Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och dermed reste han sig med en hastighet, hvilken blott den ytterliga förlägenheten kunde skänka hans digra lekamen.
Hans bror hade verkligen vinkat honom.
Se här orsaken.
Sedan Victors far ungefär en timmas tid under tystnad sysselsatt sig med sin middag, vände han sig helt hastigt till sin son.
– Victor, sade han, håller du mycket af din kusin?
Som Victor ej alldeles förstod meningen med denna fråga, dröjde svaret en stund.
– Naturligtvis håller jag af henne.
– Jag menar: älskar du henne?
– Det kan jag just ej säga; men eftersom det är pappas önskan, hoppas jag kunna bli lycklig med henne ändå.
– Det är mycket riktigt tänkt.
Men, antaget nu att det ej vore min önskan ....
– Jag förstår icke.
– Det är klart och tydligt, tycker jag.
Om jag ej mera vore böjd för partiet, hvad skulle du då göra?
– Då skulle jag ej heller bry mig om det.
Men låtom oss nu antaga att din farbror och din tant vore de som bröte eller åtminstone läte förstå att de önskade brytning ....
– Om de ej ville ge dig flickan.
– Då finge jag väl gifta mig med en annan.
– Riktigt, min son!
Det är ädelt, det är manligt taladt.
En man bör känna sitt eget värde och visa att han ej blir modfälld för en missräkning och att en qvinnas löjliga nycker ej kunna såra honom.
– Men hvad är pappas mening med dessa suppositioner?
– Det är ej suppositioner, det är verkliga förhållandet.
– Verkliga förhållandet ....
Min bror har, troligen dertill förledd af sin kära hustru, först retat mig i dag på förmiddagen och sedan låtit mig förstå att han ingalunda vore angelägen om att hans dotter skulle gifta sig med min son; och jag svarade att å vår sida intet hinder skulle möta för en brytning.
– Således ....
– ... kan du från och med denna dag anse dig helt och hållet fri.
Victor såg helt belåten ut.
– Du skulle till och med, återtog fadern, göra mig ett nöje om du med det snaraste inginge en ny förbindelse.
Det skulle då synas att du icke ångrade rupturen.
Men en hygglig och förmögen flicka skulle det vara.
– Hvad säger pappa om mamsell Albertine B.? frågade
Victor, som i förtjusningen alldeles glömde att hans far troligtvis aldrig hört talas om henne.
– Hvaba!
Har du redan en på förslag?
– Det vill säga, sade Victor förlägen, att jag känner henne från min badresa i fjol somras och nu kom att tänka på henne.
– Nänå, intet ondt i det, bara flickan föröfrigt är passande.
– Hon är syster till kadidaten Henning B., som jag flera gånger nämnt för pappa.
– Jag tror väl, sade fadern temligen likgiltigt.
Men hvad är hennes far?
– Han är död.
– Nå, hvad var han då?
– Prost.
– I L ..e socken.
– Åh kors, är det hans dotter!
Han var en af mina skolkamrater och ansågs alltid för en mycket aktningsvärd man.
Nå, då är väl flickan temligen förmögen?
– Hon har 80,000 riksdaler.
– Det var märkvärdigt hvad du har noga reda på allt, som rör henne.
Har du haft några spekulationer förut?
– Nej, jag hörde det händelsevis.
– Jaså, nå hvar vistas hon för närvarande?
– Hon är med sin mor här i Upsala för att bevista Hennings promotion.
– Nå, då kan jag få se henne ... det faller sig ju förträffligt ...
Men se på din farbror der borta, så han vrider sig på stolen.
Jag skall vinka honom hit, så få vi saken klar utan någon högtidlig slutscen.
Som vi nämnt, skyndade brukspatronen att hörsamma kallelsen.
– Ursäkta att jag störde dig, min bror!
– Skadar icke under väntan på kalkonpastejen.
– Jag ville blott säga ett ord.
– Låt oss först dricka ett glas med hvarandra.
