af samma anda.
Adel visar sig merendels såsom en krigisk kast, som låter andra för sig bruka jorden.
Så äfven i Kurdistan, som omfattar det gamla Assyrien med en stor del af Armenien och det fordna Medien, ett skönt bergland, med fruktbara, rikt vattnade dalar och herrliga betesmarker, öfver hvilka Kurden på sin häst, klädd i stål och brokigt siden, med svajande fjädrar i hjelmen, svärd vid sidan, sköld på armen, lans i handen, bössan på ryggen och jernklubban hängande från sadelknappen, ilar som blixten fram.
Den Nomadiska delen
af Kurderna utgör Adeln, det vill säga, förstarna eller Emirerna och dessas följeslagare, som alla räkna sig för deras slägtingar, och kallas kusiner.
Dessa se med stort förakt ned på den åkerbrukande befolkningen, som bor i byar och föder de andra.
Kusinerna äro röfvare, som dela rofvet med sina chefer; men äro dessa med obrottslig trohet tillgifna.
En Kurdisk Emir dog i fångenskap i Bagdad.
En af hans följe stod på det flata taket af huset, då han fick underrättelsen, att hans herre gifvit upp andan.
”Hvad, – sade han, – är Beyen död?
Då vill jag ej lefva längre.
– Han kastade sig ned af taket, och fanns krossad till döden.
– (Rich.
Residence in Koordistan).
Menniskojagt.
Dschingiskan frågade en af sina fältherrar; hvilken är menniskans största förnöjelse?
Denne svarade: jagten till häst en skön vårdag, då falken bringar byte.
Icke så, sade Dschingiskan, menniskans största förnöjelse är att besegra sina fiender, att jaga dem för sig, att plundra dem, att se deras barn gråta, att rida deras hästar och omfamna deras qvinnor.
(Histoire de Mongols par D’Ohsson).
Se der den ursprungliga eröfringslustan, alltifrån den tid, då Nimrod var en stor jägare för Herranom!
Men Christus har sagt, att de sagtmodige skola besitta jorden.
– Och vi tro ännu på hans profetias fullbordan.
Persisk tröst.
Hvar lifvet är, är sorg derhos,
Men vexlar i ett nu;
Och gå ej sorgerna sin kos, –
Så går väl du.
I Generalstaternas församling i Frankrike år 1614 (den sista före Revolutionen) sade Presidenten De Mesmes, Deputerad för tredje ståndet, till Adeln; ”Frankrike är vår gemensamma moder, och har fostrat oss vid samma bröst.
Vi äro de yngre bröderna, behandlen oss såsom sådana, och vi skole ära och älska eder.
Yngre bröder ha stundom upphjelpt de familier, som de äldre ruinerat.”
Detta tal upptog Adeln ganska illa, och dess President förebrådde tredje ståndet på stället, att det ville upprätta broderskap med Adeln.
Följande dagen besvärade sig Adeln högtideligen hos Konungen öfver den lidna skymfen, hvarvid Presidenten sade:
”Hela Historien lärer: att börden gifvit detta stånd ett sådant företräde, och så skiljt det från det öfriga folket, att det aldrig dermed kan ställas i jemförelse.
Folket njuter genom Adelns ansträngningar fredens beqvämligheter.
Det är nästan utan undantag de båda öfriga stånden underdånigt; och likväl vågar man förlikna sig vid oss.
Jag skäms att upprepa för Eders Majestät de uttryck, hvarmed man förolämpat oss.
De likna, Sire, Eder stat vid en familj, tala om tre bröder, och våga det uttrycket, att den yngre stundom bättrar, hvad den äldre felar.
I hvilken usel belägenhet äro vi nedsjunkna, om sådant är sant?
Hvartill tjena så många utmärkta tjenster sedan uråldriga tider, så mycken ära och värdighet
Adeln ärfteligen tilldelade och genom trohet och uppoffring förtjenade om allt detta, i stället att upphöja oss, förnedrat oss ända derhän, att vi med den stora hopen (le vulgaire) skulle träda i den närmaste gemenskap, som mellan menniskor finnes, nemligen broderskap.”–
Man finner ej, att Konungen lagt sig i saken.
Den hänsköts till Presterna, som ändteligen låto säga Adeln, att tredje ståndet ej haft för afsigt att förolämpa, och bådo att bli lemnade i ro, för att sköta Riksdagsangelägenheterna.
