Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller, alt dessa anmärkmr måtte få åtfölja remissen, och att LagUtsk. vid ärendets handläggning mätte taga dem i öfvervägande. R. o. Ad. biföll, alt detta anförande finge åtfölja den nyss beslutade återremissen af LagUlsk:s betänk.
Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsfos d. 5 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 30, i anledn. af väckt motion, att förslags upprättande och vals anställande till regala pastorat måtte upphöra.
För min del tror jag, att Ekon.Utsk. något knapphändigt har affärdat motionen.
Jag tror nemi., att motionären haft mycket skäl för sitt förslag, att undanrödja den hittills brukliga praxis att förslag upprättas och val anställas till pastor i de församlingar der pastor tillsättes af K.
M. Jag vill visserligen icke inskränka K.
M:s rättighet att framgent tillsätta pastorer i dessa församlingar, men jag skulle anse att sättet för tillsättandet bör ändras.
Vid närvar, förhållande gäckas församlingen ofta i sina förhoppningar ali få den prestman de önska och som de till äfventyrs hafva enhälligt valt.
Den prestman som af Consistorium blifvit satt på förslaget och till följd af ett mer eller mindre allmänt val gjort sig förhoppningar om pastoratets erhållande, kan icke. annat än känna en viss förtrytelse öfver att se dessa förhoppningar gå i tjvaf.
Jag tror icke eller att Regeringen vinner något på att både församlingar och prestman pä delta sätt gå miste om fullbordan af de förhoppningar de gjort sig.
Jag kan citera exempel på prestman som jag känner, hvilka varit tvenne gånger satta på förslag till regala pastorat, och vid båda dessa tillfällen fått församlingens enhälliga kallelse; men som icke varit så meriterade att K.
M. ansett sig böra lemna pastoratet åt dem.
Jag skulle tro, att det ändamål som motionären åsyftat, kunde vinnas på det sätt, att vid regala pastoratet- ledigheten annoncerades, att det då vore öppet för hvar och en att inkomma med sina ansökningar, och att K. M. tillät
Consistorium alt uppsätta ett förslag på tre personer, hvilka lingö 3 H. 11 D e n 9 0 c t o b e f. hålla profpredikan, samt att val inom dem anställdes.
Jan anhåller, att desse mina anmärkmr mätte föranleda till betänkts återremitterande.
Jag anser för närvar, alldeles öfverflödigt att här rådpläga om den förändring, som synes utgöra det egentliga föremålet för denna motion.
Utsk. har nemi. upplyst, att, utan ändring i Reg.F:s ordalydelse, kunna i afseende å motionens föremål 11.
St. icke för deras del fatta ett sådant beslut, som motionären föreslagit.
Jag förstår till och med icke rätt, huruledes propus, blifvit beviljad för denna motion och anser således alldeles oundvikligt, att R. o. Ad. genast afslär densamma.
En äterremiss skulle omöjligt kunna leda till någon påföljd.
En förändring i dessa författningar kan endast åstadkommas på den. väg, som grundlagen föreskrifver, och icke genom någon motion lill Ekon.Utsk.
Frågan mäste väckas i Const.Ulsk.; på annat sätt ser jag icke att någon förändring kan ske.
Att nu ingå i egentliga hufvudfrågan anser jag fullkomligt öfverflödigt, emedan formen sätter ett oöfvervinneligt hinder emot motionens antagande.
Hr Gripenstedt, Joli.
A u g.:
Både af det skäl, som den siste värde talaren framställt och äfven ur nyttans synpunkt, tror jag alt lJtsk:s förslag bör bifallas.
Meningen med profpredikninocli församlingens rättighet alt genom röstning yttra sig öfver de sökande, är pätagligen den, att K.
M. deraf måtte få en ledning för sitt val, och jag kan icke finna annat, än att deruti ligger en fördel å ömse sidor, hvilken bör fä fortfara.
Finner K. M. dä, vid pröfning af de sökandes förljenster, att någon annan vore mera förtjent än den som församlingen föreslagit, så utnämner lian visserligen utom förslaget, men att rättigheten till prof och förslag derföre vore skadligt eller onödigt, kan jag för min del icke inse. Utsk:s betänk, blcf af R. o. Ad. bifallet.
Vid föredragning af Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 5 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 31, i anledn. af väckt motion om ändring af 18 § i 1838 års militieboslällsordniug, blef detta betänk. af R. o. Ad. bifallet.
