Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När detta var brutet, lades det gamla till sina föregångare i lönlådan uti salig fars skrifpulpet, der de hvilade vid sidan af några lika dyrbara minnen, sådana som silkesduken, den fru Katbrina bar, när
Arnman med sitt frieri öfverraskade henne vid mjölsiktningen, en silhouette af salig far och några fremmande mynt, på hvilka han satte mycket värde.
Emellertid hade, såsom vi nämnt, sista brefvet alltid sin station i kjortelsäcken, och uppfiskades nu riktigt jemte glasögonen.
”Låt oss först ta oss en pris!” sade fru Kathrina och bjöd löjtnanten, i det hon fryntligt upplyfte locket på dosan, en försmak af nöjet att för minst tionde gången få afhöra Arves bref.
Gubben Askenberg tog en väldig nypa ur fru Kathrinas magasin; och under det han lite smått i sender uppfriskade sig med några korn, läste gumman Arnman följande:
”Älskade mor!
Det är i dag min födelsedag, den tjugonde Februari.
För tjugufyra år sedan, vid den här tiden, tackade mina dyra föräldrar Gud att han välsignat eder med ett barn.
Det blef ert enda, och hela er kärlek öfverflyttade ni på mig.
Jag har alltid tyckt att barn hafva en ansvarsfull pligt att gälda all den vård och ömhet, föräldrar egna dem; men det barn, som är ensamt, förekommer mig hafva ett fördubbladt ansvar.
Det har emottagit all den outsägliga kärlek och försakelse, som kunde räckt till på flera lotter; för detta enda hafva alla dessa innerliga och trogna böner uppstigit, alla dessa varma tårar flutit!
En son, som är ”den endaste för sine moder,” har en helig, en stor pligt att uppfylla; och då jag i dag ransakat mitt hjerta, tycker jag att, ehuru jag alltid bjudit till att handla i överensstämmelse med dessa tankar, likväl mycket återstår, som jag försummat.
Viljan har dock alltid funnits; men hvad jag felat af ungdomslättsinne eller oförstånd, det beder jag i dag att den bästa och ömmaste af mödrar måtte tillgifva sin ångerfulle son.”
Fru Kathrina stannade här.
De ljufvaste tårar, en lycklig mors tårar, runno öfver hennes kinder; och det dröjde en liten stund, innan hon kunde fortsätta:
”Men icke allenast hos min dyra mor, hos min bortgångne, vördade fader dröja mina tankar.
Och jag har än, jemte dem, en kär och lika aktad vän, min gamle, redlige farbror Pehr, hvars oförtrutna omtanke om min barndom och mina första ynglingaår jag har att tacka för det jag vet och välsigna för hvad jag blifvit.
Utom honom skulle det, på vårt afsides fiskläge, gått smått med mina kunskaper.
När mor pluggade katechesen uti mig, var det han, som sedan tog mig på sin kammare och lät mig läsa sådana saker, hvilkas nytta jag först efteråt riktigt kunnat skatta ...”
”Hederlige pojke!” utbrast löjtnanten med ett matt leende.
”Det var min egen glädje att lära dig; det är dock din mor du har att tacka för det bästa: att du fruktar Gud och är tacksam mot de gamla.”
Gumman Arnman och löjtnanten utbytte här en blick, som återgaf begges djupa, upplyftade känslor, hvilka sammansmälte i en suck för den älskade sonen.
Fortsättningen af brefvet var skrifvet på aftonen.
”Jag har nu tillbragt en af mina lyckligaste dagar.
Just som jag på morgonen lagt brefvet till mor ifrån mig, för att raka och putsa mig, kom Lars in med en stor korg i handen.
Men innan jag nämner något vidare, vill jag säga att Lars, som nu är hemma på besök från gymnasium, har blifvit en dugtig och snäll gosse.
Visst har han ännu sina dryga slängar efter den sjelfsvåldiga uppfostran han fått; men så kan jag ändå utan skryt säga att, sedan jag tog hand om honom, blef han beständigt bättre, och detta sista årets frånvaro från hemmet har riktigt gjort folk af honom.
