Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jag vet, att man icke kan lefva i kungens omedelbara närhet utan att då och då – af en ren slump – råka få handen full af sekiner.
Midsommarnattens halfdager faller in genom de öppna fönstren, tobaksröken hvirflar i luften, och Brandts ansikte skymtar i en blå skymning, som kommer dragen att framstå förskönade och idealiserade.
Så sveper sig också sommarnattens stämning försonande öfver hans väsens mänskliga brister, och hans narraktighet, hans fåfänga, alla de karakterens lyten, som eljes ligga i så öppen dag, förtona i en blå slöja af barnslig naivitet, bakom hvilken en väns öga skymtar en grund, som ligger djupare och som är god.
Struensee känner sig vek till sinnes, återseendet har rört upp i alla hans minnen.
Brandt för med sig en fläkt från hans ungdom i Altona – den tid, som nu, då han drömmer sig tillbaka, tycks honom den lyckligaste han hittills upplefvat.
Det kommer öfver honom en längtan efter den oinskränkta förtrolighet, som han då kände i umgänget med vännerna från det förflutna.
Och allt eftersom natten lider, blir samtalet mer och mer intimt.
Brandts ogenerade nyfikenhet snuddar med sina frågor vid de ömtåligaste ting, och den inbundne sfinxen, Struensee, ger vika för stundens vekhet, öppnar sin själ mer och mer, biktar allt som rör hans förhållande till drottningen, vänder ut och in på sitt hela hjärta – dock icke på den vrå, där hans kärlek till Esther ligger begrafven.
– När Brandt framåt morgonen sträcker ut sig på kanapén i Struensees yttre gemak, för att njuta några timmars hvila, är hans själ i uppror, och han grubblar öfver en gåta, som han icke kan lösa: att en man, som haft en så exempellös framgång i lifvet och som otvifvelaktigt har en ännu mera glänsande framtid i perspektiv, kan tala så melankoliskt om lyckan, som aldrig kom honom till del!
Inne i sitt sofrum står Struensee vid fönstret, blek efter nattens vaka, stirrande ut öfver parkens klippta kronor mot en mörk holme, som skymtar i de ljusa dimmorna öfver Schleis vatten – där var det måhända, som det stolta Jurisburg en gång reste sina tinnar och torn mot skyn.
– Men för hans inbillning hägrar en annan holme och ett annat slott.
En främling kom en gång förbi Kristiansborg.
– Där växte också en underbar blomma – och främlingen bröt henne – och alla portar sprungo upp för dess trollmakt – och allt blef möjligt och allt kunde nås.
Hur var det den hemlighetsfulla maningen ljöd?
Välj det bästa!
Därborta i öster bryter solen, praktfullt röd, fram ur morgondimmorna.
Så skulle han vilja se en ny dag gå upp öfver Danmarks land!
(Ascheberg 29 Juni.)
En blek månskärfva, insprängd i gråa moln, kommer Plönersjöns vida vatten att glittra och breder en disig dager öfver de aflägsna stränderna, med de mjukt böljande skogslinierna vid horisonten.
Närmast i väster kulminerar landskapets dunkel i en lummig våg, och mörka träd och buskar med klippta konturer bilda en stel och liflös bakgrund åt ett gammalt slott, som står mörkt och tyst och stirrar med starrblinda fönster ut i sommarnatten.
– Men från de sanka ängsmarkerna bortom vallgrafven ljuder af och till ett sakta råmande, som väcker en föreställning om lif; och genom de öppna dörrarna till slottets ena flygel ringlar sig en blå rök, som tyder på en lefvande människas närvaro.
Därinne i biblioteket sitter herren till Ascheberg, grefve Karl Rantzau, rökande sin pipa och lyssnande förströdd till tystnadens tusen stämmor.
Det susar sakta genom parkens träd, det hviskar hemlighetsfullt i vassen, det suckar i skogen, insjön andas tungt, och långa dyningar skölja in öfver strandens grus ...