Företogs till pröfning Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 5 dennes pä bordet lagda meni.
N:o 32, i anledn. af väckt motion örn förändring af Töreskriflerne, ronde militieboslällens utarrendering.
Mörner, Cari:
Ifråga var. motion torde icke böra lemnäs utan all uppmärksamhet ä 11. o. Ad:s sida.
Det är visserligen för militären i allmänhet och för krigsmakten af mycken vigt att arrendevillkoren vid auetionerna uppgå till det högsta möjliga belopp, emedan derigenom en betydlig lönelillökning kan åstad - Den 9 0 c t o b e r. 83 kommas; men man torde också å andra sidan böra tillse, att dessa anclioner icke ske pä ett sätt, alt arrendehemmanen slutligen förstöras och boställena falla i lägervall.
Exempel derpå äro visserligen icke fä.
Jag medgifver visserligen, alt det kan vara svårt att stadga en föreskrift, om hurti detta missförhållande skall kunna afhjelpas.
Del förslag motionären uppgifvit, nemi. alt bestämma ett maximum för arrendesumman, torde kanske icke vara lämpligt.
Del är icke svält att bestämma ett minimum för arrendesumman, men dä boslällsdirectionerna i allmänhet icke kunna känna boställenas beskaffenhet, sä blir det alltid vådligt och betänkligt att bestämma ett maximum, .lag hemställer derföre, om det icke vore lämpligt, att boställena npplätos åt den person, som kunde gifva bästa säkerhet, för arrendets utgörande.
Det har ofta inträffat, alt personer bjudit mycket höga arrenden, men inom fem är hafva boställena varit fullkomligt vanhäfdade.
Jag bar blott velat nämna detta, för den händelse att R. o. Ad. skulle finna lämpligt att ingå till K.
M. med en und. anhållan, att boslällsdireelionerna (ingo rättighet att i främsta rummet antaga de arrendeanbud ä militieboställen, för hvilkas fullgörande bästa säkerheten erbjudes.
Om R. o. Ad. skulle finna lämpligt att bifalla ett sådant förslag, sä anhåller jag om återremiss.
De motiver, som litsk. framställt, äro efter min förmening väl grundade, och jag tror derföre att betänk, bör bifallas.
Jag vill endast tillägga, att i min tanke vådan för boställenas försämring icke är så stor, under nuvar. förhållanden, sorn man tyckes befara.
I afseende på skogsvården, husens underhåll m. m. finnas bestämda föreskrifter,. sorn tillförbinda arrendatorn att icke försämra eller vårdslösa bostället, och hvad sjelfva jordens häfd vidkommer, så ligger garantien för dess tillbörliga vidmakthållande uti arrehdelerminernas längd, hvilken är ganska betydlig, nemi. 30 år.
Deraf följer, alt det mäste vara arrendatorns egel intresse alt icke vanvårda jorden, och af alla garantier är detta den säkraste.
Om deremot ombytena skedde ofta, sä vore det visserligen sant, att stora olägenheter skulle uppslå, och då skulle måhända den föreslagna åtgärden vara behöflig, men under närvar, omständigheter tror jag alt man gerna kan bifalla Utskis betänk.
Jag önskar bifall till Utskts betänk, och kan alldeles icke instämma i Gr.
Mörners åsigt, alt endast säkerheten bör vara det som berättigar till erhållande af arrende, när.det är fråga om Kronans jord.
Jag anser, att bibehållandet af Kronans jord i fruktbart skick är hufvudsaken, och att det följaktligen är på skickligheten att sköta jorden som det bör bero, om den skall anförtros ät den ena eller den andra.
Skulle åter såsom den nämnde talaren har föreslagit, endast säkerheten afgöra, hvem som skall få arrendet, då skulle naturligtvis arrendet af Kronans jord företrädesvis öfverlåtas ät förmögenheten och skickligheten betogs möjlighet alt komma i tillfälle att uppväga förmögenheten.
Jag tror, att om detta skulle blifva u
Den 5 Oclober. fallet, så skulle för mycken öfvervigt lemnäs åt rikedomen, och jag tänker, med Piron, ang:de rikedomen:
Ami! si tu n’as rien — n’attends rien de personne; Les riches sont, ici bas, Ies gueux auxquets on donne.