Då sade Hr.
Clermont d’Antraiges: ”om tredje ståndet ej ger tillfredsställande upprättelse, så skola vi låta de Deputerade, som så yttrat sig, pryglas af våra lakejer.” – Den 4 Febr. 1615 blef Jaques Chenailly, Deputerad af tredje ståndet, vid utgåendet från Riksförsamlingen, så slagen med en käpp af Henri Bonneval, att käppen sprang sönder.
– Man vet ej, om det skedde af förenämnde orsak eller af någon annan.
Vid början af församlingen höll tredje ståndets Talare sin oration på knä.
Tredje ståndets Deputerade yttra den största beundran för Adelns blomstrande tal.
En af dem Hr.
Murat utlåter sig ganska alfvarsamt.
”Den stora mängden af de utsöktaste blomster i dessa tal hafver likasom låtit oss förlora ämnet och förståndet af de propositioner, som derigenom blifvit gjorda.
I samma
Riksförsamling qualificerade presterna tredje ståndets påstående, att Konungen hade sina rättigheter endast af Gud (således ej af kyrkan
och Adeln) såsom gudlöst och djefvulskt, (v. Raumer.
Briefe aus Paris zur Erläuterung der Geschichte des 16 und 17 Jahrhunderts 1. 404.
Ur Riksdagsakterna).
Jesuiterna fordom folksuveränitetens försvarare.
Jesuiterna i 16:de seklet drogo ej i betänkande, att härleda konungamakten från folket.
Med sin lära om påfveliga allmakten sammansmälte de theorien om folksuveräniteten.
– Bellarminus söker utförligt att bevisa den.
Han finner, att Gud ej har åt någon viss förlänat den verldsliga makten: deraf följer, att han förlänat den åt mängden; och makten hvilar derföre hos folket.
Folket uppdrager den åt en eller flera: det behåller till och med rätt att taga makten tillbaka, att bortgifva den å nyo.
Man må ej tro, att detta blott var Bellarmini enskilda åsigt.
Det är den herrskande läran i Jesuitskolorna i senare hälften af 16:de århundradet.
I en handbok för Biktfäder, som spriddes öfver hela den katolska verlden, och af den så kallade Magister Sacri palatii i Rom var reviderad, läres ej blott, att den kungliga makten är Påfven underkastad, så vidt själarnas salighet det fordrar: det heter der med torra ord: en Konung kan för tyranni eller pligtförgätenhet eller för en rättvis orsak af folket afsättas, och pluraliteten af folket tillsätta en annan 39.
Franciscus Suarez, förste Theologiæ
Professor i Coimbra.
I sitt försvar af katolska kyrkan mot den Engelska, uttydde och befästade Bellarmins lära.
Med ögonskenlig förkärlek utbildade isynnerhet
Mariana ideen om folksuveräniteten.
Alla härvid förekommande frågor afgör han utan betänkande till folkets fördel, och emot kungliga myndigheten.
Han betviflar ej, att en Konung kan afsättas, ja dödas, enkannerligen om han angriper religionen.
Han prisar Jaques Clement, som först tog
Theologerna till råd och sedan gick bort och mördade sin Konung Henrik III.
(Ranke.
Die Römischen Päpste, ihre Kirche und ihr Staat im sechszehnten und sibzehnten Jahrhundert).
Irland och Engelska kyrkan.
På en tid, då i fråga om Religionen motsatser af helt annan art, än Katolicism och Protestantism, arbeta i hjertat af Europa, har det ett eget interesse, att betrakta det yttersta, äfven i afseende på Europeisk bildning ”mot det skymmande mörkret” – belägna land – för att nyttja ett Homeriskt uttryck – der de kämpa sin kanske sista strid.
Detta land är Irland.
Irländarne äro af en stam, som fordom var vidt utbredd i Europa (den Celtiska); men hvars få öfverblefna lemningar sedan många århundraden blifvit trängda ytterst i vester till hafvet.
De äro bröder med Bergskottarne; och man har tvistat hvilkendera Ossians ära tillhör.
Irland låg utom Romerska väldet.
Christendomen emottog det tidigt (omkring 430) från Britannien.
Anglosaxernas eröfring af England sträckte sig ej till Irland.
Bägge utsattes sedermera gemensamt för de Nordiska Vikingars anfall.
