Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bedröfvad öfver denna ofrivilliga försummelse, iklädde han sig kåpan och gick att hemta korgen, som palatsets proviantmästare ställt i ordning för hans räkning.
Det var i detta ögonblick som larmet från den folkskara, hvars tåg vi beskrifvet, nådde hans öra.
Clemens aktade ej derpå; han tänkte blott på att uppfylla sitt åliggande.
Men larmet nalkades hastigt, ty Simons bår, som nyss passerat genom Dubbelporten, hade ännu icke hunnit samla omkring sig en större hop, än den breda Kerameikos gaf rymlig plats.
Palatsets portvaktare hade emellertid öppnat dörren till vestibulen och stod nu utanför tröskeln, lyssnande förundrad och stirrande på de sig närmande blossen.
– Vänta, sade han till Clemens, – vänta, tills vi få se, hvad detta betyder.
Hör de förskräckliga ropen!
Låt det passera förbi, innan du går!
Tåget befann sig nu emellan Theseus’ tempel och det biskopliga palatset.
Clemens urskiljde allt tydligare ropen:
Död åt giftblandarne, Athanasianerna!
Ett par minuter derefter hade spetsen af skaran hunnit fram.
Clemens igenkände i fackelbärarne tvenne äldre embetsbröder; han såg båren och, när denna hunnit förbi, varelsen, som bars på densamma.
Han igenkände Simon.
Han såg mängdens ursinniga åtbörder och hörde deras vilda rop:
Kättarne ha mördat honom!
Clemens kände sig frestad att sälla sig till de kring båren gående presterna.
Detta hade varit att bryta emot biskopens befallning, men han skulle icke erinrat sig denna, han skulle förgätit sin plikt under inflytelsen af det på en gång förskräckliga och elektriserande skådespelet.
Delade han ej de känslor, som genombäfvade denna massa!
Simon den helige, för hvilken han hyste en afgudisk vördnad, Simon, som lagt sin hand på hans hufvud och välsignat honom, Simon mördad af dessa kättare, dessa Guds, kejsarens och de rättrognes fiender, hvilka det vore en plikt och en ära att utrota från jorden!
Blodet började koka i ynglingens ådror, han greps af den allmänna fanatismen, ropen ljödo som oemotståndliga maningar, han ville blifva en droppe i hvirflarne af denna våldsamma, öfversvämmande flod, som brusade förbi honom.
Portvaktaren, som nyss stod vid hans sida, hade gripits af svindeln och försvunnit i massan, till hvilken förstärkningar strömmade från alla portar och gränder.
Men i det ögonblick då Clemens nedsatt korgen, för att blanda sig med hopen, fattades han af en tanke, som förlamade hans beslut.
Vid de förnyade ropen: giftblandare kom han plötsligt att tänka, att det var han, Clemens, som föregående afton burit föda och dryck till Simon.
För Simon fanns det blott en måltid: aftonvarden.
Det visste Clemens.
Han visste deremot icke, att Simon, uttömd af det oupphörliga knäböjandet, då spisade med vargens hunger och slukade allt, som hans fromma beundrare tillförde honom.
Den förgiftade maten kunde således blifvit räckt honom af någon annan, som infunnit sig efter Clemens.
Han var rof för en ryslig, isande, allt beherrskande aning.
Han tyckte, att de hotande ropen gällde honom, att oräkneliga blodtörstiga ögon voro riktade på honom.
Han stod som förstenad, tills hopen hunnit förbi.
Derefter tog han korgen och skyndade tillbaka in i aulan.
Sålänge hopens skri ännu nådde hans öra, förmådde han ej samla sina tankar för att söka grunder mot den fruktan, som fattat honom.
Orolig gick han vidare och kom in på palatsets bakgård.
Fången, som försmägtade i en källare bredvid denne, hade knappt förnummit ljuden af hans steg, förrän han lade ansigtet intill källargluggens galler och frågade:
– Hvem är det, som kommer?
– Det är jag, Clemens, svarade han.
