Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungens välbehag.
Jag har trott, med att låta den gå genom så värdiga och helgade händer, att undvika både det Supplicativa, som jag ej älskar, och det Bullrande, som jag hatar; helst nu, då lättsinnigheten snart skall finna buller i hvarje tyst suck för Lagen och Friheten.
Om ett så sannt och oskyldigt sätt att gifva sin Konung ett offer af sitt snille eller af sin dygd, ej kan antagas: så gifves här ej något, som är värdigt; – – – så vill jag gå, tiga, och blanda mina tårar med mina Medborgares”.
På hans inlaga genmältes: ”Resolution.
Som innehållet af denna ansökning är af den beskaffenhet, att den ej tillhör Kongl.
Collegii åtgärd, kunde Kongl.
Collegium sig dermed ej befatta; hvilket skulle Sökanden, genom påskrift å ansökningen, till svar meddelas.
Ut Supra.
På befallning Jac. Forsslund”104.
– Men Thorild gick ej att tiga och gråta.
Han hade vid riksdagens början färdigt ett nytt Memorial: rigtadt allmänneligen ”till Folket”, men enkannerligen ”till
Ridderskapet och Adeln”; såsom varande, genom samfunds-ställning och bildning, folkets upphöjdaste representanter.
Här uppmanade han de ”ädle Riddarne och Herrarne”, att sjelfve taga saken i besinnande, och frambära den föregående tänkskriften inför Konungens ögon.
– Dock: äfven Riddersmännen funno ej lämpligt, att mottaga Thorilds skrifvelse på det vis han hade önskat; eller annorlunda, än som ett meddelande från enskild person till andra enskilda.
I sådan egenskap circulerade de bägge Memorialerna, handskrifna.
Ett dylikt exemplar banade sig väg jemväl till Konungen.
Gustaf förtjustes: i vältalighet var han en säker kännare; och någonting mera vältaligt hade han knappast läst.
Åtminstone ej på Svenska.
Han njöt det såsom en poetiskt-republikansk snillelek, ett politiskt vitterhets-stycke och glänsande fantasi-spel, hvars verkställbarhet likväl allraminst nu kunde komma i fråga.
En af de förnämste i hans omgifning sade till den unge författaren: ”Konungen är af dessa papper högst intagen”; – likväl vore deras tryckning, i följd af tidsomständigheterna, tills vidare ej rådlig.
Ehrensvärd tillade:
”edra memorialer innehålla så stora sanningar, att de böra ligga i en stor mans bureau ännu i femtio år”.
Det ser ut, som hade sjelfva Oppositionen, fastän herrskande på riddarhuset och öfverhufvud beherrskande riksdagen, tyckt sig för denna gång äga vigtigare saker att med Konungen omtvista, än Tryckfriheten.
Sannt är, att
Ständerna verkligen begärde, bland en mängd andra rättelser, äfven upphäfvandet af de inskränkningar, som Tryckfrihetslagen af 1774 hade undergått genom tilläggen af 1780 och 1785: men icke lades på denna begäran någon hufvudvigt.
”Den slugaste ledaren”, förtäljer oss derom Thorild, ”fann frågan för stor och eclatante”, och bad honom afvakta ”nästa riksdag; då blir rätta fältet för det Stora och Eclatanta”.
– Föröfrigt gjorde
Konungen slut på hela riksdags-kifvet, innan ännu två månader voro fullt tilländagångna.
Men visserligen kan antagas, att de i handskrift kringlöpande Thorildska Memorialerna, änskönt undandragna offentligheten, icke litet verkade till väckande af mångens lifligare uppmärksamhet på detta ämne.
Lyckligt, om Konungen alltid i afseende på Tryckfriheten bibehållit de grundsatser, till hvilka han i ett förträffligt utlåtande, afgifvet i Rådkammaren 1774, utan omsvep hade bekänt sig!