Allt detta formar sig i hans halfslumrande fantasi till en oklar föreställning om allnaturens vånda i mörkret, hvart ljud blir till ett oartikuleradt uttryck för Pans missnöje och väcker ett doft gensvar ur djupet af hans egen skumma själ.
Han förstår denna vånda, han som i en evighet af mer än två år varit utestängd från allt deltagande i det offentliga lifvet!
Den tvungna overksamheten har för honom varit en långsam tortyr, ehuru han aldrig offentligen vidgått pinan.
Han har tvärtom affekterat en suverän belåtenhet med den kungliga onåd, som dömt honom till ett lugnt och angenämt lif hemma på fädernegården.
Här härskar han själf enväldigt öfver sina bönder och här intager han den plats, som tillkommer en Rantzau i Holsteins högadliga societet.
Här kan han också fritt låta sin kvicka tunga spela.
Hans bitande sarkasmer brännmärka alltsomoftast regeringens vanärande svaghet gent emot Ryssland och rista blodörn på den krönta kurtisan, som upphäft sig till alla ryssars själfhärskarinna.
Gentemot henne, Fiekchen, är han oförsonlig, han tröttnar aldrig att nita henne vid skampålen och fördömer med en flammande moralisk indignation hennes lättfärdiga lefverne och ränkfulla politik, som håller honom aflägsen från allt inflytande – därför att hon fruktar honom icke mindre än hon hatar honom!
Den romerske riksgrefven har förklarat
Rysslands tsarinna krig på lif och död!
På den allra sista tiden väljer han likväl sina ord med större försiktighet, och hans fladdrande blickar förråda en oaflåtlig inre spänning.
Han vet hvad som tilldragit sig vid det danska hofvet; på alla Holsteins herrgårdar talas det redan öppet om skandalen, men Rantzau kufvar sin moraliska indignation och bibehåller en diplomatisk tystnad.
Nyss erfor han, att lille Enevold Brandt kallats till Gottorp af den alltförmående Struensee och där tagits till nåder af majestäterna.
Sedan dess har han själf med stigande otålighet väntat på en liknande vänskaplig påstötning, men fast hofvet nu residerar så godt som i hans omedelbara närhet, på Traventhal, väntar han ännu förgäfves.
Hvilket bevisar, att vänskap är en chimär, alltför subtil att bygga på när det gäller realiteter!
Denna snustorra syllogism, hvars praktiska konsekvenser han för egen del alltid tillämpat, tycks honom nu i teorin så föraktlig, att han med en förnimmelse af moralisk leda och halsbränna lägger pipan ifrån sig, står upp i hela sin imponerande längd och börjar vandra af och an i mörkret, het i hufvudet af förbittring mot människorna – framför allt mot den otacksamme, som nu har makten i sina händer, men icke lägger två strån i kors för att bereda plats åt sin forne beskyddare!
Och denne Struensee, nuvarande konferensrådet, gu’bevars! kungens favorit och drottningens galan, har han, en Rantzau, för icke så länge sedan hedrat med sitt vänskapliga umgänge, hvarigenom den obskure stadsläkarens hela anseende i Holstein grundlades, och vägen öppnades för honom till framgång och ära!
Häftigt hundskall bryter plötsligt tystnaden.
Rantzau träder fram till fönstret, kastar en blick in i alléen och urskiljer tre ryttare – den ene på vördnadsfullt afstånd från de båda andra.
Undrande öfver anledningen till ett så sent besök, går han de främmande till mötes.
Just som han hinner fram till portvaktshuset, rida de öfver bron, och han igenkänner Struensee och Brandt.
Herren till Ascheberg välkomnar sina gäster med en fryntlig nedlåtenhet, som bemantlar den nervösa upphetsning, hvari detta besök försatt honom.
Han är ömsom värd och ömsom vän, men alltid grandseigneur, antingen han utdelar sina befallningar åt en tjänare, som lyssnar med blottadt hufvud, eller han med högvälboren förbindlighet visar sitt främmande vägen genom trädgården till flygelbyggnaden.
