Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att få svara den siste värde talaren, att jag inom Utsk:t framställt samma yrkande, som här, men att jag icke reserverat mig på grund deraf, att jag icke ville belasta Betänlct med alltför många reservationer, och måst i en annan punkt vidlyftigt motivera min mening.
Emellertid kan väl icke den omständigheten förringa vigten af mitt yrkande.
Jag har visserligen icke något emot att denna § omredigeras, så att ifrågav:de bankbolag komma i öfverensstämmelse med andra bolag i allmänhet; men jag vågar hemställa, huruvida det kan vara lämpligt att fatta ett sådant beslut, då det är ganska ringa probabilitet att de andra Stånden afgöra frågan i den af Gr.
Sparre föreslagna syltning, så mycket mera, som vid gårdagens gemensamma öfverläggningar ingen röst höjde sig för förändring i l'örev:de hänseende.
Med afseende derpå, att man bör tillse att det blifver en fullkomlig konseqvens mellan l:sta §:n i hvartdera af de begge lagförslagen, får jag fästa uppmärksamheten på den stora skiljaktighet man vid de gemensamma öfverläggningarne velat bestämma mellan dessa lagförslag, och den olika karakter, man anser dem ega till följe af sin natur.
Med afseende på den gjorda anmärkningen, att R. o. Ad:s beslut, om det skiljde sig från Utsk:ts förslag, ej skulle vinna framgång, får jag nämna att §:n redan blifvit af ett Stånd återremitterad.
Örn således R. o. Ad. fattar ett beslut, olika med Utsk:ts förslag, lider intet tvifvel att detsamma icke kan hafva inflytande på §:ns förnyade behandling inom Utsk:t.
Hvad angår §:ns innehåll, så, och då jag icke önskar annat, än att K.
M. skall hafva pröfningsrätt af en banks nytta, och icke blott ett kollationerings-åliggande, samt hvad Frih.
Gripenstedt framställt, innefattar allt hvad jag önskar, vill jag förena mig med honom.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att derunder hade yrkats dels bifall till §:n oförändrad, dels af Frih.
Gripenstedt att §:n måtte antagas med den förändring, att sednare delen af l:sta mom:t komme att lyda sålunda: »Befinnas dessa öfverensstämma med denna lag, samt lag och förordningar i öfrigt, och finner K.
M. skäl att den sökta stadfästelsen meddela, lemnäs tillåtelse till bankrörelsens drifvande under en tid af högst 10 år, räknade från bankens öppnande»; och dels slutligen af Hr Dalman, att §:n måtte till Utsk:t återremitteras.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades många nej, blandade med
Den 12 September e. m. 257 med ja, och sedermera propos. på §:ns antagande med den af Frih.
Gripenstedt föreslagna förändring, då svaren utföllo med många ja, jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 2.
Då detta är det forsta fall, då man velat i vår lagstiftning frångå den hittills antagna grundsatsen af gemensam ansvarighet för alla delegare i hvad bank-anstalt som helst, anser jag mig böra uttala den åsigt alt berörde ansvarighet bör fortfarande förefinnas.
Jag tror nemi. att äfven bankbolag, som ej utgifva egna sedlar, kunna komma i sådana förhållanden till allmänheten, att hvad de göra eller underlåta, lika så skadligt kan inverka på rörelsens jemna gång och den allmänna affärssäkerheten, som den verksamhet, hvilken bedrifves af bolag, som ega rätt att utgifva sedlar, och att samma tryggande garanti af gemensam ansvarighet borde finnas för såväl ena som andra sorten bolag.
När jag genomläste Betänkt, fann jag dessutom ganska få bestämmelser, som innefatta något betryggande för allmänheten, i fall de icke solidariska bankerna brista i uppfyllandet af deras åtagna förbindelser.
Jag skulle således, för min del, vilja anhålla om återremiss af §:n, på det att Utsk:t må ånyo öfverväga nödvändigheten af solidarisk ansvarighet i förev:de hänseende.
För att icke onödigtvis upptaga R. o. Ad:s tid, och då Hr Mannerskantz yttrat alldeles samma åsigter som dem jag hyser, inskränker jag mig till att, lika med honom, anhålla om återremiss af denna §.
