Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid fullkomligt lugnt väder kan man långt i vester ana de hvita spetsarna på Etnas hufvud, och straxt vid inloppet höjer sig »Monte Pellegrino», »det skönaste berg
Italien eger», säger Bædeker, och jag ger honom rätt.
Palermo med en folkmängd af omkring 220,000 innevånare (de underlydande byarne inberäknade) eger flera teatrar, mellan 70 och 80 kyrkor, ett intressant museum, praktfulla allmänna trädgårdar samt ett mildt, varmt, lätt fuktigt klimat, som gör staden till en eftersökt vinteruppehållsort för sjuklingar.
Hafvet, som vid storm kastar sina vågor högt upp på Marinan, en omtyckt promenadplats, skänker friskhet och sälta åt luften, som eljest skulle upphettas till en kanske plågsam grad.
Unde tre veckor vi vistats här, har solens glöd och glans icke varit fördunklad af ett enda moln.
Himmeln är ständigt hög, ständigt blå, ständigt klar!
Italiens himmel!
Hur oändligt många gånger är den ej beskrifven och dock, hur obeskriflig är den ej!
I Januari infinner sig regntiden och lär det då, som öfver allt i södern för öfrigt, äfven här blifva nödvändigt att förskaffa sig ett rum åt solsidan, åtminstone för den, som kommit hit af helsoskäl.
Vi räkna i dag den 1 December.
Blott trenne veckor till jul, och dock står naturen i sin rikaste fägring.
I trädgården utanför mitt fönster råder en prakt, som oupphörligt tilldrager sig min uppmärksamhet och beundran.
Der finnes ljusgröna gräsmattor, palmer flera arter, smärta pepparträd, hvilkas acasielika bladverk kasta skuggor af den utsöktaste finhet på de ljusgula sandgångarne, orangeträd nedtyngda af halfmogen frukt och nyss utslagna blommor, jettehöga töjer om hvilkas dimensioner vi i norden hafva dvergartade begrepp, kameliaträd, öfversållade af blommor, hyacinter, hvita liljor och rosor, först och sist rosor, de härligaste rosor hvars storlek, färgprakt och doft det är omöjligt att beskrifva.
Verandan, der jag sitter och skrifver är alldeles öfvertäckt af slingerväxter, luften är mättad af vällukter och under piniegruppen borta vid muren plaskar vattnet sakta från fontainen.
Underbara Italien hvars senhöst är sådan!
Rättvisan fordrar dock tillägga, att sicilianarne sjelfva säga, att de knapt minnas ett år sådant som detta; så härligt och oföränderligt.
Jorden bär skörd efter skörd, naturen tycks ingen hvila behöfva, och sommaren dröjer, dröjer som om hon icke skulle kunna slita sig loss från sitt älsklingsbarn.
Hotellet, der vi bo, är genom ett platt tak” förenadt med sin nybygda flygel.
Här tillbringar jag timmar beundrande den härliga utsigten öfver hafvet; men när middagshettan kommer, gömmer man sig gerna i det svala, luftiga växthuset, inom hvars glasväggar »dolce far niente» är den enda italienska som studeras.
Eftermiddagarne, här förmiddagarne, ty vi äta icke middag förrän klockan 7, egnas mest åt kringströfvande i staden.
Jag tröttnar icke att beundra detta varma sydländska gatulif så fullkomligt skiljande sig från allt jag hittills sett.
Dessa grönsaksförsäljare, de flesta gamla män med vackra, präktiga hufvuden omvirade med eldröda dukar, dessa utpyntade, skriande åsnor spända för bjert gula grant målade kärror, dessa munkgestalter, som med blicken sänkt och händerna knäpta kring radbandet klyfva mängden utan att man vet hur, dessa blomsterpyramider i alla gathörn af hvilkas prakt man kan blifva delaktig för ett par soldi, dessa skri af utbjudare, denna lättjefulla sömnaktighet blandad med det mest sprittande lif; allt detta fängslar mig oemotståndligt.