Som sagdt är, Lars kom, helsade god morgon och gratulerade mig.
”Detta är från mamma,” sade han, ”och pappa väntar vid frukostbordet!”
Jag öppnade min korg, och mor kan tänka, jag blef ej litet förvånad att finna ett helt dussin fina och präktiga skjortor från min patronessa.
För att tillstå sanningen, kommo de ganska väl tillpass; och med hjertat fullt af tacksamhet, följde jag med Lars ned i salen, der tullförvaltaren och frun redan voro.
Jag ernade på bästa sätt uttrycka min erkänsla, då frun afbröt mig med ett vänligt: ”Låt oss ej tala om det, min käre Arnman.
Det har alltid gjort mig ett nöje att betrakta Arnman såsom en af oss; och det har han sig sjelf och sitt goda uppförande att tacka för.
Lars beträffar, stå vi serskildt i skuld hos Arnman för all den möda han gjort sig med honom.
Jag är viss att vår gosse ej hunnit så långt, om det ej, synnerligen under de sista åren han var hemma, roat Arnman att sporra upp hans af naturen goda och rika anlag.”
Under detta fruns tal, hvilket, för att vara af henne, kunde anses såsom utmärkt vänskapligt, tyckte jag mig hos tullförvaltaren förnimma ett begär att i hvarje stund afbryta henne; och då hennes vältalighet slutligen stannade af sig sjelf, tog han pipan ur munnen och sade hjertligt:
”Min kära gosse, du har nu öfver fyra år varit mitt enskilda biträde på tullkammarn, och det är tid på att jag rättfärdigar det löfte jag gifvit din mor, då jag föreslog att få dig hit, nemligen att sörja för din framtid.
Du skall nu få välja, antingen du på min bekostnad vill resa upp till Stockholm, der jag skall söka utverka dig dispans att få taga kameral-examen, så att du sedan kan qvarstanna vid tullkammarn, der du framdeles bör hoppas någon indrägtigare befattning, eller ock, i händelse det synes dig mera önskvärdt, följa den bana, din far gick, och komma ut i den rörliga verlden.
Men kustbevakarens lif fordrar både mod, kraft och beslutsamhet, ty det är en fortsatt kedja af äfventyr.
Älskar du dessa, tviflar jag icke att du eger och än mera kan förvärfva dig nödiga egenskaper för en så vansklig befattning; och i den händelsen har du mitt bestämda löfte att, ehuru jag hellre såge dig qvar här vid tullkammaren, likväl med mitt förord och all min förmåga hjelpa dig till den första lediga tjenst af denna beskaffenhet, som kan yppa sig.
Kanske blir distriktet, som din fars efterträdare har, ledigt inom ett år eller par.
Mannen får visst transport, och i den händelsen kan du lita på mitt löfte.”
Mitt hjerta klappade af glädje vid denna utsigt till oberoende på den plats, som mest af alla är mig kär.
Utan att mycket besinna mig, ty jag följde min inre kallelse, tackade jag tullförvaltaren med de bästa och hjertligaste ord, som i öfverraskningen stodo mig till buds, men förklarade öppet att jag, framför alla vägar att förvärfva ett brödstycke, älskade den min far gått, och att denna gjorde mig så mycket lyckligare, som jag då kunde hoppas att få vara nära min goda, kära mor och min gamle farbror Pehr.
”Det blir som du vill, min kära Arve! men kom ihåg att, så präktigt det nu leker i hågen att vara egen herre på tulljakten, har dock den tjensten flera svåra sidor, än tanken och ögat kan genomskåda.
Herren vet huru din far slutade; det säkra är att det skedde lika mörkt, som många andra kusttjenstemän före och efter honom.”
Häremot hade jag intet att säga: jag anförde blott min brinnande håg; och sedan blef allt bra, och saken antogs som afgjord.