Jag betvifiar icke, att det skulle gå an att stifta en lag för banker, utan rätt att utgifva sedlar, med solidarisk ansvarighet för delegarne.
Men jag betvifiar, att några sådana banker skulle komma till stånd.
Utsk:t har varit af den åsigt, att en utväg borde finnas för dem, hvilka den solidariska ansvarigheten afhåller från att ingå i bankföretag, att på detta sätt göra sina kapitaler fruktbärande.
Hvad beträffar den garanti, som bör förefinnas, för att dessa banker ej må blifva skadliga, har Utsk:t trott en stor sådan förefinnas i den offentlighet, som bankerna skulle underkastas genom den åt vederbörande myndighet uppdragna granskning, äfvensom genom påbudet att qvartalsvis gifva allmänheten del af bankens ställning.
En annan garanti förefinnes äfven i den stora summan af 2 millioner, som skall af aktie-egarne såsom grundfond tillskjutas, hvilken summa är en säker borgen att dessa tillse det banken skötes på det mest ändamålsenliga och lämpliga sätt. H. VI. 17 258 Den 12 September e. m.
För hvar och en, som intresserat sig för vårt lands industriel utveckling, har det varit särdeles glädjande att inhemta hvad som förekommit i sammansatta Utsk:ts för Riks-Stånden framlagda Betänk.; icke derföre att jag anser, det man kommit särdeles långt i hvad som utgör ett nödvändigt vilkor för vårt industriela lif och för samhällets utveckling; men derföre att man dock gjort icke obetydliga framsteg, och ett bland dessa är, att man sökt uppmuntra tillkomsten af enskilda banker utan sedelutgifningsrätt.
Behofvet af sådana banker har länge visat sig, och man har äfven sett en sådan bank framkomma, ehuru på sidan af lagen, ty det finnes i det bolag, hvarå jag nu hänsyftar, en solidarisk ansvarighet för två personer, och de öfrige delegarne äro kommandit-delegare.
Jag skulle dock tro, att det vore riktigare att genom en lag söka göra det möjligt att bedrifva en sådan bankrörelse, som genom detta förslag åsyftas.
Vi hörde Finans-Ministern vid de gemensamma öfverläggningarne säga, att om man håller strängt på bestämmelserna i afseende på enskilda bankers rätt, hvilka få utgifva sedlar, är det derföre att de uti denna rättighet ega en stor fördel framför andra penninge-inrättningar.
Om man skulle för stiftandet af en bank, utan sedelutgifningsrätt, först behöfva ingå till K.
M. med anhållan att få bilda ett sådant bolag, och Iv. M. sedan skulle pröfva huruvida banken är nyttig eller ej, och dertill kommer att medlemmarne af bolaget skulle ikläda sig solidarisk ansvarighet, hvarföre skulle de då afsäga sig rättigheten att utgifva sedlar?
Obestridligen är det en fördel att bredvid privatbankerna finnas sådana inrättningar, som den il'rågav:de, hvarföre jag anhåller om bifall till §:n oförändrad.
Då denna § af åtskillige ledamöter blifvit bestridd af det skäl, att de önskade att äfven här solidarisk ansvarighet måtte åläggas bankdelegarne, ber jag att i sådant afseende få yttra några ord.
Då det utan tvifvel skulle vara ganska nyttigt, om sådana banker, som den ifrågav:de, komme att uppstå, men dessa banker icke skulle komma att åtnjuta några särskilda privilegier eller förmåner (såsom sedelutgifningsrätt, kreditivrätt eller dylikt), så tror jag det vara principenligt riktigt att man i afseende på de särskilda slagen af banker äfven iakttager någon olikhet i fråga om skyldigheter.
Det är visserligen sannt, att, ehuru ifrågav:de banker komma att stå till allmänheten i ett annat och mindre utsträckt förhållande, än de sedelutgifvande, man likväl är pligtig tillse att de, som skänka dessa banker sitt förtroende och der insätta sina penningar, äfven måtte åtnjuta en betryggande säkerhet, genom en lämplig organisation af desamma.
