Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och dessa ha alls icke gått förlorade för sitt fosterland, fastän de gått i utländska skolor.
Något inhemskt läroverk l«i de säkert aldrig saknat eller längtat efter.
Det sägs att hvarje lärjunge vid Stockholms akademi kostar staten 800 kronor årligen, och mer än en elev har funderat öfver något sätt att komma åt de der 800 kro«?
norna, — i synnerhet ha hans tankar gått åt det hållet, om hans anlag varit sådana att läroverket ej förmått utveckla dem utan han blifvit tvungen att gå sin egen väg.
Ty sådana anlag finnas.
Akademien har i årligt anslag mellan 70 och 80,000 kronor.
Deraf utgingo år 1881 till lärare inemot 29,000 kronor; större delen af det öfriga användes till betjening, modeller, belysning, reparationer och dylikt.
De ordinarie professorerna äro 7, dessutom 3 lärare
— i antikritning, perspektivlära och konsthistoria, — och för närvarande 8 viceprofessorer.
Lärjungeantalet var åren 1873 — 77 i medeltal 87 om året — den förberedande skolans (“ principen “) frånräknade.
Under åren 1867 — 82 voro de i medeltal 79.
Medeltalet af de elever, som lemnat akademien, är under de senaste nio åren 20 för hvarje år.
Häruti inräknas de som dött eller öfvergått till andra yrken etc. Anser man studierna vid akademien bpra upptaga en tid.af 5 år, så kan man säga att omkring 12 elever hvarje år lemna läroverket efter att ha genomgått det.
Alltså 12 nya konstnärer för hvarje år.
Oppositionsmannen är genast framme med invändningar.
Tolf nya konstnärer-om året!
Antag till och med att detta antal vore öfverdrifvet, fastän det är läroverkets styrelse som uppgifvit siffran, så må man likväl ha skäl att fråga: hvad lefva de på, alla dessa, som lemnat det prak-tiska lifvet för att idka konstens sträfsamma lek?
Om de ej äro ekonomiskt oberoende, hvad skola de då lefva på, sedan de kommit ut i verlden?
Akademien underhåller ett par, ger dem 300 kronor årligen i 3 år under akademitiden, ger dem sedan ett eller två tusen, medan de vänta på resestipendiet, och om de uträttat något under denna väntan och om det stora stipendift blir ledigt i läglig tid, då äro de säkra för sin existens under åtskilliga år, 5 eller 6, medan de uppbära en årslön af
3.000 kronor.
Men huru många kunna få stora stipendiet?
För att ha rättighet att söka det skall man hä fått kungliga medaljen, men mången, som för länge sedan förvärfvat denna medalj, väntar ännu i dag på stipendiet och får nog vänta derpå till döddagar, i synnerhet, om han varit djerf nog att skaffa sig medel att resa utrikes, innan han fått det, och i all synnerhet om han visar någon benägenhet att draga sig fram af egna krafter.
Ty i sistnämda fall behöf-ver han ju intet understöd.
Smärre stipendier (om 3,000 kronor för ett år, om
1.000 kronor o. s. v.) kunna tilldelas ett par af de jid läroverket fullärda.
Men de öfriga?
Och de som haft ett tillfälligt stipendium men ej längre ha det?
Några ha lyckats komma i ropet och de få sälja sina taflor till enskilda eller utomlands.
Andra ha sina beskyddare eller lyckas skaffa sig tillfälle att flytta ut, helst naturligtvis till Paris, der de kunna studera men sällan kunna förtjena något i klingande mynt.
Andra åter förblifva Jiemma, stretande efter bästa förmåga att hålla sig uppe.
Och de måla för konstföreningarna.
Att bli konstnär är én svår sak, men att komma in på konstnärsbanan är pu för tiden allt för lätt, och mången gosse, som ej lyckas öfvervinna elementarskolans svårigheter, tröstar sig med att han kan bli målare, och så låter han sina små teckningsanlag bestämma öfver sitt lif.
Ochanläg för teckning ha de flesta; alla barn rita gubbar på hvar papperslapp de komma öfver.
Men att kunna utbilda sig till målare är en helt annan sak än att bli en verklig konstnär, — eller borde åtminstone vara det.
Den hvars anlag äro så utpreglade
— och så ensidiga, att han måste bli konstnär och ingenting annat, om han skall bli något, han har skäl att slå in på konstnärsbanan.
Äfven om han ej eger ett öre, skall han ändå nå ett stycke fram emot sitt mål, blott han har kraft och har lit till sig sjelf.