Snart stråla alla fönster af ljus, det fräser från köket, och nyckeln gnisslar i vinkällarens lås.
Det sofvande slottet har vaknat och gästerna gå till bords.
Ett lefvande livré står bakom hvar stol; men, så fort de nådiga herrarne åter dragit sig tillbaka, slocknar allt, somnar slottet in på nytt.
Endast från bibliotekets fönster lyser det natten lång, och den blåa röken ringlar sig ännu ymnigare genom de öppna dörrarna ut öfver terrassen.
Därinne ha de tre kavaljererna kommit till ro i bekväma stolar och fått eld på sina pipor.
Och ändtligen anser Rantzau stunden kommen, då han vågar ge luft åt sin länge kufvade nyfikenhet.
– Nå? – han vänder sig till Struensee med en min af godmodig öfverlägsenhet.
– Berätta nu hemligheten!
Hvarför man kommer ridande midt i natten.
– Hemligheten? – svarar Brandt med sin gälla halsröst.
– Det finns inga hemligheter nuförtiden.
Allt tillhör offentligheten.
Världen är upp och ned.
Kärleksmötena hållas nu om morgnarna tidigt, i stället för sent på aftnarna.
Dagen ger man åt sitt hjärtas dam och natten åt sin vän.
Vi visste ju, att här väntade oss ett varmt mottagande och ett godt bord.
– He! – gnäggar Rantzau, synbart upplifvad och i skämtsamt lynne.
– Den förklaringen må gälla för er, min käre kammarherre.
Men den tystlåtne sfinxen där borta, som insveper sig i ett moln af rök, är ett mera inveckladt problem.
– Så tror ni kanske – Brandt reser sig upp i stolen och härmar Struensees hållning och ansiktsuttryck – därför att sfinxen har anlagt en förbehållsam min.
Men jag skall strax lösa problemet, det är icke så imponerande som det ser ut!
Konferensrådet
Struensee har känt längtan efter det förflutna – han som jag – efter de många angenäma stunder vi tillbringat i ert sällskap, min käre grefve – här så väl som i det lilla huset vid Palmaille, där stadsläkaren i Altona residerade.
– Jag är högst smickrad – he!
– Men inser icke, hvarför besöket nödvändigt måste ske nattetid – och hvarför mina vänner nödvändigt vilja rida tillbaka redan om några timmar.
– Ni förstår då icke halfkväden visa, min kära grefve?
Struensee, som gassar sig i nådens hetaste solbadd – utan fruktan för solsting! – ger natten åt sina vänner därför, att solen då går ner i sin paulun – dit han icke alltid finner det passande att följa henne.
Men som bekant står hon nuförtiden mycket tidigt upp – och redan vid femtiden lär konferensrådet ibland promenera åt skogen med allas vår drottning.
Brandt skrattar själf så, att hans ögon bli två mörka streck, och Rantzau håller på att instämma, men hejdar sig, då han lägger märke till Struensees rynkade panna och bistra uppsyn.
– Nu upplåter sfinxen ändtligen sin mun:
– Ni känner kammarherre Brandt, min käre grefve!
Hans tunga är så rapp, att den ofta löper af med förståndet.
Försiktigheten bjuder mig helt enkelt, att tidigt vara tillbaka på Traventhal, där det finns många viktiga intressen att bevaka.
– Så låter den officiella förklaringen! nickar Brandt ironiskt.
Utanför susar vinden i vassen, och Struensees blickar flyga nervöst till de öppna dörrarna ut emot terrassen.
– Generar draget er, min käre vän? frågar Rantzau.
– Icke draget, men natten.
Jag kan icke tala för öppna dörrar.
Jag inbillar mig då, att någon står därute i mörkret och lyssnar.
– Den allsmäktige bar blifvit mörkrädd! skrattar Brandt.
– Det kommer sig af sjukt samvete!
