Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Husch, hvad tant skall bli ond!“ tillade Manda och ruskade på sig.
De vandrade långsamt bort från slottet.
Minna kunde med möda släpa sig fram, och Manda menade, att när hon fick tag i Claes Henrik, som vållat hela olyckan, skulle han få betala sin elakhet.
Vid slutet af slottsbryggan måste Erik sätta sig på en sten, så yr var han i hufvudet.
“Du skall aldrig kunna gå till biskopshuset,“ förklarade Manda; “bäst, att du väntar här, till dess jag får föra hem Minna, så skall jag sedan leda dig.“
“Nej, det vill jag ej,“ förklarade Erik, “jag är bättre nu.
Farväl!“
Han räckte Manda handen.
Hon lade sin lilla hand i hans och log vänligt, i det hon sade:
“Tack skall du ha!
Du är nog en snäll gosse, fast du är fasligt ful.“
Med dessa ord åtskildes de, utan att Erik sagt något åt Minna, som nu grät högljudt.
Om aftonen, då kvällsmåltiden var i ordning hos biskopens, letade man förgäfves efter unga Erik.
Han var icke till finnandes.
Slutligen gick hans gamla vårdarinna in till modern.
“Vet biskopinnan, hvart Erik Johan tagit vägen?“ sporde Stina.
“Är han då icke hemma?“ frågade modern.
“Nej, han gick ut vid sextiden och har icke sedan återkommit.“
“Nå, då kommer han väl,“ sade biskopinnan, van vid sonens redan då besynnerliga lynne. “Laga, att han får mat, när han kommer hem.“
Man åt, man gick till hvila, utan att Erik återkom.
Han hade aldrig förr dröjt borta någon natt, och Stina var alldeles öfver sig gifven af ångest.
Helt tidigt på morgonen bultade någon på porten.
Stina, öfvertygad om att det var hennes älskling, skyndade att öppna, men blef helt förtretad, då hon fick se ett bildskönt flickansikte och en liten tös om elfva år stå där i stället för den väntade.
“Jag vill veta, huru det är med Erik,“ sade flickan.
“Han blef väl icke sjuk af slaget han fick i går?“
“Erik sjuk!
Har han fått ett slag!“ skrek Stina.
“Hvad i eviga Guds namn vill allt detta säga?
Är han död, är han fördärfvad, efter han icke återvändt hem?
Tala, eller jag vet icke hvad jag gör!“
Gumman hade fattat i flickans skuldror och ruskade henne, liksom hon på detta sätt hoppats att kunna skaka fram sanningen.
Manda såg först litet förskräckt ut, men hämtade sig snart och omtalade hvad som händt.
Stina sprang ifrån henne och rusade in till biskopinnan, skrikande:
“Erik Johan har blifvit slagen; han ligger död i något dike, men hvar, hvar?“
Först sedan biskopen fått makt med Stina, fick man reda på rätta förhållandet.
Bud kringsändes genast för att söka den försvunne sonen.
Själf begaf sig Eriks far ut för att leta efter honom.
Familjen lefde i en förfärlig ångest under loppet af tre dagar.
Man tog nu för afgjordt, att Erik fallit i sjön och drunknat.
Underrättelserna om hvar han senast varit synlig, lände icke till några upplysningar rörande hans öde.
En hade sett honom vid bron, som förde från gamla till nya staden; andra påstodo sig hafva träffat honom vid Ölandsbron, och slutligen hade några äfven sett honom promenera på vallarna åt sundet till.
Allt utvisade, att gossen varit nära sjöstranden, då man senast såg honom, och gaf således anledning till den förmodan, att han i ett anfall af yrsel fallit uti vattnet och omkommit.
När tredje dagen lyktade sitt öga, var hela familjen försänkt i djup sorg; knappast någon närde mer det hoppet, att han ännu lefde.
Man skulle dagen därpå låta dragga efter gossens döda kropp.
Natten kom, och midnatten var förliden, då det bultade helt sakta på porten till biskopens hus.
