Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid en bred flod med smutsiga vågor ligger en sammangyttrad värld, genljudande af millioner ständigt stimmande människors sorl och äflan – och midt i världen står ett gammalt dystert palats, likt ett oerhördt fängelse – – nej, nej!
Bort från S:t James, där spökar det af mörka minnen, ut i det lif, som brusar och hvirflar omkring dess gråa murar!
Kyrkklockorna klinga, gatorna stråla, folket jublar – i en stor sal sitta sköna damer i bländande ljus med hvita skuldror och röda läppar, som småle – – I konungens sofgemak står lifläkaren ödmjukt framför envåldshärskaren af Guds nåde och säger honom sanningen – varnar sin monark för följderna af ett alltför tygellöst lif – –
Tårar bryta plötsligt fram under den fångnes slutna ögonlock, sippra långsamt utför hans kinder och fastna i den vildt växande skäggstubben.
I de aftärda dragen utan blick, kulna som en höstdag utan sol, speglar sig en tung och ödslig smärta.
Dock vet han med sig, att han alltid har älskat sin konung.
Hur ofta har han icke befriat honom från kroppslig och andlig vånda?
Satte han icke en gång hela sin framtid på spel, då det gällde att skrämma envåldshärskaren till skonsamhet mot sin egen misshandlade hälsa?
Har han icke alltid efter måttet af sina krafter sökt främja sin krönte sjuklings väl?
– Hvems hand är det som nu gripit in i kungens vilja – att han offrar sin bästa vän åt fängelse – kanske – – ?
Där gungar en kunglig slup på fradgande böljor, och Frankrike stiger fram i oktobersolen.
Där rulla vagnar öfver vattensjuka vägar förbi gula skogar.
Det regnar i Fontainebleau – i Hjortgalleriet luktar blod!
Var det icke en drottnings älskare som blef halshuggen där?
En rysning skakar Struensees hela kropp, och tänderna klappra mot hvarandra i hans mun.
Nu speglar sig dödens ångest i dragen.
Men strax därefter spännas pannans muskler öfver de slutna ögonen, som om han samlat hela sin viljekraft i ansträngningen att jaga inbillningen framåt mot ljusare bilder och nya mål.
Kronor och kandelabrar gnistra, vinet pärlar i kristallkaraffinerna, Nordens Trajanus ger fest för filosoferna, Frankrikes ära och stolthet.
Rundtom taffeln skifta minerna i själfulla ansikten, kvickheter tindra i luften, all världens visdom och vett är förborgadt under dessa krithvita peruker – – Diderot, d’Alembert, Holbach, Condillac, Helvetius, Saurin – och Grimm, du parasit på de andres ära – – hvem af er alla kan ge anvisning på ett halmstrå åt en själ, som håller på att sjunka i förtviflan?
Hvem af er alla kan trösta en stackars fallen människa, som kanske aldrig mer skall se solens ljus?
Hvem kan lära hans upproriska sinne att böja sig för det oundvikliga?
Eller i nödfall blott säga honom, hvad lifvets mening är?
Lifvets mening är lifvet själft.
Lifvets mål är döden.
En vacker lockfågel.
En trollslända med gyllene vingar och ögon af safirer, sväfvande oåtkomlig öfver den eviga tomheten – –
Det var en gång en jungfru med lenare hull och mildare själ och ett varmare, rikare hjärta än andra.
Hon var af Frankrikes blåaste blod och lefde i ett stort slott.
Dit kom en dag en främmande konung och i hans följe voro många förnäma kavaljerer, men ingen af dem alla förstod konsten att tända hennes sinnens lif.
Så blef det natt och tusen sinom tusen facklor brunno i parken, och skotten smällde, och de skrämda hjortarna flydde, och skön jungfrun, som promenerade i slottsträdgården, mötte där en kavaljer af ringare rang än de andra men med ett mera genomträngande förstånd.
– På borggården var stort fyrverkeri, tusen svärmare sådde eldgnistor i mörkret, tusen solar lyste i natten, och lifvet var likt en dröm – – aldrig skall han glömma det lena hullets bäfvan och hennes hjärtas nervösa slag – –
En nyckel gnisslar i ett lås, och fångens ansiktsuttryck skiftar.
Han öppnar ögonen och reser sig upp så häftigt, att länkarna skramla i de tunga järnkedjor, med hvilka han är fastsmidd till väggen.
En boja af järn är sluten omkring hans högra hand och en annan omkring hans vänstra fot.
