Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då genom en omåttlig import t. o. m. de lägsta folkklasserna blifva förledda, att på ett så öfverflödigt sätt förtära denna vara, så frågar jag, hvilket medel skulle kraftigare motverka detta missbruk, än tillämpandet af restriktiva lagar?
isynnerhet som ett, på sätt ofvan är anmärkt, så lyckligt resultat just genom dylika lagar vunnits i afs:de på bränviuets förtärande.
Ungefärligen samina förhållande gäller äfven i ats:de på andra lyxartiklar.
Vi se ej blott i liufvudstaden våra krambodar fyllda med alla slags varor, åtkomliga för ett förvånande godt pris, utan detta är händelse äfven i alla andra städer, der någon betydligare import af utländska alster eger rum.
Och hvad är det, som lockar menniskor att gå in i dessa bodar, om ej det glittrande kramet samt det låga priset derpå; och sedan vi väl en gång kommit dit in, blir det svårt att motstå frestelsen att köpa något eller några af föremål, som förtjusa våra ögon.
Jag anser tiden vara inne att söka kraftiga botemedel mot detta penningeslöseri, helst då erfarenheten redan har ådagalagt, i huru sorgligt tillstånd peuningeställningen här i landet för närv:de befinner sig.
Man föreger i allmänhet, lika med Hr Fähraeus, att den olyckliga penningeställningen endast till någon del härrörer från handelsbalansen; jag åter vågar tryggt påstå, att den butvudsakligen från densamma har sitt ursprung.
Ty hvad annat är det, än den utländska skulden, vi oss ådragit, som är orsaken till denna olyckliga ställning inom landet?
Också är det endast genom restriktiva författningar det blir oss möjligt att återföra handeln i det normala tillstånd, hvarifrån den afvikit.
Hr Fåhraeus liar sagt, att tulliutradernas ofantliga tillvext under de sednare åren har sitt ursprung i frihandelssystemet.
Men jag tager mig friheten att föra Hr Fåhraeus till minnes, att när år 1836 den ryktbar vordna tullbalansen yppades, så hade tullintraderne redan funnits uti ett jemnt stigande, och vid nämnde års slut öfverstego det föregående årets med, om jag minnes rätt, något öfver 400,000 rdr bko.
Detta måste dock vara ett säkert bevis uppå, att under den tid, då ej blott protektionism, utan äfven prohibitivsystemerna voro gällande, handeln gick framåt med stora steg, och jag antager, att om man fasthållit dessa systemer, så skulle vi på denna väg lika väl och i lika hög grad hafva fortskridit på utvecklingens bana, som det nu skett genom frihandelssystemet; och kanske t. o. m. hade landet då aldrig blifvit störtadt i en så stor utländsk skuld, som den, hvari det nu för närvar:de sig befinner.
Jag anhåller härmed på det varmaste, att H.
Bevilln.Utskit måtte fästa noga afseende ej blott på denna af Hr Björnstjerna väckta motion, utan på alla de framställningar, som hafva till syftemål att, om möjligt är, genom restriktiva lagar och författningar sätta en gräns för den öfverflödiga import af utländska alster, som för närvarande eger rum. 196 Den 3 Deecmber e. m.
Fåhreeus har för oss updragit jemförelse mellan vårt lanus och våra närmaste grannrikens tullsatser.
Men jag, i likhet med Hr Björnstjerna, kan icke fatta, hvarför icke Hr Fåhraeus vid denna jemförelse tagit till exempel Europas mest blomstrande stater, England och Frankrike, hvilkas kloka tullagstiftning är erkänd öfver hela verlden.
Hade Hr Fåhraeus på så sätt gått till väga, så hade resultatet af hans jemförelse utfallit annorlunda, och Hr
Fåhraeus hade då ganska säkert kommit att af jemförelsen gå miste om den bevisning, han genom en sådan nu velat hemta för förträffligheten af ett system, hvaraf han sjelf varit skapare.
Jag har begärt ordet blott för det förklarande, att
Hr Björnstjernas citation af ett mitt yttrande i förra ^Riksdagens Bevilln.Utsk, är rigtig endast till hälften.