Utsk. har visserligen icke förbisett de olägenheter, som uppgifvas vara en följd af boställenas utarrenderande; men Utsk. ansäg, att, så länge för deras upplåtande auction var föreskrifven, vore det omöjligt alt bestämma ett maximum, likasom det vore omöjligt att åt boställsdirectionerna uppdraga att emellan flera högstbjudande välja den, som kunde prestera bästa säkerheten; ty, såsom Utsk. äfven i betänk, uttryckt, ligger det i sjelfva begreppet af en sådan auction som den ifrå— gavar., ovillkorligen den betydelsen, att den högstbjudande, då han för arrendesnmmans utgörande ställer säkerhet, bör framför andra vara berättigad att erhålla arrendet.
Om således någon förändring skulle anses behöflig, trodde Utsk. den enda utvägen vara den, att auclionerna skulle helt och hållet upphöra, då det borde uppdragas blott och bart åt boställsdirectionerna att på eget bevåg verkställa utarrenderingen.
Detta ansäg Utsk. sig likväl icke kunna tillstyrka.
Dessutom trodde Utsi;., alt det för närvar. finnes garantier emot vanhäfd af boställen, nemi. den föreskrifna borgen och de besiglningar, som lid efter annan böra verkställas.
Utsk. ansåg dessa correctiver, om de rätt användas, vara tillräckliga för att motväga de förespeglade olägenheterne.
De föreskrifter, som R.
St. efter grundlagen äro berättigade alt ensamme gifva för utarrendering af Kronans behållna jord, hafva med skäl blifvit tillämpade äfven vid utarrendering af militieboställen.
Erfarenheten har nemi. redan före 1799 visat, att det sätt alt upplåta kronolägenheter som före den tiden var gällande, icke medfört annan påföljd, än att nedsätta arrendebeloppen för Kronans egendomar till nära nog intet.
Det var till följd deraf man vidtog det stadgandet, att dessa lägenheter skulle utarrenderas på öppen auction, och när sedermera, enl. 77 § Reg.F., R.
St. blefvo ensamme lagstiftare i detta fall, antogo R.
St. på K. M:s propos., såsom grund för deras förvaltning i framtiden, att arrendena derå skulle utbjudas pä öppen auction ät den mestbjudande, emot vederhäftig borgen, hvilket således är den modification, som i 1810 års lag antogs och efter hvilken tillämpning nu sker.
Härigenom lemnäs således icke ensamt åt capitalerna tillfälle att göra sig fruktbärande, genom deras användande vid egendomsskötsel, utan jemväl åt den större skickligheten i jordbruk, som Frih.
Ridderstolpe omnämnt, att förvärfva sig utkomst.
Detta gifver äfven ett medel i handen för den sorn skall utarrendera bostället, att genom den kännedom han genom andra kan äga om subjecternas skicklighet att sköta jorden, skaffa Kronan den bästa garanti för arrendecontractets fullgörande.
När derjemte skall ställas borgen, som godkännes af boställsdirectionerna, åt hvilka denna omsorg är öfver - Den 9 0 e t o b e r. 85 lemnad, så år det naturligt att någon annan eller större säkerhet icke kan erhållas.
Afven jag anhåller om bifall till betänk, och hemställer till Gr.
Mörner sjelf, huru det skulle gå, om hans förslag anloges.
Manne icke då, den som lemnar minsta anbudet oftast skulle komma att erhålla arrendet?
Det är ju gifvet, alt den som hade största säkerheten i sådant fall alltid skulle komma att bjuda minst, emedan han alltid vore säker att framför andra erhålla arrendet.
Hr af Dalström, Gustaf Jacob:
Jag uppträder nu för att med några ord tillstyrka bifall till Ulsk:s betänk.
Mina skäl dertill äro, att motionären, såsom mig synes, troligen icke väl betänkt sitt ämne, då han afgaf denna motion; men att deremot Ulsk. ganska väl betänkt detsamma.
De boställen inom indelta armeen, som äro anslagna till befälets aflöning, hafva ett visst uppskattningsvärde genom 1833 års lönereglering för K. armeen.
Dessa boställen skola utarrenderas, och dervid gäller nämnde uppskattningsvärde såsom minimum för arrendebeloppet.
Alt nu bestämma ett maximum, kan i min tanke icke låta sig göra, emedan det skulle vara stridande emot redan gällande författningar, enligt hvilka arrendet skall genom auction till den mestbjudande upplåtas, hvilket stadgande följaktligen då försl måste upphäfvas.