Det har derföre också varit nödvändigt för lagstiftaren att för ifrågav:de banker söka några andra tillförlitliga garantier, i stället för den Den 12 September e. m. 259 solidariska ansvarigheten, hvilken här skäligen ansetts böra och kunna eftergifvas.
Dessa garantier bestå, bland annat och förnämligast, i en fullständig offentlighet samt en betydlig grundfond, hvilken måste gå förlorad, innan allmänheten kan blifva lidande.
Efter en noggrann pröfning af detta förslag, tror jag att ifrågav:de banker skola komma att, äfven utan solidarisk ansvarighet, erbjuda en fullkomlig säkerhet för dem, som åt dessa banker anförtro sina penningar; och jag hemställer derföre, att R. o. Ad. måtte antaga Utsk:ts förslag i denna del.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den ifrågav.dc §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och då dervid svarades många ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 3-19.
Biföllos. § 20.
Sparre: l öfverensstämmelse med hvad jag yrkade vid föredragning af § 21 af sammansatta Banko- och Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 1, lår jag hemställa att denna § må erhålla följande lydelse: »Bankens hufvudkontor må endast i stad öppnas.»
Efter härmed slutad öfverläggning, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att derunder endast hade yrkats bifall till §:n med följande förändrade lydelse: »Bankens hufvudkontor må endast i stad öppnas», hvarefter, och sedan propos. på bifall till §:n oförändrad blifvit framställd, men med nej besvarad, propos. på §:ns antagande med ofvansagde förändrade lydelse gjordes och besvarades med ja. §§ 21-25.
Biföllos. § 26.
Då det icke kan vara sammansatta Utskds mening, att lagsökning icke får ega rum efter en månad från förfallodagen, får jag anhålla att denna § återremitteras, för att erhålla en bättre redaktion.
Meningen är väl, att bankbolng icke njuter samma rätt till handräckning, som 11.
Sers Diskontverk, så vida ej lagsökning anställes inom en månad från förfallotiden. 260 Den 15 September Efter härmed slutad öfverläggning, gjordes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§ 27—29, samt rubriken och ingressen.
Biföllos. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 10 e. m.
Tisdagen den 15 September 1863.
Justerades ett prot.-utdrag för den 12 dennes.
Föredrogs ett från Hederv. Bonde-St. ankommet prot.- utdrag N:o 426, innehållande, bland annat, inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att biträda Bonde-St:s, vid pröfning af Sammansatta Banko- och Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 2, fattade beslut att godkänna 7:de §:n i förslaget till lag om enskilda banker utan rätt att utgifva egna banksedlar, med den ändring, att summan 2 millioner rdr utbyttes emot summan 500,000 rdr.
I detta ämne har R. o. Ad. redan fattat sitt beslut, och med godkännande af Utsk:ts förslag bestämt minimum för sedelutgifvande banker till 2 millioner rdr.
Det kan icke undgå R. o.
Ad:s uppmärksamhet att denna inbjudning långt ifrån öfverensslämmer härmed, och då jag icke kan föreställa mig att R. o. Ad. i ett följande plenum kan vara beredt på att frångå ett beslut, fattadt i ett näst föregående, Den 15 September.
261 anhåller jag att Bonde-St:s inbjudning måtte läggas til handlingarne.
, vidblef R. o. Ad. sitt förut i afseende å denna § fattade beslut och lade prot.-utdraget till handlingarne.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande sammansatta Banko- och Lag-Utsk:ts den 5 och 7 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 3, i ani. af väckta motioner ang:de förändring af lagens stadgande om ränta. l:sta punkten.
Jag hade hoppats att någon annan, dertill mera vuxen, skulle begärt ordet, men då så icke skett, måste väl jag deran.
Jag hemställer då först och främst, om det är rätta tidpunkten att införa fri ränta, då man vill förminska de låneinrättningar, som finnas; och R. o. Ad, har nyligen beslutat en sådan förminskning, genom nedsättande af diskontens lånefond, hvarförutan det är fråga om att Manufaktur-diskonten helt och hållet skall försvinna.