Norrmän – uti Irland kallade Östmän – beherrskade en del af öns kuster, och Irlands äldsta städer tillskrifvas dem.
Af ålder var ön delad i en mängd smärre herrskaper och stammar, innom hvarandra och med hvarandra i ständig fejd.
Det fanns en mängd konungar.
Värdigheten af regerande bestämdes genom val.
Ett utmärkande drag var hvarje stams gemensamma egendomsrätt till sin jord.
Hvarje medlem fordrade sin lott, och vid dödsfall ny delning.
Allt detta underhöll ett oupphörligt krigstillstånd.
– Märkeligt är, att midt i detta Barbari den gamla Irländska kyrkan hade utmärkta lärare, hvilka spridt Christendomen i andra länder.
Den erkände ej Påfvens öfverherrskap.
Påfven Adrian III (sjelf född Engelsman) skänkte i kraft af sin myndighet Irland åt Engelska Konungen Henrik II med vilkor, att han skulle underlägga det Romerska stolen.
Henrik öfverlemnade utförandet åt krigiska äfventyrare, som begagnade sig af infödingarnas inbördes fiendskap, att både med vapen och förbund ibland dem grunda sin makt.
Sjelf emottog han 1172 Irlands hyllning.
Ifrån denna tid räknade England här sitt välde, men länge ett välde mer till namnet än i verket, och under de inre krig, som mot medeltidens slut söndersleto Brittiska riket, sluteligen (utom några sjöstäder) inskränkt till gränsorna af den Engelska kolonien omkring Dublin 41.
Emellertid var med införandet af Engelsk Länsrätt en stor förändring grundlagd.
De inhemska, liksom de Engelske öfverflyttade, Höfdingarne, togo sina områden i län af Kronan, som dermed blef grundägare i Irland.
Stammarne förlorade sin ursprungliga egendomsrätt.
Gemene man blef från jordägare förpaktare åt de större Vasallerna, som i början ansågo förändringen gynnande för sin egen makt.
Men i samma mån de ville göra denna gällande såsom sjelfständig, följde konfiskationer och de förbrutna länens uppdragande åt Engelsmän.
Genom de stridigheter, Reformationen framkallade emellan bägge nationerna, blef hela Irland ett konfiskeradt land.
Irländarne förblefvo vid den gamla kyrkan.
De uppreste sig mot Engelska Väldet, understödda af Påfven och Spanien.
Elisabeths regering var i Irland en kedja af uppror, som dränktes i blod, och först medförde öns fullkomliga underkufvande.
Redan under Henrik VIII begynte de stora konfiskationerna.
De fortsattes under Elisabeth, och ledde till den under Jacob I fullföljda planen, att med undanträngande af de gamla inbyggarne förvandla Irland till en Engelsk koloni.
Så blef isynnerhet norra Irland på en gång Engelskt och Protestantiskt.
De inre krig, som i England sluteligen störtade Stuartska huset, sträckte på ett förstörande sätt äfven sin inflytelse till det olyckliga Irland, och föranledde der å nyo uppror, hämnd, förtryck.
– På det blodbad, som de till bergen, morasen och skogarna fördrifna infödingarne i norra Irland år 1641 anstälde bland Protestanterna, följde, sedan Carl I:s hufvud fallit, Cromwells straff- och utrotningskrig, som beröfvade Katolikerna trefjerdelar af ön och i stället der bosatte Cromwells soldater.
Man räknade att tvåhundratusen Irländare lemnade sitt fädernesland.
– Än en gäng reste sig det katolska Irland för Jacob II, som, redan flygtig från sin Engelska thron, der landsteg med Fransysk hjelp.
Den afsatte Konungen hann i Irland blott hota med det förtryck, som nu skulle träffat Protestanterna i deras ordning, om ej Konung Wilhelms seger vid Boyne (1690) tillintetgjort katolska partiets förhoppningar.
De sista konfiskationerna följde, och derpå ett lugn, som varade nästan oafbrutet från Wilhelms regering till slut af Amerikanska kriget.
Men detta lugn herrskade bland ett folk, som blifvit beröfvadt sin jord och genom sin religion var satt utom lagen.
Betraktom det tillstånd, hvari densamma
Revolution, som befästade Englands frihet, hade lemnat Katolikerna!
