Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon kunde också icke begripa att deruti var något ondt, och i sin oskyldiga okunnighet skulle hon utan tvifvel hafva ådragit sig de andra fruntimrens skarpa anmärkningar för friheten i sitt sätt att vara, derest icke kaptenen – som verkligen fattat en faderlig välvilja för den unga flickan, hvilken han fann alltför illa bevakad af modern, den han i tankarna kallade en fjolla – en gång förrådt en viss liten hemlighet, som han lofvat förtiga.
Det var en afton vid Berg.
Blenda, omgifven af alla sina herrar, som ville ledsaga henne i land, visade för första gången en liten grad af otålighet öfver kaptenens förmynderskap, då han tillrådde henne att invänta sin vanliga ledsagare.
”Herr Ramsberg” – detta var namnet på den gamle herre, som kaptenen valt till Blendas hedersvakt – ”herr Ramsberg”, sade han, ”har straxt slutat sitt spelparti och kommer då upp!”
”För min del”, yttrade fru Emerentia, ”sitter jag likså gerna qvar här, der jag ser lika bra!”
Saken var att hon hade sin hjertans lust af att se de mörka miner, som vid dylikt tal tecknade sig på herrarnes anleten.
Emellertid måste ett beslut tagas.
Sällskapet steg i land, och Blenda blef qvar för att komma efter, när spelpartiet slutades.
Det var likväl med en blick af obeskriflig saknad som hon med ögonen följde de försvinnande.
Under hemlig glädje märkte hon dock snart att hennes kavaljerer oupphörligt stannade på vägen och läto alla andra passera förbi.
Då – medan modern sprang ner i hytten för att hemta något – nalkades kaptenen vår unga fröken, hvilken likväl icke mötte honom med samma glada, behagliga leende som vanligt.
”Jag märker att fröken finner mig vara en riktig björn, men jag bedyrar att jag menar väl.
Alla dessa fjäskar äro på intet sätt passande att ha i så beständigt släp!”
”Men hvad ondt göra de mig då?” frågade hon, och en liten harmsen tår glindrade i hennes öga.
”Den saken torde bli nog vidlyftig att nu förklara!
Nog af: fröken har en vän, som på det högsta rekommenderat fröken i min vård, och jag skall – med fara att till och med synas för mycket närgången – icke svika det löfte jag gaf denne person, hvilken jag icke en gång känner, men som jag förstod var en aktningsvärd man.”
”En vän af mig?” upprepade Blenda, och man skulle ha sett hvilket förändradt uttryck nu strålade i hennes öga, på samma gång som hennes sammetslena kind återgaf en nyss aftagen persikas skära rodnad.
”Jag vill minnas att han sade sig vara slägt med fröken.
Huru som helst förband jag mig att ej nämna honom – men det löftet har jag nu brutit, dels för att ge förklaring öfver min egen omsorg och dels för att skänka fröken ett nöje, som kunde göra denna omsorg mindre obehaglig.”
”Månne det var samma person som . . som . . . ”
”. . som lemnade paketet och blommorna – ja, just han, ja . . .
Men se der kommer herr Ramsberg.
Gå nu i land!”
Från denna stund bortdog hvarje anmärkning, som kunde göras öfver Blendas frihet i umgänget.
Hon syntes ej mer hälften så intresserad, då de unga herrarne omgåfvo henne, och drog sig till och med stundom tillbaka från deras efterhängsna förtrolighet.
I blyga och sälla drömmar tänkte hon i stället på sin riddare af svarta rosen.
Ehuru frånvarande, vakade han således öfver henne, och hans milda varning utöfvade åter sitt inflytande, ett inflytande, så mycket mäktigare som det nu understöddes af den tanken:
Hvarföre skulle han vaka, om han ej anade ett återseende?
”Här är jag nu!
Det är väl ingen fara, hoppas jag – ni skickade ju genast efter doktorn?”