Detta förslag skulle dessutom för låntagare medföra ökade omkostnader och tätare omsättningar.
Jag är af den åsigten, att om räntan nu nödvändigt skall göras fri, så bör det åtminstone ske med konseqvens, d. v. s. utan all inskränkning; och dessutom innehåller icke förslaget något stadgande om huru lång månaden skall räknas och huru tillgå skall, om éj lagsökning för förfallet lån inom rätt tid uttages.
Skall då räntan fortfarande räknas högre än sex proc., fastän tiden öfverstiger 6 månader?
På dessa grunder skulle jag helst önska återremiss, men som detta möjligen torde möta svårigheter, får jag anhålla om afslag.
Då ingen annan bebegärt ordet för att understödja Utsk:ts förslag, anser jag mig böra äfven nu med några ord uttala min mening, ehuru densamma genom yttranden vid flera föreg:de tillfällen redan förut torde vara känd.
Jag behöfver icke fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på hvilken stor vigt och betydelse denna fråga har, ej mindre i praktiskt än i principielt hänseende, då derigenom skulle erkännas frihetens grundsats äfven i fråga om penninge-aftal emellan enskilda.
Det är också tillfredsställande att se huru den fruktan, som enligt mitt förmenande utan grund förut funnits för en sådan frihet, småningom minskats, samt att det allmänna tänkesättet numera tyckes hafva kommit till mognad i detta afseende, och ansett det vara icke blott af rättvisa, utan ock af nytta och nödvändighet påkalladt, att samma frihet, som redan länge varit erkänd i fråga om handel och näringar, äfven i detta fall blifver 262 Den 15 September. tillämpad.
Utsk:ts utredning härom synes mig i alla delar ganska förtjenstfull, och jag vill derföre blott i korthet upptaga några af dess hufvudgrunder.
I afseende på sjelfva principen, lärer väl ingen gerna kunna bestrida riktigheten deraf att enskilda böra få ega frihet att sjelfva bestämma sina ömsesidiga aftal, rörande penningar, lika väl som det icke kan förmenas dem att bestämma priset vid öfverlåtelse eller nyttjanderätt af hvilken annan sak som helst.
Och icke heller lärer det numera falla någon in att vilja på förhand föreskrifva huru mycket som får tagas i frakt för ett fartyg eller i hyra för ett hus, eller något dylikt, lika litet som att vilja fixera priset på handelsvaror.
Ty utom det uppenbart rättsvidriga i ett sådant ingrepp å den enskildes frihet att disponera öfver sin egendom, skulle följden häraf naturligtvis blifva — enär ingen kan tvingas att lemna effekterna till det fixerade priset — att marknaden, så snart detta fixerade pris understiger varornas verkliga värde för tillfället, blir tom, och att det goda priset, som man ville bereda, i stället framkallar brist.
Men hvarföre skall då ej samma grundsats få gälla äfven i fråga om penningar (silfver), som i sjelfva verket ej är något annat än en vara, hvilken hudvudsakligen begagnas att representera alla andra värden?
Man har visserligen ofta hört farhågor framhållas att detta skulle medföra en svår rubbning i alla förhållanden.
Men de förmenta skäl, som härför blifvit andragna, hafva så ofta blifvit upptagna och vederlagda, att jag icke anser mig behöfva å nyo upprepa motbevisningen, helst en sådan blifvit ganska fullständigt och, enligt min tanke, öfvertygande genomförd i Utsk:ts Betänk.
Mången har hufvudsakligast hyst dessa farhågor med afseende å jordbruket.
Men månne icke dessa farhågor redan böra lugnas derigenom att enligt Utsk:ts förslag den fria räntan skulle medgifvas endast för s. k. korta papper och för sådana, der säkerheten ej bestod i fastighet?
Det finnes dessutom ännu ett annat och långt vigtigare skäl för att frigifvandet af räntan icke skulle komma att lända jordbruket till skada, utan tvertom till gagn.
