Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De satt under väldiga, skuggiga träd och talade om kärleken, den eviga, icke jordiska kärleken, som är allvarsammare än döden och mäktigare än Niagara.
Han såg in i Ziris ögon, de vidgade sig, han såg på andra sidan om dem ett land med fruktträd och blänkande hav, hennes ögon blev portar och genom dem kunde han se paradiset.
Så kysste de varandra och sprang igen.
Flämtande stupade de omkull framför den gamla gravhögen vid Juskus.
De somnade i varandras armar.
När han vaknade var Ziri försvunnen.
Han låg och stirrade på den gamla gravhögen och såg hur jorden öppnade sig.
En man steg upp ur graven, skakade leran av sig och stirrade med blinda ögon rakt mot solen som just steg upp röd bakom Baddobergets svarta åsar.
Det var Tao, han liknade en finne och höll en slidkniv i handen.
Men han var klädd i en grå vadmalsjacka, becksömsstövlar med näversulor och knivbälte med hornknappar.
Han skakade i hela kroppen liksom av raseri, vacklande, raglande försökte han gå några steg framåt men föll huvudstupa ned i sin grop igen.
Ett skott ekade genom skogen, David reste sig och sprang, han hörde hundskall och skyndade dit.
Hans bäste vän och jaktkamrat, Harry, låg och blödde ur ett otäckt sår i sidan, han hade skjutit sig själv, han rev av honom västen och lindade den kring hans kropp som en gördel under det den döendes stövlar sparkade upp jorden och ljungen runt om och bröstet hävdes.
Hans ansikte blev så skönt i döden, David böjde sig ned och såg in i ögonen, han såg hur de vidgades, de blev som ett par mörka portar, genom dem skymtade paradiset.
Det var Ziri.
Hand i hand sprang de igen, genom stora aspskogar, vars grenar slog dem i ansiktet, över brinnande risland där svarta karlar sprang och flåsade med granruskor i händerna, över hällar så heta att deras fötter brändes, genom byar, över åsar, kärr och tjärnar, genom städer där mörkhyade soldater postade i gathörnen och skott smällde.
Husen ramlade, taken rämnade och vräkte sig ut över gatorna, granater fräste på torgen, vidare, vidare, fortare, fortare! skrek Ziri.
Tao har vaknat, Tao kommer och dödar vår kärlek!
På alla sidor om vägen rann blod, jorden skalv och dånade, mitt i larmet kom ett expresståg körande, det stannade, de steg in i vagnen, det satte sig i gång, de var räddade, de sjönk ned på en soffa och höll flämtande varandras händer, hårt, hårt, aldrig skulle de skiljas mer.
Tåget bestod av en enda vagn, så lång, att dess bortre del försvann i fjärran, och där långt ifrån i dunklet kom konduktören.
Han var liten som en dvärg, han växte när han kom närmare, det var hans barndomsvän som skjutit sig, han kom ännu närmare och drog sin kniv -- Juskus-Lars.
Sakta som en spindel kröp han inpå dem.
-- Det är Tao, skrek Ziri.
Orgeln brusade igen, tåget stannade och de steg ur.
På plattformen möttes de av hurrande människor som viftade med stora kvastar av astrar och azaleor.
Ett svart tempel reste sig bland palmer i fjärran, en skara präster i gula mantlar bildade häck kring Tao och Ziri, som skulle vigas i Mahamkaras tempel.
David gick ifrån dem och stannade i lumpboden på etthundratjugonde gatan.
Han steg in i rummet, det var tomt, men på en hylla låg Tao, den lille trämannen, och sov.
Han var klädd som en finne, hade hornknappar i bältet och sov med öppna ögon.
Kniven låg bredvid.
Han tog kniven, satte den mot Taos hals och förde den sågande fram och tillbaka.
Den gnisslade mot trähalsen -- Förnuft! skrek han, Tao, vad är du mot kärleken!
Han skar allt djupare tills han höll huvudet i handen och stirrade in i ögonen, de tycktes allt vackrare, de vidgades, de blev portar och genom dem kunde han se in i paradiset.
Det var Ziris huvud han höll i handen, men han grät icke och var ej rädd.
En lång stund stod han alldeles stilla och hörde hur orgeln brusade igen.
Han höll ej längre det avskurna huvudet i handen, han höll bara en liten bok, en svart bok, Sanningen stod det på pärmen.
Medan han förgäves höll på att öppna den försvann hela jorden.