Palermo är regelbundet bygd, ehuru, om sanningen måste fram, temligen illa underhållen.
Flera af de gamla palatserna tälja sorgliga sagor om vanvårdnad och förfall och hvad de nya angå, visa de en bestämd anslutning till den snart inom hela verlden rådande ladustilen.
Men till ersättning finner man inuti den gamla egentliga staden så många intressanta »krypin», så många vackra gårdsinteriörer, så briljanta ljuseffekter och måleriska perspektiv att man väl kan vara nöjd, — om man är nöjd med dylikt.
Vid »Corso Vittori Emanuele» en åttkantig plats omgifven af byster och kolonner, skäres staden i fyra delar af tvänne sig korsande hufvudgator.
Här kulminerar lifvet och rörelsen för att sedan sprida sig åt mindre besökta stadsdelar och slutligen dö ut i en aristokratisk hviskning eller gäspning på Marinan, der Palermos eleganta verld visar sig mellan 5 och 6 till häst eller åkande i heltäckta equipager, hvilkas underhåll, hviskar folket, tvingar flere af de högadlige egarne till en i hvardagslag högst tarflig diet på maccaroni och billigt vin.
Den sicilianska adeln är känd för sitt högmod.
Den innesluter sig i sina palats i Catania och Palermo, hvarje slägt förande stat (till det yttre) som vore den af furstehus samt ignorerar så mycket som möjligt Italien och Italiens regerande konung.
Ibland när kassakistan är alltför tom, lär det hända, att den rekryteras med någon småadlig frökens hemgift, men för den, som sänker sig till det borgerliga elementet fins det ingen nåd.
Han eller hon är för alltid död för sin egen kast.
Emellertid kan jag icke hjelpa att det förefaller som om Palermos eleganta verld har mycket tråkigt.
Herrarne, de flesta vackra, bleka, högst eleganta, se ut som om ingenting på jorden skulle intressera dem, och fruntimren föras omkring i sina täckvagnar som fängslade foglar i burar.
Det passar icke för en dam af familj att visa sig i öppet åkdon, ja, täckvagnens fönster äro ofta till och med nedfälda.
Ibland anar man bakom glasrutan bland en sky af flor och spetsar ett blekt stolt ansigte, eller också flammar en till mötes ett par svarta blixtrande ögon.
Voilà tout.
Förnämhet är dyrköpt i alla land, ehuru knapt så dyrköpt som här.
I allmänhet är den sicilianska qvinnan icke så vacker som jag förestält mig henne.
Jag har förgäfves sett mig omkring efter denna grace och färg som Egron Lundgren lärt oss att beundra i sina italienska qvinnobilder.
De flesta se vissna, ja nästan förbrända ut; det är som om solen hvilken ur jorden frambringar så praktfulla rosor förtorkar qvinnokindens.
De helt unga flickorna se knapt unga ut, och vid ett par och tjugo år är deras fägring afgjordt förbi.
Lysande undantag finnes likväl, bland dem vår värds unga hustru, som är briljant vacker, ehuru både färg och grace fattas.
I går var det allmän konsert i engelska trädgården.
När jag lyssnade till Verdis och Bellinis kompositioner föreföll det mig, som om de hemma hos oss uppträdit i pels och med förbunden mun af fruktan att förkyla sig, här deremot jublade de om i det klara solskenet som ’ en flock blomsterprydda skalkaktiga amoriner, förtjusande det måste medgifvas om man också nekar att böja sig för deras makt.
Ett särskildt nöje var att observera det glödande intresse hvarmed publiken följde prestationen.
Ett blixtsnabbt »bravo!» belönade hvarje lyckad passage; ett hotande mummel hvarje falsk not, hvarje trögt tempo.
Lif måtte italienaren framför allt ha i sin musik; eljest tröttnar han.
