Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronprinsen med sin guvernör stadnade qvar.
Gustaf lofvade sin mor att komma åter, så snart statens värf det tilläto.
Imedlertid uppdrogs i förtroende åt prins Fredrik, att skicka ett ilbud till konungens vistelseort, derest någon farlig förändring inträffade i enkedrottningens helsotillstånd.
Tredje dagen, klockan 6 på aftonen, återkommo guvernören med sin höga lärjunge till Drottningholm.
Konungen, som ärnade sig till Svartsjö följande förmiddagen, lät imedlertid riksrådet Sparre förtälja ända till de minsta omständigheter af kronprinsens vistelse på egen hand hos sin farmor.
Gustafs hjerta hoppade af glädje, då han förnam all den ömhet, enkedrottningen visat barnet, hvilket, å sin sida, trifts ganska väl i hennes sällskap.
Konungen var betänkt, att iakttaga första lägliga tillfälle under modrens tillfrisknande, att tillvägabringa en försoning äfven mellan de begge drottningarna.
L’homme propose et Dieu dispose!
Dödsengelns lyftade lia afskar alla vishetens beräkningar.
Hertigen af Södermanland befann sig nu på en resa i Finland, och hans gemål vistades under tiden hos konungaparet på Drottningholm.
Alla tre, jemte sin uppvaktning, höllo denna eftermiddag till i China, dit riksrådet
Sparre fick befallning att äfven föra kronprinsen.
Gustaf var vid detta tillfälle särdeles upprymd.
Vid åsynen nu af China försönk han, mot sin vana, i milda svärmerier.
Barndomens bilder kringsväfvade honom hvarthelst han kastade ögonen i minnets panorama.
Det var, som hade Lovisa Ulrikas ande ännu en gång besökt dessa för henne så kära rum, – i afsigt att säga dem ett evigt farväl.
«Just der du sitter, Sophie – yttrade han till sin gemål – «satt en gång, jag kommer grant ihåg «det, min mor och min högstsalige fader vid hennes «sida.
Hennes lilla Rose, det vackraste hundkräk, «jag någonsin sett, låg vid hennes fötter.
Der, i hör«net af rummet, klängde en markatta på den för«gylda stången, som nu är tom .....
Tom! det stö«ter ögat.
Vi måste skaffa oss en ny best, eller ock «låta taga bort stången, som eljest står der utan än«damål ....
Den förgylda buren i fönstret hyste, då «som nu, en bevingad pratmakerska; men denna är «grön, Bijou var krithvit; denna talar endast prosa, «Dalin hade lärt Bijou att upprepa rim för min mor «på hennes födelse- och namnsdagar.
Der du sitter, «Charlotte, satt fröken Knesebeck och berättade sann«sagor för din gemål, hvilken redan som barn var «begifven på det rysliga och hemlighetsfulla.
Jag «stod just här jag nu står och lekte med Badin, den «tiden en äkta vildbasare.
Min mor skämde bort «honom med flit.
Det ångrade henne sedermera, «och gunstige herren fick då betala laget.
Mina «begge yngsta syskon jollrade med hvarandra der «borta vid soffan.
Sophies barnstol var ställd der.
«Hon och Fredrik hafva allt ifrån spädaste åren va«rit oskiljaktiga.
Jag skulle kanske kunna förebrå «min mor, att hon varit nästan mycket svag för dem; «men så hafva de ock städse varit outtröttlige vid «hennes svagheter, och i denna stund, nu under hen«nes sjukdom, lemna de henne intet ögonblick ..... «Nå, ja! de hafva inga regeringsärenden, som upp«taga deras tid; moderskärleken är deras allt: de «sakna begrepp om pligterna och ansträngningen, för «att vinna ett helt folks kärlek ....
Vi funno oss «alla så väl denna afton i detta China: det är min «mors danelse; jag anser det som hennes testamente «och jag skall noga vårda denna hennes yttersta vilja.
