Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidtagas icke snart grundliga åtgärder till utrotande af de kräftsår, häraf upkommit, skall så språk som lagstiftning förfalla i en Babylonisk förbistring.
Svenska Juristen må således gerna sakna kunskap om den Romerska, så vida han i stället förskaffar sig kännedom om den gamla Svenska lagstiftningen.
De klassiska språken påstås vara nödvändiga för Läkaren.
Dels är pharmacopéen skrifven på Latin, dels är terminologien i allmänhet hemtad från Grekiskan, som det böjligaste och mest lämpliga språk till detta ändamål.
Läkaren skulle således, för att kunna tyda pharmacopéen och de i hans vetenskap förekommande termer, inhemta de klassiska språken.
Huruvida detta påstående verkligen innebär någon, praktisk sanning, torde böra öfvervägas.
Grekiskan, så är i allmänhet Läkarnes kunskap i detta språk ganska ringa.
Den räcker i allmänhet ingalunda till det upgifna ändamålet, eller att tyda före - 140 Den 3 December e. m. kommande termer.
Men äfven om Läkaren ägde vida större kunskap i nämnde språk, än nu vanligtvis är fallet, skulle den ändock vara otillräcklig för det upgifna ändamålet, för vinnande hvaraf i alla händelser fordras specialstudium.
I sjelfva verket ligger icke så serdeles stor vigt på huruvida Läkaren känner härledningen till alla termer, enär dessa ofta hafva ett ganska tillfälligt ursprung.
Hufvudsakligast är naturligtvis att han känner sjelfva saken, som betecknas genom termen; och ofta är saken något helt annat, än hvad namnet utmärker.
För att kunna tyda pharmacopéen fordras alldeles olika Latin emot den, som igenfinnes hos de klassiska författarne.
Den fordrar också sitt särskilda studium, hvarvid den i skolorna inhemtade kunskapen i Latinet endast föga båtar.
För den, som af chemien inbemtat den Latinska nomenclaturen öfver olika slags föreningar, skola de få egentligen Latinska ord, der förekomma, utan särdeles möda inhemtas, äfven om han förut saknar kunskap i detta språk.
Dessutom är att hoppas, att här i Sverige, likasom redan skett i Frankrike, pharmacopéen snart kommer att författas på modersmålet.
Någon svårighet härför möter ingalunda, enär den nomenclatur, som nu begagnas, är upsjord af Berzelius, hvilken jemväl upsatt Svensk nomenclatur, den der ingalunda är den Latinska underlägsen i tydlighet och precision.
Då, enl. hvad jag nu visat, en grundligare kunskap uti klassiska språken icke finnes, hvarken hos Presten, Juristen eller Läkarn, återstå endast de, som vid universiteten taga philosopbiska magistergraden, hos hvilka en sådan större kunskap skäligen kan förväntas.
De graduerades antal i jemförelse med alla dem, som vid elementarläroverken åtnjutit undervisning i klassiska språken, är ganska ringa; och äfven ibland dessa är det endast en minoritet, som verkligen förvärfvat en grundlig kunskap i berörde språk.
Af denna lilla minoritet är det äfven endast några få, som efter slutade examina fortsätta sina klassiska studier.
Det vanliga är att, sedan examina blifvit absolverade, kastas de klassiska auctorerne under bordet, för att der hvila i ostördt lugn och studeras endast af malen.
Afven de ynglingar, som förvärfvat mera klassisk kunskap och för dessa studier hysa verklig kärlek, hindras vanligen af förhållanderne att vidare fortsätta samma studier.
Nödvändigheten att fullständiga bristande kunskapsförråd i i de ämnen, som utgöra föremålet för deras lefnadsyrke, uptager vanligen all den ledighet, de kunna spara åt studier.
Om således för fast antagas kan, att deras antal, som af de klassiska studierna skörda någon verklig frukt, är högst obetydligt i jemförelse till deras, som i skolan deruti erhålla undervisning, så frågas om det är lämpligt, att för ett sådant fåtals skull bibehålla dessa läroämnen, helst då derigenom riskeras, att all enhet och öfverensstämmelse emellan de särskilda läroverken blir omöjlig, samt det blifver nära nog ogörligt lämpligen organisera skolan, då fyra, ända till fem olika undervisningslinier der kunna upkomma.
Den gamla skolans förkämpar påstå vidare, det en mängd fördelar upstå genom de klassiska språkens studium, hvilka icke kunna Den 3 December e. m. 141 på annat sätt ernås.