Men rättigheten att yttra sig i tryck var sedermera råkad i den vidunderliga ställning, att ansvaret för dess missbruk, som i vissa fall drabbade boktryckaren och författaren lika, i andra fall drabbade boktryckaren ensamt; hvadan det alltså nu berodde på dennes urskillning och mod, om något, hvarpå möjligen kategorien ”otjenligt (!) skrifsätt” kunde tillämpas, finge tryckas eller icke.
Boktryckarne stodo dymedelst nu öfver författarne, öfver landets samtliga litteratörer och snillen, såsom deras Censorer, ja Dictatorer; men med en jemmerlig ångest, och under ömsesidigt stigande förlägenheter, som i Thorilds Memorialer ganska åskådligt och tragikomiskt skildras105.
Konungens tryckfrihets-åtgärder voro således, tvifvelsutan, icke de bästa.
Dock må honom förlåtas, att han till deras upphäfvande eller förändrande ej kunde känna sig hugad vid denna riksdag; der han, med smärtfull öfverraskning, plötsligt såg sig blifven föremål för en sinnesstämning, af bvilken han, åtminstone då ännu, var i de flesta afseenden oförtjent.
Riksdagen 1786, denne värdige fader till riksdagen 1789, är i våra häfder lika märkvärdig, som kort; den skall inför en fullt opartisk efterverld visa sig ännu mer såsom en atro carbone notatus.
De, som på den spelade patrioter, äro ansvarige för den långa härifrån begynnande kedjan af Gustafs och Sveriges olyckor.
Desse sken-patrioter utgjordes af två klasser: den ena, personlihufvudetga fiender till Konungen och hans Revolution; den andra, välmenta pratare, korta om hufvudet och inom , de förres handlangare i följd af sin naturliga oförmögenhet att se längre än näsan räcker, – ehuru denna, hos dylika hedersmän, sällan förfelar att vara (eller åtminstone blifva) tillräckligt lång.
Konungen hade låtit intala sig den olycksaliga Kronobränneri-anstalten af förslagsmakare, hvilkas ekonomiska vishet ”genom säkra calculer förvandlade ljunghedar till kryddgårdar och födde mjölkkor på hälleberg”106; han hade lättsinnigt tillåtit Schröderheims, och andras, fortsättning af en redan under ”Frihetstiden” öflig trafik med ecclesiastika sysslor; han var en slät financier; han kunde ej frikännas från en stark lusta för dubbelhet, förställning, intrig (hvarvid man likväl hvarken bör glömma de omständigheter, under hvilka han uppväxt, eller det slags hemlighetskrämeri, som i den tiden ansågs sjelfnödvändigt höra till all välbeställd europeisk kabinetts-politik); hans begrepp om Konungahöghet och Sveriges Ära verkade, understundom, mera skimrande än gagneligt; hans just härmed sammanhängande begrepp om
Adel förförde honom, att öfverhopa detta stånd med ynnestbevis, af hvilka några voro kränkande för de ofrälse stånden, och andra åtminstone syntes det.
I ungefär så pass mycket kunde äfven den mest välsinnade och upplyste af hans undersåter äga rätt, att vara onöjd.
Allt det öfriga deremot var, dels – än af ilska, än af fåkunnighet utmålande öfverdrift (såsom t. ex. hans mycket omskrikna luxe och hans ej mindre omskrikna hängifvenhet åt ovärdiga favoriter), dels – ren lögndikt.
Och att med sådana uppfylla allas sinnen, derom hade hans motståndare dragit flitig försorg.
Under den lilla mellantiden från riksdagskallelsen till riksdagsbegynnelsen, arbetades derpå med mångdubblade krafter.
Det fanns ingenting så orimligt, som icke utspriddes om hans förehafvanden; och särskildt om hans afsigter med denna riksdag.
Skall man dock lita på hvad verkligen skedde och för ögonen är, voro hans afsigter denna gång lika lofvärda, som hans till Ständerna meddelade propositioner välbetänkta och riksgagneliga.