Det följer med konferensrådstiteln!
Rantzau har emellertid stängt dörrarna med egna, högvälborna händer.
Nu sätter han sig midt emot Struensee på andra sidan om det stora ekbordet och nickar uppmuntrande:
– Nu hoppas jag, ingenting hindrar er att tala!
Struensee stirrar en stund fundersamt efter den ringlande röken.
– Ni känner förmodligen ställningar och förhållanden vid hofvet? säger han.
Rantzau rycker på axlarna och småler diskret:
– Ett och annat tränger ju fram också till landsorten.
– Jag har anledning tro, att vissa personalförändringar äro nästan omedelbart förestående –
– Ja – infaller Brandt, som sitter vårdslöst tillbakalutad i stolen, med det ena benet öfver knäet på det andra.
– Nu skall Holck snart ha sitt respass – och det skall beredas plats för den verkliga förtjänsten.
– Ni, min käre kammarherre – säger Rantzau med ett förbindligt och ironiskt småleende – blir då helt visst Holcks efterträdare?
– Jag lär vara designerad! – svarar Brandt, som nonchalant tager fasta på artigheten och reser gåsfjädrar mot ironien – men därmed är det icke slut!
Vi fundera på att rensa hela Augias-stallet.
– Rantzaus blick stryker gäckande öfver Brandts impertinenta näsa och irrar sedan frågande mot Struensees, som sänker sig, bekräftande:
– Det drager upp till en hård intrigkamp, däri mycket skilda intressen komma att brytas.
Dock kan utgången lätt beräknas, ty kungens vilja är –
– Vax! infaller Brandt.
– Kungens vilja är – upprepar
Struensee – att ett nytt system, eller rättare: en ny praxis skall införas i regeringen.
Men ett nytt system fordrar nya män, både vid hofvet och i den högre administrationen.
– Och ni är just en sådan ny man!
Ni är en novus homo grefve Rantzau!
Ni får icke sitta i skymundan och agera ljus under skäppa!
Vet ni hvad det är att lefva i Oldenburg?
Gröna döden, försäkrar jag er!
Men jag fick en vink och reste till Gottorp – sedan gick allt på glanskis!
Nu är turen hos er – ni skall uppenbara er vid hofvet!
Min unge vän erinrar sig då icke längre vårt sista möte i Taarbæk?
Den gången, då jag kom från Norge, och ni red med bud från kungen, att jag var förvisad hit och icke ens fick passera Kjöbenhavn på vägen?
Brandt kråmar sig i stolen och utbrister föraktligt:
– Puh!
Det har blåst många vindar sedan dess – och den som nu blåser, skall föra er både till Kjöbenhavn och längre!
Det glittrar till i Rantzaus gråa ögon.
Han liknar en hungrig hök, sjuk af feberhettan i sitt eget, roflystna blod.
– Vår vän kammarherren är af ett sangviniskt temperament – säger han med ett rönnbärssmåleende, vänd till Struensee.
– Den älskliga
Fiekchen sitter ju ännu kvar på sin stulna tron – och hennes hejdukar, Saldern och Filosofow, skola röra upp himmel och jord för att hålla mig borta från hofvet.
De behöfva ju för resten endast hota med, att den välsignade bytestraktaten går i putten – he?
Bernstorff är rädd om sitt öga.
– Bernstorff! – fnyser Brandt öfverlägset – Bernstorff har blifvit en nolla; vi räkna icke längre med den excellensen!
Han lär helt nyligen ha försökt predika moral för en viss kavaljer – sedan dess hatar drottningen honom värre än den lede eller Holck.
– Men till att störta Bernstorff räcker troligen hvarken ert eller drottningens inflytande? – anmärker Rantzau sarkastiskt.
Brandt bevärdigar icke infallet med något svar.
Han känner sig kränkt i sin viktighet däraf, att grefvens blickar ständigt fladdra frågande omkring Struensee.