Den enda, som hörde, att någon ville in, var Stina.
Hon skyndade ner, i det hon tänkte:
“Kanske är det någon underrättelse om Erik Johan.“
Hon öppnade porten och lyste på den som störde nattens frid.
Då skenet föll på dennes ansikte, uppgaf hon ett skrik af glädje, släppte ljuset och kastade sig om halsen på den som död ansedde Erik Johan.
Erik fördes i triumf in till föräldrarna.
Mor och syskon gräto af glädje; men fadern ville veta, hvar unga herrn hållit hus under dessa tre dagar af ångest och sorg för hans anhöriga.
“Jag har varit öfver till Öland,“ blef svaret.
“Du reste utan att underrätta oss därom!“ utbrast biskopen med vrede.
“Det glömde jag.
Vinden var god.
Jag träffade sockenbor från Gärdslösa, de bjödo mig att segla med sig.
Mitt bröst var tungt, jag hade slagit mig, och jag hade behof af att inandas hafsluft.
Jag for på aftonen och är nu åter här frisk och sund, trött och hungrig.“
“Tanklösa barn, visste du icke, att du skulle oroa och bedröfva din mor?“ yttrade biskopen.
“Hade jag tänkt därpå,“ sade gossen mildt och fattade faderns hand, “så skulle jag icke rest.
Nu föll det mig icke in, att någon kunde vara orolig.“
Erik var blek.
Modern gick medlande emellan, så att han undgick all bestraffning af fadern, utan undfägnades i stället med ett godt mål och fördes sedan af Stina till en god bädd.
Erik Johan Stagnelius var fullkomligt olik alla andra barn.
– Redan såsom liten gosse hade han ett drömmande och slutet lynne.
Han var i allmänhet otillgänglig och tycktes uteslutande intresserad af den värld, som låg inom honom, eller af läsning.
De rika poetiska anlag naturen slösat på honom röjdes redan i barndomen och gåfvo sig luft i utgjutelser, hvilka hans omgifning icke alltid kunde fatta.
Hans mor, biskopinnan Stagnelius, som ännu år 1815 lefde i Kalmar och vistades hos sin gifta dotter, borgmästarinnan Engzell, beskref sin son Erik, då han var minderårig, såsom ett underbarn.
Han hade själf lärt sig läsa och tidigt visat stor skärpa i omdömet och en excentrisk sträfvan efter att i allt finna det fullkomliga.
Uppfattningen af det sköna i tankar och känslor var utvecklad hos honom vid helt unga år, ehuru redan då den slöja af svårmod låg utbredd öfver hans själ, som sedan öfvergick till dysterhet.
“Glädjen,“ sade hans mor, “var icke för honom.
Han kunde endast vid ovanliga tillfällen öfverlämna sig däråt; det vill säga, när hans sinne blifvit exalteradt; men han hängaf sig nästan aldrig åt barnets ystra fröjder, utan föredrog ensamheten.“
Han lär såsom barn förnämligast sysselsatt sig med läsning af de böcker, som funnos i stadens bibliotek, och förvärfvade sig sålunda, utan att hans omgifning märkte huru det tillgick, ovanliga kunskaper för sin ålder.
Erik hade aldrig bevistat någon skola, utan utgick direkt från hemmet till universitetet.
Dagen efter sin hemkomst från Öland återtog han sin vanliga sysselsättning och tillbragte såsom vanligt förmiddagen med sin informator och sina böcker.
Efter slutad läsning erinrade han sig liksom en dröm äfventyret i tornet, och han kom då äfven att tänka på den lilla flickan och undrade, om hon möjligen led af sina skador.
Han begaf sig också af till gamla staden, för att söka vinna några upplysningar, men kom då ihåg, att han icke visste något närmare om flickorna, hvarken deras namn eller hvar de bodde.
Han hade likväl icke gått många steg, då någon utropade helt gladt:
“Å kors, så roligt, du är ju icke död; jag ämnade mig just till dina föräldrar, för att få veta, om det verkligen var sant, att du dränkt dig.