Dessa ord yttrades af ett ungt, knappt tjugeårigt fruntimmer, under det hon med brådskande steg gick öfver golfvet i en liten sal, der hon dock som hastigast stannade framför spegeln, medan hon afkastade hatten och tillslätade håret.
Med ett finger tryckt mot läpparna endast nickade den tilltalade, i hvars person man kunde igenkänna ett af dessa aktningsvärda inventarier, hvilka, under rubrik af gamla husmamseller, icke sällan utgöra hufvudhjulet i det husliga maschineriet.
”Nå, hvad sade han, min kära Debora?” återtog damen i en mellan nyfikenhet och oro sväfvande ton.
”. . att det var ett ganska betänkligt anfall och att gamla frun efter detta behöfde vara ytterst försigtig . . .
Men är icke herrn med?”
”Han kommer straxt efter – han hade några personer på kontoret . . .
Kära Debora du, det är ett ganska ledsamt tillfälle!
Jag häller rätt mycket af min svärmor, men det svåraste tror jag nästan är att det återkallar så sorgsna minnen.
I ögonblicket var mamsell Deboras förklädssnibb i ögonvrån.
”Det är så sant det – och jag, som var i nådig fruns föräldrars hus i tjuge års tid, jag har väl skäl att begråta min goda matmor.
Om hon icke så hastigt följt salig stadsmajor’n, så hade jag visst icke varit der jag nu är!
Nå, gudbevars, jag klagar ej: gamla frun är väl en styf fru, men rättvis och bra i alla fall . . .
Vill icke nådig frun gå in nu?”
”Att
Debora då icke kan låta bli att säga nådig fru!”
”Bevara mig – vi kallade ju alltid nådig fruns fru mor så, och för öfrigt är det nu allmänt bruk här i Stockholm att det rika borgerskapets hustrur låta kalla sig nådiga till skillnad från de andra.”
”Visserligen, och jag ser ej hvarför icke vi kunna vara lika nådiga som många andra!”
”Just det tänker jag också.”
”Men min man är likväl endast lärftskramhandlare utan titel, då pappa deremot var lärftskramhandlare och stadsmajor.
Dessutom tycker svärmor icke om detta bruk – det har jag väl märkt, och jag vill icke stöta henne . . .
Men à propos af den saken, var det icke i dag som de der gässen från landsorten skulle komma – jag tillstår att jag icke gerna vill bli hedrad med uppdraget att hemta dem!”
”Säg för all del ändå icke nej, ifall det kommer i fråga – herr Patrik är visst så beskedlig . . . ”
”Men just Patriks välsignade beskedlighet kunde ställa till några följder, som det är bäst att förekomma!
Man vet nog huru sådana der fattiga slägtingar tro sig ega rätt att liksom krypväxter klänga sig omkring de rika.
Nej, jag tackar – jag är nog förut öfverlupen af genanta konnäsanser . . .
Men kom nu!” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Genom ett litet utmärkt städadt, men helt tarfligt möbleradt förmak trädde den unga frun in i sin svärmors sängkammare.
Dörren, som förut stått halföppen, drogs igen af mamsell Debora, hvilken trippade efter.
”Vill hon att jag skall qväfvas, efter hon låser till dörren?” frågade en snäsig röst från den vidlyftiga sparlakanssängen.
Men straxt derefter hördes samma röst i en något förmildrad ton yttra: ”Jaså, är det du, min kära Henriette!
Hvar har du Patrik?”
”Han kommer rätt straxt – men jag blef så dödligt förskräckt, när jag fick höra att mamma fått ett allvarsamt anfall af den svåra krampen, att jag ej gaf mig tid att vänta på honom.”
”Nånå, icke behöfver du väl tro att det är så allvarsamt heller – du skall icke sätta begrafningsmin på dig i förtid, min docka!”
”Ack, goda mamma, hur kan mamma säga så?”
”Så se då ut som vanligt – hvem kan icke råka ut för en liten sjukdomssläng!
Det här är icke värre än hvad jag haft många gånger, men det bar så förtretligt till, efter jag just i dag väntar upp syster min, kräket!”
