Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förste talaren ansåg sig förpligtad att, till följd af min framställning om vår handels ställning och vårt förhållande till utlandet, reservera sig i afseende på Sveriges finansiela ställning i allmänhet.
Jag ber, att med ani. häraf få erinra om hvad min motion innehåller, och att jag alldeles icke ingått i någon undersökning om landets ställning i fråga om våra inrikes förhållanden, ulan blott talat om förhållandet till utlandet.
Jag har i detta fall, eller hvad upgifterna om våra utländska skulder beträffar, gått särdeles försigtigt tillväga, och jag har sedermera, sedan min motion skrefs, förskaffat mig uplysningar, som ådagalägga, att vår ställning till utlandet är bekymmersammare, än jag upgifvit.
Jag antog nemi. i min beräkning, att det belopp, som hypotheksföreningarne år 1858 indragit af utrikes gjorde lån, upgiek till en mill. rdr.
Jag gjorde detta, för att icke kunna beskyllas för någon öfverdrift; men jag har här ett papper i min hand, som, på grund af erhållna upgifter från dessa samma hypotheks-föreningar, ådagalägger, att i st. f. en mill., det år 1858 indragna beloppet upgiek till 6,270,178 rdr.
Jag har vidare i min framställning rörande rikets handelsställning till utlandet omtalat den ökade tillgång på 492 Den 30 November f. m. vexlar, eller, rättare sagdt, den ökade export, vi behöfva, för att, utöfver liqviden för import och gäldande af ränta å Statsskulden, äfven betala räntor och amortering å hypotheks-föreningarnes äldre skulder.
Jag beräknade dessa till ungefär samma belopp, som Statens skuldsättning år 1858, eller 3 2 mill. rdr; men då af nyssomförmäldte upgifter uplysas, att de summor, som hypotheksföreningarne nyssnämnde år erlade till utlandet, såsom ränta och amortissement, upgingo tillsammans till 3,373,185 rdr, kan enhvar, som vill göra sig mödan att räkna, ganska lätt finna, att en annuitet, som upgår till så stort belopp, motsvaras af en skuld af vida högre belopp, än 32 mill.
Om jag antager räntor och amortissement till 6 proc., hvilket den icke kan vara, emedan liypotheks-föreningarne i sådant fall icke skulle kunna sjelfve låna ut på sådana villkor, som veterligen ega rum, så måste skulden upgå till 50 å 60 mill.
Jag har blott velat anmärka detta, för att visa, att jag i mina upgifter betraktat förhållandet gynsammare än det i verkligheten är.
Om jag i min motion behöft yttra mig rörande landets inre ställning, skulle jag obetingadt hafva sagt, att våra statsfinanser äro så förträffliga, att månget främmande land i detta afseende afundas oss Yi hafva under många föregide riksdagar småningom minskat skattebeloppen, oaktadt utgifterna ökats, och vi hafva vid sednast förflutna gjort ett betydligt lån, hvaraf framtiden skall skörda fördelarne, utan att Regeringen, till lånets förräntande och amortering, behöft föreslå nationen en enda ökad skatteutgift.
Sådan är min opinion om våra statsfinanser.
Beträffande åter våra inre finansiela förhållanden i öfrigt, så tror jag, att vi kunna blifva ett rikt land, men att vi då icke böra fortgå på den bana, vi beträdt, utan i st. bättre än hittills lära oss att arbeta och spara.
Den förste värde talaren yttrade vidare, det han icke önskade att diskontrörelsen skulle flyttas ifrån Banken, och denna åsigt har jemväl delats af Hr Gripenstedt, som i sammanhang dermed framställt några frågor till mitt besvarande.
Det är, såsom jag i min motion anmärkt, alldeles ovilkorligt, om Banken skall kunna upfylla sin bestämmelse att uprätthålla myntvärdet, att den har sina fordringar så ställda, att den med lätthet kan realisera dem, för att blifva i tillfälle betala aina skulder för utgifna sedlar, som den lofvat inlösa med silfver.
Jag frågar nu, hvad Banken, som häromkring 11 mill. i diskont-fordringar, väl skulle få derför, om de skickades till försäljning i Hamburg eller London, eller någon annan marknad, der metallisk valuta finnes till köps?
Visserligen icke många proc., och åtminstone ej de två tredjedelar, som jag föreslagit böra till en början antagas såsom till fullo utgående.