Sålunda skulle derigenom utbildas omdömet och den estetiska smaken.
Andra språks, äfvensom modersmålets inlärande skulle derigenom äfven i hög grad underlättas.
Dessa, och en mängd dylika påståenden, hafva så ofta blifvit uprepade, att de nära nog öfvergått till axiomer.
Man har gått ända derhän, att man bestridt möjligheten af verklig bildning, utan kännedom om berörde språk.
Likaledes har det upgifvits, att alla utmärktare personer erhållit klassisk bildning; men detta, likasom öfriga påståenden, hafva aldrig blifvit med bevis styrkta.
Vill man granska förhållanderne skall man icke undgå finna, det ofvanomförmälda fördelar likaväl vinnas genom andra studier.
Likaväl som man påstår, det kunskapen om de gamla språken underlättar inlärandet af de moderna, kan man omvända satsen.
Det faktiska åter är det, att de personer, hvilka offrat mesta tiden på de gamla språken, sällan vinna någon större färdighet i de moderna.
Den utländning, som besökte våra universiteter, hade åtminstone för några och tjugu år sedan stor svårighet att bland de akademiske lärarne påträffa någon, med hvilken han kunde kommunicera sig på sitt modersmål.
Numera är troligen förhållandet i detta afseende någqt förändradt, men sådant härflyter ingalunda från grundligare studium af de klassiska språken, utan genom den ojemförliga större lätthet att besöka främmande länder, som nu förefinnes.
Ett exempel man ständigt anför till bevis på de klassiska studiernas bildande förmåga, är Englands stora statsmän, hvilka sägas genom dessa studier hafva grundlagt sin utmärkthet.
Detta påstående torde tåla en närmare granskning.
Det är väl sannt, att de klassiska studierna vid Englands universiteter utgöra hufvudsaken, likväl mera vid Oxford, än vid Cambridge, der plats äfven lemnats åt öfrige vetenskaperne.
Men härvid upstår den frågan, om verkligen aristokratiens söner inhemta så särdeles stora kunskaper i de klassiska språken.
Personer, som på stället tagit kännedom om förhållanderne, bestrida sådant, och påstå att med vistandet vid universitetet åsyftas mindre lärdom, än att utbildas till fullständig gentleman.
Om således den mycket omtalade klassiciteten hos Engelska aristokratien kan vara tvist underkastad, torde det vara skäl tillse, om icke dess statsmannaegenskaper utbildas genom helt andra omständigheter.
Engelsmannen, som bebor ett land med urgammal frihet, hör redan i sin första ungdom discuteras Statens angelägenheter
Derigenom riktas hans upmärksamhet tidigt åt detta håll.
Han är dessutom försatt i en särskild belägenhet, derigenom att bans hemland utgör centrum för all verldens handel och industri, hvilket åter gör att han nästan omedvetet erhåller kännedom om en mängd förhållanden, som personer af andra nationer endast kunna genom studier inhemta.
Härtill kommer ännu en omständighet, hvilken kanske är den vigtigaste.
Genomgår man biografien om de utmärktare af Englands statsmän, skall man finna att de redan i sin första ungdom, vid tjugu eller ett par och tjugu års ålder börjat sin bana antingen i parlamentet eller den högre administrationen.
Hvad som då kun - \ 142 Den 3 December e. m. nät finnas bristfälligt i deras bildning har blifvit ersatt under utöfningen af statsmannavärf.
Engelsmannen har således i sjelfva verket erhållit samma upfostran som de gamle Greker och Romare.
Han har utbildat sig på forum.
Vore påslåendet sannt, att den klassiska bildningen vore den som frambragt statsmän, skulle samma orsak äfven å andra ställen hafva samma verkan.
Låtom oss då vända oss till ett land, hvars klassiska bildning ingalunda är Englands underlägsen.
Tyskland är klassicitetens hemvist.
Hvilka stora statsmän har det frambragt?
Se i detta afseende 1848 års Frankfurterförsamling.
Den bestod hufvudsakligen af lärde; men jag betviflar högligen att något annat land förmår framställa en sådan samling af statsmannakarrikaturer, som denna.
Vända vi oss till vårt eget fädernesland finna vi väl, att i förra tider våra statsmän samtligen egde klassisk bildning, men den tiden fanns ingen annan bildning, och låter således förhållandet deraf förklara sig.