«Men vi lefde då under de afskyvärda partitiderna – «Du kan icke fatta styggelsen af detta mångvälde, «Charlotte, ty jag hade redan krossat hydran, innan «din ankomst till Sverige; men Sophie bör kunna «minnas detta otyg, kalladt maktägande ständer ..... «Maktägande!....
Ha!.... mot hvilka mina för«äldrar haft att kämpa under hela min högstsalige «faders regering.
Jag minns, som hade det händt i «går, huru vår glädje här i China afbröts af en an«mälan om en utskicknings af dessa ständer ankomst «hit, huru min moder lät dem vänta och hennes bil«liga harm, när de, som slutligen fingo företräde, icke «här likväl, utan i slottet, androgo sitt ärende att «inventera hennes juveler, hvilka de påstodo tillhöra «kronan ....
Det var en skymf, som gick min mo«der djupt till sinnet ....
Jag har hämnat henne ....
«J kunnen knappt föreställa er innerligheten af den «förkärlek, som fästat min moder vid detta ställe.
«Ingen skugga har varit henne angenämare, än under «kastanjerna i dessa alléer; ingen musik ljufligare, «än från voliererna i denna park.
Hon lyssnade «långa stunder under sina vandringar på spelet af «glasklockorna i tornet, dem vinden sjelfmant sätter «i rörelse.
Också äro hågkomster här qvarlemnade, «dyrbara för mig och mitt hus, minnesvärda för kom«mande slägten.
Tapeterna i detta hvita kabinett «äro, med sina guld- och silfverstickningar, virkade af «min fru moder sjelf, och eldskärmen der borta sydd «af min syster Sophie.
Lyktorna i gröna kabinettet «äfvensom i det gula äro förfärdigade af min högst«salige herr fader.
Den konstigt arbetade cocosnö«ten med låck, lås och charnier, som står der ute i «gredelina kabinettet, är äfven af honom, och eld«skärmen, sydd på hårduk, i samma rum, af min sy«ster.
I den ena paviljongen hade min högstsalige «fader sin svarfkammare, och der stå de tvänne svarf«stolar, han begagnat, och i bibliotheket har jag lå«tit förvara det syskrin, min fru moder här plägade «nyttja, ett chinesiskt arbete af inlagd sten 69....
Jag «är öfvertygad, att hennes sista verldsliga tanka be«söker China, och det anar mig«......
Konungen afbröts här af en kammarherres ankomst, hvars brådska var så stor, att han vågade störa konungen i sitt tal.
Det var ett med ilbud ankommet bref från hertigen af Östergöthland, kammarherren öfverlemnade, af innehåll, att enkedrottningen helt oförmodadt fått ett förnyadt sjukdomsanfall, att läkaren förklarat allt hopp förbi om hennes vederfående, och att hvarje ögonblick hotade att blifva hennes yttersta.
Gustaf bleknade.
Med bruten röst ropade han: «min vagn! och på minuten!« samt lemnade prins Fredriks bref till genomläsning af drottningen och hertiginnan.
Begge de kungliga fruntimren ville följa konungen till Svartsjö.
– «Charlotte .....
Åh ja, alltför gerna!
Det finns ingenting som hindrar: tvertom, det är fullkomligt passande; men Sophie, det går alldeles icke an« – utlät konungen sig – «kom ihåg din belägenhet 70.
Den hastiga farten, sinnesrörelsen, kanske ett uppskakande försoningsuppträde, om sansningen är qvar, i alla fall afskedet för evigt och åsynen af en dödskamp ....
Nej, Sophie! det kunde bekomma dig illa, dig och fostret ....
Och utan ändamål sedan, om hon redan förlorat sin sans .... eller om hennes fordna olycksaliga motspänstighet följer henne i grafven ....
Nej, det får icke ske!
Och din frånvaro gör utomdess nu ej uppseende, kan ej ens förtydas.
Så nära din nedkomst har du giltigt förfall.«
En korrt stund derefter sutto konungen och hertiginnan i vagnen.
De arma hästarna nästan skenade till Svartsjö.
