Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Porthvalfvet var ingenting annat än en lång, krokig och mycket smal gång.
Då hon trängt sig förbi de mötande kvinnorna, lade sig en pinsam tyngd öfver hennes bröst.
Den snöpliga skilsmessan i en mörk portgång hade kastat en skymt af den mest grådaskiga småstadsrealism midt i all den romantik, som hon lefvat sig in i på de sista timmarne.
Samtidigt öfverfölls hon af dystra aningar och hon kände lust att på österländskt sätt fånga ögonblicket i flygten.
Hon såg sig om flere gånger, och hade Emin dröjt vid porten, skulle hon utan tvekan gått tillbaka för att säga ett ordentligt godnatt.
Men Emin hade genast fortsatt gatan fram.
Allt var liflöst och stilla der ute i det svaga månljuset och de pratande kvinnorna aflägsnade sig med raska, trippande steg.
Då beslöt Nelly att inbilla sig sjelf, att hon var glad och lycklig.
Med den föresatsen steg hon in i den präktiga afklädningssalen.
Någon afgift skulle hon egentligen ej erlägga, ty inrättningen var en from stiftelse och stod öppen för alla, till och med för stadens kristne, om de mot sin vana någon gång fingo lust att tvätta sig ordentligt.
Nelly stack dock ett silfvermynt i dörrväktarens hand.
Dörrväktaren?
Ja, der satt verkligen en man och vaktade ingången till de arabiska kvinnornas bad, men Alláh, som kände sitt eget kön och som visste att dörrens nyckelhål var omåttligt stort, hade försigtigtvis gjort den stackaren blind på båda ögonen.
Den med upphöjningar och divaner omgifna afklädningssalen, i hvars midt ett springvatten plaskade, liknade med sin höga kupol en moské.
Uppe i kupolen darrade ett svagt månsken, som inträngde genom de små fönstrens brokiga rutor.
Röda, gula och blå hänglampor kastade sina dagrar öfver de på snören högt upphissade torkdukarne, så att de sågo ut som brokiga fanor.
Salen var fylld af det mest bedöfvande stoj.
Halfklädda eller svepta i sina torkmantlar sutto kvinnorna med korsade ben på divanerna eller golfvet, rökande, drickande kaffe eller ätande bakelser.
Alla snattrade och skrattade om hvartannat.
Somliga kammades af sina tjenarinnor eller läto färga sitt hår.
Andra målade sina nagelspetsar med henna eller sminkade sig och svärtade undre ögonlocket.
Två danserskor vaggade sakta af och an med nakna, lyftade armar i takt med kastanjetter och en larmande darabucka.
En flock af splitt nakna barn, såväl smågossar som flickor, tumlade om under ystra skratt som amoriner.
Öfverröstande allt annat trängde genom bullret det envisa skriket af ett lindebarn.
Nelly kände sedan sina föregående besök redan flera af de arabiska fruarna.
De skyndade genast henne till mötes, omringade henne och småpratade alla på en gång vänligt och nyfiket.
Då Nelly började kläda af sig blef hon underkastad den mest minutiösa examen.
Hvarför hade hon fiskben i klädningslifvet?
Var medaljongen, som hon bar i en fin guldkedja om halsen, en amulett, hvilken skyddade mot onda ögon?
Hur bar hon sig åt för att lägga upp håret på sådant sätt?
Hennes axlar och armar, som voro mer kraftigt rundade än de småväxta arabiskornas, granskades noga och berömdes i öfverdrifvet blomsterspråk.
De vänliga små kvinnorna mönstrade samtidigt hvarandra och jemförde sina fötter och händer.
Hafsa förevisade med stolthet sina välformade höfter, men beklagade med mycket bedröfvad min, att hennes knän icke voro på långt när så vackra som Zarifes.
Ildis, som var helt ung, men redan en turkisk embetsmans hanum (fru), fick mycket beröm för sin rygg.