Sedan, i följd af ett från vår GeneralKonsul i Köpenhamn, med hvilken jag inledt brefvexling i ämnet, år 1857 inkommet enskildt meddelande, antydande misstanka om oloflig bränvinsinförsel från Jutland till kusterna af Bohus län och norra Halland, jag anmodat vederbörande lokalbefäl att undersöka förhållandet, lick jag derom innan kort emottaga Tulldistriktchefens betänkande, åtföljdt af skriftliga yttranden, icke blott från underordnade tjenstemän, utan ock från vederbörande presterskap och kronobetjening, som alla instämde deri, att någon bränvirissmugling under den sednaste tiden i besagde orter icke afhörts, hvilket ock ansågs lätt förklarligt derigenom, alt det dagliga bruket af bränvin i allmogens hem den tiden i dessa orter, efter den nya bränvinslagstiftningen, nästan alldeles uphört, så att konsumtionen kunde anses vara inskränkt till hvad orternas egna brännerier vore i tillfälle att producera.
— Det var härom jag underrättade det nämnda Utsk:t; men någon fråga om förhållandena i Skåne, förekom icke, — och mitt yttrande vid det tillfället kan följaktligen icke anses stå i strid mot den farhåga, jag nu antydt, med hänsigt till bevakningstillsynen å Skånska kusterna.
Motionären tyckes egentligen med sin motion hafva åsyftat ett krig emot kaffe.
Men må det tillåtas mig att fästa den värde motionärens upmärksamhet på ett af de intyg, han nyss upläste, hvilket var hemtadt ur provincialläkarnes berättelser.
Detta innehöll upgift derom att bränvinssupandet aftagit, på samma gång, som kaffekonsumtionen tilltagit.
— Om en lindring i tullen på kaffe kan medföra ett sådant lyckligt resultat, så vore det viii ännu ett skäl, att, långt från att höja, ytterligare nedsätta densamma.
— Motionären klagade så mycket öfver, att kaffe förtäres i så betydliga qvantiteter äfven i de uslaste kojor; är verkligen så förhållandet?
Jag för min del tviflar derpå, och tror upgifterna derom vara öfverdrifna.
Äfven torde man icke böra lemna utan upmärksamhet den omständigheten, att kaffe, till följd af sin qväfhalt, är för personer, som endast njuta dålig föda och sådan, som blott är tillredd af vegatabiliska ämnen, utgör ett ganska lämpligt surrogat för animalisk föda; Den 3 December e. in. 197 hvartill kommer, att de inciterande egenskaper, kaffet eger, verka fördelaktigt på digestionen af svårsmälta födoämnen.
Jag tror således, att det hvärken nr sanitär eller pekuniär synpunkt kan, såsom Hr Björnstjerna oell Hr Printzensköld förmenat, medföra några stora fördelar, att stegra tullen på kaffe, utan hafva de, som yrkat derpå, blott visat sig sorn stora vänner af lurendrejare; ty genom förhöjda tullsatser är det hufvudsakligen hans premium, som förökas, och hans nobia yrke, som npmuntras.
Jag för min del kan ej tillstyrka motionen.
Det iir med anledn. af den siste värde talarens yttrande, jag tagit mig friheten begära ordet.
Han påstod, att, i ans:de till den stora fattigdomen på landet, kaffe måste förtäras som ett surrogat för dålig föda, i anseende till de starka refemedel, det innehöll.
Detta visar blott, huru litet den värde talaren satt sig in i förhållandena på landet.
Der existerar verkligen ej så stor fattigdom, som han tycks hafva föreställt sig; der råder i stället nästan öfverallt, om icke rikedom, så åtminstone ganska stor välmåga.
Detta bevisas just af den betydliga qvantitet kaffe, som från morgon till qviillen förtäres i hvarenda stuga.
Jag har låtit mig berätta af Major Fahnehjelm, att han, under sina resor i Norrland, funnit, att ända till 5 å 6 koppar kaffe drickas allmänneligen i hvarje koja.
Och alla veta vi, att i mellersta Sverige kaffet är en krydda, som jemnt förtäres, och detta, ur sanitiir synpunkt sedt, har ovillkorligen ett ganska menligt inflytande på befolkningen.
Min opinion om saken är, att välmågan i landet skulle blifva betydligt större, om högre tull lädes på så väl kaffe, som andra lyxartiklar, ty derigenom skulle större svårighet upstå för mängden att sätta sig i besittning af desamma.
Tydligen har det ju visat sig, att de höga tullarne ej hafva ökat, utan tverfom minskat konsumtionen af bränvin, och jag hyser den förhoppning, att samma resultat skulle vinnas genom ökad tull på kaffe.
