Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I va’ ett lite’ kryp, som bena inte ville bära.
Ja’ bar er ja’, å dän man sköt’ å slit’ ondt för, dän som fäst’ man sig mera ve.
Men I har gjort mej en tocken obegriplig vanheder dänna da’, att ja’ aldri’ kan glömma’t.
Ja’ far te sta’n i måron å tar tjänst, å se’n ska’
I slippe tiggarpåsen.»
Här darrade rösten häftigare till.
»Ja’ vill hvarken vare er te skam eller skada.
Å nu, mor, ä dä så godt att vi gå hem till vårt.
Ja’ tänk’, att far int’ blir sorgsen, att vi int’ kom’ fler än vi gick.»
Janne stirrade på Lovisa i nästan fånig förvåning.
Att Lovisa någonsin skulle kunna öfverge honom, hade aldrig fallit honom in.
Hon var hans hand, hans öga, hans egendom, hans gemenskap med den öfriga världen.
Hvem skulle nu vaka, när han blef sjuk, beundra allt han sa, tro på allt han gjorde?
För ett ögonblick vek sig hans vackra inbillnings-slöja åt sidan, och han såg sig så hjälplös som han i verkligheten var.
Svetten strömmade från panpan, och händerna ryckte nervöst.
»Ajös», sa Lovisa så lugnt hon kunde.
»Lycka te, Janne!»
Nej, han kunde inte låta’na gå!
Björkedes- mor och Marks-mora greto i kapp.
Den ena af sorg och den andra af harm.
Lovisa var redan vid dörren.
»Strunt i ’et», sa Janne slutligen med ett djupt andetag.
Lovisa såg upp utan att tordas förstå.
»Strunt i ’et», sa Janne om igen, harskande sig nästan som om han haft gråten i halsen och sköt åt henne fästegåfvorna tvärs öfver bordet.
»Hva’ en tocken karl som ja’ säj’, står fast, – här blef också rösten fastare – om dä så sker i mörkre’.»
Påföljande söndag var det ovanligt med folk i kyrkan.
Mjölnar-Sven hade berättat för pojkarna om det spratt, som Märtha spelat Janne och Lovisa.
Märtha hade inte kunnat tiga för jänterna, jänterna inte för gummorna – och så undan för undan.
Nu var litet hvar nyfiken se hvad min offren skulle hålla.
Lovisa kom först, åtföljd af både mor och far.
Hon hade hufvudklädet långt framdraget och höll salmboken ovanligt länge för ögonen.
Hon skämdes väl, kräket!
Att hon våga’ komma alls!
Så kom Björkedes-mor, som såg ovanligt nöjd och belåten ut, och just som ingångs-salmen spelades upp, Janne.
Han var pyntad på allra bästa vis, nickade nedlåtande åt bekanta och tycktes inte vara ’chikanerad’ en enda smul.
Men saken var den, att Janne sofvit på saken och fått en helt ny uppfattning af tingen.
Predikan var sömnig, uppmärksamheten därefter, till dess lysningarna lästes upp. – ’Lysning förkunnas inför denna kristna församling tredje gången mellan ... andra gången mellan ... första gången mellan skräddaremästaren och bonden Johan August Nylund i Bergsedet och jungfru Lovisa Ulrika Stenberg i Marks.’
Det gick som en hviskning genom hela kyrkan – det hade ingen väntat sig! ’När blef det afgjordt!
Kors, att dom följdes åt en tocken dag!
Hysch! – hör på prästen!
I jäntornas bänk var fullt uppror.
Lovisa böjde sig djupare ner, så ingen skulle se hur okristligt hon gret i bara glädjen, och Janne såg sig omkring med stolta blickar.
Sedan Lovisa blifvit hans, var hon den knipigaste jänta i hela socken, det kunde han gå ed på.
När utgångsmarschen spelades upp, tog Janne fästmön vid handen och marscherade morskt nerför hufvudgången ’preksis som om han spelat brudgum i förgångs’.
Han nådde henne nätt och jämt till axeln, men hon hade ett omedvetet sätt att krypa ihop, för att tvinga sig efter honom, en bild både af deras föregående och kommande lif, hvilket gjorde att Janne ändå tycktes ’rå’ – och det gjorde han ju också i verkligheten.
