Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid granskning af kyrkolagens stadgande, visar det sig, att han från början icke afsett någon faltigcasern eller fattigstuga, utan ett sjukhus eller sjukstuga, hvarom stadgas i det capitel af kyrkolagen, som afhandla!- hospital.
Kyrkolagen betraktade det lilla samfundet, församlingen, likasom det stora samhället, Staten.
Likasom i det stora skulle finnas hospital för dårar och dem som iråkat obotliga sjukdomar; så skulle äfvenledes inom församlingen finnas en dylik utväg lill deras vård, som hade obotlig sjukdom, eller sådan, som gjorde sjuklingen afskydd.
De fattiges casernerande finnes deremot icke stadgadt i kyrkolagen, utan det är snarare ett misstag, som med liden uppkommit, och som man slutligen försökt alt afhjelpa på det sätt, att man uttingar fattighjonen hos anhöriga, bekanta eller annat godt folk, der de kunna arbeta efter deras ringa förmåga och lefva inom en huslig krets, samt derigenom undgå den moraliska röta, som sysslolösheten i ett fattighus medför.
. Således skulle jag önska, att i den allm. fattigvårdsstadgan föreskrifves, det fattigstugorna egentligen måtte afse sjukvården, eller vara hospital, och dernäst Den 9 September f. m. ■m den andra egenskapen, atl vara arbetshus för sådana personer, som icke på annat sätt kunna tillhållas att begagna egna krafter så långt de förslå till egen försörjning.
Denna fråga sammanhänger likväl med den om sättet att behandla lösdrifvare, hvilket är en polissak.
Barmhertigheten och polisen mötas på denna punkt, och det är ogörligt att skilja dem åt.
JMär denna stora fråga om arbetsinrättntna en gång förekommer, och R.
St. uttala deras mening, huruvida correctionshusen böra förblifva såsom för närvar, förenade på 2tne eller 3:ne punkter i Riket, eller om de böra organiseras länsvis; så kommer man äfven till den frågan: skall den, som förmår arbeta, men icke vill ärligen försörja sig med arbete, hållas dertill inom socknen eller inom den eller dc inrättn:r, som för hela länet varda föranstaltade?
Det torde blifva svårt att på landet ålägga en församling hålla dem till arbete, som tredskas; men i en stad äro svårigheterna mindre.
Der vcrkställes det också redan i Jönköping, Carlskrona, Calmar och kanske på flera ställen.
Fattigvården i Stockholm beklagar sig, kanske icke utan skäl, deröfver att hon förlorat den utväg att på tvångsarbetshus insätta dem, som fordom sattes dit, då Långholmen begagnades för staden och lemnade erforderligt utrymme, hvilket nu icke är händelsen.
Correctionshusen äro numera vexelundervisningsanstalter för alla slags brottslingar.
Tili förekommande deraf, att personer, som icke hafva någon annan odygd än lättjan, hvilken dock, enligt skriften, förer till allt ondt, ej måtte få denna vexelundervisning på correct.inrättnm, är det som Utsktn torde böra taga i betraktande, om icke smärre anstalter för tvångsarbete borde inrättas inom dc särskilda församlingarna, der det möjligen låter sig göra.
Det är icke sagdt, alt dithörande personer bestämdt skola vara instängde i fattigstugan.
Det är möjligt, på sätt detta betänk, föranleder, att de kunna sättas under sådana husbönders inseende, hvilka hålla dem till arbete inom socknen.
Men om det ej lyckas, så mäste någon annan anstalt finnas i bakhåll.
I 12 §:n 2 mom. står: ”Om någon egendom sedermera tillfaller fattighjon, vare lag samma, derest icke fattigvården för hjonet då upphör, i hvilket fall likväl all dittills derå använd kostnad skall fullt godtgöras.”
Der borde, efter min förmening, stå: derest icke fattigvården derigenom kan för hjonet upphöra.
Så framt det är möjligt, skall det ske, och bör således icke omtalas endast såsom en händelse.
Vid i3 §:n har man klandrat stadgandet derom, att ett visst sätt till fattigvårdsafgiftens erläggande blifvit bestämdt.
Här är dock icke annat sätt bestämdt, än att en viss afgift af hvarje mantalsskrifven person skall erläggas.
En sådan föreskrift tror jag vara nödig, ty om det skulle bero af hvarje särskild församling, och det icke i lagen funnes något allmänt stadgande; så fruktar jag, att både ljndshöfdin - Den 9 September f. m. gar, Kammar-colltm och K.