Jag kan således ej annat, än på det högsta förorda den af Hr Björnstjerna väckta motion. Gr. nf Ugglas, Carl Ludvig:
Som många motioner redan blifvit väckta i afs:de på tull-lagstiftningen och dessa i de flesta fall blifvit beledsagade till Utskm med talrika och vidlyftiga yttranden, så har det varit min mening att ej inblanda mig i vidare diskussion i ämnet innan Utskrns betänkanden inkomma, då jag törst anser tidpunkten vara inne att allvarsamt ingå i pröfning af desamma.
Åtskilligt., som under diskussionen om denna motion blifvit anfördt, har dock förmått mig att vika från nyss nämnda föresats; jag skall dock ej länge taga R. o. Ad:s tid i anspråk.
Jag vill derföre ej ingå i någon närmare granskning af de kalkyler om importen i landet, som, isynnerhet af Hr Björnstjerna, blifvit här på förmiddagen framställda, och hvilka hade till syftemål att bevisa, hurusom man genom tull-lagstiftningar kunde reglera förbrukningen.
Huruvida detta är- möjligt, det lemnar jag för Den 3 December e. m. närv:de derhän.
Jag vill nu endast fästa den värde motionären® upmärksambet deruppå, att om man vill lägga jemförelsetabeller till grund för beräkningen, så måste dessa användas mycket försigtigt, och dertill tagas i noga betraktande en mängd andra förhållanden, som med frågorna stå i oskiljaktigt samband, enär eljest siffrorne lätt blifva missledande.
För att. visa vigten deraf, vill jag fasta mig vid 2 i Hr Björnstjernas jemförelsetabell omnämnde artiklar, nemi. smör och ylleväfnader.
Hr Björnstjerna anförer, att importen af artikeln smör var vida lägre år 1848, det år han uptagit till jemförelse, än hvad den nu är.
Hade Hr Björnstjerna likväl utsträckt sin granskning till några år längre tillbaka, t. ex. till den tid då handelstraktaten med llyssland ännu egde bestånd, skulle han funnit, att importen då var betydligt större, än hvad den var 1848.
Då traktaten uphäfdes och hög tull åsattes varan, uphörde till ttörre delen i och med detsamma den betydliga införseln från Finland att synas i Tullverkets tabeller; men härvid är att bemärka, att samtidigt företedde sig en till samma qvantitet sorn den minskade importen ifrån Finland stegrad tillförsel af smör från Haparanda, hvilken dock naturligtvis icke kunde uptagas under rubriken: »i landet införda varor.»
Detta med afsrde på den ena artikeln.
Hvad åter angår den andra artikeln eller ylleväfnaderna, så finna vi äfven, om vi försätta oss längre tillbaka i tiden, att, i anseende till absolut förbud, officielt ingen import egde rum.
Jag minnes likväl tydligen, att, vid 1847 års Riksdag, en numera afliden representant af detta hus, Hr Gr. Löwenhjelm, upstod p& detta rum och framlade en approximativ beräkning af det minsta antal alnar kläde, som ovilkorligen måste antagas lurendrejas in i landet.
Han utgick från att beräkna den minsta qvantitet kläde, som ett visst — äfven approximativt, men ganska lågt uptaget — antal personer minst måste anses förbruka, och denna summa, jemförd med den af tillverkningen inom våra inhemska fabriker, ådagalade tydligen, att åtminstone en million alnar årligen inlurendrejas.
Värdet af denna import, lika litet som värdet af det uti Haparanda tillverkade smör — att icke tala om det ytterligare värde, en massa andra artiklar, i 6tor skala vid samma tid inlurendrejade, till följd af det förbud eller de höga tullar, hvarmed de voro belagda, egde — återfinnes naturligtvis icke uti KommersCollegii tabeller, men jag öfverlemna!' åt den värde talaren att sjelf bedömma, huruvida den sålunda officielt mindre importen utöfvade något inflytande på landets handelsbalans.
Jag nämner detta för att visa huru försigtig man måste vara för att af sifferupgifter kunna bygga bestämda resultater.
Jag för min del tror, att jemförelser endast då kunna upgöras någorlunda tillförlitliga, när tariffen under en följd af år varit oförändrad.
I afs:de på den andra frågan, eller huruvida man genom en tull-lagstiftning kan åstadkomma minskning i importen, så betviflar jag högligen möjligheten derutaf, så länge man ej lyckats upfinna något att hämma denna njutningslusta, som är så allmänt utbredd inom vårt land.
Det är uti denna, uti den vana att lefva öfver sina tillgångar, som af den - O en 3 December e. m.