»Ja’ hoppas, Märtha», sade Janne vänligt till Märtha Ljusne, som stod i spetsen för jäntorna, hvilka skockat sig vid ingångsdörren, »att I int’ ä sint på mej, för att ja’ nojsa lite me’ er på markna’n?
En tocken da’ tyck’ man sej liksom ha låf.
Hänne ä hängslern
I gaf mej; – han lämnade henne ett litet paket – me’ kammen ä’ dä int’ så noga – dän kan
I gärne få behålle som ett minne!»
Röd och förlägen slank Märtha in bland jäntorna.
Mjölnar-Sven blef arg. – ’Men int’ kan ja’ hjälpa, att ja’ ä’ en tocken karl som ja’ ä’ bland kvinfolk’, sa Skräddar-Janne.
»Nej, Janne, dä rår I int’ för», sa Lovisa.
En värmande känsla af belåtenhet smög sig genom Jannes ådror.
Ingenting går ändå upp emot att vara förstådd!
”Puken”
Efter en jämtländsk sägen.
Det var en kall och kulen höstafton, när Fiskar-Lisa stod på bron till sin stuga och späjade ut i mörkret, som om hon väntat någon.
Stugan var så bristfällig, att ingen förstod, hur den kunde hålla i hop, och det hade ingen förstått under de sista tjugo åren.
Möjligtvis hade den kunnat hjälpas upp ännu för några år sedan, – men Lisas man, fiskar-Jan, som älskade hvilan framför allt, hade nöjt sig med att sätta en stötta under den väggen, som lutade mest – och slå några ruttna brädstumpar för det ena fönstret, hvars en gång sönderslagna ruta ingen orkat att ersätta med en ny.
Det var just olyckan att ingen af dem ’orkade något’, fast båda voro friska.
Lisa ’fick som en bulle under bröstet’, när hon arbetade; mannen förklarade rent ut, att han rakt inte tänkte släpa lifvet ur sig.
Jorden, som följde med stugan, låg obrukad och värdelös.
– Så länge den förmådde, gaf den foder åt kon, ett ruggigt, eländigt djur, som de svultit fram sedan hon var kalf. – Men numera, efter som allting skulle ’oturas’, så hade de så knappt med foder, att de alltid måste köpa frampå våren.
Två barn hade de, två gossar, som utsvultna och förvildade lupo i bärgen, stulo rofvor, vitjade andras refvar och voro byns plågoris för resten.
Så dog mannen helt plötsligt.
Att det läkte in genom torftaket, när det regnade, var nu så gammalt och vant, att det fäste de sig inte vid.
Men en dag kände mannen sig så genomuttröttad af att ha varit på fäbovandring med en af grannarna, att han inte orkade rulla sig under sängen – hans vanliga tilllflyktsort, när det regnade för stridt, utan låg stilla i bädden och blef genomvåt, så varm och svettig som han var.
Så började han att hosta, och en vecka senare var han död.
Fattigvården hjälpte
Lisa att få honom i jorden – det var nu ett år sedan, och som litet hvar tyckte det var synd om henne, fick hon löfte om arbete både här och där – men hon ’orkade’ ingenting.
Mannens lätja hade smittat henne intill benen.
– Det enda hon ’orkade’ var att dricka kaffe.
Det gjorde hon också från morgon till kväll, och det hände allt, att grannhustrurna höllo till godo med en tår, de med, fast de sins emellan kommo öfverens om, ’att det var ett elände med Lisa Lena, som inte kunde hållas från kaffedricka’t!’
Sista året hade det börjat gå bakut allt mer.
Kon gjorde uppror och dog – bara för att det skulle oturas, som det då alltjämt gjorde för henne, sa Lisa.
Köttet, hvar enda bit, ja, till och med huden, måste hon sälja, för att betala af i boden, där de nekade att längre ge henne kredit.
Vid samma tid höll en af gossarna på att bli fast för tjuf-fiske, och hon visste inte mer än den dag hon skulle dö, hvarifrån hon skulle få ett mjöldoft till vintern.
