Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H. Ex. hemställde härefter, om R. o. Ad. behagade bifal - 72 Den 23 April e m.
O lu 2 mom. af 10 § med de af Gr.
Cronhjelm oell Hr Akerman föreslagna förändringar.
Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. tillkännagaf, det han trott sig fiaua, att äfven nu ja öfverröstat nej. § 11.
Jag tillåter mig fästa uppmärksamheten derpå, att Utsk. vid redactiouen af sista raden i 1 mom. förgätit insätta ordet ”årlig” lill ”ö procents ränta.”
Om detta ord ieke tillägges, så skulle det möjligen kuuna föranleda lill det missförstånd, att dermed menades 6 proc. i månaden, ehuru meningen icke kan vara annat än årlig ränta.
Derföre anhåller jag, att detta ord mätte få inflyta. II.
Ex. IIr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle 11 § med den förändring, all i st. f. orden ”sex procents ränta” infördes ”sex procents ärlig ränta.” Ropades ja. §§ 12 och 13.
Di föl los. § 14.
Posse: Emot stadgandelaf S proc., som skola betalas intill dess att ny vexling sker i hanken, får jag protestera.
Vi hafva redan i 1 1 § stadgat förhållandet med låntagare, som icke äro ordentliga; men här synes man vilja vara vida strängare emot banken än emot någon annan.
Jag kan icke linna något skäl, hvarför banken skall betala 8 proc. när i enskilda concurser endast 5 proc. skola erläggas då någon ränta icke är bestämd.
I detta fall synes mig tillräckligt om (i proc. be stämdes.
Det kunde vara likgillligt om det vore för en kort tid, men då en utredning af bankens concurstillstånd kunde blifva mångårig, så skulle det blifva en ganska lönande speculation alt köpa upp bankens sedlar, och behålla dem så länge som möjligt, ty jag tager för afgjordt, att det aldrig skulle kunna inträffa, att icke full valuta fuunes för de utelöpande sedlarne.
Jag anhåller derföre om den förändring, all 6 proc. insättas i stället för S.
Det är den väsendtligt skillnad emellan en privatbank och en enskild person, sorn utgifver skuldsedler, att banken får låta sina löpa såsom mynt.
Derjemte får han afdraga räntan på förhand och åtnjuter under en viss bestämd lid öfverränta.
Derföre bör också banken vara ansvarig för upprätthållandet af sina sedlars värde genom att genast inlösa dem, och det är en försummelse om han icke ställer så till alt del alltid sker, hvilket bör förekommas genom - Den 23 April e. m. 73 norn några tvingande band.
Directionen bör kunna visa på faran deraf, för alt motstå actieägarnes vinningsbegär.
Det är sådana skäl, som de förenade Ulsk:n hafva ansell det vara mycket billigt, att privatbankerna skola gifva 8 proc., till dess alt de inlösa sina sedlar.
Vore det en vexelgifvare, så kriip lian genast i häkte, och så torde del äfven vara med privatbankerna.
Märkvärdigt nog har jag denna gången den lyckan, jag tror för lörsta gången, att instämma med Hr von Hohenhausen, om också icke alldeles af samma skäl.
Jag tror nemi. för det första, alt denna föreskrift skulle lugna allmänheten; för det andra, i fall det skulle inträffa, att någon bank icke för tillfället honorerade sin förbindelse alt med riksmynt inlösa sina sedlar, sä vore det tillfälle för sedelinnehafvarnc att lätt blifva af med dem, då de alltid skulle blifva begärliga för räntans skull, och för del tredje skulle denna betydliga ränta af 8 proc. tvinga privalbanksägarne, att för sitt eget intresse skyndsamt utreda hanken, hvilket också är allmänhetens fördel.
Då jag således anser detta stadgande i 14 § visserligen vara strängt, men välgörande och icke farligt, sä tillstyrker jag bifall till Utsk:s förslag.
Jemväl jag tillstyrker bifall lill §.
Det vill förutsättas en stor vårdslöshet hos bancodireclionen, om den kommer i den ställning, alt icke kunna inlösa sina sedlar, och dä de i denna § hafva fått den förmån, att nian icke kan vända sig till domaren directe för att genast fä banken försatt i coneurslillstånd, ulan man skall anlita Konungens Bef:h:de att revidera bankens ställning och tillse huruvida den efter en kort lid kan fullgöra sina förbindelser, så vore det mera än obilligt att nedsätta en sådan ersättning lill vanlig ränta.
