Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och en af dem var ihärdigare än alla andra.
Det var den de alla sjungit under den stora ringdansen.
Nu är det jul igen,
Och efter jul så kommer påska,
Och det är inte sant,
Ty efter jul så ha vi fasta.
Detta hörde den lille flyktingen så tydligt, så tydligt.
Och så trängde den visdom, som gömmes i den gamla ringdansen, in i den lille njutningslystne värmlandspojken, trängde in i hvarje fiber, blandade sig i hvarje bloddroppe, sög sig in i hjärna och märg.
Så är det, så är meningen.
Mellan jul och påsk, mellan födelsens och dödens fester kommer lifvets fasta.
Af lifvet skall man ingenting begära, det är en stackars fattig fasta.
Man skall aldrig tro det, hur det än förställer sig.
Nästa ögonblick är det åter grått och fult.
Rår inte för det, stackare, kan inte bättre!
Och Petter Nord kände sig nästan stolt öfver att hafva aflurat lifvet dess djupaste hemlighet.
Så tyckte han sig se den gulbleka fru Fasta smyga fram öfver jorden i tiggarskepnad med fastlagsris i handen.
Och han hörde hur hon gnisslade åt honom: »Du har velat fira glädjens och det lustiga lynnets fest midt under den fastetid, som kallas lifvet.
Därför skall det öfvergå dig skam och nesa, ända tills du bättrar dig.»
Men han hade bättrat sig, och fru Fasta hade beskyddat honom.
Han hade aldrig behöft rymma längre än till den stora handelsstaden, ty han blef aldrig efterspanad.
Och i dess arbetarkvarter hade fru Fasta sin trygga bostad.
Petter Nord blef arbetare på en mekanisk verkstad.
Han blef stark och energisk.
Han blef allvarsam och sparsam.
Han hade fina söndagskläder, han skaffade sig litet kunskaper, lånade böcker och gick på föreläsningar.
Egentligen var det ingenting mer igen af den lille Petter Nord än det blekhvita håret och de bruna ögonen.
Den där natten hade bräckt något hos honom, och det tunga arbetet på verkstaden gjorde bräckan allt större, så att den tokige värmländingen alldeles krupit ut genom den.
Han pratade inte tok mer, ty på verkstaden var det förbjudet att tala, och däraf kom han i tigarevanor.
Han gjorde inga uppfinningar mer, ty sedan han skulle sköta fjädrar och hjul på allvar, var det ingenting roligt med dem längre.
Han förälskade sig ej, ty han kunde ej bli intresserad af arbetarkvarterets kvinnor, sedan han lärt känna småstadens skönheter.
Han hade inga råttor, inga ekorrar, alls intet att leka med.
Han hade inte tid, han förstod att sådant bara var onyttigt, och han tänkte med förfäran på den tid, då han ännu slogs med gatpojkar.
Petter Nord trodde icke, att lifvet kunde vara annat än grått, grått, grått.
Petter Nord hade alltid tråkigt, men han var så van därvid, att han ej märkte det själf.
Petter Nord var stolt öfver sig själf, därför att han blifvit så dygdig.
Han räknade sin upprättelse från den natt, då glädjen svek honom och fru Fasta blef hans ledsagerska och vän.
Men hur kunde den dygdige Petter Nord komma till småstaden midt på en arbetsdag, åtföljd af tre sjåare, som voro sluskiga och försupna?
Han hade ändå alltid varit en god gosse, den stackars Petter Nord.
Och de där tre sjåarna hade han alltid sökt hjälpa, så godt han kunnat, fastän han föraktat dem.
Han hade kommit med ved till deras eländiga kyffe, då vintern var som hårdast, och han hade lappat och lagat deras kläder.
De där karlarna höllo ihop som bröder, mest därför att de hette Petter alla tre.
Det namnet enade dem vida mer, än om de varit födda syskon.