Minnia upstår, som man skall söka roten till det onda, hvilket ja?, lika högt som någon annan, erkänner och beklagar.
Men vill man söka ett botemedel för detsamma, för den kräfta, som tärer vårt land, så är det icke uti en reglering af tullar, utan uti kreditlagstiftningen, man kan finna ett sådant; ty så länge missbruk af krediten står på en sådan punkt, som den hos oss gör, så hjelper föga eller intet att höja tullen med någia öre på vissa varor.
Så länge penningar på kredit kunna fås, skall den stora mängden icke för det högre prisets skull afsäga sig njutningen eller emotstå fåfängans lockelser, och det enda resultatet af åtgärden blefve dessa slösares något påskyndade bankrutter.
Då man så tätt och ofta framhåller den tull-lagstiftning, som vid förra Riksdagen beslutades såsom en orsak till landets financiella obestånd, skulle jag å min sida vilja till dessa
Hrr anmärkare framställa den fråga, huruvida, sedan denna lagstiftning trädt uti verksamhet, landets import verkligen stigit.
Det torde blifva svårt att påstå något sådant.
Jag vet väl att man kan med skäl svara, att den minskade importen får tillskrifvas för tull lagstiftningen fullkomligt främmande förhållanden.
Jag erkänner detta, så ock att den minskade importen icke får anses såsom ett bevis för nu gällande lagstiftnings godhet.
Men en bevisuingskraft torde dock icke kunna förnekas nyss nämnda förhållande, den nemi. att importen uti väsendtlig mån beror af andra omständigheter och lagar än tulllagstiftningen betingat.
Jag tror att man måste vara Hr Fåhraeus särdeles tacksam för de uplysuingar, han nyss meddelat rörande det skydd, våra inhemska näringar och fabriker uti nu gällande tull-lagstiftning ega.
Jag vill till dessa foga en ytterligare, som icke är utan sin betydelse.
Man torde icke kunna förneka, att det Stånd, sora serskildt framstår såsom representant af våra näringar är det Vallofl.
BorgareStåndet.
Nåväl; vid denna Riksdag har uti detsamma ingen motion blifvit väckt, åsyftande ändring i nu gällande tullbestämmelser.
Det förefanns blott under en diskussion en enda önskan uttalad i detta syftemål, nemi. om förhöjning i tullafgift på artikeln ståltråd.
Som den, enligt mångas tanke, på grund af den nu gällande tull-lagstiltningen förorsakade, ökade varuimporten väckt mycken oro, skulle jag på det iifligaste önska, att Bevilln.Utsk:t måtte, då det inkommer med sitt utlåtande i ämnet, till detsamma foga en aproximativ beräkning, uplysaude hvilka artiklar egentligen åstadkomma den stora tillökningen i varu-importen.
Det vore nemi. iriteressant att veta, huruvida denna till största delen förorsakats genom förbrukning af lyxartiklar eller af råvaror, behöfliga iör våra fabriker, hvilka på de sednare 5 åren uti sä hög grad utvecklat sig.
Om det nu skulle befinnas att import-tillökningen egt rum för att i landet införa råvaror, oundgängliga för dessa fabrikers verksamhet, månne äfven då det vore önskligt, att man stadgade högre tullsatser, hvilkas inflytande på den inhemska fabrikationen är lätt att förutse; månne då man äfven bör söka minska importen. 300 Deli 3 December e. m.
Jag skalle äfven önska, att Bevil!n.Utsk:t ville lenina en upgift, huruvida de Svenska varor, som man ansett genom nu gällande tullstadgandeii mistat allt skydd, verkligen fallit i pris, och om man på grund deraf kan säga, att tull lagstiftningen haft ett menligt inflytande på deras tillverkning och afyttring.
Jag tror att meddelandet af dessa upgifter är af största vigt, på det II.
St:r vid frågans slutliga afgörande icke skola komma att fatta ett beslut, som de inom kort måhända skulle finna sig hafva skäl att ångra.
Jag har tagit mig friheten begära ordet eudast för att vitsorda riktigheten af en af Hr Printzensköld gjord upgift, rör.de kaffekonsumtionen i Norrland och Lappmarken.
Jag vill blott anmärka, att denna dryck är för nordboen så begärlig, att lian icke blott deraf förtär 5f, 3 å 4, till 5 koppar dagligen, utan är hans kaffepanna beständigt stående på elden; ja! det har gått så långt att denna dryck har till största delen undergraft
Norrländningens välmåga, derigenom att den suger till sig hela hans arbetsförtjenst.