Den som besinnar hvilka ofantliga olyc kor, som kunna inträffa för det allmänna i händelse privatbankerna skulle förklara sig för iusolvenla, skall ulan tvifvel finna nödvändigheten för Ulsk. alt stadga garantier lill förekommande deraf.
Har man nogare följt Utsk:s bemödanden i denna fråga, så lärer man finna, att hvad som förekommer i denna § oin en till 8 proc. förhöjd ränta för den lid, som inlösningen af sedlarne fördröjes, är en af de mindre garantierna, som visserligen icke bör möta motstånd.
Jag (illsyrker bifall till denna §.
Jag kan icke glädja mig, såsom Frih.
Raab, med att nu få instämma med Hr von Hohenhausen, men det oaktadt anser jag mig böra förklara, att det sätt, hvarpå man nu vill gå tillväga, dä man jemför del med deh 11 §, är eli slags procenteri från allmänhetens sida.
Jag tror, alt man i den ena § bör vara lika sträng som i den andra.
Man har ill § förklarat, att då en låntagare icke uppfyller sina för10 H. 10 74 Den 23 A pri l e. m. bindelser, så skall han i två månaders tid plikta med 8 procent, men sedermera blott erlägga 6 proc., oell jag tillstyrker, att man å bankens sida meddelar i denna § samma föreskrift.
Men om så är, att här nu skulle beslutas 8 prot‘:s ränta för privatbankerna under hela liden, på sätt Utsk. föreslagit, så hoppas jag, att vi framdeles komma att jemväl ålägga Riksbanken 8 proc., om den icke uppfyller sina förbindelser.
Afven jag vill fästa uppmärksamheten derpå, att när privatbankerna, enligt 11 §, få laga 8 proc., så böra de också, enligt denn a §, få betala lika mycket.
Skillnaden är blott i afseende pä tiden, hvilket är billigt, dä äfventyret är stort, såsom liera talare anmärkt.
Jag skulle ock tro, alt denna föreskrift icke bör af privatbankerna sjelfva bestridas, sä vida de vilja vinna något förtroende.
För min del anhåller jag om bifall ä §.
Då jag bort dem, som egentligen vilja stödja privatbanksintresset, tala emot min mening, och dä jag förutser, att jag icke får framgång för min proposition, sä vill jag icke soulenera densamma, utan får derifrån afstå, med lillkännagifvande, ali jag bell och hållet reserverar mig emot detta första steg till allmänt procenteri.
Då nu öfverläggningen förklarades vara slutad, framställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, propos. lill bifall å 14 §, och Lief denna propos. besvarad med ja jemte ett eller annat nej, hvarpå H. Ex. tillkännagaf, alt ja hade öfverröstal nej. § 15.
När man jemför den nu upplästa § med den påföljande 16, så finner man, att de sammansatta Utsk:n föreslagit betydligt, större ansvar för directeurerna, än för öfrige loltägarne.
Så är icke nu förhållandet och behöfver del ieke eller vara, hvilket jag skall söka ådagalägga.
Under förmiddagens plenum framställde Frih.
Palmstjerna den åsigt, hvilken jag till alla delar gillar, att i händelse man vill hafva eu direction, af hvilken man kan fordra ett så stort ansvar, så bör icke delägarnes antal vara större, än alt man kunde påräkna att de i banken insatte största delen af sin förmögenhet; ty i annat fall kan man icke vänta, alt direcleurerne, jemte besväret af förvaltningen, skulle utsätta sig för obehaget af qvarstad, och att fordringsägarne i första rummet skulle vända sig lill dem.
Denna åtgärd är i alla fall öfverflödig.
Lagen stadgar, att förteckning på alla lotlägarue skall i allmänna tidningarne införas, och det kan således icke vara någon obekant hvilka de äro, och som det icke alltid är sagdt, att just de rikaste loltägarne äro directeurer, ulan sådant oftast beror på localen, så synes det mig icke eller medföra någon ökad säkerhet för fordringsägaren, alt directeurerna skulle hafva ett högre ansvar, i hvilken händelse jag har grundade skäl till den förmodan, alt man icke skulle lyckas erhålla några directeurer.
Jag skulle der - Den 23 April e. m. 7 5 före
Iro, att man, med uteslutande af 2 morn., kunde sammanslå denna §, som handlar om directionens ansvarighet, med den 16, som handlar om de öfriga lottägarnes. § skulle då komma att lyda som (oljer:
Oberoende — — sorn ej inlöses, att sedan en månad förflutit — — lagsöka den eller de lottägare, mot hvilka han finner för godt sin talan rikta, med samma rätt alt använda ulmätniugstvång, som lag och författningar i allmänhet medgifva.