Han var bland bländande, höga vita alper, en sky av stjärnljus flöt ned, och ljuset brusade som en orgel.
-- Lever jag eller är jag död? viskade han och satte sig upp på bädden.
Hans huvud var lätt, befriat, han kände sig föryngrad, liksom renad, räddad. -- Herre Gud, klockan är ett på dagen, ropade han, om en timme skall hon vara här!
Han sparkade till lermodellen så att den föll i bitar.
Sedan började han hastigt ordna rummet.
Han tyckte att han till sist fått det mycket vackert, och han sprang nedför trapporna till blomsterhandeln på hörnet och köpte blommor som han ordnade i en gammal målad kruka och ställde mitt på det gröna bordet.
Till och med solen tittade in ett tag och hälsade, ute på gården gick någon och sjöng, tvärs emot i ett fönster drillade en kanariefågel.
Bullret från gatan ljöd skrattande muntert och i trappan hade han mött Martinus, som varit upp och hämtat något och nickade farväl åt David med ett spjuveraktigt leende.
Husfadern hade lämnat en lapp på bordet att ingen kom tillbaka före sex.
I ateljén rådde en dager av nästan blått, tunt, filtrerat ljus, de många glada skisserna lyste och skimrade från väggarna.
Hela rummet jublade, tyckte han.
Och nu -- hans hjärta klappade litet fortare -- nu var det tid att gå och möta henne.
Ett ögonblick mindes han Tao och stod och grubblade över honom en stund, tills det slog kvarten i Östermalmskyrkan.
Då såg han sig för sista gången i den stora spegeln som stod i ett hörn, fnös litet åt de illa medfarna skorna och gick nedför trappan.
Han var vid den tiden en lång, smärt och slätrakad yngling med hög panna och ett något plågat ansikte.
Husfadern brukade kalla honom Hjortdödaren, därför att ansiktsprofilen var ett rödskinns.
De lyckliga och deras olyckor
Hon kommer in i ateljén med små försiktiga, rädda steg, hon vet knappt om hon törs se sig omkring, hon verkar oändligt blyg och ändå tror
David att han ser något av eggande begär i hennes slånbärssvarta ögon.
Han är från början en sjukligt misstänksam älskare, det flyger underliga tankar genom hans unga heta huvud, han tycker ibland att det inte kan vara möjligt annat än att han är ämnad till leksak åt en lysten kvinna, han tycker nästan samtidigt att aldrig någonsin en kvinna sett så svekfritt trofast ut, haft så kloka, ärliga ögon.
Ja, han är ingen blind älskare -- nu vet han knappt om han ens är en älskare, i samma ögonblick han håller henne i armarna far en darrning genom honom: famnar han en ny olycka?
Är det små glimtar ur en vildkatts ögon han ser?
Är det en blyg furie?
Men han barmar sig själv ögonblickligen för all sin dårskap och i nästa ögonblick fuktas hans öga av tacksamhet över hennes kärlek.
Och de sitter bägge två som två snälla barn på den blå filten som döljer de smutsiga lakanen i Terjes säng -- visserligen litet underligt att redan sitta där, tänker han, ty hans febervakna förstånd kan aldrig låta bli att arbeta, men det finns ju ingen annanstans där man sitter bekvämt.
Hon kysser honom så att han kommer att tänka på den där furien igen, hon tycks dyrka honom, hon stirrar in i hans ögon som såge hon in i en helig eld, och aldrig hade han sett henne så vacker och ung som nu, aldrig hade han älskats som nu, med så få ord, men så lidelsefullt.
Och ändå kan han ej bli berusad just nu, och det är ett slags skymning över hans ögon, som ej fanns där den där gången på konditoriet.
Men han känner att han börjar längta efter den där vildkatten som han sett i hennes ögon, han känner sig vild, vansinnig, som buren av svarta, starka vingar över en avgrund, han vill leva starkt, han vill handla hänsynslöst -- han vill -- plötsligt vill han ha henne -- ögonblickligen.
Då sliter han sig loss och går upp och ställer sig vid fönstret, tyst men brinnande.
Hans tilltagande passion hindrar honom ej från att i samma ögonblick tänka: det var måhända det enda jag ville henne!
Så måste det vara, det kan ej vara på annat sätt.
Men icke ett steg vidare, jag skall hålla reda på djuret i mig.
Han biter ihop tänderna och får något hårt över ansiktet.
Så vänder han sig om och ser på henne.