Till slut sade tullförvaltaren att han på sommaren beviljade mig en månads ledighet, för att resa hem och helsa på mor och med detsamma höra åt huru det låter, om Mellberg har något annat i sigte; ty om så vore, ville jag framför allt hafva hans tjenst.
Som jag nu för dagen var ledig från göromål, gick jag på eftermiddagen bort till fru Carlmark.
Hon och Josefina sträfva på gamla viset.
Stackars Josefina, hon har bra liten fröjd af lifvet.
Det gör mig ibland så hjertligen ondt om henne, att jag med hvarje uppoffring skulle vilja köpa henne någon glädje; men jag vet icke hvad jag skulle hitta på, utan att det sårade dem.
Josefina är nästan beständigt hemma; hon har högst få bekanta, och dem hon eger, medgifver tiden sällan ett besök.
Trots detta trällif, är hon den vänligaste varelse under solen.
Om jag någonsin får något, jag menar så pass att jag kunde föda någon mera än mig sjelf, tror jag nästan att jag friade till henne, icke för det jag är kär eller tror jag kan bli det i Josefina, men emedan jag så innerligt håller af den stackars flickan.
Hon är icke så ful, att hon icke haft sina anbud, och rätt hedrande anbud, såsom kantorn härstädes, en välmående man, och källarmästarn Rodin, som icke är utan fyrkar.
Men för hennes tysta, undfallande väsende passar ingen af dem.
Hon tyckte sig lika litet kunna taga sig ut med det bullrande väsendet på en källare, som med kantorns muntra lynne, hvilket alltid, liksom han sjelf alla dagar, utom söndagen, är på tre qvart.
På detta sätt blir nog den stackars alltför finkänsliga Josefina utan man, om icke – men det är bra god tid att tala om den saken.
Kanske får jag innandess se någon flicka, som sticker hjertat i brand på mig, och derföre är det bäst att hafva sin Matts ur skolan.
Så ungefär tänkte jag äfven, när jag i eftermiddags vandrade till Carlmarkens.
Då jag kom dit, satt gumman ensam, och det syntes tydligen att hon gråtit.
”Hur står det till, min bästa fru Carlmark?” frågade jag, i det jag satte mig bredvid henne.
”Rätt illa, herr Arnman!” svarade hon i djupt bedröfvad ton; ”det har på någon tid varit rätt klent med arbetet.
Sedan alla menniskor låtit sy det de vilja ha gjordt till julen, är det fasligen fattigt på nyåret; och det Josefin nu arbetat, ha vi knappt haft salt och bröd på.
Tullförvalterskan är också en fru, som nästan aldrig kommer med sin söm, utan vid den tiden, då hon vet att vi, i brist på arbete, få taga hvad hon vill ge.”
En rysligt obehaglig aning uppsteg hos mig.
Jag kunde ej afhålla mig att fråga hvad frun låtit sy.
”Åh jo, ett dussin fina skjortor med mycket arbete; och som de skulle vara färdiga till den bestämda tid hon utsatt, måste min stackars flicka sträfva både nätter och dagar; men Gud vet att förtjensten icke var stor.
Vi vågade likväl icke vägra, för att ej stöta oss med den krångliga frun; men följden blef att Josefina, genom nattvak och brist på stärkande föda, blifvit sängliggande, så att jag nu sitter här ensam och rådlös i bedröfvelsen.”
Hade jag i det ögonblicket fått träda fram till den arma
Josefinas säng, skulle jag säkert med hjertat på läpparne ropat: ”Det är för min skull du arbetat, tilldess du nedsjönk på sjuklägret; men jag vill också i stället arbeta för dig hela mitt lif igenom.”
Men nu gick det icke så; ty jag kunde naturligtvis ej slippa in i det inre rummet.
Då jag åter kom hem, tackade jag Gud att frestelsen icke trädde emot mig, ty säkert hade jag då begått en dårskap, hvilken, med så vacker grund som helst, säkerligen blifvit mig en källa till oro och ånger.