M. blefve så besvärade med klagomål öfver fattigvårdsafgifternas läggande på den lägre folkclassen, för hvilken man icke kan taga bevillningen till grund, att man nödgades vid en kommande riksdag införa det stadgande, som man nu underlåtit.
Jag anhåller hos Hr Landtm., att någon annan må blifva uppropad, och att jag om en stund finge fortfara, ty jag har så ondt i bröstet, att jag för ögonblicket måste afbryta mitt anförande.
En af de största svårigheterna vid fattigförsörjningen, är att bestämma af hvem den fattige skall försörjas.
Det har blifvit ett ordspråk, alt hvarje församling skall försörja sina fattiga, och jag tror att detta ordspråk har gifvit anledn. till mången orättvisa och många olägenheter.
.Sjelfva satsen skulle kunna tillämpas på 2tne särskildta sätt, då man nemi. på ena sidan kunde anse den fattiga tillhöra den församling, der han vore född, utan afseende på de ställen, der han tillbragt sin verksamma ålder.
Det skulle visserligen vara obilligt att kasta honom tillbaka på den församling, hvarifrån han var utgången, då han användt sin arbetsförmåga, under en längre lefnadstid, på annat ställe; trien jag tror, att missbruken och olägenheterna deraf skulfe vata vida mindre än af det sätt, hvarpå man nu velat tillämpa den allmänna satsen.
Och med detsamma man på andra sidan nu bar stadgat, att den fattige skall försörjas af den församling, i hvilken han är sednast mantalsskrifven, måste man nästan äfven medgifva hvarje församling rättighet att skjuta ifrån sig den hvilken man kan befara framdeles blifva fattig.
Man berättigades på sådant sätt att trampa 16 §:n Reg.Ftn under fotterna, uti hvilken det förbjudes att någon må hindras att vistas der han behagar.
Men tungt är det onekligen för en församling att försörja alla de fattiga, som velat flytta dit, då de redan äro på vägen att blifva fattiga.
Jag tror för min del, att rättvisan i detta fall, likasom i allt annat, bör vara den säkraste ledaren till det rätta, och jag föreställer mig, att man bäst skulle kunna förlika de båda motsatta meningarna på det sätt, att man stadgade, alt det fordras en viss tid af i orten använd arbetsförmåga, t. ex. 10 år, för alt vinna rätt till fattigunderhåll i en församling.
Den som under 10 år vistats inom en församling med full arbetsförmåga skulle der hafva vunnit infödselsrält.
Hvar och en bör hafva rättighet att bosätta sig hvar lian behagar, blott han är ordentligen förpassad från den ena församlingen till den andra; och 0111 han kom att i någon församling anlita fattigvården, tidigare än de 10 år tilländagå», hvarefter han skulle hafva infödselsrält, borde den församling, hvarifrån han kommit, bidraga till hans underhåll i förhållande lill de år, hvarunder han vistats i de olika församlingarna; så att, om han efter 2:ne års vistande i en soc - Den 9 September f, m. ken föll fattigvården till last, skulle af denna församling endast betalas
T% af bidraget till hans underhåll, och den församling, hvarifrån han kommit, finge betala T80.
Detta skulle i min tanke vara öfverensstämmande med deu fullkomligaste rättvisa och billighet.
Man kan väl säga, att det blefve ett vidlyftigt och svårt bokhålleri öfver de flyttande; men något besvär måste man väl underkasta sig för att afhjelpa ett stort ondt.
Utsk:n tyckas i 16 §:n hafva erkänt riktigheten af den princip, att ingen skall kunna hindras att flytta hvart han behagar.
Der står nemi., ”att ingen må, i och för äfventyret af framtida fattigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort;” men hvad allvar
Utskm haft med detta stadgande kan man bäst se i 6 och 7 §§:na, hvarest Utsktn stadgat strängt äfventyr för den, som mottager någon som blir fattig i sitt bus eller på sina ägor.
Kär således ingen vågar mottaga den som synes kunna blifva fattig, i anseende till det svåra äfventyret, hvarföre han blottställer sig; hvartill gagnar det då att förklara den fattige berättigad att bo hvar han behagar?
Det är blott, 0111 jag så får säga, att smeta bouoin om munnen med något, som man ej vill gifva bonoin att verkligen förtära.
Den siste värde talaren har gjort anmärkn. vid 11 §:n, sorn stadgar; ”att då fattighjon visar tredska, sjelfsvåld, oordentlighet eller sturskhet, må sockennämnd, der annan rättelse ej gör tillfyllest, besluta en lämplig minskning af hjonets underhåll.