Man har förebrått vår akademi, att den gör tillträdet till konstnärsbanan * så lätt, att den uppammar massor af målare, hvilka landet sedan ej kan föda utan som bli förvisade, eller rent af förskjutna.
Det är deras eget fel, kan man säga, om de ej kunna hålla sig uppe.
u Men niskor med talang dö ej förr än de sjelfva vilja dö. “ Och en målare har ej mera svårt att slå sig fram i kampen för tillvaron än hvilken annan yrkesman som helst.
Och lika litet som andra har han rätt att fordra understöd eller medlidande.
Man ger så ofta staten skuld för en konstnärs fall.
Fosterlandet har uppfödt, en historiemålare, säger man, nå väl, hvilka monumentala uppgifter har då detta land att erbjuda åt mästaren?
Skall fosterlandet låta honom gå under — eller skola andra länder skörda frukten af hvad vi kostat på honom?
Visserligen vore det ju godt och väl, om staten hade stora och många uppgifter för konstnärerna, men detta kunna de knappast fordra af ett fattigt land, och de måste foga sig sådana förhållanden nu en gång äro.
Att det svenska målareslägtet förökar sig i en förfarande grad är en iakttagelse, som man är i tillfälle att göra vid hvarje besök i någon konstutställningslokal.
Och derför att man var så säker på att det fans för många målande män och qvinnor i Sverige liksom i andra länder, derför väckte det stor förvåning, när akademiens styrelse för ett år sedanförklarade att det alls ej var någon fara för öfverbefolkning inom.
konstnärsverlden.
(Se akademiens utlåtande med anledning af statsrevisorernas betänkande 1883).
Ju flera som försöka sig på konsten, — tyckes man tänka — dess bättre.
De som ha styrka att sjunga solopartierna, träda alltid förr eller senare fram ur körens leder, och ju större kören är, dess flera äro de som tränga sig fram ur den.
Men de stackars korsångarne, hvem tänker på deras öde?
Nog går det an, så länge de äro unga och taga hela tillvaron gladt.
Då måla de taflor i dussintal och sända dem rUndt kring rikets alla konstföreningar, äro med öfver allt och göra sig påminta vid hvarje möjligt tillfälle.
Bli de ej af med taflorna, så låta de dem komma igen vid hvarje nytt inköp.
Till slut lotta de bort dem högtals eller sända dem till någon auktion, der de slumpas bort för vrakpris.
Men de ledsna på detta snart nog, och så bli de sådana der målare, som gå och tala illa om de maktegande och anse sig ha blifvit bedragna på den framtid, de drömt sig.
Eller också få de någon plats som embetsmän.
Angående professorsplatserna påpekade akademiens styrelse i sitt utlåtande till xiksdagens revisorer 1883, huru de vid akademien anstälda ej böra ansträngas allt för strängt utan tvärt om måste ha ganska litet att göra, och att akademien hellre bör hålla sig flera professorer med mindre löner än ett farre antal, som då kunde aflönas bättre.
I sist nämda fall skulle nämligen professorslönen blifva endast en pension och platsen en reträttplats, äfvensom konstnärerna naturligtvis skulle förslitas, om de alltför mycket måste göra tjenst som lärare.
Att de konstnärer, som stå i sin fulla kraft, ogerna vilja bosätta sig i hemlandet för att utbilda el.ever, är i det hela ganska naturligt, då man känner förhållandena här.Den qvinliga afdelningen, som i vår egen tid — af Boklund, vill ’ jag minnas, — blifvit inrättad vid akademien, har fått höra mycket ondt om sig.
Länge nämde man som ett fattigdomsbevis för denna skola att under många^år ej mer än én enda elev derifrån ansetts värdig kungliga medaljen, och denna elev var fröken Emma Ekvall, som sedermera ej i utlandet fortsatt sina konstnärliga studier.
Efter henne ha emellertid fröknarna Jenny Nyström och Charlotte Wahlström blifvit begåfvade med kungliga medaljen.
I allmänhet kan man ej påstå att qvinliga afdelningen är underlägsen den manliga.
Om dameraa ibland ha fått lemna främsta platsen åt de manliga krafterna, så ha de andra år, då de haft mindre goda förmågor att täfla med, visat sig öfverlägsna och gått med seger ur täflingen.
Damerna ha visserligen i allmänhet sedan de lemnat akademien ej gått vidare på konstnärsbanan med sådan framgång som deras kamrater af maskulina könet gjort, men detta förhållande är lätt förklarligt.