Men se vi på sednare tider, skola vi finna, att flere af dem, som så väl i Konungens rådkammare, som på detta hus, utmärkt sig för större statsmannaegenskaper, just varit sådana som saknat klassisk undervisning.
Och i närv:de stund utgöres
Riddarhusets prydnad af män, hvilka aldrig erhållit klassisk bildning.
Af allt detta torde med någorlunda säkerhet kunna slutas, det statsmannaduglighet kan vinnas både med och utan klassiska studier.
Det har blifvit yttradt af personer, som haft praktiskt inflytande på frågans lösning, att om ynglingen icke tvangs läsa do gamla språken, tillräckligt antal prestämnen komme att saknas.
Finge ynglingen i skolan grundlig undervisning i de s. k. realstudierne, skulle han, efter fulländad lärokurs, besitta den grad af bildning, att det stöde honom fritt välja bland yrken, som hade att erbjuda en mera lockande framtid än prestembetet.
Derföre, och för att förekomma den olyckan, att landet icke vidare blefve öfversvämmadt med mer eller mindre okunniga prestämnen, skulle undervisningen så ställas, att den verkliga kunskapen vid skolorna blefve så ringa och så litet fruktbärande som möjligt.
Ynglingen skulle icke få för vidsträckta och djupa insigter, ty då läte han möjligen icke intvinga sig på den bana man önskar.
Uplöses ofvannämnde yttrande i dess elementer, skall man häpna deröfver; och troligen hafva do, hvilka fällt yttrandet, aldrig klart gjort sig reda för dess innehåll.
Berörde sats innebär i sig först, att uplysningen skall hindras; och hvarföre?
Jo, på det man må erhålla uttolkare af Guds ord och predikare af hans bud.
Och då Gud är källan till allt ljus, till all uplysning, skola hans tjenare framtvingas genom att förhindra uplysningens allmänna spridande.
Vidare förutsättes, att inträdet i det heliga prestembetet bestämmes, icke af inre drift och kärlek att förkunna Herrans storhet och godhet, utan endast af de större elier mindre jordiska förmåner, embetet har att lemna.
Och ligger icke häri möjligen orsaken till den indifferentism, man tillvitar vårt nuv:de presterskap?
Folkets behof af religiös undervisning och tröst kan icke tillfredsställas af herdar, som icke af andans drift och kärlek till hjorden öfvertagit dess ledning.
Då menigheten tydligen sett, att Den 3 December e. m. 113 herdens omsorger haft mera egna timliga fördelar, än hjordens andeliga väl, till föremål, har vördnaden för och förtroendet till honom mer och mer försvagats.
Folket måste likväl hafva sitt religiösa behof tillfredsstäldt, och blir således ofta offer för fantaster och bedragare, hvilka inleda det på hvarjehanda religiösa irrvägar.
Frågas slutligen: hafva icke de schismatiska rörelser, som nu i så oroande grad upkommit, sin orsak i ofvannämnde förhållanden?
För att ådagalägga de klassiska studiernas nödvändighet har man sagt, att en verkligt klar insigt om vår nuv:de civilisation icke kan vinnas, utan kännedom om den källa, hvarur den härflutit.
Den naturliga gången af civilisationens utveckling bör äfven följas vid undervisningen.
Då den Grekiska och Romerska är grunden till vår litteratur, bör denna först inbemtas, innan man börjar med nutidens.
Vid första ögonkastet tyckes denna sats verkligen innebära någon giltighet; men den försvinner alldeles vid närmare granskning.
Innan jag går att uptaga den till vederläggning, vill jag först genom exempel visa, hvart tillämpningen deraf skulle leda i afseende å religionsundervisningen.
Barnet skulle först invigas i alla afguderiets mysterier.
Alla Indieus, Egyptens, Greklands, Roms och Nordens gudar, halfgudar och djefla r, jemte deras mer eller mindre skandalösa bragder, skulle först inpreglas bos barnet.
Sedan man vid en mera framskriden ålder erhållit en någorlunda fullständig kunskap derom, först då finge ynglingen höra omtalas Christi enkla och herrliga lära.
Att genast för barnet förkunna denna lära, vore stridande emot gången af religionens historiska utveckling.
Hvad vill det i sjelfva ver ket säga att följa civilisationens utveckling?
Ar det icke att skåda alla villfarelser och dårskaper, menniskoslägte! varit underkastadt, och huru dessa småningom blifvit skingrade?