” Jag är rädd, att detta skulle vara alt göra det onda dubbelt värre, i det man förvandlade honom till en sjukling, och hos honom utbildade en skjörbjugg, som gjorde honom oduglig till allt arbete.
Jag har sett i eli af våra grannrikens hufvudstäder huru långt eländet i den vägen kan gå.
Jag har derför många år sedan sett fattiga, om hvilka det berättades, att de, sedan de sålt undan allt hvad de kunnat umbära af sina kläder, lagt sig, och icke haft qvar mer än ett enda plagg, hvilket de höljt öfver sig, men hvilket icke räckt lill olver bela kroppen, utan lemnat fotterna bara, hvilka af kölden blifvit angripna af kallbrand.
Man kan icke föreställa sig lill hvad grad lättjan kan gå, då fattigdomen förenas ined svält och sköl bjugg.
Det är derföre angeläget att icke vidtaga någon åtgärd, hvarigenom deras kroppskrafter alldeles skulle förstöras, utan tvertom tror jag, att den fattige alltid bör hållas till arbete, såsom ett medel för sitt underhåll.
Den andra frågan är huru den fattige skall försörjas, och dervid anser jag alldeles nödvändigt, att så länge han kan arbeta, måste han göra det och tvingas dertill, om ej annat hjelper, för att få njuta understöd, och delta understöd bör lian icke fä ut i penningar utan i honom beredd arbetsförtjenst.
Här i Stockholm tror jag, att oin alla de penningar, som från mångfalldiga håll sammanskjutås till de fattiga årligen, samlades på ett ställe, så att man visste, hu - 238 Den 9 September f. m. ni mycket livar och en finge, skulle man kanhända finna, att alla våra fattiga för dessa medel nästan kunde inaccorderas på spisqvarter; och det ur verkligen bedröfligt att se till hvad grad af lättja de fattige kunna gå, genom lättheten att få sitt underhåll.
Man ser ej sällan många af dem ligga på gatorna, och man skulle tro, att de der vänta på arbete.
Men om jag frågar dem hvad de vilja hafva för att åtaga sig elt arbete, t. ex. för att bära en liten börda en kort väg, så vilja de icke åtaga sig det, såvida de icke få så mycket, alt de derför ganska väl kunna lefva åtminstone hela den dagen och kanske den följande med, och om de på en dag förtjena så mycket, som de kunna behöfva för 3 eller 4 af de följande, hvilket ganska ofta inträffar, och jag sedan kommer till dem under dessa följande dagar, — hvad göra de då?
Jo, de ligga och lata sig och sofva ruset af sig, och hvarföre?
Jo, derföre att de hafva att förvänta utdelningar af vissa auctorileter eller vissa sällskapers ombud.
Skulle deremot dessa vara ett slags förmyndare för dem och bevaka deras företag samt tillhålla dem alt arbeta, så skulle snart ingen fattig finnas, åtminstone i Stockholm, ulan välmågan och trefnaden blifva allmän.
Detsamma gäller äfven i landsorterna.
Jag har sett i Sveriges kanske rikaste landskap flere tiggare än i någon annan ort, och det under tider, då herrliga skördar erhållits.
Unga raska drängar, några och tjuguåriga , rödblommiga och feta hafva kommit och tiggt.
Jag var en gång på elt ställe, der husbonden var borta, af hvilkens alltför stora godhet allmosor alltid voro att påräkna.
Men jag sade, hvarföre gån j och tiggen, hvarföre viljen j icke arbeta?
Jo, svarades, det vilja vi visst, blott vi kunna få arbete.
Det skall jag skaffa eder, svarade jag.
Der ligger ved på gården, j skolén få såga den och derföre få er föda och dagspenning till.
Efter en stunds rådplägning sinsemellan, sade de sig hafva ondt i benen och derföre icke kunna såga.
Då sade jag, det finnes ogräs i trädgården, det kunnen j liggande plocka bort.
Då rådgjorde de en längre stund, och beslöto slutligen att gå sina färde, hvilket de också gjorde.
Jag vet flera ställen, der menniskor kommit öfverens om att skaffa liggare lätt arbete, men ingen har kommit att deraf begagna sig, utan de fattige hafva gått förbi.
Deraf drager jag den lärdom, att om församlingarna höllö dem till arbete, skulle intet tiggeri och ganska få fattiga finnas, så att det blefve mycket lättare att fullgöra fattigförsörjningen.