Minna har gråtit och fört ett så fasligt väsen, för det hon trodde, att du gått i sjön.“
Erik hade stannat, ty Manda stod framför honom, blossande varm och vacker som hälsan och glädjen.
Erik kom sig knappast för att berätta henne hvad som händt eller fråga efter, huru
Minna mådde, så förbryllad var han under de första ögonblicken.
Han fick emellertid veta, att
Minna låg sjuk och var svullen i ansiktet, men att doktorn hade sagt, att det icke var farligt, och Manda trodde, att då Minna fick veta, att Erik var uppstånden ifrån de döda, skulle hon blifva frisk.
Under det de talade, ledsagade Erik Manda ett stycke på väg.
Vid lilla torget sade flickan honom farväl, förklarande, att, om Erik ville hafva reda på hur Minna mådde, kunde han möta henne, när hon gick ur skolan på middagen klockan ett.
Erik gick hvarje middag vid ett-tiden öfver lilla torget och sammanträffade då med Manda för att af henne erfara, huru Minna mådde.
Ehuru Erik hade ett godt och medlidsamt hjärta, som deltog för andras lidande, måste vi likväl tillstå, att det ej var medlidandet allenast, som förde honom till lilla torget, utan snarare nöjet att se den vackra Manda.
Vi säga se, ty Erik var vid dessa korta möten den, som minst talade, emedan Manda merendels förde ordet.
Han erhöll emellertid aldrig tillåtelse att följa henne längre än till bron, och det föll honom icke in att fråga efter hennes namn eller hvems barn hon var.
En dag hade Erik kommit för sent till mötesplatsen.
Manda hade redan gått hem; men i hennes ställe kom unga Claes Henrik emot honom.
De hade icke sammanträffat sedan händelsen i tornet.
Erik kände stor lust att gifva Claes Henrik betaldt för dennes elakhet att kasta sten på honom och flickorna; men han afstod likväl därifrån och ämnade passera förbi sin fiende.
Detta var emellertid icke i enlighet med Claes Henriks planer, ty han gick Erik rakt på lifvet.
“Nu kan jag underrätta dig, att det är slut med att träffa Manda.
Mamma tycker icke om så’na där möten, och Manda har fått sina fiskar varma af min mor.
Du kan vara säker på att jag bryggt för henne, så att hon fått betala att du hotade att skvallra.
Våga dig nu bara att titta på henne, så skall du få se, att jag styr till, så hon får umgälla det.“
Det var mer än det tålmodigaste lynne kunde fördraga; också uppflammade Eriks vrede, och säkert är, att de drabbat samman, om icke Eriks far kommit i detsamma och tagit pilten med sig.
Dagar och veckor förflöto, utan att Erik vidare gick åt torget.
Midsommaren nalkades.
En dag hade Erik, som älskade att följa sina nycker, ströfvat omkring i trakten och återvände först mot aftonen till staden.
Han var af klen kroppsbyggnad och led mycket af allt slags fysisk öfveransträngning.
Trött af den långa promenaden, gick han upp på en af vallarna.2
Han satte sig där, hvarifrån man hade utsikt åt hafvet.
Aftonen var lugn och luften mild.
Erik tryckte handen mot hjärtat, där en orolig smärta kändes, och det var liksom han velat betvinga denna, för att utan någon störande plåga få njuta af kvällens underbara skönhet.
Det af trötthet, kroppsligt lidande och inre otillfredsställelse nyss fördystrade ansiktet klarnade småningom, och ett mildt, svärmiskt uttryck återspeglades där.
Fantasien hade lyft vingarna och fört gossens själ in i en värld, där allt var skönhet och harmoni.
Handen, nyss tryckt mot hjärtat, sjönk nu sakta, och allt var glömdt.
»Om natten jag förglömmer,
När om din själ jag drömmer,
Att lifvet mitt är sorg och strid.
Om dagen se’n jag minnes,
Att blott hos dig det finnes
För mig all sällhet, hopp och frid.»