Nu ämnar han straffa dem båda genom att tiga och låta sfinxen tala.
– Faller Bernstorff en gång – svarar Struensee – blir det på sitt eget politiska system.
Den slafviska eftergifvenheten för Ryssland har icke ökat hans prestige, och hans personliga inflytande öfver monarken minskas kännbart, om Holck aflägsnas.
Hvad sedan kommer att ske, vet ingen.
Men jag tror, liksom kammarherre Brandt, att ni, min käre grefve, bör taga tillfället i akt och uppvakta majestäterna.
– Med risk att icke bli mottagen?
– Jag skulle aldrig ha tillåtit mig, att ge er råd, om jag icke kunnat svara för följderna.
Ni riskerar ingenting genom att söka audiens.
Om jag rätt fattat kungens mening, skall ni sedan icke behöfva vänta alltför länge på en utnämning till deputerad i generalitetskollegiet.
Struensee talar i en ton så myndig och säker, som om afgörandet hvilat i hans egna händer.
Rantzau reser sig upp och bugar sig med ironisk respekt.
– Är ni redan en så mäktig herre – he? – att ni kan garantera mig detta?
Bernstorff sitter dock ännu med handen om rorskulten – och han kommer aldrig att godvilligt släppa mig fram!
– Men just detta är, som sagdt, kungens vilja.
Och H.
M:t är ju enväldig.
– Godt! – Rantzau bugar sig ännu en gång, som om han stått inför kungen själf.
– Jag skall då mycket snart låta anmäla mig till audiens.
– Och sedan skall ni komma ofta till Traventhal! – infaller Brandt ifrigt.
– Ni måste hjälpa mig att sprida en smula glans öfver hvardagslifvet vid hofvet.
Dessutom bör ni icke försumma att uppvakta drottningen.
Hennes Majestät är kvinna i hög grad – och ingen vet hur långt en erfaren kavaljer kan hinna i hennes gunst genom trägen uppmärksamhet!
Rantzau vandrar nu med lifliga men något besvärade steg af och an på golfvet, lik en fångad varg, som i själfva den yttre rörelsen söker afledning för sin inre upphetsning.
Hufvudet håller han så högt som om han marscherat i spetsen för en armé.
– Ni har rätt, min käre vän!
Jag skall icke försumma drottningen!
Jag skall uppvakta henne på födelsedagen – komma med glans – i spetsen för Hennes Majestäts eget regemente och paradera – he?
– Jag lyckönskar er till idéen, min käre grefve – Brandt applåderar med elegant entusiasm, som om han i andanom redan sett upptåget.
– En kavaljer, som vill göra intryck på en kvinnas hjärta, måste förstå konsten att sätta sin person i relief.
Jag hoppas snart få lyckönska er till en fullständig seger.
– Det hoppas också jag – säger Struensee torrt.
– Men dessförinnan måste mycket arbete uträttas, och många hinder undanrödjas.
– Pyh! – En parisisk axelryckning uttrycker
Brandts ringaktning.– Så säger ni bara därför att ni redan är vid målet och troligen med ängslan ser andra komma ridande i sporrstreck för att intaga er plats!
Struensees uppsyn mörknar.
Han är trött på dessa upprepade afbrott och otvetydiga anspelningar, men vill icke inlåta sig i ordväxling med Brandt.
Han hänvänder sig i stället till Rantzau:
– Det förnämsta hindret är, som sagdt, grefve Bernstorff.
Han skall säkerligen icke underlåta att göra kungen föreställningar med afseende på följderna – särskildt med hänsyn till de pågående underhandlingarna med Ryssland.
Jag tror mig emellertid kunna lofva, att ni själf, skriftligen och muntligen, skall få bemöta hans invändningar.
– Jag begär icke bättre! – utbrister Rantzau lidelsefullt med ögonen gnistrande som två flintstenar.
– Jag tror mig kunna bevisa, att vår politik gent emot Ryssland är oförnuftig!