Enkedrottningen, ehuru läkaren ansåg hennes tillstånd förtvifladt, hade likväl så mycket återhemtat sig, att hon redigt kunde tala några ord med sina barn.
Då läkaren förklarat konungen, att han trodde henne kunna lefva ännu några dygn, reste Gustaf
tillbaka hem, med föresats att återkomma följande förmiddagen.
Hertiginnan stadnade qvar på Svartsjö.
Den ömma vård, hon under svärmodrens sista stunder egnade det högsta föremålet för prins Fredriks och prinsessans jordiska dyrkan, stegrade den känslofulle hertigens ömhet för sin täcka svägerska.
Förtroligheten och vänskapen räckte till deras dagars slut, äfven sedan de ömmare förhållanderna upphört mellan hertiginnan af Södermanland och hertigen af Östergöthland.
«Spänn genast tre hästar för löparekärran,« – yttrade konungen till hingstridaren, i det Gustaf steg ur vagnen vid Drottningholm, och vändande sig till jägaren, som öppnade vagnsdörren: «säg till Badin, att han i ögonblicket inställer sig i mitt kabinett.«
Några minuter derefter stod morianen inför konungen.
– «Din välgörarinna ligger på sitt yttersta.
Hon bör icke sakna uttrycken ens af din tacksamhet.
Din frånvaro vore till och med oförlåtlig.
Du har dessutom af gammalt fått företrädesrättigheten, att vid alla tillfällen obehindradt gå ut och in hos samtlige medlemmarna af mitt hus och först och främst hos min fru moder.
Gif noga akt på allt hvad som yttras af, till och omkring enkedrottningen, allt hvad som nu förehafves på Svartsjö.
Sedermera gör du mig den noggrannaste redo (men mellan fyra ögon) för alltsammans: de minsta omständigheter såväl som de största.
– Har du förstått mig?«
– «Fullkomligt, majestät.«
– «Farväl då!
Kasta dig i löparekärran: sätt eld i hästarna: flyg!
Skärp din blick: spetsa dina öron; men sluten som grafven för alla andra, än mig.
– (Ringer.
Till kammarherren, som skyndar in) Är drottningen synlig ännu?«
– «Hennes Maj:t kände sig opasslig och matt.
Assessor Schulzenheim föreskref ett hjertstillande pulfver och tidig hvila, och Hennes Maj:t drog sig derföre tillbaka i sin sängkammare.«
– «Godt.
– Ni får gå.«
Och nu satte Gustaf sig ned, att författa några scener af sitt odödliga skådespel «Gustaf Wasa«, sedermera förskönadt med Kellgrens skaldespråk.
När ingifvelsen började slappas och ögonlocken tyngdes, oaktadt champagnen både obemängd och blandad med seltzervatten, gick konungen till sängs.
Det var natten till den 16 Juli 1782 ......
«Molnens bädd de rymder höljer
Der man ljuset flöda såg;
Med en trög och grumlad våg
Mälarn Stockholms murar sköljer;
Nymferna, som, än med dans
Kring den lugna flod sig spridde,
Der safirns och purpurns glans
På en härmad himmel stridde;
Än på Loföns täcka strand
Samlades att blomster binda
Till det gudabarnets linda,
Som skall skänkas Svea land;
Hastigt ur sin glädje väckta
Vid ett våldsamt nordangny,
Lägst i djupets grottor fly,
Stumma, darrande, förskräckta.
Ack med så grymma förebud,
Hvad hot af nöd och straff vill Himmelen oss visa!
Men hör! – hör dödsbasunens ljud!
Hör Nordens återskall!...
Han ropat har ....
O, Gud!
Han ropat har:
LOVISA!
Och hon har följt tyrannens röst;
Den röst, som aldrig än sig fåfängt låtit höra
För kungars eller slafvars öra.
Sörj, Svea, slå dig för ditt bröst,
Då i din konungs mor du sjelf en mor begråter!
Hon stigit neder till den ort,
Ifrån hvars en gång stängda port
Ej någon dödelig vändt åter.
