Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Skulle också Herr Furumos tredje svenska qvinna, den der Androgynen, det der ”himmelska Djuret” – Tintomara, begriper du, – få lust att hemsöka oss, så låter du henne förstå, att jag med henne icke särdeles vill ha att beställa.
Dock jag kommer ihåg, hon är längesedan död: för henne äro vi då säkre.
Men det finns ändå i parti andra dylika ”narcisser”, både vilda och tama, af Furumos kunder!
Säg då Richards Magdalena – Juta ”Prinsessan-nunnan” – ”Norrköpings Sol”, – hetären Anastasia – ”Dufvan från Skåne” – demoiselle l’Enclos – mamsell Amorina Libius – Konung Iwileks tjugesju hustrur och sextiosju Pelagschim – säg Leonhards ”Seraf” – fru Bruno – fru Cecilia – Angelika Rönnqvist och fröken Aurora, ifall de komma, att jag inte är hemma för det herrskapet ...
Men för näcken, den sista är ju min egen dotter!
Jag är alldeles förbryllad ... det går omkring i mitt hufvud ...
Jacques! hit med ett glas vatten.
Skällnora Brita har gjort mig alldeles perplex 12.
Hofmarskalken drack sitt glas, och började sedan i sitt hufvud leta tillsammans sina concepter.
Detta kostade honom väl någon ansträngning, men såsom en öfvad talare, repade han sig dock, så att åhörarne ej gingo miste om det tillämnade talet.
Slutet deraf innehöll, att sju täflingsskrifter hade inkommit.
Af dessa hade N:o 1 väl förrådt en öfvad penna, men likväl burit vittne om alltför stor brådska; föröfrigt hade sjelfva picturen varit så gnetig och på allt sätt omöjlig, att
Akademien ådragit sig ett par dagars ögonverk och ändå icke kunnat taga reda på hälften.
– Trenne hade blifvit hugnade med mention honorable, och skulle intagas i Akademiens egna Handlingar.
Dessa skrifter blefvo nu upplästa, deras särskilda värde charakteriseradt, och felen på ett fint och grannlaga sätt antydda.
Till undvikande af vidlöftighet, har detta likväl, på Herr
Hugos befallning, blifvit uteslutet vid tryckningen; men om någon läsare derföre skulle interessera sig, äger han att vända sig till Akademiens n. v.
Sekreterare, som är anbefalld att skicka den hugade fullständigt protokollsutdrag utan lösen.
Sedermera fortfor Ordföranden:
De trenne öfriga skrifterna hafva på ett mera utmärkt sätt fästat Akademiens uppmärksamhet.
Den ena, med valspråket: ”Sjutton och en half skock millioner granater.
Sergeant Albert,” röjer en rask och hurtig ton, men är något kort, och bevisen alltså för ofullständigt utförda.
Likväl, ehuru blott ett pris blifvit utlofvadt, kommer den dock att extra belönas.
Jag bryter således namnsedeln, och läser:
Henrik Löwenstjerna!
Lycka till, min son!
Upprigtigt sagdt, hade jag knappt trott dig derom.
I belöning undfår du min fågelbössa, till hvilken jag märkt att du länge haft ett godt öga.
Träd fram, Jägmästar Henrik Löwenstjerna, och emottag ditt pris!
Ordföranden räckte sin son bössan, hvilken Jacques, enligt förut gifven befallning, redan inburit.
Han fortfor derefter:
N:o 6, med valspråket: ”Det är menniskans högsta problem att finna harmoni mellan verklig ren sed, och verklig ren lycka.
Inledn. till Det går an,” röjer icke blott en öfvad talent, utan äfven mycken qvickhet, mycken styrka i bevisningen, och saknar dessutom icke philosophisk blick.
Denna skrift kommer att på ett lysande sätt honoreras, nemligen med fullblodshästen Flamingo.
I namnsedeln, som jag nu öppnar, läser jag namnet Frans Reinhold Löwenstjerna.