En gång förr, just här på slottet, om jag minns rätt, har jag framlagt mina skäl för er – och ni kunde icke vederlägga dem.
Har jag kunnat öfvertyga er, tör jag väl också kunna öfvertyga kungen!
– Otvifvelaktigt! – nickar Brandt uppmuntrande.
– De tu äro ett!
– Men jag tror icke, det skulle vara klokt – invänder Struensee – att redan nu gå bröstgänges tillväga.
Bättre att falla undan till en början, om så skulle behöfvas, för att få fotfäste.
Hufvudsaken är, att ni finns till hands.
För ett faktum böjer sig i allmänhet en diplomat, och har ni en gång åter framträdt i det offentliga lifvet, skall Bernstorff, med blödande hjärta, uppbjuda hela sin diplomatiska skicklighet för att rättfärdiga ert framträdande – till och med för det ryska hofvet.
– Tanken tycks roa Rantzau, som åter intagit sin plats vid bordet, midt emot Struensee.
– Ni har rätt.
Och om det behöfs för att lugna Bernstorff, skall jag gärna förbinda mig, att icke fingra i politiken, till förfång för hans älskade bytestraktat.
– Men hvad sedan?
– Tålamod, min käre grefve.
Så mycket kan jag säga:
Kungen är redan nu lifligt öfvertygad om, att de offentliga angelägenheterna handläggas på ett sätt, som är opraktiskt och falskt i grunden.
Själfva regeringsformen har under tidernas lopp snedvridits; den absoluta monarkien har blifvit ett tomt ord.
– Allt detta tack vare det regeringsformens påhäng, som kallas Geheimekonseljen – he?
I stället för att lägga allt tillrätta för envåldshärskaren, utreda hvar fråga enkelt och praktiskt, har det blifvit häfd i konseljen att inveckla allt så mycket som möjligt – genom en formalism, som faktiskt gör det omöjligt för monarken att samvetsgrant sätta sig in i de frågor, han bör afgöra.
På så vis blir enväldet ett rent spegelfäkteri, och envåldshärskaren i bästa fall en viljelös exekutör af rådsherrarnes planer – ofta en rodocka, sliten mellan stridande personliga intressen, som vilja göra sig gällande.
Icke underligt, om han tröttnar och blir likgiltig.
– Nej, minsann – he!
Och icke underligt, om han skulle få lust att skaka det där påhänget af.
– Just hvad jag ville säga, min käre grefve.
Jag, som känner era åsikter, har ofta talat med kungen om er. H.
M:t är fullt öfvertygad om, att många för land och folk välsignelsebringande reformer skulle följa af en förändring i regeringssystemet och räknar på ert bistånd, när det gäller att genomdrifva dem.
Jag är högst öfverraskad – he! – Rantzaus blickar vika undan, och ett osäkert leende leker omkring hans munvinklar.
– Det gäller alltså ingenting mindre, än ett formligt – he? – aftal?
Naturligtvis står jag till H.
M:ts disposition.
Men jag skulle vara er mycket förbunden, om ni på förhand ville delgifva mig – så där på ett ungefär – programmet för dessa reformer.
– Det existerar ännu intet program.
Hvad kungen vill, är till en början ett systemskifte; men detta förutsätter ett personskifte.
Ni känner general Gæhler?
Med honom skall ni samarbeta och genom honom får ni alla upplysningar, ni kan önska.
I mångt och mycket skall ni igenkänna idéer, som ni och jag ofta diskuterat och som jag alltid funnit er lifligt genomträngd af.
Huruvida vi kunna genomföra dem, beror naturligtvis på omständigheterna.
– Javäl – he – allt detta låter förträffligt.
Men konturerna äro alltför blå.
Jag gifter mig ogärna med en dam, utan att veta hur hon ser ut – he – och jag går aldrig in på en komplott, utan att ha en aning om, hvad jag ungefärligen skall vara med om!
– Ni är en försiktig general! – säger Struensee, småleende.