En Irländsk Katolik var ännu under Wilhelm och Maria utesluten från rättigheten, att köpa eller ärfva, (om en protestantisk arfvinge fanns) eller för mer än 31 år arrendera jord, att äga en häst af mer än 5 pund sterlings värde, att hafva vapen i sitt hus att vara förmyndare för sina barn, att lära eller låta lära dem i katolsk skola, att hålla sig prest, att bekläda ämbeten, att praktisera såsom advokat eller läkare, och att votera till
Parlamentet eller till någon slags municipalbefattning.
Dessa undantagslagar – lemningar af ännu strängare ifrån Elisabeths tid – voro tydligen omöjliga att efter bokstafven verkställa i ett land, der ännu den stora pluraliteten af folket var katolsk.
Också öfversåg man i vissa afseenden allt mera med verkställigheten, nöjd att hålla bokstafven förskräckelse, hvilken ansågs oundgänglig till upprätthållande af Protestanternas öfvervigt (the protestant Ascendency), öfver folkets hufvuden, och att sorgfälligt utestänga det från all politisk inflytelse; hvarföre genom en egen Parlamentsact 1727 Katolikerna ännu strängare uteslötos från all delagtighet i valen.
Slutet af Georg II:s regering kan anses såsom den gyllne åldern af den Engelska konstitutionen, sådan den framgått ur 1688 års Revolution.
– De bägge stora politiska partierna, Whigs och Tories, (de siste ursprungligen Stuartska husets anhängare) hade, utan att utplånas, likväl ordnat sig inom konstitutionens gränsor.
Med det fullkomliga utbildandet af begreppet om en konstitutionell opposition var den stora regeringsmachinen af Engelska Parlamentet färdig, och beundrades i hela Europa.
Känslan af närvarande rikedora och makt, förkänslan af ett ännu rikare tillkommande gåfvo, sammanräknade med bildningens framsteg i allmänhet, äfven åt tankesätten en utvidgning, som gjorde att liberalitet och tolerans begynte höra till ordningen af dagen.
Så blef äfven Englands inre politik medgörlig, medgifvande; och verkningarna sträckte sig till Irland.
År 1779 fingo de Irländske Katolikerna först vapen, då de så kallade Irländske Volontärerna tillätos väpna sig mot det hotande anfallet af en Fransk flotta.
Från början af 1780 talet mildrades tvångslagarna mot Katolikerna: 1783 erhöll Irland, genom upphäfvande af den så kallade Poynings lag ett sjelfständigt Parlament 42: 1793 medförde flera mildringar i Katolikernas tillstånd och de fingo rätt, att votera till Parlamentet; trenne år derefter, sedan Franska
Revolution väckt allt större betänkligheter mot det Irländskt katolska presterskapets hittills vanliga uppfostran utomlands, stiftades i detta ändamål ett inhemskt katolsk undervisningsanstalt i Maynooth för Irländska prester.
Pitt var redan personligen för Katolikernas Emancipation.
Dessa förändringar skedde å ena sidan ej utan motstånd, och emottogos å andra sidan med föga tacksamhet.
Den första mildringen i strafflagarna mot Katolikerna i början af 1780 talet väckte Gordonska pöbelupploppet i London: i denna syftning stiftades sedermera föreningar af Protestanterna i Irland, och framkallade andra bland Katolikerna af motsatt art.
Fransyska planer och löften kommo härtill.
Rebellionen af år 1798 bröt ut.
Dess följder beröfvade Irland sitt Parlament, och förenade det år 1800 fullkomligt med England.
– Unionen, som drog Irländska Aristokratien till London, lämnade det lägre folket så mycket tillgängligare för inhemska partichefers bearbetande och demagogers inflytelse, hvarom nästan årliga oroligheter och de djerfvaste anfall mot egendom och lif buro vittnesbörd.
Orangemännen på den protestantiska sidan, katolska Associationen på den andra delade hela Irland, bägge mäktigare än lagarna.
Katolikerna voro genom sitt antal sluteligen så öfverlägsne, att till och med en Tory-administration med Wellington i spetsen måste, af erkänd nödvändighet, i Parlamentet genomdrifva Katolikernas Emancipation den 13 April år 1829 43.
Att äfven denna ej återstälte lugnet är bekant.
Måste ej den följande Ministeren (Lord Grey’s), ehuru liberal, ställa Irland under krigslagen?
