Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till de förra höra, att stundligen utsändas till de på jorden åt det Goda sträfvande menniskornas hjelp; att i mellan-andeverlden meddela undervisning åt alla dem, som der ännu vilja mottaga den, – och så vidare; alltsammans värf, till hvilka de äro utrustade med en vishet och makt, som närmast liknar den gudomliga.
Hvad de sednare förrättningarna beträffar: så får man ej glömma, att för allt, som skådas i jordens naturverld och i dervarande väsendtliga tillbehör af menniskans dagliga omgifning, är den himmelska verlden just den fullständiga urbildligheten, – för sinnet förnimmelig med samma fasthet, åskådlighet, med mera, fastän ojemnförligt skärare, lifligare, skönare; och man bör då äfven veta, att på samma sätt, som allt väsende finnes der i sin upprinneliga verklighet och all gestalt i sin upprinneliga skönhet, hvaraf allt på jorden verkligt och skönt har erhållit sitt upphof, så finnas der jemväl urbilderna till alla sedliga samhälls-inrättningar och sällskaps-förhållanden.
Eller: dessa sjelfva befinna sig der samtligen; men endast i det skick, som de äga i den oförfalskade godheten och visheten af de grundtankar, ur hvilka deras motsvariga afbilder i vår jordiska verld framgått.
Den ledande himmelska principen i allt detta är Kärlekens: att göra hvarandra så mycket godt, som i evigheters evighet kan vara och varda möjligt; och således, att lefva endast i en oupphörlig inbördes befrämjan af allas stigande i godhet, visdom, sällhet.
Hvadan den sanning är klar, som här visar sig i all sin herrlighet: att det kraftigaste bistånd, hvarmed Gud styrker Menniskorna till allsköns verksam lefnad för Himlens ändamål, är det, som meddelas genom deras bemödande att i sådan afsigt sjelfva bistå hvarandra.
Dock – det för dessa uppsatser tillåtna utrymmet är redan öfverskridet.
Åt ett enda till den christliga Ethiken hörande stycke, af synnerligaste vigt, må vi likväl ännu egna några ögonblicks mera uteslutande uppmärksamhet.
Då vi nyss besinnat, att intet biträde kraftigare underhjelper menniskorna i sträfvandet att uppfylla menniskolifvets bestämmelse, än det, hvarmedelst de sjelfva biträda hvarandra: så står oss ingenting närmare att betrakta, än det förhållande, hvari enkom åt hvarje menniska ”en hjelp”, en i denna sträfvan företrädesvis bistående medmenniska, är gifven såsom Maka eller Make; detta det innerligaste af alla personliga samband, i hvilket fullkänslan af all sann och skön kärlek, så till Gud, som till Nästan, är sammanfattad.
Englaverlden vore således icke Himmel, om hon ej innehölle urbilden äfven för detta samband, hvari Köns-tvåfalden, som genomgår hela det lefvande Universum, uppnår, såsom upphöjd från blott Natur-tvåfald till Ande-tvåfald, det högsta – och dermed äfven oförgängliga – uttrycket af den enhet, hvari den alltigenom, från lägre till högre varelse-grader, syftar att upplösa sig.
Icke förr, än hos Menniskan, kan Köns-förhållandet förädlas och förklaras till detta sitt högsta enhets-uttryck, som då kallas Äktenskap; varande, på samma gång, de menskliga samhällenas djupaste naturliga rot och skäraste andliga helgedom.
I sin allmännaste andemening, är Äktenskap allt slags harmonisk lifs-förening mellan en viss Godhet och en viss Sanning, hvilka befinna sig i full motsvarighet; eller, öfverhufvud, hvarje äkta motsvarighets-förhållande mellan Vilja och Förstånd.
I närmare bestämd mening, beteckna vi med namnet Äktenskap endast den mellan en Man och en Qvinna ingångna förening, som fått sig detta namn egentligen tillagdt; med högsta skäl, emedan den – ehvar den är hvad den bör vara – är det nyssnämnda förhållandets fullständigt menskliga incarnation.
Hvad är nämligen, i denna betydelse, Äktenskapet?
Just den fullständiga mennisko-formen af Kärlekens personlighet: så snart vi tänka oss den uppenbarad medelst menniskor, eller i ett menskligt förhållande.
Det är då den eljest blott halfva mennisko-varelsens integrering eller fullfärdiggörelse till en hel; derigenom, att en manlig och en qvinlig mennisko-hälft med sådan kärlek ömsesidigt sammansluta sig, att deraf uppstår en bådas väsenden genomträngande och omslutande enhet, i hvilken de, såsom ett enda oskiljeligt väsende, sedermera genomlefva tiden och evigheten.