En ung dam har ofta svårare än en ung man att kunna slå sig ned i utlandet för en längre tid.
Hennes familj vill ha henne qvar i hemmet, hon har inga eller helt få bekanta i den främmande staden.
Med ett ord, äfven om hon i flera fall har lättare att uppehålla sig på främmande botten — detta hvad sakens ekonomiska sida vidkommer — så är det i andra afseenden svårare för henne än för ungherrar att bygga och bo i någon af konststäderna på kontinenten.
Hon får i stället en atelier i Stockholm, der hon — kanske efter ett eller par korta besök i Paris — utöfvar tafvelmåleriet.
Lyckas hon verkligen få stanna utomlands ett år eller två, så har hon alls ej svårare än ungherrar att slå sig fram der.
Samma svårigheter erbjuda sig för dem som för henne, och om en eller annan dam med.
talang — som till exempel fru ^Hildegard Thorell — efter återkomsten frånParis visat sig stanna i sin utveckling * så bevisat * detta ju alls icke någon underlägsenhet hos damerna.
Men hvad jag sagt ofti den manliga afdelningen,att den lockar allt för många unge män att slå in på konstnärsbanan — det gäller enligt min åsigt äfven om den q vinliga och det kanske i ännu högre grad.
Man bör be-.
tänka att denna afdelning ådrager akademien stora kostnader.
Man måste för dess skull ha dubbelt så många lärare och modeller som eljest behöfdes.
Och frågan blir, huruvida det utbyte, Sveriges konst får genom gratisundervisningen i måleri för flickor, på minsta-sätt motsvarar de dr^ga kostnaderna härför.
Icke som.
ville jag missunna damerna denna fria undervisning.
Hvarför skulle det ena könet ha företräde häri framför det andra, då det har visat sig att damer kunna lära sig sköta penseln lika bra ' som herrar kunna det.
Damernas närvaro inom läroverket ger dessutom detta ett sär-skildt behag och ger åt konstlifvet en finare prägel än hvad detta eljes skulle få.
Det är alltid uppfostrande att umgås med älskvärda damer, och akademiens qvinliga elever ha visat sig ega ett godt inflytande på de manliga.
Detta sagdt jjå fullt allvar och utan minsta bimening.
Ty huru pikant ett skämtsamt yttrande om den qvinliga afdelningens ändamål än ‘ kunde blifva, säkert är att det pikanta der.
skulle komma fram på sanningens bekostnad.
Afvogheten möt akademiens qvinnoafdelning kommer sig, tror jag, endast af den dryga kostnad, den ådrar staten, samt den inskränkning, hvartill denna afdelning dömer undervisningen inom den manliga skolan.
Det vore bättre, menar mångeri, om åtjninstone en afdelning kunde göras så bra som möjligt, i stället för att lärarekrafter och kostnader nu få delas på båda afdelningarna.
' Af målarskolans fyra atelierer upptagas två af damerna.
Förr målade antikskolans män stilleben i den ena,
* En tids hvila till nya framsteg, som vi hoppas, hvad fru Thorell angår.
men så behöfdes rummet till landskapsmålningsatelier, då damer och herrar af landskapsskolan ej fingo rum under samma tak, “ h varför antikelevernas målning helt och hållet upphörde.
Nu börja de att måla efter lefvande modell, då de kanske aldrig förut hållit i en pensel.
I bästa fall ha de målat litet landskap.
Ty naturligtvis gå.
- alla antikeleverna, som ha tid dertill, i landskapsskolan, då.
detta är enda sättet att få måla i olja, innan man kommit upp i modellskolan, och då för öfrigt en målare i våra dagar, han må egna sig åt hvilken bransch som helst, alltid måste ha liten aning t&gt;m hur ett landskap bör målas, äfven om han sjelf ej kan måla det mecT öfverlägsenhet.
För att mildra den dryga kostnad, som undervisningen inom två afdelningar medför, skulle man kanske rent af kunna sammanslå undervisningen.
I utländska privata konstskolor — statens akademier i utlandet bestå sig som bekant ej * med några afdelningar för qvinrior — går det mycket bra för sig att män och qvinnor studera till samman.
Så ock på enskilda atelierer här hemma och utomlands.
Likaså på landskapsskolans sommarutfärder.
Och säkert är att studierna ej förlora något derpå.
Att tonen öfver hela skolan vinner är en afgjord sak.