Dessa i högsta grad enkla ord sjöngos af en klar barnröst och väckte den unge drömmaren.
Det låg något så själfullt, smekande och mildt i rösten, att den gjorde ett djupt intryck på Erik.
Han såg sig omkring för att upptäcka sångerskan.
På något afstånd från honom sutto ett par flickor och bundo kransar af blommor, som de nyss plockat.
Sången tystnade och “flög bort öfver hafvet“.
I detsamma vände den af flickorna, som icke sjungit, på hufvudet, och Erik igenkände Manda.
Hon vinkade åt honom att komma närmare.
Erik steg upp och nalkades.
“Nå, det var då roligt att träffa dig,“ utropade Manda.
“Nu kan Minna få tacka dig för det du hjälpte henne fram ur gruset.
Hon hade väl annars gråtit ögonen blinda, i fall hon måst resa från Kalmar utan att återse dig.“
Erik rodnade och frågade, om Minna nu var riktigt frisk.
Minna hann dock aldrig själf afgifva något svar, ty Manda inföll:
“Visst är hon frisk, det kan du väl själf se.
Men hvarför har jag icke sett till dig på så länge?“
Erik omtalade, att han hört, det
Manda haft förargelse för hans skull och därför hade han icke sökt träffa henne.
“Skulle du bry dig om att Claes Henrik skvallrade!“ Manda skrattade.
“Nej, kära du, det var icke alls farligt, för Minna och jag äro endast inackorderade hos fru Bergman, Claes Henriks mamma, och vi skola nu hem till vår pappa, som bor på landet.
Vi komma icke åter till tant Bergman, ty vår pappa har tagit guvernant.
Du vet väl, att vår pappa är major Krause?“
En stund pratade Erik och Manda med denna osökta förtrolighet, som tillhör deras ålder.
Manda hade något dristigt i sitt sätt, som gjorde, att Eriks förlägenhet försvann.
Minna åter satt där helt tyst och tuggade på ett hörn af näsduken, utan att våga se på Erik, som blifvit lika otvungen med Manda som hon med honom.
“Vet du, Erik,“ yttrade Manda, “jag skulle nog kunna hålla af dig, för du är allt en ganska snäll gosse; men du är så fasligt ful, och det är ett svårt fel, som jag icke rätt bra kan försona mig med.“
Eriks ansikte, som haft ett lifligt och glädtigt utseende, fördystrades ögonblickligen.
Han kastade en missnöjd blick på sin sidokamrat.
“Är du säker på, att jag är så där fasligt ful?“ frågade han.
Manda storskrattade.
“Har du aldrig sett dig i spegeln?“ sporde hon.
“Många gånger.“
“Nå, hvad säger den?“
“Att mitt ansikte icke är vackert, men att där finnes något, som bör ersätta bristen af fägring.“
Kinderna voro blossande röda, han nickade åt flickorna och ämnade gå.
“Hvad, tänker du gå din väg utan att säga oss farväl?“ utropade Manda.
“Tror du, att jag skulle kunna bli så där ond på dig, om du sade, att jag vore ful?
Jag kan dessutom säga dig att, om jag icke kan hålla af dig, så nog tycker jag ändå mera om dig än om Claes Henrik, fast han är vacker.“
Erik satte sig åter vid Mandas sida.
All sårad fåfänga var försvunnen, han fattade hennes händer och utropade:
“Förlåt mig; jag vet, att jag är den fulaste gosse på jorden, och att aldrig någon skall komma att hålla af mig; men jag kan icke höra det af andra.“
Han hade ofta känt och kände i detta ögonblick djupare än någonsin, att hans yttre fulhet stod i fullkomlig strid med hans inre skönhet och att denna disharmoni skulle komma att inverka störande på hela hans lif.
Han anade dunkelt att naturen icke skapat honom för den värld hvaruti han var dömd att lefva, och att hans tillvaro skulle bli en fortsatt kamp mellan fantasiens idealiska drömmar och den bistra verkligheten.
Det lyckades emellertid Manda att lugna Eriks upprörda sinnesstämning.