En dag, när hon hölls i skogen, för att samla lite mo-ris till viskor, som en grannkvinna tingat mot ett ärtkok, fick hon se en lång, smal, afbruten rad af ett slags mycket små, eldröda svampar, som jämtarna kalla för Puketräck’.
Lisa blef nästan lika blodröd som svamparna och satte sig ned på en sten och funderade.
Till sist beslöt hon sig för att följa raden.
Den gick rakt in i skogen, öfver bärgen – gömde sig i mossar – doldes af barr, men hur det var lyckades hon ändå spåra ut, att den slingrade sig fram till Anna Stinas stuga.
Det var också en upptäckt!
Anna Stina var en annan enka, som jämt framhölls som ett exempel för Lisa.
Utfattig och med fyra barn, när mannen dog, knogade hon sig likväl fram genom flit och ihärdighet.
Hon arbetade i jorden, spann, väfde, plockade bär och släpade hem ved ur skogen.
– Ja, Lisa kunde väl tro, hon, att det inte stod rätt till med Anna Stinas duglighet.
Hon kunde också bli dugtig, på sådana vilkor, om hon bara ville.
Om hon skulle försöka...
Skogs-Magda var nog den som ...
Från den stunden var Lisa som bortbytt.
Hon bara spekulerade och funderade; talade hemlighetsfulla ord om, att de snart skulle få se.
Till sist började man tro att hon fått spaning på arf och började behandla henne med litet större aktning.
Det besynnerligaste af allt var likväl, att Lisa ’gick i hjälp’, utan att köpa upp slanten hon fick, fast det fattades både mat och kläder i huset.
Ett par gånger trodde man sig se henne smyga ut om kvällarna alldeles ensam.
Kyrkvärdens hustru bjöd henne på kaffekalas, för att pumpa henne, men Lisa bara nickade och såg hemlighetsfull ut.
Hvad allt detta betydde visste ingen.
Nu stod hon emellertid på bron och späjade medan stockelden från den halft nedramlade, spisen kastade en bred, lång ljus-reflex ut i mörkret.
I stugan voro vissa förberedelser gjorda.
Pojkarna hade blifvit bortskickade ’ett ärende’ två byar bort, en smutsig säck dolde det fönster som hade glas; på kaffepannan var lagdt riktigt kaffe, och på bordet stodo två par trasiga kaffekoppar på omaka fat.
Ett talgljus i en butelj och två hela skillingsbullar utvisade dessutom en alldeles ovanlig lyx.
Det var tydligt, att här försiggick eller skulle åtminstone komma att försiggå besynnerliga ting.
»Jesses, om bara Magda ville komma!»
Lisa kände sig så svag och skaken, att benen darrade.
»Hu, gled det inte en skugga rakt fram ur bärget?
Herre je, det var ju Magda – fast hon svept en säck kring hufvu’t för blåstens skull.»
Magda, byns kloka gumma, var liten, hopkrymt och gammal, med gula, rinnande ögon och grått krusigt hår, rikt och tjockt som på en ungdom.
Drägten var enkel och mörk, men kring halsen bar hon ett halsband af bärnsten och brokiga, utländska stenar.
– De tandlösa gommarna rörde sig oupphörligt, som om hon ständigt försökt att svälja något.
Den vanan hade hon haft ända sedan hon blef ’tvungen till giftermål’ – så sades det åtminstone.
Magda hade zigenarblod i ådrorna.
Hon hade kommit med en ’rackarkärra’ till byn.
En ung hemmansson blef så galen i henne, att han öfvervann henne med våld, när inte goda ord hjälpte.
Sedan försonade han visst sitt fel genom att göra henne till sin äkta hustru, men straff och dom läto inte länge vänta på sig för en så okristlig förening.
Mannen och hela hans hus blef ’förgjordt’.
Kreaturen dogo, hästarna störtade, eld och brand gick öfver hus och hem.
Mannen blef brandgul och afmagrad.
Slutligen dog han utfattig och utpinad, ingen visste just af hvad.
På begrafningsdagen skrattade hustrun och knöt handen efter kistan – det kunde många vitna.
