Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har vid stiftandet af 1841 års författning utgått från en, i miu tanka, alldeles oriktig synpunkt, i det man ålagt fordringsägaren ett onus probandi, som är för honom rent af omöjligt att fullgöra, lietta onus består deruti, att fordringsägaren skall vara pligtig att, för vinnande af bysätlningsrätt emot en bankrutterad gäldenär, visa skälig anledn. det denne har tillgångar, som af honom blifvit undersluckne.
Jag frågar en hvar, som aldrig så litet varit med i allmänna lifvet och som jemväl kan äga någon kännedom om juridik, huru sådan bevisning skall blifva verkställbar.
Det är svårt ali öfvertyga tjulven, att han verkligen stulit det gods, som han är misstänkt för alt hafva tillgripit; och huru mycket svårare är det icke då att bevisa, det cu person Den 30 Januari. uudandöljer egendom, sorn lian ärligen förvärfva!.
Finnes någon sådan, och fruktar gäldenär det hans fordringsägare söker alt den åtkomma, sä behöfver han blott begagna 1835 års författning till skydd; och fordringsägaren ständer dä alldeles redlös, utan att hvarken af executor eller domare kunna förhjelpas till sin rätt.
Nursa är förhållandet, så synes mig också rättvisan högt. påkalla, att man ätergifver åt fordringsägaren det enda verksamma vapen han tillförene haft emot en motvillig eller oredlig gäldenär, nemligen det att medelst bysättning tvinga honom att framlemna alla sina tillgångar.
Måhända skall, i fall denna motion vinner bifall, mången afhandling efter 1835 års författning komma att försvinna.
Jag tillstyrker således återremiss och anhåller, alt IJtsk. måtte taga i noga öfvervägande de skäl, som motionären framställt för sitt förslag, och tillstyrka B.
St, att vidtaga sådane åtgärder, hvarigenom en redlig fordringsägare må blifva skyddad uti sin lagliga rätt.
Genom sådane författningar, som denna och dylika, framkallar man blott oredlige gäldenärer; gör man åter,creditlagarne stränga, så hindras bedrägerierne, ty sådane lagar hafva med sig sin näpst emot dem, som söka att missbruka eli erhållet förtroende.
Härefter upplästes den af Gr.
Mörner vid Utsk:s betänk, fogade reservation, pä begäran af Gr. Lagerbjelke, Gustaf, som sedermera yttrade:
Under åberopande utaf de af Gr.
Mörner, i dess nyss upplästa reservation, anförda skäl, får jag anhålla om propos. pä al'slag å Utsk:s betänk, och antagande af det af Gr.
Hr Printzenskjöld började visserligen och fortfor äfven ali i sina premisser vara sträng såväl emot LagUtsk. sorn emot gäldenärerne; men i conclusioneu fann jag, att han i sjelfva verket iir lemligen ense med LagUtsk., och att fråga således blott är derom, att. vi må rätt förslå hvarandra.
Hr Printzenskjöld har nemi. yrkat återremiss, på det Ulsk. må vara betänkt pä all föreslå sådane utvägar, hvarigenom en gäldenär må kunna tillhållas alt framlemna sina tillgångar.
Den värde talaren vill således att bysättningstvång endast skall användas såsom medel alt framtvinga undandolde tillgångar; och detta är just hela espriten af 1841 års bysältningslag.
Före utfärdandet af 1841 års författning kunde bysättning begagnas såsom straff mot insolvent gäldenär; 1841 ingick man deremot på den princip, alt användandet af bvsättning endast borde hafva till föremål att förmå gäldenär att framlemna sina tillgångar.
Men nu finnes icke något kraftigare medel i den Svenska lagen dertill, än att förmå honom till concurs.