Han blir nästan brännhet -- har hon genomskådat honom, har hon vid beröringen känt hans begär?
Herre Gud hon är ju ingen ung oerfaren flicka -- det är inte första gången -- att han då alltid måste tänka på det där!
Och han går åter och sätter sig bredvid henne.
-- Älskar du mig? frågade hon, är det möjligt att du älskar mig?
Och han försäkrar att han gör det.
-- Älskar du mig -- fast jag är fattig och ingenting -- fast jag ej ens har en fast anställning? frågar han.
Och hon försäkrar att hon aldrig, aldrig älskat någon som han.
Och de sitter och viskar till varandra som om detta vore den allra första vaknande kärleken som en vårdag tänt eld i dem.
Och dock, tänker han, har hon i fem år varit hos en annan man, och han, han har varit hos Crispi.
Livet är så underligt, det kastar oss hit och dit, man skall bara vara ett spån som följer med strömmen.
All hans gamla melankoli griper honom, han känner sig bitter och olycklig utan att veta varför.
Men han tiger och bara smeker henne, ömt, varligt, passionen är borta, han blir nästan tankspridd.
Ziri, hon vet ej heller hur allt detta skall sluta, hennes unga älskare ser ju på henne som om han tyst sörjde en död.
Hon sitter och grubblar över detta, och plötsligt trycker hon sig intill honom.
-- Jag är så ensam -- allt är så förskräckligt, rädda mig -- älskade!
Hon ryser när hon säger detta.
Hennes mörka hår vilar mot hans kind, hennes ena fot och vrist är blottad, hon lutar sig starkt mot honom, och han känner hennes mjuka bröst.
Han flammar till, tar henne i famn och kysser henne.
Men med ett förskräckt utrop sliter hon sig lös, hon står darrande på golvet med nedslagna ögon.
-- Jag måste gå, jag har redan varit för länge, flämtar hon, och han stiger upp, ännu med rött, men behärskat ansikte, och hjälper henne med kappan.
Han vill säga något, men rösten bara famlar, han omfamnar henne på ett så tydligt sätt att hon bannar honom.
Och han hinner knappt fråga:
När? och få till svar:
I morgon, samma tid, förrän hon är utom dörren.
Han står stilla och hör henne stiga in i hissen, tjutande går den nedåt, hela rummet vibrerar.
Hu, det låter som en hög vargar när hissen går!
Men de träffas dagen efter, och dagen därefter och många dagar som flöt bort som ett ingenting.
De gick sida vid sida utför blåsiga, våta gator, och människorna såg förundrade på dem och tyckte väl att de var mycket lyckliga, och det var de också.
När de satt på någon kall och tröstlös soffa under Djurgårdens avlövade ekar och såg in i varandras ögon så kände de ej alls den fuktiga vinden som smekte dem hårt och omilt.
De kunde leta sig vägar och gömslen långt in under träden och bryta grenar att sitta på.
Och han berättade henne sitt livs historia och hon hörde på, och han dolde ingenting och för det tycktes hon älska honom ännu mer.
Och ibland hade de en liten högtid för sig själva uppe på Terjes vindskupa, de hade vin och blommor och de var rusiga av salighet.
En dag, en kväll stred han med henne och vann henne fullständigt, och efteråt brast hon i gråt och grät länge.
Och det var ganska besynnerligt: från och med den dagen kunde de ej vara tillsammans utan att äga varandra alldeles.
Men ännu besynnerligare fann hon det, att hennes farhågor för att kärleken dem emellan då skulle upphöra alldeles inte slog in.
De endast åtrådde varandra häftigare, deras kärlek växte, syntes det dem, dag för dag.
Men först nu kom där en skugga mitt i solen, den kom krypande sakta, men säkert.
Det var det tröstlösa, det meningslösa i deras förhållande, som nu satt och gnagde deras unga hjärtan.
Om sin man talade hon aldrig och han var henne tacksam för detta.
Han beslöt att icke tänka på något, att bara leva för stunden, han sade henne att hon blivit en del av honom, att han aldrig, aldrig kunde bli fri mer.
De måste alltid vara tillsammans och älska varandra.
Och hon viskade att så skulle det vara, men de trodde ingendera att det skulle få vara så.
En dag när han ej träffat henne på tre dygn, gick han ut till Djurgården ensam och sökte upp en av de många platser där de suttit tillsamman.
Där långt inne bland ekarna och almarna stod ett litet träd med nästan torra grenar.