”Får icke jag stanna qvar hos mamma, medan Debora går till Riddarholmen?
Fartyget kommer väl ändå icke förrän på eftermiddagen.”
”Stor tack skall du ha, min lilla fru sipp, men om du håller dig för god att erbjuda dig sjelf att hemta din svärmors syster och systerdotter, så kan jag allt på egen hand ställa vägvisare emot dem.”
”Åh, man begriper nog huru väl nådig frun mente!” inföll Debora medlande.
”Nådig frun, nådig frun – hvem är det som är nådig fru här?
Det skall väl vara jag det, efter jag råkar till att vara född fröken och efter min första man, salig Blücher – fastän han aldrig mindes den strunten – var af tysk adel.
Men från det jag gifte mig andra gången med min Thorman, har jag aldrig hört någon låt om nådig frun, och jag skulle icke vilja ha den bjellran på mig på gamla dagar!”
”Då får väl mamma, när Johan gifter sig, ändå en svärdotter, som opåtalt kan heta nådig fru?” yttrade med lätt darrning på tonen arftagerskan, som gifvit sin hand åt den jemförelsevis obemedlade lärftskramhandlaren.
”Hvarför icke, om det behagar honom!
Men han är för vettig, skall jag säga dig, min lilla Henriette, att bry sig om tocket der: så jag tror nog att du slipper den förtreten att höra din svägerska, om du får någon, med rätt eller orätt kallas nådig.”
Henriette teg och kastade en förstulen blick på mamsell Debora, hvilken, dold bakom sparlakanen, gjorde allehanda fredstecken.
”Stackars min Johan”, återtog den stränga frun med en blick på det midt emot hängande porträttet af hennes son, aftagen i goss-åren, ”det hade varit hårdt för både mig och honom, om jag skulle ha pallrat af, medan han är i främmande land, och ännu har han ej varit borta stort mer än en månad – det blir långt tills half-året gått.”
”Men”, sade Henriette, nöjd att lemna det förra ämnet, ”kan det väl åtgå så lång tid att köpa upp några galanterivaror?”
”Visst tar det väl tid, när det skall ske med urskillning och så att affärerna bli till vinst – det är att passa på tillfället.
I alla fall har han ju ett par år bortåt talt om den der Paris-resan, när han gjort upp i Hamburg . . .
Hå hå, min Johan, han sitter icke gerna i ro på sin qvist.
Men i nästa månad fyller han åtta och tjuge år, och då mannaåldern är inne, följer väl det rätta förståndet med.”
”Nå, hvem har förstånd, om icke Johan – jag tror icke att det endast är de tre åren, han har före Patrik, som gör att . . . ”
”Ts, min dotter, en hustru vet icke om att någon är vettigare än hennes man, helst” – tillade hon med en kort hviskning, som jagade blodet upp på Henriettes kinder – ”helst om det varit sagdt af folk, som icke bättre vetat, att hon hellre tagit en annan än den Gud beskärt henne.”
”Det är tid att ta in, söta frun lilla!” inföll mamsell Debora; och styrande fram emellan svärmodern och sonhustrun, ryckte hon med välment häftighet till sig ett pulfver.
”Hon tar visst miste, min kära Debora!
Jag, som icke ser klockan, har bättre reda på tiden – men så har jag också i all min dar gudskelof varit van vid ordning.”
”Minsann, fattas hon icke tio minuter . . .
Men det ringer – nu kommer herr Patrik!”
Och några minuter sednare var sällskapet i sjukrummet förstärkt med en ung man om tjugufem år, hvilken, med den lugna och trovärdiga hjertligheten hos en person af stilla lynne och stilla vanor, trädde fram till sängen och helsade sin mor genom att kyssa hennes hand, en kärleksgärd, den han alltid visade, när han kom eller gick, eller när han tackade för maten; men man såg nog att det var hvarken mer eller mindre än gossens inöfvade bruk.