En delning de olika könen emellan kunde ju ske vid tecknandet af naken modell i helfigur, och äenna delning kunde ju lätt åstadkommas utan betydande omändring af arbetsordningen.
Ville man vara radikal, kunde man yttra den åsigt, att damerna antingen borde teckna efter naken modell i männens sällskap eller ock helt och hållet undvika att teckna den nakna manliga menniskokroppen i helfigur.
Ty icke är det nödvändigt för alla.
Åtminstone kan man utan att vara det allra minsta bekajad af pryderi invända ett och annat häremot.
Dock, det är en smaksak.
Att den qvinliga afdelningen emellertid betydligt ökat akademiens utgiftsstat, är ett oomtvisteligt sakförhållande.
Huruvida resultatet af dess verksamhet är sådant, att ut-gifterna derför kunna anses skäliga att betalas af staten, derom äro meningarna mycket delade.
I alla fall, utbrista damernas ridderlige försvarare, gör qvinliga afdelningen i stort sedt lika mycket skäl för sig som den manliga.
Möjligt — men i så fall är kanske äfven den manliga afdelningen allt för dyr i förhållande till resultatet af dess verksamhet.
Derom äro meningarna delade i ännu mycket högre
grad.
Att med bestämdhet yttra något om de synliga resultaten af denna verksamhet är vanskligt nog.
Det tjenar föga till att komma fram med en rad af namn, hvarken för att visa prof på hvad läroverket åstadkommit eller för att påvisa, hur akademien har misstagit sig i fråga om den talang, som låg i linda hos någon ungdom, af hvilken man väntade just ingenting.
Man kan säga att akademien har uppfostrat så godt som alla de konstnärer, hvilka i utlandet blifvit berömda och gjort heder åt sitt fosterland.
Men man kan äfven påstå, att dessa, äfven om akademien ej funnits till, blifvit fullt ut lika framstående konstnärer.
Stipendier och] undervisning ha hjelpt dem, det är sant, men äfven akademilösa länders ungdom kan, der anlag verkligen finnas, komma i åtnjutande — på ett eller annat sätt — af såväl det ena som det andra.
Och hur mycken del läroVerket med rätta eger i hvarje målares utveckling, det är ej lätt att afgöra.
Några ha der lärt sig * allt, andra alls intet.
Det beror helt och hållet på individens £kaplyrine och på arten af hans konst.
För öfrigt “ utgår “ ej den unge målaren efter fullbordad lärokurs ur akademiens läroverk.
Man kan här ej ens tala om någon kurs, lika litet som om vissa läroår, dem eleven har • att tillryggalägga, innan han blir konstnär.
Ty hans utvecklingskurs varar tills hans stillastående eller tillbakagång
IY.
3börjar.
Genom studierna utom och inomhus utbildar den unge mannen sina anlag, sitt förstånd, sin person — och samtidigt går han också på akademien.
Men detta sistnämda bör ej få bli.
hufvudsaken, lika litet som elementarskolan bör upptaga den uppväxande gossen i sådan grad att hans ungdom förflyter mellan dess väggar.
Nej, i lifvet utbildar gossen sig, skolan kommer bredvid, ej onödig eller onyttig men ej heller som det allra förnämsta.
Man hördé ibland förr framkastas den åsigten att han som från akademien styrde kosan ut till de stora kori&amp;tstä-derna, der fick börja med att arbeta sig ur de förfaringssätt, han lärt sig hemma, och sedan detta var gjordt arbeta sig in i en helt ny metod.
Om det någonsin har varit så, kan jag ej afgöra.
Säkert är att ett dylikt påstående hvad nutiden beträffar saknar all grund
Nog kan eleven vid vår konstakademi komma in i hinderliga manér och nog kan han der lära sig ett och annat, som ej förhjelper honom framåt så särdeles, men svårligen är detta, om det någon gång händer, läroverkets fel utan individens, som haft!
nog liten sjelfständighet att släppa sitt bättre vetande för att trampa i andras spår eller följa meningar, som han känner på sig vara föga lämpade efter de vindar, som blåsa nu.
Men i stort sedt är det en högst aktningsvärd sträfvan efter enkél sanning rådande i det som åstadkommes vid akademien.
Resultatet kan bli båttre eller sämre det ena året mot hvad det plägar vara, lifaktighetpn äfvenså, — säkert är att på den grund, som en förståndig yngling Tean lägga då han gör sina studier på akademien hemma, på denna grund kan han också med trygghet gå fram, till hvilken af de stora konststäderna han än må styra kosan.