Emellertid tröstade jag mig dermed att jag gjorde hvad jag förmådde.
Jag sade nemligen att tullförvaltaren sjelf skickat mig till henne med ett litet understöd, det han dock för ingen del ville att fru Carlmark skulle omnämna för någon menniska, ty han hade sina skäl att icke vilja hafva det bekant.
”Ack, det tror jag hjertans gerna,” yttrade den vid åsynen af min lilla kassa lyckliga gumman Carlmark.
”Han står nog för mycket under toffeln, den stackars tullförvaltaren, att våga göra något godt, utan i tysthet.
Men Gud vet att jag icke skall nämna det minsta om hans ädelmod.”
”Köp nu Josefina allt det hon behöfver,” bad jag, ”ty jag är säker att, om jag emellanåt får veta huru det står till, hjelper tullförvaltaren med hvad han kan.”
Jag återvände hem med en sorglig, men likväl säll känsla, att kanske hafva lindrat en olycklig mors bekymmer.
Hvilken belägenhet är svårare för så kalladt bättre folk, än den att nedsjunka i djupaste fattigdom?
De kunna ej tigga; de blygas att klaga sin nöd, och det återstår för dem ej annat, än att träla, svälta, tvina bort och dö.
Med en rörelse af andakt upptog jag vid återkomsten till mitt rum den ena skjortan efter den andra.
Förmodligen för att visa det de verkligen voro nya, hade frun icke låtit tvätta dem, och jag kunde således på flera ställen upptäcka, som jag tyckte, droppar af tårar; de framkallade mina egna.
Jag såg uti inbillningen den fattiga Josefina, de långa, mörka nätterna, sitta med min skjortsöm på knät; hon gret öfver sin fattigdom, sitt slaflif, och tårarne droppade, perla vid perla, ned efter den grannt stickade raden i bröstet.
Några små blodfläckar syntes också här och der; de hade troligen kommit från Josefinas fina fingrar, då hon, vid det halfslocknande ljuset, och med ögonlocken tygda af sömn, stuckit sig med nålen.
Kan mor tro att jag var så barnslig att kyssa alla dessa fläckar; och ändå, så rörd jag var, tackade jag Gud derföre att jag icke träffade henne; ty då – Gud bevars ifrån en sådan olycka – hade jag kanske icke mera varit i besittning af min frihet.
Nej, först skall jag se mig om; men finner jag ej någon, som riktigt gör mig yr i hufvudet, blir jag väl vid mitt gamla tycke.
Emellertid lofvar jag mor förvisso att icke springa åstad, innan jag besinnat mig.
Det är i alla fall god tid att få giftasgriller i hufvudet, innan man har fått något i handen.
Men man rår ej för att tankarne komma och gå; de äro nästan den enda vara, som är tullfri.
Och nu Gud välsigne min goda mor och min käre farbror Pehr.
Jag ser er, när jag vill, för mina ögon, då ni om aftnarne sitta och spela er tolfva, och mor bjuder prisen och den välsignade kaffetåren, som ingen kokar maken till gamla Annicka.
Derföre vare hon ock helsad, jemte balsaminerna icke att förgäta, från mors egen käre och lycklige
Arve.”
”Ja, Gud välsigne honom, den käre, vänlige gossen, som ännu är lika oskyldig och öppenhjertig, som då han lemnade oss!” sade fru Kathrina och hopvek brefvet.
”Men nog skall jag, då han kommer hem, säga honom mina tankar rörande flickan.
Det partiet behagar mig icke.
Fru Carlmark är en hjertans hederlig och beskedlig menniska, och det tviflar jag icke heller på att flickan är.
Men det är ingen rutsch i det folket.
De arbeta och arbeta, men det blir aldrig något med det; ty de förstå icke ställa sig.
Och se’n var modern, hvilket
Josefina visst också ärft, förskräckligt lättrörd och sorglig till mods.