”Åh, gudskelof, icke är det någon fara med mamma – det ser jag straxt!”
”Jo, du vet visst, du, hur farligt det är!” svarade den retliga qvinnan, som nu tycktes lika mycket förtreta sig öfver sonens sjelftagna tröstegrunder som nyss öfver svärdotterns sorgbeklagelser.
”Du tror väl att jag kan lefva i evighet!
Men du är van att icke tänka en hårsmån framför dig.”
”Se så der ja, skall jag nu råka illa ut för det jag önskar att mamma måtte lefva i evighet eller så länge mamma nånsin orkar och förmår – och hvarför skulle icke det bli länge: mamma har ju icke fyllt femti år ännu?”
”Min käre Patrik, om du icke bättre mins din mors ålder, så tror jag det är klokare att du låter bli att tala om den – jag fyllde ju femtitvå år i våras . . .
Debora, tag hit pulfret . . alltid glömmer hon bort sig . . .
Så tungt mitt bröst är!”
”Du for ifrån mig, Henriette!” sade den nygifte mannen hviskande till sin hustru. ”Jag tänkte att jag skulle få åka med dig jag!”
”Usch, det var ett beskt sattyg . . .
Jaså, hon for ifrån dig?
Hade unga-frun så brådtom!
Det var väl nya droskan som skulle pröfvas?”
”Jag ville ju skynda till mamma!”
”Men jag skulle tyckt bättre om jag, min docka, att du väntat på din man.
Eftersom det slås på så stort att det hålles häst och åkdon, vore det väl icke ur vägen, om herrn och frun njöte staten tillsammans!”
”Nå, mamma lilla”, medlade Patrik, ”det är ju icke ondt i att man har sig ett nöje, när man icke betalar det med andras pengar.
Och jag tar väl droskan ensam jag en annan gång i stället, så är det qvitt.”
”Ja, du är icke svår att spela qvitt med, du, min beskedlige Patrik!”
”Det är väl icke jag heller, hoppas jag?” inföll Henriette inställsamt.
Fru Regine Sofie låtsade icke höra; kanske tvingade henne också plågorna att tillsluta munnen, och dessa plågor voro verkligen svårare än hon ville erkänna, ty hon hade, så att säga, föresatt sig att bekämpa döden tills hennes älskling, hennes käre Johan, hemkom.
Man må dock icke tro att denne älskling var befriad från de moderliga anmärkningarna – tvertom var han mer än någon annan blottställd för det tyranni, som låg i hennes kärlek.
Till denna i grunden rättsinniga och aktningsvärda qvinnas lynne hörde ett medfödt behof af gnat, hvilket, då hon kände några krämpor, gemenligen stegrades till ytterlighet.
Men det märkliga härvid var, att hon midt i farten af sitt gräl-svall kunde bryta af och kasta om, så snart hon trodde det föremål, som hon utsett åt sig, vara angripet från annat håll.
Hennes ömmaste känslor innefattades i dessa tre hufvudstycken: hon afgudade sin äldsta son, var den andra hjertligt tillgifven, men höll sig på defensiven med sonhustrun, ehuru hon sjelf utsett henne till en af sina söner – det var Johans egen skull att det blef Patrik som fick i sin rörelse den vackra Henriettes 50,000 riksdaler banko.
”Kanske mamma vill sofva lite?
Det kunde nog behöfvas!” dristade sonen att ödmjukt afbryta tystnaden.
”Jag sofver väl du, när jag blir sömnig!
Jag hade god ro i natt som var – ty det här anfallet kom först på morgonen . . .
Men jag tänkte på syster min.
Du får hålla dig dernere du, min snälle Patrik: jag vill icke att hon skall råka på villostråt, stackarn, som jag sjelf rådt att komma hit.”
”Och jag försummar icke kommissionen, mamma, lita på det!
Arma fruntimmer, de blefve väl icke lite illa vid, om de, som förmodligen ingen själ på hela ångbåten tagit notis om, icke heller nu vid ankomsten finge se ett vänligt ansigte.