Han mindes att hon en gång rispat sin kind mot en av dem, han bröt av en bit av den och kysste den och tog den med sig.
Han skulle kunnat kyssa märkena i sanden efter hennes klack.
Hon var numera David Ramms lilla gud, någon annan behövde han ej för tillfället och han grubblade inte så mycket som förr.
Han oroades ej mycket, han levde i ett tillstånd av vila och hänryckning på en gång, hela det fula livet var borta, det fanns bara han och hon.
De vågade ej besöka krogar och konditorier, men de uppsökte små billiga ställen i utkanterna av staden och satt där bland murare och målare och slaktare, vilka stirrade på dem så mycket de orkade utan att kunna störa dem det minsta.
Och någon gång tog de tåget ut till förstäderna och satt hopklämda på någon billig biograf, när regnet drev dem under tak.
En enda gång hade de druckit kaffe på Operabaren med påföljd att en av Ziris bekanta genast kom och hälsade på henne, kastande en förundrad blick på den magre ynglingen med det något svärmiska ansiktet.
Sedan gick de endast till för deras bekanta omöjliga ställen och framlevde på detta sätt ett par månader.
Det är redan i november men ganska milt, själva vinterstormen far fram blid och nästan uppmuntrande genom gatorna, åtminstone tycker David så, tunnklädd som han är, vad är väl ändå stormen annat än ett glatt och ljuvligt budskap: samma storm susar ju kring dem bägge, samma stjärnljus flammar över dem därute i skogen bland de våta trädstammarna, samma fjärran buller från staden når deras öron, där de ligger sida vid sida på en yllefilt i lä bakom ett par klippor.
Och hans älskade är ju så varmt klädd i sälskinn -- vad kan det betyda om han fryser själv en smula, han är stark och seg, och han har ju först nu börjat leva!
Men i natt, när han kommer hem, är han verkligen hungrig.
Han erinrar sig att han just ingenting ätit på hela dagen, och han är ju alldeles pank.
Han minns att Ziri föreslagit att de skulle gå bort och äta kväll på ett avlägset värdshus, men att han avslagit det, han hade inga pengar, men det hade han inte sagt henne, bara att han nyss ätit.
Hon hade sett ledsen ut, kanske var hon hungrig själv? eller anade hon att han svalt sig fram?
Herre Gud, behövde hon mer än betrakta hans rock för att se det?
Kanske detta, att han var så tarvligt klädd, var en del av orsaken till hennes rädsla för offentliga lokaler?
Hon var oftast så tyst och sorgsen numera, vem kunde veta vad hon tänkte på.
Ångrade hon det hela?
Men nej, hon älskade ju honom så vansinnigt.
Han satte sig i den tomma sängen -- Terje och de övriga var bortresta på en vecka -- och grubblade.
För första gången blev det nu honom klart att han icke kunde fortsätta att gå så här, han skulle komma att gå under.
Han hade ju föresatt sig att arbeta, att skriva en bok, att göra fria reportage för tidningarna -- alltsammans hade sopats bort och gått om intet för kärlekens skull, och ville han inte gå under, måste han börja arbeta.
Med vad?
Kunde han resa hem?
Från Ziri -- och vad skulle han göra hemma?
Nilenius skulle strax uppenbara sig, tala i ynklig ton om hur svårt han hade det, lista ut om han var pank eller ej, förfölja honom vart han gick, pocka på hans sällskap.
Om inte Nilenius funnes, skulle han kunna låna ett hundra kronor av Hartman, det räckte ett par månader där hemma, och så arbeta i lugn och ro en tid.
Men då skulle Nilenius aldrig en dag lämna honom i fred, han skulle arbeta på att få David med på någon brottslig handling, så att denne bleve lika föraktad som han var själv.
Han hade länge förstått att Nilenius syftade på detta -- kanske hade han ej det så klart uttänkt, men han strävade dit ändå.
För varje gång
David lyckades med något och vann erkännande, sjönk Nilenius ihop -- blev svart i ansiktet och dyster -- för varje gång David kom hem pank och trasig, levde Nilenius upp igen, kom inpå honom som ett slags hånfullt beskyddande far, beklagade och flinade.
Å, det skulle inte vara så svårt att tänka sig att man sköt Nilenius ett revolverskott genom huvudet!
Fördärvade han inte allt, hela hemtrakten, fanns det en vrå av det gamla barndomslandet i vildmarken där David trivdes och där han ej strax hörde
Nilenius’ klumpiga gång och pustande röst?
