Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en jordägare inom bergslag har ett kalkstensbrott eller anledn. dertill, måste, örn mina motståndares mening skall segra, han, för att kunna skydda det, inmuta detsamma, och då han icke kan få utmål utöfver en viss vidd, måste han icke allenast inmuta alla kalkanledn:r eller hela trakten deromkring, utan äfven bearbeta dero alla på en gång, emedan i annat fall andra kunna inmuta det öfriga, och kalkfälten sålunda snart blifva uttömda.
Dessutom får jag erinra, att i Norrige har man icke ansett nödigt^ att utsträcka inmutningsrätten längre än K. M. föreslagit.
Der få endast malmer inmutas, och man kan visserligen invända, alt i Norrige jernhandteringen icke vunnh samma utsträckning som i Sverige, men sä äro äfven kotnmunikationsaustalterne i Norrige mindre utvecklade än hos oss.
Ett vida vigtigare hjelpmedel för bergshandteringen än de här omnämnda finnes, och det är bränslet.
För icke längesedan har man frigifvit kolhandeln.
Deröfver har man icke klagat, och skall man då icke våga, att, sedan mera än eli sekel förflutit efter utmålsförfattnms utfärdande, göra en rubbning i densamma uti enahanda rigtning, som i andra näringsförfattmr blifvit vidtagen?
Slutligen bör jag tillägga, att man icke alltför mycket skall fästa sig vid auktoriteternas afgifna yttranden.
Cederström tiar redan visat, hurusom en del af dem skulle kunna anses något jäfvige.
Jag vill icke påstå det, men mångeit gång, då man är intresserad af en sak, rättar sig öfvertygelsen omedelbart derefter, och det kan äfven vara förhållandet med auktoriteterne, ibland hvilka Bergmäslarne äro i första hand.
Inmutningen bar på deras inkomster ett icke obetydligt inflytande, hvilket möjligen omedvetet kunnat inverka på deras öfvertygelse.
Jag tillstyrker bifall till Utskms förslag. 26 Den 27 Oktober.
Cederström liar sagt, all man bör förekomma, att malmletare, eho de vara månde, ieke må inkomma å min gård eller i min trädgård för att eftersöka malmanledmr.
Jag får då hänvisa Frilnn till 2:dra §:n af Grufve-Stadgan, emot hvilken ingen änmärkn. förekommit.
Den lyder sålunda: ”Andelen och äganderätten för upfinnareu eller den sig först angifver att med arbete belägga en ny anvisning eller att åter uptaga en gammal ödelagd grufva är väl tillförene uti 1723 års K. Förorda., undantagande anviéningar på guld och salt, utgått till oell jordägarens till f, enär den sednare velat vara i arbetet och kostnaden delaktig; i följe hvaraf angifvarens förmån har varit den minsta, ehuru upfinningen eller arbetets bringande i gång förnämligast bort tillskrifvas dess flit och skonsamhet, utom hvilken sådane i jorden förborgade rikedomar framgent eller åtminstone längre lid blifvit dolde; billigheten och det allmännas nytta, hvilken mycket befrämjas genom metallers och mineraliers uptäckande, fordra fördenskull, att såväl genom en större andels åtnjutande af hvad någon i så måtto kan upfinna, sorn ock de flere tillförene ullofvade förmåner och rättigheter, upmuntra livar och en ali vinlägga sig om nyttige malmstrecks eftersökande; och ty finner K. M. i Nåder för godt, det upfinnaren och jordägaren böra» njuta | hvardera i alla de ‘nya anvisningar till metaller och mineralier, så ock de gamla och förr ödelemnade grufvor, å hvilka mutsedlar eller tillståndsbref till arbete efter kungörelsen af denna K.