Sålänge derföre gäldenär icke gjort concurs, har man efter 1841 års bysältningslag rättighet alt bysätta honom; men sedan han genom concurs visat sin beredvillighet alt framlemna sina tillgångar, har man funnit bysällningstvåuget alldeles ändamålslöst; Den 30 Januari. 63!) och del är just från denna princip, sorn Utsk. nu äfven ulgålt.
Så vidt jag rikligt uppfattat
Hr Prinlzenskjölds mening, så har han icke velat använda bysättningstvång för annat, än att förmå gäldenär att framlemna sine tillgångar; och såsom sagdt är, man kan till delta ändamåls vinnande icke komma längre, än derhän, att man bringar honom till coneurs.
Jag skulle således icke tro, alt någon ålerremiss erfordras för all vinna del mål, som Hr Printzenskjöld åsyftat.
Lagerbjelkes förslag att antaga Gr.
Mörners reservation, får jag fästa uppmärksamheten derå, att den redaclion, som Gr.
Mörner i densamma uppställt, i sjelfva verket icke pä något sätt befrämjar större stränghet i del afsseende, som åsyftas.
Mörners förslag innehåller nemi., all vid de tillfällen, dä gäldenär gjort coneurs, skall concursdomaren pröfva huruvida hysättning äfven efteråt får äga rum, d. v. s., att detta utslag skall meddelas pä samma gång, som concursdomen.
Men när concursdomaren afdömer sjelfva concursen, är han alltid skyldig att pröfva, huruvida gäldenären visat vårdslöshet eller bedrägeri i sina transactioner, i hvilket fall han dammer honom såsom vårdslös eller bedräglig gäldenär.
Kan domaren nu icke efter alla de anledningar, som under concursen förekomma, döntma honom såsom sådan, så har han icke eller tillräckligt skäl att på misstänka om understueknc tillgångar förklara gäldenären fortfarande underkastad bysätlning.
Det linnes ingen anledning för domaren att förfara strängare i del ena fallet, än i det andra, och jag ser således icke, alt man skulle vinna något genom antagandet af den af Gr.
Mörner föreslagna redaclion, hvilken är sådan, att domaren icke för sitt omdöme skulle hafva någon annan ledning, än de handlingar och upplysningar, som i sjelfva concursen förekommit och redan afgjort, huruvida gäldenär skall dömmas såsom vårdslös eller bedräglig.
Jag erkänner såsom ganska riklig den sats, hvilken Hr Gunther framställt, nemi. att bysätlning icke bör begagnas såsom straff mot insolvent gäldenär, ulan såsom medel att förmå gäldenär framlemna undandolda tillgångar.
Jag går ännu längre; jag erkänner lill och med, alt det är en obarmhertighet att vilja använda bysättning mot en gäldenär, som verkligen har framlemnal ali sin egendom till borgenärernes förnöjande; men jag måste ä andra sidan uppgifva hvad jag beklagligen vet vara fallet; att, sedan 1834 och 1835 årens mildare lagstiftning inträdt, missbruken onekligen hafva galt allt för långt och crediten blifvit, på ett i högsta måtto menligt sätt, rubbad.
Bysättning har visserligen blifvit använd såsom hotelse; men gäldenärer har då begagnat sig af den utväg, som nuvarande lag honom bjuder, och på delta sätt, genom att ingifva sin cessionsansökan, velat att undandraga sig den bysätlning, hvarmed han var hotad.
Jag vet speciell, alt delta gått så långt, alt torpare och håll - 630 Den 30 Januari. karlar till och med i sednare tider vetat att göra concurs.
Om det nu icke kail nekas, att hela tillämpningen af hvad R. o. Ad. beslutat i LagUtsk:s betänk.
N:o 59, lider ett fullkomligt afbräck genom den licenee, om jag så får kalla det, som är tillåten för den gäldenär, som förstår sig på att göra concurs, så lärer väl någon utväg böra sökas att tillhålla en sådan bedräglig gäldenär att framlemna sina tillgångar.
Jag erkänner, att sättet icke är genom bysättning; sättet borde vara i en sträng concurslag.