Det är ett pjunkeri, som de väl icke rå för, och som jag icke heller klandrar; men nog önskar jag min Arve en frisk, kry och dugtig hustru, som icke tar verlden för tungt och ej lägger hvarje liten sorg på sinnet.
Ty Arve må prata hvad han vill om sitt medlidande, så kan det der, som nu är så rörande och vackert att se på afstånd, bli rätt besvärligt i dagliga lifvet, och jag tror aldrig han blir lycklig, om han ej får en hustru, skapad i samma anda som han sjelf, eller hvad menar bror?’”
”Jag menar att fru syster nog ser klart och råder till det bästa,” svarade löjtnanten, utmattad vid afhörandet af det långa brefvet.
Han fattade blott dunkelt den senare delen, och hade redan alldeles glömt början.
Fru Kathrina märkte med tyst bekymmer den dagligen tilltagande svagheten; och då gubben nu önskade hvila, ledsagade hon honom sjelf in uti hans kammare, jemkade kudden i ordning, tände pipan och lemnade honom ej förrän han erhållit alla de små beqvämligheter, hvarvid hon vant honom.
Sedan satte gumman Arnman sig till spinnrocken, lät Annicka flytta sig närmare; och under det hon utdrog den fina tråden, hvaraf hon till nästa sommar skulle väfva lakan åt sin käre Arve, berättade hon med stolt tillfredsställelse för den gamla tjenarinnan om den tid, då deras ögonsten skulle återkomma, hvilken stor och vacker karl han nu blifvit, och huru han icke älskade någon annan i verlden än sin mor, gamle löjtnanten och den beskedliga Annicka.
”Hvad skärgårdsmamsellera ska få stora ögen, när di få se’n,” anmärkte Annicka med en triumf, nästan lika stor som moderns.
”Ja, när di få se’n,” tillade fru Kathrina; ”men de ska slippa att få någon bit af min Arve!
Han skall skaffa sig en flicka, som är både fager och snäll, förmögen och god.
Det fins ingen sådan här.”
”Jo men!
Di säger att Haraldsons dotter, som di kalla rosa på Tistelön, hon ska vara så däjelig, att inte maken te’na fins på hvarken land eller strand.”
”Öppna inte mun om det!” svarade fru Kathrina sträft.
”Kanske är det synd, men jag tål inte det der Tistelöherrskapet; och det säger jag dig, Annicka, tala aldrig om hvarken ros eller lilja, när son min kommer hem; väck inte på den björn, som sofver!”
Annicka förstod ej, huru detta kunde vara så illa; men med den höga tanke, hon hade om sin matmoders vishet, lofvade hon tystnad, hvarefter gumman Arnman fortfor att endast för sig sjelf bygga sina luftslott.
Tjuguandra Kapitlet.
Det släckta hoppet och det tända minnet
De fordra offer utaf ungdomssinnet.
– – betänk det bara!
v. Braun.
Juni milda aftonfläktar susade genom de höga popplarne på kyrkogården i H.
Vid en nyss igenkastad graf stod Arve Arnman och blickade med ett uttryck af innerlig smärta på den halfvissnade krans, som prydde den.
Vår unge tullskrifvare hade under de sista fyra åren skjutit upp och blifvit en vacker och välbildad karl, hvars hela yttre stämplades af hvad man i allmänhet förstår med ett städadt skick.
För öfrigt låg uttrycket af hjertlig godhet i hvarje af hans anletsdrag; och det var blott öfver pannan en fin åder korsade sig, hvilken tycktes tillkännagifva att en gång, då lifvet tedde sig i andra gestalter, kraften och den fasta viljan ej skulle låta qväfva sig af hjertats mildare känslor.
Arve stod denna afton vid en graf, åt hvilken hans känsliga och deltagande sinne offrade en vänlig gärd af saknad.
Det var hans förtroligaste bekantskap i staden H–, den fattiga fru Carlmark, som hvilade under den lilla kullen; och vid bekymret för den moder- och värnlösa Josefina sammanpressades Arves hjerta af oro.
