Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad värre var, och hvad på efterapar-skaran inverkade långt slemmare: några af dessa stycken andas en täck – osedlighet; som här icke urskuldas genom det ofrivilliga känslosvallet af ett dithyrambiskt sinnerus, icke heller genom en komisk sjelf- och verlds-bespegling upphäfver möjligheten af hvarje förförande intryck, utan bär stämpel af en studerad lättfärdighet, med antagen uppsyn af systematiskt öfverlagd lefnadsvisdom.
Ett sådant är t. ex. oden ”Till Bacchus och Kärleken”, som, i all sin onekliga form-fullkomlighet, föranleder, vid åtankan på den Bellmanska lyriken, en både i poetisk och moralisk hänsigt oförmånlig jemförelse; ett sådant är det redan af oss ihågkomna qvädet ”Vid Mamsell Dubois’ död”, der det vidriga ligger, icke så mycket i företaget att besjunga en dylik mamsell, som i utförandets förvändt moraliserande anspråk och vändning; ett sådant är ”Samtal med Förnuftet”, der, emot alla både den offentliga och den enskilda mensklighetens heligaste pligter, såsom lifvets enda sanna pligt uppställes en kärlek, hvars art, om ock nu en smula mindre ohöljd än i detta qvädes första upplaga, dock äfven i den nuvarande lätt igenkännes119.
Sjelfva versens musik, eljest en af Kellgrens allramest utmärkande egenskaper, är, i dessa och dylika stycken, ännu icke utvecklad till någon egentligt poetisk; den är der mera, dels en blott oratorisk, dels en blott lyftning af det allmänna sällskapslifvets konversations-ton till det högsta för den möjliga välljud.
De undantag, der någonting innerligare, gedignare och klangrikare uppenbarar sig, äro sparsamma, och hafva blott genom en sednare åtgärd blifvit fullt, hvad de nu äro.
Så t. ex. den redan engång omnämnda Vårvisan: nu lika oskyldig, som ljuf; men i sin första gestalt behäftad med ett par numera utplånade drag af mindre fullständig oskuld.
Å andra sidan äro ock, under de sednare åren, återfall i det tidigare maneret högst sällsynta.
Ett sådant är den uppmaning ”Till Rosalie”, som, i kraft af sin sjelfsvåldiga ingifvelses läckra uttryck, är värdig en Catullus eller Ovidius; men i Stockholms- Posten, då den befinnes vara ställd i spetsen för årgången 1789, väcker en billig undran hos enhvar, som känner Sveriges belägenhet vid det årets början.
Otvifvelaktigt är, att, bland hans bevarade dikter från den första tidsåldern, förnämsta rummet tillhör den fordom allbekanta elegien ”Till Cynthia”.
Ehvad än i sedligt afseende må vid denna från Propertias inspirerade elegi anmärkas, – i poetiskt värde lyfter den sig ändock högt öfver alla de andra: ty den öfverdådiga vällustighet, som begynner den och genomlågar mer än dess hälft, äger åtminstone förtjensten af sann passion, och blir i någon mån ursäktlig genom den oförställda ton af en ömmare, en högre kärlek, i hvilken den stormande lidelsen – under mildare mellanskof – upplöser och adlar sig.
Se den afdelning, som börjas med versen
”Snart nalkas dessa mörka år” (m. m.),
och hvars följande skildring af det såsom kärleks-förebild uppställda dufvo-paret lyktar med dessa stropher, hvilka uppenbarligen, i varm och musikalisk känsla, förebåda den sednare Kellgren:
”Om lätta pilens lömska fart
Den ena makans hjerta sårar,
En dödlig ängslan lika snart
Den andras hjerta genombårar.
Förgäfves flygtigheten tröst
I nya älskarns kyssar bjuder;
Hon sorgen helgat har sitt bröst,
Och sorgen ensam i dess röst
Från torra ekens klyfta ljuder.
Dess klagan redan vaken är
Förrn morgontimman ljuset väcker,
Och dagen om hon med besvär
Sin matta flygt kring skogen sträcker,
Och ropar: ”Är min maka här”?