Och nu tålde de för detta samma namnets skull, att gossen gjorde dem väntjänster, och när de om kvällarna fått sin »gök» i ordning och intagit bekväma ställningar på trästolarna, undfägnade de honom, som satt och stoppade de storgrinande hålen på deras strumpor, med galghumor och äfventyrliga lögner.
Det tyckte Petter Nord om, fast han ej ville erkänna det.
De där karlarna voro nu för honom nära nog detsamma som råttorna varit förr i världen.
Nu hände sig, att dessa sjåare fingo höra en del skvaller från småstaden.
Och efter sex års förlopp bragte de till Petter Nord underrättelse om att
Halfvorson lagt ut femtikronan för honom för att göra honom omöjlig som vittne.
Och deras mening var, att Petter Nord borde draga upp till småstaden och ge Halfvorson stryk.
Men Petter Nord var klok och besinningsfull och utrustad med denna världens visdom.
Han ville alls icke inlåta sig på något dylikt.
Pettrarna spridde ut historien i hela arbetarkvarteret.
Alla människor sade till Petter Nord:
»Gå dit upp och ge Halfvorson stryk, så kommer du i häkte, och det blir rättegång, och saken kommer i tidningarna, och karlen blir utskämd öfver hela landet.»
Men Petter Nord ville inte.
Det kunde nog vara roligt, men hämnd är ett dyrt nöje, och Petter Nord visste, att lifvet är fattigt.
Lifvet har inte råd med dylika förlustelser.
Då hade de tre sjåarna kommit till honom tidigt en morgon och sagt, att nu ville de gå i hans ställe och klå upp Halfvorson, »för att rättvisan skulle bli gjord på jorden», som de sade.
Och så hade Petter Nord lofvat att slå ihjäl dem alla tre, om de ginge ett steg på vägen till småstaden.
Då höll en af dem, som var liten och kort och hette Långe-Petter, ett tal för Petter Nord.
»Denna jorden,» sade han, »är ett äpple, som hänger på en tråd öfver en eld för att stekas.
Med elden menar jag det ondas rike, Petter Nord, och äpplet måste hänga nära elden för att bli sött och mört, men om tråden brister och äpplet ramlar ned i elden, så blir det fördärfvadt.
Därför är det mycket viktigt med tråden, Petter Nord.
Förstår du hvad som menas med tråden?»
»Jag gissar det måtte vara en ståltrådslina,» sade Petter Nord.
»Med tråden menar jag rättvisan,» sade Långe- Petter med mörkt allvar.
»Om ej rättvisan sker på jorden, så ramlar alltsammans ned i elden.
Därför får ej hämnaren undandraga sig att straffa, eller om han ej vill, måste andra gå.»
»Det blir sista gången jag bjuder någon af er på ’gök’,» sade Petter Nord, alldeles oberörd af talet.
»Ja, det hjälper inte,» sade Långe-Petter, »rättvisan måste ske.»
»Vi göra det inte för att få tack af dig, utan för att det ärliga Petternamnet ej skall komma i vanrykte,» sade den, som hette Rulle-Petter och som var lång och vresig.
»Jaså, det namnet är så högt aktadt,» sade Petter Nord försmädligt.
»Ja, och det är kitsligt, att de nu börja prata om allestädes på krogarna, att du väl ämnat stjäla femtikronan, eftersom du ej vill ha köpmannen straffad.»
Det ordet bet djupt.
Petter Nord rusade upp och sade, att nu ville han gå och piska upp köpmannen.
»Ja, vi följa väl med och hjälpa till,» sade sjåarna.
Och så drogo de, fyra man högt, upp till småstaden.
I början var Petter
Nord butter och oblid samt mycket mer ond på sina vänner än på sin fiende.
Men när han kom på älfbron och såg staden, blef han alldeles förvandlad.
Det var som om han där mött en liten gråtande flykting och krupit in i denne.
Och allt som han blef hemmastadd i den gamle Petter Nord, märkte han hvilken blodig oförrätt köpmannen gjort honom.
Icke nog därmed att han velat fresta honom och fördärfva honom, utan det värsta var, att han drifvit honom bort ur denna stad, där Petter Nord skulle fått förbli Petter Nord i alla sina lifsdagar.