Då förstod man, att det varit ’rackarkonster’ alltsammans, och se’n dess var hon skydd i byn.
Hon tog det emellertid mycket lugnt; flyttade in i en liten stuga långt in i skogen och lefde sedan, trots agget, mycket godt genom sin egen klokhet och de andres vidskepelse.
Ett år efter mannens död kom det åter ’rackare’ till byn.
Folk, som gick i skogen den dagen, hade hört ett häftigt gräl i ’Skogs-Magda’s’ stuga.
’Kungen’ för byket kom strax därpå ut därifrån, mycket röd i ansigtet – åtföljd af en ung, mörk karl, som litet hvar visste ha varit Magdas fästman innan ...
Ja, det var egentligen allt man visste om Magda, fast de mest äfventyrliga historier voro, eller rättare hade varit, i omlopp.
Nu var ju Magda ’innevan’ och dessutom utgammal, fast nog både såg och kunde hon mer än de flesta – om hon bara var i taget – något, som Lisa af hjärtat hoppades måtte vara händelsen i dag.
»Så länge
I har dröjt, Magda», sade Lisa och slog med bäfvande hand upp kaffe åt sin fruktade gäst.
»Jag började just tro, att ni blifvit ånger.»
Magda grinade vänskapligt till, gjorde ett kabbalistiskt tecken öfver kaffekoppen, hvilket kom Lisa att flytta sig flera alnar bort, och slukade drycken så ’eldhet’ den var.
»Har ni pängar?» frågade hon sedan.
Med uppspärrade ögon gick Lisa baklänges till kistan och tog fram sin ’svettslant’ – en hel krona – och lemnade den med en djup suck ifrån sig.
Magda lät myntet klinga mot bordet och stoppade det sedan belåtet i en liten påse af hundskinn, som hon bar vid sidan.
»Är barnen borta?» frågade hon därpå.
»Jaa.»
»Är kläderna klara?»
»Jaaaa.»
– Lisas röst kan närmast liknas med ett nyfödt lams bräkande.
Men så var hon också så rädd, att hon knappt kunde stå.
Det var någonting blaskigt och blött i Lisas hela utseende, som påminde om en illa urvriden trasa, eljes såg hon ’fridsam’ ut, och fridsam var hon, om hon bara fick vara i fred.
»Rocken har varit värst att få ihop», sade hon som ursäktande och knöt med darrande fingrar upp en trasig näsduk, ur hvilken hon tog fram en ungefär två tum lång rock, förfärdigad af det tunnaste slitna linne, och så ett par byxor i proportion därefter.
»Jag har måst skrädda om den flera gånger.»
»Har ni sytt hvart enda styng med ert eget hufvudhår?” fortsatte Magda i samma högtidliga ton.
»Jaa, hvart eviga ett.»
Lisas tänder tycktes få ett oemotståndigt behof att mötas.
»Och intet människoöga har fallit på dem mer än ert?»
Herre Jesses, Magda, så det kryper i bröstet på mej!»
»Har ni den sista bloddroppen, som har lif i en människokropp?»
Lisas tänder började skallra än värre.
»Jaa», sade hon slutligen, »när jag vakade dödsvakan hos Eriksons i Kulla, passade jag på och stack’n i fingret, just som dödspusten gick.
Må herran förlåta mig min synd.
– Det kom en droppe – här ä’ han – i hörnet – ni kan se – en svart fläck – – rund
– Oj, oj, oj, så ända rädd jag är, Magda!»
Ett nästan omärkligt leende gled öfver Magdas insjunkna mun.
Hon kunde sin konst i botten.
»Godt», sade hon. »Det var väl att ni har blodet, eljes så ...
Hälst hade det behöft vara rinnande, men det hjälper sig nog ändå.
Har ni första fjunet af en kyckling?
Och ögat af en lefvande sparf?»
»Ja ... Jesses – Kalle va’ inte sen att..
Men slutar ni inte snart, Magda, så blir jag rakt från vettet?»
Magda reste sig upp, och sedan hon slukat ännu tre koppar ’eldhett’ kaffe på samma ’misstänkta’ vis, tog hon fram ur hundskinnsväskan en liten pung, och i den lade hon alla de ingredienser hon nyss efterfrågat, kläderna däremot i en liten ask af ’silfver’ (eller bleck!).