Men på
Riddarhuset kände man sig vid denna tid föga belåten, att vara det högsta ståndet i en verklig monarki.
Man kunde ej glömma, att man för icke längesedan hade sjelf regerat; och så mäktig var nu den motvind, som blåste från detta hus, att alla Konungens propositioner afslogos107; ty man hade föresatt sig, att misstro och visa misstroende.
Att hans regering äfven nu företedde stora ljus-sidor; att Banken befann sig i ett blomstrande skick, Handeln, Sjöfarten, Slöjdväsendet lyftats till en oförmodad höjd, Försvarsverkets tillstånd var högeligen förbättradt och i synnerhet Flottans ypperligt: detta, änskönt af Ständerna sjelfva erkändt, behagade man lika litet låtsa något om, som att de Fransyska
Subsidierna blifvit använda på sådant, äfvensom på allmänna byggnader, försköningar och flerahanda åtgärder till Nationalbildningens förädling.
Hvad hade man ej kunnat uträtta, så framt man öfverenskommit att möta Konungen välvilligt och frimodigt, i stället för illvilligt och gräligt?
Att han icke var otillgänglig för påminnelser och rättelser, visade sig, då han genast efter riksdagens slut afhjelpte missbruken vid Ecclesiastik-ärendernas behandling och ställde hela denna afdelning af Befordringsväsendet på en aktningsvärd fot, samt tillika började vidtaga mått och steg, ämnade att leda till Kronobränneri-systemets afskaffande.
Men – man ville bringa honom till vrede och förtviflan; och man lyckades, tyvärr, alltför väl.
Hans mod kunde aldrig förtvifla; men det valde förtviflade medel.
Kort sagdt: man satte sig på tvären; och Konungen gjorde så med.
Förtörnad öfver det icke väntade misstänksamma, ogena, tacklösa och i allo vrångvisa bemötandet, gjorde han slut på riksdagen med brådskande hast och med ett skarpt afskedstal.
Kanske var det ett fel, att ej äga, eller ej låta påskina, större långmodighet; helst som stämningen i de ofrälse stånden redan begynt ändra sig till hans fördel.
Kanske var det ett än större fel, att dervid lyssna till den gamle Fersen; som, nu till utseendet blidkad, men troligen just på det Konung och Ständer ej skulle hinna bättre förstå hvarandra, befanns helt nitisk, att, såsom förmedlare och rådgifvare, medverka till denna hastiga afslutning.
Deremot, i fall
Konungen – såsom väl underrättade personer påstått – redan inom sig hvälfde det ett par år efteråt utbrytande Finska kriget, och velat vid denna riksdag uppträda med ett ”meddelande om Rysslands anläggningar, jemte föreställning af nödvändigheten att dem förekomma”108, bör ingen förtänka honom, att han inneslöt det i fortfarande tystnad.
Han tänkte: hvart vill man med sådana Ständer komma? och gjorde sedermera sitt krig på egen hand.
Man sade, att han, vid öppnandet af denna riksdag, hade i bakhåll många hemliga tankar; och man bråkade sina hufvuden med hundratals gissningar.
Är det sannt, att han nu alltredan umgicks med förslag till ett krig mot Ryssland109: så har man här den ena af dessa tankar.
Den andra framblickar tydligare: den var, att med Ständernas biträde ordna rikets och sina financer; hvilket, då ännu, hade ganska lätt kunnat ske.
Men man slog döförat till slika önskningar.
Det föll sig beqvämare, att ideligen gränja öfver ”misshushållningen”.
Värst knorrades öfver de (såsom det föregafs) oerhörda summor, som slösades på det onyttigaste af allt:
Resor företagna lika mycket för ästhetiska, som för medicinska och politiska ändamål, – Theatern, Vitterheten, de Sköna Konsterna, Poeters pensioner!
Och hvarför använde han ej de penningar, som kostades på skapelser sådana som Gustaf Vasa och Haga, till bastantare njutningar; t. ex. ett yppigt bord, der patriotiska magar kunnat dagligen undfägnas med Apiciska måltider?