M:s Förordn. meddelas, så framt de äro af beskaffenhet, att jordägaren till deltagande i dem är berättigad, 2:0
Om jordägaren utan förbehåll sålt eller afstått till någon annan sin rättighet till en pä dess egor upfunnen ny anvisning eller förr arbetad och sedan ödelagd grufva, så kan han icke skäligen begära, att, för det grufarbetet kommit att nedläggas, åter tillegna sig eller ånyo sälja den lott, hvilken lian förut sig afhändl, utan böra i sådant fall alla förr arbetade och sedan instälde grufvor och skärpningar, sorn efter kungörelsen af denna Förordn. varda med arbete belagde, allena tillfalla den, sora först sig dertill vederbörligen anmäler och derå vill använda kostnad, hvilken alltså till alla delar kommer alt träda in i den förre ägarens rätt, både i anseende lill upfinnare- och jordägare-andelen ; dock njule icke destomindre grundägaren hvad honom såsom ersättning för platsens nyttjande till byggnad och utrymme m. m. efter förra K.
Förordn:n tillkommer. 3:o
Har jordägaren afstått eller sålt sin andel i ny anvisning eller gammal grufva med det förbehåll, att icke destomindre få njuta jordägare-andelen till godo, i fall arbetet sedermera skulle komma att öfvergifvas, och detta förbehåll finnes nästa Bergs-Ting, sedan afhandlingen skedde, vara i Rättens Dombok antecknadt, så bör han njuta det till godo; men eljest förblifver vid hvad K.
M. här ofvanföre i Nåder stadgat.”
Häraf synes, att dylikt intrång i äganderätten icke får göras.
Enahanda inskränkning hafva äfven de i ämnet hörde aukloritelerne tillstyrkt.
Deri ligger en större fördel än den nuvar:de utmåls-förfaltn:n stadgar eller lemnar, och min öfvertygelse är, att oviljan D e n 27 0 k t ö b er, 27 mot inmutning af malmer oell andra för- industrien nyttiga slenarter egentligen härleder sig deraf, alt personer farit omkring oell, genom att likt och olikt inmuta grufvor, besvärat egendomsägaren.
Jag frågar likväl, hvad betyder äganderätten till ting, sorn ligga ander jorden?
INär jag har köpt en egendom, har jag väl då kunnat taga i beräkning, hvad som finnes under joiden?
Har jag gjort det, så har jag vetat af detta fynd förut, och varit betänkt på, att ingen annan skall komma mig i förväg.
Af ålder hafva jordens innandömen ansetts tillhöra Kronan och de hafva nplåtils åt de personer, som tagit reda på dem.
Således kan jag icke finna, att min äganderätt är störd deraf att andra hafva rätt att uptaga grufvor på min mark, då jag alltid har min jordägande rätt deri.
Hafva dessa grufvor något värde, så slärkes eller ökes egendomens värde derigenom, att jag såsom jordägare har min hälft i dessa grufvor.
Hafva de åter intet värde, så är jag icke förpligtad att inlåta mig i företaget, i hvilket fall hela skadan drabbar inmutaren.
Jag kan följaktligen icke finna, att Grufve-Stadgan medför något intrång i äganderätten, såvida jag är skyddad i mitt hus eller trädgård eller sådant, som icke i penningar kan upskattas, utan är mera för mitt ngreraeröent, och jag härförutan för all skada på mina ägor är försäkrad om er sättning.
Cederström bar gjort en jemförelse emellan Grufve-Stadgan och Expropriationslagen, enl. hvilken sednare jag måste afstå en del af min jord emot bestämd ersättning; men, säger Frihm, detta är till fördel för det allmänna och icke för enskildte.
Häremot får jag anmärka, att Grufve-Stadgans föreskrifter ingalunda äro till fördel för enskildte, irtan för industrien i allmänhet, ty ostridigt måste det allmänna hafva fördel deraf, att sådana mineralier uptagas ur jordeo, hvilka kunna vara för industrien af vigt.
Här är endast fråga om, i hvad raan utmålsförfattmn bör inskränkas.