Zarife påstod dock, att ingen var så välskapad som en hvit hyadarmenisk flicka, hvilken satt uppkrupen på en af divanerna, och hvilken hade så långt hår, att det räckte ända till hälarne.
Ildis ville dock alldeles icke gifva Zarife rätt.
Zarife blef så ond att hon fick tårarne i ögonen.
Slutligen gick hon sin väg och satte sig långt från de andra, som en liten halfvuxen flicka, hvilken fattat humör.
Nelly var alltid mycket brydd under dessa afklädningsscener, icke minst derför att den arabiska racen påtagligen var hennes egen oändligt öfverlägsen i kroppslig fullkomlighet.
De beständigt pratande arabiskornas ansigten voro icke alltid vackra och de saknade själ; deras lemmar deremot voro nästan utan undantag synnerligen välbildade.
Då Nelly slutligen svept in sig i en fotsid torkmantel och man lindat en handduk kring hennes hufvud som en turban, närmade sig två negrinnor och ledde henne in i det inre af badet.
Negrinnorna buro endast en rödrandig duk om höfterna och på den enas arm blänkte en bred, flätad ring af messing.
För att Nelly icke skulle bränna sina bara fötter på det nästan ugnsheta marmorgolfvet gick hon på ett slags höga träsulor, som kallades kabkab och som vid hvart steg ställde till ett grufligt oväsen.
Det innersta, starkt upphettade rummet var så fullt af ånga, att tak och väggar voro osynliga.
Nelly insveptes i ett ogenomträngligt moln, som på ena sidan var rödaktigt belyst, på den andra hvitgult.
Då molnet ibland förtunnades för ett ögonblick, visade sig liksom bakom en slöja grupper af nakna, arabiskt älskliga kvinnogestalter, som lågo utsträckta på ryggen eller sidan.
Snart tätnade molnet igen och hon urskilde intet annat än de två negrinnorna, som öfverspolade henne med kallt eller hett vatten ur höga messingskannor.
Dånet från elden, som störtade upp genom rör i golfvet och väggarne, var en beständigt mullrande äska.
Då och då hördes några gällt ropande röster genom bullret.
Hvarom samtalade dessa röster?
Ibland visserligen om att hettan var för stark eller vattnet för kallt eller om något snarlikt.
Lika ofta utbytte de dock nyheter om den person, som sedan någon tid sysselsatte allas tankar.
Namnet Emin ibn el-Arabi genomkorsade upprepade gånger det tunga molnhafvet och Nelly tyckte sig ännu känna hans brännande kyssar för hvar gång hon öfversköljdes af det heta vattnet.
Ena stunden brunno de fortfarande på hennes arm, andra stunden på hennes hals – allt efter som negrinnorna rigtade den varma strömmen ur sina blanka kannor.
Kadins af alla baktalade och afskydda hustru hade, berättade molnhafvet, uppmanat paschan att utan vidare genast låta häkta Emin.
Molnhafvet sade sig dock icke kunna tänka, att paschan ville vara nog låg att gifva en sådan befallning, oaktadt han var turk.
Emin hade ju ännu icke företagit något straffvärdt.
Hela hans rykte hvilade på den tilltro, som han förmått uppväcka.
Då Nelly slutligen, sedan hon torkats och ingnidits med luktvatten återkommit till sin plats på divanen i afklädningssalen, försjönk hon i den behagliga hvila, som enligt häfd bildar sista akten i ett orientaliskt badféeri.
De flesta af hennes välvilliga, men pratsjuka arabiska väninnor hade redan aflägsnat sig, och deröfver var hon alldeles icke ledsen.
Hon började tvärtom att känna sig så som hade hennes föresats att vara lugn och lycklig gått i verkställighet.
Hon låg insvept i en lång hvit torkmantel med endast armarne blottade.
Kring hennes hufvud hade negrinnorna lindat en ny, torr, blårandig handduk och på ett lågt, litet, med perlemor inlagdt bord vid hennes sida, hade de ställt en prydlig kopp med rykande svart kaffe.