Men då dessas tal är oändligt, blir äfven deras inlärande oändligt, och torde en menniskoålder dertill svårligen förslå.
Skulle satsen i dess fulla konseqvens tillämpas, hunne väl knappast någon med sina studier ända till sin egen tid.
Hvarifrån skulle då den komma, hvars kallelse vore att ytterligare framdrifva vetenskaperna och civilisationen?
Nu kommer härtill att sanningen är enkel, men lögnen deremot invecklad.
Ju närmare en vetenskap kommer sanningen, desto enklare blifva dess satser.
Man kan derföre taga för ganska säkert att ett system, som är mycket inveckladt, i sig innebär något falskt.
Det är derföre vida lättare att lära vetenskaperna på deras nuvtde ståndpunkt, än i deras fordna skick, då de voro belastade med en mängd villfarelser, hvilka numera blifvit undanröjda.
Berzelius, innan han fått börja sitt studium af chemien, nödgats inhemta alla alchemiens mysterer, skulle han troligen aldrig hunnit till chemien, och de ovärderliga uptäckter han gjort skulle verlden ännu saknat.
Hvar och en, som om chemien har någon kännedom, inser väl att det är vida lättare lära denna vetenskap, än att genomtränga ett enda alchemistiskt system.
Likaledes är det vida lättare att fatta himlahvalfvets skenbara rörelse, när jag vet att detta är orörligt, men att jorden vänder sig kring sin axel, än om jag, med Tycho Brahe, antager jor - 144 Den 3 December e. m. den vara stillastående, nödgas konstruera en mängd excentriska cirklar, uti hvilka verldskropparne framdrifvas med olika hastighet.
Så hela vägen igenom, ju enklare ju närmare sanningen.
Jag har härigenom ingalunda velat bestrida nyttan af kulturhistorien; men mitt påslående går endast derpå ut, att man först måste intaga vetandets höjder, för att derifrån öfverskåda huru menskligheten hunnit dit.
Vid allt lärande måste man hafva någon fast utgångspunkt; man måste hafva klart upfattat något, för att dermed kunna jemföra mångfalden.
Nutiden, i hvilken jag lefver och rörer mig, måste derföre vara lättast för mig att fatta, och denna tid är mig nödvändig att känna, om jag skall kunna handla och verka i den.
Om jag börjar med studiet af det närvarande, men aldrig hinner till forntiden, kan jag det oaktadt blifva en ganska duglig medborgare; men börjar man med forntiden och hinner aldrig nutiden, blir man en odugling, on narr.
Tänkom oss en person, som känner alla forntidens seder och bruk, men icke vår tids, huru skulle denne taga sig ut i sammanlefnaden ?
Tillämpom detta på något särskildt yrke!
Yi vilje t. ex. bilda en riktigt duglig ArtilleriOfficer, Han bör således följa gången af kastvapnens utveckling.
Först bör han inhemta theorien om slungan och bågen samt de gamles kastmachiner och murbräckor.
Först derefter får han studera eldgevären.
Men innan han hunnit dit ljuder stridsstrumpeten, han kommenderas ut för att storma en fästning.
Katapulten, murbräckan m. m. känner han till punkt och pricka, men om kanoner, mörsare, bomber, granater, raketer m. m. äger han ingen kännedom.
Hur skall han taga sig ut?
Lät honom försöka att med den vädurshufvade murbräckan bulta sönder fästningsmuren.
Denna method att fördjupa sig i forntiden, innan man gjort sig hemmastadd med nutidens förhållanden, har frambragt ett fenomen, som var aldeles okändt för de gamle Greker och Romare, och som är helt och hållet den moderna tidens tillhörighet.
En ypperlig typ för satiren och skämtet har länge varit en förläst Magister eller en s. b. skolfux.
Orsaken måste vara någon annan; och, om man närmare betraktar saken, skall man finna att det icke är lärdomen, ulan okunnigheten, som utgör det komiska elementet.
Kontrasten emellan det bögvisa utseendet, som bär tydliga spår om nattvak och stora ansträngningar, för inbemtande af kunskaper, — kontrasten emellan detta utseende och okunnigheten om allt, som för en menniska är nödvändigt att känna, — är otvifvelaktig! det som väcker löjet.
Skalden säger derföre om Magister Mahl: »De gamle Grekers skor han känner, »Men sina jemt han bakfram spänner.»