Å, så roligt han haft i de dagarna, hvad han varit glad och lustig, hvad hjärtat stått öppet, så vacker världen varit!
Herre Gud, om han bara fått fortsätta att lefva här!
Och han tänkte på sig själf, sådan han nu var – tystlåten och tråkig, allvarlig och arbetsam – alldeles som på en förlorad människa.
Nu blef han sjudande vred på Halfvorson, och i stället för att som förut gå efter kamraterna, sköt han förbi dem.
Men sjåarna, som voro komna inte bara för att straffa Halfvorson, utan för att lössläppa sin vrede, visste knappt hvad de skulle taga sig till.
Här var ingenting att göra för en retad man.
Inte en hund fanns det att jaga, inte en gatsopare att börja gräl med, inte en fin herre att kasta ett glåpord åt.
Det var ej långt lidet på året, blott så långt att våren höll på att öfvergå till sommar.
Det var i körsbärsblommornas och häggblommornas hvita tid, då syrenklasar pryda höga, rundklippta buskar och då äppleblommorna dofta.
Dessa män, som direkt från gata och kaj kommit in i blommornas rike, erforo en besynnerlig verkan däraf.
Tre par näfvar, som hittills hållits resolut knutna, sänktes, och tre par klackar dundrade litet mindre mot stenläggningen.
Från torget sågo de en stig, som slingrade fram uppe i bergen.
Utmed densamma växte unga körsbärsträd, som bildade bågar och hvalf med sina hvita kronor.
Hvalfven voro sväfvande lätta, och grenarna orimligt svaga, alltsammans spädt, fint och barnsligt.
Denna körsbärsväg drog ovillkorligen männens blickar till sig.
Hvad var detta för en opraktisk håla, där man planterade körsbärsträd, där hvem som helst kunde taga bort bären.
De tre
Pettrarna hade förut betraktat den som ett orättfärdighetens fäste, fullt af grymhet och tyranni.
Nu började de skratta åt den och smått förakta den.
Men den fjärde i laget han skrattade ej.
Hans hämndlystnad sjöd allt vildare, ty han kände, att detta var staden, där han borde hafva bott och verkat.
Det var hans förlorade paradis, detta.
Och utan att fråga efter de andra, gick han raskt uppåt gatan.
De följde efter, och då de märkte, att här fanns endast en gata, och då de utmed denna sågo endast blommor och åter blommor, växte deras förakt och deras godlynthet.
Det var kanske första gången i sitt lif de fäst uppmärksamhet vid blommor, men här kunde de ej annat, ty syrenklasarna sopade mössorna af dem, och körbärsblommornas blad regnade ned öfver dem.
»Hvad tror ni det bor för slags folk i den här staden?» sade Långe-Petter eftersinnande.
»Bin,» svarade genast Träsko-Petter, som fått sitt namn däraf att han en gång bott i samma hus som en träskomakare.
Naturligtvis fingo de småningom se några människor.
I fönstren bakom klara rutor och hvita gardiner syntes några vackra, unga ansikten, och de sågo barn leka på terrasserna.
Men intet buller störde tystnaden.
Det föreföll dem, som om ej själfva domsbasunen skulle kunna få staden att vakna.
Hvad skulle de taga sig till med en sådan stad!
De gingo in i en bod och köpte öl.
Där ställde de med hemsk röst flera frågor till handelsmannen.
De frågade om brandkåren hade sina sprutor i ordning och undrade om det fanns kläpp i kyrkklockan, ifall det skulle bli fråga om klämtning.
Sedan drucko de ur ölet ute på gatan och kastade flaskorna ifrån sig.
Ett, tu, tre, alla flaskorna i samma knut, dunder och brak, och alla skärfvorna flögo dem om öronen.
Kantänka, det gjorde godt med litet oväsen!
De hörde bakom sig steg, verkliga steg, röster, hårda, tydliga röster, skratt, mycket skratt och därtill ett slamrande som af metall.