Jag har nyss medgifvit, att den inskränkning, som i 2:dra §:n af Grufve-Stadgan år gjord, är rigtig, och jag har äfven medgifvit inskränkning i de slenarter, som nu äro föremål för inmutning, men jag anser, att för en industri, som är af så betydlig vigt för vårt land, man bör få uptaga och begagna bergarter, som för annan borgerlig rörelse icke äro befintlige, och alt, om industrien i ett eller annat afseende nphjelpes, sådant är till fördel för det allmänna.
Hvad nu dessa slenarter beträffar, så finnes qvartz ganska sparsamt, och del är för bergshandteringen af stor vigt alt erhålla den.
Det är visserligen én sanning, att vill man hafva något, så må man köpa det, men för att ' kunna köpa något, måste det finnas och det ligger dessutom icke i jordägares intresse, att upsöka qvartz eller andra bergarter, som för bergsröi elsen äro behöflige, men deremot ligger detta i bruksägarens intresse, och derföre anser jag,N att denna bergart bör ingå ibland dem, som äro föremål för inmutning.
Kalken finnes deremot mera allmänt.
Den begagnas af jordbrukare och till åtskilliga behof, och derföre nyttjade jag ordet limsten eller bergkalk, dock med det tillägg: ”såvida den, nemi. limsten, för industriella tillverkningar erfordras, samt icke af jordägaren blifvit begagnade eller lemnat råämne för folknäring.”
Genom detta tillägg hafva så väl Fullmrge 28 Den 27 Ok lo lier. i Jern-Konlorel, som äfven jag nu velat förekomma,'alt man icke genom inmutning deraf skall göra intrång i jordägarens rätt lill dess vanliga begagnande af denna stenarl.
Alströmer har sagt, att de ekonomiska lagarne skola slå i sammanhang med hvarandra.
Jag raedgifver, att så i allmänhet hör vara, i fråga om upslällande af vissa principer, men exceptionslagar komma likväl att i alla tider finnas; ty man kan icke upslålla lagar, som skola gälla för alla händelser och under alla förhållanden.
Derföre hafva exceptionslagar funnits, och just för landets nytta anser jag dem böra fortfarande gälla.
Alt hela utmålslheorien eller utmålsinrättuingen är ett undantag och en inskränkning i egande-rätten, tror jag ingen kunna bestrida.
Alt ett sådant undanlag icke bör sträckas längre, än nödvändigheten klafver, är på andra sidan också klart.
Man har hittills ansett bergsbrukets förkofran fordra, att vissa friheter lemnats densamma, och dervid icke. nog tillgodosett den andra parten eller den, som genom dessa friheter lider intrång i sin eganderätt.
En föreg:de talare har visserligen sagt, all man icke känner de skatter, som finnas i jorden, och alt således genom dpras inmutning någon olägenhet icke tillskyndas jordägaren; men den, som gör denna inmutning, håller till godo med äfven ytan och förstör den för jordägaren, derigenom att han förvandlar henne till en stenhög.
Den nu gällande utmälsförfatlningen medgifver eu rymd af 360,000 qvadrat-alnar eller nära 25 tunnland för bearbetande af jerngrufvor.
Inom denna rymd får inrautaren rättighet alt göra sina försök och arbeten.
Den ersättning härför, som jordägaren tillkommer, är bestämd, icke efter de grunder, som i 1845 års Författn. om expropriation äro stadgade, utan efter det värde, hvartill jorden för tillfället upskattas.
Emedlertid har den stora vigten deraf, alt de i jorden fördolde skatter icke ligga obegagnade, utgjort en giltig grund för tillåtande af undantag i della hänseende, men att sträcka det derhän, att alla för bergshandleringen' behöflig? produkter skola fortfarande fä åtkommas utan ersättning, hvarhelst de än finnas, det har man numera icke ansett ändamålsenligt.
Icke kan någon ifrågasätta, att den, sorn bor på en skoglös ort, skall kunna tillegna sig grannens skog, och lika litet kan någon tillegna sig en annans aluns- eller kalkstensbrott.