Han är klädd i en jacka af blå fris utan knappar, i slitna benkläder, tjocka yllestrumpor och grofva skor utan spännen.
Dörren öppnas med stort buller, och Wolff träder in, följd af en fångvaktare, med middagsmaten på en bricka.
Stackars Wolffs ögon ha alltid samma uttryck af rådlöst medlidande, när han ser på sin herre.
Han får icke tala, men han bugar sig djupare för fången, som bär en missdådares dräkt, än han någonsin bugat sig för den mäktige ministern.
Och han serverar middagen med en min, som stode han bakom sin herres stol vid kungens taffel.
Middagen utgöres af en tallrik med sönderskuret kött, ett glas lätt vin och en kopp kaffe.
Någon hunger känner Struensee icke, han vämjes vid detta sönderkarfvade kött, som han måste äta med fingrarna, ty knif och gaffel räknas för kontraband.
Dock erfar han alltid samma saknad och tomhet, när måltiden är öfver, och det tunga låset åter gnisslar, och stegen aflägsna sig, och allt blir tyst.
Så länge den tigande tjänaren stod där, hade hans fångne herre en förnimmelse af trygghet, af samband med det förflutna, af en vänligt och varmt kännande människas närvaro.
Nu är han åter borta, och allt är som förr, dygnets eviga enahanda börjar på nytt, tiden släpar sig långsamt framåt.
Vakthafvande officern sitter tyst borta vid kaminen, läsande i en bok, och fångens ögon följa med afund hans rörelser, när han vänder bladen.
Aldrig tycker sig den nyss allsmäktige gunstlingen ha åtrått någonting i världen lifligare, än han nu åtrår en bok af hvad slag som helst – en matematisk afhandling eller ett arbete om befästningskonst, eller om landtbruk – eller till och med en religiös uppbyggelseskrift – allt skulle vara välkommet, om det blott kunde hjälpa honom att för några timmar jaga de oroligt fladdrande tankarna bort.
– Men den vakthafvande officern har stränga order att icke inlåta sig i någotsomhelst längre samtal med arrestanten och att icke lämna honom böcker eller tidningar till läsning.
Arrestanten försöker resa sig, men de tunga kedjorna rycka honom tillbaka till den sittande ställningen på bäddens kant.
Alltsomoftast upprepas detsamma, oron kommer öfver honom, och han glömmer sina bojor, musklerna få kramp af längtan att röra sig fritt.
Han kan icke ligga hela dagen, om ock tiden går lättare så.
Ryggens nerver bli ömma, och inbillningens lek afbrytes ofta af mörka tankar.
Många hotande varsel draga genom hans själ.
Efterhand som hullet försvunnit, kroppskrafterna aftagit och blodet förtunnats, har själslifvet stegrats till en plågsam intensitet i tänkande och förnimmande.
Hans fantasi är upphetsad som en munks under fasta och penitens; däraf alstras lifliga sensationer af lycka, när han i minnet återupplefver flydda tiders äfventyr eller skapar sig en drömvärld af nya, men också våldsamma anfall af ångest och förtviflan, när fantasien sliter sig lös från viljan och störtar i sken framåt mot mörkret.
Som han nu sitter där och ser ned på sig själf, förnimmer han åter en obetvinglig leda vid lifvet.
Han ser ingen utväg ur mörkret, som omgifver honom, och han längtar efter döden-befriaren.
I början af sin fångenskap föresatte han sig till hälften att icke intaga någon näring.
Beslutet fordrade knappast någon själföfvervinnelse, ty i sin gränslösa ångest och förtviflan kände han en häftig motvilja mot födan sådan den serverades honom.
Att äta som ett djur anstår icke en kavaljer med förfinade lefnadsvanor.
Han var dessutom illamående af brist på frisk luft och kroppsrörelse, och han hoppades, att den allmänna kraftnedsättningen skulle mynna ut i en allvarlig sjukdom, som på ett naturligt sätt ändade hans lif.
Han kände med en viss bitter tillfredsställelse, hur pulsen blef svagare för hvar dag som gick.
Kölden och den unkna luften skulle helt säkert inom kort ådraga honom en plöresi och sålunda bespara honom oron att söka svar på de tusentals frågor, som kretsade skriande i hans hufvud.
– Då kom en morgon befallning från kommendanten, att arrestanten skulle tvingas äta – och hans mjuka vilja böjde sig strax för hotet, hvarmed befallningen beledsagades.