Om han ändå ville supa ihjäl sig!
Denna natt sov han inte utan bara grubblade, det var så länge sedan sådant hände honom nu.
Han hade verkligen vilat sig från all världen en tid.
Nu var det visst tid att stå upp och vandra igen!
Men Ziri, hur skulle han göra med Ziri?
Han kunde ju aldrig få henne skild och gifta sig med henne, hans liv skulle aldrig komma att gestalta sig så.
Var det då möjligt att fortsätta längre, bäst att göra slut -- om han nu kunde!
Nästa dag sade han henne att han måste börja arbeta och att det var bäst de ej träffades på en vecka, han måste nödvändigt förtjäna pengar.
Det gick ej an att gå så här.
Hon tycktes bli glad över det -- hon frågade om han skulle skriva.
-- Säg, kunde du ej bli tidningsman igen, undrade hon.
Det var som om hon i detta sett ett svagt hopp till något som annars var omöjligt.
-- Jag har endast varit tidningsman i Amerika, sade han, och det är så olika där -- allting så specialiserat.
På en av dessa små stockholmstidningar finns det intet annat än reportage som jag får göra -- och det är mycket svårt att komma in.
I verkligheten ville han icke ha någon fast plats, det var nu en av hans sämre sidor, denna vagabondnatur, som ifall han sökte sig en syssla, strax drev honom ut på gatan igen -- eller ut i skogen.
Det är mycket illa, tänkte han, att jag är sådan, och jag önskar ändå inte att jag vore på något annat sätt.
Men vad det vore skönt att ha ett tusen kronor just nu, så att jag kunde äta mig mätt varje dag och gå här hela vintern!
Han hade aldrig hyst något agg eller någon avund till de rika, över huvud hade han alltid föraktat jordiskt välstånd, det var något som inte angick honom.
Alltför mycket hade han tyckt sig genomträngd av känslan av alltings förgänglighet, så nära inpå dödens och vanvettets ansikte hade han alltid stått, att han tyckt sig leva endast för att lära sig dö.
Men nu föll det honom in att fattigdomen vore den största förbannelsen.
Om han ej vore fattig, skulle han lätt kunna bli kvitt Nilenius.
Han skulle kunna bygga sig ett litet nätt hus uppe i de hemlighetsfulla skogarna vid stranden av någon tjärn, och där skulle Ziri kunna hälsa på honom.
Far skulle slippa att svälta och slita -- och hur länge var det sedan lilla mor fick något nytt på sig?
Mor skulle få en ny, varm dräkt, en mörkgrå dräkt som passade hennes grånande hår.
Så liten hon var, mor, och så ung hon föreföll ännu!
Och på brödernas grav skulle han resa en liten sten, som han skulle utvälja och hämta själv bland de mossiga, gröna hällarna vid Bandarbäcken.
På stenen skulle han rista dessa ord:
Med örat har jag hört talas om Dig men nu har mitt öga sett Dig.
Med pengar kunde man göra mycket, med rikedom var man lycklig.
Vart hade han kommit?
Gällde det inte att arbeta nu, inte drömma?
Eller skulle han uppsöka Hartman -- han var redan skyldig honom trehundra kronor -- men det var ju ingenting för en förmögen man, en miljonär.
Säkerligen skulle han med glädje låna honom ett tusen kronor om han uppgav ett klokt ändamål.
Men någonting avhöll honom därifrån, en känsla av att detta ej vore annat än att uppskjuta katastrofen.
Han måste skaffa sig arbete.
I tre dagar försökte han sin lycka på tidningsredaktionerna, men utan löfte om någon fast anställning.
Däremot sade honom redaktörerna på ett par smärre dagliga tidningar att han vore välkommen med litterära bidrag, historier ur vildmarkslivet, “så vilda som möjligt“, uttryckte en herre sig.
Vildmarksnovellen hade kommit på modet, poeterna var vildmarkspoeter.
Man var villig att betala honom ända till fem kronor spalten för det han skrev, om det var bra och motiven var “från vildmarkerna“.
Hela den påföljande dagen blir för honom som en suddig, men ändå besynnerligt beklämmande dröm, han sitter på ateljén ensam med huvudet i händerna, icke vetande vad han skulle göra.
Hans kassa är snart slut.
Han finner det skamligt att leva på kamraterna och han ville ej bedja Hartman om mera pengar.
Han vet ej vad han skall göra.