Klart är, att i sådant fall befinna sig deras andesinnen, – båda hvart för sig bestående af förstånd, såsom mottag för Sannt, och vilja, såsom mottag för Godt, – i ett vexelförhållande, hvari de fullkomligt, och på ett concret vis, uttrycka den allmänna öfverensstämmelsen af motsvarigheterna mellan Godhet och Sanning, eller mellan en god Vilja och ett sannt Förstånd.
Det nu sagda gäller så mycket nogare, som det lätt kan inses, att hos Mannen företrädesvis herrskar
Förståndet eller Tankan, och hos Qvinnan företrädesvis Viljan eller Böjelsen; hvadan följer, i strängaste sammanhang med det närmast föregående, att, då hvart och ett Sannt har sitt motsvarande Goda, äfvensom hvart och ett Godt sitt motsvarande Sanna, är hvarje rättskaffens Äktenskap en förening, der en Tanka, som funnit sin motsvarande Böjelse, sammansmält med en Böjelse, som funnit sin motsvarande Tanka; så, att slutligen den enas förstånd är äfven den andras, och den enas vilja äfven den andras vilja.
Hvilken är orsaken till skillnaden i Kön?
– Fortplantningens ändamål endast?
– Visserligen bland Djuren, eller öfverhufvud bland alla blotta Naturvarelser.
Men hos Menniskan är med detta ändamål förenadt ett högre; ett ändamål, hvarförutan fortplantningen aldrig kunde bli en fortplantning af andar, en fortsatt plantskola för Himmelen.
Den egentliga orsaken till könsskillnad bland
Menniskorna är, att mennisko-varelsen, hvilken icke (liksom Guds) förmår i en och samma personlighet omfatta alla sina grundväsendtligheter, skall ändock kunna i dem alla framträda och i dem alla utveckla sig; och det på ett sätt, hvarigenom dessa väsendtligheters behof af hvarandra kan lifligast uppenbara sig och ljufvast tillfredsställas.
Man ser häraf, huru ytlig den föreställning är, att köns-skillnaden är en blott kroppslig; som derföre skulle, enligt ett inbilladt ”renare” begrepp om själens odödlighet, försvinna med det i grafven qvarlemnade materiella omhöljet.
Denna föreställning är, fullt ut, lika tanklös, som den nyss skärskådade föreställningen om de osaliges ondska såsom något dem vidhängande yttre, hvars sjelfnödvändiga följder alltså skulle när som helst, om blott Guds rättfärdighet tilläte det, kunna dem fråntagas, och för alltid utplånas, genom ett blott godtycke af hans barmhertighet
Att afklädas könet, vore detsamma, som att afklädas personligheten, d. ä. upphöra: ty i Mannens varelse, så den själiska som den lekamliga, gifves ej det minsta, ej ett grand, vare sig af kropp, sinnesart, känsla, böjelse, tanke, lynne, som icke är manligt; och likaså i Qvinnans varelse ej ett grand, som icke är qvinligt.
Menniskan är i sitt utvärtes Man eller Qvinna, derföre, att hon i sitt invärtes, ja i sitt allra-innersta, är ettdera; och hon är i sitt innersta väsende ettdera, derföre, att hennes naturs eviga väsendtligheter kunna endast genom denna Motsats komma till den fulla Enhet, hvari de, såsom älskande, bistå hvarandra till ömsesidig förädling och förljufning.
Är alltså grundväsendtligheten af Mannens varelse, att lefva till närmast liknande bild af den Eviges Sanning och Vishet; och deremot grundväsendtligheten af Qvinnans varelse, att lefva till närmast liknande bild af hans Godhet och Ömhet, – eller af det, hvari hans Kärlek yttrar sig omedelbarast: så är dermed ock en ursprunglig nödvändighet gifven, som evigt drager dem till hvarandra.
Vi kunna nu inse, att det, som lockar Qvinnan till Mannen, och binder henne vid honom, är – innerst, eller i sin odödliga grund – en åtrå att hängifva sig åt Vishetens kraft och saligt hägnas af dess skydd; likaså, att det, som lockar Mannen till Qvinnan och binder honom vid henne, är – innerst – det af Ömheten hulda och älskliga, som uppkommer af Godhetens oskuld, och visar sig i en liflig utvärtes åskådlighet.