Träd fram, Brukspatron Frans Reinhold Löwenstjerna, herre till Edsbacka och Sekreterare i Akademien på Jagtslottet!
Som Flamingo är en häst, så finner du, att han icke anständigtvis kan inledas här, i Akademien, men han står när som helst till din disposition.
Till yttermera uppmuntran för de båda författarne ämnar jag, under förutsättande af deras bifall, föranstalta om skrifternas offentliggörande, på sådant sätt nemligen, att jag inskickar den förra till tidningen Svenska Biet, och den sednare till Freja 13.
Visserligen hade jag hellre önskat, att se dem införda i de båda stora liberala Tidningarne, såsom mera lästa; men derpå lärer icke vara att tänka.
Beträffande slutligen skriften N:o 7, med valspråket: ”Hvarför blandar jag mig i en familjs angelägenheter, den ni sjelf sköter så fullkomligt.
Julius K* sid. 38”, har Akademien åt densamma tillerkänt det stora, egentliga priset; på grunder, som jag hoppas skola vinna de värda åhörarnes bifall, sedan de hört den sig föreläsas.
Först öppnar jag namnsedeln och finner deruti, hvad jag förmodat, namnet Eleonora Mathilda Löwenstjerna.
Shawlen skall icke gå dig ur händerna, min syster!
Akademiens ordinarie Sekreterare torde nu uppläsa den, emedan den tillförordnade, såsom jag tror, icke är mycket öfvad i läsningen af vitterhetsstycken.
Frans begynte:
MÅNNE DET GÅR AN?
Akademien, vidtog
Ordföranden efter skriftens uppläsning, tackar Fröken Eleonora Mathilda Löwenstjerna, i synnerhet för den lyckliga tanken, att gifva sin vederläggning formen af en fortsättning af samma roman, för att på detta populära sätt åskådligen visa följderna af en så beskaffad förbindelse.
En sådan kan slå ut på flerahanda sätt, men alltid olyckligt, åtminstone så länge vår religion, våra känslor, vårt samhälle, våra lagar, ja, jag vågar tillägga, sjelfva menniskonaturen icke undergått en fullkomlig förvandling.
Det skulle hafva varit lätt, att af detta såkallade äktenskaps fortsättning hafva uppdragit en högst tragisk, en högst upprörande tafla.
Till exempel:
Sergeanten hade snart kunnat ledsna vid sin kalla, egoistiskt beräknande maka: deraf först gnabb och kif och sedermera hela bolagets upplösning.
Emedan nu Sara icke betraktar äktenskapet såsom en religiöst-moralisk inrättning till inbördes sedlig utbildning och till uppfostran af sedligt danade barn, hvilka hon icke alls upptager i sin theori; utan betraktar detsamma blott såsom en anstalt för tillfredsställandet af sinnlig drift, utan att man derföre ”behöfver bråka sönder hvarandra” eller låta ekonomien komma i olag; – i följd af denna åsigt, är det helt naturligt, att Sara ingår det ena hjonelaget efter det andra; i hvart af dessa hade hon kunnat få kullar af barn, som, i sin uppfostran vanvårdade, föraktade af sina likar och ständigt åskådare af onda exempel, nödvändigt måst blifva utskum i samhället, och slutligen, med än större skäl än Johannes i Amorina, gå att befolka skogarna, fängelserna, galgarne; – slutligen Sara sjelf, alltmera sjunken och förnedrad, ända sitt lif på tukthuset.
– – Jag erkänner, att jag i början önskade, att du ungefär på det sättet tagit saken.
Men din fina, qvinliga takt har ledt dig på en bättre väg.
Af alla möjliga sätt, på hvilka ett sådant äktenskap påbehaglig-tid kunnat fortgå, har du just valt det mildaste.