Väl hade, i mångens ögon, äfven detta ej varit bra; men med den svagheten skulle dock – i Sverige – de fleste sympathiserat ungefär så, som bränvins-supande prester vanligen omfattas af våra bönder med en särdeles blödig ömhet.
Sådan var, näst före och under riksdagen 1786, Gustaf den Tredjes ställning.
Det torde nu finnas ursäktligt, om han under sin dåvarande själsförfattning såg i Thorilds Memorialer en blott älskvärd ynglings-fantasi, en vacker dröm – och det endast.
Måhända tänkte han vid läsningen, med en suck: så svärmade äfven jag för tolf eller fjorton år tillbaka, innan jag lärt känna verlden, menniskorna och mitt rike.
Omöjligt kunde han undgå, att läsa dem med lifligaste nöje.
Af Thorilds skrifter är denna den första, der hans prosa framstår rent färdig, hans styl fullkomnadt mogen.
Den äktaste, den innerligaste svenskhet talar der, med ädel enfald, med manlig styrka, med flödande hjerta, men jemväl med blixtrande och slående glans.
Dertill kommer, att öfver ett språk, der den sanna närvaron af kärlek, beundran och outsläcklig förhoppning allestädes genomklingar, en ännu ung själs hela naiva ärlighet och rörande förtroende sprida ett eget oskuldsbehag.
Sig sjelf fann Gustaf der behandlad på det vis, hvaraf han allramest måste känna sig smickrad: han besvors vid sina vackraste egenskaper, att vilja fullt vara den store Konung han kunde vara; han tilltalades alltigenom med den förutsättning, att en stor mans själ är skapad att höra, liksom att tänka, den friaste sanning.
Hvad föröfrigt saken – Tryckfriheten – i och för sig angår, så skulle vi äfven i dag ej kunna försvara den med andra skäl, än de klara och bindande, med hvilka den här försvaras.
Blott skulle ingen af oss, som nu lefva, kunna det med samma ungdomsdruckna förtröstan på omedelbarheten och skyndsamheten af dess välgerningar: ty vår lott har blifvit, att i alltför många år se detta Ljusets vapen, städse vämjeligare nedsöladt genom det än fånigaste, än fräckaste missbruk, med oaflåtlig id förvandlas till Mörkrets och Lögnens hufvudverktyg.
– De ädlaste stämmor, som vid denna tidpunkt höjdes till Konungen, voro Studenten Thorilds och Riksrådet Emanuel De Geers: den förra vid riksdagens början, den sednare strax efter dess upphörande.
Det bref af den sistnämnde, som finnes infördt i de ”Gustavianska Papperen”110, länder honom till evärdlig ära.
Det är ett sidostycke till det råd, som Bengt Oxenstjerna – lika fåfängt! – gaf i sin ryktbara skrifvelse till Carl XII.
O, att Gustaf hade lyssnat till De Geers bref!
Han hade då ej behöft afböja tryckningen af Thorilds Memorialer.
Med denne Monarks öde för ögonen, och med kunskap om de massor af inbitna skände-traditioner, som ännu fräta på hans minne, – hvem kan utan en synnerlig känsla läsa följande Thorilds ord: ”Ack, om de Styrande såge, såsom en Privat, denna mörka, djupa, oändeliga Försmädelsen: hvad de skulle förakta tvånglagar, och älska den fria, den stora dagen!
De skulle se, huru genom ett tvång på själen, och i det politiska mörker som deraf kommer, födas Hatet och Bullren, och Satiren, som är ett lömskt försåt af småsnille, och Pasquillerna, som äro en mera heroisk argbet: alldeles så, som Fasorna födas i Natten”.