– Nå, eftersom ni absolut fordrar det, skall jag försöka att extemporera ett schema.
Han sitter ett ögonblick tyst; hans ansikte får ett uttryck af samlad tanke- och viljekraft.
Sedan talar han skarpt och klart:
– Enväldet återställes i sin ursprungliga renhet.
Kungen tål ingen inskränkning i sin makt.
Administrationen förenklas till öfverskådlighet.
De af geheimekonseljens medlemmar, som icke vilja finna sig i den nya ordningen, få afgå.
– Utmärkt! – utbrister Brandt, som länge väntat på ett tillfälle att få ord med i laget.
– Det där kunde jag, ehuru lagkarl, knappast ha gjort bättre själf!
– Inga ämbeten tillsättas hädanefter med kavaljerer som förvärfvat sina meriter i hoftrapporna.
Duglighet att förvalta ett ämbete blir villkor för all befordran.
Gillar ni också den paragrafen, min käre kammarherre?
– Obetingadt!
Och jag skulle vilja tillägga:
Lakejväsendet afskaffas!
Vår gode vän konferensrådet har en gång skrifvit en kvick persifflage mot det där.
– Detta ingår också i programmet – bekräftar Struensee.
– Förnäma herrars lakejer utnämnas icke hädanefter till innehafvare af statstjänster, till hvilka de hvarken genom studier eller praktisk erfarenhet förvärfvat sig kompetens.
– Titelväsendet och rangsjukan ha nått en löjlig utveckling; hädanefter sparas det med alla nådevedermälen.
Tryckfrihet införes, hvarigenom en hälsosam offentlig kritik sättes att kontrollera myndigheterna.
Bönderna frigifvas ur sitt slafveri och få medborgerliga rättigheter.
– Allt detta är obestridligen humant – he – och tager sig förträffligt ut.
Framför min kompliment till H.
M:t, som förmodligen – Rantzau småler – är upphofsmannen.
Men jag saknar någonting om regeringens förhållande till främmande makter.
Jag skulle vilja föreslå följande:
Det är en skam för landet, att Rysslands ministrar få blanda sig i Danmarks inre angelägenheter.
– Det blir er sak, min käre grefve, att, när tiden är inne, genomföra denna punkt i programmet.
Hvad kungen särskildt ifrar för, är rättegångsväsendets ombildning.
Det finns alltför många domstolar, och de dömande ha i allmänhet icke nödig kompetens för sitt värf.
– Men jag ber att få fästa H.
M:s uppmärksamhet på – Brandt talar i en ton af kränkt värdighet – att detta är mitt speciella gebiet.
Jag skall, när min tid så medgifver, se till hvad som kan göras, men förbehåller mig till gengäld, att ingen obehörig får fuska i mitt yrke.
– Ser man på – he!
Vår lille kammarherre visar redan tendenser att breda ut sig!
Hvad säger ni om finanserna, käre vän?
– Rantzau blinkar ironiskt till Brandt.
– Dem skall jag med förnöjelse lämna i skickligare händer!
Ni, min käre grefve, har obestridligen stor erfarenhet i slika ting, äfven om ni för egen del aldrig fått utgifterna att stämma med inkomsterna.
– En sådan öfverensstämmelse – fortsätter Struensee – är det emellertid just, som kungen vill åvägabringa genom en reform af förvaltningen. H.
M:t har trott sig finna, att stora summor af statsinkomsterna årligen förslösas utan nämnvärdt gagn.
M:t har öfver hufvud taget blifvit otroligt skarpsynt på sista tiden – he! – Rantzau skrattar försmädligt.
– Framför min kompliment till H.
M:t – och behåll för egen del, hvad som tillkommer er!
Hvar människa med sundt förnuft måste inse rättmätigheten af alla dessa reformer – och den som har makt att genomdrifva dem, blir sitt lands välgörare.
Men det blir en tämligen radikal omstörtning – he? – och den kan näppeligen försiggå utan strid.