– Clemens, säg mig, hvad som föregår i staden?
Rop af tusen röster hafva trängt hit ned.
Hvad betyder detta?
– Theodoros, det har händt någonting förskräckligt.
Jag kan knappt berätta det.
Jag darrar sjelf.
– Medan du lugnar dig, så hemta mig något vatten, Clemens.
Min töst är starkare än min nyfikenhet.
Man har alldeles förgätit mig i dag.
– Theodoros, jag vågar det icke.
Petros har förbjudit oss att gifva dig vatten.
– Jag fick dock några droppar af Eufemios i går afton.
Bröt han då mot biskopens befallning?
Jag skulle icke tro det, ty jag känner Eufemios.
– Nej, biskopen har bestämt ett dagligt mått för att läska din tunga.
Du skall icke tro, att han vill låta dig dö af törst.
Han sörjer öfver ditt affall, Theodoros.
– Du hör ju, att Eufemios har förgätit mig.
Vid Gud, som lefver i himmelen, man har under denna långa dag icke gifvit mig en droppe vatten.
Och maten, som räckes mig, är salt.
Skynda dig, Clemens!
– Jag vågar det icke, sade Clemens suckande.
– Gosse, jag lider den rike mannens qval i skärselden.
Ve ditt unga hårdnade hjerta!
Theodoros lemnade gluggen.
Han kastade sig på sin halmbädd och lade, såsom förut, sin förtorkade tunga intill den kalla källarmuren.
Den tystnad, som följde på fångens i lugn förtviflans ton uttalade ord, verkade öfverväldigande på den unge föreläsaren.
Theodoros hade stillatigande öfverlemnat sig åt sina qval.
Clemens hörde en suck, som de afpressade honom.
Mer förmådde han icke.
Han skyndade tillbaka till aulan och in i Eufemios’ kammare, tog nyckelknippan och kruset, som han fann derinne, fyllde den sednarc med vatten och ilade tillbaka till fängelset.
Han öppnade den yttre dörren till detta, steg ned för några trappor och stod framför gallerdörren.
– Clemens, det är du? sade fången derinifrån.
– Ja, jag kommer med vatten.
Här, här!
– Prisad vare Gud, som bevekte ditt hjerta!
Tryck på en rigel dernere, och dörren öppnar sig!
I samma ögonblick gick dörren upp, och fångens gestalt skönjdes i mörkret framför honom.
Han hade, utan att leta, funnit vattenkärlet, såsom den törstande antilopen vädrar en källa i öknen.
Clemens hörde, huru han drack, i långa, djupa drag.
– Herrliga Guds gåfva!
Jag anar nu, hvad lifsens vatten är för anden.
Broder Clemens, jag skall aldrig glömma honom, som räckte mig denna dryck.
Broder, du har varit mycket olydig, mycket felaktig, ty du har öfverskridit det bestämda måttet och läskat ej blott min tunga, utan hela min varelse.
– Aderton år.
– Jag vill icke se dig, när du blir så gammal som Eufemios.
Du var nog från början en rak och vacker planta; skada att du skall blifva ett krokigt träd.
Men här är kolmörkt ... låtom oss gå upp och se, hvad som händer i staden.
– Hvad gör du? utbrast Clemens förskräckt och fattade Theodoros’ arm.
– Broder, minns du ej, att du är fängslad?
Vill du lemna fängelset?
Vill du fly?
– Om fången vill fly?
Hvilken fråga! sade Theodoros, i det han fortsatte sin väg uppför trappan.
– I Himlens namn ... broder ... kom ihåg, att det är Petros’ vilja ... kom ihåg, att du gör mig olycklig ... jag ville räcka dig en dryck vatten ... och du vedergäller mig på detta sätt!
– Du misstager dig, Clemens.
När du skyndade efter vatten till den försmägtande, så var det icke i hopp om vedergällning ...
– Men du gör mig olycklig.
– Bah, jag skulle misskänna dig, om du är olycklig för denna aftons skull, när vi ett år härefter mötas.