Du konungsliga dygd! dygd i den Visas själ,
Begär till verldens gagn, behag till menskors väl;
Gråt!
– Döden en af dina throner brutit.
Och Smak! – försagda gäst från fremlingarnes land,
Så lifvad af dess blick, så skyddad af dess hand;
Gråt – döden ett af dina tempel slutit.« 71
Lovisa Ulrika var icke mer.
Klockan ¼ till 4 på morgonen slocknade för evigt denna örnblick, som slungat snillets blixtar, – lugnades för evigt detta bröst, der herrsklystnadens stormar rasat.
Man väckte konungen med underrättelsen, att i Sverige ej längre fanns något majestät äldre, än hans eget.
En djup suck – och en befallning att försegla den hänsofnas qvarlåtenskap, blef svaret.
Derjemte skickade han en öm bjudning till sina på Svartsjö vistande syskon, att komma till Drottningholm.
Sjelf reste han sin syster till mötes; men ingen uppmärksamhet, ingen förströelse kunde ännu skingra hennes sorg.
Hon inneslöt sig i sina rum och ville ej taga emot någon annan, ens af sin uppvaktning, än kammarfrun Forssberg, åt hvilken modersvården om Charlotte blifvit uppdragen, efter Olivias död.
Först sent på aftonen sluppo konungen och hertiginnan in hos prinsessan.
För alla andra voro hennes dörrar stängda.
Hon var icke blott djupt sörjande; hon var tillika sjuk, med samma symptomer, som föregingo resan till Tyskland då enkedrottningen besökte sin bror, korrt efter Adolf Fredriks död.
Natten hade redan inbrutit, då Badin inställde sig i konungens kabinett.
Morianen berättade:
«att enkedrottningen först fallit i en flera timmars dvala, derefter haft mycken oro, som slutats dermed, att en böld i bröstet brustit, hvilket förorsakat en ymnig upphostning af blod och var, hvarpå följt mycken mattighet: så nya och rysligt häftiga plågor, då hon läst böner och begärt, att de närvarande också måtte bedja Gud för henne, hvarmed både hon och de fortfarit tills hon drog de sista andetagen.
Prinsessan höll enkedrottningen i sin famn en lång stund sedan modren redan var död, utan att dottern visste att det var förbi.
Lovisa Ulrika hade ej tagit nattvarden, men försäkrat öfverhofpredikanten Wingård, att hennes samvete var fullkomligen lugnt, efter försoningen med sin äldste son .....
– «Den gick således från hennes hjerta!« föll Gustaf lifligt och hänryckt i talet.
– «Ja, majestät.
Hoffolket bedyra, att både försoningen med majestätet och förtjusningen öfver kronprinsen voro uppriktiga å enkedrottningens sida.
Hon har de sista dygnen ofta talt om «sin Gustaf« och «sin lilla Gustaf Adolf« och det med all upptänklig ömhet.«
– «O, min dyra, min outsägligen saknade mor! jag tackar dig och välsignar ditt stoft,« – utropade konungen och brast i gråt.
När han återhemtat sig; tillade han:
«hvad sporde du vidare?«
– «Man talade hit och dit i anledning af enkedrottningens testamente.
Högheterna vilja, att majestätet skall betala all skulden, eller åtminstone trefjerdedelar deraf, utan afseende på förfoganderna om arfvet.«
– «Hvad skall det heta, mina kära syskon?
Det skola vi, foi de gentilhomme, komma att talas vid om!
– Nå, och ingenting vidare?«
– «Ingenting annat, än att hoffolket i själ och hjerta äro rätt belåtne, att vår Herre kallat högstsaliga majestätet till sina högre boningar, så att de en gång för alla må slippa från Svartsjö, hvilket de anse som en arrest, för att i ett gladare och otvungnare lefnadssätt kunna njuta sina lifstidsunderhåll till godo.« 72
– «Egennyttan är alltid framme.
Man kryper kring våra fötter, när man tror oss blifva det varse; man sätter näsan i vädret, så snart vi vända ryggen till.