Sedan jag, såsom jag förmodar, visat att de stora fördelar, man skulle hemta från de klassiska studierna, icke i verkligheten förefinnas, torde det återstå att framställa, om icke det tidiga studiet - Den 3 December e. to. US diet af de gamla språken medför bestämda olägenheter och i många afseenden menligt inverkar på det unga sinnet.
En närmare granskning af vår latinläsande ungdom skall visa, att den har alldeles förvändt begrepp om Staten.
Här finnes väl knappast någon skolpojke, som icke vurmar för de gamles republik.
Tidigt insuper han äfven de gamles förakt för allt borgerligt.
Han vänjer sig att anse kroppsligt arbete endast passande för slafven.
De Latinska glosorna inger honom också stor benägenhet för lärdomshögmod, så att han gerna möter hvar och en i Latinet okunnig med ett: »odi profanum vulgus».
Det händer äfven ofta att somliga hufvuden, och desse icke de sämst organiserade, omöjligen kunna förmås inlära något, hvars ändamål de icke fatta.
Många så kon struerade gossar hafva i skolan så ständigt hört talas om sin dumhet, att de slutligen förlorat all aktning för sig sjelfva och blifvit oduglingar för hela lifstiden; ehuru de med en annan undervisning skulle kunnat blifva gagneliga medborgare.
Har icke skolan utdömt tvenne ynglingar, som sedermera blefvo Sveriges, ja hela verldens mest utmärkta vetenskapsmän, och hvilkas namn ständigt komma att utgöra Sveriges förnämsta prydnader.
Vidare invänjes ynglingen att anse den Latinska grammatiken för något allmänt giltigt, som bör äga sin tillämpning äfven uti modersmålet.
Man har velat intvinga det sednare i den förras former, hvilket föranledt många språk-oriktigheter.
Härvid kan jag icke underlåta fästa upmärksamhelen å ett påstående, som så ofta blifvit uprepadt, att det numera öfvergått till en trosartikel.
Man säger att Latin och Grekiska äro de mest utbildade språk, emedan de äga så många böjningar.
Utan att vilja försöka på philologisk väg vederlägga denna sats^ torde jag kunna visa att den åtminstone innebär en historisk osanning.
Så väl Latin och Grekiska, som Svenskan, hafva under sin utveckling förlorat många af sina böjningar.
Och skulle rikedomen härpå utgöra ett kännetecken på ett språks utbildning, komme Finskan, äfvensom åtskilliga Indiska språk, att taga företrädet framför både Latin och Grekiska.
I afseende på bedömandet af frågan om hvilketdera språket, det med större eller det med färre antal böjningar, är det mest utbildade, är det icke ur vägen att betrakta den olikhet, som upstår emellan språk med större och mindre rikedom på former.
I de sednare ligger hufvudsaklig vigt derpå, att orden följa hvarandra i logisk ordning, då sådant deremot är mera likgiltigt i de förra språken, der ordens plats mera bestämmes efter effekten, de skola väcka.
Och frågas nu hvilketdera tager ädlare själsförmögenheter i anspråk, antingen att ordna orden efter deras logiska följd, eller att utsäga vissa af vanan inlärda former?
Satsen om de gamla språkens företräde låter således åtminstone kunna omtvistas.
Af hvad jag här ofvan haft äran andraga, torde klarligen inhemtas, att jag icke anser de klassiska språken numera utgöra ett nödvändigt element uti allmänna bildningen, samt att således en II. H. 10 146
De ii 5 December e. m. sådan, och den, ganska stor,, kan finnas dem förutan.
I öfverensstämmelse härmed borde icke eller nämnde språk utgöra föremål för allmän elementarundervisning.
Då en sådan åsigt troligen är för ny, för att äga hopp om framgång, vill jag modifiera mitt påstående så, att ett verkligt klassiskt studium kan förberedas, utan att derigenom all enhet och likhet emellan de särskilda elemen tarläroverken komme att rubbas, och möjligt blefve att gifva dem en viss förut bestämd organisation, oberoende af olika skolstyrelsers olika åsigter.
Något sådant kan omöjligen ske, om K. M:s nya SkolStadga skulle komma att gå i verkställighet.
Enl. hvad jag förut visat, kunna der upkonvna i öfversta klasserna ända till fem olika undervisningslinjer.
Dessa olägenheter kunna undan rödjas derigenom, att af de klassiska språken endast Latinet bibehölles.
Detta borde framflyttas till sjunde klassen, för att der bortläras åt dem sådant önskade.
