Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrikande föllo ungarna ned i brobänken och slogo på fläcken ihjäl sig, men under ohyggliga skratt flaxade skatparet kring kaptenens hufvud.
Slutligen restes skeppet.
Men många af dem, som gjort aftal om mönstring, gingo sin väg inåt staden.
Och på varfvet hade alltsedan rådt en upphetsad stämning.
Det talades visa ord för och emot, men gamla historier döko upp och stänkte kring sig kalla varningar och solklara bevis.
— »Gumman» Isakson går i barndomen — hånade ungdomen.
— Hallå, landtkrabbor — hojtade matros Frisk —, hvad vet ni om sjön?
Då trossen sprang på Freydis sistlidne maj och slog ihjäl Branten, förliste inte skutan vid Englands kust, hva?
Var jag inte själf med, när råttorna satte af i en svart, lång rad utför Doroteas landgång — hon som kapsejsa utanför Goda Hoppsudden?
Då »Almas» katt drunknade i Nordsjön, hvem satte på grund i Biscaybukten — hva?
Kalle muttrade något om gamla stollar och ryckte till sig yxan samt började hugga, så att flisorna röko.
Men konstigt i alla fall, att så många människor kunde ljuga om precis samma ting.
Vid varfsklockans slag var han i dag den förste utom porten.
Men på krönets blomsteräng stannade han och såg ut.
Fjorden låg blank i solnedgången, och som eldbärg eller isklumpar summo skären omkring.
Nedför älfven gled den ena duken efter den andra till sjös, och en svag landbris kupade sakta seglen.
Gastarne sjöngo långdraget:
Jag reser bort, min lilla vän, och du får stanna kvar.
Tonerna liksom flöto efter dem på vågen, och till svar viftades från tjogtals småbåtar.
Längre och längre ut i den vattriga sjön seglade skutorna, sköto starkare fart — lyste så hvasst och hvitt.
Skinande glatt svepte strömfåran om skrofvet, men långt ute vidgade den sig till en silfverkrans, släppte därpå motvilligt, tills skären förtonade i obestämd dallring.
Kalle måste gifva sig till att springa som en ströpojke, så sjöd blodet af ungdom och lust.
Det där om skatorna var bara något innerligt satans skrock.
Icke förrän ugnspannkakan med sirapsklickar, stora som bruna skillingar, förtärts, lät Kalle undslippa sig historien om fågelboet i mastsalningen.
Lina blef eldröd och såg ned, som om hon kämpade med gråten.
Anna log och kastade på den unge mannen gäckande blickar.
Men Josua Söderberg drog munnen skarpt samman och satte knifskaftet med kraft i bordet.
— Det befälet behöfver fara några år till i skansen, så han lär sig bli sjöman och inte en förbannad skolmästare.
Och det vill jag säga dig, Kalle, att mönstrar du med den skutan, blir du hajmat, innan året är slut.
Minns, att Josua Söderberg sa’t.
Det blef tyst vid pass en minut.
Men då morskade sig
Kalle och sade:
— Äh.
Nu satt han i hagen, och det var kväll och månen sken på äppelträdet.
Först kom Lina.
Hon kom så tveksamt och mjukt, och det ryckte i hennes läppar och haka, men de blå ögonen glänste skygga.
— Snälla du, Kalle — hviskade hon —, du kan väl vänta litet med mönstringen ...
— Skeppet är nära på nytt — sade Kalle lågt.
Men det var, som om han kämpat i sömnen mot maran.
Lina slog förklädet för ansiktet och grät.
Då blef Kalle underligt vek och sträckte handen efter henne.
Men i detsamma skymtade en blå kjol.
Trallande, som om hon alls ingenting såge och alls ingenting visste och alls ingenting brydde sig om, kom Anna fram bakom knuten.
Hennes barm stod full och hög, och midjan sköt smal upp öfver krinolinen.
Hon sjöng, böjde sig ned och plockade tusenskönor och fäste dem som nålar i sitt blonda hår.
Kalle rodnade, och då Lina smög bort, kom Anna fram.
Hon satte skämtsamt en riddarsporre i hans knapphål, slog sig ned och smågnolade och lyfte sin hvita haka för att kisa på månen.