Släpp min arm, broder!
Petros’ vilja är starkare än dina muskler, men det är min vilja, som skall bekämpa Petros’ vilja och alla andra liknande viljor.
Se, min Clemens, huru lätt jag besegrar dig.
Theodoros lyfte Clemens på sina armar och bar honom upp för trappan.
Derefter ställde han sin börda åter på egna fötter.
– Jag skulle vilja bära dig vidare, långt härifrån; men bättre vore, att du följde mig frivilligt.
Ack, att du en dag ville göra det!
Nu farväl, min broder!
Utkommen på gatan mötte honom en vagn, beledsagad af tvenne fackelbärare till häst.
– Plats för prokonsuln af Akaja! ropades af fackelbärarne till de mötande folkhoparne.
När vagnen hunnit Dubbelporten, svarades på den posterade legionärens rop:
– Prokonsulns af Akaja vagn.
Folket fick således veta, att prokonsuln lemnat staden.
Biskop Petros och Krysanteus arkonten hade särskildt blifvit underrättade, att han af ett angeläget ärende kallades till Korinthos.
Innan prokonsuln lemnade Athen, hade han emellertid i biskopens närvaro förhört de i kalkstensbrottet vid pelarfältet fångade Athanasianerna, hade befunnit dem skyldiga till det brott, för hvilket de anklagades, nämligen hemlig gudstjenst i enlighet med deras bruk och lära, samt på grund af ett utaf kejsar Konstantius utfärdadt edikt undertecknat deras dödsdom.
När Karmides framemot midnatten styrde kosan hemåt, väntade utanför hans dörr en slaf, som höll vid tygeln en ridhäst,
prokonsulns bekante kappadokiske Akilleus.
Slafven räckte Karmides ett bref, som denne läste vid skenet från vestibulens lampa.
„Annæus till Karmides.
Måtte det blida ödet foga, att detta bref råkar i sin egares hand och af honom vänligt emottages.
Din säng står bäddad med svällande kuddar.
De skönaste drömmar, som någonsin genom elfenbensporten gått ut att fröjda en sofvande verld, äro beställda att infinna sig vid din bädd.
När morgonstjernan slår upp ögat, skall hon finna samlade Karmides och Olympiodoros och Demonax och Palladios och Myro och Praxinoa, alla friska, strålande och glada, samlade kring den arme Annæus Domitius, som en skyddsvakt mot de bekymmer, som pekande på hans prokonsulariska insignier anse sig hafva rätt att oupphörligt suga hans blod.“
Sorgespelet.
Den homoiusianska befolkningen hade under natten svärmat kring gatorna och hopvis beledsagat de spridda militärafdelningar, som ännu emot morgonen genomströfvade qvarteren, för att uppsöka och fängsla de förnämste medlemmarne af kättarekyrkan.
Partiet var organiseradt.
Vid morgongryningen stodo mer än tusen anhängare af Nicenska mötet och Athanasios under vapen i förstaden Piræeos.
Så många, som kunnat undkomma dit, hade samlat sig der med qvinnor och barn.
De befäste sig nu i ett af de oländigaste och bergigaste qvarteren af hamnstaden.
En hop sjömän från de i hamnen liggande alexandrinska skeppen hade förenat sig med dem.
Af de i Kolyttos boende
Athanasianerna hade en annan, till antalet vida mindre skara samlat sig på toppen af den kulle, som gifvit detta qvarter sitt namn.
Kullen bildade en labyrint af trånga gator, som slingrade mellan höga, ruskiga hus, bebodda af stadens fattigare befolkning.
De patruller, som förstärkta af folkhopar under natten inträngt i denna stadsdel, hade blifvit emottagna med stenkastning från tak och fönster och med oförrättadt ärende måst draga sig tillbaka.
Vid morgongryningen förnyade Homoiusianerna sitt angrepp på denna skara.