(– Månne han ärnar be mig om ursäkt för sin ohöflighet i förmiddags? tänkte brukspatronen).
– Med mycket nöje, yttrade han högt.
– Du minnes ju hvad vi talade om under vägen?
I detsamma serverades kalkonpastejen.
Brukspatronen blef ängslig, särdeles som hans bror tog god tid för att lägga för sig.
– Rätt godt det här, menade Victors far.
– Jag längtar efter att få säga detsamma.
– Tyvärr höll du på att ej alls få dömma derom.
Jag menar min sons middagsbiljett, som du gjort räkning på, men som jag helt oförhappandes i stället lade beslag på.
– Jag vet, mumlade brukspatronen förargad ...
– Som du vill.
Jag har talat med min son i ämnet.
– Och hvad säger han?
– Han mottog med resignation underrättelsen om brytandet af vår öfverenskommelse.
– Jaså ... hm ... nå, så mycket bättre, sade gurmanden och ville gå.
– Men min kalkon ...
– Åh, du hinner nog, sade Victors far och tog fast i sin brors rockskört.
– Nå, hvad är det då mera?
– Gissa!
– Det kan jag ej.
– Men försök ändå!
– Så släpp mig då lös!
– Försök bara en enda gång!
– Har jag tid till det?
– Nå, du skulle i alla fall ej ha lyckats.
Han gifter sig med en annan.
– Det ger jag fan! skrek brukspatronen och ryckte sig med en förtviflad ansträngning lös.
Hans bror skrattade förtjust.
Men när brukspatronen kom till sin plats och fann kalkonpastejen redan borta, lemnade hans förargelse rum för en djup förtviflan.
– Vaktmästare, jag har ej fått kalkon!
– Vaktmästare, gif mig kalkon!
– Jag har ej tid.
– Vaktmästare!!!
– Jag passar ej upp vid det här bordet.
Brukspatronen kastade en bönfallande blick på Henning.
Denne steg upp och gick in i det allra-heligaste, der mamsell Björklund presiderade.
– Hörpå, min vän, sade han till en vaktmästare och stack åt honom en riksdaler, servera den herrn, som sitter bredvid mig, med kalkonpastej.
– Straxt, herr magister!
Brukspatronen erhöll den så högt värderade rätten.
Och då han förtärt en kolossal portion, slog han tvänne glas fulla af fradgande champagne, klingade med Henning och sade i rörd ton:
– Ni är en bra ung man med hjertat på rätta stället.
Med nöje dricker jag en skål för er förening med min dotter.
Jublande tömde Henning sitt glas och kastade det derpå helt chevalereskt mot golfvet.
Ljudet af det krossade champagneglaset besvarades af ett annat dylikt från andra ändan af salen.
Detta ljud kom från h. k. h. kronprinsens bord.
»Efter måltidens slut, klockan omkring 6 eftermiddagen, företogos de sedvanliga marscherna genom orangeri-trädgården, då först h. k. h. kronprinsen och sedermera de öfriga notabiliteterna på högt upplyftade stolar buros i spetsen af sångarne, under den i massa närvarande allmänhetens jubel.
Denna utmärkelse vederfors slutligen äfven herr lektor Wennerberg, Gluntarnes älsklige skald.»
(Vi erinra oss nu att titeln på detta kapitel ej är så alldeles riktig, enär, i anseende till regnet, ej någon allmän promenad blef af.
Men då »promenaden» fanns upptagen i dagens program, torde den få qvarstå här.)
På de afdukade borden voro nu bålar med punsch och karolina framsatta ...
Karolina?
Ja, ty genom dörrarne inströmmade en mängd fruntimmer, till större delen de promoverades systrar och fästmör.
Och nu bildade sig de trefligaste grupper kring bålarne, i fönstersmygarne, i alla hörn af rummet, i korridoren – öfverallt, der det fanns rum för tre eller fyra menniskor att prata, hviska och skratta.
Låtom oss lyssna på några af dessa grupper!