Och utur skogen, fjär och när.
Det grymma genljud henne räcker:
”Din maka är ej här – ej här”.
Då nattens mantel jorden täcker,
Hon döden i hans famn begär;
Han med dess plågor ömkan bär,
Och hennes lif med dagen släcker”.
Det kan ej ifrågasättas, att detta poem är i sitt slag gjordt med lika utmärkt konstnärskap, som ”Början af Horatii Bref till Pisonerne” är i sitt; och bland de i samlingen af Kellgrens skrifter upptagna ”Imitationer och Öfversättningar”, hvilkas anledningar eller förebilder lånats från Antiken, uthärdar ingen annan att med dessa båda jemföras.
Icke dessmindre har man i bemälta Cynthia-elegi en glänsande varning, huru föga man bör önska återupplifvandet af detta sätt att efterbilda de Gamles diktverk.
Det är just genom ämnets förflyttande från antik grund på modern, just genom omstämningen af styckets ursprungliga ton till den af en moderniserande paraphras, just genom förvandlingen af den romerska urgestaltens plastiskt-lyriska nakenhet till en pittoreskt-lyrisk, som denna elegi nu har bekommit en för ärbarheten sårande anstötlighet, hvilken i Propertii text ej förefinnes, eller der åtminstone dämpas af den midt under sinneruset bibehållna statuariska karakteren.
Vill man erfara, hvilket helt annat intryck uppkommer, när nyssnämnda egenskap troget bevaras: läse man då Knebels förträffliga tolkning af Propertius, eller ock Goethes ”Römische Elegieen”120.
Att Kellgren alltid – och redan vid sin banas begynnelse – satte Propertius högst bland Roms erotiska skalder, är föröfrigt ett af de mest talande bevisen för den i hans natur anborna närvaron af ett äkta poetiskt sinne.
Man säge mellertid om denna ”Cynthia” hvad som helst: der är dock åtminstone kärlek, och icke blott ”kärleks-fjolleri”, – en kategori, nyttjad af Kellgren sjelf att beteckna andan af hans äldsta erotiska dikter.
Men hvem skulle förmoda, att ur sjelfva ”fjolleriernas” tid få ifrån hans lyra förnimma en sådan sång, som den ”Ode öfver- Christus”, för hvilken han derför ock snart fann sig föranlåten att be om ursäkt?
Äfven ur samlingen af hans skrifter utesluten, och längesedan fallen i fullkomlig glömska, må den, såsom i Kellgrens bildnings-historia intagande ett märkvärdigt rum, på dessa blad ifrån de döda uppstiga.
Ode öfver Christus.
Du, som till ljuf, men fåvisk yra
En verldslig skald förvilla plär,
Apollo, fly!
Jag ej
Din lyra,
Ej Sång-gudinnors nåd begär.
En högre hjelp jag vågar kalla:
Låt, Himlars Gud! en stråle falla
Utur ditt sköte till mitt bröst;
Din anda sig med min förene,
Min tanke från allt jordiskt rene
Och gifve styrka åt min röst!
Jord, kläd dig i din högsta prydnad;
Sol, gjut fördubblad klarhet ner;
J, Jordens Kungar, visen lydnad;
J, Himlens Englar, bugen er!
Och du, som ro och frihet saknar,
Gläds, Sion! se, den dagen vaknar,
Då sig din träldom sluta skall;
Se! Gudars Gud vill menska blifva,
Att sina barn förlossning gifva
Ur deras djupa olycksfall.
Hans späda lif skall tändas, näras
Uti en Jungfrus kyska famn;
Hans dagar skola framgent täras
I plågor utaf alla namn.
I skjul för jordens stumma fänad,
En Gudason till boning länad,
Hans bädd af vass och halm består.
J, som af guld och marmor lysen,
Palatser! J, som Kungar hysen!
Er prakt mot denna ej förslår.
Han, hvars börd Profeters munnar
För flera sekler föresagt,
Han föds – och innan kort förkunnar
Med underverk sin gudamakt.