De studsade och drogo sig undan i en port.
Det lät som ett helt kompani.
Det var det ock, men af unga jäntor.
Stadens jungfrur drogo i samlad trupp ut på komarkerna för att mjölka.
Detta gjorde det starkaste intryck på dessa storstadsmän, dessa världsmedborgare.
Stadsjungfrur med mjölkflaskor!
Det var nästan rörande!
De trädde helt plötsligt fram ur sitt porthvalf och sade »Buh!»
Hela jänttruppen skingrades i ett ögonblick.
Flickorna skreko och sprungo.
Kjolarna fladdrade, hufvuddukarna lossnade, mjölkflaskorna ramlade i gatan.
Och på samma gång förnams längs hela gatan dofva ljud af portar och dörrar, som slogos igen, af krokar och klinkor och reglar.
Längre nedåt gatan stod en stor lind, och därunder satt en gammal gumma vid ett bord med karameller och tunnrån.
Hon rörde sig ej, hon såg sig ej om, hon bara satt stilla.
Sof gjorde hon ej heller.
»Hon är af trä,» sade Träsko-Petter.
»Nej af ler,» sade Rulle-Petter.
De gingo i bredd alla tre.
Midt framför gumman började de vingla.
Det bar af mot henne.
Skifvan fick en törn.
Och gumman tog till att gräla.
»Hvarken trä eller ler,» sade de, »etter, idel etter.»
Under hela tiden hade Petter Nord ej frågat efter dem, men nu voro de ändtligen midt för Halfvorsons, och där inväntade han dem.
»Det kan väl inte nekas, att det här är min affär,» sade han stolt och pekade mot boden.
»Nu vill jag gå in ensam och göra upp den.
Går det inte för mig, så må ni försöka.»
De nickade.
»Gå du bara, Petter Nord!
Vi ska vänta här utanför.»
Petter Nord gick in, fann en ung man ensam i boden och frågade efter Halfvorson.
Han fick genast veta, att denne var bortrest.
Han gaf sig i samspråk med bodbetjänten och erhöll en god del underrättelser om dennes husbonde.
Halfvorson hade aldrig blifvit åtalad för brännvinshandeln.
Hur han burit sig åt med Petter Nord visste hvar man, men ingen talade nu mera om den saken.
Halfvorson hade kommit sig upp, och nu var han ej så farlig längre.
Han var ej omänsklig mot fordringsägare och hade upphört att ligga i försåt för bodpojken.
På de allra sista åren hade han slagit sig på trädgårdsskötsel.
Han hade anlagt en trädgård rundt om huset i staden och en köksträdgård ute vid tullen.
Nu arbetade han så ifrigt i sina trädgårdar, att han knappast tänkte på att samla pengar.
Petter Nord kände ett styng i hjärtat.
Naturligtvis var mannen god.
Han hade fått stanna i paradiset.
Naturligtvis blef man god af att bo här.
Edith Halfvorson var kvar hos farbrodern, men hon var sjuk nu för tiden.
Hennes bröst var svagt, sedan hon haft lunginflammation i vintras.
Medan Petter Nord fick höra detta och ännu mer, stodo de tre karlarna utanför och väntade.
I Halfvorsons skuggfattiga trädgård hade en löfsal af björk blifvit uppsatt, för att Edith skulle kunna vistas där under de vackra, varma vårdagarna.
Det gick långsamt för henne att samla krafter, men numera var det ingen fara för lifvet.
Med somliga är det så, att man skulle tro, att de ej gitte lefva.
Vid första sjukdom, som träffar dem, lägga de sig ned att dö.
Halfvorsons brorsdotter var för längesedan trött vid allt, vid kontoret, vid den lilla skumma boden, vid penningförvärfvet.
Då hon var sjutton år, var det henne en eggelse att tillkämpa sig ett umgänge och en god vänkrets.
Sedan tog hon sig för med att försöka hålla Halfvorson på dygdens väg, men nu var allt uppnådt.
Ingen möjlighet såg hon att komma ut ur småstadslifvets enahanda.