Det lönar visst mödan att uppoffra sig för de otacksamme!
– Har du nu sagt allt hvad du vet och iakttagit?«
– «Ja, maj:t.«
– «Farväl.«
Nie dygn efter dödsfallet förflyttades, med stor sorgprakt, enkedrottningens lik från Svartsjö till Stockholms slott.
Det dystra tåget inneslöt alla åldrar i sina mörka leder: – från riksrådet Rudenschöld, nu 83 år gammal, som, i egenskap af svenskt sändebud vid preussiska hofvet, bedrifvit giftermålsunderhandlingarna mellan Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika, och oaktadt ett tiotal äldre än denne monark och tvänne årtionden äldre än hans gemål, sett begge före sig nedstiga i grafven, – till den fyraårige kronprinsen, som, i sorgetåget näst efter konungen, vandrade med stadiga steg och anständig hållning.
Hans guvernör, riksrådet Sparre, gick vid hans sida, att hindra barnet från att stappla på gatustenarna, som likväl voro betäckta med svart kläde.
I vester flammade himmelen af guld och purpur: guld och purpur omslöto det liflösa majestätet.
Hvarthelst man eljest kastade ögat var allting svart.
Ett par dagar sednare återkom hertigen af Södermanland.
Den 31 Juli 1782 firades begrafningen med sorglig högtidlighet.
Den största – fast icke den lyckligaste, hvarken för sig eller andra – drottning, som innehaft Sveriges thron, ledsagades till grafven af sina tre söner, sin sonson och sin yngre sonhustru.
Den äldsta var af sitt med lifsfrukt välsignade tillstånd hindrad att bevista ceremonien, och om prinsessan hette det uti Inrikes Tidningar N:o 58 den 29 Juli 1782: «att Hennes Kongl.
Höghet blifvit «af dess saliga fru moder förbuden att öfvervara «denna sorgliga akt;« – ett officielt förklarande, som ansenligt ökade gissningarnas och hviskningarnas fart, i afseende på arten af de krämpor, af hvilka prinsessan sades vara besvärad.
Med dyster prakt och smak var
Riddarholmskyrkan för tillfället smyckad och ordnad.
Isynnerhet voro sinnebilder och inskrifter utmärkt passande och sinnrika, häntydande på Lovisa Ulrikas så väl börd och egenskaper, som öden och hennes snilles idrotter.
Nils von Rosenstein hade författat dessa inskrifter. 73
Lovisa Ulrika hade varit mera beundransvärd, än älskad.
Hon visste för mycket att hon var öfverlägsen.
Hon lät andra för mycket röna tyngden af sina företräden.
Alla sågo i henne blott herrskarinnan.
Det var endast hennes begge yngsta barn, som erfarit, att hon tillika hade ett hjerta.
Också syntes intet öga, mer än prins Fredriks, fuktadt af tårar under begrafningsceremonien, ehuru alla iakttogo ett för tillfället passande allvar.
Men när erkebiskop
Mennander med mull beströdde den guldstickade sammetskistan, och intet annat ljud hördes i templet, än prelatens hemska, förkrossande utrop till det andelösa majestätet: «jord skall du åter varda!« då besvarades han af högljudda snyftningar från en aflägsen del af kyrkan, dit allas blickar ofrivilligt riktades.
Man blef der, belyst af det starka skenet från templets tusentals hvita vaxljus, varse ett svart hufvud nedlutadt i en hvit näsduk.
Morianen begret sin välgörerska. – – –
Sorge- och glädjefester omvexlade i Sverige året 82.
Knappt hade sorgmusiken tystnat vid enkedrottningens bår, då glädjeskotten skallade kring hertigens af Småland vagga.
Ännu några veckor sednare, och en ny högtid inträffade, som ännu i dag äger betydelse i Sveriges hufvudstad.
Operahuset blef färdigt.
Stora Operan invigdes den 30 September med ett nytt stycke: «Cora och Alonzo«, orden af Adlerbeth, musiken af Naumann.