Långt ifrån att utveckla det fräcka, det egoistiska, som ligger på bottnen af Saras charakter, har du i stället låtit henne undergå en verklig moralisk förädling: likaså har du rigtigt förhyggligat Sergeanten, som i hufvudskriften väl i grunden är en bra gosse, men i sitt yttre sätt att vara, dock något för mycket Svensk på Furumoiska viset, det vill säga litet för mycket lurk.
På dig lär Richard således intet med skäl kunna klaga, att ha ”diktat oseder på sedliga personer” 14; snarare har motsatsen inträffat.
I stället för att utmåla till det yttersta de olyckor, som måste uppstå af en sådan förbindelse, har du endast framställt de allra-vanligaste och nödvändigaste; men då detta oäkta äktenskap skap, allt detta oaktadt, slår ut på sätt vi sett, så torde din skrift verka så mycket större öfvertygelse.
Icke otreflig, men ogenialisk! sade Herr Flabbe för sig sjelf.
För mycket moral och predikande!
Med ett ord: jag är så nöjd med din lilla novell, att jag beslutat särskildt aftrycka den, och låta den beledsagas af våra akademiska Protokoller i ämnet; ehuru jag befarar, att deras torrhet torde taga sig något illa ut vid sidan af den lefvande tafla du uppställt.
Vi skola, på Furumos manér, söka för dem uppfinna ett halft dussin olika titlar.
Tar inte den ena, tar väl den andra.
För att skaffa oss rigtig credit hos allmänheten, torde kanske vår vän Flabbe ha godheten anmäla skriften i Eos. Få se, om ni då vill kosta på vår Törnros-bok några korn rökelse; eller är kanske hela ert sortiment redan engång för alla upptingadt för Furumos räkning?
Förut hade väl dessa Protokoller bordt justeras af oss alla gemensamt.
Men denna justering må öfverlemnas åt kunnigare domare än oss: – jag menar den oväldiga och förståndiga delen af allmänheten.
Visserligen inser gamle Hugo, att han dermedelst sätter sin reputation på spel.
Å ena sidan torde de lärde herrarne, och bland dem Professor A**, som förut kallat mig ”pratsam”, tycka att jag om så vigtiga ämnen utlåtit mig alltför kort, och, hvad värre vore, alltför ytligt och landtjunkaraktigt.
Å andra sidan torde jag stöta mig med en hel sekt; ty jag hör, att det här i landet har uppstått ett slags Törnros-cult, som särdeles bland ungdomen lärer räkna talrika anhängare.
Men just för ungdomen, ja för en hvar, hos hvilken inbillningskraften är starkare än det egna omdömet, anser jag åtskilliga af dess läror för ganska farliga, emedan de, inhöljda i vackra ord och smyckade med poetiska blomster, så lätt insmyga sig i öppna sinnen.
Mina egna söner och brorsöner, med undantag af Henrik, kunna derpå äfven tjena till bevis: ja, den, som läser Törnrosböckerna, kan också se, att det hittills gått sjelfva gubben Hugo föga bättre.
Mina ögon hafva dock nu blifvit öppnade.
Men, då jag nu för allmänheten framlägger mina betänkligheter, hoppas jag, att hvarje billig inser, det frågan här alldeles icke är, att frånkänna vår vän
Richard hans sanna och verkliga författar-förtjenster, hvilka i flera fall äro stora och beundransvärda; utan att vi blott vändt oss emot det, som vi i hans skrifter funnit förvändt, vilseledande och samhällsvidrigt.
Skulle han sjelf i våra anspråkslösa anmärkningar finna en vink, som kunde leda honom på en bättre väg, så vore sådant oss allramest kärt: dock är detta något, som vi mera önska, än våga hoppas.
Han har ju sagt, att kritiker (förmodligen menas dock blott tadlande och beriktigande) ej röra honom mer, än ”det som rör Araucana”!
Kanhända torde vi dock vinna något gehör hos de minst fanatiske af hans anhängare: jag tycker mig nästan kunna smickra mig med ett sådant hopp, då vi redan omvändt en, som hittills varit
GEORG STJERNHJELM, Svenska Skaldekonstens fader.