Hon försökte afsigtligt att sysselsätta sina tankar med något annat än Emin, och så vandrade de bort till hennes hemland.
Hur olika var der ej allt mot i den stad, som hon nu gästade.
Der i skorstensminaretens länder hade man ännu snöglopp och dimma.
Allt förenade sig der att påtvinga menniskorna en misslynt och dyster lifsåskådning, klimat, lefnadssätt, svåra existensvilkor, mörkt dekorerade rum och mörka drägter.
Det var icke nog med att männen buro svarta, löjligt fula hattar, hvilka liknade kaminrör, oaktadt djerft lysande hufvudbonader väl kunnat behöfvas för att sätta färg i den gråkalla luften.
De gingo äfven i vägdammet med svart fotbeklädnad, ehuru en gråaktig eller rent af gul, som muslimanernes, naturligtvis varit ändamålsenligare och mindre oskön.
Om en arab velat beskrifva vesterländske sprättar, borde han ha uttryckt sig så här: de bära sina krematoriers skorstenshuf på hjessan, deras kläder äro tillskurna af bårtäcken och på fötterne ha de små likkistor.
Orientens folk stodo framför en snar undergång, voro de sorglösa som barn; Vesterlandets deremot, som väntade en stor framtid, voro knarriga och lifströtta som sjuka gubbar.
För österländingen var lidandet endast ett nödvändigt ondt; vesterländingen upphöjde lidandet till religion, ty han insåg att det oftast var lyckans köpeskilling och hela hans åskådning gick ut på att uppoffra det närvarande för ett tillkommande bättre.
Med tiden hade han dock ställt saken på hufvudet så till vida, att han börjat älska lidandet blott och bart för dess egen skull, och han lyckades till och med att aftvinga jemrandet och klagandet sympatiska sidor.
Det hade i synnerhet varit fallet vid den tid, då Vesterlandet träffades af något högst karaktäristiskt vesterländskt, som kallades verldssmärtan.
Verldssmärtan eller tyska sjukan, som den också kunde benämnas, hade på djupet innehållit allt för mycket stort och upprigtigt för att icke snart taga jätteproportioner och utbreda sig hastigt som en pest.
Verldssmärtan hade öppnat nutidens aera inom det vesterländska lidandets historia.
Nu kunde den mest jovialiska hvardagsmenniska gå hem och lida hela verldens smärta.
Ensam grät han vid källan i skogen eller sökte tröst i flaskan.
Då han slutligen fann detta ovärdigt, slog han sig på att arbeta; men för att bedöfva ett så mystiskt och outredt lidande, måste han arbeta ända till öfverretning och uppnådde på så sätt endast en ny plåga.
Lidandets filosofi hade nu så genomsyrat hans tankegång, att han började ringakta eller misstänka allt som icke hade en svart kolorit.
Flädermöss och flera andra nattdjur lockas med hvitt; vesterländingen lockades bäst med svart.
Allt som förbittrade tillvaron höll han i ära och han skröt af sitt »sköna hat».
Gjorde han lycka, pekade han med stolthet på sin ungdoms umbäranden och lidanden.
Dramer, hvilka uppskakade åhörarne, som tjurfäktningar eller slagt, vunno ett oerhördt anseende.
Den största tjenst man kunde göra en författare var att påpeka det lidande, som röjde sig i hans arbeten.
Författarne sökte derför också att i sina böcker inlägga något, som oftast kunde formuleras med ungefär dessa ord:
Jag är sannerligen den störste martyr, som någonsin dansat en française!
– Att öppna permarne till en vesterländsk dram, roman eller novell var som att öppna dörrarne till en sjuksal: man såg idel lidande ansigten.
De store andarne skakade med sina lidanden Vesterlandet som ett jordskalf.