Jag vet väl, att derom är vid denna riksdag motioneradt; men jag bar ingen aning om, huru LagUtsk. i detta afseende ämnar förfara.
Hade jag något hopp derom, alt LagUtsk. föreslog strängare bestämmelser i concurslagen, så skulle jag icke nu yrka återremiss af detta betänk.; men så länge nämnde lag är så mild emot den, hvilken afträder sitt bo lill borgenärerues förnöjande, så måste jag för min del yrka, att den bestämmelse, sorn före 1841 fans i afseende på bysättning, nu måtte varda bibehållen.
Det är i sådant afseende, och äfven med anledning af den kännedom jag har, att Vallon.
BorgareSt. har återremitterat frågan, som jag hemställer till R. o. Ad., alt betänk, måtte varda till LagUtsk. återremitlcradt.
Måhända var mitt förra yttrande icke nog tydligt, dä Hr Gunther deraf kunnat draga den slutsats, att jag i hufvudsaken instiimde med honom och LagUtsk:s betänk.
Jag yttrade likväl, så vidt mitt minne icke felar, det jag önskade, att creditlagarne, så vidt de röra bysättning, mätte återförsättas i det skick de voro före 1841 års författning, och då lärer deraf vara en följd, att jag åsyftade, det en ovillkorlig rättighet måtte medgifvas fordringsägaren, alt jemväl använda bysätlningstvånget på en bankrutterad gäldenär.
Jag inser visserligen, i likhet med hvad den siste värde talaren yttrat, det omenskliga uti att bysätta en såsom redlig allmänt känd och erkänd gäldenär, hvilken icke kail för ögonblicket eller för någon längre tid betala den gäld, som han före concursen sig åsamkat; men jag tror mig också af erfarenheten veta, alt en sådan omensklighet, om den någonsin blifvit utöfvad, åtminstone hör till sällsynthelerne; och den omständigheten, alt en lag möjligtvis någon gång missbrukas, lärer väl icke blifva något gillligt skäl att borttaga sjelfva lagen, då denna är gjord för den öfvervägande största delen af händelser, sorn inträffa.
Utsk., som synes särdeles ömma för gäldenärerne, har till deras försvar anfört, att en utsträckning af bysätlningsrätleu skulle kunna föranleda dertill, att en gäldenär kunde beröfvas friheten för hela sin lifstid, och således blcfve ett pris för borgenärernes godtycke.
En förutsättning af dylik beskaffenhet, hvilken innebär en sårande misstanke om hämndlystnad hos borgenären, hade jag icke trott att Utsk. skulle till stöd för sin argumentation begagna.
Ville Utsk., i afseende på fordringsägaren, träda in på subjectivitelens område, så hade Utsk. fast
Den 30 Januari. 631 hellre bort antaga, att omsorgen om egen fördel skulle leda hans åtgärder emot gäldenären.
Då är det klart, att denna egna fördel förbjuder honom, att genom bysättning betaga gäldenären all möjlighet att kunna något, förvärfva, och således äfven den möjligheten, att kunna något afbörda sig sin skuld.
Jag är också öfvertygad derom, att just detta motiv utgör ett kraftigt värn för gäldenären emot den emot honom supponerade hämndlystnad å borgenärens sida; men tror derjemte, alt tillvaron af bysättningsrätt för den sistnämnde utgör en mäktig drilfjeder för den förre, att söka göra rätt för sig.
När således bysättningslagen, sådan den var före 1841, äger detta correctiv mot gäldenären, så hemställer jag, om det icke är nödvändigt att återföra denna lag i sitt fordna skick.
Jag känner personer speciell, hvilka, efter att hafva gjort concurs, kommit i vida fördelaktigare ställning än förut, och sorn föra en lefnad, visserligen icke sådan, som det anstår dem, hvilka betydligt skadat sina borgenärer.