Låt oss imellertid nu vörda det vi äga!
Det skadar ej, att vi vårt pund på gullvigt väga.
Att se, hvad Norden ger, hvad sol i Sverige blänkt;
Och om dess skalde-trän ha goda frukter skänkt.
DALIN.
En ny dag tyckes börja uppgå, eller fastmera redan vara uppgången, liksom i allmänhet öfver Sveriges häfder, så jemväl öfver Svenska Vitterhetens.
Att hafva tändt denna gryning, är en heder, som för alltid är fästad vid den ädle Hammarskölds namn.
Den bana, som han bröt, har af andra blifvit fortsatt med växande rön af landsmäns deltagande.
Också kan ej annat vara, än att kärleken till fäderneslandets häfder, ehvar han befinner sig rätt lefvande och fullständig, äfven innebär kärlek till den minnesteckning, som sysselsätter sig med dess vitterhet och litteratur.
Här nämligen, och särdeles i dess Skaldekonst, framvisar sig den skäraste afspeglingen af svenska folklynnets egenheter; antingen de betraktas i sig sjelfva och i sin ursprungliga sammanflätning med Nordens naturlif, eller i sina beröringar med andra folkslags odling.
Ingenting vore då öfverflödigare, än att här enkom utlåta oss i något förord och loftal öfver värdet, vigten, nödvändigheten af förtrolig bekantskap med det svenska snillets bemödanden i vittra yrken.
Hufvudvinsten af allt det studium, som en bildad nation egnar åt sina häfder, beslår tvifvelsutan deri, att hon lär känna sig sjelf i sin forntid, för att kunna rätt begripa sig i sin nutid, och sedan, af dessa bägge kunskapers förening, skörda helsosamma tillämpningar för sin framtid.
Förhåller det sig så: då är äfven visst, att också på detta fält uppväxer för svenska national-medvetandet en oberäknelig vinst; och det med hänsyn, ej blott till en ästhetisk, utan jemväl till en allmännelig historisk sjelfkännedom.
Ännu finnes ingen skildring af Iduns lefnadsöden i Svithiod, sådan vi önska den; ehuru möjliggjord genom aktningsvärda förarbeten.
Men vi kunna åtminstone föreställa oss dess utkast; och dermed ungefärligen förutse de lärdomar, än manande, än varnande, än bedröfvande, än uppmuntrande, som af denna målning engång skola gifvas.
Troligt är, att redan blotta utkastet meddelar nya bekräftelser på Ehrensvärds ryktbara dom öfver svenska folkets art och lynne; troligt, att äfven här möter oss ett hvimmel af utmärkta anlag och stora begynnelser, men hvars öfversigt företer ett helt endast af – fragmenter; troligt, att vi äfven här öfverallt stöta på skarpa och skärande motsatser, som tillika, esomoftast, inom ett och samma individuum träda oss till mötes; troligt, att vi sålunda äfven här träffa i ständig motsättning, nu den rörligaste enstaka personlighet och den orörligaste omgifvande massa, nu det djupaste allvar och det ytligaste lättsinne, nu den eldigaste tilltagsenhet och den isigaste liknöjdhet, nu det ystraste vikingsmod och det ömkänsligaste vemod.