I pannan lade hon dessutom ’lika många kryddor, som det fins delar i människokroppen’.
För hvarje krydda mumlade hon: ’Ett ben, en fot, en hand så god’ o. s. v.
Sedan droppade hon i femtio droppar, ’som skeno som guld’, ur en liten blå flaska, som hon hade i lommen.
»Vänd er om», sade hon sedan barskt till Lisa, som åskådat alla dessa hemlighetsfulla förberedelser med halföppen, förstelnad mun, som om hon träffats af slag.
Lisa lydde, fast motvilligt.
Bakom sig hörde hon den entoniga, lallande rösten, som upprepade: ’en arm, en hand’, och däremellan: ’gif kraft, gif blod’.
– Så hörde hon henne ’riktigt tydligt’ säga ’abrakadabra’ både fram och baklänges och så slutade hon med: ’tjo, tjo, tjo!’
Ångestsvetten steg Lisa i pannan, benen veko sig, och de vattniga blå ögonen blefvo nästan svarta af fasa.
»Håll i er», mumlade Magda, »nu kommer det värsta.»
Lisa grep kring spis-stången, som om det gält att rädda lifvet, och så rabblade hon »af glömska» upp syndabekännelsen, så fort hon någonsin hann.
I detsamma hördes ett fräsande, sprakande ljud från elden; två skott dånade (det var egentligen Magdas händer, som agerade gevär, men för Lisas öfverspända nerver lät det som kanonskott) – rummet lystes upp af ett gnistrande, flammande, eldrödt sken – och så föll allt åter tillbaka i det gamla...
När Lisa något så när återfick besinningen, såg hon, att
Magda var sysselsatt med att sätta hufvudklädet på sig.
»Jag tror nog, det kommer att lyckas», sade hon, »om I bara gör erat till.
Asken står i asksmörjan och måste hållas ljum både nätter och dagar.
Ni får inte elda mer än hvad som är högst nödvändigt.
Hvar kväll, när ni lägger er, ska’ ni gå baklänges i säng och säga: ljus ut, ljus ut, vak upp, vak upp!
Glömmer ni det, så är alltsammans skämdt.
Resten vet ni.
Tag af locket om åtta dagar.
Har han gått till, är asken tom, har han inte, så är allt som nu.»
Hon gled ut ur rummet »alldeles som en rök», tyckte Lisa, som ännu stod orörlig, halfdöd af skräck.
I åtta dagar satt Lisa vid spiseln och vaktade.
Hon skylde på, att hon »råkat för» och att det högg så svårt i bröstet, att hon måste hållas vid värmen alltjämt.
Och nog högg det.
Men det var samvetskvalen, som höggo.
Visst var det en okristlig handling, som hon begått.
Ibland kom ångern öfver henne så stark, att hon tänkte »brasa på» och bränna opp eländet, men hur det var, så blef frestelsen att få en sådan hjälp i stugan öfvermäktig.
Ja, gick bara »Puken» till, så skulle dom allt få se, att hon dög till lika mycket som Anna Stina, och det väl.
Då skulle hon aldrig sakna bröd eller mjölk, aldrig kaffe eller smör.
Fisken skulle komma »obesvärandes» i näten; jorden skulle bära och veden komma hem på backen, utan att hon visste hur.
»Puken» var med ett ord en två tums hög tjenare, »som drog till huset» och hvilken man fick låna – ingen tordes säga af hvem.
Så liten han var, orkade han allt, kunde allt, var tjenstvillig och lätt född – han behöfde bara en skål mjölk på julafton och på midsommarnatten.
Ja, då påstods det, att af tjenaren blef herre, och det en mycket sträng herre till, men hvem vågade tänka på sådant, när man var i nöd...
Endast ett fåtal människor kunna skapa »Puken», och han lyckas aldrig, om inte den, som vill ha honom i huset, håller sina tankar från »olofvanes ting», låter bli att gå i kyrkan och gräfver ner salmboken under en sten, så länge hjälparen »ligger på tillväxt».