Hon kunde gärna dö.
Hon var en af de spänstiga, en af stålfjädersnaturerna.
Idel nerver och lifaktighet, då något tryckte och plågade henne.
Hur hon arbetat med list och förställning, med kvinnlig godhet och kvinnligt trots, innan hon fått sin farbror därhän, att han förstod, att några Petter-Nord-historier ej mer skulle ifrågakomma!
Men nu var han tam och kufvad, och hon hade ingenting mer, som intresserade henne.
Ja, och nu skulle hon ändå icke dö!
Hon låg och tänkte på hvad hon skulle taga sig till, då hon blef frisk.
Plötsligt spratt hon till vid att någon mycket högt sade, att han ensam ville göra upp med Halfvorson.
Och så svarade en annan:
»Gå du bara, Petter Nord!»
Men Petter Nord var ju det förfärligaste, det olycksaligaste namn i världen.
Det betydde ju ett uppväckande af alla de gamla fasligheterna.
Edith reste sig skälfvande, och just då kommo tre ruskiga varelser fram om hörnet och ställde sig att stirra på henne.
Det var bara ett låg staket och en tunn häck mellan henne och gatan.
Edith var ensam.
Jungfrurna hade gått för att mjölka, och Halfvorson arbetade i sin trädgård ute vid tullen, fast han bedt bodpojken säga, att han var bortrest, ty han skämdes för sin trädgårdsmästarvurm.
Edith blef förfärligt rädd för de tre männen liksom för honom, som gått in i boden.
Hon var viss om att de ville skada henne.
Och så började hon springa uppåt berget till på de hala, branta gångar och små murkna trätrappor, som ledde från terrass till terrass.
De främmande männen funno det innerligt lustigt, att hon sprang för dem.
De kunde ej låta bli att låtsa, som om de ville ta fatt på henne.
En af dem steg upp på staketet, och alla tre hojtade med förfärlig röst.
Edith sprang, som man springer i drömmen, flämtande, fallande, dödsskrämd, med en förfärlig känsla af att ej komma ur stället.
Alla slags känslor stormade öfver henne och gjorde henne så uppskakad, att hon trodde hon skulle dö.
Ja, om en af de där karlarna lade sin hand på henne, visste hon, att hon skulle dö.
När hon hunnit den öfversta terrassen och vågade se sig om, märkte hon, att karlarna stodo kvar på gatan och ej mer sågo åt henne.
Då kastade hon sig ned på marken, alldeles maktlös.
Men ansträngningen hade varit större, än hvad hon då kunde tåla.
Hon kände hur något brast inom henne.
Strax därpå forsade blod ut öfver hennes läppar.
Hon blef funnen af jungfrurna, då de gingo hem från mjölkningen.
Hon var då halft döende.
För den gången återvanns hon åt lifvet, men det oaktadt vågade just ingen hoppas, att hon skulle få lefva länge.
Hon kunde ej den dagen tala så mycket, att hon förmådde berätta på hvad sätt hon blifvit skrämd.
Hade hon gjort det, är det ovisst om de främmande männen kommit lefvande från staden.
Det gick dem i alla fall illa nog.
Ty sedan Petter Nord kommit ut till dem igen och berättat, att Halfvorson ej var hemma, gingo de alla fyra i rätt god sämja ut genom tullen och sökte upp åt sig en solig backe, där de kunde sofva bort tiden, tills köpmannen hunne återvända.
Men på eftermiddagen, då alla stadens män, som arbetat ute på fälten, kommo hem till staden igen, berättade kvinnorna för dem om sjåarnas besök, om deras hotande frågor i boden, där de köpt öl, och om hela deras utmanande framfärd.
Kvinnorna öfverdrefvo och förstorade saken, ty de hade suttit hemma och skrämt upp sig hela eftermiddagen.
Männen trodde sina hus och hem hotade.
De beslöto att gripa fredsstörarna, fingo en behjärtad man till anförare, togo duktiga påkar med sig och drogo åstad.