Efter nu gällande förfatlmr få kalk och limsten inmutas i och för endast jernhandleringens behof.
Således, en jordägare, som bor nära eller inom en bergslag, men icke drifver bergshandtering, kan icke försvara sin egen mark, om han än vill det, emedan hans granne kan inmuta eli derstädes befintligt kalkstensbrott.
Om då jordägaren sedermera på sina egor uptäcker en jerngrufva, är han likväl'skiljd från eli för malmens nédsmältning behöfligt materiel, som han likväl före grannens inmutning af kalkstensbrottet ägde.
Kan ett sådant förhållande vara med rättvisa öfverensstämmande?
Visserligen är det en sanning, att en långvarig praxis har infört rättigheten till inmutning af alla de här omförmälde stenarter; men författningarne äro i delta hänseende ganska obestämde.
Ursprung
- Den 27 Oktober. 29 ligeu ansågos mineralier såsom ett regale, men genom 1723 års författa, förbehöllos ägare af frälsejord rältigheten lill de mineralier och fossiiier, som der funnos, och kronobonde fick efter förmåga bearbeta så mycket, som på hans mark kunde uptäckas.
Om frälsebonde på sin husbondes egendom nptäckle mineralier och fossiiier, skulle uptagaodet deraf s|;e lill husbehof och emoi billig betalning.
Slutligen stadgas i 5:te §:n: ”Ehuru som eljest, vare ,sig legohjon eller andre, angifver något i 2:dra §:n utnämnd dugelig metall-streck eller mineral-art, på hvad egor och grund det vara må, skally utom den vanliga hittelönen, undfå, om något beständigt verk deraf bl ifver, vidare en anständig vedergällning i Sölf eller penningar, samt tillstånd att participera i verket till {; men i guldgrufvor, saltbrunnar eller sallberg (ill hälften.”
Här talas icke om fossiiier.
De omnämnas i Tde föregrde §§:r, men när fråga är om hvilken som helst, som uptäcker malmstreck, nämnas icke fossiiier.
Sedan förekommer 1741 års förfaltn., i hvilken bihehålles enahanda rättighet för upfinnare, som genom 1723 ars förfaltn. varit stadgad.
Slutligen l?ar genom 1757 års förfaltn. blifvit medgifvit upfinnare ^ af alla de uya anvisningar till metaller och mineralier, så ock de gamla och förr ödefemnade grufvor, ä hvilka mutsedlar eller tillståndsbref till arbete eftrr kungörelsen af.denna K. M:s Förordn. meddelas och utfärdas, sä framt de äro af beskaffenhet, att jordägaren tift deltagande i dem är berättigad.
Här lalas icke om, att man å andras ägor får inmuta kalkstens- och limstens-brolt, så att rättigheten dertill är ganska osäker, ehuru en långvarig praxis tillåtit, densamma att utvecklas.
Att icke heller R.
St. tillförene ansell denna rättighet böra bibehållas, visar R.
Sl:rs serskilda underd. skrifvelse vid 1834 års Riksdag, i fråga om åtskilliga förändringar i hvarjehanda delar af jernhandteringeD.
I 4:de punkten af denna skrifvelse säga R.
”Alldenstund det nu gällande sätt att förvärfva egande-rätt till grufvor, eller, efter antagen benämning, grufvors nptäckt och inmutande, innefattar ett verkligt förnärmande af andras rätt och vid tillämpningen medför olägenheter för hela kommuner, hvilka på förhand ej kunna tillse eller bevaka deras på dylika förelag beroende rätt; fördenskull och då, för erhållande af mutsedlar, hittills blott fordrats de obetydligaste prestanda, hvaremot man stundom sett jordegare blifva tvnngne alt dyrt lösa sig från äfventyrares lillämnade försök i denna väg, eller ock, för bibehållandet af en för vården om förut innehafd egendom nödig delaktighet i arbetet, ingå i oberäkneliga förlustgifvande företag, hafva R.