Vi sutto litet för oss sjelfva och läto den brokiga mängden defilera oss förbi, och brokig var den i sanning.
Det fins inga färger så skrikande, så, efter våra begrepp, föga passande tillhopa, att en sicilianska skulle tveka att sätta dem på sig, och hon gör deri rätt.
Denna skarpa, glänsande, genomskinliga dager ropar efter färg, och naturens prakt fördunklar äfven de mest lysande, de djerfvaste nyanser.
Som en egenhet anmärkte jag, att flera af damerna voro utrustade i muff.
— Hvad mer?
Muffar äro här saisonens nyhet.
Vi frysa af hjertans lust när det gäller att vara moderna; sicilianskorna koka sig — eller åtminstone sina händer, för att uppnå samma eftersträvansvärda mål.
Naturligtvis modets, som inte vet att vara modernt på rätt håll.
Men solen börjar att sänka sig.
Vattenkonstens strålar, hvilka nyss glänste som rinnande guld, återtaga så småningom sin naturliga färg, skuggorna från cypresserna falla längre; hotellets fönster öppnas; aftonsvalkan är kommen.
Nedför den låga trappa, som förer till trädgården stiger just nu en gråklädd äldre man med blicken sänkt och pannan tyngd af tankar.
Det är Richard Wagner, Tysklands stolthet, verldens störste kompositör, säga de, som dyrka det nya.
Han har kommit till Palermo för att söka hvila och lugn efter ett ansträngande arbete.
Sakta lemnar jag verandan.
Au revoir, läsare.
— Cappella Palatina.
Klockan hade nyss slagit sju, när vi begåfvo oss af på upptäcktsresa efter något nytt.
Sättet att beundra efter resehandbok förstår jag mig icke på.
Man går då dit man blifver visad, vanligen trött och indisponerad samt med förut fattade åsigter, för att i nittionio fall af hundra känna sig besviken.
Nej, då är det bättre att lita på ödet — och sig sjelf — och det var just det vi gjorde denna morgon.
Palermo höll på att morna sig.
Här och der sträckte sig en aristokratisk portvakt med förakt tittande på de tidiga fotgängerskorna; på kyrktrapporna stodo kyrkvaktarne och gäspade, lika ruggiga som deras egna vigvattensqvastar, under det att den lägre kyrkobetjeningen sopade, putsade helgonen om näsan och gjorde fint till morgonmessan.
Vid brunnen på porta Nouva höll en brandgul hexa på att skölja — tvätta kan aldrig komma i fråga — några svarthåriga, grimaserande pojkbytingar, och i sjelfva rännstenen låg en gatsopare i röd fez och sof den arbetsammes tunga sömn med qvasten till hufvudkudde, vaktad af en »ordningens upprätthållare», som stod bredvid och fundersamt kliade sig i hufvudet.
De som ännu ej så tidigt på morgonen syntes till voro de förnäma och tiggarne, hvilka tyckas hafva samma vanor.
Landtboarnes kärror rullade sakta genom gatorna, under det att deras egare med roster så klara och rena, att de kunnat väcka en tenorfattig teaterdirektions förtviflan, utropade sina varor, och längre in i staden var det vanliga lifvet redan i full gång.
Att portgången än den fattigare italienarens och sicilianarens barn- och sängkammare, matsal, mottagnings- och arbetsrum är kändt, men det fullkomliga lugn, hvarmed han blottar sitt familjelif inför kommande och gående, har ännu icke upphört att väcka min förvåning och beundran.
Här står en ung flicka och kammar sitt långa, präktiga hår i den lättaste möjliga drägt, medan modern, obekymrad om offrets protester, håller på att »slå i» sin äldste son de begrepp om lydnad, hvilka han icke tyckes hågad att erkänna; här lyssnar en prest med tankspridd min till de flödande förtviflade orden från en medelålders qvinna, som, knäböjande, krampaktigt omfattat en flik af hans vida drägt; här intager en äkta man sitt morgonkaffe, under det att hustrun med det yngsta barnet i knäet sitter hopkrupen i ett hörn och gnager på en hårdnad brödkant.