Nu blef det lif i staden.
Kvinnorna kommo ut på sina trappor och skrämde upp hvarandra.
Det var både hemskt och förväntningsfullt.
Det dröjde ej lång stund, förrän fångstmännen vände åter med sitt byte.
De hade dem alla fyra.
De hade omringat dem under sömnen och fångat dem.
Det hade icke fordrats något hjältemod för den bedriften.
Nu kommo de åter till staden med dem, drifvande dem som om de varit djur.
Hämndtörstens galenskap hade gripit segervinnarna.
De slogo för att få slå.
Då någon af de fångna knöt näfven åt dem, fick han ett slag i hufvudet, som kastade omkull honom, och därpå haglade slag öfver honom, tills han reste sig och gick vidare.
De fyra männen voro nära sin död.
Det är så vackert i de gamla dikterna.
Den tillfångatagne hjälten måste stundom gå i bojor i sin segrande fiendes triumftåg.
Men han är stolt och skön ännu i motgången.
Och blickarna söka honom lika väl som den lycklige, som besegrat honom.
Skönhetens tårar och kransar tillhöra den ännu i olyckan afundsvärde.
Men hvem ville svärma för den stackars Petter Nord?
Hans rock var sönderrifven och hans linfärgade hår klibbigt af blod.
Han fick de flesta slagen, ty han gjorde mest motstånd.
Han såg hemsk ut, där han gick.
Han vrålade utan att veta det.
Pojkar hängde sig fast vid honom, och han släpade dem med sig långa stycken.
En gång stannade han och slängde småfolket i gatan.
Just som han var färdig att fly, fick han ett slag i hufvudet af en påk och föll till marken.
Han for upp igen, halft döfvad, och stapplade framåt, under det att piskrapp haglade öfver honom och pojkarna hängde som iglar vid hans armar och ben.
Så mötte de gamle rådmannen, som kom från sitt vistparti i gästgifvarens trädgård.
»Jaså,» sade han till förtruppen. »Jaså, ni ska ned till häktet med dem.»
Och han ställde sig i spetsen för tåget, ropade och ordnade.
Efter en sekund såg allt anständigt ut.
Fångar och fångvaktare tågade framåt i fred och ordning.
Men stadsbornas kinder blossade; somliga stötte i gatan med påkarna, andra lade dem på axeln som gevär.
Och så öfverlämnades stadens fångar i förvar åt polis och fiskal och fördes in i häktet vid torget.
De, som räddat staden, stodo länge ute på torget och talade om sitt mod och om den stora bedriften.
Och i gästgifvargårdens lilla rum, då röken står tätt som en sky och myndiga män blanda sin midnattstoddy, då går bedriften igen, förstorad.
Då växa de i gungstolarna, då svälla de i soffhörnen, då äro de alla hjältar.
Hvilken dådkraft där slumrar i de stora minnenas lilla stad.
Du fruktansvärda arf, du gamla vikingablod!
Men gamle rådmannen tyckte ej om saken.
Han kunde ej rätt förlika sig med att vikingablodet åter kommit i svallning.
Och i tanken härpå kunde han ej sofva, utan gick åter ut på gatan och vandrade sakta fram mot torget.
Den lilla staden låg i vårnattens milda dager.
Tornurets enda visare pekade på elfva.
Kloten hade upphört att rulla på kägelbanan.
Gardinerna voro nedfällda.
Det var som om husen sofvo med sänkta ögonlock.
De lodrätt uppstigande bergen stodo svarta som i sorg.
Men midt i all denna sömn fanns någon som vakade – blomdoften sof ej.
Den smög sig öfver lindhäckarna, rusade ut ur trädgårdarna, jagade uppåt och nedåt gatant klättrade upp till hvarje fönster, som stod på glänt, hvarje vindsglugg, som sög in frisk luft.
Hvar och en, som blomdoften nådde, såg genast för sig hela sin lilla stad, fastän mörkret sakta sänkt sig öfver den.
Han såg den som blommornas stad, där hus ej låg vid hus, utan trädgård vid trädgård.