De tusen små eftersägarne försökte likna dem och voro äfven sins emellan hvarandra så lika som två regimenten tennsoldater, hvilka stöpts i samma form, men hvilka man målat röda eller grå för att de skulle kunna kriga utan att förvexlas.
Det låg så mycket sant, stort och berättigadt i allt detta, men också så mycken gammal unken klosterluft, att mer än en modern bok för stilenlighetens skull bort författas på munklatin.
Det var icke möjligt att ej
Vesterlandet skjutit öfver målet och att ej en vederkvickande flägt skulle brusa fram förr eller senare.
Dunklare eller klarare gingo Nellys tankar i den rigtning som nu antydts.
Personer med sämre hufvud och mindre beläsenhet än hon, skulle i Orienten lätt ha kommit till liknande jemförelser och reflexioner.
Att jemra och klaga syntes henne liktydigt med svaghet.
Det var en tvådubbel svaghet: först ett eftergifvande för egen smärta, sedan ett eftergifvande för tidens smak.
Äfven Nelly hyste dock en viss motvillig respekt för lidandet och sorgen.
Hade hon förmått granska sig sjelf, skulle hon insett, att just detta ådagalade, hur omöjligt det är att alldeles frigöra sig från de egendomligheter, som skarpast karaktärisera ens egen race.
För henne var dock lidandet och sorgen något som hon blygdes att skylta med, något kyskt, något som hon icke ville oskära genom att visa det för hvem hon mötte.
Hon kunde icke ringakta martyrer, ty då skulle hon ringakta alla menniskor; men de martyrer älskade hon mest, som prisa eller skämta ännu medan bålet sprakar under deras fötter.
Just en sådan martyr var i viss mån Österlandet, ty det bevarade ännu i sin undergångs dagar fornglädjens ljusa majestät.
Det blef henne också kärare för hvar stund.
Hon älskade de på samma gång både bullersamma och tysta gatornas färgrika folklif.
Hon älskade de oftast enkla eller till och med torftiga arabiska hemmen, der fornglädjen och skönhetskänslan ropade ur de obetydligaste föremål, ur den välformade vattenkrukan lika väl som ur den prydliga lergrytan.
Hon önskade innerligt att alltid få stanna der hon var, att få framlefva sina återstående dagar på österländskt vis, njutande ögonblicket, utan klocka, utan tanke på tidens frågor, för att slutligen sakta åldras och dö nästan utan sin egen vetskap.
Då hennes tankar så småningom åter samlade sig kring Emin, kände hon samma pinsamma och tryckande oro som vid sitt inträde i badinrättningen.
Hon kastade sig åt sidan, så att torkmanteln halkade ned från hennes axel och rygg.
Hennes vesterländska fantasi var allt för oskyldig för att sätta i fråga att Emin någonsin skulle kunna bli mer för henne än han redan var.
Men hon önskade att hon alltid kunnat stanna i hans närhet – icke i hans hus, men i huset snedt emot – för att tillsammans med honom vaka öfver Endymion, öfver det sofvande Österlandet, kring hvilket så många hungriga asgamar redan sutto på lur.
Medan hon låg försjunken i sina drömmerier, märkte hon upprepade gånger att en viss oro började uppstå i den till trängsel fylda salen.
Danserskorna hade slutat sin dans och darabuckorna tystnat.
Kvinnorna samtalade gruppvis och barnen samlades kring dem nyfiket lyssnande.
Till en början brydde Nelly sig icke om orsaken.
Hon försjönk tvärtom allt mer i sina tankar och i den dåsighet, som följer ett arabiskt bad.
Hon hade druckit ur sitt kaffe och låg med slutna ögon, som om hon somnat.
Då hördes ett oredigt buller i salen och en gäll gumrösts väl tjugu gånger ångestfullt upprepade:
– Challi balak (gif akt)!
Nelly spratt upp och reste sig på armbågen.
Hon såg att något ovanligt var på färde.
Alla tycktes frukta en öfverhängande fara.