Jag har ännu icke fått klart för mig, hvilka jag beklagar mest här i södern, qvinnorna eller — åsnorna; men på det hela är skilnaden dem emellan så obetydlig, att saken torde blifva svår att afgöra.
Från ett mörkt, djupt rum med fönster ända ned till gatan hörde vi ett qvitter som från hundratals små foglar.
Det var en barnkrubba, der åtminstone femtio halfnakna, svartbruna barnungar från tre till tio års ålder voro församlade.
Bredvid stod en gammal apelsinförsäljare, tydligen misantrop och menniskoföraktare.
Vi öfverraskade honom genom att förflytta hela hans lager — liten affär nog, när hvarje apelsin kostar tre fjerdedels öre — midt bland barnklungan.
Der blef ett skri, ett jubel, ett skratt och kulbytterande, som icke låter beskrifva sig.
Och att slutligen se alla dessa graciösa, mörkbruna barngestalter med händer, upplvftade klädningar och skjortor fulla af de guldgula frukterna, kinderna glödande af ansträngning och ögonen glindrande af undran och fröjd, var i sanning en tafla, väl värd att betrakta, fast den — icke stod upptagen i Baedeker.
När vi vände oss om, funno vi oss omgifna af en halfcirkel skrattande, gestikulerande, intresserade menniskor.
Vi hade stält till folkuppror »en miniature», men hvad gjorde det — i Palermo!
I detsamma fick en kusk sigte på oss, och nu visste vi vårt öde.
Italiens kuskar äro beryktade, men Palermos taga bestämdt priset af dem alla.
I sina höga, svarta hattar och tätt tillknäpta rockar se de samt och synnerligen ut som afsigkomne diplomater, och deras förmåga att spåra upp och »drifva» resande står öfver hvarje beröm.
När intet annat hjelper, förfölja de sitt offer gata upp och gata ned i ett sakta lunk, till dess man slutligen, nervös och förtviflad, erkänner sig besegrad.
»Si signora, si!» Skyndsamt hoppade vi upp i åkdonet, men hvart skulle vi fara?
Solen strålade så klar, vinden kom så ren och uppfriskande från hafvet, vårt lilla äfventyr hade muntrat upp oss; vi kände oss just i stämning att se något vackert, och i stämning måste man vara.
Man uppsöker ju icke gerna sina vänner, när man af en eller annan orsak icke känner sig kunna njuta af deras sällskap; det förefaller mig, som om man vore skyldig det sköna samma undseende, om icke annat, så för sin egen skull.
Vi beslöto oss för Cappella Palatina i Palazzo Reale.
Cappella Palatina bygdes under norrmannerne 1139 af konung Roger II som tacksamhetsgärd at S:t
Pierre för hans kraftiga hjelp vid sicilianernes underkufvande och anses för att vara det skönaste kungliga kapell i verlden.
»Jag erkänner, att just det ryktet gjorde mig litet misstrogen, ty erkända skönheter ingifva icke alltid sympati.
Vår väg förde oss förbi Domkyrkan, en högst besynnerlig byggnad, som ovilkorligen kommer betraktaren att blinka i tanke att man har ’ något fel i synorganen.
Allt är här snedt: kupol, torn, dörrar, fönster.
Dessutom störes blicken af omotiverade bildstoder, utbyggnader och grannlåter, hvilka den ena icke passar ihop med den andra.
Möjligt är, att kyrkan i sitt ursprungliga skick varit tilltalande, men i så fall har den blifvit förstörd af de olika restaureringsförsök, för hvilka den varit utsatt.
Den är anlagd år 1169.
Dess största intresse är konnngagrafvarne, hvilka innehålla några sarkofager af utmärkt skönhet.