Vid år, då än förnuftet tiger,
Han redan upp i templet stiger,
Att tolka Himlens rätt och nåd;
Och sanning till hans händer räcker
Den fackla, hvilkens ljus förskräcker
De mörka villors öfverdåd.
Han talar – – stormens röst försvinner,
Den döde upp ur grafven står,
Det vreda haf man blidkadt finner
Och Petrus på dess yta går.
Den blinde ser en krympling hasta,
Att sig för templets altar kasta
Till pris af evig helsas gud;
Den döfve med ett häpet öra
Hör dumben sina läppar röra
Till Jesu lof, med fröjdeljud.
Du, drottning ibland jordens städer,
Var glad, Jerusalem, och sjung!
Känn Segrarn, som upp till dig träder:
Det är din Herre och din Kung.
Hvad fröjd ur allas ögon lågar!
Uppå den väg, der Hjelten tågar,
Man vårens blomster utstrött har.
Han undran, vördnad, kärlek njuter,
Och folket honom innesluter
Som trogna barn en älskad far.
Förmätna
Rom! jag föga aktar
Din makt och dina segertåg;
Jag här en Guds triumf betraktar,
Mer undransvärdig för min håg.
Der, Kungar uti striden slagne,
Med träldomskedjor blifva dragne
Af Segrarns blodbestänkta hand:
Här Segrarn blott af kärlek brinner;
Han genom mildhet hjertan vinner
Och fängslar dem med dygdens band.
Men, Himmel!...
Ack! hvad har jag skådat?
Mitt öga, gråt; mitt hjerta, blöd!
Hvad skifte!
– Denna högtid bådat
De största qval, den värsta nöd.
Jerusalem! ditt fall är nära;
Låt sorg och tårar dig förtära,
Och all din prydnad sönderrif!
Man vid din mur det kors skall resa,
Der Jesus sjelf, bland qval och nesa,
Förlora skall sitt ädla lif.
Det är mot Honom, som J rasen ...
Ack, oerhörda tyranni!
Barbarer! bödlar! bäfven, fasen;
Det är er Gud; hvad gören J?
Ve! all min klagan är förgäfves;
Hans blick är släckt, hans ande qväfves ...
O Jehovah! din åska rör!
Låt i en blick dess eldar lossas,
Låt jorden uti spillror krossas,
Och dess fördömda ätt förstör!
Månn du mig bönhört?
Djupet skallar ...
Af fasa stelnar all min blod ...
Se! jorden darrar, luften svallar
Utaf en itänd svafvelflod;
Se! böljan väg åt lågan lemnar;
Det helga templets förlåt remnar,
Och solen höljs med nattens skrud.
Allt räds, o menska! i naturen, –
Och du, bland alla kreaturen,
Du ensam, skönjer ej – din Gud?
Din Son är död ...
Du, Herre, dröjer ? –
– Han upp ur grafven far;
Och strax sin flygt till himlen höjer,
Se’n tid och död han trotsat har!
Så ses det klot, som dagen gjuter,
När det sin höga bana sluter,
I hafvets sköt sig sänker ner,
Snart åter upp ur böljan tåga,
Och sprida ut den rena låga,
Som ljus och lif åt verlden ger.
Hvad okänd hand, från jordens sköte
Mig tyckes lyfta öfver skyn?
Se, himlen öppnas ...
Sälla möte!
Sig Christus visar för min syn.
Der, krönt med majestät och ära.
Han ses den gudaspiran bära,
Som rättvist delar straff och nåd;
Och tusen englar thronen vakta,
Som på hans bud med lydnad akta
Och sjunga om hans helga råd.
J, otrons barn! J, lastens trälar!
Ack, stannen i ert blinda lopp!
Förskräckens, otacksamma själar!
En dag ert samvet vaknar opp.
Förskräckens!
– Re’n basunen ljuder,
Som er till doms ur grafven bjuder:
J fåfängt söken nu ett skygd;
En afgrund sig för er bereder,
Der hämdens blixt er störtar neder
I evig pina, evig blygd.
Väl torde strängt bedömmande läsare hos denna ode finna ett diktvärde af underordnad art.