Petros hade beordrat hundra legionärer emot densamma; desse utgjorde endast kärnan af anfallskolonnen, som för öfrigt bestod af en fanatisk pöbelmassa.
Samma rop, som hörts den föregående qvällen, utgjorde här de stormandes krigsrop.
De angripne svarade med ropen:
Ned med lögnkristianerna!
Å ömse sidor kämpade qvinnor och barn vid sidan af männerna.
Å ömse sidor blefvo de fångar, som gjordes, utan skiljnad till ålder och kön, i ordets egentliga bemärkelse slitna i stycken.
Athanasianernas förtviflan ersatte deras underlägsna antal.
De fege legionärerna veko gång efter annan.
Men den homoiusianska pöbeln framstormade allt vildare efter hvarje lidet nederlag.
Solen gick upp, för att snart dölja sig bakom moln.
Morgonhimmelen var blygrå, och det regnade med korta uppehåll.
Homoiusianerna nedburo sina döde och sårade, samt förde dem genom hufvudgatorna.
De gräsligaste hämdeskri skallade genom gatorna.
Man beredde sig till nytt angrepp.
Gatläggningen upprefs; qvinnor och barn fyllde korgar eller, i brist af sådana, sina kitoner och mantlar med stenar.
– Framåt! ljöd massans skri till den glesnade soldathopen, som lutad mot spjuten eller förbindande sina sår befann sig i mynningen till en af gränderna.
– Hvarför dröjen J?
– Hvilka fega uslingar!
– Vi borde stena dem, skreko qvinnorna.
Soldaterna afvaktade förstärkning.
En centurion hade ilat till biskopen, för att begära friskt manskap.
Snart utbredde sig också ett rykte, att palatinerna voro i antågande.
Hopen lugnade sig nu.
Män ville afbida ankomsten af dessa fruktade krigare.
De, som voro förlagda till Athen, utgjorde väl endast en handfull män; men de voro gamla utvalda soldater, till största delen bestående af högväxta barbarer: Göter och Allemanner.
När de slutligen visade sig, marcherande från torget i sluten trupp, hvars spjut och hjelmar syntes högt öfver de omgifvande hoparne, helsades de med väldiga bifallsrop.
De kommenderades af en centurion.
Deras högste befälhafvare, tribunen Ammianus Marcellinus, hade för dagen med biskopens samtycke nedlagt sitt befäl.
Under tiden hade de belägrade Athanasianerna rustat sig att emottaga ett nytt angrepp.
Kring kullens topp voro högar af sten och tegel uppstaplade; de hitintills vapenlöse voro försedda med jernstörar, lösbrutna från portarne, med stakar, köksknifvar och hvad helst de kunnat öfverkomma, dugligt att kasta, slå eller sticka med.
Solen blickade fram emellan molnen, medan alla gränder, som ledde upp till kullen fylldes af de mörka, böljande massor, hvilka, sedan palatinerna och legionärerna ryckt an, skyndade att förnya striden.
Athanasianerna hade uppstämt en af sina krigspsalmer, densamma som Simon en gång hörde från kalkstensbrottet mellan olivkullarne.
Män, qvinnor och barn sjöngo:
Se, vagnen stannar med sitt spann,
Och dödt är stridstrumpetens ljud
Psalmens sista toner förklingade under det allmänna härskri, som uppgafs af de stormande, hvilka nu hunnit fram.
Anfallet skedde från alla sidor och af ett antal så stort, att ett öga öfverfarande massan måste vänta att i nästa ögonblick se Athanasianernas lilla skara nedtrampad, qväfd under dess fötter.
Och likväl hejdades för en stund de framvältrande hoparne genom det mördande stenregn, hvarmed de emottogos.
Men blott för en stund, ty om de främste tvekade, så återstod dem likväl intet annat val än att rusa framåt eller kasta sig ned och låta förtrampa sig under den efterföljande, oemotståndligt påträngande massan.
Kretsen, som omgaf de belägrade, blef derför allt trängre, likt en holme, som öfversvämmas af en stigande sjö.