Denna åskådlighet medför alltid, äfven i sina ringare grader, en behagande verkan; ehvar den är tillstädes i all sin ljufhet och glans, der gifver den företeelsen af hvad vi kalla Skönhet.
Det måste, i följd häraf, erkännas, att Skönheten är företrädesvis en qvinlig egenskap; den är, hos den jungfruliga (och i allmänhet hos den jungfruligt sinnade)
Qvinnan, det öfver hennes varelse gjutna återskenet, lika blidt som skärt, af Oskuldens kärlek till Visdom.
Qvinnan söker hos Mannen ett Godt, hvilket hon egentligen älskar såsom ett sannt, ett uttryck af Vishet; Mannen deremot söker hos Qvinnan ett Godt, hvilket han egentligen älskar såsom ett skönt: d. v. s. ett uttryck af Godhet och Kärlek så omedelbart, att det just genom sin genomskinande omedelbarhet behagar och förtjusar.
– Visserligen kan ej nekas, då Visheten sjelf ju ej är något annat än Kärlekens fulla medvetenhet och klara sans, att äfven i Mannen, så långt han äger vishet eller sträfvar dertill, har Kärlekens väsende incarnerat sig.
Grundtanken af hans lif är ju, att föreställa just Kärlekens Vishet; och emedan ej förr, än deraf, uppkommer såsom motsvarighet Vishetens Kärlek, hvilken Qvinnan skapades att föreställa, så är Qvinnan – såsom Ordet förtäljer – uppkommen af Mannen och skapad af en del ur hans väsende, som då ännu icke var utveckladt till uteslutande manlighet.
Men ehuru således, tvifvelsutan, både Mannens form och Qvinnans form ämnats att uttrycka en åt
Vishet rigtad och med Vishet förenad Kärlek, uttrycka de likväl i sin inbördes motsats, eller i sitt förhållande till hvarandra, denna grundegenskap på olika sätt; Mannens form uttrycker den nämligen mera såsom en Kärlek af Vishet, Qvinnans form åter mera såsom en Kärlek till Vishet: och härifrån kommer, att det älskande, såsom sådant, framträder hos henne klarast.
Endast i Qvinnan incarnerar sig fördenskull det Ljufva och Hulda af Kärlekens väsende så, att det är ett genast vid första anblicken och i första känslan förnimmeligt: och derföre kan sägas med fullt skäl, att af Qvinnans kön eller form uppenbaras detta väsende företrädesvis såsom Behag, som i sitt utbildade och fullständiga hela är Skönhet; då det deremot af Mannens kön eller form företrädesvis uppenbaras såsom Kraft, som i sitt utbildade och fullständiga hela är Sanning.
Huru skulle nu någondera kunna umbära den andra?
Blott tillsammans utgöra de den hela Menniskan; lika skön som sann, och lika sann som skön.
Sådan är det menskliga köns-förhållandets allmänna inre betydelse.
Äktenskap åter, i ordets rätta mening, är hvar och en förbindelse, hvari tvenne sålunda motsatta köns-personligheter, dragna till hvarandra af en för dem egendomlig motsvarighet och sympathi, sammansluta sig på det redan tecknade viset – och alltså på äkta vis – till en gemensam och enda mennisko-personlighet.
Det är den fulla sjelfbekräftelsen af deras inbördes kärlek, såsom invigd åt evigheten genom ett band, hvilket Gud ursprungligen stiftat med afsigt, att i hvarje verkligt kärleks-par förena den högsta af alla nyttor med det sällaste af alla nöjen.
Orsaken, hvarföre något verkligt äktenskap hvarken kan vara mellan en man och flera qvinnor, eller mellan en qvinna och flera män, är ock af det föregående tydlig.
Det är den, att hvarje köns-individuum är ämnadt till personification af ett visst eget slags Godt (Godt såsom Sannt, eller Godt såsom Skönt); hvilket således, Ömsesidigt, endast kan förbindas med ett sig enkom motsvarande slag af sitt motsatta, – så vida någon verklig enhet och helhet skall vinnas.
I annat fall knytes en förbindelse, som är andlig likgiltighet under ytan af kroppslig köns-vällust eller skörlefnad: emedan den i sitt invärtes ej mera eller bättre sammanhänger, än om man tänker sig ett förstånd sammanbundet med flera olika viljor, eller en vilja sammanbunden med flera olika förstånd.