Deremot skulle de obligationer, som Banken enl. mitt förslag skulle erhålla, och hvilka utan tvifvel blefvo ställda, icke blott i Svenskt sedelvärde utan äfven i motsvarande ort silfver, kunna realiseras på hvilken Europeisk penninge-marknad som helst.
Den förste talaren yttrade vidare, att Banken nu åtnjuter allmänt förtroende och är populär.
Jag tror visserligen att man blir
Den 30 November f. m. 493 populär, om man lånar åt alla, som komma, och icke är så noga med säkerheten; men huru det, vid ett sådant sätt att förfara, kan komma att gå med den egna säkerheten, det är en annan fråga.
Jag tror för min del att Banken ieke bör stort bry sig om popu-' larititeten, utan framförallt se till, att den gör hvar man rätt; ty derpå tror jag att både Banken och allmänheten i sin helhet vinna mest.
Samme talare yttrade jemväl, att han icke önskade några privata delegare i Banken, och hemtade för denna åsigt ett stöd i mitt yttrande, att R.
St. vid Banklagstiftningen skulle alltför mycket hafva gynnat privat-intressena.
Visserligen finnes denna tanke uttryckt i min motion; men det privata intresse, jag vid nämnde tillfälle talat om, nr af helt annan natur, än det, som skulle upstå, om enskilda delegare inkommo i Banken.
Det privata intresse, som R.
St. vid många tillfällen ådagalagt, består deruti, att man, såsom ordspråket säger, velat skära breda remmar ur en annans hud, då man velat begagna Banken blott för egna fördelar, hvaremot, om det andra privat-intresset insläpptes, det komme att bestå deruti, att hvarje så beskaffad aktie-egare blef rädd om sitt eget skinn, och således måste äfven afse Bankens fördel, och det torde således vara en stor skillnad mellan dessa båda slags intressen.
Den talare, som dernäst uptriidde, har bland mycket annat, som är tänkvärdt, i afs:de på det sätt, jag föreslagit för att göra de obligationer, som skulle utgifvas af Riksg.Kont., begärliga för allmänheten, ansett att detta förslag skulle strida emot sedlighetens fordringar.
Jag vill icke tvista med honom derom; det kan vara mycket att säga mot sättet att spekulera på statspapper; men vill man ändamålet, som tyckes vara en allmän önskan i landet, bör man också vilja medlet, och det är att dessa obligationer blifva föremål för spekulation, och att de inrättas så, att de blifva begärliga för allmänheten.
Derom blir man förvissad, om man blott betraktar förhållanderna i andra länder, t. ex. i London, der de s. k. consols alltid kunna placeras, och der de alltid kunna köpas och vexlas; men de gå efter kurs, och kunna vid börstimmans början ofta säljas till 1 proc. lägre eller högre kurs, än vid dess slut.
De äro således föremål för en jemn spekulation.
Samma förhållande eger äfven rum på börsen i Paris, der dock börs-spelet gått alldeles för långt; ty det tyckes der hafva antagit samma karakter, som bränvinsspelet på vår börs; men mitt förslag går ingalunda ut på att upmuntra denna afart af spekulation.
I Berlin, i Munchen, öfverallt spekulerar man dock i statspapper, och deruti torde väl icke ligga någonting, som strider emot sedlighetens fordringar.
Den siste värde talaren har anfört, att Bankens silfvertillgång icke vore ett fullständigt bevis på vår handels ställning till utlandet.
Ett alldeles fullkomligt bevis är det icke; men jag kan icke förstå annat, än att det är det säkraste.
Den värde talaren anförde Englands exempel, huruledes detta land alltid haft en öfvervigt i handel, men att silfver dock ej der finnes i några hopade förråder.
Skall man döma Englands öfvervigt i handel efter de upgifter, som dess Board of Trade eller dess KommerseColi. afgifver, så •194 Den 30 November f. m. vet den värde talaren lika så viii sora jag, att de ofta icke visa några lysande resultater, emedan det uptagna värdet af importen oftast med många millioner öfverstiger exportens värde.
Man liar dock ädla metaller så betydligt öfver hvad som för landet behöfves, att man kan utlemna stora qvantiteter deraf i form af lån åt nära nog hela den kända verlden.
Det vore önshligt, om vi kunde göra på samma sätt.