Icke blott till följe af detta enda framdragna exempel, utan med afs:de fästadt på det allmännas väl, tror jag att en förhöjd tull på kaffe skall komma att medföra stora statsekonomiska oeh helsobringande fördelar: åtminstone borde en konsumtions-skatt läggas på en hvar, som begagnar sig af denna vara, emedan en sådan personlig afgift, lämpligast och säkrast skulle minska konsumtionen.
Jag har endast begärt ordet för att rättfärdiga mig, i afs:de på en af Hr Cederschiöld mot mig gjord anm.
Den värde talaren har nemi. sagt, att jag, genom att yrka på förhöjda tullar, endast ville gifva ett premium åt lurendrejaren.
Jag vill fästa Hr Cederschiölds upmärksamhet uppå, att det är tullverkets ovilkorliga skyldighet, att så reglera bevakningen på våra kuster, att inga premier kunna med hopp om framgång gifvas åt lurendrejaren.
För öfrigt förefaller det. mig besynnerligt, att man alltid i fråga om tull-lagstiftningen framdrager de svåra följder, som högre tullsatser skola medföra, genom tullförsnillning.
Men då det var fråga om åtgärders vidtagande för att hämma det omåttliga bräuvins-supandet, då tvekade man icke att fastställa ganska svåra straff för oloflig tillverkning och försäljning af bränvin, och man var då äfven öfvertygad att dessa straff skulle komma att medföra åsyfiad verkan.
Men nu, då frågan rörer tull lagstiftningen, är man färdig att genast dekretera, att det icke lönar mödan att fastställa några straff för tull-lagarnes öfverlrädande, emedan alla straffbestämmelser i den vägen alltid skola blifva overksamma.
Jag må verkligen beklaga, om det med vårt tullverk skulle vara så illa beställdt, att det saknar förmåga att upsätta en tullbevakning, som gör sin skyldighet.
Om en tillräcklig tillsyn ej kan vinnas med det nu fastställda antalet tulltjensteman, så må det dock vara TullStyrelscns skyldighet att derom göra anmälan på vederbörlig
D,en 3 December e. tu, 201 ort och ställe, oell jag är säker på, att en sådan anmälan ej skall fruktlöst aflöpa.
Ty icke duger det att stifta lagar, om man ej har ett nödvändigt antal personer, som vaka öfver deras efterlefnad, oell så inskränkt till förståndet har jag aldrig varit, att jag någonsin kunnat antaga ett motsatt förhållande.
Ugglas yttrade i början af sitt anförande, att det var omöjligt att genom tull lagstiftningen reglera importen.
Jag återkommer till det besvärliga bränvinet och frågar, om det har visat sig omöjligt att genom en ny lagstiftning reglera bränvinsbränningen; hafva vi icke sett att så likväl inträffat?
har icke bränvinsbränningen betydligen minskats?
och hvad har orsaken varit härtill, om icke den att denna handtering blifvit i hög grad både fördyrad och försvårad.
Om nu den åtgärden vidtogs att förhöja tullsatserne på vissa varor och samtidigt härmed tullbevakningen blefve på ett tillfyllestgörande sätt förstärkt, skulle importen af dessa varor derigenom i betydlig mån aftaga, alldeles på samma sätt som det gått med tillverkningen af bränvin, sedan man visste att tillbörligen beskatta densamma.
Jag vill ej längre uptaga K. o.
Ad:s tid med denna fråga; men jag vågar likväl hoppas, att frihandels-systemet nu nått sin kulminationspunkt och att man inora representationen snart skall komma till sundare principer i afs:de på tull lagstiftningen, är de som hittills varit rådande.
Det är äfven med ani. af ett yttrande af Hr Cederschiöld, som jag återigen tagit mig friheten att begära ordet.
Hr Cederschiöld upställde för oss nyss en jemförelse mellan artiklarne kaffe och bränvin, betraktande dem båda såsom födoämnen.
Kan Hr Cederschiöld verkligen anse bränvin som ett födoämne, så skall jag äfven gå in på att kaffe är både närande och helsosamt.
Detta synes dock vara i uppenbar strid med de upgifter, jag nyss meddelat, hemtade ur provinsial-läkarnes berättelser, hvarigenom tydligen ådagalägges det skadliga inflytande, konsumtionen af kaffe haft på befolkningen.