Om vi nu med Gustaf jemnföra Carl Johan, som uthärdade att sjelf höra offentligen utsagdt allt det värsta som om honom kunde sägas, – men hvilket ock redan, till det mesta, flugit dit all verldens munväder far: så måste väl i afseende på Tryckfriheten medgifvas äfven af de mest klentrogne, att hon gagnar åtminstone genom sitt öppnande af dagliga ventiler för elaka ångor, hvilka, sedan de fått dunsta ut, skingras och försvinna.
Gustaf insåg ej detta.
Han trodde, att det, som ej fick tryckas, vore med detsamma qväfdt, eller innan kort förstummadt.
Han synes ej anat den muntliga och handskriftliga Smädelsens makt, stegrad, djuptgripande, fortplantningslysten i samma mån, som den fann sig genom tvångsmedel stängd från offentligheten.
Men det intryck bibehöll han från Thorilds yrkanden på ”Allmänna Förståndets frihet”, att han alltifrån denna tid önskade göra författarens personliga bekantskap.
Han gjorde dertill flera försök; om hvilka snart mera.
– Och ej för glömska voro skrifna de afskedsord, med hvilka Thorild lyktar: ”O Konung!
Släck ej detta stora snilles ljus, qväf ej detta hjertas höga ömhet!
Dö ej, utan att hafva välsignat mitt Fädernesland!
Det är lätt, det är ett blott behag, att vara den störste af Konungar.
Icke trotsande på en vansklig makt, tag endast styrkan af alla stora förstånd och hjertan; och genom denna herrska så trygg, så hög i ära, som lycksalig! ...
Andre Konungar må drifva med gyldene spiror sin mennisko-fänad, än på bete, än till slagtning, lika utan snille och utan ära.
Men detta Folk, Eders Majestäts aldrig kufvade Folk, frågar ännu, och frågar efter tio Revolutioner:
”är detta rätt?
är detta stort”?
En Gud kunde göra sig heder af att styra ett sådant folk: och, i sanning, om det ej hade vett och mod till att knota, så vore det ju en blind hop af slafvar; så borde då en storsint
Konung med harm le åt sin egen höghet och kasta en så ovärdig spira.
Men – för en Konung af så stort snille och så stor makt, som Eders Majestät, tycker jag nu ej mera återstå i lifvet, än att, i lugn, roa sig med att blifva gudomlig; det är: att göra allt det, som man har tänkt mest Rätt och Stort på jorden”.
Nog: Gustaf III bibehöll sin synpunkt.
Naturligtvis bibehöll äfven Thorild sin.
Men på honom, med hans eldiga medvetande att hafva velat det rättaste, det både för Folket och Konungen sjelf bästa, – med hans öfversvallande mått af ungdomsifver och sjelfkänsla, – med hans från Grekland, Rom och England hämtade samhälls-idealer, – gjorde Konungens sätt att behandla ämnet en oangenäm och skadlig inverkan.
Det är synbart, att han nu stämdes, för lång tid, till en viss afvoghet mot Konungen och en viss bevågenhet mot dem, som kallade sig ”Patrioter”.
Från den fjerdedel sanning, som i desses påståenden fanns, blef han, just nu, mindre förmögen att noggrannt särskilja de tillsatta tre fjerdedelarne af lögn, öfverdrift och ordskryllande chria.
Dertill kom, att män ur Oppositionens leder, seende i den unge Författaren en ganska brukbar ämnesven till bundsförvandt, började personligen uppsöka honom och säga honom artigheter.
Det var sålunda, som han råkade i en vänskaplig och för hela hans öfriga lefnad vigtig beröring med den bekante Tham af Dagsnäs, hvilken sjelf var förmycket ett original, för att icke af en både politisk och litterär dragningskraft lockas att fästa en närmare uppmärksamhet vid Thorild.
Också höll denne
under riksdagen, i brist på offentligt tillfälle att uppträda såsom Folks-tribun, för hvem som kom till honom tal i Oppositionens anda, öfver Fäderneslandets angelägenheter; och särdeles öfver det origtiga deraf, att
Konungen ”ej ville för Ständerna allmänt uppgifva Statsverket”, utan hålla Nationen i okunnighet om Financernas tillstånd111.