St. skolat lill E. K.
M. frambära den underd. önskan, att sådane förändrade sladganden, rörande mutsedlars utgifvande och jordegande-rätten i grufvor, samt vilkoren för sjöoch myrmalms-tägters begagnande, måtte i Nåder meddelas, sora med vården om egande-rätt i allmänhet äro förenliga.”
Vid 1840 och 1841 årens Riksdag afläto R.
St. en underd. skrifvelse i ämnet, hvari säges: ”Då R.
St:rs vid sista Riksdagen hos E. K.
M. gjorda underd. framställning om ändringar af Förfallnme, rör:de mutsedlar och jordegande-rätten lill grufvor, hittills icke förnledt annan åtgärd, än alt Bergs Kolldi utlåt der t - 30 Den 27 Oktober. öfver i Nåder blifvit infordradl, hvilket dock ännu ej lärer vara angifvet, och olägenheter i flere afseeuden visa sig såsom följder af ofullständiga föreskrifter i detta ämne, få R.
St. ytterligare hos E. K. M. göra.underd. framställning om denna angelägenhet, och anhålla att E. K.
M. läcktes deråt egna Nåd. iipmärksamhel.”
Vid 2me Riksdagar hafva R.
St. således i samma rigtning till llnonen framfört tind. anhållan, att de, ägande-rätten förnärmande, stadganden måtte uphöra.
Efter 20-årig hvila har förslaget ånyo kommit fram och blifvit nnderställdt R.
Utgående från de af R.
St. uttalade åsigt er, innefattar det tillika behörigt afseende å den för jernhandteringen beliöfliga frihet, men det betryggar derjemte jordägaren vid bibehållande af dess rättmätiga fordran, ali, så vidt sig göra låter, vara fredad från intrång i dess ägande-rätt.
Vid sådant förhållande tror jag, alt R.
St. ingalunda skulle konseqvent förfara, om de icke vidhålla en sådan, af dem uttalad åsigt, när fråga blir' om dess tillämpning eller verkställande, ulan vilja i stället, icke allenast bibehålla det gamla stadgandet, ntau äfven utsträcka det, på sätt en föregtde talare yrkat, i fråga om qvartz, hvilken stenar! icke förekommer i någon af de äldre förfaltningarne.
I dem omnämnas fossilier och åtskilliga stenarter, sorn skulle slipas, men dertill kan qvartz icke hänföras.
Kalk, lim steu och ställsten äro de enda, som i de äldre förfaltningarne om talas.
Således skulle man, efter den värde talarens yrkande, nu göra en utvidgning af gällande författningars stadgande.
Att kalken numera fått ett värde äfven för landtmannen/ som den för en längre följd af år sedan icke ägde, är allmänt bekant.
Jag kan således icke finna någon giltig grund derför, att en vara, som för honom är af betydligt värde, skall utan ersättning beröfvas honom.
Man har sagt, alt genom begagnande af ordet ”limsten” skulle all tvekan vara undanröjd, så att olöslig kalk icke skulle kunna komma under samma benämning.
Mig är dock sagdt, att i Westergöthland ordet ”limsten” inbegriper just olöslig kalk.
Vill man begagna en adseqvat benämning, så bör man välja ordet ”bergkalk.”
Jag tror mig ulan äfventyr kunna bifalla Utskms förslag.
Ager en sak något värde, så finnas enl. min åsigt ganska få, som icke söka att tillgodogöra sig delta värde, och vilja de det icke, så lärer nptäcklen deraf bero af slumpen, och då är det detsamma, som om detta värde icke funnes.
Utslcns förslag har dessutom den fördelen, att del icke rubbar existerande förhållanden.
Den, som har mutsedel på kalksten, limsten eller hvad det må heta, bibehåller de dermed åtföljande rättigheter, och då han icke rubbas i sin rätt, måste väl den, som icke förvärfva! sådan rätt, ej heller förlora något genom ifrågavartde förändringar.