Palatinerna, som icke ett ögonblick låtit hejda sig af stenregnet, ehuru detta försatte flera ur stridbart skick, hade redan hunnit fram.
Athanasianerna sågo döden och martyrkronan för ögonen.
Föräldrarne omfamnade sina barn, männerna sina hustrur.
Derefter skyndade somliga emot angriparne, för att dö under kamp mellan slagna fiender.
De öfriga qvarstannade bland de sina, för att gemensamt med dem emottaga döden.
Barnen gömde sina ansigten i mödrarnes sköte.
Några sammanknäppte händerna till bön; andra hånade sina fiender med ropen: kättare, lögnkristianer!
En gubbe uppstämde sången om martyrkronan, om deras herrlighet, som äro kallade att vittna kring lammets thron.
Handgemänget, som slutade med
Homoiusianernas fullständiga seger, var kort, men blodigt och beledsagadt af de rysligaste scener.
Många af de högvexta barbarer, som buro palatinernas vapendrägt, föllo för slagen af påkar och jernstörar eller dogo en nesligare död under obeväpnade händer.
När striden var slut, fortfor mördandet, sålänge ännu en lifsgnista fanns att släcka hos de besegrade.
Deras kroppar krossades eller söndersletos af pöbeln.
Deras hufvuden afskuros och fästes såsom segertecken på spjut och stänger.
– Till Piræeos!
Ropet upprepades af tusen röster.
Sjungande och ropande, med de ohyggliga trofeerna i spetsen tågade massan nedför kullen och tog vägen till Piræeos.
Petros, som med det homoiusianska presterskapet hade valt sitt högqvarter i storkyrkan, emottog underrättelsen om den seger, som hans hjord tillkämpat sig på Kolyttos, just under det att han beordrade tvenne centurior soldater att marchera till
Piræeos och öppna angreppet på kättarnes der församlade hufvudstyrka.
Palatinerna fingo nu order att understödja detta angrepp.
Medan orkanen sålunda aflägsnade sig från den egentliga staden, var det dock långt ifrån att dess gator hade sitt vanliga lugna utseende.
De genomströfvades af folkhopar, mellan hvilka man såg familjer, tillhörande den förmögnare delen af befolkningen, som lemnade staden, för att begifva sig till sina landtgårdar, eller som togo sin tillflygt till Akropolis, på hvars kulle en ansenlig hop af dem gamla lärans bekännare vid middagstiden voro församlade.
Hedningarnes belägenhet var fruktansvärd vid sådana tillfällen som detta.
De utgjorde ett neutralt, men af de begge stridande kristianska sekterna lika hatadt eller föraktadt parti.
Den obetydligaste anledning kunde emot dem rikta samma raseri, med hvilket Kristianerna söndersleto hvarandra inbördes.
Medan de nu sökte sin väg mellan de kringsvärmade hoparne och bevittnade de blodiga uppträden, i hvilka dessa voro skådespelarne, måste de vara döfva för de hånande rop, som följde dem, och tåligt underkasta sig de misshandlingar, som de ej kunde undvika.
Ropet: till Piræeos! fortplantades emellertid från qvarter till qvarter af dem, som hemburo de på Kolyttos fallne eller sårade Homoiusianerna, och lockade allt flere stridslystne att skynda efter den aftågade hufvudstyrkan.
Andra fortforo att kringströfva i den egentliga staden, afvaktande klockringningen, som skulle förkunna gudstjenstens början i storkyrkan.
På den öppna platsen framför henne hade alltifrån morgongryningen stått en sammanpackad skara, som för den krigiska delen af skådespelet icke hade förgätit den andra, uppbyggligare, samt hellre försakade den förra än ville gå miste om den sednare.
Ett rykte gick, att de i kalkbrottet fångade, till döden dömde Athanasianerna skulle föras till den heliga nattvarden.
Man ville skåda detta, man ville höra Petros, och framför allt man ville ännu en gång se den helige, den af kättarne mördade Simon.