Detta består i den af Utsk:t så tydligt utvecklade omständigheten att en fri ränta utgör ett nödvändigt vilkor för att egendomspriset på ett naturligt sätt skall ställa sig i ett riktigt förhållande till afkastningen och kapital-tillgången, samt sålunda vara . en slags barometer, som angifver det normala tillståndet och varnar för öfverdrifna spekulationer i denna riktning, hvilkas följder alltid äro ganska bekymmersamma.
Bland de många olägenheterna af stadgandet i nu gällande lag om räntans inskränkning, vill jag för öfrigt blott påminna om det obestridliga faktum att detta stadgande på mångfaldigt sätt kan kringgås, och att det sålunda, utan att åstadkomma hvad man dermed åsyftar, fastlielldre ökar det onda och i betrycka tider så försvårar anskaffandet af penningar att mången derigenom till sin olycka tvingas till ruinerande försäljningar.
Ett slående bevis på svårigheten eller omöjligheten att under
Den 15 September.
263 alla förhållanden iakttaga lagen, hafva vi dessutom haft deruti, att statsmakterna sjelfva en gång af omständigheterna nödgades anskaffa och utlåna kapitaler till högre pris än lagen egentigen medgifver.
Jag skulle visserligen hafva anledning att än vidare utveckla många af de skäl, som tala för antagandet af detta förslag, men de hafva redan så ofta blifvit framdragna, dels i K. M:s Nåd.
Propos. vid sistl. riksdag, dels i löregide diskussioner i ämnet, och nu slutligen i Utsk:ts Betänk., att jag nu inskränker mig till att endast anhålla om bifall till den förevarande punkten.
För min del är jag visserligen icke på något sätt benägen att bestrida den af Utsk:t uttalade grundsatsen i afseende å fria räntan — den är fullkomligt riktig som grundsats betraktad —, men jag är lika så litet benägen att medgifva, det tidpunkten för lagens ändrande är lyckligt vald; och detta med afseende å förhållanden, som redan länge förefunnits och ännu äro för handen.
Vid sista riksdagen afslog också R. o. Ad. denna fråga, och sedan dess hafva inga nya förhållanden inträdt, som kunna verka ändring i detta beslut.
Tvärtom har ju filialbankernes indragning — en åtgärd, som jag för öfrigt fullkomligt gillar — bidragit att minska lånetillgången.
Ue fördelar, Frih.
Gripenstedt förespeglat jordbruket med afseende å detta förslag, kan jag ingalunda biträda, och är af en alldeles motsatt öfvertygelse.
Om förslaget går igenom, kommer en stor del af de penningar, som nu disponeras för denna näring och för den mindre industriidkaren, att för dem gå förlorade, emedan spekulativa affärsmän kunna gifva högre ränta.
Jag kan således icke göra mig reda för, till hvilkens eller hvilkas fromma förslaget är väckt.
Icke är det för jordbrukaren, icke för industriidkaren, icke för våra klent aflönade tjenstemän; ja! icke ens för kapitalisten, som derigenom drifves till vådliga spekulationer, ty vi veta att cessioner göras på 100,000 tals rdr, utan att någon kan förstå, huru cessionanten kunnat få så stor skuld.
Bortslösade kapitaler äro en gifven nationalförlust, och jag får upprigtigt bekänna, att jag icke har lust att understödja dylika spekulationer.
Utskrts skäl hafva således ingalunda kunnat öfvertyga mig om nyttan och nödvändigheten af denna förändring, och jag lemnar derhän, om denna för jordbruket ämnade »tuktan» kan vara föreslagen efter moget bepröfvande och med lugnt omdöme.
Sex månaders tid, som Utsk:t föreslagit, är redan, med afseende å affärspapper, en alltför lång tid; och om man nu nödvändigt skall taga något steg i denna riktning, bör man åtminstone nöja sig med den tid af högst 3 månader, som Riksarkivarien Nordström i sin reservation föreslagit.
För detta förslag ämnar jag också lemna min röst, såvida icke utsigter yppa sig att få hela frågan afslagen, hvilket jag helst önskade. 264 Den 15 September.
Ehuru det faller sig svårt att uppträda i ett ämne, som så vidlyftigt blifvit behandladt i tal och skrift och som nyss af Frih.