Allt sedan 1734 hade svenska lustspel blifvit uppförda i Stockholm.
Nu först likväl blef ett stort fält öppnadt för stora skickligheter.
Sedermera gåfvos operor två gånger i veckan på den nya teatern, och två dagar fransyska lustspel på teatern i gamla Bollhuset.
Det låg i konungens ursprungliga plan, att operahuset skulle invigas med uppförandet af sorgespelet «Aeneas i Carthago«, utarbetadt af Kellgren enligt Gustafs eget utkast, med musik satt af Kraus.
Men första skådespelerskan och sångerskan, fru Müller, rymde tillika med sin man.
Hon hade varit påräknad för styckets hufvudroll.
Planen måste således förändras, och blef det, på sätt nyss är anfördt.
Sverige ägde bördsrätt till Naumanns 74 rykte och verksamhet.
Hans stora anlag bemärktes och uppskattades först af en resande konstnär, medlem af svenska hofkapellet, hvilken besökte hans föräldrars boning nära Dresden.
Fadren var landtman och gossen då 13 år gammal (född 1745).
Den svenska konstnären tog honom med sig till Italien, der Naumann gjorde sina studier under Tartini i Padua.
Redan 1776 hade han satt musiken till operan «Amfion«, som då uppfördes på Gustafs födelsedag.
Den lycka stycket gjorde föranledde Naumanns hitkallande.
Konungen beviljade honom stora förmåner och gaf honom tillika uppdraget att sjelf bilda orkestern.
Det skedde med sådant urval, att Stockholmska kapellets 47 medlemmar äro samtlige till namnet uppgifne i Cramerska Magasinets första årgång.
Det var med biträde af desse konstnärer, dem Naumann sjelf anförde, som «Cora och Alonzo« gafs i det första gången «Patriis Musis« öppnade templet.
Framgången var omätlig, och Gustaf, hvilken alltid lika mycket afsåg att roa allmänheten som sin egen person, blef så förnöjd öfver det intryck, denna opera gjort, att han, efter skådespelets slut, skickade efter Naumann, öfverhopade honom med beröm och förärade honom en skådepenning i guld af 50 dukaters vigt, med sin egen och drottningens bröstbilder 75.
Kraus – den ädle Kraus – såg utan afund i en annans hand det pris, som en missgynnande tillfällighet beröfvat honom sjelf.
Äfven han var boren i Tyskland.
(Född i trakten af Maynz 1756; hans dopnamn:
Josef Martin.)
I baron Leyonhufvud – landtmarskalken 1772 – och grefve Carl
Fersen – chefen för skådespelen – hade han gynnare; i Zibet, ett kraftigt och osvikligt stöd hela sin återstående lifstid.
Hans första arbete i Sverige var musiken till operan «Proserpine« af Kellgren.
Den uppfördes vid en fest på Ulriksdahl, som drottningen gaf sin gemål Gustafsdagen 1781.
Kraus förtäljer derom sjelf i ett bref till en bland sina anhörige:
«Ändtligen blef mitt arbete på lustslottet Ulriks«dahl inför konungen uppfördt, vid hvilket tillfälle «jag sjelf dirigerade orkestern.
Hofvet syntes ganska «nöjdt dermed, och det sätt, hvarpå konungen för«klarade mig sin tillfredsställelse, var öfver all min «väntan.
Straxt efter musikens slut samtalade konun«gen med mig mer än en fjerdedels timma, gjorde «mig först rätt artiga komplimenter, frågade mig om «ett och annat och mätte mig med sina stora ögon «från hufvudet till fötterna, och jag, efter min gamla «lofliga vana, tog mig den friheten att se den store «monarken stinnt i synen, och detta, som jag sedan «fick höra, har just behagat honom.« 76
Den store konstnären – Kraus – utnämndes till kapellmästare, med 300 dukaters lön och löfte (det var, nemligen, Gustaf III som lofvade) om en resa i Tyskland, Frankrike och Italien följande året, på konungens bekostnad.