Den värde talaren har jemväl yttrat, hvad fastighets-belåningen beträffar, att det icke vore önskligt att öfverlåta densamma åt hypotheks-föreningarue, utan han ville hafva den öfverflyttad till en stor rikshypothekskassa.
Jag har icke något emot att den lemnäs till hvem som helst, blott Banken blir befriad derifrån, och jag har dessutom icke kunnat föreslå, att den skulle öfverlemnas till inrättningar, som ännu icke existera.
Det dröjer måhända med inrättandet af den nämnde kassan, och för min del vet jag nu icke något annat råd, än att fastighetslånen, ifall min motion gillas, öfvertagas af de existerande mindre hypothekskassorna.
Hvad diskontlåningens förflyttande till RiksgäldsKont. beträffar, så har jag haft samma skäl för detta förslag, som för det förra, nemi. att jag icke hade någon annan inrättning för bestyret dermed till hands än RiksgäldsKont.
Huru det skulle gå till, ville jag bjuda till att visa, när vi en gång komma så långt.
Det är klart att man i en motion, der hufvudsakligen principer uttalas, icke bör trötta med att upgifva alla detaljer.
Jag skall dock genast omnämna ett sätt, i afs:de å utförandet, det nemi. att RiksgäldsKont.
, som har tillräcklig tillgång på Fullmäktige, kan, likasom det sker i Banken, bilda en diskont-direktion, och om en del af Bankens många tjenstemän finge göra sällskap vid öfverflyttningen af diskontfordringarne till RiksgäldsKont., skulle den ökade rörelsen Ber icke för Kontoret medföra någon särdeles betungande kostnad.
Tiden af 15 år, under hvilken diskontlånerörelsen småningom skulle minskas, har jag särskildt föreslagit derföre, att icke genom den ifrågasatta åtgärden någon häftig brytning i våra penningeförhållauden må inträffa.
Jag har trott att det är bäst, att det sker långsamt; ty under tiden torde de privata utlånings-anstalterna komma att öfvertaga dessa lån och förmodligen placera dem bättre än Banken kan göra, som endast har att gå efter sitt stereotypa reglemente.
Att godtgörelse för hvad som öfvertages till en början endast skulle af RiksgäldsKont. lemnäs till två tredjedelar, kan måhända anses vara litet, men jag tror icke, att Banken skall derpå något förlora; ty att icke alla dessa papper äro säkra, derom har jag förvissat mig såsom Ranko-revisor, vid några tillfällen, och Banken är dessutom så rik på fordringar, att om den under ett eller annat år skulle hafva något mindre, hvad beloppet angar, sådant säkerligen hvarken ökar eller minskar det förtroende, som den åtnjuter.
Hr Gripenstedt har äfven frågat mig, huru jag vill, att de föreslagna obligationerna skola komma i allmänhetens händer.
Jag tror, att under närv:de penningeställninsj i landet, införandet af ett inhemskt fondsystem icke eger något särdeles hopp om framgång, Den 30 November f. m. 405 oell jag vet icke ens, om det vore klokt och välbetänkt att göra försök i den vägen.
Ty jag fruktar, dels att disponible penningar icke i något särdeles ölverflöd finnas att tillgå, och dels, att om man gör vilkoren höga, att derigenom locka till sig penningar, man ifrån industrien drager en tillgång, som den för närv:de så väl behöfver.
Mina obligationer äro icke ämnade dertill, utan blott att förskaffa Banken en lätt realisabel valuta, i st. f. en del af de orealisabla fordringar, den nu har.
Det är derföre icke min mening, att alla de erhållna obligationerne skulle utsläppas; men då Banken måste bevara sin metalliska valuta, så är det medel, som dertill begagnas i Franska och Engelska bankerna, att höja räntan för att dymedelst afskräcka från uttagning af metallisk valuta ur deras banker, här icke användbart, ty vi hafva varit alltför raska i en mängd företag, för att sky tillbaka för betalande af hög ränta, blott man får penningar.
Det sista statslånet, vi tagit, som kunnat utlemnas mot 8 ä 9 proc., är derpå ett bevis.
Bank har derför icke någon annan utväg att taga, då behofvet kräfver, än att minska sina utelöpande sedlar, och denna minskning har hittills skett och sker genom indragning på lånefouderne.
Sådant skulle man icke behöfva, i fäll de föreslagna obligationerna kommo till stånd, utan man sålde af dessa och erhöll derigenom penningar på ett för näringarne och deras penniugebehof nästan omärkligt sätt.