Men jag skall trösta dem jag med den försäkran att de ha goda kusiner här!”
”Kanhända du ändå har svårt att komma ifrån dina göromål?” invände Henriette.
”I det fallet skulle kanske jag . . .
”Åh nej, min sonhustru, gör dig icke det stora besväret – det blir bättre att du, såsom du nyss erbjöd dig, håller mig sällskap tills Patrik kommer igen.”
”Som mamma befaller!”
Men då mannen gick, följde hustrun honom – troligtvis af artighet – ut i salen, der det i ett förtroligt mellan- fyra-ögon hette:
”Du glömmer väl icke bort att jag ej väntar några kusiner!”
”Hvad menar du?”
”Att vi ha tross nog omkring oss förut, och att det är tillräckligt att största delen af linnsömmen för boden skall tas ifrån mamsell Pettersson – hvilken jag ärnat låta behålla den – för att ges åt folk, som man icke känner . . . men dervid stannar det åtminstone!”
”Nå, söta du, icke kan väl jag neka för slägtskapen – du skall icke vara högmodig, lilla Henriette!”
Med en min af otålighet sammanrynkade den unga frun sina ögonbryn. ”Kors, att jag kunde inbilla mig att du tänkte som jag!”
”Visst gör jag det – skulle jag icke tänka som du, när du är så beskedlig och tänker beskedligt.
Men, ser du, det är så, att . . . ”
”Farväl med dig, min vän!
Jag har ingenting att säga öfver dig och ditt beteende: du herrskar öfver dina handlingar och din bod, men jag herrskar öfver mitt hus – och dit, förstår du, kommer ingen annan än den jag vill se!”
Och med en spotsk knyck på nacken försvann den unga damen.
Ett ögonblick stod den äkta mannen med förlängdt ansigte och såg efter henne.
Derefter sade han helt filosofiskt:
”Hon låter nog jemka med sig!”
Under eftermiddagen befann sig fru Regine Sofie Thorman så mycket bättre, att hon kunde sitta uppe i sängen.
Men hon blef otålig, då téet stod färdigt och de resande ännu icke hördes af.
Ändtligen rördes ringklockan i tamburen.
”Skynda sig, Debora – kan hon flytta på sig . . .
Åh, herre gud, det är snart trettio år sedan Emerentia och jag träffades!
Nånå, känner jag icke ändå den rösten . . . . jo, det är hon!”
Och fru Emerentia var det som, med Blenda trippande bakom sig, kom in i rummet.
Nu kunde väl ingenting vara naturligare än att den romantiska systern med en störtsjö af tårar skulle kasta sig öfver den så fullkomligt prosaiska, men lika naturligt var att den sednare på sitt eget tvära vis afbröt all romantik.
”Nå nå, så så, vi äro ju gamla menniskorna!
Bevars gud, tycker du det är så ledsamt att se mig igen, efter du icke kan stäfja gråten?”
”Jag är ju så glad, och ändå så sorgsen!” snyftade fru Emerentia.
”Jag kan aldrig förstå att det bar så illa till att du skulle sjukna just i dag, liksom jag fört olycka med mig öfver huset.”
”Ack, ditt stackars kräk, du är lika narraktig som förr i verlden . . .
Men, herre gud, så mager och skranglig du blifvit!
Jo, annat slag såg du ut, när vi skiljdes åt i Göteborg.”
”Ja, du må säga det!
Det var den glada tid, då salig moster Tena hade gjort bröllop åt dig och Blücher.
Sedan reste du med din man på hans skepp till Stockholm, och så . . . ”
”Tyst, tyst, det for bort som en dröm alltsammans det der . .
Stackars Blücher – innan året var gånget, hade lyckan vändt sig och han gått till botten med både skepp och manskap.
Trösta mig, för tid det var!”
Och vid det bittra minnet af sin enda, korta ungdomsdröm måste den starka fru Regine Sofie släppa ögonen till.