Då solen kastade sina afskedsstrålar på Kalmar slott togo de tre barnen afsked af hvarandra.
Erik gick hem med sveda i hjärtat och oro i själen; jorden föreföll honom icke mer grön, och solens ljus hade slocknat, för att aldrig mer tändas, så tycktes det för den stackars gossen.
År hade förgått.
Han hade såsom student ankommit till Upsala 1812, tagit kansliexamen 1814, och året därpå inträdde han såsom extra ordinarie kanslist i ecklesiastikexpeditionen.
Här fästes Nils von Rosensteins uppmärksamhet vid den snillrike unge mannen, som 1817 gjorde sin entré på den vittra banan med sin hjältedikt “Wladimir den Store“, och sålunda redan från början angaf sig såsom en af våra yppersta skalder.
Det var någon tid efter utgifvandet af denna dikt, som
Stagnelius och några vänner en afton voro samlade omkring en bål.
Den unge skalden som merendels var dyster, hade för stunden kastat ifrån sig sitt svårmod.
Han talade om kärleken såsom en vacker hägring af vår inbillning utan motsvarighet i verkligheten.
“Jag är tjugufem år,“ yttrade han, “och har ännu icke gjort bekantskap med denna känsla.
Skälet är, att min fantasi tagit ett högre mål än att fästa sig vid en kvinna.“
Erik Johan Stagnelius.
“Stagnelius, du talar icke sanning,“ utbrast en af vännerna; “nog har det varit någon tid i ditt lif, då ett par vackra ögon så upptagit din inbillning, att den icke kunnat sysselsätta sig med något annat.“
“Nej, icke en dag.
Tror du verkligen, att en karl med mitt utseende går och slösar bort sina själskrafter med att drömma om ett par vackra ögon, som aldrig skola blicka kärleksfullt på honom?
Jag kan icke älska något annat än det som är skönt; men en skön kvinna skall aldrig älska mig.“
“Men,“ återtog han, “detta erinrar mig om en flicka, den jag som pojke gick och mötte för nöjet att få betrakta hennes vackra ansikte.
Detta är den enda feminina varelse, för hvilken jag hyst något intresse; men jag var barn då.
Flickan kurerade mig emellertid för alla dylika fantasier därigenom, att hon förklarade mig vara så ful, att hon icke kunde hålla af mig.
Numera skulle icke ens själfva Venus kunna eröfra mitt hjärta, ty det tillhör uteslutande Apollo.“
Man skämtade och påstod, att Stagnelii timme nog skulle slå; men poeten afbröt skämtet med ett själfsvåldigt epigram öfver den lille guden, hvilket väckte stor munterhet.
Kvällen var långt framskriden, då man åtskildes.
Stagnelius, som för tillfället bodde vid Regeringsgatan, begaf sig öfver Gustaf Adolfs torg för att komma till sitt hem.
Vi säga för tillfället, emedan poeten i alla sina husliga förhållanden älskade oregelbundenhet och därför tog sin boning på obestämd tid och hvar det föll honom in.
Detta gjorde att han oupphörligt bytte om logis.
Han var just vid hörnet af Regeringsgatan, då han var nära att stöta omkull en betjänt, utrustad med lanterna.
Stagnelius hejdade sin gång och lät den livréklädde figuren passera sig förbi, efterföljd af ett par fruntimmer, hvilka åter förföljdes af ett par herrar, som med något osäkra steg sökte upphinna dem.
De rusiga kavaljerernas sätt att uttrycka sig kom Stagnelius att se efter dem för att erfara hvad deras afsikt kunde vara.
De voro icke särdeles långt aflägsna, då de på ett föga grannlaga sätt tilltalade fruntimren.
Stagnelius vände nu om och gick fatt dem.
Betjänten syntes förargad, och de bägge damerna voro, oaktadt hans närvaro, utsatta för de drucknes närgångenhet.
Skalden trängde sig emellan dessa och de uppskrämda kvinnorna, sägande:
“Mina herrar, ni torde aflägsna er!