Som vår häst, besynnerligt nog, icke haltade mer än på två ben, voro vi snart framme vid Piazza della Vittoria, der Palermos kungliga slott ligger på en upphöjning, hvarifrån det beherskar hela staden.
Likasom Domkyrkan har Palazzo Reale så småningom blifvit förstördt af de förändringar och påbyggnader, som de olika herskarne ansett nödvändiga, och består nu endast af en väldig massa hopgyttrade byggnader, imponerande blott genom sina väldiga proportioner.
En del af den stora byggnaden användes till kasern, en annan till skola för utbildande af prester.
Den ver!dsliga och kyrkliga makten under samma tak!
Det var väl mer än frihetshjelten Garibaldi vågade hoppas, när han den 26 juli 1861 efter en förbittrad strid planterade sin fana på Palazzo Reales terrass och lät besätta staden i Victor Emanuels namn.
Mitt sällskap föredrog att först beundra utsigten från S:t Ninfas torn, det äldsta här befintliga fästningsverk och som numera användes till observatorium, jag deremot uppsökte kapellet och blef eröfrad, tjusad med ens.
Jag vet icke, huru länge jag varit derinne, innan jag ens började se hvad jag såg, så harmoniskt, så helgjutet var intrycket af det hela.
Ingen enda detalj ådrog sig blicken, allt sammansmälte i denna känsla af onämnbart lugn och välbehag, som man blott erfar inför ett verkligt konstverk.
De små, högt uppe sittande fönstren insläppte en dämpad, färgmättad dager, som hade en underbar trolsk verkan.
Man tyckte sig för alltid kunna lefva i denna luft; tanken på den ljusa, bullrande verlden blef nästan plågsam, och munkarnes entoniga mumlande röster, som hördes genom den halföppnade dörren till sakristian, var det enda ljud man tyckte sig kunna fördraga.
Jag skulle visserligen kunna dela in kyrkan i skepp, egyptiska och italienska pelarrader, beskrifva dess tak, som tyckes sprunget ur sjelfva klippan, så mäktigt nyckfullt ser det ut, dess väggar täckta med mosaiker på guldgrund, hvilka egentligen förskaffat kapellet dess stora rykte, dess panelningar, inlagda med millioner stenbitar af en half tums storlek, dess golf af samma dyrbara arbete, dess for öfrigt slösande prakt och rikedom, men till hvad skulle det tjena!
Dess förnämsta skönhet, dess harmoniska lugn och helgjutenhet i form och färg, som kommer det lilla templet att i dubbelt afseende göra ett stort intryck, måste kännas och kan icke beskrifvas.
De få sittplatser, som finnas, äro förenade i choret, till hvilket en låg, bred marmortrappa leder, och här öfver hufvudaltaret, som består af ett enda svart marmorblock, finnas den heliga jungfruns och frälsarens afbildningar i en nisch, uppburen af smärta marmorkolonner; och så lefvande afteckna sig dessa figurer mot den guldglänsande bakgrunden, att man tycker dem andas i stället för att som nu endast bestå af känslolösa stenmosaiker.
En skarpare ljusreflex från kupolfönstren upplyser denna del af choret, hvilket är af en särdeles god verkan.
Till venster finnas de kungligas platser, och här är hvarje tänkbar lyx samlad.
Trött af att beundra och ofrivilligt gifvande vika för den känsla af hemlighetsfull förtrollning, som smugit sig öfver mig, satte jag mig ned på en pall, som stod under ett af fönstren.
På afstånd hördes tonerna af en skär fyrstämmig barnchör; det var kyrkans elever, som öfvade sig; eljest var tystnaden fullkomlig.
Presterne hade aflägsnat sig, min cicerone likaså; det föreföll mig, som om jag var ensam herskare i denna underbara verld.
Plötsligt sköts en dörr upp, som jag hittills icke observerat, och en medelålders prest med ett strängt, asketiskt ansigte inträdde, läsande i en liten bönbok.