Men snart fattade hon sig med vanlig manhaftighet, sköt systern tillbaka och förkunnade att hon nu ville ta syn på systerdottern.
Blenda hade emellertid nog varit besedd från hufvudet till fotabjellet af Henriette, som stel och ståtlig satt vid fönstret, hvarifrån hon med sin stolta blick tycktes vilja nedtrycka den fattiga slägtingen.
”Jaså, detta är flick-ungen . . .
Kom fram, mitt gryn – var icke blyg: jag äter icke upp dig!”
Men Blenda kunde icke rå för att hon för första gången under sin lefnad behäftades med en verklig blyghet.
Den gamla fruns korta, sträfva ton, hennes besynnerliga sätt att uttrycka sina känslor vid återseendet af en sedan trettio år icke träffad syster förstelnade Blenda, och hon förmådde endast att med en ödmjuk nigning helsa den barska tanten, hvars hand hennes darrande läppar i detsamma vidrörde.
”Sådant sjåp till unge!” utbrast fru Regine Sofie i en ton, som likväl var ganska vänligt menad . .
”Och nu tror jag att hon vill duscha mig, hon också . . .
Kära hjertandes, go’ vänner, pipen j så der mycket i gamla Westergötland – det är riktigt en ful vana!”
”Kära barn”, hviskade fru Emerentia sin dotter i örat, ”var icke tafatt och barnslig – tant tycker om kurage!
Du var icke så borttappad på vägen.”
”Jag ber om förlåtelse . . . ” framstammade Blenda, i det hon med något bemödande upplyfte sina milda ögon på tant Regine Sofies hederliga, men skarpa anletsdrag.
”Litet fel är snart förlåtet!
Men var icke gråtmild, om du vill stå väl hos mig – nå, se så ja, nu är allt bra!”
Och den värda frun behagade att med sin egen snusnäsduk aftorka tårarna på Blendas kinder och derefter att med stort välbehag betrakta flickans älskliga ansigte.
Under detta slags revy höll fru v.
Kühlen sina ögon stadigt riktade på systern: hon darrade af bäfvan att den, af hvilken deras öde till så stor del berodde, icke skulle blifva nöjd.
Men hon lugnade sig fullkomligt, då hon hörde följande:
”Ser man på – vår Herre har ingen skam: frisk, välskapad och fager som ett nyutslaget blomster . . .
Nå, vänd dig om nu, så skall jag visa dig din kusin Henriette, min sonhustru!”
Vid dessa ord flyttade sig lärftskramhandlandens förnäma fru långsamt från sin plats vid fönstret och nalkades med ett utseende af nedlåtenhet först fru v.
Kühlen, för hvilken hon gjorde en höflig, men kall nigning, och derefter Blenda, den hon räckte ett par fingerspetsar, i det hon småleende sade:
”Välkommen till Stockholm, min lilla vän!
Jag rekommenderar mig sjelf som kund till den snälla sömmerskan, ty jag har en hel hop saker att låta sy.”
Men nu skulle man ha sett hvilka ögon svärmodern satte på den styfva svärdottern!
”Rekommendera dig som slägting först, min docka – det passar bättre, inbillar jag mig!
Ty hvad kunderna beträffar, så kan jag skaffa dem sjelf . . .
Nå, min kära Emerentia, vill du icke hedra din systersons hustru med en omfamning . . . så ja . . så skall det vara . . .
Nu kommer lilla Blendas tur – ni kan väl kyssas vackert som systrar!”
Med en öm och innerligt bedjande blick såg Blenda upp till sin obekanta slägting, men om denna också icke vågade undandraga sig sin despotiska svärmors spira, så kunde ingenting hindra henne att lägga en verkligt impertinent vårdslöshet i det sätt, hvarpå hon besvarade sin påtrugade kusins blyga och vänliga helsning.
”Godt, godt!” mumlade fru Regine Sofie och kastade en vältalig blick på sin sonhustru . .
”Men sätt er nu, go’ vänner, och se hemmastadda ut!