Der i korridoren straxt vid hufvudingången samtala två personer med låg röst.
Den ene är en af dagens hjeltar, den andre är en äldre karl, med ett svartmuskigt doggansigte, och klädd i en ej särdeles elegant kostym.
– Herre! säger den sednare.
Har ni fått ännu?
– Men ni begriper väl att jag ej i kyrkan eller vid middagen ...
– Jag begriper endast att herrns revers är förfallen för öfver en vecka sedan.
– Ni skall få pengar, så snart jag hinner tala med min far derom.
– Ja, men var god och gör det i dag!
– I dag ...
– Jag väntar ej ett ögonblick längre: i morgon är ni kanhända bortrest och jag får vänta i månaders tid innan jag ens kan få reda på hvar ni håller till.
Jag känner herrarne jag ....
– Tre steg derifrån hviskar en Apollo-son med en ung flicka, hvars ansigte skyles af ett nedhängande flor.
– Du här, Leopoldine?
Jag smög mig för en minut sedan från mamma, som troligtvis letar mig i salen derinne.
Du reser i morgon?
– Ja, jag måste följa med min far.
Men vi träffas ju på balen.
– Nej, mamma, som vill att vi ej skola återse hvarandra, har förbjudit mig att gå.
Men sjelf ärnar hon sig dit och lemnar mig hemma under uppsigt af en gammal piga.
Denna skickar jag bort klockan half 11 och ... det är så tråkigt att ej få drömma vaken i ro ...
Ynglingen svarar med feberaktig häftighet:
Jag smyger mig från balen tidigt.
– Nej, nej ...
Öfvertala i alla händelser några af dina vänner att bjuda upp mamma för alla dansarne under balens sista hälft.
Mamma är alltför road af dans och kurtis att ej då stanna qvar.
Med glasen i hand samtala tre nya magistrar.
– Du reser i morgon till Stockholm?
– Ja, och du till Östergötland?
Jag får derifrån skrifva hit.
– Har du ouppgjorda affärer här?
– Ja, gudnås.
– Jag är minsann ej heller fri.
– Och lika litet jag, säger den tredje.
– För fan!
– Ungefär femhundra riksdaler.
Än du då?
– Trehundra.
– Tvåhundra.
– Det der gör in summa ett-tusen riksdaler.
Jag tager ett diskontlån på denna summa, och ni bägge andra gå i borgen.
Du, som far till Stockholm, får taga ut det och sedan skicka oss sedlarne, som vi dela i behörig proportion.
Så äro vi alla hjelpta.
– Men hur fan ska vi hinna få reversalet i ordning och vederhäftighetsbevis af rektor, då vi i morgon resa alla tre?
– Ja, det lär väl bli omöjligt.
Det var skada.
Jag får väl då öfvergifva tanken på att så der i allt lugn bli mina småbjörnar qvitt.
– Barn, barn, säger den, som först framställde förslaget.
Föreställen j er, att jag ej redan ställt i ordning alltsammans.
Jag har hemma redan reversalet i ordning med påtecknadt vederhäftighetsbevis ... det fattas bara era namn och sigiller.
– Men hur visste du då att vi voro hågade för affären?
– Det var ju klart.
Der borta stå tre fruntimmer.
Det äldsta, som måhända är de bägge andras mor, ser dock ingalunda gammal ut i anseende till sina milda, fina drag och sin smärta vext.
Hennes båda döttrar äro förtjusande.
Den ena, som tyckes vara ungefär tjugu år, syns temligen allvarsam och ser sig en smula filosofiskt omkring med de stora bruna ögonen.
Den andra, troligtvis knappast sexton år, är smärt och högväxt; på hennes hvita, behagligt böjda hals hvilar ett litet förtjusande hufvud.
Kring hennes läppar och i hennes ögon spela ett skalkaktigt leende, under det att hon halft skämtande, halft allvarsamt besvarar en af de lagerkrönta ynglingarne, hvilken, utan att känna henne, i förlitande på den frihet, dagens högtidlighet skänker, börjat en konversation – ett anslag för aftonens bal ..........