Vid den förra §, som gaf an leda. till en liten, skärmytsel för denna, anmärkte jag redan, att stadganden borde finnas, hvilka tvingade bolagsmännen att efter directeurernes förslag sköta bankens affärer bankmessigt, och icke för vinnings skull lägga sig vidsträcktare ut än de kunde tåla.
Bankbolaget har det största intresse att uti directionen få män med anseende i orten, för att öka förtroendet till bankens goda förvaltning, och det är således ingen fara, att icke de bolagsmän, som äro mest lämpliga dertill, vare sig genom förmögenhet eller moraliskt anseende, helst togos till directeurer.
Men dessa directeurer böra då också uti strängheten af det ansvar, som i första rummel drabbar dem, äga en motvigt emot bolagets pretentioner.
Jag kan således icke annat än tillstyrka bifall lill §, sådan den är.
De garantier, som man ansett nödigt stadga emot missbruk i bankernas rättigheter och hvarom jag vid en föregående § haft äran nämna, äro jemväl i denna och efterföljande § iakttagna.
Jag kan för min del icke instämma uti Gr.
Cronhjelms förslag, derföre att jag icke kan inse hvad vinst det skulle medföra för directionen, om man satte lollägarne i samma cathegori som directionen, så alt hvilken som helst kunde sökas.
Men deremot anser jag detta vore orättvist emot loltiigarne, då directionen är den, som dirigerar sedelutgifningen, och en lottägare ofta kan vara i okunnighet om directionens operationer, samt således moraliskt oskyldig i de transactioner directionen uppgör.
Man säger, alt med sä stränga conlroller på directionen, skulle det blifva omöjligt att få directeurer.
Jag för min del tror, att om man gjorde denna stränghet allmän, så skulle det blifva ännu svårare all fä lottägare, och man kom således ur askan i elden, såsom ordspråket säger.
Det förslag, som af mig blifvit afgifvet, utgår icke frän den afsiglen, sorn den siste talaren nämnt, att tillägga directionen någon fördel framför lottägarne, men deremot åsyftar det att icke tillägga lottägarne någon fördel framför directionen, utan att de skola dela ljuft och ledt i della afseende.
Det är visserligen sant, att då hvarje directeur äfven är lottägare, så kan man i första rummet vända sig lill directeurerna; men det är likväl icke sagdt att så alltid skall ske, emedan directeurerna alldeles icke mäste vara de rikaste lott - 70 Den 23 April e m. ägarne, till hvilka del är säkrast alt vända sig.
Och då det i alla fall är lotliigarnes fel, om de invälja personer i direclionen, sorn icke förslå att motsvara delta förtroende, så kan jag icke finna någon obillighet deruti, alt det får förblifva vid hvad hittills stadgadt varit, nemi. att direcleurerne icke åläggas något särskildt ansvar. r> Frih.
Jag instämmer med Hr Akerman i fråga om icke blott billigheten, utan äfven nödvändigheten, att göra ansvarigheten högre för direclionen, än för loltngarne.
Efter lag borde bysätlningstvånget gälla för dem alla; här är endast fråga om utmätning och del kan vara nog.
Jag tillstyrker bifall lill §, men med den rättelse i sista raden af 2 morn., att ordet ”gällde” utbytes emot ”gälle”, såsom del skall vara.
Jag anser nödvändigt, att deri solidariska an svarigheten blir så sträng som den någonsin kan göras, och tror derföre, att Utsk:n gjort rätt, då de föreslagit denna §, sådan som den här förekommer.
Jag skulle visserligen, lika med Gr. Cronhjelm, anse, att hvarje lottägare borde lika så Väl vara åtkomlig, i händelse en privatbank inställer sin invexling, men detta borttagande af qvarstadsbeläggningen, som Grefven föreslagit, anser jag likväl betänkligt.
Jag skulle tro, alt när privatbankernas sedlar löpa såsom mynt i orten, så bör den fattige, som mottager dessa sedlar, vara förvissad, alt han genast kan fullt ut erhålla sin lilla cassa, och med tillämpning af denna § bör sådant alltid kunna ske inom en månads förlopp.
Pä grund häraf yrkar jag, att § måtte bibehållas oförändrad.