Hans teknik färändrar sig naturligtvis i någon mån, kanhända ganska betydligt, hans bltck och uppfattning skärpes och blir ej alltid den samma, men förmågan att se verkligheten och uttrycka den i form och farg.
den utvecklas dock på den grund, som hemma blifvit lagd.Att lägga denna grund säkert och utan att binda, det är ju - en konstakademis främsta mål.
Lifaktigheten inom akademien har varit mycket olika olika år — det sista lär ha varit ovanligt dödt.
Likaså inom de olika skolorna, beroende dels på årstiden, dels på läraren och dels på andan inom elevkretsen.
Den har yttrat sig i originalförsök och arbeten utom läroverket mera än genom öfverflödsgerningar inom detsamma.
Ty i allmänhet tillbringar man ingen ledig tid.på ' läro-rummen, oaktadt dessa stå öppna äfven mellan lektionstimmarna, men öppna endast för teckning efter draperi eller gips, hvilket den mera försigkomne eleven hunnit ledsna på, under de år, han tillbragt i antikskolan.
Det låter mycket ståtligt, då man på högtidsdagen hör uppräknas, huru liflig verksamheten varit vid läroverkets alla olika skolor och hvilket stort antal elever tagit del i undervisningen inom hvarje läroämne.
Hur mycket hvar.
joch en gjort, talas icke om, och så godt är det.
Ty icke öfveranstränger man sig i dessa biämnen.
Perspektiv och draperi affärdar man ganska lättvindigt, anatomi läser man förhållandevis mera grundligt och troligen alldeles tillräckligt, då det visat sig vara farligt för en konstnär att kunna för mycket i detta ämne.
Kompositionsskolan, hvars vigt och betydelse akademiens praeces aldrig underlåter att påpeka i sitt afslutnings-tal på högtidsdagen, vet man ej mycket af.
Ett ämne — bibliskt, mytologiskt eller historiskt — uppgifves för hvarje månad att komponera öYver, men ytterst sällan händer det att någorf elev gör en komposition, och någon håg för en dylik öfning märkes aldrig förr än när det lider emot högtidsdagen, då en och annan tar sig före att behandla något uppgifvet eller sjelftaget ämne för att få sin teckning upphängd på utställningens vägg.
Men sällan är det som dessa ganska fåtaliga kompositioner utvisa någon större begåfning åt dethållet, och få äro också de elever, for hvilka historiska eller gammalbibliska ämnen lämpa sig.
Nar de försöka * sig på dylika ämnen blifva kompositionérna oftast stela och själlösa efterbildningar af någon ansedd konstnärs sätt att
sammanställa „sina bilder och att se den- tid, som skall
t ¥ *
framställas.
Och om kompositionerna äro hvad man kallar “ akademiska “, så ligger åtminstone ej orsaken dertill hos deu lärare, som nu för tiden granskar och bedömer försöken, ty hans fördomsfrihet har nogsamt visat sig vid många tillfallen, både i egna konstverk och när det gällt att gifva nyttifea vinkar för Ungdomsförsöken.
“ Kompositionen “ ligger föga för vår tids konstnärer.
Vi ha sett, hur målare, som aldrig befattat sig med något dylikt, nått stort rykte i Paris, der det nästan är en för-tjenst att anordna taflorna så barockt och originelt som möjligt.
Stundens mod har naturligtvis föga att betyda.
Hur man än ämrlar måla, då man blir målare och gifver sig ut på det hala, så skadar det emellertid säkert ej att ha studerat och tänkt något öfver figurers sammanställande på en duk.
Äfven om man sätter sig öfver alla erkända lagar härför och skapar nya, sä måste det ju naturligtvis finnas någon slags komposition i en tafla.
Om målarskolan skall jag här ej tala.
Det vore så frestande att komma in på anekdoters, på minnenas område
— och det hör ju ej hit.
Det kunde också bli frestande att yttra sig om olika undervisningssätt, om olika synpunkter nu mot förr, om ett och annat, som ej heller hör hit, då jag ville undvika att tala om personer.
Blott det må sägas, att lifaktigheten inom målarskolan varit störst, då eleverna varit något så när försigkomna och då någon eller några af dem återkommit till ‘ läroverket efter en tids vistelse i utlandet, der de sett åtskilligt och lärt att se med öppnare blick än förr.Från talet om kompositionsskolan är öfvergången lätt till täflingsmålningen eller “ prismålningen “, som den kallas.