Utan att lyfta upp ögonen gjorde han knäfall framför den heliga modern och började sedan att gå fram och tillbaka, oupphörligt läsande.
Jag hoppades kunna smyga min väg obemärkt, men det misslyckades, och aldrig skall jag glömma hans min, när vi helt oförmodadt stodo ansigte mot ansigte.
Han ryggade tillbaka, gjorde hastigt korstecknet och retirerade så fort det var honom möjligt, ännu i dörren kastande en förfärad blick på min stackars gråklädda gestalt.
Jag kan precis icke säga, att det smickrade mig så särdeles att blifva behandlad så der som en ond ande, men det friskade upp mig.
Jag kastade ännu en blick kring kapellet, som i sanning förtjenade sitt namn »det skönaste» samt uppsökte mitt sällskap, som jag fann i vice konungarnes sal.
Vice konungarnes sal innehåller en intressant samling porträtt, bland hvilka presterna intaga ett framstående rum dels genom sitt stora antal och dels genom sina för det mesta skarpa och intelligenta ansigten.
I rummet bredvid fins en samling aqvareller, hvilka väl förtjena att uppmärksammas, och härifrån är ingång till »erkebiskopens sal», ett ståtligt rum med vackra fresker af Velasquez, samt till de kungliges enskilda våning, hvilken erbjuder föga eller intet af intresse med undantag af några mosaiker på guldgrund samt en salong, dekorerad i pompejansk stil af en siciliansk artist vid namn Particcola.
Utanför konungens våning löper en bred terrass, och här brukar konung Umberto tillbringa flere timmar dagligen, när han är på besök i Palermo, och det förvånar mig icke.
Utsigten är härlig; han kan, så att säga, härifrån räkna sina palermianske undersåtar.
Midt framfor ser man S:t Giovanno degli Eremite, en gammal intressant normandisk kyrka uppförd i orientalisk stil, hvars kupoler likna upp- och nedvända kopparkastruller af jettestorlek och som för öfrigt ser ut, som om den vore doppad i blod, och kanske är den så.
Det var dess klockor som gåfvo signalen till »Sicilianska aftonsången».
Sedan vi, som vi trodde, besett allt, som var af intresse, öppnade vaktmästaren under vördnadsfull tystnad dörren till ett litet simpelt rum med de enklaste möbler.
En jernsäng, ett par rankiga stolar och ett skrifbord, se der hela möbleringen.
»Quivi stava il nostre Garibaldi», sade han med synbar stolthet.
Allt står orubbadt från den tiden, till och med hårborsten, vårdslöst kastad åt sidan, har icke blifvit lagd på sin plats.
Att känna tacksamhet är vackert, att visa hvad man känner kanske än vackrare.
Klockan slog tio: den vanliga turistströmmen började att infinna sig.
Glada sökte vi hamn.
Medgif, att ödet kan vara älskvärdt ibland!
— Monreale.
Af alla sätt att begrafva eller rättare förvara sina döda är väl de förmögne Palermoboarnes det mest egendomliga.
De sända dem till capucinerbröderne, hvilka bokstafligt steka dem vid sakta eld, till dess de anses kunna motstå luftens verkningar, och upphänga dem sedermera kring klosterkällarnes väggar, der de återfinnas af de sörjande, igenkänliga endast genom den lapp på bröstet, som angifver deras namn, födelse- och dödsår.
Det gör ett eget, i högsta grad plågsamt intryck, när man från lifvet och ljuset kommer ned i dessa skumma, dystra grafhvalf och ser dessa till tusendetal uppgående, förtorkade, grimaserande lik upphängda sida vid sida så tätt, att icke ens en tum af väggarne är synlig, uppehållna af utspända rep och med de stackars tomma ögonhålorna stirrande, som om de af alla krafter protesterade mot det våld på naturen, som här blifvit begånget.