Jag skulle visserligen icke hafva någonting emot, om den förevarande lagen klefve ännu strängare emot directeurerne, ja så sträng som möjligt, blott man dä kunde få några direclcurer.
Men denna för privatbank vigtiga omständighet, tror jag, lika med Gr.
Cronhjelm, icke klefve möjlig.
Dä i alla fall samtlige lottägare ansvara, en för alla och alla för en, så kan jag icke se hvarföre man bär skulle yrka ett ännu strängare ansvar för directeurerna, än hvad allmänna lagen för andra bolag bestämmer.
Nu vill man således stifta en ännu strängare lag, i hopp att få bättre direcleurer.
Herrarne må försöka huru det lyckas.
Jag för min del anser ändamålet vara vunnet med Gr.
Cronhjelms förslag, och tillstyrker derföre bifall dertill.
Äfven jag är bland dem, som anse, alt detta stadgande i 15 § är bland deni, som äro det säkraste medlet att icke få några privalbanksdireeleurer; men jag kan icke förneka, att jag äfven gillar Hr Åkermans åsigt, att om denna stränga föreskrift skall allmänt tillämpas, så får man ieke eller några actieägare.
Ehuru jag således tror, att ansvaret lior i första hand träffa direclionen, så kan jag likväl icke gilla, att hvarje sedelhafvare skulle efter godtfinnande få seqvestrera directeurerues egendom.
Sådant anser jag icke böra fä ske förr, Den 23 April e. m. 77 än då Konungens Bef:h:de, efter hållen undersökning, förklarat, att bancorörelsen skall inställas.
Ty det skulle ju kunna hända, att någon, med uppoffring af kanske tusentals riksdaler, ville störta en privatbank, och derföre samlade mera af dess sedlar, än den på minuten kunde inlösa, ehuru banken inom ett par dagar möjligen skulle kunna skaffa dessa penningar.
I öfverensstämmelse med denna min åsigt får jag föreslå, att 15 § måtte erhålla följande tillägg: ”Oberoende af den rätt, som i nästföregående § bankens borgenärer tillägges, äge innehafvare af creditsedel eller invisning, som ej inlöses, att genast, sedan Konungens Bef:h de lulit inställa bancorörelsen, erhålla qvarstad å en eller flera directionens ledamöters egendom, till lika belopp med fordrad creditsedel eller invisning, samt alt etc.”
På delta sätt tror jag, att icke directeurerne komma i någon obehörig ansvarighet, ty om ett fallissement sker, så är det directeurerna, som närmast äro dertill skulden, och det vore ganska hardt för actieägarne, som icke deltaga i styrelsen, om hvar och en af dem skulle vara underkastad en dylik ansvarighet.
Jag tillstyrker således bifall till 15 § med denna ändring.
Det påstående man här gjort, att privatban kerna icke skulle fä några directeurer, ifall man i främsta rummet af dem ulkräfde ansvarighet, förekommer mig något oförklarligt.
Ty hvad är det för ansvar, som directeurerna genom denna § underkastas?
Privatbankernas sedlar äro ju ställda alt betalas vid anfordran, och är det icke hvarje Svensk mans skyldighet, som utgifver en skuldsedel, att svara derför, eller_ i annat fall att genast och utan all omgång kunna lagsökas?
Ar det icke ett åliggande för hvar och en, som påskrifver en borgen, att vara underkastad betalnings-skyIdighel, en för alla och alla för en?
Hvarföre skulle icke då privatbankerna, som åtminstone skola sägas vara grundade på solidarisk ansvarighet, kunna underkasta sig denna förbindelse, då de, genom rättigheten att utgifva privalbankssedlar, erhållit en förmån långt utöfver hvad hvarje enskild Svensk man äger.
Skall man nu äfven göra undantag från lagen lill deras förmån, vådligare i samma mån som allmänheten kan blifva mera lidande, och i samma mån som deras sedlar komma mera i den fattiges händer.
Mig synes, att man handlar ganska obetänkt, om man icke ser till, att en solidarisk ansvarighet verkligen och icke blott till namnet kommer att äga rum.
Om icke några vilja åtaga sig alt vara directeurer i dessa privatbanker, så tror jag, att det icke är så stor skada för riket, som det är, om man genom olämpliga privilegier och förmåner utsätter allmänheten för en våda, som kan blifva större än man lyckligtvis hittills sett något exempel på.
Gr. Posse har föreslagit en lindring, ändå vidsträcktare än hvad Gr.