Men gif rum!
Der kommer en son, sjelf väl icke så alldeles kallblodig, vördnadsfullt ledande sin far, på hvars upprymda ansigte och vacklande gång man ser att han förstått sätta värde på maderan och champagnen.
Nu passera de en bål.
– Stanna! säger fadern.
Vi skola dricka ett glas.
– Hvad säger du, min gosse, vill du ej dricka brorskål med din egen far?
Der vandrar en magister omkring och talar några få ord med hvartenda fruntimmer, han finner på sin väg.
Han bjuder upp hvar och en till någon dans.
Men som den outtröttlige nu redan uppbjudit mellan trettio och fyrtio damer och vissa af dem till flera danser, så torde det kunna hända att han nödgas mankera en och annan .................
Brukspatronessan har ej ansett det passande för sig och sin dotter att »gå med i folkträngseln», men Albertine och hennes mor hafva infunnit sig.
Så snart Victor upptäckt dem, ryckte han sin far i armen.
– Se dit bort!
– Det är hon!
– Hvilken hon?
– Mamsell B.
– Aha, den der flickan, som skall efterträda min brorsdotter?
– Ja, om pappa ej har något deremot.
– Än hon sjelf då?
Hur kan du veta att hon vill ha dig.
Victor låtsade ej höra denna fråga.
– Hvad vår tids unga karlar äro egenkära!
Nånå, du är magister, ser ej illa ut och har att vänta dig en vacker förmögenhet efter mig.
Du behöfver således ej vara särdeles rädd att få korgen.
– Vill pappa se henne på närmare håll!
Är det modern, som står bredvid?
– Ja, ser hon ej också hygglig ut?
– Hm, jag har svårt att se det på så långt håll.
Emellertid hade de bägge herrarne kommit fram till fru B. och hennes dotter.
– Tillåt mig, sade Victor, att presentera min far, major Strömberg.
– Det är mig ett nöje, svarade fru B., att få se herr majoren.
Min salig man nämnde er flera gånger såsom en af sina skolkamrater och mest värderade vänner.
– Ja, vi gjorde många puts tillsammans på den tiden.
Men sedan skildes vi åt olika trakter och träffades högst sällan med flera års uppskof emellan ...
Och detta är hans dotter? fortfor majoren, pekande på Albertine.
– Ja, hon var blott sju år, när han dog.
Härpå började medlemmarne af det lilla kotteriet se på hvarandra litet förlägna.
Samtalet hade fått en ej särdeles treflig riktning, och ingen visste hvad han skulle säga.
Fru B. anade majorens och hans sons afsigt och hade svårt att välja en passande ton som hvarken var frånstötande och kall eller genom för mycket förekommande vänlighet kunde synas uppkommen af begär att få sin dotter fördelaktigt bortgift.
Lyckligtvis fick Albertine en god idé.
– Skulle vi ej gå framåt och se oss omkring? frågade hon.
Och som trängseln blef besvärlig, bjöd Victor fru B. sin arm, hvarpå hans far tog Albertines.
På det viset blef man mera à son aise.
Majoren tycktes språka särdeles lifligt med den unga flickan, och man kunde lätt se att hon uppbjöd all sin förmåga att visa sig intagande.
Så att när klockan blef 7 och damerna skulle gå hem för att kläda sig till balen, yttrade majoren helt fryntligt:
– Det är en rätt täck unge, den der.
– Det fägnar mig att pappa tycker så.
– Och treflig är hon att tala med.
Jag tycker om sådana flickor, som ej blott prata och skratta med unga karlar, utan förstå att äfven äldre män kunna vara underhållande.
– Pappa är också ovanligt liflig och intressant för att vara ...
– Tyst med åldern, min gosse!
Det kunde falla mig in att sjelf fria till henne.