Hans jordiska qvarlefvor voro nedsatta framför altaret i koret.
Krymplingar och sjuklingar ville vidröra dem, för att återvinna sin helsa; andra väntade, att något underverk genom dem skulle ske, såsom skett hade mångenstädes i Egypten och Asien vid andra martyrers; alla hoppades att kunna tillegna sig en relik af den helige: några strån af hans skägg, en nagel från hans händer, ett stycke af den björnhud, som i lifstiden betäckt hans kropp.
Medan denna skara väntar på den stora kyrkoportens öppnande ... den andra har hela natten varit öppen, men bevakas af soldater, som icke insläppa andra än biskopens budbärare ... tilldrager sig följande i grannskapet af Akarnaniska porten.
Den gamle Bathyllos, olivhandlaren, hade, medan hans hustru Tabitha var borta från hyddan för att mjölka getterna, tagit sin korg på armen och begifvit sig in till staden.
Gubben var i dag försänkt i ett slags själsrus vid minnet af det, som han under natten upplefvat.
Alexandrias rättmätige biskop, den trampade sanningens förkämpe, den förtryckta kyrkans hjelte, han som förföljdes af en verld, Athanasios hade gästat hans hus, setat vid hans bord, brutit hans bröd, druckit hans vin.
Han hade talat till Bathyllos, som till en jemlike, och de begge gråhufvudena hade funnit sig vara årsbarn med hvarandra.
I trots af de grå lockarne, det skrynklade ansigtet hade Bathyllos tyckt sig se en yngling, och han tillskref detta Guds andes kraft, som behöfde Athanasios för sitt stora verk och genomströmmade honom med lif ur lifvets källa.
De hade vid lampan samtalat om den förföljda rättroende församlingens tillstånd i Athen.
Bathyllos hade fått uppräkna de fastaste i trone bland männerna, Tabitha dem bland qvinnorna, huru de i hemlighet samlades, för att höra det oförfalskade ordet, huru de lefde med hvarandra i endrägt och fördragsamhet.
Vid många af de namn, som nämndes, hade Athanasios visat, att han kände deras egare; han måste således hafva ett minne, som omfattade hundratusentals vänner, spridda i alla städer öfver jorden.
Derefter hade Athanasios förtäljt hvad sjelf han erfarit under de tvenne dagar, han vistats i det vidtberömda Athen.
Han hade vid sin ankomst till staden icke hvilat, förrän han befann sig uppe på Pnyx’ kulle, och just på den plats der aposteln Paulus måste hafva stått, när han talade till Perikles’ folk om den okände guden; han hade genomströfvat alla gator och gränder, besökt både hedningar och Kristianer i deras hus.
Han hade bland målningar, blommor och vaser uppsökt en skön filosofinna och gifvit henne en vink om nazarenisk filosofi.
Och oaktadt allt detta var han likväl icke trött.
Han visste, att hans bröder skulle samlas i kalkstensbrottet, och han ville öfverraska dem med sin närvaro, tala till dem och uppmuntra dem till ståndaktighet.
När tiden var inne, hade han med Bathyllos och Tabitha begifvit sig till de i grannskapet församlade bröderna och systrarne.
Kalkstensbrottet låg, som vi veta, i närheten af Bathyllos’ boning.
Hvad sedan händt förekom Bathyllos nästan som en dröm.
Han hade alltid känt sig underbart fattad af dessa sammankomster, dessa förbjudna, lifsfarliga, hemlighetsfulla, nattliga, men aldrig så djupt som den gången.
Han påminte sig det svagt upplysta hvalfvet, de i detta halfmörker som skuggor skymtande menniskorna, de med dämpade röster uppstämda psalmerna, det sorl af förvåning, som beledsagade främlingen, när han visade sig på talarens plats, den himmelska vältalighet, som strömmade från hans läppar och kom sorlet att förstummas, tills förvåningen och aningen gåfvo sig luft i den från mun till mun flygande hviskningen:
Athanasios!