De må dock sjelfve afgöra, om den – särdeles efter någon sednare upputsning – skulle hafva lidit mycket af grannskap med t. ex. de oder öfver ”Afunden” och ”Förtviflan”, som nu, tillika med den öfver ”En Stadig Man”, i de samlade skrifternas andra band anträffas genast vid begynnelsen.
Ingendera – om än företrädet må tillerkännas den ”Stadige Mannen” – kan numera räknas bland Kellgrens bästa stycken.
I dylika oratoriska oder var Leopold hans öfverman.
Att den ”öfver Christus” likväl äger långt större betydenhet än åtskilligt annat, som blifvit i samlingen upptaget, är säkert.
Dess hufvudvigt är i alla fall, att den blottar vissa i hans själ djupt förvarade, men under denna tidrymd eljest hemliga strängar, hvilka vi tvifvelsutan må anse för ett arf ifrån hans fromma fädernehem.
Hvad föröfrigt alla Kellgrens äldre dikter äga gemensamt med hans yngre, är den stilistiska sorgfälligheten (om än med ett större antal gallicismer), framställningens ytterst vårdade noggrannhet, ledighet och elegans, versbyggnadens mjuka böjlighet, rhythmiska mångskiftlighet, ljufva, ofta smekande lenhet.
Troligtvis bevekte honom enkannerligen dessa egenskaper, att i samlingen af sina skaldeverk upptaga ett och annat, öfver hvars befogenhet dertill man i våra dagar frestas att undra; och att fördenskull äfven till slikt bagatell-kram utsträcka samvetsgrannheten af de förändringar, de om- och utbildningar, genom hvilka han för sin del har på det afgjordaste vederlagt den fördom, att alla sådana, företagna i en skalds sednare ålder, sjelfnödvändigt måste bli – försämringar.
Det är ett vanligt påstående, att stora skalder, vid bearbetandet af sin ungdoms verk, alltid – och nästan oundvikligt – förderfva dem.
Efter flitigt anställda undersökningar har jag dock funnit, att i den allmänlighet, hvarmed denna sats plägar framställas, är den lika ogrundad som trodd.
Oftast har den ingen annan grund, än att man varit fullnöjd med ett vackert poems första gestalt, och blifvit van dervid.
Gemenligen sammanhänger ock denna gestalt med någon viss läsar-generations käraste ungdomsminnen; den har anstämt, uttalat eller motsvarat dess känslor, önskningar, smärtor, förhoppningar just under lifvets färskaste ålder; och i följd häraf sker lätt, att hvarje omdaning eller ändring, vore den ock en den största fullkomning, betraktas såsom ett å ett heligt föremål begången våldkränkning, – som först af framtida generationer bedömmes annorlunda.
Härtill kommer det vid sådana åtgärder ofta inträffande fall, att något enstaka skönhetsdrag, hvarvid läsaren har fästat sig med förkärlek, uppoffras och försvinner, under det att ett helt af skönhet, som tillförne ej fanns, erbjuder sig till ersättning; vanligen händer då, att läsaren ideligen knotar öfver förlusten af det enstaka draget, utan ringaste uppmärksamhet för det helas vinst i egenskap af helt.
Visserligen har bemälta veklagan öfver vanställande ändringar icke alltid haft orätt.
Men mången af dem, som föra den, skulle förvånas, om han visste, hvilken omsorgsfullt bearbetande vård
Schiller egnat åt dem af sina ynglingsdikter, som han velat bevara, och huru mycket de på denna vunnit; eller om han vid sidan af det allbekanta skick, hvari en mängd af Goethes äldsta visor och skådespel nu förekomma, plötsligt finge se deras urförsta skepnader, och med detsamma upptäcka, hvilka grundväsendtliga förbättringar de undergått – icke utan klagorop från det läsare-slägte, som var dessa dikters första.
I Sverige hafva dylika rop blifvit hörda alltsedan Dalins tid.