Det var ju, tyvärr så, att den allmänna svagheten också sträckte sig till viljan, och han erfor nu med ångest, hur all motståndskraft mot yttre och inre påverkningar försvann.
Han visste, att han i ett kommande förhör skulle ha behof af allt sitt moraliska mod, och kände samtidigt, hur det nedbröts af den fruktansvärda andliga tortyr, han underkastades genom isoleringen.
Han hade ju intet, intet att hålla fast vid.
Han visste ingenting om hvad som händt, ingenting om hvarför eller på hvems befallning han blifvit fängslad, ingenting om hvarför han skulle anklagas.
Tusen gissningar surrade vettskrämda om i mörkret, där inbillningens glödögda spöken dansade dödsdansen.
Han hade grubblat tills nerverna brände i hans hufvud, men hvar gissning drog endast nya frågor med sig och det ljusnade aldrig.
Väl visste han, att kungen kunde skrämmas till allt – hade han icke en gång under bittra tårar undertecknat ordern, som förvisade till tukthuset i Hamburg den enda kvinna, för hvilken han hyst en allvarligare böjelse?
Men hvem var den djärfve, som vågat detta – ty där måste finnas en mäktigare bakom Köller?
Rantzau?
Möjligt, men i så fall: hvem stod bakom Rantzau?
ty på egen hand hade grefven säkerligen icke vågat handla!
Så ha tankarna kommit och gått i ett evinnerligt kretslopp.
Så surra de ännu i hans hjärna som agnar i en tom kvarn.
Malandet pågår ständigt, utan annat resultat, än att ångesten ständigt ökas af den olidliga spänningen.
Och allt bidrager till att nedstämma hans själsstyrka och försvaga hans motståndskraft.
– Också denna vedervärdiga förnimmelse af smuts, som han icke kan bli kvitt.
Här i fängelset är han beröfvad hvarje möjlighet att vårda sin kropp.
I den lilla skål, som hvar morgon bäres in, full af iskallt vatten, kan han nödtorftligen tvätta det värsta koldammet af ansikte och händer, men detta bereder honom knappast någon tillfredsställelse.
Han får blott en plågsam föreställning om sin egen förnedring vid det han känner skäggstubben i ansiktet och all världens orenlighet klibba vid kropp och själ.
Det är som att bli lefvande uppäten af ohyra, och han kan icke försvara sig emot detta.
Han måste resignera; men resignationen medför en atoni, som slutligen måste urarta till moralisk slöhet och cynism.
Också därigenom främjas det andliga rådbråkningsarbetet, som skall bryta hans ryggrad till det kommande förhöret.
Han kan icke stålsätta sin själ, därtill är han alltför nedtryckt af omständigheterna, och han kan icke förbereda sig på något försvar, ty han anar icke, hvarför han skall anklagas.
Han förstår ingenting, och det lönar sig icke att grubbla öfver det ofattliga.
Hans tankekraft mattas af det eviga kretsloppet, hans förnuft förblindas, han kan icke längre skilja på sannolikt och osannolikt.
Rent absurda hugskott spöka i hans hufvud och bidraga sitt till trängseln och förvirringen i hans idékrets.
Han tror sig till och med förrådd af drottningen, fängslad med hennes vett och vilja.
Hur eljes förklara, att icke befrielsen för länge sedan kommit?
Hon skulle ha rört upp himmel och jord, men kanske har man bundit hennes händer, så att hon ingenting förmår uträtta?
Ideligen samma frågor utan svar.
Återigen sjunker han tillbaka på bädden, drager pälsen öfver länkarna och sluter ögonen.
Och fantasien jagar på nytt mot drömlandet, där allt är klart och ljust och inga onda aningar pina och inga sorger tynga.
Nu är natt, men utan ångest.
Det rasslar i låset, fängelsedörren öppnas, tre män träda in, Brandt, Falkenskjold och Wolff med en lykta i hand.
Brandt draperar kappan i hjälteveck omkring sin eleganta figur och säger sakta:
Drottningen har sändt oss!
Falkenskjold ser småleende på den vakthafvande officern och hviskar:
Han har order att sofva tungt!
Wolff löser länkarna – och med en min af oändlig njutning sträcker fången sig på sitt läger.
Han känner sig fri.
Sundets vågor skumma framför bogen, medan slupen flyger söderut för förlig vind.
Han står på däcket och ser tillbaka.
Där ligger staden i dunkel, där ligger landet i mörker, och folket sofver.