Man kan väl icke påstå sig hafva rättighet lill något, som man icke vet, om det finnes, som icke är inom ens eget dominium.
På grund af alla dessa skäl anhåller jag om bifall lill Utskms förslag.
Frih Tersmeden har i detta ämne yttrat sig med den sakkännedom, att det möjligen skulle anses djerft af den, som icke öger någon dylik, alt lala i samma Den 27 Oktober. 31 Sinne.
Men då jag icke höll honora understödjas af andra, och jag likväl anser honom hafva så rätt, att det vore skada, örn lians mening ginge under, tillåter jag mig eli yttrande i saken, öfver sådana allmänna satser, hvilka kunna vara begripliga äfven fördera, hvilka icke höra till yrket.
Man har sagt, alt lagstiftningen icke får göra intrång på äganderätten.
För min del tror jag, att om lagstiftaren sträcker äganderättens helgd så långt, att samhällets bästa derigenom motarbetas, handlar raan orätt.
Då drifves äganderättens helgd till ytterlighet.
Man synes mig handla orätt, om man icke vill medgifva ett undanlag, sådant Frih.
Saken år icke någon nyhet för oss.
Frihms förslag, grundad! på Bruks-societelens yttrande, är icke annat än en utvidgning af den lagstiftning, sora redan finnes.
Hvarföre må hon icke blifva så vidsträckt som Frilen yrkal?'
Jo! derföre att man icke till en början förstått, hvartill de här omnämnda sten- och jordarter kunde vara tjenliga.
Man höll sig dä endast till malmerna, men sedan man numera funnit ifrågavaride bergarter vara nära nog lika vigliga, som malmerna, är det naturligt, alt lagstiftningen bör utsträckas äfven till de förra.
Man bör ej, heter det, träda jordägaren för nära.
Men med honom förhåller det sig så. sorn Frihm sagt.
Dels förslår jordägaren icke alltid hvartill dessa ämnen äro tjenliga och nödiga; dels är han ofta nog för fattig att tillgodogöra sig deni, dels är han ovillig alt besvära sig dermed.
Den förmögne jordägaren älskar mera, att ej på sitt område lida intrång,x än att låta andra tillegna sig de skatter, som finnas under jordytan.
Skola de då ligga obegagnade?
Mörner har sagt, alt en åker af ända till 25 tunnlands vidd skulle kunna förvandlas till en stenhop.
Ja! sådant kan hända; men om tiofall t flere menniskor kunna derigenom lefva, än om han framgent blefve oförändrad, månne deljeke vore en fördel för fäderneslandet?
Det är i Sverige en gammal sägen, ”att jern bryter bygd.”
Mig undras, huru många bergslag skulle hafva, såsom nu, haft sina talrika innevånare, om bergsbruk der icke funnits?
Till hvem är det väl våra jordbrukare förnämligast sälja sin säd, om icke till bergsbruksidkarne?
Således ligger det lika myckel i jordägarnes enskildta, som i fäderneslandets allmänna intresse, alt de under jordytan dolda skatter uptagas.
Gr:n har vidare sagt, att för grufvebrytning måste jord afträdas blott mot värdets godtgörande, utan den förhöjning deraf, som äger rum, då jord för andra allmänna behof afträdes.
Får jordägaren fulla värdet, så har han icke något att klaga öfver.
Men yrkas likväl någon förhöjning derutöfver, så må man heldre medgifva henne, än alt låta de skatter, jörden innebär, ligga obegagnade.
Mörner har äfven omförmält, huruledes man skulle, under denna förevändning, kunna tillegna sig grannarnes skog på en eljest skoglös ort.
Jag har visserligen hört mycket talas om missbruk af inmutningsrätten, och en af mina Jiekanta har varit blottställd derför, att någon ville inmuta den berghäll, hvarpå hans boningshus var upfördl.
Men för dylika försök får man väl icke låta saken falla.