När andra upplagan af hans episka läroqväde öfver ”Svenska Friheten” utkom, saknade hans samtida der, med förtrytelse, vissa otvungnare, lifligare, djerfvare snille-uttryck, hvilka dock – för vår syn – bestodo endast i några uppenbara plattheter, några handgripliga grammatiska och prosodiska bristfälligheter121.
Liknande klagoskri, med lika litet skäl, upphofvos öfver Kellgren och Leopold; när man, i samlingarne af deras skrifter, fann mången af dessa mer eller mindre förändrad.
Att i åsyftade förbättringar af skaldestycken lyckas eller misslyckas, beror helt och hållet på huru mycken – af åren oberoende – själsungdom hos skalden qvarlefver, och huruvida dess bevarade vårvärma mäktat förhöja sina krafter till ett fullmoget högsommarlif.
Detta fall var Kellgrens.
Mellertid höra vi sjelfve Stenhammar vittna: ”Man har icke utan ett slags missnöje ansett hans stränghet emot åtskilliga stycken, författade i hans ungdom; hvilka i sanning synas, under hans faderliga aga, hafva förlorat något af sina naturliga behag och sina täcka sjelfsvåldigare tycken”.
Denna åsigt var således äfven Stenhammars; hvilken derföre, förklarande och försvarande, tillägger:
Utan tvifvel kände Kellgren dervid, hvad han uppoffrade; men han trodde, att helgden af ett språk, för hvars renhet han nitälskade, fordrade dessa offer”.
– Låtom oss nu välja ett par exempel bland otaliga, för att visa, huru
Kellgren betedde sig vid sina ändringar, och huru föga det var blott ”språkets” fordringar, som han dervid hade i sigte.
Det ena må vara följande, af oss redan ett par gånger omnämnda
Vårvisa.
Vintrens välde lyktar,
Och från våra tjäll
Bore harmsen flyktar
Högst på Lappens fjäll.
Uti bergets klyfta
Sippan, späd och rädd,
Ses sitt hufvud lyfta
Upp ur drifvans bädd.
Re’n af löfvet höljes
Detta sälla bo,
Der min Daphne döljes
I en menlös ro.
Vår och Kärlek! båda,
Gån, att för mitt väl
Med er tjusning råda
I dess unga själ!
Hör, hur staren pladdrar
Upp i björkens topp;
Se, hur fjäriln fladdrar
Kringom rosens knopp.
Se, hur silfret flyter
Utur klippans dam;
Hör, hur björnen ryter
Sina känslor fram.
Se, hur vestan leker
Uppå liljans bröst,
Och den sköna smeker
Med en kärlig röst.
Älskare! se tiden.
Som till kärlek drar!
Om J längre biden,
Är han mer ej qvar.
Gån, att nöjet lyda!
Blott en tid det rår.
Må dess blomster pryda
Eder ungdoms vår!
Jemföra vi nu denna text med den första upplagans, i Stockholms-Posten (1779, N:o 130), så finna vi der, efter den femte strophen, denna:
Hör, hur orren bråkar
Sina toners ljud;
Och om kärlek språkar
Med sin ömma brud.
Vidare, efter den sjunde strophen, dessa tvenne:
Är man sjelf benägen,
Svagt är allt försvar;
Älskarn, öm och trägen,
Alltid segren har.
Daphne, all din vilja
I ditt hjerta bär!
Blif så ofta lilja,
Som jag vestan är.
Hvem är i våra dagar den vittre läsare, som icke genast vid första ögonkastet inser nödvändigheten och båtnaden af de uteslutna strophernas uppoffring?
Den ”bråkande orren” var alldeles umbärlig efter den föregående strophens ”stare” och ”fjäril”; de två sist anförda stropherna åter skulle väl kunna försvara sin plats i en visa af annan grundton, men inverka här störande genom en flägt af lättfärdighet, hvaraf det öfriga eljest ej företer minsta spår.
För den mognade Kellgren kunde ej fördöljas, huru mycket, genom deras borttagande, det hela af den lilla täcka visan skulle vinna (på samma gång) i renhet och enhet.
Såsom det andra exemplet må begagnas ett nästan alltigenom omarbetadt stycke, som i de samlade skrifterna heter ”Varning till Zemir”, men i Stockholms-Posten (1778, N:o 18) ”Varning till Chloe”.