Dessa fruntimmer äro mina släktingar.“
– Till det fruntimmer som stod honom närmast, hviskade han:
“Tag min arm och var utan fruktan!“
Skenet från lanternan föll i detsamma på hennes ansikte, och Stagnelius var nära att taga att steg tillbaka, så öfverraskad blef han af hennes skönhet.
De välförplägade herrarna, hvilka nu hade tvenne män framför sig, emedan betjänten vid Stagnelii mellankomst repade mod, aflägsnade sig.
Stagnelius ledsagade den vackra okända och hennes följeslagarinna till deras hem på Malmskilnadsgatan.
Dagen därpå inträdde han på källaren, som var belägen i samma hus, där den vackra okända bodde.
“Finns här något rum att hyra?“ frågade Stagnelius.
“Visserligen,“ svarade källarmästaren; “men det ligger inåt gården och är icke särdeles trefligt.“
“Det gör ingenting, jag tar det,“ svarade Stagnelius, “om en timme flyttar jag in.“
“Men,“ invände källarmästaren, “herrn borde väl se det först.“
Källarscen på Stagnelii tid.
“Behöfs inte!“
“Vill herrn icke veta hvad det kostar?“
“Onödigt; jag betalar hvad som begäres,“ sade Stagnelius och aflägsnade sig.
Källarmästaren förklarade högtidligt för sina närvarande kunder och kypare, att den karlen bestämdt var en poet, ty en förnuftig människa kunde omöjligt bära sig åt på det viset.
En timme därefter hade kungl. sekreteraren Stagnelius flyttat in i den lilla kammaren åt gården.
Om aftonen kallade han upp en af kyparne.
“Hvem bor i första våningen?“ frågade han.
“Ett gammalt kammarråd med sin gamla fru, en gammal hund, två gamla döttrar och en gammal piga.“
“Det var f-n så mycket gammalt,“ utbrast Stagnelius. “Nå, i andra våningen?“
“En gammal major med ...“
“Gamla döttrar, fruar, hundar och pigor,“ inföll poeten otåligt.
“Om förlåtelse; men majoren har hvarken fru eller hund.“
“Nå, hvad har han då?“
“Tvenne unga, vackra döttrar, hvaraf den minst vackra rest bort just i dag.“
“Det är bra, du får gå.
Apropos, hvem är min granne här bredvid?“
“En löjtnant.“
Följande morgon, då Stagnelius gick utför trappan, hörde han någon komma efter sig.
Det var ett ungt fruntimmer som gick honom förbi.
“Manda!“
Damen vände sig om, betraktade honom ett ögonblick, smålog därefter och räckte honom handen, hviskande:
“Jag bedrager mig icke, det är Erik Johan Stagnelius.
Haf tack för det ni i förrgår afton ledsagade oss hem!
I denna stund glömde Stagnelius, att han var ful, en så liflig glädje erfor han öfver att vara igenkänd.
Några ord växlades, hvarefter de skildes.
Stagnelius återvände upp på sin kammare i stället för att gå ut, och skref där ett glödande poem, tolkande all den hänryckning, som uppfyllde hans hjärta.
På eftermiddagen placerades poemet i en vacker bukett och skickades till major Krauses dotter.
Dagen därpå erhöll han några rader till svar.
Under loppet af trenne veckor fortfor skalden att skicka blommor och verser till sin sköna, och att i utbyte mot dem erhålla en biljett tolkande hennes tacksamhet.
Dagligen sammanträffade de något ögonblick, och de ord som då utbyttes, voro visserligen icke många, men de voro tillräckligt uttrycksfulla, för att gifva näring åt den känsla som upptog Stagnelius och hvilken hade sin egentliga tillvaro i sången.
Stagnelius undvek i allmänhet sällskapslifvet och i synnerhet under dessa få veckor, hvilka för honom utgjorde den lyckligaste perioden i hans korta lefnad.
En dag hade Stagnelius i ett af sina poetiska bref föreslagit sin själs ideal, att de skulle gifva hvarandra löften om evig trohet.