Lärotiden i 7:de och 8:de klassen är beräknad till tre år; och är det min öfvertygelse, att man under dessa tre år skulle hinna lika långt i Latinet, som nu kan ske på sex å sju år, när undervisningen deri börjas vid en spädare ålder.
Upskjutes undervisningen i detta ämne till 7:de klassen, vore läraren i tillfälle bedöma hvilka ynglingar, som hade fallenhet och båg derför, och åt inga andra komme undervisning deri att meddelas.
Den klassiska litteraturen anser jag för ett ytterst vigtigt historiskt moment, hvars studium alltid bör idkas.
Men just af kärlek till detta studium, önskade jag att det endast idkades af dem, som deri kunde göra sådana framsteg, att de lärde sig älska och värdera det, och att det icke, såsom ofta nu, gjordes förhatligt genom att påtrugas personer invita Minerva.
Om under loppet af de tro sista åren i skolan Latinet lästes med allvar af ynglingar med fallenhet derför, skulle dessa under denna tid kunna göra ganska gruqdliga framsteg.
Önskade de sedan att äfven lära sig Grekiskan och Hebreiskan, kunde sådant låta göra sig vid universitet.
Jag känner af egen erfarenhet, att den, som någorlunda känner Latinet, ganska väl kan på egen hand inhemta Grekiskan.
Detta sednare språk, äfvensom Hebreiskan, har jag ansett icke i något fall böra blifva föremål för elementarundervisningen.
Dessa tvenne språk inhemlas af en så ringa minoritet, att för dennes skull ordningen vid de allmänna undervisningsverken ingalunda bör sättas på spel.
Då jag således antager att undervisning i skolorne bör lemnäs uti Latinska språket, sker det under förutsättning af full valfrihet; och att samma språk sedermera icke skulle fordras såsom nödvändigt uti någon embetsexamen.
Genom antagandet af mitt förslag komme den förenkling att inträda, att de olika undervisningslinierne upkommo först i de 2:ne sista klasserne och aldrig kunde blifva flera än två, då de nu deremot, enl. nya SkolStadgan, börja redan i tredje klassen, och uti de öfversta klasserna kunna upgå ända till fem olika linier.
Öfriga i K. M:s nya SkolStadga uptagna läroämnen anser jag fullkomligt andamålsenliga.
Jag har endast att dervid foga några anmärkningar i afseende på sättet för undervisningen.
Till läro - Den 3 December e. m. bok i kristendomen är redan i första klassen antagen katekesen.
Denna bok har likväl redan länge befunnits olämplig, åtminstone på det sätt den begagnas.
Detta sker på ett sätt, som alldeles icke öfverensslämmer med förf:s afsigt.
Man lär sig att ramsa up svaren, utan ringaste eftertanka eller ens aning derom, att någon verklig mening ligger uti orden.
Vanligtvis får hvart stycke sin särskilda melodi, hvarefter det snarare sjunges än utsäges.
Någon kunskap om kristendomen inhemtas icke på detta sätt.
Om icke någon annan mera lämplig lärobok kan anskaffas,, skulle jag tro att, åtminstone i de lägsta klasserna, undervisningen i kristendomen mycket ändamålsenligare kunde ske genom läsning uti Nya Testamentet, om dervid lemnades muntliga uplysningar.
Ibland öfningarne för Svenska språket föreskrifvas upsalser öfver kända ämnen.
Detta sednare uttryck hade möjligen tarfvat att närmare bestämmas.
Dermed måste åsyftas ämnen, som äro kända af lärjungen; men dessas tal är icke särdeles stort.
För att skrifva klart och redigt fordras nödvändigt att förfrn är ämnet fullt vuxen; och ibland alla författareskap är det berättande det enklaste.
Det är således det som bäst lämpar sig för nybörjaren.
Således till ämnen berättelser om händelser, som lärjungen fullständigt känner, d. v. s. sådana han sjelf öfvervarit och de, uti hvilka han sjelf såsom handlande person deltagit.
Undervisningen uti botaniken föreskrifves skola ske under exkursioner; men rörande undervisningen uti zoologien finnas inga närmare bestämmelser.
Denna kan således lätt komma att förvandlas till blott utanlexor, om icke föremålen kunna dervid för lärjungen upvisas.
Nu kunna väl icke några fullständiga museer finnas vid skolorna; men helt och hållet utan sådana få de icke vara.