Men om fördenskull, vid närmare skärskådning, den genom alltsammans gående motsatsen af den ljusrikaste naturfröjd, som i sin kortvarighet berusar, och den nattdigraste naturdvala, som i sin långvarighet förlamar, jemväl här yttrar följder, på hvilka den genast igenkännes; om således, å ena sidan, visar sig en oförneklig egenhet och styrka, som vanligare består i lyrisk hänförelse, känsloglöd och djupsinnighet, än i den mera objectift uppfinnande bildningskraft, som frambringar Poesiens episka och dramatiska skapelser; om, å andra sidan, också här den oundgängliga nödvändigheten, att mottaga inverkningar från andra tidigare bildade och längre i bildning framskridna folkslag, urartar till förtryck genom mängdens alltför stora håg, att slafviskt på sig inympa det utländska såsom sådant, och dervid tillbakasätta, försumma, ja förglömma det inhemska; om äfven inom denna rymd yppas ett national-begär, som, i syftning åt det Skönaste och Största,vill vara, omfatta och befrämja allt, men icke dessmindre, när detta ej kan ske, vill helst vara, omfatta och befrämja intet; om jemväl på detta område ingen syn oftare upprepas, än huru en orolig lust för skysväfvande jätteplaner, äfven då i dessa planer är sannt snillevärde, motverkas dels inom sig af brist på sjelfkännedom, sakkunskap och ihärdighet, dels utom sig af råhet, köld och klandersjuka; om det språk, som Sverige kallar sitt, är ett af Europas skönaste, och af alla de Germaniska, både såsom ett skaldekonstens och vältalighetens tungomål det yppersta, – men ännu fortfar att af flertalet bland just dem, hvilkas modersmål det är, missaktas, misshandlas, eller åtminstone vanvårdas; om, säga vi, dylika företeelser äro för det historiska betraktandet af fosterlandets vitterhet och konst ingalunda främmande: då kan ej förekomma oväntadt, att det helas bild också här gifver intrycket af ödslighet och armod, – men dock (vid nogare påseende) en ödslighet, som är full af själ, ett armod, som har en rörande fägring – ungefär sådan, som ett svenskt landskap visar,
”när en tankfull stjerna vid skogsbrynet står
och en bergfors qväder i natten,
och Freya gråter sin glimmande tår
utöfver de ensliga vatten”;
då är ock, med det nu sagda, sjelfva den allmänna slutföljden af dessa betraktelser antydd; och lätteligen bör då, i fall någon framtid för svenska nationen och således för svenska vitterheten återstår, kunna skönjas, hvad gagn eller hvilka frukter de medföra.
Man frågar ej sedan hvad man såsom svensk vitterhetsvän, men ock öfverhufvud såsom svensk fosterlandsvän, äger att göra och låta.
Ty man har då gjorts uppmärksam, ej endast på de punkter, der svenska lynnet och snillet framvisa det fördelaktiga eller för framtiden lofvande af sina anlag; utan äfven på dem, der de blotta sina lyten, sina sköte- och svaghets-synder.
Och sådan uppmärksamhet bör omsider inse, att dessa lyten och synder, om än till hälften medfödda, dock åtminstone till hälften förverkligats genom uraktlåtande af tillbörlig vilja, ansträngning, flit, tukt, eller i allmänhet af tillbörlig uppfostran (så af mottagen, som af sjelfgifven).
Vanligt är, att man, vid detta ämne, helst vänder sig till ljus-sidan; och denna har derföre blifvit esomoftast, både i vers och prosa, skildrad med mycken vältalighet.
Det är sannt, att vår Nords natur är hög och kraftfull, och detta på ett sätt, som företrädesvis egnar sig att väcka djup betraktelse och känslorik själsstämning.
Det är sannt om den i sådan omgifning uppvuxna sångmön, att hennes verldsåskådning liknar dess speglande insjöar, der mellan strändernas mörka berg- och trädskuggor en ljusblå himmel nedblickar.
Det är sannt, att öfver denna spegling kan ömsom Nordens morgon och Nordens dag, ömsom Nordens afton och Nordens natt, utbreda sig med så storartad fägring, att i förra fallet en hög hjeltelåga, i sednare fallet en hög siarelåga, och i båda fallen en hög odödlighetslåga uppflammar inom hennes hjerta.