Kvinnorna klädde sig med feberaktig brådska eller sammanrafsade sitt pick och pack i stora bylten.
Tvålar, handdukar, sminkburkar, luktvattensflaskor och halfätna smörtårtor, allt hopstufvades huller om buller.
Kvinnor, som ännu befunnit sig i badrummen, störtade ut nakna och med vildt fladdrande torkdukar samt halkande på sina höga trätofflor.
Äfven Nelly smittades till sist af all denna ängslan.
Hon svepte kring sig sin fotsida, togaliknande torkmantel och trängde sig fram till den ropande gumman, som efter hvart tionde eller tjugonde »gif akt» med stora åtbörder berättade om någon ryslig tilldragelse.
I den allmänna villervallan kunde Nelly icke förstå hennes ord och ingen hade tid att besvara Nellys på svårfattlig arabiska framkonstruerade frågor.
Så småningom fick hon dock något så när klart för sig, hvad som var å färde och hon återvände genast till sin plats samt klädde sig hastigt.
Emin ibn el-Arabi var naturligtvis hufvudpersonen äfven i de rykten, som nu brutit sig in i badhuset.
Paschan hade lydt Kadins gemål.
Han hade beslutat att i tid släcka branden och derför besatt arabkvarterets portar med soldater.
Härtill hade han ytterligare tvungits af Blumenbach, som i en ny skarp skrifvelse fordrat upprättelse för den skymf, som stadens slödder tillfogat serbiska konsulatet.
Den affällige serbern och hans barn hade länge sedan råkat i glömska.
Ingen kände honom, ingen hade sett honom.
Han hade endast spelat den antändande gnistans roll.
Tvisten hade vuxit upp till en kamp mellan Vesterlandet och Damaskus.
Om någon af kvinnorna haft den ringaste aning att Nelly för närvarande var Blumenbachs gäst, skulle de ha rifvit ögonen ur henne.
De hade emellertid ingen vetskap om, att hon kände Blumenbach.
De trodde hon bodde på Hôtel Dimitri, och efter som hon alltid talade om Damaskus med den mest hänförda beundran, betraktade de henne nästan som en af de sina.
De lugnade henne derför också, då hon började visa sig ängslig.
De betonade att i Damaskus antastades aldrig någon kvinna.
Om hela staden stode i ljusan låga och sabelhugg föllo till höger och venster, skulle dock hon, den beslöjade kvinnan, hvars förorättande syntes mannen en skymf mot honom sjelf, lugnt kunna vandra genom gatorna.
De andra kvinnorna voro icke heller ängsliga för sin egen skull, utan endast för sina män och sina hem.
Så snart Nelly fått på sig kläderna, skyndade hon ut.
Några minuter senare låg det nyss af så mycket stoj och munterhet fyllda badet mörkt och öde.
Då Nelly kom in i konsulatets matsal, der Harven och Blumenbach väntade henne med oro och bordet redan stod dukadt, var hon dock mycket uppskakad och nervös.
Det var henne mycket olikt, och med en liflighet, som skarpt stack af mot hennes vanliga sätt att vara, tog hon hårdt fast om handen, som Harven räckte henne, samt yttrade:
– Pappa, nu kommer det att ske!
De båda herrarne hade redan underrättats om hvad som var i görningen.
Blumenbach gaf henne en missbelåten sidoblick.
Derefter vände han sig mot det öppna fönstret, genom hvilket man hörde en aflägsen hornsignal och trampet af soldaterne, som posterade utanför det förorättade konsulatet.
Strax efter midnatt möttes Emin, scheik Ibrahim, Ali och Liljornas Väktare i kloakhvalfvet.
Scheik Ibrahim hade tagit sig ett lätt haschischrus för att inspirera sig till det afgörande ögonblicket.
Men den här gången hade ruset haft en motsatt verkan.
Han hade fallit i sömn och drömt om en mensklig gestalt, formad af fuktig jord.