Cronhjelm yrkat, nemi. att rättigheten alt söka qvarstad på directionens egendom skulle uppskjutas ända lill dess alt Konungens Bef:b:de förklarar bankrörelsen inställd.
Men jag hemställer, om icke den ena delen 7S Den 23 April e. m. af bancorörelsen är inställd i samma ögonblick som banken upphör att inlösa sina sedlar?
Lägger man härtill, alt directionens ledamöter likväl i första rummet äro de, som kunna anses vara skulden till att banken icke kan inlösa sina förbindelser, så skulle jag tro, att det är billigt mot de öfrige actieägarne, att directeurerne i första rummet få ansvara.
Jag tillstyrker derföre bifall till denna §, ehuru jag medgifver, alt en fullkomligt solidarisk ansvarighet, enligt hvilken man kunde få lagsöka hvarje actieägare, utan ringaste omgång, vore det rätta. o Ilr von Hartmansdorff:
I sak instämmer jag med Hr Akerman.
Han och några andra talare hafva anfört så grundade skäl för antagandet af Utsk:ns förslag, alt jag hoppas, det R. o.
Ad. malte detsamma godkänna.
Då man anmärkt ett skriffel i denna §, anser jag mig böra anmärka ett annat.
Det står nemligen i sista stycket på tredje raden nedifrån: ”å Bankens contor bevisliga aflemna.”
Det lärer väl höra heta bevisligen; om hvilken rättelse jag anhåller.
Då nu öfverliiggningen förklarades vara fulländad, hemställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. bifölle 15 §, med rättelse af de af Hr von Hartmansdorff och Frih.
Cederström anmärkte tryckfel.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. ti11- kännagaf, det lian trott sig finua, att härvid ja varit öfvervägande.
Jag vill icke besvära med alt begära vote ring, utan får blott reservera mig emot beslutet.
Äfven jag instämmer i den reservation, som af Gr.
Posse blifvit afgifven, under den beklagliga tankan, att jag tror att några dugliga direcleurer icke skola kunna erhållas. §§ 16 och 17.
Härefter föredrogs ånyo § 2, med hvars afgörande R. o. Ad. hittills uppskjutit.
I denna § stadgas tvenne väsendlliga omständigheter, nemi. det minsta antal delägare, som får bilda ett bolag för privatbankrörelse, och den minsta summa, som får tecknas för en sådan rörelse.
Man kan deruti hafva olika omdömen, och jag anhåller derföre, att dessa båda frågor måtte framställas i särskilda propositioner.
Hvad först angår antalet af namngifna delägare, som få bilda ett privatbaukbolag, anser jag, att med de sladganden, som i denna och andra §§ äro gjorda, så kan man icke förvänta, att bankbolag komma att bildas på samma sätt, som nu är händelsen, då dessa banker icke äga en solidarisk ansvarighet, utan endast ansvara för det tecknade beloppet af actier.
Åtminstone på vissa orter torde måhända icke sä många personer linnas, som vilja ingå i Den 23 April e. m. 79 cn dylik ansvarighet, oell möjligen äfventyra alt se liela sin egendom belagd med qvarstad för cn ringa vinst; men deremot förutser jag, att det kan finnas några få, som vilja tillsammans bilda eli privalbanksbolag oell derpå använda större delen af sin förmögenhet samt sjelfva blifva direcleurer, för att på della sätt söka en så betydlig fördel af rörelsen att den kan motsvara den större ansvarighet, hvaruti de ingå.
Jag anser derföre, alt bankbolag böra kunna bildas af ett långt mindre antal än 50, och jag skulle tro, alt man kail inskränka detta tal ända till fem.
Jag ser icke något hinder derför, om de insätta den erforderliga summan contauta penningar, om de framlägga ett reglemente, som gifver nödiga controllör och föröfrigt bedrifva rörelsen på ett sätt, som är öfverensstämmande med de reglementariska föreskrifter, som äro fästade vid privatbankernas octrojerande.
Jag tror icke, alt något äfventyr för det allmänna deraf skulle kunna uppstå, oell jag hyser det hopp, alt den ledamot, som nyss anmälde sig skall understödja denna min mening, Hvad dernäst angar frågan om det belopp, hvarunder en banks rörelse icke får drifvas, som Ulsk. bestämt till cri million, så anser jag all detta är högre än hvad som behöfves.