Att Irland ej blifvit lugnadt genom Emancipationen visar, att den religiösa söndringen ej mera är förnämsta orsaken till dess oro.
Vi se tillika Religionens småningom förändrade ställning i sextonde seklet, (då Reformationen hade gifvit den religiösa principen så hos Katoliker, som Protestanter nytt lif), och i det nittonde.
Då beherrskade Religionen politiken 44.
Väl erfor den förra med detsamma på mer än ett sätt en oroande återverkan af den sednare; men hon visste knapt derom eller bedrog sig deröfver sjelf.
Nu är Politiken vida mäktigare än Religionen, och nyttjar denna, (der hon ej kan umbäras) ofta såsom medel, och vet rätt väl deraf.
Så ha vi sett Absolutism och Demagogi ömsom på henne lägga hand.
Engelska kyrkan var från början mest en politisk kyrka.
– Dess hufvudsakliga reformerande grundsats, att den erkände Konungen äfven för sitt andeliga öfverhufvud, gjorde den dertill.
Dermed påstår den sig likväl än i dag vara den gamla kyrkan, renad ifrån missbruk, och har såsom hierarki (ehuru med en kunglig och biskoplig) äfven kännt och stundom mer än billigt visat sin frändskap med den katolska, från hvilken den genom sitt kungliga påfvedöme 45, dock är oåterkalleligen söndrad.
Alla djupare, till folket trängande religiösa rörelser i 16:de och 17:de seklerna, ha skett i Brittanien utom denna stats-kyrka, ja vändt sig emot den; så den Presbyterianska, som i Skottland för alltid störtade den biskopliga, så den ännu mer genomgripande Puritanska, som i England för en tid störtade äfven den Kongliga makten.
Med dennas återställande och befästande inträdde äfven Engelska Biskopliga kyrkan i det politiska arf, som den ännu besitter, men som börjar alt göras den stridigt.
Kastom en blick på dess ställning i sjelfva England, innan vi återgå till Irland!
– Såsom statsmakt är denna kyrka strängt monarkisk.
Innom sig är den åter i hög grad Aristokratisk: – frikostig, mer än någon kyrka, på rikedom och makt åt det högre presterskap, njugg mer än någon, mot det lägre och arbetande; under det missbråken af pluralities och non-residence, det vill säga föreningen af flera lägenheter på en hand, och själasörjares frånvaro från sina församlingar, här höra till vanliga ordningen.
– Enligt en officiel uppgift af år 1827, hade af 10,533 eklesiastika lägenheter i England och Wales endast 4,413 en residerade innehafvare.
De öfriga voro frånvarande, drogo blott inkomsterna och läto sköta själavården genom Adjuncter (Curates), bland hvilka ofta en förestod flera församlingar; ty 4,800 soknar voro utan hus för en prest, och somliga församlingar så små, att de ej gåfvo mer än 10 till 20 L.
St. inkomst.
I det vida mindre rika Skottland med sin presbyterianska kyrka är det stadgadt, att ingen tjenande prestman kan hafva mindre än 150 L.
St. årligen.
Trefjerdedelar af de Engelska Curates ha mindre än 100 L., ganska många af dem ha under 40, ja under 30 L.
St. om året, det vill säga mindre inkomst än en Engelsk dagsverkare 46.
Af de anförda lägenheterna i England och Wales nämner Kronan, dels omedelbart, dels genom Lordkanslern af England och Kanslern af Hertigdömet Lancaster till 990, Universiteten i Oxford och Cambridge till 760, Biskopparne och Domkapitlen (vid hvilka sistnämnda ganska stora inkomster, nästan utan göromål särskildt äro fästade) till 2280.
De öfrige, det vill säga största antalet (omkring 7000) bortgifvas af enskilda, och äro i Engelska Aristokratiens hand, som derigenom försörjer yngre söner eller klienter, stundom och sjelf innehar andeliga värdigheter, såsom Sinecurer.
Så var den senast i Paris afledne rike Earl of Bridgewater, en af det rika Domkapitlets i Durham Prebendarier 47.
Då Engelska kyrkan och konstitutionen genom Revolutionen af år 1688 stadgades, i sin nu gällande form funno de, – utom Katolikerna (i Irland, och, ehuru till ringa antal i England) – äfven för sig andra så kallade Dissenters, som afveko från dess lära och författning, Presbyterianer, Baptister, Qväkare, Independenter, Unitarier m. fl., till Stor mängd, oaktadt alla de utflyttningar af dessa och andra sekter, hvarigenom, under det sjuttonde seklets inre strider, Englands Amerikanska kolonier hade blifvit befolkade.