De fleste af männen äro insvepte i klostrets kåpa; många bära dock egna kläder, ja, somliga äro till och med utstyrda i full baltoalett med hvit halsduk och chapeau bas under armen.
Lokalen är rymlig.
Hvem vet om icke här, när midnattstimmen slår, dansas en bacchanalisk dödsdans, spelad af artisten, som dinglar derborta med fiolen fastbunden på bröstet och hedersdiplomet hoprulladt i handen.
Han var en stor man för blott två år tillbaka.
De af liken, hvilka bäst bibehållit sin menskliga form, ligga i glaskistor, iklädda praktfulla drägter.
Bland dessa senare finnes en ung furste af Tunis, som här blifvit omvänd till kristendomen (!) och nu i sin mjuka, hvita, guldbroderade drägt med krona på hufvudet och bönbok i handen i dubbelt afseende utgör klostrets stolthet.
Det föreföll mig, som om ett sorgset leende sväfvade öfver de fina, ännu fullkomligt väl bibehållna läpparne.
Stackars fursteson!
Kanske han saknar sina fäders graf!
Det finns ju så mycken otacksamhet till i verlden.
Vår vägvisare, en jovialisk munk, som tydligen här kände sig lika väl hemmastadd som i sin egen syskonkrets, jemkade en fot här, rätade upp ett hufvud der — allt under det han utvisade de mer eller mindre märkliga personer vi gingo förbi.
Qvinnornas sal!
Hvilket sorgligt hånande intryck gjorde den icke.
Hvad hjelpte här alla toalettens finesser!
Siden, band, blommor, allt gjorde döden blott mera bister, dem sjelfva än mera afskräckande!
De unga flickorna buro alla kronor af orangeblommor.
Dessa, tillika med toaletten för öfrigt, var det enda, som skilde dem från deras egna mormorsmödrar.
Qvinnorna ligga i fack, det ena öfver det andra.
Nedanför stå de kistor, i hvilka de förts till klostret, ordnade med detta skönhetssinne, som italienaren visar i allt, till och med i de enklaste, de sorgligaste anordningar.
»La bella!» sade munken och visade på en glaskista, som stod litet för sig sjelf på en upphöjning.
Insvept i en matt rosa sidendrägt, garnerad med dyrbara spetsar, låg här, att döma efter figurens smärthet, en helt ung flicka med det präktiga rödblonda håret utslaget, de små fötterna instuckna i hvita sidenskor och händerna omfattande, den ena en vissnad blombukett, den andra en halft utslagen solfjäder.
Men ansigtet!
Det vämjeliga, groteska ansigtet!
Det var, som om det roat döden att här taga sin mest afskyvärda form.
Hon var ju dock ännu: »la bella», så stor är minnets makt.
»Uccisa», sade munken med en axelryckning.
Mördad så ung, så skön!
Ack, »la bella» är ett farligt namn i södern!
Som någonting eget anmärkte jag, att nedanför kistan låg en mörk träslå med flere afbalkningar och i hvarje sådan några vissnade blommor fastbundna.
Ju längre jag betraktade dem, ju tydligare togo de form.
Slutligen läste jag fullkomligt klart: »Perdono!» Hvem hade smugit hit detta förtviflans rop förklädt i blommor.
Det föreföll mig, som om jag lyft på en tung börda, och tyst lade jag den tillbaka utan att göra några frågor.
Vi kommo nu till presternes sal.
Samlingen var icke stor, men vald.
Kardinaler i röda kåpor prydde väggarne, och i dyrbar länstol af utskuret trä satt en erkebiskop i full skrud med hufvudet tillbakalutadt och båda tandraderna blottade, som om han gapskrattade åt slutet på den höga visa han sjungit i alla sina dagar.
Der innanför voro de lärde samlade.
Ack, de utgjordes blott af en mängd dödskallar och skelett.
De voro vanligen så väl »preparerade», innan de kommo till klostret, upplyste vår följeslagare, att det återstod föga eller intet för munkarne att göra.