Grin har ytterligare omförmält, att R.
St. redan 2:ne gånger 32 Den 27 Oktober.
Iios Konungen begärt inmutningsrättens inskränkning och ali sådant skett för 20 är sedan.
Del raå visserligen vara sannt, alt en dylik framställning kunnat gifva Konungen anleda, till den ifrågavar:de Propos.
Men örn än R.
St. icke begärt något sådant, kunde skäl för denna Propos. likväl hafsa funuits.
I alla fall, följer icke deraf, alt raan skall inskränka denna lagstiftning så, att, på sätt jag redan nämnt, man dermed skadar det allmänna eller åtminstone hindrar riket att vinna den förkofran, sora eljest kunnat äga rora.
Man bar sagt, att qvartz icke omnämnes i de äldre författnihgarne.
Oi saken är sannolikt alt raan, på vden tiden de ulkommo, icke förstod, hvartill denna slenarl var användbar.
Men i samma mån, uplysningen stiger, mäste förfaltningarnes föreskrifter lämpas derefter.
Jag skulle önska, ali R. o. Ad. ville återremittera Betänk., såsom Frih.
Tersmeden yrkat, emedan jag anser riktigt vara, att den blifvande
Förfaltnm ulslräckes jemväl till alunskiffer oell takskiffer, .hvilka båda blifvit nplagna i del förslag, sorn de sammansatta Ulsktns afdelning upgjort, och omförmälas i de vid Betänk, fogade reservationerne.
Hvad alunskiffer angår, så är han användbar till bränsle och förekommer på Öland, der skog i allmänhet saknas.
Således, om han än icke lemnar tillräckligt alun, gifvet- han likväl bränsle, som på skoglös ort är af stor vigt.
Takskiffer uptages föga i vårt land, emedan vi hafva god råd på skog.
Men i samma mån skogen blir glesare, blir äfven takskiffern af tuera värde.
Om man ser, huru han begagnas i Rehn-länderna, finnér man, hvilket stort värde denna stenart kan i framtiden erhålla.
I Frankfurt am Main äro icke allenast de gamla husens tak, utan äfven deras ytterväggar dermed betäckla, så att de på afstånd glimma i solskenet, såsom fjällen på en fisk.
Man yrkar, att nuvartde förhållanden icke skola rubbas; man må icke gå längre.
Hade man tänkt så från begynnelsen, så hade aldrig någon förfaltn. blifvit i ämnet utfärdad, ty ursprungligen hafva inga författningar om inmutnings-, utan blot! om eganderälten till jorden funnits.
Jag frågar eder, Mine
Hrr, huru hade väl våra bergslagsorler setl ut, om någon dylik förfaltn. icke varit utfärdad?
Jag förnyar på grund af alla dessa skäl min anhållan, att R. o. Ad. ville återremittera detta Betänk., på det att de sammansatta Utsk:n matte ännu en gång taga saken i öfvervägande, och R.
St. sedermera kunna falla ett mera fullständigt beslut, än nu är möjligt.
Frih. Rehbinder, Willi. Fredr.:
Jag bar begärt ordet, för alt opponera mig mot Frih.
Tersmedens yrkande, att kalk bör vara föremål för inmutning.
Vigten af K. M:s Propos. och angelägenheten ali bifalla densamma i denna del hafva blifvit så utvecklade af föregtde talare, all jag har föga ali tillägga.
Jag önskar endast att få fästa Ståndets upmärksamhel på hvad som redan är kändt, men sorn icke skadar att ytterligare relatera, nemi., alt kalk är ett alldeles förträffligt gödningsämne och af största nytta för jordbruket.
Den 27 Oktober. 33 ket.
Således den, som äger ett kalkbrott, äger i och meddetsamma en guldgrufva för jordbruket, och det är följaktligen af yttersta vi^t, att man får hafva sitt kalkbrott i fred.
Det hjelper icke saken dermed, all, såsom Frih.