Det torde här vara nog, om vi ställa ett par bitar ur den äldre och den yngre texten emot hvarandra.
Så lyder begynnelsen, i Stockholms-Posten:
Hur länge, Chloe, tror du väl
Cupidos lag så strafflöst kränka?
Så blind han är, så ser han skäl,
Det må du tänka:
Han gaf din skönhet makt, att göra mig till träl,
Och Tiden, att din träl sin förra frihet skänka.
Ja, Chloe! räds, re’n är dig åldren när:
Med snabba steg i dina fjät han hastar;
En lia och en plog han under armen bär,
Och på din vackra hy ett mordiskt öga kastar.
Han våldsamt sina vapen tar
Och svär att så din fräckhet hämnas,
Att ej ett enda mer skall lemnas
Af dina täckhetsblomster qvar.
I de samlade skrifterna:
Zemir! hur länge tror du väl
Naturens lagar strafflöst kränka?
Hur länge, spotsk i ditt befäl,
Så mången ynglings bröst uti förtviflan sänka?
Det gafs din skönhet makt, att göra mig till träl;
Men Tiden, att din träl sin frihet återskänka.
Ja, darra vid hans namn! re’n, tyst, i dina spår
Med vingad fot och lyftad lia
Han jagat dina steg till gränsen af din vår,
Och vid sin gröpta kind och vid sitt hvita hår
Svär, att ur bojan snart din älskare befria ...
Svär, att den hand, som klippans tall
Och däldens ros med lika lätthet fällde,
Också en dag väl skörda skall
En liten trubbig näsas välde.
Längre fram läses, i Stockholms-Posten:
De hår, som nu i mörka vågor svalla
På ditt albasterhvita bröst, –
I höst, i höst
Min lilla Chloe, sku de falla.
Den eld, som nu från dina blickar går,
Och ingen is i verlden finner
Som icke brinner,
Då han dess strålar råka får:
Skall snart en mindre verkan hysa,
Dess glada ljus skall mattas af,
Och dina ögons solar lysa
Som dunkla lampor i en graf.
De kinder nu af rosor höljas,
Dit kärleks-guden ofta gått,
Att listigt under bladen döljas
Och säkert rigta sina skott;
De tänders snö, den muns koraller,
Som mitt begär till dina kyssar väckt, –
Ack, Chloe! allt förgås: vid åldrens minsta flägt
Korallen bleknar, rosen faller.
På ditt albasterhvita bröst –
Zemir, förskräcks! – i höst, i höst
De skola falla.
Din blick, som än en liten tid
Uppned på alla hufvun vänder,
Förjagar alla hjertans frid,
Och sjelfva ålderns isar tänder
Och splittrar Visdomens egid;
Din barm, lik källans silfverbölja
Tyst gungad af en vestanvind,
Der tusen kärlekar sig dölja;
Och rosen, purprande din kind.
Och dessa tänders snö, och denna muns koraller,
Som fruktlöst mitt begär till dina kyssar väckt:
Zemir! allt, allt förgås.
En natt ... en kylig flägt ...
Äfven i sin nuvarande gestalt är detta stycke visst icke ett af Kellgrens yppersta: men derpå ligger här ingen vigt; läsaren är nu i tillfälle att sjelf dömma, huruvida det blifvit försämradt, eller ”under hans faderliga aga förlorat något af sina naturliga behag”.
– Rummet tillåter ingen bevisning genom fullständigare bilagor; men jag kan på heder försäkra, att det med
Kellgrens ändringar öfverallt förhåller sig på samma sätt.
De redan tillförne betecknade egenskaper, om hvilka vi anmärkt att de äro gemensamma för både hans äldre och hans yngre dikter, voro ock de, som ingåfvo Gustaf III den lyckliga tanke, att kora honom till sin ”handsekreterare” – i Poesien, eller till verkställande skaldkonstnär i sina Opera-planer.
Den såkallade ”lyriska tragedien” Äneas i Carthago var, i denna rigtning, det förberedande uppdraget.