Hvad äter beträffar, att det kan hända en eller annan arrendator, som genom för högt anbud vid auctionen åtagit sig ett allt för drygt arrende, att lian icke går ut dermed; så inträffar dervid ingenting annat än hvad som kan inträffa med hvar och en, som köper en egendom, om han icke gör säkra beräkningar.
Den vinst som uppkommer för indelta armeen genom militieboställe— nas utarrenderande, är bestämd genom löneregleringen och kan således icke åsidosättas, utan rubbning af nuvar. förhållanden.
Utsk. har ganska väl betänkt delta, då det afslyrkt motionen, och jag anhåller derföre om propos. å bifall till betänk.
Jag anmälde mig egentligen för att besvara Frih.
Cederströms, Anders, hemställan till mig, huru jag skulle anse frågan, huruvida boställsdirectionerne skulle vara förbundne att antaga den minstbjudande till arrendator, så framt han ägde bästa säkerheten.
Min afsigt med det förslag jag gjort, var endast det, att då boställsdircctionerna sjelfva ofta äro i förlägenhet vid de högt uppdrifna arrendena, det borde bero på dessa, hvilka naturligtvis hafva regdernas intresse närmast om hjertat, att antaga det anbud, som de finna lämpligast och som i första rummet erbjöde den största säkerheten.
Man har visserligen sagt, alt den som bjuder mest, möjligen skulle hafva den största säkerheten.
Detta är icke i allmänhet förhållandet, utan vanligen är det tvertom de, som hafva minsta säkerheten, hvilka gå längst på auctionerna.
Det var ej mindre indelningshafvarens än boställets fördel jag afsåg.
Jag har för öfrigt ingenting att invända, och då jag 86
Den 9 0 c t o b c r. liu hfir, alt R. n.
Afl. i allmänhet önskar förslaget bifallet; sä vill jag visst icke sälta mig deremot.
Hr von Rosen, Georg, Ludv.:
Jag tillstyrker bifall lill U(sk:s betänk., för sä vidt som Etsk. bar besvarat motionärens framställning.
Motionären har haft orätt att säga, alt vid dylika arrendeauctioner icke finnes något maximum bestämdt.
Boställets taxeringsvärde i afseende pä det lönebelopp, som deraf bör utgå, är det maximum, hvaröfver arrendet icke bör bestämmas.
Städjan kan efter behag ökas, men arrendet får icke höjas utöfver det belopp, som vid löneregleringen har blifvit bestämdt alt af bostället utgå, och således är icke beloppet af arrendesummorna bär obestämdt, utan det är slädjan, sora vid auctionerna bestämmer åt hvem besittningsrätten kommer att upplåtas.
Visserligen kunde man önska en förändring i afseende på arrendetidens längd; ty jag är fullt öfvertvgad derom, alt ju längre arrendatorns besittningsrätt är, desto mera säkerhet är det för boställets vård och skötsel.
Dä likväl motionären icke har gjort någon särskild motion derom, och det är svårt alt förändra nu var. lönereglering lill sina grunder, sä vill jag icke yrka någon förändring i detta af seende.
Motionärens förslag anser jag för min del skadligt, och tillstyrker derföre R. o. Ad. att bifalla betänk.
Det kan icke nekas, att det nuvar. sältet att utarrendera mililieslatens boställen kan medföra betydliga olägenheter, derigenom alt arrendena ofta uppdrifva» betydligt öfver sjelfva boställets afkastning; att arrendatorn derigenom ofia ruinerar sig sjelf och förorsakar betydliga förluster för sina borgesman; att arrendet, som från början varit bestämdt för någon läng tid, vanligen 30 år, ganska ofta förkortas, derigenom alt arrendatorn råkar i obestånd och icke kan anskaffa någon annan som öfvertager arrendet eller någon ny borgen, samt ali bostället, till följd deraf, blir utsuget och mycket försämradl.
Hvad angår det som är sagdt, alt författningar förhindra arrendatorer att förstöra boställets skog, så visar erfarenheten, att della icke är så tillförlitligt.
Visserligen finnas författningar, som förbjuda arrendatorer att förstöra boställenas skogar och att derigenom bereda sig en inkomst, som föröfrigt omöjligt kan erhållas af sjelfva jorden; men några författningar, som kunna förhindra att icke arrendatorn emot gifna föreskrifter dock tillgriper boställets skog, finnes, mig veterligen, icke.