Det är sannt, att till dessa stämningars samlif, än i strid, än i frid af omätlig glädtighet och omätligt svårmod, af jordomskapande bragdbegär och jordförskjutande längtan, sammanverka på en gång hennes sommars korta tjusningsdröm, hennes tidiga höst med sin skyndsamt affallande drägt, samt den långa vinterdvalans skumhet och stumhet; under det, att den förstnämnda årstiden, med sjelfva det ljusa af gräsets och löfvens grönska, påminner om dess snabba förgänglighet, men tillika om sin egen dermed förenade högre betydelse, – och deremot, i den sistnämnda årstiden, sjelfva mörkret tyckes enkom afpassadt, att låta stjernhvalfvet genomtindra med ett skimmer af Valhall och Gimle.
Det är till och med sannt, att vintern sjelf i vår Nord kan, under vissa förhållanden, äga en rörlighet och en friskhet, hvarom blott den, som lefvat deri, förmår äga en föreställning.
Tänkom oss nu allt detta, i sitt sammanhang med den öfverhufvud ensliga ställningen af tillvarelse i en ofantlig landsträcka, som är glest bebodd och af ett ännu glest bildadt folk; tänkom oss dervid
Skaldens själ såsom vanligen hotad af den lott, att sammanpressas af en natur-omgifning, i månget afseende njugg, och en mennisko-omgifning, i lika månget afseende torftig, – men af hvilka dock åtminstone den förra lika ofta medverkar, som motverkar hans sträfvan!
Huru skulle vi då undgå, att finna förklarligt, hvad vår vitterhets häfder tillfyllest intyga: att hittills är det enda skalde-anlag, som i Sverige mäktat hinna fullkomlighet, anlaget för lyrisk sång; äfvenså, att försöken till utvidgande af denna krets, eller till frambringelser inom vissa såkallade objectivare dikt-arter, blifvit talrikare i den mån, som det nordiska sinnet, genom en på hundrafaldigt vis genad och stegrad bekantskap med det öfriga nuvarande Europa, börjat ryckas ur sin skogs-ensamhet in i hvirfveln af dess brokiga verldsmarknad?
Ehvad än dessa (till en del berömliga) försök må bebåda, eller icke bebåda; särdeles för enhvar, som inser, att vitter tidsfördrifs- (må vara ock uppbyggelse-) läsning är en sak, och egentlig poesi en annan: så är dock sannolikt, att den lyriska förmågan alltid, eller åtminstone så länge grundförhållandet mellan nordisk natur och nordiskt sinnelag qvarbestår, förblifver det svenska skaldesnillets egnaste.
Den är nämligen sådan, att den behöfver endast ett skönt ögonblicks hänryckning (lycksalig, antingen innehållet kallas sällhet eller smärta), för att kunna uppsväfva på ändtligen lösgjorda vingar, plötsligt framljungande eller framklingande sitt innersta på ett sätt, der skalden antingen gör det bästa af detta innersta till sitt ämne, eller ock rentaf förgäter sig sjelf, i och för något ämne af rikare, af högre beskaffenhet, Om åter ingen äkta lyrik kan tänkas ämnad, att vara någon trång sjelfviskhets uttryck: så torde vi djerfvas antaga, att den svenska, i sin ursprungliga mening, minst ämnats vara det; oaktadt de stora frestelser dertill, som tvifvelsutan ligga i den nyss antydda ställningen till natur och menniskor.
Hela Sämunds-Eddan bevisar, att den skandinaviska sångdikten upprinneligen är en lyrisk didaktik, lika djupt theosophisk som heroisk.
Icke blott i lyrisk känsla, äfven i lyrisk betraktelse och lyrisk berättelse vill ännu det svenska ättlings-qvädet brås på sitt ursprung.
Ja! vi hoppas, att denna vilja, – emedan i den äkta lyriska enthusiasmen alltid den poetiska konstdriften innebor såsom rent sådan, – skall ock engång föra Sveriges diktkonst in på den enda väg, som hädanefter leder till verkliga framsteg; eller till det mål, der hon såsom dramatisk uppnår sin fulländning af konst- förmåga och konst-medvetande.