Kräfver man en dylik person, så undskyller lian sig med saknad af tillgångar till betalning, och det är lyckligt, om man icke af honom blir beskraltad för djerfheten att våga påminna honom om uppfyllande af ingångna förbindelser.
— Ett annat och för fordringsägaren mera tillfredsställande handlingssätt skulle af den gäldskyldige säkert äga rum, om den gamla bysättningslagen blefve upplifvad.
Med iakttagande af undseende och eftergifvenhet mot den, som ådaga lägger god vilja att göra rätt för sig, hade man på samma gång uti sin makt, att, genom hot af bysältning, aftvinga den tredskande gäldenären sådana förbindelser, som försäkrade borgenären om godtgörelse för sin fordran.
— Denna makt hos fordringsägaren må väl icke med något slags fog kunna anses för öfverdrifven; och jag är öfvertygad, att då Utsk. kommer i tillfälle alt taga nu anförde förhållanden i närmare öfvervägande, skall det tvifvelsutan icke underlåta att tillstyrka bifall å den i ämnet väckta motionen.
Då jag således vördsamt förnyar min anhållan om återre miss af betänk., får jag tillika förklara, det jag anser an tagande af Gr.
Mörners reservation vara i högsta måtto olämpligt, Att antaga den nu genast, tror jag också skulle strida emot god ordning, enär Utsk. bör lemnäs tillfälle alt höras öfver de anraärkmr, som emot dess betänk, blifvit gjorda; och hvad Gr.
Lagerbjelke i detta hänseende föreslagit, torde derföre icke böra bifallas.
Jag får i afseende på detta betänk, i allo förena mig med Hr Gunther.
Jag anser bysättningstvång^ icke kunna vara i lagen medgifvet af annat skäl, än för att tvinga gäldenären att framlemna sina tillgångar.
När lian således gjort concurs, har han äfven, enligt min förmening, uppfyllt alian rättfärdighet.
Här är visserligen anfört, att oredliga concurser göras.
Detta är sant; men en sådan be - 032 Den 30 Januari. dräglig gäldenär blir äfven derföre särskildt straffad, utan att bysättning behöfver emot honom användas.
Hvad för öfrigt bysättning i allmänhet beträffar, så tror jag, i motsats mot den siste talaren, att denna åtgärd är för crediten högst skadlig.
De nemi., hvilka hufvudsakligast hafva dragit nytta af bysältnings begagnande, hafva varit ockrare; de hafva haft i perspectiv bysättningslvånget och dymedelst förstört mången yngling.
Detta är ett factum, som mången kan bevittna.
Dessutom tillåter jag mig fästa uppmärksamheten derå, afl denna lagförändring är gjord 1841, och således blott något öfver 3 år gammal.
Jag hemställer vid sådant förhållande, huruvida det nu kan vara skäl alt ändra densamma, isynnerhet som den icke hittills medfört några vådor för samhället.
Jag tillstyrker pä dessa skäl bifall till Utsk:s betänk.
Ilr von Hartmansdorff, Au g., begärde alt få veta, huruvida underrättelse om de öfriga RiksSl:ns beslut i ämnet ankommit, tillkännagaf undert.
Ridd.secret., att prot.utdr. erhållits från PresteSt., som bifallit, och BorgareSt., som återremitterat Utsk:s betänk., men att från BondeSt. något beslut i ämnet ännu icke blifvit R. o. Ad. mcddeladl.
Jag anhåller alt i saken få förena mig med Frih. Raab, och att, för detta tillstyrkande, få anföra mina skäl.
Det har nyss af Frih.
Tersmeden blifvit sagdt, att bysättningslvånget vore ett sätt, hvarigenom ockrare kunde drifva sin slemma handtering, och hvarigenom mången yngling ginge förlorad.
Detta är möjligt; men jag påstår, ä andra sidan, att bysättningstvånget är just den säkerhet, emot hvilken en mängd personer med penningar anse sig kunna lemna fattiga ynglingar lån.