Fåfängt sökte han utgrunda något medel, hvarigenom han kunde vara den öfvergifna till väsendtlig nytta.
Då Arve skref det i föregående kapitel meddelade brefvet, var det öfver Josefina han sörjde: hon var då sjuk.
Men ungdomsblomman spirade åter fram, och efter några veckor gick Josefina uppe; dock snart nödgades mor och dotter ombyta sjukrol.
Fru Carlmark neddignade på sin ofta tårfuktade bädd, för att ej lemna den.
Hela vintern och våren arbetade Josefina, och led och stred med fattigdom, bekymmer och sjukdom.
Men hennes krafter sveko ej, så länge ännu lifsgnistan dröjde hos den älskade modern.
Under denna tid gick Arve nästan hvarje afton till de bedröfvade; och vid den långa, bittra pröfningen lärde han rätt känna och värdera Josefina.
Hon var ingalunda det svaga, pjunkiga väsende hon syntes, så länge hon ej behöfde anstränga någon annan kraft än den fysiska.
Lemnad att ensam uppehålla och vårda en dyrbar mor under hennes långa, trånande sjukdom, visade Josefina genom sin ihärdighet, sin skicklighet och sitt jemna, tåliga lynne, hvilket aldrig nedsjönk till klagan, en sinnesstyrka, som allt närmare fästade Arve, ehuru hans känslor aldrig antogo en varmare natur, än vänskapens och den lugna välviljans.
Medan Arve nu stod der nedsjunken i sina funderingar, ljöd aftonringningen öfver grafvarne, och han tyckte att det låg en stilla och ljuflig frid utbredd öfver hela platsen, der de grönskande sängarne lågo bäddade sida vid sida.
Torfvorna på grafven nästintill den, der Arve stod, svällde så inbjudande.
Han kunde ej afhålla sig att taga plats på den fredliga kullen; men knappt hade han vidrört den, då ett sakta frasande bakom honom störde hans tankegång.
Han vände sig om, och se, förbi honom skymtade en svartklädd gestalt.
Det var Josefina, som smygt sig in genom kyrkoporten, att med några friska rosor smycka den hädangångnas graf.
”God afton, Josefina!” sade Arve i en ton, som klingade välgörande ljuf för den öfvergifnas hjerta.
”Stör jag er, så går jag?”
”Arnman var ju alltid mammas vän,” svarade
Josefina sakta och lutade sig ned till grafven.
Arve, som tydde det obestämda svaret efter sin egen önskan, stannade qvar; och då Josefina fullgjort sitt sköna, men smärtfulla åliggande, följdes de tysta åt från kyrkogården och nedåt gatan, vid hvars slut Josefina bodde i det lilla gula huset.
”Stackars Josefina,” började Arve, ”har ni ännu tänkt på någon tillflyktsort?
Har ingen lägenhet yppat sig?”
Jag har frågat efter i några hus; men de behöfva ingen sömmerska, och tro ej att jag kan uträtta något annat.”
Arve suckade.
Han led med Josefina, hvilken straxt derefter återtog: ”Ja, nog är det tungt och bittert att öfverallt mötas af tillgjordt, tvetydigt medlidande, och ändå öfverallt få nej.
Jag måste dock finna mig: knot och klagan förbättra icke mitt läge.
Jag ernar derföre, utan att vidare öda tid på förfrågningar om kondition, fortsätta mitt arbete på egen hand.”
”Men Josefina är så ung ännu att lefva ensam.”
Ett matt, smärtsamt leende på flickans bleka läppar tolkade hennes öfvertygelse att det, hvad hennes ungdom beträffade, icke hade någon fara.
Hon hade aldrig lefvat ungdomens vår; och redan vid tjugu års ålder tvinade hon i vinterlig kyla.
De matta ögonen strålade ej af lefnadslust; de magra, gulbleka kinderna hade aldrig egt rosor.
Blott själen egde ungdomlig friskhet i förmåga att känna och lida.