När det vaknar skall hvart spår af hvad han verkat och velat vara utplånadt – men i häfderna skall det stå upp till nytt lif – och framtiden skall med undran stirra på detta väldiga fragment af en lifsgärning, som en ensam främling en gång sökt genomföra, fast han dignade under sin uppgifts öfvermänskliga storhet – –
Ut i den vida världen styr skeppet sin kurs – i ingens erinring lefver en slagen, landsflyktig man – men utan saknad lämnar han också detta land – byter det mot ett annat, där solen lyser varmare!
Ingen skall sakna honom och ingen skall han sakna!
En efter en stiga de fram för hans inbillning, de sköna damer, som han skänkt några sekunder, några timmar, några dagar af sitt lif, och som i utbyte gjort honom till föremål för sina galanta nycker.
Där är drottningen – javäl!
Hennes hjärta har utan tvifvel rymt en stor passion – en hetblodig kvinnas känsla för mannen, som stillat hennes sinnens hunger!
Han ser henne gråta af saknad och smärta – men det rör honom icke – tomheten, som han lämnar efter sig i hennes famn och hennes själ, skall snart fyllas.
Han tänker på lilla Sophie Gæhler och på Anne- Sophie Bülow och på Elisabeth Eyben – damer gråta så häftigt och tröstas så lätt.
Aldrig har drottningen ens för hans sensuella inbillning betydt så mycket som en af dessa – och hur lätt har han icke tagit skilsmässan från dem alla.
Hans hjärta har fått alltför många små sår i lifvets kamp och ärren bli hårda.
Han känner ingenting mer – –
Men plötsligt rycker han till, reser sig till hälften i bädden med vidöppna ögon, som om nerverna i hans kropp stramat under inflytande af en olidlig pina.
I inbillningen såg han Esthers ansikte, genombrändt af den stora smärta, inför hvilken lifvet mister all sin lockelse.
Blicken under de tunga ögonfransarna var blid men mörk och trött till döden, och hon pekade stilla på grafven, där hennes barn gräfts ner.
Länkarna rassla, fången sjunker åter tillbaka på bädden, med pannan rynkad, som om han ansträngt sig att minnas.
Är barnet dödt?
Medvetandet därom har legat slumrande under all den oro, ångest och spänning, hvari han på sista tiden lefvat.
Här i fängelset har det ofta händt honom, att gränserna mellan inbillning och verklighet utplånats.
Och hvad tjänar det till att söka särskilja dem?
Verkligheten har endast lidande att ge, men i inbillningen kan han glömma fångenskapens smuts och förnedring.
I hans själs tröstlösa skymning bli alla bilder och föreställningar grå.
Allt blir så smått, när han ser tillbaka, allt hvad han verkat och velat och tänkt och känt.
En människas lif är som skuggan af ett mal, flygande mot mörker; eller som en fallande snöflinga, en stjärna af frusen fuktighet – det förgängligaste af allt.
Myriader smälta hvart ögonblick solen skiner – och de tyckas vara till därför att de under en enda sekund af evigheten återspegla ljuset och lifvet.
– Så tro sig människorna tänka och känna, när lifvets ljus ett ögonblick bryter sig i deras själar.
Det är inbillningens bländverk och sinnenas sken, ty hvar människa är blott ett fruset ingenting, hvari naturen speglar sig – all förnimmelse slocknar ju, när ljuset försvinner.
Så är ock lidandet endast en ond dröm, och dödsångesten blott en inbillningens rysning – men döden en ljuflig sömn utan medvetande och utan drömmar.
Han känner smekningen af en hand, som stryker genom hans hår – och han ser ett ansikte, blekt och förvissnadt, men med två underbara ögon, som afspegla hjärtats intensiva lif.
Han är i sin barndoms hem, i St.
Ulrichsförsamlingens pastorshus i Halle, och han hör sin mor tala:
– Du var mitt älsklingsbarn, och du har gjort mig stor sorg.
Du har vandrat på den breda vägen, som leder till evig fördömelse, men jag skall aldrig upphöra att anropa Guds barmhärtighet och i ödmjukhet bedja om frälsning för din själ.
Och han hör sin egen röst, skälfvande af ömhet, svara:
– Jag vet, att jag gjort min kära moder mycken sorg, ty hennes och min käre faders tro blef icke min – och enhvar får lefva och dö på sin egen.
Enligt min tanke styres hvar människas lif af en inre kompass, som automatiskt utpekar hennes väg.