Hr Gripenstedt har äfven sagt, att dessa obligationer, derest de skulle mottages i upbörden, skulle i stor mängd strömma in i Kronans kassor, och för dem medföra olägenheter.
Jag kan icke finna, att några stora sådana derigenom skulle upstå; en fördel måste det nemi. vara, att våra allmänna kassor finge dem till sig, derföre att, under det de kunde behålla dem, ökade de Statens tillgångar genom räntorna och skulle derigenom bereda Regeringen en säkerligen ganska kärkommen inkomst, samt tillika den fördelen, att kassorna icke behöfde, såsom nu, hålla stora kontanta behållningar, hvilka ligga räntelösa.
Hr Gripenstedt vet, lika väl som jag, att man haft anledn. beklaga sig öfver sistnämnde, såsom sakerna nu stå, nödtvungna förhållande, och jag kan således icke finna hvad skada obligationerna skulle åstadkomma, utan anser tvertom, att stora fördelar dermed voro förenade.
Det sista, som den värde talaren yttrat, gällde tvångskursen på Bankens sedlar; men detta är ett ämne, som egentligen icke tillhör min motion, och som för öfrigt blefve alltför vidlyftigt, att vid detta tillfälle behandla.
Jag tror, att om också satsen är riktig, hvarom jag för min del icke vill tvista, det ändock lian hafva sina sidor, att derutinnan göra någon förändring, då det nog är ganska väl, så länge man icke har större tillgång, än vi, af ädla metaller, att de liqvider, man har att göra, kunna utan invändning verkställas med baukosedlar.
Det är ett par af de under diskussionen afhandlade frågor, som jag anser vara af den beskaffenhet och den vigt, att de genast fordra närmare belysning; hvarföre jag, som har äran vara Ledamot af det Utsk., som kom - 406 Den 30 November f. m. mer att behandla Hr Åkermans motion, önskar att få yttra några ord.
Den ena af dessa frågor är, huruvida man kan och bör antaga, att den stora skillnad, som för närvarande finnes emellan den metalliska valuta, It.
St:rs Bank nu eger, och den, som der fanns för blott 3 till 4 år tillbaka, verkligen bevisar, att en undervigt i handeln egt rum, eller om orsaken till detta förhållande företrädesvis blifvit framkallad genom en sådan undervigt, samt om den omständigheten, att det behöfves många mill. för att betala skulder till utlandet eller för att genom uplåriing skafta vexel-tillgång, jemväl härflyter från samma källa.
Om jag också måste erkänna, att det är sannolikt, att det kommer till någon del deraf, så är detta dock icke till betydligaste delen händelsen.
Ty under vissa år lånades här i landet högst betydliga kapitaler från utlandet, dels i form af en utgifning af vexlar. som på utländsk ort accepterades, dels i form af en bokförd skuld, som Svenske män fingo till utländuingen.
Men om nu denna skuld förorsakade en brist i handelsbyte, så skulle följden hafva blifvit förnyad skuldsättning.
Men jag tror för min del, att en stor mängd af de penningar, som på detta sätt indrogos från utlandet, blifvit nedlagd i företag inom landet.
Men då de nedlades i anläggningar och fortfarande balaneerades såsom årlig skuld, så var det naturligt, att, då alla skulderna på en gång upsades, måste penningarne vandra ut igen.
Vi veta, att några år innan den sista krisen upkom, och den metalliska kassan hade hunnit till en mycket större höjd, än den någonsin tillförene upnått, orsaken till denria stegring lika litet låg ensamt i den betydliga handelsvinst, som landet under dessa år gjorde, som orsaken till kassans sjunkande låg i en undervigt i handeln.
Utan orsaken, hvarföre den metalliska kassan gick upp till denna höjd, var dels att landet gjort betydliga lån på kort tid och dels äfven den upkomna handelsvinsten; men i samma stund, som der blef en brist och man började känna fruktan för att landet icke skulle kunna betala den årliga skulden, blef denna skuld upsagd; och detta har varit orsaken till den brist på kapitaler, som för närvarande råder inom landet.
Långt ifrån likväl, att den stora brist, som inom kort tid upkommit, bevisar någon slags egentlig svaghet, visar den snarare en förvärfvad styrka i så måtto, att landet utan olägenhet kunnat inom en så begränsad tidsrymd betala en så stor skuld.