Visserligen fordras det för en bank, som utgifver egna sedlar, en större cassa i proportion som banken är mindre, och ju större hanken är, ju mindre kan cassan vara i förhållande till den tecknade fonden; men likväl anser jag en million vara mera än som erfordras, och tror, att J million skulle vara tillräckligt.
Vissa provinser hafva icke den folkmängd, den utsträckning och förmögenhet, att en aclieteckning af 1 million r:dr b:co derinom kan förmodas uppkomma.
Alt utsträcka bankens verksamhet utom provinsen har sina olägenheter, dels emedan communicalionen understundom kan vara afbruten, dels emedan man icke känner hvarannan så noga i afseende på förmögenhet, behof och personliga förhållanden, till följd hvaraf en bank, som icke utsträckes på en för stor vidd blir bättre skött, har en säkrare rörelse och bättre uppfyller ändamålet.
Jag anser derföre, att detta minimum för den tecknade fonden hör nedsättas till 750,000 r:dr b:co.
Med iakttagande af dessa båda förändringar, som jag haft äran föreslå, tillstyrker jag bifall lill §.
För min del har jag ingenting att invända emot inskränkning i antalet af bolagsmän; menattdenna inskränkning skulle gä ända till siffran fem, såsom Frih.
Palmstjerna föreslagit, kan jag omöjligen medgifva, med mindre än alt teckningssumman qvarblifver cn million.
Om fem personer skulle tillåtas att hilda en bank, så horde det vara inom de län, der sådana magnater finnas, som kunna sammanskjuta en sä stor summa; men att skapa en mängd små banker med några hundra tusen r:drs capital, då man kanske börjar med länsbanker, men slutar med härads-och socknebanker, det skulle endast medföra en allmän villervalla i landet.
Jag skulle der~ so Den 23 April e. m. före anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes först framställa proposition på frågan om beloppet af teckningsfonden och sedan om antalet af delägarne.
Blir den förra bestämd till en million, sä skall jag sedermera gerna lämpa mig till si Uran 5 i afseende på den sednare.
Jag kan visserligen icke förneka sanningen af Frih. Palmstjernas framställning, men jag tillåter mig likväl fästa uppmärksamheten deruppå, ali det missnöje, som privatbankerna hittills väckt hos andra än delägarne, säkerligen skulle blifva oändligt mycket större, om privatbanker inrättades af några få delägare.
Visserligen blefve direclionen, som nu skall beslå af 5 ledamöter, lätt vald, om delägarne icke voro liera, men det vore väl också den egentliga vinsten.
För min del anser jag, att man icke borde inskränka detta antal längre än till 20.
Jag vill dermed hafva sagt på förhand, alt jag visst icke vill motsätta mig, om man i afseende på antalet af delägare vill upptaga det till 50; men hvad beträffar den föreslagna minimisumman för actie-teckningen, så skulle jag vilja utsträcka den af Frih.
Palmstjerna föreslagna nedsättning från 750,000 till 500,000 r:dr.
Jag får fästa uppmärksamheten på, alt vi för närvarande hafva cn bank, som icke har större fond än en half million, men som likväl har drifvits hela tiden med ganska god credit, och jag vet icke hvarföre man skall föreskrifva så stora summor, alt några banker omöjligen kunna tillväga bringas.
Under förklarande, att skälet, hvarför jag önskar delägarnes antal något större, endast är, att jag vill söka förvärfva privatbankerna flera vänner, får jag anhålla, alt delta antal mätte bestämmas lill minst 20 och teckningssummau lill minst 500,000 r:dr b:co.
Gr. Posse: Sedan R. o. Ad. nu beslutat bifall till 14 och 15 §§, kan del nära nog vara likgiltigt, huru dessa stadgande!) bestämmas, men dä jag under den föregående discussionen yttrat mig rör:de denna punkt, anser jag mig skyldig att äfven nu yttra mig.
Jag instämmer fullkomligt i den åsigt, i afseende på delägarnes antal, alt 50 är för mycket, men deremot tror jag det vara omöjligt att bilda en privatbank med endast fem delägare.
Directionens medlemmar skola nemi. vara 5, och om det då skulle hända, att någon afgår eller sjukna!1, så blir direclionen icke fulltalig och lagen således annullerad.
Raabs förslag, att detta antal måtte bestämmas till minst 20.
Hvad åter angår teckningssumman, så tviflar jag icke på, att om lagen i öfrigt blifvit sådan, att möjligen privatbanker kunnat uppkomma, så skulle det icke varit någon svårighet att få en million tecknad.