Hade penningeägarne ingen säkerhet i låntagarens person, så finge de alldeles ingen, och dea behöfvande ynglingen erhölle intet lån.
Stränghet i fordringars utmätning befordrar credit för den som ärlig är, oell den oredlige får stå sitt kast.
Efterlåtenhet deremot drabbar icke blott den oredlige låntagaren, utan hvarje ärlig man, som behöfver län och vill förskaffa sig dem.
Således tror jag, att om man är alltför ömtålig, skadar man i stället för att gagna den lånbehöfvande, emedan man försvagar crediten i del hela, hvilket i eli fattigt land icke bör tillstyrkas.
För några år sedan befann jag mig under en utrikes resa i ett rikt land, i Ungern, och förnam delaf köpmän, att, ehuru den lagliga räntan der, såsom bos oss, var 6 proc., så uppgick hon dock i sjelfva verket lill 10 och 12 procent.
Dä jag frågade, huru sådant vore möjligt, svarades mig orsaken vara den, alt utsökuingsförfattningarne i delta land vore sä lama, att peningeägarne hellre skickade deni till 0- sterrike och insatte deni hos bankirer i Wien eller annorstädes.
Ett sådant förhållande skall naturligtvis allestädes inträffa, der längifvarne icke hafva säkerhet att på bestämd lid återfå sina capital.
Jag kan således icke annat än tillstyrka R. o. Ad. att åter - Den 30 Januari. 633 återremittera betänk., på det att LagUtsk. ånyo måtte taga detsamma under öfvervägande, och särdeles de skäl, som af Frih. Raab blifvit framställda.
Då financebelänk. discuterades, yttrades af de fleste ledamöter den åsigt, att en strängare crediliagsliftning vore af behofvet påkallad.
Här är just ett af de fall, då det förekommer att skärpa creditlagstiftningen.
Om man nu vidtager sådana åtgärder, som underlätta möjligheten af bedrägerier, på samma gång, som de inskränka möjligheten att göra lån, så hemställer jag hvart det skall taga vägen.
Jag är deremot af den åsigt, att man bör söka befrämja möjligheten af låuetillgången för den idoge och arbetsamme, men deremot skärpa ansvaret för den, som icke återgäldar hvad han har lånat.
Jag tror, alt samhället på den vägen går bättre framåt, än på den andra.
Tersmeden har anmärkt, att ifrågavar. lag af Konung och Ständer vore så nyligen antagen.
Ja, det är sant; men verkningarna af denna lag hafva beklagligtvis redan visat sig sådana i landet, att de böra på det varmaste behjertas.
Det är ett kändt förhållande, alt man ser personer, som lyckas att förvärfva sig förtroende, emottaga förmynderskap etc., emedan allmänheten icke ser på deras inre sinnelag, utan blott på deras förmögenhet.
De begagna sig af detta förtroende och lefva i en öfverdrifven lux, göra lån, måhända dela äfven med sig åt sina barn, skänka åt dem sin förmögenhet, men lefva icke desto mindre, under full disposition, efter 1835 års författning, af sin lösegendom, ganska godt på sina creditorers bekostnad.
Här gäller frågan, månne philautropien bör göra sig gällande mot den, som bedrager, eller mot den, som varder bedragen?
Vi skola erinra oss, att mången, som varder bedragen, har hustru och barn, och behöfver skydd hos den lagstiftande makten.
Det är icke min afsigt att framhålla en omensklig lagstiftning; men jag önskar, att correctiv måtte finnas emot de missbruk, som i sednare tider hafva uppenbarat sig i detta afseende.
Vi böra erinra oss, alt BorgareSt., som denna fråga så nära rörer, har återremitteradt detta betänk., i hopp att få strängare bestämmelser.
Jag hemställer derför, om icke R. o. Ad. skulle finna tjcnligt att vidtaga samma beslut.