Det skulle vara tillsynen, som förhindrade arrendatorn derifrån; men dä vi vela, huru vidsträckta dislricter de personer äga, som borde hafva tillsyn öfver boställsskogarne, och huru omöjligt det är för dem att i delta fall handhafva författningarne så, som man skulle önska (en omöjlighet förorsakad både af afståndet och af en mängd andra tjenstäligganden), så finner man, alt boslällsskogarne genom för högt uppdrifna arrenden ganska ofta kunna blifva förstörda.
Efter ett sä högt uppdrifvet arrende, återfaller vanligen det nästa arrendet lill ett ganska lågt belopp.
Dessa olägenheter äro af erfarenheten så ådagalagde, att de icke kunna bestridas; men svårigheten är att Den 9 October. 87 kunna afhjelpa dem, då boställsdirectionerna för reg:ternas räkning och Konungens Bef:h:de för statsverkets räkning skola verkställa ularrenderingen af ifrågavar. boställen.
Dessa auctoriteter kunna icke äga den localkännedom, som är nödig, för att med tillförlitlighet bedomina i hvad män de af dem på auction uppbjudna boställens afkastning kan uppbringas utöfver hvad den förut varit.
Denna localkännedom torde man anse att dessa auctoriteter kunde förskaffa sig, om de icke ägde den; men erfarenheten har visat, mig åtminstone, att någon tillförlitlig kännedom af dessa förhållanden icke står att vinna till den grad, som skulle vara behöflig för att kunna utsätta ett maximum för det arrende, sorn vid något dylikt boställe borde antagas.
Om man endast afsåg boställenas goda häfd och skötsel, sä skulle det visserligen vara möjligt att utsätta ett maximum; men dä man tillika vill afse den högsta möjliga afkastningeri, så är det icke lämpligt eller möjligt att bestämma något maximum, som kunde vara tillfredsställande.
Utskottet har äfven funnit saken så, och jag vill icke bestrida Utsk:s yttrande i detta afseende.
Jag hade likväl önskat, att Utsk. hade velat försöka att uppgöra något förslag, till förekommande af att personer, som icke äga tillräcklig förmögenhet för att under tidens längd kunna utgöra det åtagna arrendet, ingå i speeulationer på dylika arrenden och bjuda belopp, som öfverstiga det verkliga värdet af boställenas afkastning.
Man hatså många exempel häruppå, att något correctiv deremot visserligen borde vidtagas.
Icke nog med att arrendatorn efter en läng tid älerlemnar bostället med en vanhäfdad jord; äfvenledes husen kunna vara förstörda och bostället skadadt för en längre tidsföljd.
Det nuvar. sättet alt utarrendera boställen har, såsom här redan blifvit anfördt, antagits för att åt skickligheten och åt dem sorn icke äga sä stor förmögenhet, men desto mera erfarenhet i landt hushällningen, gifva rådrum att använda sin verksamhet och förvärfva något för sin framtida bergning.
Det är likväl icke nog dermed att skickligheten på detta sätt kommer i tillfälle att öfvertaga arrendet, man måste äfven se pä säkerheten hos den som arrenderar ett boställe.
Det är dens sak, som äger skicklighet, att begagna sig deraf, och det tillhör äfven Staten, att, för stats ekonomiskt ändamål, tillse att skickligheten får rådrum att blifva använd; men den som utarrenderar bostället, måste se pä säkerheten framför allt.
Den hufvudsakligaste punkten i en författning, som angår utarrendering af boställen, är således i min tanke, att man afser alt nödig säkerhet för arrendet kommer att ställas.
Efter nu gällande föreskrifter i afseende på säkerhet vid arrenden, är det tillräckligt, att den af arrendatorn lemnade säkerhet innefattar borgen för hvad helst för en arrendesumma, som han vid en auction kan bjuda för bostället.
En följd deraf är, att borgesmännen icke kunna veta huru högt summan går, som arrendatorn, för hvilken de skola gä i borgen, skall årligen erlägga.
Ofta vet denna det icke sjelf när auctionen begynner; men när han hör en annan göra något anbud, så tror han sig alltid kunna bjuda något mera, och på detta sätt stegras arrendet till ett högre belopp, än som borde komma Dea 9 Octoljer. i fråga.
Jag anser således, att nödige correctiver i det afseendet böra vidtagas, och det, som i min tanke vore verksammast, vore det, att borgesmännen borde på Förhand bestämma en maximi» summa för arrendebeloppet, hvaröfver de icke ville ikläda sig borgen derför.
Detta skulle förebygga arrendets alltför höga stegring.