Några jordiska band skulle hvarken få förena eller åtskilja dem, utan de skulle förblifva fria, förenade endast i fantasien och sången.
Svaret härpå var exalteradt och uttalade all den svärmiska beundran flickan hyste för skalden.
Om aftonen, samma dag Stagnelius emottagit dessa löften, träffade han en vän.
“Känner du Claes Henrik Bergman från Kalmar?“ frågade vännen.
Amanda Krause.
“Ja, det gör jag; men på de senare åren hafva vi icke sett hvarandra.“
“Han lär i dessa dagar förlofva sig med mamsell Amanda Krause, dotter till majoren.
Flickan är vacker som en ängel och förmögen; det är alltså ett godt parti för en fattig löjtnant.“
Utan att svara rusade Stagnelius bort ifrån vännen, som tog för afgjordt, att han fått ett af sina vanliga besynnerliga infall och därför icke fäste någon vikt vid hans uppförande.
Middagsgäster upptogo alla borden i källarsalen hos Stagnelii värd, då skalden inträdde och begärde sin räkning för den tid han bott där.
“Men herr kungl. sekter,“ invände källarmästaren, “månaden är ännu icke förliden, och det blir väl tids nog att vid dess slut göra upp likvid.“
“Alldeles icke; jag vill göra det genast, ty om onsdag dör jag.“
Källmästaren fortfor att göra invändningar; men då blef Stagnelius otålig, och så erhöll han sin räkning.
Under tiden som förflöt från måndagsmiddagen till onsdagen, förblef han på sitt rum.
På tisdagens afton sände han ett afskedskväde till henne som svikit honom, åtföljdt af en vacker bukett.
Om onsdagsmiddagen var det åter mycket folk i källarsalen, då helt plötsligt ett pistolskott ljöd genom huset.
“Man skall få se, att den galna poeten skjutit sig!“ utropade källarmästaren och störtade uppför trapporna åtföljd af kypare och middagsgäster.
Man ryckte upp dörren till skaldens kammare, fullkomligt beredd att få se honom ligga badande i sitt blod; men i stället gick han fram och tillbaka i full extas och alldeles oskadd, utan att i rummet ens fanns någon krutrök.
Poeten som var i full fart med att dikta, blef förargad öfver att bli störd och fattade i vredesmod tag uti eldgaffeln, för att med tillhjälp däraf köra ut de ovälkomna gästerna.
Han rusade rakt emot källarmästaren, då i detsamma en skön, blek flicka trädde emellan denne och den uppretade Stagnelius.
Eldgaffeln föll ur skaldens hand, och han mumlade:
“Amanda!“
Därpå vände han sig ifrån henne, tillläggande:
“Gå, din åsyn gör mitt hjärta ondt!
Jag vill icke se, endast drömma om dig.
I nästa ögonblick var Stagnelius allena.
Ropet från en af kyparne, att det var löjtnanten som skjutit sig, drog uppmärksamheten från Stagnelius till grannen.
Vår poet riglade sin dörr och kastade sig åter i diktens armar, glömmande allt som var utom honom.
Morgonen därpå hade Stagnelius flyttat, men hvarthän, det var en okänd sak för så väl källarmästaren som grannarna.
Landshöfding
Nils von Rosenstein, då styresman för ecklesiastik-expeditionen, hade ett par dagar efter ofvanbeskrifna tilldragelse anmodat
Stagnelius och en af dennes kamrater att komma upp till sig.
Rosenstein brukade tillsäga de yngre tjänstemännen att komma hem till honom för att skrifva expeditioner.
Denna gång hade valet fallit på Stagnelius.
Skalden var särdeles road af att få samtala med en man af Rosensteins bildning och skarpa omdömesförmåga; denne åter intresserade sig på det lifligaste för det poetiska geniet i sin expedition.
När Stagnelius på bestämd tid inträdde i förmaket, fann han sin kamrat redan där.
“Skola vi icke arbeta?“ frågade Stagnelius.
“Förmodligen.