Arve var ingen smickrare; ehuru han visserligen för sin del fann att Josefina var behagligare, än hon sjelf tycktes tro, hade han likväl icke hjerta att yttra något derom.
Det hade varit alltför enfaldigt, menade Arve, att trösta henne öfver det, som kanske i hennes värnlösa belägenhet snarare var att anse som en lycka, än en olycka.
Arve teg således tilldess Josefina frågade, hvilken af dagarne han skulle företaga resan till hemmet.
”I början af nästa vecka, om vinden blir gynnande.
Innandess kommer jag och helsar på Josefina.
Jag har uppgjort ett förslag, medan vi gått och samspråkat; och när jag bättre fått öfverlagt, vill jag framställa det.”
De i sig sjelfva ganska oskyldiga, men för Josefinas öron hemlighetsfulla orden väckte en hastig förbiilande darrning genom hennes väsende.
Arve märkte likväl ingenting deraf; och sedan han vid porten tagit afsked, hastade han hem, litet ängslig att möjligtvis hafva försummat mattimman.
Det var också högsta tiden; det såg
Arve vid första inträdet på tullförvalterskans spetsiga haka.
Bordet stod och väntade, ty spenaten och spickeskinkan voro redan framsatta, och ölostskålen hade intagit sin vanliga plats på skänken.
Gamle Brostedt stod med händerna på ryggen i sin vanliga vrå, och Lars låg framstupa öfver bordet, för att räkna äggklyftorna på spenatskarotten.
Frun sjelf, som uppsteg från sin plats vid fönstret, hvarifrån hon både hade utsigt åt klubben och tillika kunde hålla inspektion öfver alla derifrån in- och utgående, nalkades vår hjelte med den just icke alltför mildt uttalade anmärkningen att Arnman låtit vänta på sig.
”Jag ber ödmjukast om ursäkt!” sade Arve. ”Jag kom att dröja litet på kyrkogården.”
”På kyrkogården?
Kors i Herrans namn, blir Arnman en månskens-fantast?
Hvad är det för idéer att spatsera bland de döda, då man kan få sällskap bland de lefvande?”
”Det saknade jag just icke heller.
Mamsell Carlmark kom dit med friska blommor till sin mors graf.”
”Ja så, jag förstår, ett rendez-vous således!
För att komma omedelbart några veckor efter moderns löd, torde det kanske vara väl tidigt.
Men jag skall enskildt säga Arman mina tankar om den saken efter maten; låt oss nu gå till bords.”
Som man föreställer sig, var det icke med lätt hjerta Arve åtlydde en kallelse, hvarefter förhöret skulle börjas.
Med en af tullförvalterskans predikningar i sigte, åt han aldrig med god matlust; och denna gång kände han sig mera beklämd än vanligt, ty han fruktade att hans patronessas icke alltför menniskoälskande tunga lätteligen genom sin frihet kunde komma att skada den oskyldiga Josefina.
Till all lycka mildrades vresigheten af fruns lynne genom den skrattlust, hon icke kunde återhålla, då hon ansigte mot ansigte fick se sin älsklige son, hvars ena kind genom beröringen med spenaten, fått en stor, grön ros, medan den andra företedde en strålbrytning i klar, röd färg.
”Men, Lars lilla, hvad är detta här för ofog?
Skall du icke låta spenaten vara, tilldess mamma kommer?
Och hvad i Guds namn har du gjort åt dig på ena kindbenet?
Sannerligen, för Gud, tror jag icke det är blod – kom hit och låt mig se.”
Men Lars visade ingen lust dertill, utan frantog näsduken och började gnida de förrädiska tecknen af hans ännu brukliga syltburksvisitationer.
Strimmorna voro dock för mycket intorkade att få bort utan vatten.
De blefvo qvar; och nu kunde det icke undvikas att mamma sjelf skulle taga hand om saken, då det befanns att lilla Lars, bara på skämt, råkat att förvilla sig i handkammaren, hvarifrån dessa lemningar af inbitet körsbärssylt följde honom.