Huru det verkliga Äktenskapet är engifte, och huru heligt det såsom sådant är, synes bäst deraf, att Gud sjelf i sitt Ord betecknar såsom ett äktenskapligt förbund det innersta förhållandet mellan sig och sin Församling,– eller i allmänhet mellan sig och sin älskade Menniskoverld, som är ämnad att blifva denna Församling eller Kyrka, icke blott delvis (liksom nu), utan i hela sitt omfång.
På mångfaldiga ställen i detta
Ord finner man Herrens Församling, eller den Mensklighet, som är honom i tro och gerningar hängifven, kallad hans Brud och Hustru, hvars Brudgum och Man han ej försmår att vara.
Detta är det ursprungliga Äktenskapet, hvari Gud, på grunden af Sin kärlek till Menniskan och Menniskans genkärlek till Honom, förenas med de honom älskande
Himlarne, eller med den honom älskande Församlingen (i hvilken, redan på jorden, dessa Himlar innebo); och hvarje äktenskapligt förbund mellan Man och Qvinna har i detta äktenskap sin eviga urbild.
Deraf Pauli djerfva analogi (Eph. c 5 v. 22–33), att Mannen bör, såsom Make, i sitt förhållande till Qvinnan söka vara en liknelse af hvad
Herren är i sin kärlek till sina Heliga, eller i allmänhet till sin trogna Församling; Qvinnan åter, såsom Maka eller Hustru, sträfva enligt sin förmåga, att i sitt förhållande till Mannen vara en liknelse af hvad
Församlingen är i sin kärlek till Herren.
I henne, som var Herrens Moder i anseende till hans jordiska mensklighet, i Maria, möter oss sinnebilden af den genom sådan kärlek helgade Qvinnans och Församlingens himmelskt-jungfruliga fägring.
Att så är, hafva Katholikerne anat; men på ett sätt, som de förvändt till afguderi.
Af allt det anförda följer: att hvart och ett äktenskaps-förbund, som är (hvad Ordet förklarar det böra vara) ett verkligt engifte, således är en ömsesidig fullständiggörelse (complettering) af tvenne sins emellan, såsom motsatta köns-personligheter, motsvariga mennisko- hälfter; att detta ömsesidiga förhållande är icke blott ett natur-förhållande, i hvilket fall äktenskaps-kärleken ej vore något högre eller innerligare än den rentaf naturliga och med djuren gemensamma köns-kärleken, utan framförallt ett ande-förhållande; att hvarje annorlunda beskaffadt äktenskap är endast ett sken-äktenskap, som lånat det sanna äktenskapets namn och utvärtes skepnad, men är i sjelfva verket ett blott juridiskt eller (på sin höjd) civilt-moraliskt, hvilket gäller hvad det kan till upprätthållande af borgerlig ordning och ärbarhet, men omöjligen kan sträcka sin giltighet, eller sitt bestånd, utöfver jordlifvets gräns; att deremot hvarje äktenskaplig förening, der de förenade personligheterna verkligen äro sins emellan så motsvariga, att deras viljor och förstånd kunna fullt sammansmälta sig med hvarandra, samt alltså ett visst Sannt är i kärlek förenadt med ett sig enkom (till sitt lifs fullständiggörelse) motsvarande Godt, fortfar bortom grafven och tiden, såsom ett förbund mellan personer bestämda för hvarandra från evighet till evighet; – hvartill både möjligheten och nödvändigheten äro gifna deruti, att hvarje persons köns-form uttrycker det allmänna grundväsendtliga af hans personlighet och således qvarblifver jemväl efter döden, äfvensom att efter döden lika sjelfnödvändigt qvarlefver hvars och ens kärlek, såsom utgörande just hans innersta lif.
Det säger sig egentligen sjelft, så snart man rigtigt uppfattat begreppen af Kärlek och Äktenskap, att alla sanna äktenskaps-förbund öfverlefva den jordiska tiden, för att inom den verld af renaste ljus och renaste sällhet, hvilken vi kalla Himmel, i oändlighet fortsättas, och med detsamma, i oändlighet, städse varmare, städse innerligare, städse fullkomligare sammanknytas.
Härvid äro två missförstånd att möta: det ena, att denna lära befrämjar förakt för Äktenskapets yttre skepnad, såsom sådan; det andra, att den fordrar en öfverensstämmelse mellan makar, som är förmycket idealisk, för att någonsin finnas i verkligheten.
På det första svara vi: onekligen är den ifrågavarande yttre formen, äfven såsom blott skal, nödvändig och dyrbar; och hvarföre?