Inte får man titta häller i asken, där han ligger.
En den minsta lilla titt – och allt är förbi.
Lisa uppfylde noggrant alla vilkor.
Ja, så noggrant, att både hon och pojkarna höllo på att svälta ihjäl.
Inte vågade hon göra opp en ordentlig eld af fruktan att »han» skulle få brådvärme, och inte tordes hon gå ifrån och skaffa sig en bit, af fruktan att något tokigt skulle ske.
Pojkarna snattade allt de kommo öfver, och grannarna, som sågo, att själfva kaffepannan stod svart och kall långs bort på hällen, trodde allmänt, att det var med döden hon drogs.
En dag kom till och med snickaren på besök, för att fråga, om hon trodde, att det skulle dröja länge.
Eljest hade han just några »vrak-bräder», som kunde passa bra till kista.
Äntligen voro de åtta dagarna förflutna.
När pojkarna, som de sista dagarna af barmhertighet fått äta kvällsgröten hos klockarens, sofvo tungt i sina halmbäddar, krafsade Lisa med darrande händer fram asken, för att öppna den, om hon bara vågade.
Lagom varm var den då, som väl var!
Nej, hon vågade inte – aldrig på tiden!
– Det blef alldeles svart för ögonen...
Om bara Magda varit med...
Slutligen tog hon likväl mod till sig.
– En häftig vridning – och så brast hon ut i spasmodig gråt.
Där låg ju »otäck-tyget» alldeles som Magda lagt ner det, med kläderna uppstoppade af kryddor, sparfögat midt i pannan och hönsfjädern fastsatt på hufvudet.
Han hade inte gått till!
Det var nog syndabekännelsen, som hon skulle ’sta och rabbla upp – eller också hade Magda glömt af konsten.
Lisas sorg låter inte beskrifva sig.
Hon kände sig fullkomligt bestulen.
Att hon någonsin ångrat sitt tilltag, hade hon för längesedan glömt.
Men det var så, att för henne skulle nu en gång allting oturas.
Slutligen kunde hon inte behålla sin sorg och sin missräkning för sig själf längre, utan sökte upp Magda, för att få hjälp och råd.
Hon var närmast att ge både det ena och det andra.
Det var en vacker höstmorgon som Lisa, förebärande att hon skulle gå i lingonskog, gaf sig i väg.
Magda satt utanför stugan och rökte.
Själfva stugan erbjöd ingenting märkvärdigt hvarken utvändigt eller invändigt, men hade någon brytt sig om att undersöka skogen, som låg bakom, skulle man ha funnit den genomkorsad af gångstigar, trampade som af vilda djur.
Det var Magdas »lifsgärning».
När hon var ung och blodet sjöd hett, brukade hon vandra här i timmar, till dess hon trampat ned sig själf och sin längtan efter frihet och efter sitt folk.
En känsla, som hon inte förstod, hade bundit henne vid mannens torfva.
Det var inte samvetskval, ty sådana kände hon inte, – hon hade tagit hämd, och det var hennes rätt – snarare då ett slags hederskänsla, som förbjöd henne att göra gemensam gärning med dem, som fördärfvat honom – om det också skett på hennes befallning ...
Det bar emot...
Men allt det där var nu utkämpadt för längesedan.
Numera var tobak, kaffe och lugn allt hon fordrade af lifvet och därnest att få vara i fred för »onödigt snack».
Hon tog också emot
Lisa mycket onådigt, snäste af hennes klagovisor och bad henne ryka och dra så långt vägen räckte.
Hon hade gjort sitt, och därmed väl.
Men just som Lisa snyftande och förkrossad skulle gå, gaf hon henne likväl ett råd »inpå».
»Gräf ner asken under en golftilja och skura en gång i veckan, för skurlukt tycker han om.
Stig upp klockan fem, arbeta i jorden och tag pojkarna till hjälp.
Håll er hel och ren och gå i dagsverke, så ofta ni inte har för brådt hemma.
Håll i med det där ett år och jag svär på, att han har gått till.
Det är den »Puken», som Anna Stina har i huset.
Det är en långsammare sort, men den är säker.