Det betydde, att den handling som Emin, han sjelf och de andra stodo i begrepp att utföra skulle leda till ondt, ty att drömma om en bild var att drömma om något hvilket koran betecknade som syndigt.
– I flera af våra moskéer, som förr varit kyrkor, finnas öfverkalkade målningar föreställande menniskor och moskéerna äro det oaktadt lika heliga, – invände Emin.
– Målade bilder äro ej så farliga, – fortsatte scheik Ibrahim, alltemellanåt snafvande på sin långa kumbaz.
– Men bilder som kasta skugga äro otillåtna.
Emin gjorde en min som om han tänkt: jag skulle vilja rycka på axlarne åt dig, men jag törs inte.
Derefter vände han sig till Ali med följande fråga:
– Nå, paschan?
– Jag tror, herre, att han blir oss gunstig.
Emin hade skickat
Ali till paschan och låtit denne förstå, att om han läte soldaterne stå overksamma vid arabkvarterets portar ända till dagningen och sedan draga sig tillbaka, skulle han få en stor »gåfva».
För att obemärkt komma till kloakhvalfvet hade Emin nödgats smyga sig ut från sitt hus genom en bakdörr.
Hans hus var nemligen så fullt af menniskor, att till och med många måste stanna utanför i gränden, emedan gårdarne ej rymde fler.
Alla motsågo dagningen med oro, ehuru också med hopp, ty då kom stunden, vid hvilken Emin enligt löfte skulle framlägga de penningar som behöfdes för att muta paschan.
Emin stötte af tofflorna, löste turbanen, kastade sin kumbaz och kaftan till marken samt kröp in i den trånga, uppgräfda gången.
– Du förnedrar dig, herre, du som är allas vår ledare.
Stanna här i hvalfvet och befall, men låt oss smyga upp efter skrinet!
Det var Ali som med ett skimmer af religiös vördnad öfver sina unga och bruna drag gjorde ett sista försök att hejda Emin.
– Förnedrad i natt skall jag äras i morgon.
– Följ mig du, Ali – och tag med lyktan.
Hukande och försigtigt undvikande att stöta kull stöttorna begåfvo Emin och Ali sig in i den korta gången.
Då de stodo under den svarta marmorplattan, som utgjorde en ruta i golfvet till det rum, hvilket var beläget öfver deras hufvud, lade Ali sig ned på armbågarne och Emin steg upp på hans rygg.
Emin makade varsamt åt sidan den planka, som underifrån blifvit rest mot marmorplattan till stöd.
Han gaf derefter plattan några starka slag med sidan af sin knutna hand.
Den lossnade genast.
Han sänkte den långsamt på sina båda händer och ställde den slutligen på marken bredvid tegelstenarne, som nedbrutits då de förra gången gräfde sig upp till golfvet.
På Alis rygg höjde sig Emin genom golfvets hål som en fantastiskt kostymerad skådespelare genom en fallucka, som en ur jorden uppstånden gammal kalif, hvilken kom att rädda sin fädernestad.
– Lyktan! – hviskade han befallande och ännu stående på Alis rygg.
Han lyste kring rummet.
Rigtigt.
Det var det rätta rummet utan fönster, men med en dörr ut till apoteket.
Rummet var tomt.
Der stod endast vid ena kortväggen ett gulbetsadt skrin – skatten.
Emin återlemnade lyktan i den hukade Alis hand.
Derefter krängde han sig varligt upp på golfvet, vägledd af den svaga belysningen underifrån.
Skrinet var ganska tungt.
Det tycktes minsann icke vara få rubler som Blumenbach ännu hade i behåll.
Just som Emin började maka skrinet, hörde han buller från apoteket.
Han såg sig om efter något tillhygge.
– En tegelsten! – och undan litet med lyktan! – hviskade han till Ali.
Ali räckte honom en tegelsten och drog sig tillbaka några steg med lyktan, så att rummet der uppe blef nästan mörkt.
En träregel knarrade.
Dörren öppnades till hälften.