– I sjelfva England hafva staten och kyrkan mera tålt än erkänt sekterna; tills ett år före Katolikernas Emancipation, genom upphäfvande af de så kallade Test och Corporations akterna den 28 April 1828 dessa Dissenters fingo full statsborgarerätt och inträde i Parlamentet.
– Om Engelska kyrkan kan man ännu i dag säga, att den snarare ignorerar än tolererar Dissenters; ehuru den taxerar dem.
Ännu måste de nemligen ej blott betala tionde till Engelska kyrkans prester, utan och deltaga i alla öfriga afgifter (de så kallade Church-rates) för kyrkornas och gudstjenstens underhåll.
Emellertid sakna de lagliga dopböcker, emedan statskyrkan icke befattar sig med deras födda: intet deras giftermål är innom England giltigt, om ej en prest af den herrskande kyrkan förrättar vigseln: ej heller kyrkgården öppen för deras döda, om ej en sådan förrättar begrafningen.
– Från de Engelska Universiteten äro de utslutna.
Sedan Dissenters nu sitta i Parlamentet, har allt detta fått stor politisk vigt; så mycket mer, som den till dessa bekännelser hörande befolkningen med Engelska manufakturernas ofantliga tillvext i samma mån tilltagit och nu uppfyller städerna.
De deistiska Unitarierna, som innom sig räkna många af de rikaste och mest bildade manufakturägarne, synas främst i de häraf föranledda anfallen mot Engelska kyrkan.
Den Engelska kyrkan har altid varit utmärkt för lärdom och räknar stora litterära namn.
Fromhet och i allmänhet en sedlig vandel hafva ökat det anseende, denna kyrka för sin lärdom och sin politiska vigt njuter.
Men sitt stöd finner den förnämligast hos de högre klasserna, och har af sig sjelf aldrig visat synnerlig nitälskan för folkets själavård och undervisning.
Deraf Sekternas ingång hos folket; emedan de mer verkat för mängden och afsett dess behof.
I synnerhet gäller detta om Methodisterna, hvilkas framträdande innom Engelska kyrkan (från hvilken de ej söndrat sig i bekännelse; men så mycket mer i kyrkofattning) motsvarar
Pietismens i den Lutherska.
Man kan ej neka, att det nit om Christendomens utspridande, som i sednare tider i England visar sig verksamt, först från Sekterna utgått, och sluteligen äfven väckt kyrkans.
Nu beklaga dennas ifrigaste försvarare dess fordna dvala.
Vi hafva tillåtit, säger en af dem 48 – en ofantlig folkmängd att uppväxa utom kyrkans område, utan att hinnas af dess lärdomar och tröst.
Vi ha lefvat overksamme i vår ro, litande derpå, att kyrkans rikedom vore tillräcklig för alla hennes behof.
Det fält, som vi vårdslösat, hafva andra odlat.
Det är ibland de fattiga, det är förnämligast ibland den nya befolkning, som uppvext kring våra manufakturer, som Sekterna funnit sitt rike, nu så mäktigt och stort, att vår kyrkas fruktan sluteligen äfven väckt hennes nit om själavården bland folket 49.
Sent, allt för sent beklagar Engelska kyrkan nu isynnerhet sin ställning i Irland; under det den vanmäktige våldsamheten af dess nyvaknade nit hos många här ofta tydligt nog visar sin härkomst ur en föga ren källa.
– Hvad skall man säga om dem, som i afseende på de Irländska Katolikerna icke nu veta, att anropa bättre medel, än en ny Cromwell! 50
Engelska kyrkan i Irland hvilar på konfiskation, som i detta land sträckt sig till allt, till det andeliga som det timeliga.
Med Reformationen blef den katolska kyrkan i Irland en konfiskerad kyrka, i hvars alla temporella rättigheter den protestantiska inträdde.
I följe deraf omfattade den nya statskyrkan, till namnet och till inkomsterna, alla Biskopsstift och eklesiastika lägenheter på ön, midt ibland en till största delen katolsk befolkning 51.
Och detta grufliga missförhållande, ökadt genom tiden, fortfar än i dag.