– Men efter som du har prioritets-rätten, så får jag väl rymma fältet.
– Pappa gillar således ...
– Ja, mycket gerna.
Om du kan få henne, så har du min välsignelse vid bröllopet.
Och låt det gå fort, så att min bror och kära svägerska kunna se att du ej behöfde vänta.
– Som pappa befaller!
Redan i morgon ...
– Det var en baddare att vara ifrig om att efterkomma mina önskningar!
Jag börjar misstänka något.
– Godt, godt, jag bara skämtade.
I alla fall är det ej du som bedt mig, utan jag som öfvertalat dig till alltsammans.
Promotions-balen.
»På aftonen var af de nya magistrarne bal arrangerad i Carolina Redivivas sollennitets-sal, som för tillfället blifvit iordningställd och på det mest festliga sätt dekorerad.
I fonden, till höger om ingången, syntes konung Carl Johans byst, och på väggen öfver densamma var uppsatt det till högtidligheterna 1843 af Upsala damer förfärdigade banér, omgifvet af samtliga studerande nationernas fanor, glänsande af rika broderier, guld och hvitt siden.
Hela det kring salen gående galleriet var klädt med mörkblått kläde med gula kronor och omgifvet af en list med ljus.
Från taket nedhängde omkring fyrtio stora kristall-ljuskroner, och på hvarje af pelarne, som uppbära galleriet, sutto tvänne trearmiga lampetter.
Första anblicken, då man inträdde i detta haf af ljus, var verkligen förtrollande; och vi behöfde i sanning
Morgonbladets fashionabla penna, för att riktigt kunna återgifva intrycket af en bal, som i elegans och utsökta toaletter gerna kunde täfla med de förnämsta af hufvudstadens baler.»
Blott ett fattades för att fullända damernas förtjusning.
Allt var förträffligt från orkestern till det blomsterprydda toalettrummet, men – prinsarne?
Ja, prinsarne hade i anledning af sin sorg ej kunnat bevista balen och derföre redan klockan 8 lemnat staden.
Men snart tröstade sig de sköna dansöserna.
Carolina-salen är lång, men något smal i förhållande till sin längd.
Derföre arrangerades der på en gång tvänne valser i hvar sin ända af salen, och ändå återstod tillräckligt rum för åskådarne i midten.
Att efter intagandet af en god middag, fri från alla bekymmer, dansa med en flicka, som man älskar, är någonting som utan tvifvel är ljuft att erfara, men svårt att beskrifva.
Också afstå vi från försöket att teckna de båda älskande parens känslor.
Vi vända oss i stället till patronessan, som slagit sig ned på en bänk under fanorna.
Detta var högsätet för aftonen, och man hade der öfversigt öfver den lysande balen i hela dess glans.
När den värda frun nu såg
Henning med den gröna kransen i håret sväfva bort med Aurora, som rodnande af nöje lutade sig emot honom, när hon påminde sig hur hon hört att kronprinsen på gille-salen talat med Henning, när hon betänkte att han var lika förmögen som
Victor och dessutom ej hade någon sådan förarglig far, när hon slutligen erinrade sig all hans artighet och jemförde den med
Victors flera gånger upprepade försumlighet – kände hon sig just ej ha något emot att uppfylla sitt löfte.
I första rummet stod såsom bevekande omständighet svågerns förargelse, hvilken skulle med en ljuf balsam lindra hennes eget sårade högmod.
Dessutom hade ju äfven hennes man lofvat.
När således Henning återförde Aurora till hennes plats bredvid modern, yttrade denna till brukspatronen, som satt halfsofvande på bänken bakom:
– Kära Strömberg, du kan gerna gå hem och hvila dig efter middagen.
Magister B. är nog så god och följer oss, när vi gå.
Detta var ett arrangemang, hvarmed alla kontrahenterna voro belåtna.
Henning sålunda högtidligen blifvit utnämnd till de båda damernas beskyddare, ansåg han sig såsom en förklarad medlem af familjen, bar sitt hufvud ett par tum högre än vanligt och vågade kalla Aurora för »du», så att modern hörde det.