I städerna, medger jag, att det vore rätt och väl, om hela staden förenade sig om en gemensam fattigförsörjning.
Om t. ex. här i Stockholm stadens fattigvårds-styrelse tog lån i assurance-contoret och derför uppbyggde fattigcaserner med arbetssalar och nödiga arbetsverktyg samt der uppsyningsmannen kunde bo på stället; så kunde de fattige blifva väl logerade för godt pris, och hafva arbete, hvarjemte man
Den 9 September f. m. visste hval' man hade dem, så alt man kunde hålla ordning på dem, i stället för att de nu äro spridde öfver allt på malmarna och ho i kojor, så usla, att man ej kan göra sig begrepp derom, der de knappast hafva droppfritt sängrum och ändå för rummet nödgas betala 4o å 5o r:dr riksg. och måste bo kanhända 8 å io personer tillsammans, blott för att hålla sig varma.
Det är ett elände, som lätt kunde afhjelpas.
Besväret blefve visserligen något större, men ett sådant
Besvär tror jag att man mäste förr eller sednare underkasta sig.
Genom ett dylikt förfarande skulle ej allenast fattigvården blifva mycket mer svarande mot ändamålet, och mycket mindre afgifter dertill blifva behöfliga, utan man skulle äfven minska antalet af brottslingar; ty fattigdomen är en moder till brotten.
Man kan icke förvänta att en menniska skall svälta länge, utan att söka fylla magen genom frukt af brott.
Den som orkar, måste arbeta för att lefva; och de som icke inse sitt eget bästa, måste tvingas dertill.
Mången, tror jag, skulle i början vara belåten, blott man gaf honom goda råd.
Jag får, ifall detta betänk, blir återremitteradt, anhålla att dessa anmärkn.'r må få åtfölja.
Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas på eftermiddagen ki. 6.
Jag uppstår endast för att tillkännagifva, att jag anser närvar, tillfälle icke vara lämpligt till besvarande af de inkast, som blifvit gjorda emot hvad jag förra gången yttrade.
Det skulle leda alltför långt och för mycket utsträcka discussionen, om, i anseende till de anmärkntr jag gjort emot Utsk:ns betänk., jag äfven skulle framlägga sättet, huru ett annat förslag till lag borde uppställas.
Likväl, på det jag ej må anses hafva framkastat anmärkntr emot det förevar, förslaget, utan att hafva varit betänkt på ett annat, anhåller jag att, när målet blir färdigt till ålerremissens expedierande, få skriftligen litet närmare framställa min mening.
Jag skall vara kort och anhåller att blott få göra några få anmärkntr.
I afseende på i §:n önskar jag den förändring, att man ej må vara inskränkt till att blott inom pastoratet få förena sig till större fattigvårds-samhällen.
I fråga om 4 §:n synes mig, att man så vidt möjligt är bör söka i hvarje samhälle bibehålla den moraliska pligt— känslan framför den kalla lagbokstafven, så länge ske kan.
Jag kan icke tro, att moraliteten i vårt land ännu har sjunkit så lågt, alt icke i allmänhet föräldrar, barn och syskon skulle känna sig skyldige att vårda sina nära slägtingar.
Jag tror, att man bör åtminstone ännu 5 år uppskjuta med en sådan lagstiftning, som 4 §:n innehåller.
Det synes mig bättre, att lita på moraliteten, än alt döda den helt och hullet genom en dylik lagstiftning, och önskar jag således 2^o Den g September?, m. att 4 §:n mätte 1»e11 och hållet utgå; skulle den dock, emot min önskan, anses höra qvarstå, tror jag det icke vore försigtigt, all lemna sockennämnden enväldig rätt att hedömma hvad som, i mån af behof å ena och förmåga å andra sidan, hör ntgifvas, utan hör i sådant fall äfven tillfälle lemnäs, att hos Konungens Bef:h:de söka rättelse i nämndens beslut. 1 5 §:n finnes ett stadgande, som jag tror ofta ej kunna sältas i verkställighet, och jemväl vid manga tillfällen vara obilligt och öfverilödigt.
Att under den aibelsföra åldern församlingen skulle komma att bidraga till försörjningen lärer knappast kunna anses möjligt, såvida icke någon olyckshändelse eller särdeles orsak in trä (får, som kunde sii t ta sådant i fråga.
I det fallet anser jag bestämmelsen öfverflödig, och jag skulle således förmoda, alt äfven denna 5 kunde utgå. 6 §:ns föreskrift synes visst icke vara obillig, men jag hemställer ändå, huruvida den kan få stå qvar.