Jag tycker ej om att folk har utseende af att icke veta antingen de skola stå eller gå . . .
Och du, Debora, tag fram téet, så att nådig frun sedan får fara hem . . .
Men hvar är son min – följde icke han er in?”
”Här, mamma – jag skulle bara skicka af hyrkusken.”
”Jaså, du tog vagn – nå, den gången passade det icke så dumt . . .
Fick ni vänta på Patrik, eller kom han i rättan tid?”
”Nej, bevars”, försäkrade fru Emerentia, ”vi fingo visst icke vänta!”
”Och om moster än så fått, hade det visst icke märkts”, inföll Patrik skrattande, ”ty mamma skall veta att jag kunde knappt komma fram till fruntimren, så omgifna voro de af herrar, som täflade med hvarandra i artiga anbud – jag tror min själ, att de gerna skulle ha spänt sig sjelfva framför lilla kusin Blendas vagn!”
Vid denna underrättelse syntes ett mycket olika uttryck i de tillstädesvarande fruntimrens ögon: modersfåfängans uppenbara triumf lyste ur fru Emerentias, en med afund blandad omätlig förvåning ur Henriettes, förskräckelse och en ingalunda dold harm i tant Regine Sofies.
”Hvad vill detta säga?” frågade den sednare, och tonen liknade bruset af en på afstånd hörd stormvind.
”Är du af den ullen, min flicka, har du sådana anlag?”
”Kära Regine Sofie, misstänk icke barnet!” afbröt fru Emerentia, hjeltemodigt offrande sig för sin ögonsten.
”Tyst du, syster, och låt henne svara sjelf – hon är allt så gammal, att hon har mål i mun . . .
Se mig rakt i ögonen, du lilla slinka, och svara mig, men utan omvägar, hör du, på den frågan om du är road af att sällskapa med unga herrar?”
”Ja, söta tant, nog är jag det.”
Vid denna öppna bekännelse föll Henriette i ett så häftigt skratt, att hennes svärmor med en vresig blick frågade om hon hade fått konvulsioner.
Härefter tillade den stränga matronan, som verkligen behöfde återhemta sig litet efter Blendas svar: ”Det kan ingen anklaga dig för falskhet, och det är då rätt väl det, men om du vill njuta mitt skydd, så får du nog umbära dylika nöjen . . .
Dina artiga herrar torde ha erbjudit sig att komma och se efter huru du finner dig i ditt nya hem?”
Blendas rodnande kinder gåfvo det svar, som hon ej sjelf vågade sig fram med.
”Jo, jag tackar, jag märker hur det står till!
Och du, Emerentia, har du kunnat bifalla . . . ”
”Ack, herre gud, jag har hvarken sagt ja eller nej!
Men det var så, att det var fråga om att visa oss de kongliga lustslotten; och baron T–svärd var så genom-artig och ville rekommendera Blenda hos en mängd förnäma fruntimmer, som han bestämdt visste hade broderier att lemna.”
”Gud sig förbarme, så tokig du är, som låter flickungen ta emot slika offerter!
Hon skall sy linnsöm åt Patriks bod; och hvad de kongliga lustslotten anbelangar, så kan hon väl i sinom tid äfven få se dem utan sådana sprättars försorg.”
”Men jag försäkrar dig, bästa, kära Regine Sofie, att de alla voro unga män af god uppfostran och hederliga tänkesätt!
Och jag är väf icke sjelf så alldeles utan erfarenhet och vett, att jag icke skiljer på hvad som bör vara.
Det var icke utan att en retad och sårad känsla gaf sig luft i detta fru Emerentias försvar; men systern, långt ifrån att höra på, vände sig helt tvert till mamsell Debora, som nu inträdde med teet:
”Hör på ett ord så godt som två, mamsell: komma här några unga herrar och fråga efter fru v.
Kühlen och den här unga fröken, så skicka dem tillbaka med det beskedet att fruntimren icke ta emot besök!
Och nu icke ett ord mera om den saken . . .
Slå i teet!”