Emedan en aldrig fullt utplånlig helgd utgjuter sig deröfver från den sak eller det väsende, hvaraf detta skal ursprungligen är sinnebild; och emedan det fördenskull, ehvar det i tänkesätt och handling aktas, förmår vara en begränsning, af åtminstone negatif art, att tillbakahålla eller tygla den egentliga skörlefnadens onda lustar, och att för de barn, som inom sådana förbindelser födas, hålla en uppväxnings-krets öppen, inom hvilken de, i denna hänsyn, skonas åtminstone för onda föredömen af det gröfre slag, som vid eftertankans uppvaknande genast faller dem i ögonen.
Af samma skäl är ock, bland alla former af okyska förbindelser, Concubinatet den (jemnförelsevis) minst fördömliga; emedan det närmast ansluter sig till det yttre skicket af Äktenskap.
Men erkännas måste icke dessmindre, att hvart och ett blott utvändigt äktenskaps-band, så länge det fortfar att vara detta, icke har inom sig det verkliga Äktenskapets lif, och således icke heller dess odödlighet.
Så mycket större vigt ligger derpå, att man genom ingen annan ingång låter sig i någon äktenskaplig förbindelse inledas, än genom en böjelse af verklig, och genom Gud helgad, kärlek.
Esomoftast sker, att man med denna förvexlar blotta köns-kärleken; som ock visserligen är det ämne, hvaraf den högre kärleken antager sin kropp.
Men, utan sin själ, är denna kropp – hvad enhvar annan själlös kropp är: ett värdelöst ting, hängifvet åt döden; – och här, om dess böjelser i allmänhet tagit öfverhand, åt den eviga döden; emedan tydligt är, då hvarje menniskas kärlek (hurudan den ock må vara) qvarlefver på grafvens hinsida, att äfven Okyskheternas älskogs-former, med de lustar som skapat dem, fortfara der, och dana i Helvetet egna sphärer.
Tillvitelsen, att denna lära uppställt bilden af en äktenskaplig samlefnad, som är idealiskt oupphinnelig, bör likaså, vid någon besinning, återtagas.
Väl är visst, att intet verkligt äktenskap är annorstädes, än hvarest den egna skepnad af Sannt, som befinner sig hos Mannen, motsvarar den egna skepnad af Godt, som befinner sig hos Hustrun, och tvärtom; och lika visst är, att sådant – i sin fullkomlighet nämligen – är sällan förhållandet vid något äktenskaps början, eller under dess första tid.
Men att tillvägabringa denna fulla motsvarighet, är just den uppgift, som hvarje sannt äktenskap äger att lösa; och hafva makarne i sanning blifvit af en rätt kärlek sammanbundna, så närma de sig, under loppet af sitt samlif, småningom till hvarandra ända derhän, att den äskade motsvarigheten inträder i sin fullhet.
Motsatsen emellan dem har då rentaf uppgått i en numera, och för alltid, oskiljaktig enhet.
Närmandet sker på det vis, som (inneburet i hvarje slags sammanhörighet af Sannt och Godt) utvecklar sig i ett oaflåtligt bemödande, att foga sig till sitt älskade motsatta, för att ej mindre med hela sitt förstånd, än med hela sin vilja, genomtränga och omfatta det såsom ett annat (och kärare) sig sjelft.
Det sanna hos mannen, i den mån det fogar sig till det goda hos hustrun, upplifvas, blir gladlynt, behagligt, förlorar sin tillförene utmärkande hårdhet och skarphet; det goda hos hustrun, i den mån det fogar sig till det sanna hos mannen, erhåller kraft, mognar till ädelt allvar, ljus insigt, förlorar sin dessförinnan utmärkande vekhet, blödighet, inskränkthet.
Genom sådant inbördes närmande skilja ock trofasta makar ifrån sig allt trumpet och tungt, allt som gifver dysterhet och åldring.
Att i oändlighet bättre förstå hvarandras egenheter, med lika ömsesidighet i skoning som i förädling, under gemensamt stigande i grader på en lycksaliggörande vishets väg, är den äktenskapliga kärlekens oförgängliga sysselsättning.
Det är den högsta sällheten för englar, som äro af samma slägt eller samfund, att meddela sig inbördes, att öfverföra på hvarandra sina fröjder, att ingjuta i hvarandras känslor sin värma och i hvarandras tankar sitt ljus.
Men allt detta äger i sitt rikaste mått rum emellan makar.
Derföre är äktenskapskärleken det närmaste och vidsträcktaste mottaget för den Gudomliga Kärlekens inflytelse, som har gjort dess sällheter otaliga, och danat den till ett stamhåll eller tillhåll för alla öfriga slag af sann kärlek och glädje.