Yrvaken och undrande, blek och glåmig stack Skandar in hufvudet.
Han höll ett ljus, men för luftdragets skull höjde han handen framför lågan.
Det hade till följd, att han ingenting såg och att rummet fortfarande försänktes i mörker, medan han sjelf stod i skarp belysning, gapande och enfaldig.
Emin visste, att allt berodde på detta ögonblick.
Skandar hade troligtvis sofvit i apoteket och väckts af bullret, då Emin började flytta det tunga skrinet.
Ett rop vore nog att väcka huset.
Derutanför stodo soldater med påskrufvad bajonett.
En ofarligare tok än Skandar fans annars ej i hela kvarteret.
Men ödet tycktes ha bestämt, att han alltid skulle komma i misshugg, då andras intressen brottades.
Han hade ännu blåmärken efter de slag och sparkar, som han fick af det uppretade trasfolket utanför konsulatet några dagar förut.
Emin gaf honom ett slag i hufvudet med tegelstenen.
Utan ett rop föll han på ryggen.
Ljuset knäcktes i fallet och rullade, ännu brinnande, fram mot Emins fot.
Han tog upp det och lyste på den oskyldige stackaren, som en olycklig slump kastat i hans väg.
Denne låg med öppna ögon och det ryckte i hans högra hand.
Emin slog honom flere gånger i hufvudet med tegelstenen.
Vid sista slaget var det som om hufvudskålen mjuknat.
Handen blef alldeles stilla.
Hakan föll ned mot bröstet, så att munnen blef halföppen.
Emin kastade ned tegelstenen genom hålet i golfvet samt makade fram skrinet och kallade hviskande på Ali.
Sedan denne mottagit skrinet på sin rygg, steg Emin ned genom den tillfälliga falluckan, kastade den släckta ljusbiten, lyfte marmorplattan tillbaka på sin plats och stöttade den lika omsorgsfullt som förut.
En half minut derefter stod skrinet ute i kloakhvalfvet.
Ali drog fram en knif och försökte bända upp locket.
– Du, Ali, skall erhålla minst två tusen kurusch derför att du följde mig.
Men bryt försigtigt med knifven, så att ej pengarne rulla ut öfver marken.
Liljornas Väktare satte sig belåtet med korsade ben och betraktade skrinet nyfiket.
Derefter yttrade han godmodigt:
– Herre, du har länge lofvat mig en ny kumbaz.
– Tror du icke jag skall belöna en trogen tjenare?
Och du, scheik Ibrahim, du skall få två tusen kurusch till din skola i bokbazaren.
Tiggarne vid Velids moské skola också få sin del.
– Men bryt icke så häftigt, Ali. Om mynten rulla ut här i myllan, få vi ett otroligt göra att samla hop dem.
Locket hade emellertid gifvit vika och scheik Ibrahim sträckte sig girigt fram för att rycka upp det.
– Vänta! – befalde Emin.
– Var jag främst i farans stund, skall jag också vara främst i segerglädjens.
Han slog upp locket.
Dämpadt kvidande betäckte han ansigtet med sin vida rockärm och vaggade af och an.
Skrinet innehöll en mängd små fack.
På hvart fack stodo en mängd burkar och glasflaskor med påskrift.
Alláh!
Det var det skrin med farmaceutiska preparat, som Blumenbach fört med sig vid sin ankomst.
Samma arabiska fantasi, som låtit Palmyra byggas af genier och som befolkat hvar annan brunn med andar, hade också pådiktat den slösaktige Blumenbach en skatt af rubler.
Var det under om samma män, som till sitt inre i så mycket liknade halfvuxne pojkar, utan vidare satt tro till denna vidunderliga historia?
Nu stodo de der förkrossade framför Vesterlandets hjertlöst gapskrattande realism.
En sammansvärjning, en underjordisk gång som i sagorna, en inbrottsstöld och ett mord – detta allt för en låda apoteksflaskor!