Det hufvudsakligare, det för skaldens framtid afgörande blef den nya ”lyriska tragedien” Gustaf Vasa122.
Märkvärdigt! den påstöt, som härigenom gafs till det egentliga och fulla vaknandet af Kellgrens stora lyriska anlag, sammanträffade liktidigt med dem, som kommo, å ena sidan från hans började innerligare bekantskap med Christina, å andra sidan från hans begynnande närmare kännedom af Danmarks och Tysklands nyare vitterhet.
Från denna lyckliga tidpunkt, der hans Konung äfven snart i ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe” ombetrodde honom en fortsättning af medhjelpare-kallet att poetiskt förherrliga heligt fosterländska ämnen, se vi ock flertalet af de mästarstycken, som för evigt gjort honom bland Sveriges skalder till en stjerna af första storleken, datera sin begynnelse.
Frågar man oss: i hvilkendera af dessa båda operor Kellgrens lyriska snille har uppenbarat sig rikast och sjelfständigast? så svara vi, kanske till mångens förundran, men utan all tvekan: i den sistnämnda.
Väl kan i allmänhet sägas om dem båda, att en opera-text, sådan som dessa tvenne sångspels, en i så hög fullkomlighet på samma gång sjungbar och läsbar, tillhör – åt hvilket språk vi än må blicka – vitterhetens ovanligaste sällsyntheter.
Och denna förtjenst är Kellgrens: ty uppfinningen, plan-anläggningen, prosa-utkastet till dialogen, det helas theatraliska anordning och effekt, tillhöra Konungen.
Man skönjer af ett ställe i Rosensteins företal123, att ”Gustaf Adolf och Ebba Brahe”, som i motsats till sina båda föregångare kallade sig ”lyrisk dram”, ansågs af sin samtid för svagare, än både ”Gustaf Vasa” och (hvem skulle förmodat det?) dramen ”Christina”.
Vi kunna för ingen del gå in derpå.
Vid ”Christina” vilja vi ej uppehålla oss: i våra dagar kan hon stillatigande ur räkningen afföras.
Hvad åter ”Gustaf Vasa” beträffar: så må gerna erkännas, att
Konungens önskningar om text till en inhemsk hjelte-opera hade af ingen annan svensk poet kunnat uppfyllas på motsvarigare vis, än här skett genom Kellgren.
Af sig sjelft förstås, att hvarje sådan text, ju förträffligare eller ändamåls-enligare den är, desto säkrare är mera gjord att sjungas och höras, än att läsas.
Men äfven för läsares behof har skalden dragit så mycken försorg, att man, ännu i dag, redan vid blotta läsningen röner en mäktig flägt af detta sångspels ursprungliga anda, och således jemväl af den hänryckning, hvarmed den Gustaviska tidens allmänhet kom dess täta uppföranden till mötes.
Visserligen händer, att för läsaren företer sig ett och annat, som vore bättre, om det vore annorlunda.
Redan Thorild har anmärkt t. ex. de egenheter i Christians (hvarföre Christierns?) och Gustafs karakterer, att den förre sjelf inför Hof och Folk skryter af sin ”dolda list” samt med allsköns välbehag förtäljer sig vara en ränkespinnare och bödel; att den sednare, ställd i valet mellan att uppoffra sin moder eller sitt fädernesland, synes mera bestämmas af Christina Gyllenstjernas uppmaning, än af sin egen hjeltedygd124.
Men det hör ej hit att skärskåda Konungens plan, hvilken Kellgren strängt har åtföljt.
Sjelf med denna plan högligen belåten, hade Konungen der i åtskilligt emanciperat sig från sin mönsterskolas fördomar; han hade till och med äfventyrat, att efterbilda det skakande drömsyns-uppträdet i slut-akten af Shakspeares Richard III; framförallt gladde han sig, såsom man ser af företalet till hans i handskrift förvarade första utkast, att ”hafva skrifvit en opera utan kärlek125, och hellre användt alla Konstens förenade tillgångar att framställa en fosterländsk hjelte i den skönaste dag”126.