Om bland motiverna till 1841 års författning ingick, att söka hindra ockrare att bringa ynglingar, som lättsinnigt nog skuldsätta sig, i olycka, så betviflar jag, att delta ändamål genom författningen vunnits.
Den som är ockrare, lärer, innan han utlcmnar sina medel, nogsamt se sig före, för att åt sig förvara den rättighet, som ännu qvarstår till bysättning å gäldenär.
Erfarenheten har också visat, att, der ockrare varit fordringsägare, der har också bysättningslagen, sådan den nu finnes, nästan alltid kunnat begagnas; då åter den fordringsägare, som på god tro, och med förtroende 6 II. 80 B34 Den 30 Januari. till gäldenärens redlighet, lemnat honom sin egendom, just der-? igenom att han icke förfarit lika med ockraren, blifvit på det skamligaste bedragen.
Då lagen således, i dess nuvarande skick, icke medfiirer det skydd, som Frih.
Tersmeden åsyftat för oförsigtiga ynglingar, så tror jag, att man gjorde bäst, om man upphäfde densamma helt och hållet, för alt bereda någon möjlighet för andra slags fordringsägare, att kunna tvinga deras gäldeuärer att göra rätt för sig.
Någonting i saken har jag icke vidare att tillägga, utan får, på redan af mig uppgifne skäl, äfvensom på dem, hvilka af Frih.
Raab blifvit anförde, förnya min anhållan om återremiss af betänk.
Jag hegärde endast ordet, för att genmäla några af de skäl, som de värde talare uppgifvit, hvilka i allmänhet yrka på strängare creditlagar.
Afven jag är af den tanke, alt strängare creditlagar behöfvas; men jag tror, att bysättningstvångels skärpning skulle just verka derhän, att man icke gjorde de creditlagar stränga, hvilka borde blifva det.
Hvad som egentligen behöfves i detta afseende, är, att man hastigare får ut sin fordran, och att gäldenärens egendom hastigare försäljes, för att förnöja borgenären; men med gäldenärens person hafva borgenärerna ingenting att skalla och af den kunna de icke draga någon nytta.
Oaktadt jagar fullkomligt af samma tanka, som Frih.
Tersmeden, äfven i afseende pä hvad han yttrat om så väl credillagarne som bysätlning i allmänhet, så vill jag dock, då jag hör flere talare påyrka återremiss, icke vidare, för min del, motsätta mig en sådan; helst jag är öfvertygad derom, att Utsk. kommer att vidblifva sill förra beslut, enär Utsk. var temligen enhälligt derom förra gången.
Men frågan kominer så till vida i bättre skick, alt R. o. Ad. får tillfälle att under tiden erfara hvilka åtgärder LagUtsk. vidtagit i afseende pä credillagarne i allmänhet, hvarom Utsk. redan för någon tid sedan fattat sitt beslut, ehuru betänkandena ännu icke blifvit justerade och, i följd deraf, ännu icke till Stånden inkommit.
Tersmeden har sagt, att det är gäldenärens egendom, man skall hålla sig till.
Men ora en gäldenär icke har någon egendom, hvad skall man då hålla sig till, om man ej får hålla sig till hans person?
Följden bIifver utan tvifvel, att den som icke har någon särskild egendom alt pantsätta, och icke får, om jag så får säga, pantsätta sin person, derigenom att bysättningstvång icke finnes, han blifver utan lån; kan det vara nyttigt?
Då Hr Gunther upplyst, alt vi hafva från LagUtsk. all förvänta åtskilliga förslag, ang:de creditlagarne, får äfven jag förena mig i begäran om återremiss. (jfverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad.
Den 30 Januari. 635 ansåge de emot LagUtsk:s betänk.
N:o (50 gjorde anmärkmr föranleda till delsammas återremitterande.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade, del han trott sig hafva funnit, ali ja varit öfvervägande.
Föredrogs LagUtsk:s d. 18 dennes f. m. på bordet lagda betänk.