Men af den anmärkning, jag nu framställt, vill jag icke, att man må tro, det icke denna minskning varit föranledd äfven af en undervigt i handeln, ora också icke på långt när till största delen.
Det är särdeles angeläget att framhålla detta, emedan man måste taga reda på orsaken till deli tryckta ställning, hvari vi befinna oss, — och den egentliga orsaken är, att det för en mängd affärsmän kunnat vara möjligt att på så kort tid sätta sig i en så stor skuld, som till och med var årlig; och jag får säga, att om vi icke kunna förekomma de menliga följderna häraf, så hafva vi icke funnit det rätta botemedlet.
Eudast i det afseendet är det som någon fara nu kan Den 30 November f. m. 497 nu kan hota oss, att åtskilliga affärsman åsamka sig betydliga skulder på korta upsägningstider.
Ty derigenom komma de att anstränga R.
St:rs Bank för att erhålla silfver, hvarmed de kunna betala sina stora skulder.
En talare har sagt, att till följd af den förändring, som år 1844 vidtogs i bankoreglementet, en minskning i säkerhet skulle upkommit.
Detta tror jag icke vara förhållandet; ty de föreskrifter, sorn då gåfvos, liro mycket säkrare, än de, som funnos förut.
Man har sagt, att förhållandet emellan den reela valutan och utelöpande sedelstocken förr var som två till fern; men så var det icke, utan det står uttryckligen i det då utfärdade bankoreglementet, att om den metalliska kassan skulle sjunka under ett visst belopp, skulle icke genom någon på Banko-fullm. beroende åtgärd sedelutgifuingen kunna ökas.
Men sedan man en gång fixerat den utelöpande sedelmassans förhållande till den metalliska kassan, så bestämdes att deröfver aldrig någonsin en sedel skulle få utgifva,s med mindre att en motsvarande myckenhet silfver inflöt.
Detta är, enl. min öfvertygelse, den allra skarpaste föreskrift, som man kan lemna någon Bank, och den grundade sig på den stränga lag, som vid samma tid utgafs för engelska Banken.
Det är en möjlighet att siffran 3 0 mill. är för hög; men att lemna föreskrifter för den sedelutgifning, som får ega rum utöfver den metalliska kassan, anser jag vara de enda, som böra komma i fråga, och de enda säkra och riktiga.
En talare har sagt att allmänhetens förtroende för Banken rubbats derigenom, att 1?ullin, inräknat protesterade vexlar i den reela valutan.
Detta anser jag visserligen vara en obetänksam åtgärd, men jag tror dock icke att följden deraf har blifvit eller bör blifva den, sorn talaren förmenat; ty då Banken hade haft en ganska betydlig sedeltillgång, sorn icke varit utgifven, men som kunnat få utgifvas, så hade den icke öfverskridit sitt privilegium i afseende på sedelutgifningen, och derföre, om man också kan säga, att det hade varit klokare och rättare att icke vidtaga en sådan åtgärd, emedan det möjligen kunde upskrämma personer, som icke kände förhållanderna, så har den dock icke bort minska förtroendet till Banken.
Hr Cederschiöld, Rob. Theofron:
Jag har icke be gärt ordet för att framställa några anmärkningar emot den vidt omfattande vigtiga motion, som här utgör föremål för öfverläggning, destomindre som jag får förklara att jag icke varit i tillfälle att helt och hållet taga kännedom derom.
Men det är ett yttrande af Hr Gripenstedt, som upkallat mig.
Den värde talaren har nemi. förklarat, att all den oro i penningeväg, som finnes i landet, har sin orsak i § 72 R. E., hvilken stadgar, att R.
St:r allena ega rättighet att utgifva sedlar, sorn för mynt skola gå.
Det är för mig en särdeles tillfredsställelse, att jag kan helt och hållet instämma med den värde talaren i detta hänseende; men då Hr Gripenstedt tillika förklarat, att han skulle vilja väcka motioD H. I. 3?