Om jag t. ex. från annat fattigvårds-samhälle intager ett hushåll, bestående af man och hustru med ett eller ett par barn, som väl sakna förmögenhet, men äro arbetsföra, och antager dem såsom hustjenare eller stattorpare, sä synes ingen fara vara för att delta hushåll skall komma alt fälla församlingen till last.
Sådant kan dock ske, om hushållet förökas till 8 ä io istället för 2 k 3 barn, genom sjukdomar eller andra olyckor, som icke äro husbondens fel; men kan det väl då vara billigt att tvinga husbonden ätt bidraga till fattigförsörjningen i större mån än andra medlemmar af församlingen?
Jag tycker det vore nog att ålägga honom att bidraga med husrum och vedbrand.
Dessutom kunde det lätt hända, att, genom den af Utsk. föreslagna förbindelsen, husbonden sjelf blelve alldeles utfattig och således för egen del folie socknens fattigvård till last.
En modificatiou i denna § är således hvad jag yrkar och begär. q §:n 5 mom. innehåller: ”För arbetsföre personer, sorn äfventyra nöd till följd af brist på arbetsförtjenst, skall nämnden, särdeles under svårare år, söka bereda arbete, för att genom behofvets tidigare afbjelpande hindra dess utsträckning.
” Härvid skulle jag önskat en föreskrift för hvarje fattigvårds-samhälle, det må sedan blifva större eller mindre, att alltid med arbete förse personer, som sjelfve icke kunna förskaffa sig något sådant.
Detta anser jag så. hufvudsaklig! i denna författning, att jag tror, att dermed skulle utrattas mycket mera än med allt det öfriga.
Det skulle i hög grad förekomma fattigdomen, ty den som bor på landet och bott der många år, såsom jag, vet alt med hvarje är har bristen på tjenst och arbetsförtjenst tilltagit för en inängd personer.
Det händer nu ofta vid mantalsskrifningama, alt många anmäla sig att, såsom det kallas, blifva skrifna Den 9 September f. in. skrifna på socknen, i brist på tillfälle alt kunna få någon tjenst.
Finge nu församlingen förpligtande att skafta sådana personer tjenst, så att de kommo under hnsbondevälde, skulle mycket ondt och elände samt jemväl många brott derigenom förekommas.
Möjligen skulle dessa personer vara mindre arbelssamma och mindre välfräjdade; men jag anser det vara en ovillkorlig pligt att skaffa arbetsförtjenst, isynnerhet för dem, som eljest skulle förnöta sin tid i lättja och anskaffa sig uppehälle genom tjufnad.
Man ville icke gerna i tjenst emottaga de vanfräjdade; men intet hindrade att församlingen från sin fattigcassa eller genom särskild afgift sammanskjöte så mycket, alt detta mitt förslag kunde sättas i verket.
Jag anhåller att vid återremissen denna min anmärkn., hvilken jag anser vara den vigtigaste, som i ämnet kan göras, måtte tagas i noggrannt öfvervägande.
Här är i 10 §:n 3 mom. föreskrifvet: ”Om arbetsför person genom lättja eller liknöjdhet förorsakar att hustru eller barn sakna försörjning, så att de till följd deraf falla fattigvården till last, äger sockennämnden att hålla sådan person till arbete, genom utöfvande af den husbonderätt, som andra fatiighjon enligt i mom. äro underkastade och anlitande af den executiva maktens biträde, om så erfordras.”
Af erfarenhet veta vi att desse personer, nemi. fäderne, väl kunna förtjena mera än de sjelfve behöfva, men att, då de äro sådane, att de ej vilja lemna hvad som kan blifva öfver lill hustruns och barnens underhåll, så användes det. oftast att supas upp.
Jag skulle derföre vid sådana tillfällen vilja lemna nämnden rättighet att af öfverskottet tilldela hustrun och barnen något. ii §:n, som förut varit föremål för många andra ledamöters klander, är af en ganska kinkig beskaffenhet.
Jag medger att den icke tjenar till någonting, såvida man ej kan läsa in fattighjonen; ty annars blir följden, att de genom olofliga medel skaffa sig sina behof.
Således, kan man ej hitta på att läsa in dem eller hålla dem qvar, så att man kan hålla reda på dem, så är det bättre att låta hela §:n gå ut.