Min blef bestämd af de starka drifterna mot sinnliga föremål, men också af längtan efter att uträtta någonting nyttigt och godt – och jag har arbetat redligt på den väg jag gått, ty jag var besjälad af ett ädelt uppsåt och af en brännande ärelystnad.
Jag var väl också mera begåfvad än andra – därför nådde jag högre – och föll djupare – –
Och han känner en kyss på sin panna och en tår, som bränner hans kind.
Och en upprörd stämma hviskar:
– Gud hjälpe dig, mitt barn, i lifvet och i döden.
Jesus Kristus Guds sons blod renar från alla synder.
Må himlarnes Herre öppna ditt hjärta för den eviga kärleken!
Och han svarar, gråtande som ett barn:
– Också mitt hjärta var från ungdomsåren fylldt af illusioner om en kärlek, lik morgonens dagg, som återspeglar himmelns ljus.
Men min själ blef tidigt gammal, morgondaggen blef till dimma i lidelsernas hetta, kärleken till en sinnenas lek och en viljornas kamp.
Nu är jag trött och längtar till hvila – men på himmelns salighet kan jag icke tro.
Och åter hör han en röst, som talar – långt, långt bortifrån:
– Dock längtar ditt hjärta i hemlighet efter den kärlek, du icke tror på, och du drömmer om den himmel, som din tanke förnekar – –
Esthers ansikte lyser i mörkret och slocknar – –
Vakthafvande officern reser sig upp, trött af sin sittande ställning, och går fram till fönstergluggen.
Arrestanten sofver.
(20 Febr. –)
I dag är någonting på färde.
Fångvaktaren har på morgonen medfört rent linne, och Wolff såg ut som ville han gärna säga någonting, innan han gick bort med kaffebrickan, men löjtnant Holm har alltför vaksamma ögon och öron.
En stund efter det Wolff försvunnit, öppnas den järnbeslagna dörren ånyo, och två underofficerare anmäla sig till tjänstgöring hos vakthafvande officern, som reser sig och ger order om, att arrestantens länkar skola lösgöras från väggen.
Detta sker, och löjtnanten befaller honom med en vink att följa sig.
Han rör sig med svårighet, ty fotbojan besvärar honom och lederna ha stelnat.
Utanför fängelset håller en vagn, som han stiger in i.
Underofficerarne taga plats på framsätet och officern vid hans sida, en eskort af dragoner omringar kareten, som rullar förbi högvakten och stannar utanför kommendantshuset.
Arrestanten föres uppför en trappa in i ett kabinett, där general Hoben mottager honom.
Vakter posteras vid alla utgångar.
Hjärtat bultar oroligt i Struensees bröst, och han andas flämtande, liksom efter en våldsam fysisk ansträngning.
Nu skall han alltså inom kort erfara, hvarför han blifvit fängslad och för hvad brott han skall anklagas.
Under fem långa veckor ha hans tankar ideligen irrat omkring i mörker, och för hvar ändlös dag har han känt krafterna sjunka och modet vackla.
Isoleringens fruktansvärda moraliska tortyr har medfört en andens afmattning, som gränsar till slapphet.
Hvar fantasiens utsväfning har följts af en reaktion, alla förhoppningar ha långsamt vissnat.
Han vågar nu icke längre tro, att han lefvande skall slippa ut ur fängelset.
Fienderna, som störtat honom, måste också finna ett brott, för hvilket han kan anklagas, i annat fall skulle de icke kunna rättfärdiga sitt våld inför världen.
Skall det också finnas en domstol, som vill påtaga sig ansvaret att döma en oskyldig?
Och för hvad skall han rättvisligen kunna fällas?
För fel begångna inom förvaltningen?
Allt har ju skett i öfverensstämmelse med envåldshärskarens uttryckliga befallningar.
Och icke våga väl de nya maktägarne i sitt öfvermod kompromettera Danmarks drottning?
Han känner sig fullkomligt oangriplig från alla håll, och ändå kan han icke bli dödstanken kvitt.
Det kommer sig väl af svaghet och blodbrist.
Han erinrar sig dunkelt, att han hört talas om en dansk statsman, som fördes till schavotten och först där benådades till lifstids fängelse.
Han hade gjort landet stora tjänster, och han var sin konungs högra hand; dock föll han till sist för adelns intriger.
Griffenfeldt var hans namn.
– – Hur ofta händer det icke, att historien upprepar sig?