Deri 30 November f. m. om upphäfvande af detta stadgande, så framt lian icke tagit till princip att icke väcka motioner, så får jag fästa apmärksamheten derpå, att en sådan motion skulle hafva föga utsigt till framgång, om den komme från någon enskild person inom representationen; roen då Hr Gripenstedt f. n. är FinansMinister oell således den, som bäst bör kunna hafva inverkan på Regeringen i en sådan fråga som denna, och Regeringen är den, som bör framställa förslag i denna riktning; så och då Hr Gripenstedt utan tvifvel skulle göra sig förtjent af hela nationens tacksamhet och efterlemna ett aktadt minne såsom FinansMinister genom åvägabringande af ett sådant förslag, har jag velat begagna detta tillfälle för att upmana honom att inom Regeringen göra gällande sin åsigt och i grundlagsenlig ordning få ett förslag framstiilldt till ändring af 72 g R.F. i förut nämnde afs:de.
Hr Gripenstedt har fästat upmärksamheten derpå, att landets ekonomiska ställning är beroende af Bankens soliditet; det är en sanning, som icke kari bestridas.
Men jag vill framställa en annan, som jag vid ett föreg:de tillfälle sökt försvara, nerol, att Bankens soliditet är beroende af landets ekonomiska ställning.
Då emellertid Hr Gripenstedt icke närmare vidrört denna sida af ämnet, och jag icke heller vill inleda frågan på ett alltför vidsträckt område, har jag icke nu ansett mig böra besvara denna anm. annorlunda; men jag förbehåller mig att, när sådana frågor förekomma, som stå i sammanhang med denna sats, jag då får framställa bevis för riktigheten af mitt påstående.
Ofverläggningen förklarades härmed fulländad och motionen jemte yttranderne remitterades till BankoUtsk:t.
Föredrogos och remitterades till BankoUtsk:t Gr.
Liljencrants’, Gustaf Fredrik, d. 26 dennes bordlagde motioner dels ar.g:de förändringar i och tillägg till den af R.
St:r vid sednaste Riksdag beslutade lag för Enskilda Banker, och dels ang:de införande i BankoReghtet af ett stadgande ronde inskränkning af Bankens lånerörelse vid tillfällen af sedelstockens alltför stora förökning.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm, härefter föredrog Hr Dalmans, Wilhelm Fredrik, d. 26 dennes bordlagde motion om uphörande af censur å theaterstycken, ämnade att upföras på enskilda theatrar, samt framställde propos. å remiss deraf till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t, anmälde sig och yttrade Hr Dalman:
Jag har begärt, att denna motion måtte re mitteras till LagUtsk:t, och jag anser att detta Utsk. bör behandla den deruti väckta frågan i förening med Ekon.Utsk:t.
Den 30 November f. m. 499 I ani. häraf yttrade H.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm., att han ville förklara orsaken till den gjorda propos:u & motionens remitterande till Ekon.Utskd.
Dalman hade i siu motion yrkat uphäfvande af K. M:s d. 7 Mars 1835 utfärdade Cirkulär till K. M:s Bef:de om censur å de. stycken, hvilka upföras å enskilda tlieatrar.
Detta cirkulär hade utgifvits till följd af R.
St:rs underd. skrifvelse d. 22 Dec. 1834, deri anhållan om en slik censurs införande blifvit framställd, och denna underd. skrifvelse hade åter tillkommit till följd af åtskilliga utaf Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:t under nämnde Riksdag afgifne Betänkm.
Frågan om denna censurs införande hade således blifvit af nämnde Utsk. behandlad, och R.
St:r hade uti den underd. skrifvelsen icke anmält något för dess del fattadt beslut, utan endast en underd. anhållan i ämnet.
Yid betraktande häraf hade H.
Exc. ansett den nu ifrågavide motionen rätteligen tillhöra Ekon.Utsk:ts behandling.
Då min motion åsyftar icke allenast att the ater-censuren måtte uphäfvas, utan äfven att ett annat stadgande i dess ställe måtte antagas, finner jag mig nödsakad att vidhålla min åsigt ang:de det Utsk., dit motionen bör remitteras, och anhåller derföre vördsamt om propos. till R. o. Ad., huruvida den anser motionen böra tillhöra Lag- o.
Härå genmälte H.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm., att motionen visserligen kunde öfverlemnas till Lag-o.
Ekon.Utsk:ns gemensamma behandling, men som remiss af en och samma motion till flere Utsk. förorsakade åtskilliga olägenheter, samt Talmannen derföre , öfverenskomma att i allmänhet framställa propos. å remiss till endast ett Utsk., hemställde LI.
Exc. att jemväl vid detta tillfälle så finge förfaras.
Jag har visserligen ingenting emot att motio nen remitteras till blott ett Utsk., men jag anhåller då att detta måtte blifva LagUtsk:t.