Gräf så upp asken efter den tid jag sagt.
Har ni det då inte bra, så ska’ ni få er silfverslant tillbaka, det lofvar jag, och nu marsch!»
Nog tyckte Lisa, att det var hårda vilkor, men ett år skulle väl gå.
Hon gjorde som Magda rådt henne med asken och dagen därpå började hon »knoget».
En hel månad höll hon ut.
Dagsverken fick hon fler än hon hann med.
Pojkarna började att som hålla sig hemma, »när mor inte var i ränn» och det fans potatis i grytan.
Af kyrkvärdsmor fick hon ett par nya kängor i uppmuntran.
Men hur det var, så stod hon inte ut.
’Bullen’ började att stiga upp under bröstet igen.
Så måste hon hvila en dag, så ännu en.
Kaffedrickandet kom åter i fart, och hvad det led, sackade hon sakta men säkert tillbaka till det gamla.
Blötan hade gått till roten, hon dög ingenting till.
Skurningen höll hon trognast i med, men så småningom nöjde hon sig med att allt emellanåt slå en balja vatten öfver plankan där »han» låg, om inte regnet besparade henne äfven det besväret.
Besynnerligt nog, trodde hon fortfarande fullt och fast på »Puken».
Bara hon höll det bra vått åt honom – så...
Gossarna lofvade hon nya kläder, och i handelsbon talade hon ur stor ton.
Äntligen var det långa året genomsläpadt.
Missräkningen var förfärlig.
Där låg eländet likadant, fast grönt och mögligt af fukten ...
Ett år senare var det alldeles ute för Lisa.
Hon hade måst sälja jorden för en spottstyfver, och en vacker dag ramlade halfva stugan omkull
Nu måste socken ta hand både om henne och gossarna.
Lisa tog det undergifvet.
Hon var nu van, att »allt skulle oturas för henne”.
Men mången gång, när hon satt i ensamheten, slog hon förklädet öfver hufvudet och gret bittert, vid tanken på hur rart hon hade kunnat haft det, om bara »Puken» gått till!
När Johannis i torpe’ skulle ’sta å skaffe sej en hustru.
Torpe’ va’ riktigt grant uppbrukadt.
Både han å fåra redde sig regalt.
Ved-lider, fähus å svinstia hadde’n, så nu tyckte han sej just vara karl att kunna skaffa sej en hustru – liksom för att öka välmåga, kan tänka.
Ensam som han va’, kunde dä int’ bli nå åslapp (afskräde) att fö’ en gris me’, så dä hadde int’ löne sej stort att skaffe sig nå’n; men kom dä kvinfolk i huse’, så föll dä allti’ nå’n bit då å nå’n bit då – å fick’n så barn te, som väl kunne hända, så födde’n ju rent åf grisen som inpå.
Ja si dä va’ nog så, förstås, att han inte hadde nå’n ko i fängse häller, men gick dä som han tänkte, så skulle dä nog inte dröja länge, förr än dä falleret va afhjälpt.
Petronella i skogsbacken hadde en, hon, som mjölka tre kannor i måle’, å ...
Ja, han skulle nog ha frägt’na för längese’n, om inte ..
Ja, köttet ä svagt, å fager va’na inte.
Yga gick i kors, håret va’ illanste rödt, å två framtänder hadde’na tappa för så längesedan, att ingen kunde räkna ut, när dä hadde skett.
Värst va’ ändå, att hon liksom sakna magställning.
Lifve’ satt i’na som en kil i en bräda, men dä fick väl gå för sej ändå – me’ guds hjälp, tänkte Johannes – som va’ liksom lite’ kristligt sinnad.
Å så satte’n på sej helgdagsrocken en vacker da’, ba’ en liten bön å tog sej en stor sup, för att bli som humörad, la’ förstunyckeln unner brostege’ å begaf sej i väg för att fria.
Hett va’ dä, så svetten drefs ut, men ändå drog dä som kallt öfver ryggen på’n, när han sto’ utanför döra å skulle öppne.
Men i däsamme böla kon te ute på gärde, å då liksom moda han till sej.
Petronella sto’ ve spisen å laga kaffe, när han klef på.