Af hans brefvexling med Tham skönjes, huru misslynt han var öfver den blott negativa seger, som Oppositionen vid denna riksdag vann; äfvenså i allmänhet, huru på hans omdömes vågskål det Svenska Folket numera sönk lika djupt, som det Engelska steg högt och tycktes vara det i Europa enda storsinniga eller sannt friborna.
De båda Snillena sökte mellertid, hvart på sitt vis, trösta sig öfver anledningarna till sina politiska missnöjen.
Gustaf, sedan han vid årets begynnelse hade med den mest lysande framgång bragt på scenen sin ”Gustaf Vasa”, derefter gjort en utflygt till Upsala, och så – nyss före riksdagens början – stiftat Svenska Akademien, skref under sommaren sitt Äreminne öfver Torstenson, och reste om hösten ånyo till Upsala, för att bland Lärdomens fäder och söner uppfriska sig under halfannan månads dervaro.
Ändamålet för dessa besök, som upprepades 1787 tre gånger, och följdes af ännu ett under våren 1788, var likväl ej blott det enskilda nöjet.
I motsats till den bland de förnäma införda sed, att låta uppfostra sina barn i Frankrike, åsyftade Konungen tillika, att genom sitt ådagalagda interesse för Upsala universitet höja allmänhetens förtroende för denna inhemska högskola; till hvilken han ock rådde alla föräldrar af de högre samhällsklasserna, att sända sina söner112.
Också har icke mången Svensk Konung varit inom Upsala murar så älskad.
Jag har lefvat med ett stort antal af dem, som i den tiden studerade der; har sett dem bli unga på nytt vid skildrandet af honom och den hänryckning, hvarmed han af Professorer, Magistrar, Studenter gemensamt var omfattad; har hört dem med glänsande ögon förtälja hans dagliga bivistanden af föreläsningar, och dessa disputations-akter, genom hans närvaro förvandlade till glada tornerspel, i hvilka de utmärktaste ynglingar, adliga och oadliga113, fingo tillfällen att täfla inför sin snillrike Konung, som för enhvar hade genast i beredskap en solblick och ett vältaligt uppmuntrings-ord.
Vi få snart se, huru den mest lysande af dessa disputations-fester blef den, der Thorild, såsom ändtligen sjelf medlem af Upsala universitet, uppträdde i egenskap af både Respondens och Auctor.
Ännu någon tid framåt fortsatte likväl denne, i Stockholm, sitt vanliga lif.
Han titulerades der ”Candidaten Thorild”; och finnes hafva sjelf kallat sig så, i en af Stockholms-Posten vid slutet af detta år offentliggjord förteckning på Prenumeranter till Lidners Samlade Arbeten.
Möjligen skref han på sina anmälta Öfversättningar (åtminstone, enligt egen försäkran, på den af Tacitus): men visst är, att han diktade åtskilliga poemer, författade några philosophiska uppsatser, besökte flitigt Theatern, – der ännu den 29 Aug. 1786 Wallenbergs tragedi Susanna uppfördes114, – och flitigare sina Vänner; bland dessa oftast Heurlin och en Notarie Blidberg, samt dernäst den förutnämnde Baron Silfverhjelm.
Hos de bägge förra, som nu bodde tillsammans, plägade han uppläsa ungefär allt hvad han skref.
Icke alltid voro deras omdömen blotta beundringens.
Heurlin yttrade sina invändningar mildt; Blidberg ofta med skarpa, mot Thorilds naiva egenkärlek rigtade tillmälen: såsom t. ex. ”Menar ni, pösmunk, att intet annat folk har så mycket förstånd som ni, ja mer?
Stryk ut det dera”!
Gerna infann sig ock en tredje granskare, som, när han förenade sig med de andra bägge, så mäktigt imponerade, att ”Passionernas trotsige Bard”, efter fåfängt slungande af allahanda blixtstrålar, gaf vika och ibland utströk hela sidan; det var en viss Lidstrand, en sammansättning af genialisk infallsmakare och cynisk vagabund, hvars personlighet jag under mina första student-år hörde mycket i Upsala omtalas.