Han såg körsbärsträden, som hvälfde hvita hvalf öfver den branta skogsvägen, syrenklasarna, knopparna, hvari präktiga rosor svällde, de stolta pionerna och blombladsdrifvorna på marken under häggarna.
Den gamle rådmannen gick i djupa tankar.
Han var så vis och så gammal.
Sjuttio år hade han nått, och i femtio hade han ledt stadens öden.
Men denna natt frågade han sig, om han gjort rätt, som dämpat och lugnat.
»Jag hade staden i min hand,» tänkte han, »men jag har ej gjort den till något stort.»
Och han påminde sig dess stora gångna tid och blef allt mer oviss, om han gjort rätt.
Han stod nere vid torget, där utsikten öppnar sig öfver älfven.
En båt kom roende.
Några stadsbor kommo hem från en utfärd.
Ljusklädda flickor förde årorna.
De styrde in under brohvalfven, men där var strömmen strid, och de vräktes tillbaka.
Det blef häftig kamp.
Deras smärta kroppar böjdes bakåt, tills de lågo jäms med båtkanten.
Veka armmuskler spändes.
Årorna kröktes som bågar.
Larm af skratt och rop fyllde luften.
Gång på gång segrade strömmen.
Ömkligen drefs båten tillbaka.
Och då flickorna slutligen måste gå i land vid torgkajen och lämna åt män att föra hem båten, hvad de voro röda och harmsna och hvad de skrattade!
Och hur deras skratt klingade nedåt gatan!
Hvad deras bredskyggiga, ljusa hattar, deras lätta, fladdrande sommarklädningar lifvade den stilla natten.
Då framställde sig för gamle rådmannens tanke, ty i dunklet kunde han ej klart se dem, deras ljufva, unga ansikten, deras vackra, klara ögon och röda läppar.
Då rätade han stolt upp sig.
Den lilla staden var ej utan all glans.
Andra samhällen kunde berömma sig af annat, men ingen ort visste han rikare på blommors och kvinnors ögonsmekande fägring.
Då tänkte den gamle med nyfödt mod på sin verksamhet.
Inte behöfde han frukta för den stadens framtid.
Inte behöfde en sådan stad skydda sig genom stränga lagar.
Och så förbarmade han sig öfver de arma fångarna.
Han gick och väckte upp fiskalen och talade med denne.
Och fiskalen tänkte som han.
De följdes åt till fängelset och öppnade för Petter Nord och hans kamrater.
Och de maktägande gjorde rätt.
Ty den lilla staden är som den Meliska Afrodite.
Den har lockande fägring, och den saknar fasthållande armar.
Det är, som om jag skulle vara nödsakad att lämna verkligheten, att fly ut i sagans och orimlighetens värld för att kunna berätta hvad som nu hände.
Om den unge Petter Nord varit en Per Svinaherde med guldkrona under hatten, då skulle allt förefallit enkelt och naturligt.
Men nu vill väl ingen tro mig om jag säger, att äfven Petter Nord bar en kungaring om sitt lingula hår.
Ingen kan ju veta hur många märkvärdiga ting det sker i den lilla staden.
Ingen kan ana hur många förtrollade prinsessor, som gå där och vänta på äfventyrets herdegosse.
Först såg det ut, som skulle det ej vidare blifva några äfventyr.
Ty då Petter Nord hade blifvit befriad af gamle rådmannen och för andra gången måst med skam och nesa fly från staden, kommo samma tankar öfver honom, som då han flydde första gången.
Då klingade plötsligt åter polskmelodierna i hans öra, och högst bland dem alla ljöd den gamla ringdansen:
Och efter jul så kommer påska.
Och han såg tydligt den gulbleka fru Fasta smyga fram öfver jorden med sin risknippa på armen.
Och hon ropade på honom: »Slösare, slösare!
Du har velat fira hämndens och upprättelsens fest under den fastetid, som kallas lifvet.
Är här råd till sådana utgifter, dumhufvud?»