I och för denna uppgifves hvarje år ett ämne inom figur-och ett inom landskapsmåleri att behandla, — dessutom ett skulptur- och ett arkitekturämne.
Detta, att bestämma motivet för de taflor, efter hvil-
kas beskaffenhet elevens skicklighet bedömmes, är helt visst både onödigt och hinderligt för honom.
Man uppger ett ämne, der den iiakna menniskokroppens framställande blir hufvudsak, t. ex. “ Hero vid Leanders lik “ eller “ Scen ur syndafloden “.
Eller ger nian ett historiskt ämne såsom “ Kristina Gyllenstierna vid Stockholms belägring *.
Och hur utfaller täflingen?
Det historiska ämnet visar sig alldeles omöjligt att behandlas af eleven.
De som ha.
en något så när elegant penselföring och någon chic i tekniken, ha ej ett spår af historisk uppfattning, och de, hvilkas konstnärliga instinkt leder dem på rätt spår hvad tidsfargen vidkommer, de ha ej kunnat i detalj utföra taflan så som de tänkt sig denna, och deras arbete gör på betraktaren ett ännu mera ogyn-samt intryck än deras, der en viss finess i det yttre fått täcka öfver den inre tomheten.
Med att måla naket reda sig eleverna bättre än när det gäller att måla historiska ämnen.
Men taflorna bli likväl i nio fall af tio ej så litet tråkiga.
Man ser med hvil-ken likgiltighet målaren stått framför taflan.
Han-kan ha målat sina modeller aldrig så flitigt, något lif blir det sällan i hans tafla, derför att målaren ej fcänt sig tilltalad åf sitt ämne.
Dessa uttalanden om “ prisiaflorna “ sagda utan hänsyftning på något särskildt arbete.
Från den allmänna re-gel, jag uttalat, ha vackra undantag förekommit, såsom hrr Hellqvists, Tiréns, Björcks prisbelönade täflingstaflor, ett par andra - behandlingar af prisämnena att förtiga.
Då lärjungekretsen ett år varit ovanligt dugtig, då åstadkommes naturligtvis äfven dugtiga täflingsarbeten.
Låt oss tänka på ErnstJosephsons, Karl LarssQns eller Richard Berghs pristaflor.
•Alla voro de originelt och samvetsgrant genomförda, — men ingen af de tre konstnärerna har sedan en enda gång känt sig hågad att välja ett historiskt ämne, ej ens Larsson, som eljes försökt sig pä alla områden.
Naturligtvis är täflaren ej tvungen att måla prisämnet.
, Han får till högtidsdagen lemna upp hvilken tafla han vill, med sjelfvaldt ämne, och på de år, som sist förflutit, ha de inlemnade taflorna med sjelfständigt behandlade ämnen blifvit allt flere, medan pristafloma deremot smultit i hop till allt fårre.
Men det har dock varit vida svårare att få kungliga medaljen eller annan reel utmärkelse för ett sjelf-taget motiv än för det föreskrifna ämnet.
Vi sågo härom året — 1881 tror jag det var — huru ett par elever, som behandlat prisuppgiften något för fritt, blefvo alldeles utan belöningar för sina arbeten, af hvilka åtminstone ett var fullt ut jämngodt med de belönades taflor och lika hopp-gifvande som det arbete, som erhöll kungliga medaljen.
Och som litet hvar af täflarne fika efter denna medalj,, så underkasta de sig — eller ha åtminstone underkastat sig — att behandla ett motiv, som de aldrig skulle ha valt sjelfva.
Man ihågkomme att Salmson, Kronberg, Severin Nilsson, Josephson, Larsson, Jenny Nyström, Hall och flera fmgo sina medaljer för pristaflor med ämne ur svenska historien, Hugo Birger och Björck för nakna figurer.
Nu måla desse män folktyper oclf moderna genrebilder, landskap, allegoriska bilder, spanska scener eller danska fiskare, kort sagdt allt annat än hvad deras debut tycktes lofva.
Héllqvist är säkert den ende, som — hittills åtminstone — blifvit sina ideal trogen, men det har han utom anlagen, som pekade åt det hållet, sitt inflytande af Munchenerskolan att tacka för.
Till pristaflorna tecknas en skizz under bevakning.
Det går till liksom vid skrifningarna till studentexamen vid elementarläroverken.
De elever, som ämna täfla eller som för ro skull ämna teckna skizz, samlas uppe i akademiens storasal.
Ämnena läsas upp och eleverna planteras ut i skilda rum för att anstränga sin uppfinningsförmåga.
Hvarför allt detta?