Från konstnärerne återföra vi läsarens uppmärksamhet till den monark, som tog deras skicklighet i anspråk.
Nya operahuset hade inflytande icke blott på hufvudstadens offentliga nöjen; det spelade äfven sin roll i konungens enskilta lif, af hvilket vi nu skole försöka lemna en sammanträngd, men historisk öfversigt.
Allt i Gustaf III:s lefnadssätt var beräknadt och indeladt, allt hade sin ordning och sina särskilta tillhörigheter, från den offentliga spisningen, der han visade och lät betjena sig som kung, alla de olika cirklarna igenom, ända ned till de förtroliga aftonmåltiderna, då han åt med några få gunstlingar.
Vid stora tillfällen och i allmänhet i de vanliga cirklarna på slottet, konungens så väl som drottningens, utgjordes sällskapskretsen af hofvet och de förnäma i riket.
Till dessa cirklar ledde rangen, börden, tjenstegraden.
Till de lysande aftongillena på operahuset, det sista tiotalet af Gustafs lefnad, öppnades dörrarna åter genom snille, behag, utseende och umgängeston.
Vi hafva redan nämnt (i elfte kapitlet) att de voro ett slags härmning af Catharina II:s emottagningar i Eremitaget.
Vid operahusets aftonmåltider funnos visserligen också både rang och börd; men blott så vida de voro förenade med åtminstone någon af förenämnde egenskaper.
Det var der, som den mest otvungna, den älskvärdaste glädtighet rådde, infall blixtrade och vexlades, och det umgängessätt uppstod, som blef sin tids skola och senare tiders mönster.
Det var alltid ett särdeles ynnestprof, en stor utmärkelse, att bli befalld till konungens operagillen.
Man var städse förvissad, att den, som der fått tillträde, hade någon älskvärd egenskap, och en befallning dit var en i allmänheten antagen underrättelse om une femme eller un homme comme il faut.
Vid Gustafs förtroliga aftonmåltider hemma på slottet inlätos endast deltagarne i hans hemliga utsväfningar.
Vi hafva redan gjort läsaren bekant med några af sällskapet mot slutet af 15:de kapitlet.
Han kallade dem sina «jeunes et chers roués«: – en föryngrad upplaga af Henrik III:s «mignons«.
Ingen betjening fick vara tillstädes, utan gästerne passade upp sig sjelfve.
Här vankades de utsöktaste kräsligheter.
För hvar och en framsattes det slags vin, han mest tyckte om.
Sjelf drack Gustaf champagne.
Den, som sade en dumhet eller en misslyckad qvickhet, nödgades, i stället för vin, dricka en flaska vatten.
Under dessa måltider öppnade Gustaf hela sitt hjerta.
Det var då – kanske endast då – han visade sig utan all förställning, och desse förtrogne fingo förtroenden, som icke ens den bäst anskrifne embetsman kunnat erhålla.
Vid dessa nattgillen var det ej sällsynt, att lifpagerne, som hörde till sällskapet, buro sin monark, knäsvag och tung i hufvudet af champagnen, omedelbart från bordet i sängen, der de afklädde och lade honom.
Han somnade ofta vid champagne, liksom han vaknade vid chokolad, ty deruti bestod alltid Gustafs frukost.
«Det hände naturligtvis ofta, att konungen icke under dagens lopp hann genomläsa de böneskrifter, man lemnat honom.
Det blef då en sysselsättning om aftnarna, sedan han var afklädd.
Derefter läste han antingen sjelf i någon fransysk bok, eller lät den föreläsas af lifpagen, som alltid låg inne hos honom.
Sjelf låg konungen på en hårdt uppstoppad madrass, med en pöl till hufvudgärd; derpå breddes lakanen och så ett sidentygstäcke.
Gustaf sof ganska starkt och tungt, när ingenting höll hans tankekraft spänd.
Han gaf om aftonen sjelf befallning, när han följande morgonen skulle väckas, hvarmed förste kammartjenaren hade nog att göra, särdeles efter de beskrifna champagnegillena.