Ej heller förstår han sig själv.
Han minns att då Ziri var hos honom, kände han beklämning vid tanken att ha närmat sig henne, han tvivlade på att han verkligen älskade henne, ja, han hade till och med väntat med en viss otålighet att hennes steg skulle bortdö nedåt trappan.
Nu när hon ej var hos honom, längtade han intensivt efter henne, han tyckte att hon var hans, helt och hållet, en uppenbarelse i hans fattiga liv, en rikedom att ha.
Och ändå kom han ihåg att det han först älskat hos henne var hennes intelligens, hennes vördnad inför religionens och bönens under -- men av allt detta hade han ju ej märkt ett spår under deras korta sammanträffanden, hon hade varit helt och hållet kvinna bara.
Var det möjligt att kropparna från början åstundat varandra, och att de intellektuella beröringspunkterna endast utgjorde mediet, länken som skulle förena deras kroppar?
Var det möjligt att kärlekens mekanism hos honom var så grov och enkel?
Det dolde sig säkert något bakom, det kunde ej vara begär.
Han satt på förmiddagen på ölstugan “Konungen“ och begrundade detta, under det Monna Lisa svansade kring hans bord.
Lokalen var så gott som tom.
Hur kunde det då vara möjligt, ifall han var kär i Ziri, att han nu kunde uppehålla sig med att prata nonsens med Monna Lisa?
Han till och med kurtiserade henne, han satt och fann ett visst beskt nöje i att göra detta, han började till och med åtrå Lisa.
Nu ryste han för sig själv -- var han verkligen ej bättre än vilken som helst slyngel, förmådde ej kärleken rensa ut något skräp ur honom, satt han bara ihop med erotiska begär?
Detta föreföll honom smutsigt, och när han nu var sådan, då borde han också göra slut på sin förbindelse med Ziri.
Medan han tänkte detta höll han Lisas hand och kände hur het den var.
Jag är ett svin, tänkte han, undrar om andra män är likadana?
Just då kallades Lisa bort, en ny gäst kom.
Den nykomne gästen bar ett par guldbågade glasögon över en mycket skarp näsa, hans ögon lyste dimmiga bakom glasen och hans kinder var pussigt bleka.
Han hade en lutande gång och såg ut som om han bar på en tung börda, även när han satt, han pustade och torkade av sig svetten med en vit näsduk.
Någonting av trött bitterhet fanns i hans ansikte, han var vårdslöst klädd och orakad, men hade något förnämt och tillknäppt över sig, hans rörelser och blickar skvallrade om en vaksam, pinad människa, en oändligt trött man, med många omsorger, fyrtio år kanske, ämbetsman, överhopad av arbete, som ramlat in här för att sitta i ett hörn i skuggan en minut, fri från vardagssläpets brännande hetta.
Han drack ett glas öl och satt sedan med huvudet bekymmerfullt lutat i handen, vilande sig, som det syntes.
Någonting ovanligt i hans väsen kom David att betrakta honom.
Kanske var det det att han aldrig sett ett så uttröttat ansikte förr -- eller var det den lurande blicken, de misstänksamma vridningarna på huvudet?
Av allt att döma var han stamkund.
David steg upp, gick in i skänkrummet och ämnade fråga Lisa vem denne man var.
Lisa var mycket glad åt besöket, och han nästan glömde bort både gästen och sin egen nyfikenhet, lade armen om Lisas liv och kysste henne häftigt.
Men någon kom, och med ansträngt ansikte, ty han kände ett häftigt begär efter Lisas slanka, vackra kropp just nu, slet han sig lös, behärskade sig och frågade henne, fortfarande med armen om hennes liv, vem gästen med glasögonen var.
Lisa svarade ögonblickligen, uttalade ett namn som kom honom att draga sig bort och blekna.
Han skyndade till sin plats med hjärtat bultande, han satte sig likblek och tog en tidning liksom för att dölja sitt ansikte för denne trötte gäst mitt emot.
Detta var således den man han -- den broder vars hustru det icke var honom lovligt att taga -- här satt han -- trött -- jo jo -- jaså -- och här satt hans hustrus älskare, som mellan akterna kysste vilken krogflicka som helst.
Han lämnade ett mynt på bordet och rusade iväg.
Men bilden av den trötte, nästan kutryggige mannen med glasögonen förföljde honom även ute på gatan.
Han ville ej en enda varelse ont, han ville ej heller tillfoga den här stackaren något lidande.