– Hvad vill det säga, herr magister? sade patronessan skämtande och hotande honom med fingret.
– Har jag på något sätt varit nog olycklig att förtörna?
– Ni kallar ju min dotter för du.
Det låter något mycket förtroligt.
– Men det är blott hennes mor som hör det.
– Blott jag ...
Jag trodde annars att det var just för mödrarna som älskare bruka söka dölja sina hemligheter.
– Icke då mödrarne äro sådana som Auroras.
– Jaså, ni litar på min godhet.
Men jag skall säga att det fordras tid innan jag hinner vänja mig vid sakernas nya ordning.
– Men ni har ju dock en gång för alla sanktionerat denna nya ordning.
– Först genom ert löfte i morse.
– Derigenom att ni utnämnt mig till er och er dotters riddare för aftonen!
En sådan förtroendepost ...
– Bevisar ingenting.
– Icke under vanliga förhållanden, men väl nu.
– Sannerligen jag vet huru ni bär er åt för att öfvertyga mig om allt hvad ni vill.
Hvem kunde väl hafva trott detta i går eftermiddag, då vi kommo med ångbåten!
Det är ju knappast ett dygn sedan Aurora var bestämd åt en annan make.
– Ni medger då att hon nu är bestämd åt mig?
– Hvad ni är plågsam, herr magister, med era frågor!
Så vänta då åtminstone till i morgon.
– Jag måste väl.
– Godt, lemna då detta brydsamma ämne och sök i stället att roa oss med något annat!
Henning gjorde sitt bästa att underhålla de båda fruntimmerna med anekdoter och satiriska anmärkningar om de dansande, ända tilldess Victor närmade sig trion.
Victor bugade sig djupt för sin tant.
– Har jag ännu erhållit förlåtelse för min stora förseelse i morse?
– Biljetterna.
– Biljetterna, sade patronessan långsamt, liksom hon sökte erinra sig hvarom frågan kunde vara.
Ah, jag förstår, du menar biljetterna till kyrkan?
Det gläder mig att tant redan glömt det.
– Nej, jag påminner mig nu att du gaf mig hvita biljetter.
Det var rätt löjligt.
Victor såg förkrossad ut.
– Lyckligtvis var magister B. nog artig att skaffa mig passande plats.
– Det var lyckligt, och jag är honom mycken tack skyldig för det att han ännu en gång reparerade min försumlighet.
– Bevars, hvad du nu är artig!
– Min goda tant, förkrossa mig ej helt och hållet!
Jag är ju redan nog straffad för mina fel.
Ni kan väl ej i all evighet hysa agg till mig.
– Nå, så får jag väl förlåta dig då.
– Och du, Aurora?
– Jag har ingenting att förebrå dig.
Magister Henning har alltför väl uppfyllt din plats, att jag skulle förebrå dig det du försummat oss.
– Men hvar är min svåger? frågade patronessan.
– Han håller Hennings mor och syster sällskap i andra ändan af salen.
– Kanske han, sade Aurora skrattande, i sin ordning ersätter magistern.
De tre unga utbytte en blick af hemligt förstånd.
– Fru B. är ännu intagande, sade patronessan, som missförstått sin dotter.
Tänk om min svåger på gamla dagar sloge sig på kurtis!
Detta infall, som var alldeles oväntadt och icke från patronessans synpunkt kunde med några skäl rättfärdigas, föreföll Victor så löjligt att han ovillkorligen måste skratta.
Patronessan instämde genast och Henning samt Aurora följde med.
Under denna allmänna munterhet presenterade sig majoren.
Patronessan, sedan hon sålunda, efter sin tro, fått skratta på dennes bekostnad, kände sig just ej hysa något agg till honom.
Hon mottog honom derför vänligt.
– Vet du hvad man säger om dig, min kära svåger?
yttrade hon, sedan de tillbörliga frågorna å ömse sidor rörande helsan och dylikt voro besvarade.