Om den blifvande arrendatorn icke företer denna borgen förr än auctionen är verkställd och klubbslag har befästat hans anbud, så tror jag att maximibeloppet, som i denna borgen blifvit bestämdt, icke bör föranleda till arrendesummans uppdrifvande för arrendatorn.
Ulsk. har likväl icke uppgjort något sådant förslag, och min afsigt har icke varit att yrka återremiss, utan mitt yttrande har endast blifvit föranledd af den discussion, som ägt rum i della ämne.
Hvad Hr von Rosen anfört, i afseende på städjan, är ganska riktigt pä de ställen der städja äger rum; men i allmänhet äger den icke rum vid utarrendering af militieboställen, ehuru författningarne gifva anledn. dertill.
Vi hafva icke här i värt land någon sådan dass af arrendatorer, som finnes i mänga andra länder, hvilka äga capitaler och hellre lemna städja, än de skaffa borgen.
Alla våra förhållanden äro här ställde pä credit och icke på capital.
En orsak härtill, nemi. lill bristen på arrendatorer med capital, är måhända det lyckliga förhållandet i värt land, alt den som äger ett litet capital kan använda det till att inköpa egen fastighet, hvilket i andra länder icke så lätt låter sig göra.
Fördelar och olägenheter uppväga ofta hvarandra.
Understundom ser man blott olägenheterna utan alt betänka fördelarne; understundom ser man deremot blott fördelarna och förbiser olägenheterna.
Detta kan äfven tillämpas i afseende på boställens utarrenderande.
Jag tillstyrker icke återremiss, emedan jag anser, att K.
M. kan vid pröfvandet af de befintliga förhållandena, utom R.
St:s medverkan, ändra författningen i den män K.
M. finnér det nödigt.
Hamilton, Jacob Essen:
I anledn. af det ämne som utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, ber jag få äran upplysa, alt, om jag icke missminner mig, det var år 1834, som en Engelsman företog en resa i Irland på bekostnad af ett Engelskt sällskap, för att efterforska orsakerna till fattigdomen i Irland, och uppgaf då han återkom, att en bland de väsendtligaste orsakerna till fattigdomen derstädes var, att man i sednare tider företagit sig att på auction utarrendera farmers och smärre lägenheter, emedan sedan detta sätt för utarrenderingen hade blifvit antaget, arrendesuramorna uppgingo till tre gånger högre belopp än tillförene, hvarigenom den ifrågavar. samhällsclassen, i st. f. att fordomdags vara förmögen och väl bergad, numera var alldeles utfattig.
Sammaledes var förhållandet med dem som arrenderade kojor och mindre lägenheter.
Då vi i vårt land hafva en bedröflig erfarenhet, att mänga boställsarrendatorer, just till följd af detta sätt för arrendenas upplåtande och de derigenom orimligt uppdrifne arrendebeloppen, måst frångå sina arrenden, till skada Den 9 0 c t o b e r. 89 för sig sjelfva, äfvensom för de vänner och slägtingar, hvilka för dem borgat, samt till mehn för sjelfva bostället, enär det är tydligt, att detsamma mäste lida af dessa täta ombyten; så tager jag mig friheten föreslå, all om, när ett boställe skall utarrenderas, den summa som af flere bjudes, uppgår lill det belopp som boställsdirectionerna, vanligtvis till heder för deras omdöme, anse vara det riktigaste, lottning må äga rum emellan dem som gjort dessa anbud, och att det således icke må blifva den mestbjudande förbehållet att öfvertaga arrendet.
Med anledn. häraf anhåller jag om återremiss af ifrågavar. betänk.
Beträffande hvad den siste värde talaren har anfört i afseende pä arrendenas skadlighet i Irland, sä är det allmänt kändt, hvilka olyckor desamma hafva derstädes utbredt.
Detta kommer sig dock hufvudsakligen deraf, att de gamla arrendena, som stodo på längre lid, nu hafva blifvit satte på kortare lid, att methoden derstädes är alt vissa entreprenörer i stora klumpar tillarrendera sig jord och sedan utarrendera dem i smärre jordlotter, som kunna vara af de der 10- r:drs värde, som här varit fråga om.
Det kunde visst äfven här inträffa, såsom erfarenheten också visat, att utarrenderingar åstadkomma olägenheter genom högt uppdrifna arrenden och arrendatorernas oförmåga att dem utgöra; men svårigheten kommer alltid att ligga deruti, att bestämma huru boställsdirectionerna skola förfara.