Vid betraktande af i5 §.‘n, jemförd med den y:de, vill jag fasta uppmärksamhet derpå, att emellan dessa §§ är en verklig motsägelse, hvarigenom orättvisa kunde uppkomma. 7 §:n lyder så häri ”Den som åt personer från annat fattigvårdssamhälle upplåter bostäder å sina ägor med mindre jordrymd eller under andra villkor, än som för afsöndring under lifstidsbesittning äro föreskrifna, vare ansvarig för deri inrymde personers fattigförsörjning, på sätt 6 §:n stadgar.”
Jag har intet att anmärka i afseende på hvad som genom denna 7 § stadgas om fattigförsörjningen; men jag vill fästa uppmärksamhet derpå, alt då det kan blifva fråga om försörjning af sådana personer, så är det gifvet alt de skola liliij H. 31 Den g September f. m. höra församlingen, och att de der äro mantalsskrifne.
Dä de hafva satt sig ned på en sådan jordrymd, mäste de vara mantalsskrifne.
De kunna icke komma under den cathegorl som andra, hvilka vandra från ena socknen till den andra för att söka arbete, utan de äro verkligen bosatte på sin egen jord och hafva således bort blifva mantalsskrifne.
Nu hafva de blifvit mantalsskrifne, och utan att begära lofdertill, så fort de innehaft den jordrymd, som enl. författningarna får afsöndras; men enl. i5 §:n skulle ingen annan hafva rättighet att blitva mantalsskrifven, än den, hvilken innebar så stor jordrymd, som motsvarar besultenhet, såvida ej sockennämnden dertill ville gifva sitt medgifvande.
Nu vet dock hvar menniska att en sådan jordrymd, som motsvarar besuttenhet, är mångfalldigt större än den, som kan få afsöndras.
Men på den sednare äger jag rättighet att nedsätta mig och vinna mantalsskrifning, ulan alt fråga nämnden, hvilket deremot ej skulle vara fallet på en annan större jordrymd, som ej motsvarade besuttenhet.
Delta är således en orimlighet, som jag önskar måtte blifva rättad.
Uti 17 Jj:n står det taladt om en ålderman, men i den ort, der jag bor, har jag aldrig hört omtalas någon sådan person.
Jag anser således, att om icke communal-förfatlnin gen kommer att innehålla, att en sådan person skall finnas i hvarje församling, hvilket jag ej vet, emedan jag varit frånvar. under communal-lagens behandling, så bör denna benämning utgå och något annat sältas i stället, som hvar man vet hvad det betyder.
Emot 18 §:n har en invändning blifvit gjord af Frih.
Cederström i afseende på sednare meningen af första morn., innehållande: ”Med andra tiggare och obehörigen kringstrykande personer förfares, på sätt i lagen emot lösdrifveri och försvarslöshet stadgas.”
Jag tror, att hvad härvid blifvit anmärkt skulle vara hjelpt dermed alt stadgandet komme att lyda: på sätt i lagen emot lösdrifveri och försvarslöshet framdeles stadgas.
Då sålunda ordet ”framdeles” tillädes, kunde det ej blifva fråga om någon contradiction.
Jag har nu slutat mina anmärkn:r och behöfver ej tillägga något vidare, då andre ledamöter npptagit hvad jag i öfrigt velat anföra.
Jag vill blott tillkännagifva de hufvudprinciper, hvilka jag anser vara de, genom hvilkas iakttagande fattigdomen kunde förekommas framdeles.
Deribland är den aldra första den, att hvarje socken eller faltigvårdssamhälle bereder tillfälle till arbete och undervisning för alla, som deraf äro i behof.
Det är i följd af detta, som jag redan vid 9 §:n gjort den anmärkn., som jag förklarade mig anse såsom den vigligaste.
Härpå kan man svara, att det finnes personer, som ej arbeta, ehuru de ej sakna tillfälle dertill.
Detta är sannt, men då vet jag ingen annan utväg, än att hafva ett eller annat arbetshus i Riket, dit sådane personer kunna försändas för att hållas till arbete
243 En annan önskan, som jag hyser i afseende på fattigdomens förekommande och hämmande, är, att icke utgifna pass för kringvandringar af personer med familjer må, genom påtecknande i hvarje stad, förlängas i oändlighet.
Man ser nu, att sådane personer kunna hafva pass, som ej allenast äro ett år utan flera år gamla, och de hafva dem så länge, att icke en enda flik återstår att skrifva på.
Skulle de få sina pass för ali gå hvart de önskade fich sedan återvända, så kunde icke ett sådant landstrykeri som för närvar, äga rum.