– Nej, sannerligen jag det vet.
– Man påstår att du håller på med kurtis.
– Och hvem skulle jag kurtisera?
– Fru B., sade patronessan hviskande.
Majoren skrattade.
– Hvarför då icke hennes dotter så gerna?
Det vore närmare sanningen.
Erkänner du att du kurtiserar mamsell B.?
– Ja, men icke för egen räkning.
– Och för hvems då?
– Det skall du få höra i morgon, om icke förr, på ångbåten.
– Du reser således också till Stockholm?
– Ja, klockan 12.
– Naturligtvis hem.
Jag är ej van vid långa utflykter.
– Derföre begagnar du också dem, hvilka du någon gång gör, så mycket bättre.
– Tack för komplimangen, min svägerska ...
Men hvar är min bror?
– Han har gått hem för att sofva middag, såvida han ej redan lagt sig på allvar.
– Det var ledsamt.
Jag skulle velat träffa honom för att ...
– Nå, säg ut!
– För att försona mig med honom.
Vi skildes ej åt som riktigt goda vänner i middags.
Men jag får väl nu återvända till mina fruntimmer.
Major Strömberg gick och med honom hans son, sedan han gjort en oändligen vördnadsfull bugning för sin tant.
Således var försoningen gjord och allt stod på klara fötter.
Efter hvad vi af tillförlitliga personer hört, äro de dubbla brölloppen ärnade att hållas hos fru B. vid jultiden innevarande år.
Det påstås att brudarne komma att nyttja brudgummarnes magisterkransar, och att patronessan tänker genom en lysande tillställning med stor ståt fira om sin dotters bröllopp, såsom ersättning för det aftvungna medgifvande, hon till familjfridens ära fått göra sin svåger, hvilken vid denna högtid föredrar enkelheten i sin nya slägt framför prakten och fåfängan i broderns hus.
ETT ORIGINAL.
– Det är med oss menniskor här i lifvet som med noterna i musik: de, som hafva tomma hufvuden, gälla mest.
Denna för hvar och en, som gör anspråk på att hafva ett ej alldeles tomt hufvud, högst bedröfliga sats uttalades af en darrande stämma, då jag en afton inträdde på en källare i staden.
Vanligen hör man ej sådana misantropiska yttranden på en källare.
Jag betraktade således med nyfikenhet den talande.
Det var en ungefär femtio års man, hvars ädla drag, höga, intelligens betecknande panna och gråa lockar skulle hafva gifvit honom ett vördnadsbjudande utseende, om icke de plirande ögonen och det cyniska leendet kring de tunna läpparne, i förening med en allt utom vördnad ingifvande drägt, svurit deremot.
En kalott eller snarare rökmössa af grönt ylletyg betäckte hans hufvud.
Han hade insvept sig i ett slags paletå af fordom hvitt sommartyg; för närvarande behöfdes verkligen en skarp och öfvad blick för att urskilja den ursprungliga färgen ibland de brokiga fläckar af bläck, olja, diverse såser, etc., hvilka numera prydde den.
Visst är att man knappast skulle kunnat finna en färgnyans, som ej der var representerad.
Egaren till denna sorgliga klädespersedel satt med pipan hängande i munnen och ett gigantiskt toddyglas i ena handen, alldeles ensam vid ett litet bord i ett hörn af rummet.
Den fras, som han uttalade vid min ankomst, var troligen ett fragment af någon monolog, åtminstone var det ingen af källarkunderna som besvarade den.
– Ama tamquam osurus, yttrade mannen efter en kort stund och utan synbar anledning.
Jag såg förvånad på en nära intill mig sittande hederlig borgare.
Denne ryckte blott på axlarne.
– E passia lo sperar nell’avvenire, sade misantropen och tog en klunk ur toddyglaset.
Detta hemska påstående åstadkom dock ingen märkbar förändring i de andra kundernas belåtenhet.