N:o fil, i anledn. af väckt motion, ang:de vadepenningars och revisionsskillings afskaffande samt förändring af30cap. 6 § Rätteg.b:n.
Detta betänk, företogs punktvis till afgörande. l:sta punkten , ang:de afskaffande af vadepenningar.
Jag anhåller, att Ridd.- secret. måtte upplysa, huru detta betänk, blifvit i de öfriga Stånden afgjordt.
Ridd.secret. tillkännagaf, att till R. o. Ad. icke inkommit någon underrättelse om i detta ämne af de öfriga RiksSt:n lättade beslut.
Jag vågar hemställa, om icke med denna punkt kunde få uppskjutas, intill dess sig visat utgången af omröstningen i förstärkt LagUtsk., ang:de Iagmansrätternas upphörande.
Hr Giin t ber, Claes Ephraim: I anledn. af Gr.
La gerbjelkes förslag, får jag erinra, att något sådant uppskof icke erfordras.
Skulle vid frågan om Iagmansrätternas afskaffande Frih.
Stjernstedts reservation blifva antagen, der frågan om vadepenningar äfven förekommer, så förfaller naturligtvis del särskilda beslut, som Ståndet i anledn. af detta betänk, vidtagit; men i annat fall måste R. o. Ad. vidtaga ett annat beslut.
Dessutom kan det icke nu vara svårare för R. o. Ad. att på förhand fatta sitt beslut, än det var för ett par dagar sedan, då R. o. Ad. beslutade angående summa appellabilis, som kan hafva sammanhang med den andra frågan.
Jag är förekommen af Hr Gunther och hemställer, att R. o. Ad. mätte nu fatta sitt beslut.
Jag hemställer vördsamt, huruvida det kan vara med god ordning öfverensstämmande att fatta ett beslut, hvilket, om det skulle komma i någon verkställighet, är beroende af en här redan handlagd och under förstärkt Utsk:s handläggning hvilande fråga.
Hvad summa appellabilis beträffar, så tror jag, alt Hr Gunther tagit felt; det är blott i händelse Frih.
Stjernstedts reservation icke antages till lag.
Jag anser mig böra fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att frågan om vadepenningars borttagande rörer icke allenast de till indragning föreslagna 636
Den 30 Januari. lagmansrätterna, ulan äfven häradsrätterna, hvilkas indragning ännu icke blifvit föreslageu, och således måsle man afgöra, huruvida vadepenningar för sistnämnde domstolar skola fortfara eller icke.
Ulsk. har tillstyrkt deras qvarblifvande, och då anser jag det äfven vara lämpligt, att, utan afvaktan på åtgången af frågan om lagmansrätterna, i detta afseende fatta ett beslut, helst det är klart, att om lagmansrätterne indragas, komma ock vadepenningarne vid desamma att upphöra.
Då de fleste ledamöter, som yttrat sig, tyckas önska att betänk, företages till pröfning, så vill jag icke längre motsätta mig detta, men anhåller alt samma form för beslutet mätte fallas som i afseende på summa appellabilis. Hr von Hartmansdorff:
Jag hemställer, huruvida det är lämpligt, att R. o. Ad., som icke antagit Frih.
Sljernstedls reservation, utan LagUtsk:s betänk, likväl skulle, i en sednare fråga, den nu förevarande, på grund af hvad Gr.
Lagerbjelke yttrat, uppskjuta densamma; ty frågan om vadepenningar skola erläggas eiler icke, är ej beroende på del beslut, som kommer att fattas rör:de lagmansrälternes bibehållande eller upphäfvande.
Mig synes att denna frågan bör nu afgöras sådan hon är framställd.
Uppå härefter framställd propos. biföil R. o.
Ad. l:sta punkten af LagUlsk:s betänk.
2:dra punkten, an g-.de apphäfvande af föreskrifterna, riir:de revisionsskilling.