Hvart systemskifte kräfver en syndabock – – och under en envåldshärskare, hvars vilja ger efter för all energisk bearbetning, kan allting ske – –
Han rycker till vid det han känner en hand famla om sin fotboja, som strax därefter faller af.
Också järnarmbandet aftages, och han rätar ut sig med välbehag, fast rörelsen förorsakar honom smärta.
Dörrarna slås upp, och han föres in i en stor sal, där åtskilliga människor sitta omkring ett stort bord.
I början kan han icke särskilja det ena ansiktet från det andra, han ser allting liksom genom dimma och bugar sig på måfå; men när den första sinnesrörelsen lagt sig, klarnar det, och han igenkänner ordföranden, friherre Juel-Wind.
Så glider hans blick, mönstrande, från den ene af rättens ledamöter till den andre, där är generalprokuratorn Stampe, där är Luxdorph och Guldberg och Sevel och Braëm – kallsvetten bryter fram på hans panna, denna domstols sammansättning bekräftar alla onda aningar, här äro hans fiender i majoritet, och de skola utan tvifvel döma honom.
Dock – själfva medvetandet därom medför en krampaktig spänning af alla själens krafter, och under inflytande däraf återvinner han sin fattning.
Frågorna, som framställas, återkalla honom till verkligheten och lifvet från den tystnad, däri han så länge varit lefvande begrafven.
Hvar fråga sprider också en smula ljus i hans föreställningars kaos.
De första äro rent formella och personliga, röra sig om födelseår och data, om hans anställning som kungens läkare och föreläsare.
Så kommer, försiktigt formuleradt, spörsmålet om hans förhållande till drottningen, och han svarar så frankt som funnes häri ingenting att dölja.
Han förnekar alldeles icke, att drottningen hedrat honom med en vidtgående förtrolighet, af osedvanlig karakter, han medgifver villigt, att han ofta besökt henne, också på ovanligare tider, ja till och med om nätterna.
Än har han därvidlag gått kungens ärenden, än har drottningen låtit kalla honom med bud, någon gång har han väl också själfmant inställt sig – slikt händer ofta i en läkares praktik och det var i sin egenskap af läkare som han besökte drottningen – men aldrig har han stannat längre än nödvändigt, och han tillbakavisar med lugn värdighet hvarje antydan om någonting otillbörligt i hans relationer till Hennes Majestät.
Han märker till sin förvåning, att förhöret tydligare och tydligare syftar mot denna punkt, och att protokollet öfver vittnesförhöret tycks fullt af för drottningen högst förklenliga utsagor; men hvad betyda väl slika vittnesmål i en sak af så intim natur, att all bevisning måste betecknas som på förhand utesluten?
Detta framhåller han ständigt, och sin försäkran upprepar han ideligen, till svar på alla närgångna frågor i anledning af det vittnesskvaller, som förts till protokoll.
Han ljuger frimodigt och med öppen panna, som en kavaljer, då han af lumpna och lågsinnade människor ställts inför nödvändigheten att till hvarje pris försvara en dams heder; och han andas lättare ju tydligare han därvid åter känner, att hans eget öde är oupplösligt förenadt med drottningens.
På blotta sannolikheter skall icke ens denna domstol våga fälla honom – en fällande dom ligger i det hela taget utanför rimlighetens gräns, så länge en syster till Storbritanniens konung ännu bär namn, heder och värdighet af Danmarks drottning.
Rättssekreterarnes gåspennor raspa, domstolens medlemmar följa med spänd uppmärksamhet förhörets gång, ordförandens och rättsadvokatens frågor och den anklagades svar.
Han talar lågt men tydligt och i en ton som om han vägde hvart ord på sanningens eller klokhetens guldvikt.
Då och då flyger hans blick forskande öfver ansiktena omkring domarebordet, som ville han iakttaga verkningen af sina ord, när han bestrider hvad alla veta och som vittnesförhöret till full evidens bekräftat.
Braëm ser då ofta med gnistrande ögon på den anklagade.
Braëm är en kolerisk kavaljer och tycks uppfatta bestridandet som en personlig förnärmelse.
Klockan 2 ajourneras rätten.
På fyra timmar ha skrifvarna fört till protokolls tvåhundraaderton frågor och lika många svar, men behållningen är mindre än ringa.
Dock synes det af den anklagades hållning och gång, att han nu befinner sig i ett tillstånd af fullständig utmattning, och när länkarna åter påläggas honom skakas han af en nervös rysning.