Deraf redan här i tiden dess oförvanskliga ungdom, som genomskiner äfven skrumpnande gestalter och förfallande anletsdrag; derifrån kommer, att i himmelen, der enhvar invärtes skönhet jemväl utvärtes är och förblifver det, hvarje äkta pars utseende är en evärdlig fägring af yngling och jungfru.
Men man fattar begreppet af sådan kärlek endast så långt, som man sjelf lefver i det Godas och Sannas rymd.
Förstår man detta begrepp, så inser man ock utan möda, att den höjd af äktenskaplig sällhet, på hvilken tvenne verkliga makar stå, är tillika deras höjd af godhet och vishet; eller att de äro sälla jemntupp i samma grad, som de genom ömsesidigt bistånd äro goda och visa.
Så mycket, som de i denna kärlek äro trogna mot hvarandra, så mycket äro de trogna mot
Herren sjelf; hvars brud de då, såsom en gemensam personlighet, äro.
De i hans namn hopvigda två utgöra då nämligen hans församling i sammandrag.
Någon påminner oss härvid, att det finnes mången, som ej lyckas att på jorden träffa en motsvarande maka eller make; och att således ett stort antal menniskor uteslutes från tillfället att erfara de välsignelserikaste af gudomliga inflytelser.
Sådant är en Försynens skickelse, som måste med tålamod fördragas.
Men till tröst länder, att hvar och en, som beredt sin själ för mottagande af äktenskaplig kärlek, möter i den himmelska verlden den hälft, som han i denna förgäfves efterspanat, och som der, i engla-skönhet, afbidar sin hälfts ankomst20.
Ty då ingen mensklig själ, eller ingen ande, är annorlunda till, än såsom antingen manlig eller qvinlig: så följer ovillkorligt deraf, att hvar och en ande, såsom manlig eller qvinlig, har sig från evighet beskärd en för sig skapad motbild, ett sitt odödliga Jags odödliga Du; hvilket han, så framt han trofast rigtar sina böjelser och tankar åt det Heliga, förr eller sednare upptäcker.
Att så måste ske, är egentligen inneburet redan i den allmänna omständighet, att de väsenden, som vi kalla Englar, äro himmelska Menniskor, som för detta varit jordiska; eller som på jorden börjat sin i salig oändlighet fortfarande lefnad.
Icke heller uppstår vid sådant möte någon svårighet derifrån, att endera af de sammanträffande hälfterna, eller bägge, tilläfventyrs befunnit sig i äktenskapliga förbindelser af den art, som, äfven i bästa fall, dock är endast ett band af vänskapligt umgänge, men icke af en i sin innersta mening tillstädesvarande kärlek.
Ty efter döden behåller man ingenting annat qvar såsom verkligen införlifvadt med sin personlighet, än just det, som har ingått i personlighetens allra-innersta och blifvit dettas tillhörighet.
Från vårt jordlif fortsättes i den högre verlden, utom grundteckningen till den åskådlighet af gestalter, som omgifver vår der framträdande andliga och egentliga kropp, intet annat, än den rigtning, som vi gifvit oss i följd af våra själskrafters bruk, och sådant endast, som i väsendtlig måtto står med denna rigtning i sammanhang.
Nu är väl onekligt, att allt detta utgör den andliga erfarenhet, som vi förvärfvat under vår jordiska uppfostringstid.
I menniskans andesjäl (anima) är icke blott det utvärtes eller naturliga minnet, som, i egenskap af slikt, måste upphöra med det förgängliga natur-lifvet; utan der är ett vida fullkomligare minne, – det andliga; och detta kommer först efter döden, småningom, till sin fulla utveckling.
I detta hennes rena ande-minne står då förvaradt allt, hvad hon i vår nuvarande verld har tänkt, talat och gjort, ända ifrån sin spädaste barna-ålder; och denna lefvande tafla eller bild-bok, i hvilken intet felas och intet kan utplånas, är den i Ordet flerstädes omnämnda ”lifsens bok”, der hennes samtliga görande och låtande står uppskrifvet, för att bestämma hennes dom.
Men i det fall, som här blifvit ifrågasatt, innebär denna outplånliga bildskrift allenast sjelfva factum, att hon samlefvat med en maka, som icke, i egentlig mening, varit hennes; den är så långt ifrån att innebära nödvändigheten af slik samlefnads fortsättning, att denna, tvärtom, vore omöjlig der, hvarest just vår innersta personlighet är den enda qvarblifvande.