En utveckling, förebildad redan i det höga tragiska drama, som är innehållet af den ur-svenska lärosångens verldsåsigt; och så väl i ett och annat af Eddans qväden, som i mången af våra gamla Folkvisor och Folklekar, är böjelsen till denna utveckling redan i sjelfva formen ögonskenlig.
Om nu således äfven vi, gerna och rundeligen, erkännt det myckna goda, det flerfaldigt lofvande af svenska diktarsnillets egenskaper och ställning: så föranleddes dock vårt uppehållande vid ljus-sidan allsicke af någon benägenhet, att blunda för skuggsidan; på hvilken åtskilligt möter oss af mindre hugnelig art.
Många företeelser i vår vitterhets häfder förråda samma dignande mera under inre än yttre Jotuna- och Thussa-makter, hvilket på så oräkneliga blad af vårt fosterlands allmänna historia förekommer: samma böjelse för tröghet och en på förunderligt vis dermed blandad förflugenhet; samma lutning åt enstörighet och småsinnig afund; samma kastningar mellan braskande förhäfning och klenmodig förslappning; samma jägtande efter flärd och försmående af verklighet; samma osed att mode-vis hängifva sig åt inflytelser från främmande folkslag; samma lust – äfven i bättre fall – till förslagsmakeri, vindskiftlighet och lefnad öfver tillgångarna.
Men bestämdt kan icke dessa vinkars mening göras tydlig, utan särskilda tilllämpningar.
Nu må derföre blott en enda påminnelse tilläggas: den är sådan, att man derifrån skulle rakt kunna begynna vår vitterhets häfdateckning,
Man har i sednare tider mycket omtvistat, hvad i Sveriges vitterhet bär, eller icke bär, stämpeln af svensk originalitet och nationalitet.
Man har, med skäl, uppställt denna egenskap såsom en hufvudfordran; men dervid esomoftast råkat yppa, att man ej gjort sig reda för dess rätta betydelse.
Blott på en grundlig och opartisk häfdforsknings väg kan den frågan rigtigt besvaras.
Men samma väg skall troligen ådagalägga, att den svenska originaliteten, der den verkligen är till, aldrig utesluter ett tillegnande af något utomlands ifrån erbjudet sannt och skönt; emedan den alltid, genom sättet af detta tillegnande, vet bevara sin sjelfständighet och omisskännlighet.
Icke sällan har en blindt ifrande fosterlandskänsla, i vidunderligt missförstånd af sina önskningar, tyckts yrka såsom ett grundvillkor för denna originalitets bestånd, att det svenska snillet skulle försätta sig i ett rent oberoende af alla utländska inverkningar.
Vore slik yrkan i allmänhet rimlig och verkställbar, så skulle näppligen kunna nämnas något europeiskt land, der snillet befunne sig i en mera bekymmersam förlägenhet om medel att tillskapa en dylik sluten litteraturstat.
Men lyckligtvis kan det trösta sig med Tegnérs utlåtelse:
”all bildning står på ofri grund till slutet;
blott barbariet var engång fosterländskt.”
Redan en blick på vårt lands geographiska läge, så högt upp och afsides i det yttersta Thule, bör påminna oss, att det ej kan i något afseende vara ett ursprungligt cultur-land.
Det står fjermare, än flertalet af Europas länder, från villkoren dertill.
I oundviklig följd af detta läge, har vår bildning alltjemnt måst från andra folk emottaga både de stora ämnena och de stora väckelserna.
Huru vill man neka, hvad vår nations hela historia, från sin början till närvarande dag, bekräftar genom en oafbruten bevisnings-kedja?
Och gäller detta öfverhufvud om vår andel af europeisk själsodling, huru kan det annat än gälla äfven om vår skaldekonst och samtliga vitterhet?
Det har jemväl i den hänsyn, hvarom nu är fråga, blifvit vårt öde, att den andliga solen, liksom den lekamliga, lyser på oss från andra länder, eller att hennes lifvande sken besöker dessa, innan det hinner till oss.