Honom kallade
Thorild ”geni-oxen”.
Hvad platt ej lönade mödan, var, att yppa någon betänklighet öfver hans Straffsång mot Kellgren.
Han svarade då alltid blott, med orubbligt lugn: ”huru vill ni, att man skall skrifva skönt om det gemena”?
– Föröfrigt inskränkte han slika föredrag ej blott till skötvännerne.
Han höll ofta till godo andra åhörare, mindre kritiska.
Ehrenström, som under riksdagen 1786 gjorde hans bekantskap, fann honom, vid sitt första besök, sittande under hårfrisörens hand och deklamerande ur en af sina skrifter för denne, som med himlande ögonkast och åtbörder tillkännagaf sin förtjusning.
På bordet låg prospekten till Ossian och Tacitus; och till dem uppbar han äfven genast prenumerations-afgiften af Ehrenström, som egentligen kom för att begära undervisning i Latin.
Det var ej att vända sig till orätt man; ty Thorild, i allmänhet begåfvad med mycket språksinne, var alltifrån sin första ungdom en utmärkt Latinare.
Men med den påräknade undervisningen blef slätt beställdt.
Han fann trefligare, att under lectionstimmarna docera öfver Staten och Financerna.
Den missnöjde Ehrenström roade sig stundom med, att, likasom oförtänkt, låta ”Passionerna” ligga framme; då kunde han vara viss, att Skalden, i full extas, glömde allt annat och hela timman föreläste ur sitt älsklingsverk115.
Mot samma års slut öfverraskades Thorild ljuft genom en incarnation af dyrbara förstlingsminnen: hans fromme skol-kamrat Lönberg.
Denne kom på senhösten 1786 från Upsala, för att sedan från Stockholm färdas till Göteborg och China.
”Vi nyttjade”, säger Lönberg i sin berättelse, ”alla dagar till att få se hvarandra, och påminna oss våra oskyldiga barndomslekar.
Jag slet mig ur hans armar den 24 November 1786.
Han skref då i mitt Album:
Per ardua ad astra; syftande på Apostla-Gern. 14: 22:
Igenom mycken bedröfvelse måste vi ingå i Guds rike.
Sedan såg jag honom aldrig mera”.
Det förslag, som Thorild nu innerst umgicks med, var en redan länge påtänkt, och ändtligen beslutad, resa – eller fastmera utflyttning – till England; om hvars dråpliga national-anda han, vid denna tidpunkt, gjorde sig de mest öfverspända föreställningar.
Visserligen företedde äfven Englands samhälls-skick, mente han, ännu ett väldigt afstånd mellan hvad som var och hvad som borde vara; men der vore dock icke, såsom i Sverige, fåkunnigheten, dåsigheten, lågstämdheten allherrskande; der funnes en skaparflägt af upphöjdt själslif, ett ämne att göra af, en punkt att börja från.
Der vore hans ”själs fädernesland”; der blott, ibland ett verkligt folk af fria och högsinta män, kunde han medverka till Sanningens seger, till befrämjande af Mensklighetens heliga syften.
Medlen till resan skulle (såsom han i begynnelsen förespeglade sig) beredas genom prenumerationen på hans Öfversättningar; så framt denna ej utfölle alldeles för lågt under hans förmodan.
Ungefär vid samma tid fattade han jemväl ett annat beslut: att först resa till – Upsala, samt der låta examinera och promovera sig till Juris Doctor.
Det kan tyckas besynnerligt, att liktidigt hvälfva i sinnet två, till utseendet, hvarandra så motsatta planer.
Också yttrade hans gynnare Tham sin förundran, i ett bref; på hvilket Thorild svarade från Upsala den 10 Juli 1787: ”Det är ingen underlighet, att bli Juris Doctor och resa till England.