Han påminte sig vidare, huru denna scen plötsligt förvandlades, huru män, med svärd och hjelmar inträngde i församlingen, huru lamporna släcktes och ökade förvirringen med ogenomträngligt mörker, huru i trängseln en hand fattade hans arm och förde honom ut ur hvalfvet, tills han stod bland sina egna olivträd under öppna, stjernbeströdda himmelen, upptäckande i den man, som så underbart räddat honom och sig sjelf, Athanasios.
Det förekom Bathyllos som en försynens skickelse, att Athanasios hade visat sig bland de trogna i Athen, just då förföljelsen brast lös.
De behöfde tröstas, styrkas, uppeldas, för att kunna uthärda henne.
Hans många vänners fängslande, pelarhelgonets död, upploppet, som rasade i staden sällade sina intryck till de förra i gubbens själ.
Han befann sig i ett drömlikt tillstånd, i hvilket hänförelse, lugn och värma blandade sig med en obestämd längtan.
Kommen ett stycke innanför den Akarnaniska porten, mötte honom en hop af män och qvinnor.
– Der är Bathyllos.
Han kommer som om han vore kallad, hördes en röst i hopen.
– Der är han!
Der är han!
– Olivhandlaren och giftblandaren!
– Det var han som räckte Simon den förgiftade maten.
– Nej, ropade en qvinna, – det var icke han ... han bara tillredde den ... men det var Tabitha, hans hustru, som lemnade honom den till Simon.
– Hören J?
Anastasia har sjelf sett det!
– Jag såg det sjelf, säger jag, skrek samma qvinliga röst.
– Död åt kättaren!
– Håll, godt folk, hördes en karlröst; – låt det bli qvinnornas ensak!
Låt qvinnorna också göra något till Guds och homoiusions ära!
Det är just en passande motståndare för dem, denhär.
– Bra, bra!
Fram med qvinnorna!
Det blir just ett lustigt skådespel.
– En mot en! skrek en trasig furie, som tidigare på morgonen hade verksamt deltagit i striden på Kolyttos.
– Det behöfs icke mer än en.
Men ned med tummarne, när han fått nog!
Hör ni det!
– Ja, bara vi se hans pekfinger i luften20.
Men akta dig sjelf!
Gapa icke, ty han kan slunga en förgiftad oliv i halsen på dig.
Furien, som hade uppvecklat sin tunik, för att visa sina magra armar, dem hon färgat i blodet af de fallne kättarne på Kolyttos, steg fram ur hopen, slängde af fötterna sina spikbeslagna träsandaler och tog den ena i hand som vapen.
– Gif akt! skrek hon i det hon närmade sig Bathyllos.
– Det är icke dig, jag vill åt, utan dina oliver.
Denna anspelning på ett bland kämpande gladiatorer häfdvunnet skämt belönades med nya skrattsalfvor.
Han stirrade med sina skumma ögon på hopen, som slagit ring omkring honom, hans läppar rörde sig och gåfvo väg åt följande ord:
– Bröder i Kristo!
Jag är oskyldig i det brott, hvarom J talen.
– Nu står du icke på talarestolen, ropade det qvinnliga vidundret.
– Gif akt!
– Håll! utbrast en karl, i det han skyndade fram och fattade furiens arm.
– Låt honom tala ut!
Du har icke förgifvit den helige, säger du.
– Vid Gud den Allsmägtige!
– Och vid den enfödde Sonen, af lika väsen med Fadren ...
– Nej, nej, vid Sonen, som är af samma eviga gudomsväsen.
Dessa ord, det förföljda Kristianska partiets lösen, väckte en storm af ursinniga rop i hopen:
– Der hör ni det!
Slå ner kättaren!
Slå ner honom, Monika!
Monika, så kallade sig furien, svängde den tunga sandalen i luften och träffade i nästa ögonblick Bathyllos’ hufvud, så att blodet färgade hans grå lockar och rann nedför hans panna.
Ett nytt slag sträckte honom till marken.