För öfrigt vill jag fästa upmärksamheten på att det så mycket mindre lärer kunna förebrås mig att vilja befordra bränvins-supandet, som jag i den motion, hvilken nu utgör föremål för öfverliiggningen, yrkat tullförhöjning icke på kaffe allena utan äfven på bränvin.
Det har vidare blifvit sagdt, att, i och med detsamma man ökade tullen på vissa varor, skulle dessa blifva mer begärliga för lurendrejaren att insmuggla.
Detta är en obestridlig sanning, men socker och kaffe tillhöra de artiklar, som äro svårast att i större myckenhet undandraga tullbehandling, och hafva derföre i allmänhet blifvit betraktade såsom företrädesvis lämpliga att beskattas.
I England, Frankrike, Norige, Tysklahd m. fl. länder, der tullen på de i min motion uptagne varor i de fleste fall är vida högre än här, finnas äfven lurendrejare, men man har likafullt ansett tjenligt att bibehålla de höga tullarne.
.02 Den 3 December e. m.
Jag är visst ingen försvarare af höga tullar i allmänhet, utan erkänner i det stället gerna, att det vore lyckligast för ett land att kunna umbära icke blott alla tullar utan afven alla skatter, af hvad namn som helst; men så länge staten ej kan undvara inkomster, anser jag att dessa snarare böra genom ett indirekt beskattningssätt förskaffas, enär detta blifver vida mindre kännbart för individen, än påläggandet af direkta skatter.
En aktad ledamot af detta hus, Gr.
Ugglas, har erkännt att vår ställning i fiuansielt hänseende är f. n. i många fall mindre lycklig, men han anser hjelpen ej vara att finna i tull-lagarnes, utan i kreditlagstiftningens förändrande.
Obestridligen liar han så tillvida rätt att kreditlagarne torde i främsta rummet behöfva lörbättras, men det är beklagligen hvarken säkert eller ens troligt att det onda skall ensamt på denna väg kunna fullständigt besegras.
Det torde således ej vara skäl, att under förbidande af en tvifvelaktig hjelp, förkasta det säkra medel till vår financiella ställnings förbättrande, som förefinnes i tullsatsernas förhöjande å några fä vissa artiklar.
En dylik åtgärd, som, ifall den inskränkes till de af mig föreslagna artiklarne kaffe, socker, tobak och bränvin, icke skäligen kan anses medföra någon skadlig rubbning i affärslörhållanderne, skulle ovilkorligen hafva till följd, antingen minskad import, då en motsvarande summa penningar komme att i landet qvarstadna, eller ock en betydligt ökad statsinkomst, hvarigenom de utländska lånen för Statens jernvägar skulle kunna förminskas, och således i alla händelser en väl behöflig inskränkning i den alltmer öfverhandtagande skuldsättningen vunnes.
Ugglas har äfven sagt, att i BorgareSt:t, der våra näringar företrädesvis representeras, ingen enda motion blifvit väckt, som åsyftat förändring i tull-lagstiftningen; om än detta skulle vara händelsen, hvarom jag ej är fullt öfvertygad, då jag med temlig säkerhet tror mig hafva läst att förändringar i tulltaxan verkligen blifvit äfven inom det Vallofliga Ståndet föreslagna, torde det ursäktas, om jag ej kan anse detta såsom något talande bevis för den nuv:de taxans oöfvérträffliga förtjenster.
Lika visst som det är att BorgareSt:t i främsta rummet och hufvudsakligast vinner på de låga tullarne, lika naturligt lärer det vara att ganska få motioner i motsatt riktning der skola se dagen.
Jag har begärt ordet endast för att fästa Höglofl.
Ståndets upmärksamhet på några nya högst vigtiga uptäckter, som blifvit af föregtde värde talare gjorda.
Hr Oxehufvud har nemi., till min stora förvåning, underrättat oss oin att någon fattigdom ej finnes i kojorna.
Då det nu likväl antages såsom säkert, att fattigdom finnes inom landet, hemställer jag till Hr Oxehufvud, om han anser fattigdomen företrädesvis finnas i palatserna?
Hr Printzensköld åter har uptäckt att lurendrejeriet kan förekomraas, endast GeneralTullDirektören reqvirera!- mera manskap till bevakningen.
Då nu våra gränser upgå till öfver 300 mil, öfverlemnar jag till Hr Printzensköld sjelf att uträkna, huru stort antal, som skulle erfordras, för att bevaka en så vidsträckt tullgräns.
Fara torde vara för handen, att hela Sveriges befolkning dertill icke skulle förslå.
Många ledamöter ropade härefter på propos.