Gripenstedt blifvit vida bättre ntredt än jag kan göra, så måste jag dock som ledamot af Utsk:t göra några anmärkningar.
Man har sagt att grundsatsen om den fria räntan är riktig, men att den icke kan tillämpas.
— Jag deremot säger att den grundsats, som icke kan tillämpas, är oriktig, och att den nu gällande lagen icke kan tillämpas vid kritiska tillfällen, hafva Stalsmakterne sjelfve visat; och huru skall den enskilde kunna hysa någon aktning för en lag af den beskaffenhet att den icke ens af Statsmakterne kan efterlefvas?
Och under hvilket förhållande som helst kan lagstiftningen icke hindra den lättsinnige eller illa beräknande spekulanten att låna till högre ränta än han kan förtjena.
Den föreg:de talaren har frågat, till hvilkens eller hvilkas nytta detta förslag är framlagdt, och härpå svarar jag, att det är till hela samhällets; ty det finnes intet samhälle, der börsmännen förtjena, utan att detta äfven sker till alla andra klassers fromma.
Afven jordbrukaren och den mindre industri-idkaren vinner genom förslagets antagande, ty han slipper en mängd omvägar och löper ej så lätt risken att nödgas sälja sin egendom till underpris; ty om han finner sin fördel uti att låna pengar till högre ränta än den nu bestämda, vöre det oförsvarligt af lagstiftaren att hindra detsamma.
Hvad åter tiden för dessa papper beträffar, så är just 6 inånader den rätt valda i vårt land; ja, t. o. m. kanske något för kort för fabriksidkaren.
Antoge man deremot 3 månader, skulle sådant oftast förorsaka papperets omskrifning med dermed följande dryg provision.
Den omständigheten att den nu gällande lagen bestått i århundraden, bör väl icke utgöra något skäl emot att nu, under förändrade förhållanden, frånträda densamma; och om det icke alltid varit min grundsats att vid brytande af gammal lag gå så försigtigt tillväga som möjligt, skulle jag också nu velat taga steget fullt ut och göra räntan fri under alla förhållanden.
Men då sådant icke nu låter sig göra, får jag yrka bifall till punkten, sådan den är föreslagen.
Landtm, tillkännagaf, att från Vallöf!, BorgareSt. ankommet ett prot.-utdrag, innefattande inbjudning i det ämne, som nu utgjorde föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Härefter upplästes nämnde Riks-Stånds prot.-utdrag N:o 411, hvaraf inhemtades, att Borgare-St. bifallit förev:de Betänk, endast med den förändring, att det komma, som fanns insatt näst efter ordet »egendom» i första punkten, framflyttades näst efter ordet »förskrifning», samt inbjudit de öfriga^ Riks-Stånden att samma beslut biträda.
Den 15 September. 265 Hr Mannerskantz, Carl
I afseende på sjelfva den grundsats, som uttryckes i detta förslag, är jag af samma öfvertygelse som Utsk:t och de talare, som förordat Utsk:ts Utlåt., nemi. att aftal om penninge-öfverlåtelse bör vara lika fritt, som aftal om annan egendom.
Het är således icke mot den rationella riktigheten af de framställda satserna om räntans frihet, som jag vill yttra mig; men då man vill ändra en lag, som under sekler varit byggd på en helt annan grundval, än man nu anser vara den rätta, måste man ej blott noga tillse hvad inflytelse ändringen kan hafva på alla de förhållanden, som utvecklat sig under den gamla lagstiftningen, utan ock väl besinna, om ej ett nytt förslag af så genomgripande natur, som det ifrågav:de, ganska lätt kan föranleda att många förut ej anade förvecklingar inom aflarsverlden komma att uppstå, som sedan torde bli svåra att afhjelpa; och vid betraktande af allt detta, har jag kommit till den ölvertygelsen, att tidpunkten ännu icke bör anses vara inne för utförandet af ett så omfattande förslag, som det nu föredragna Betänk:t innehåller.
Om man efterser beskaffenheten af den nuv:de penningeställningen här i landet, visar sig å den ena sidan att största delen af den industriella rörelsen förlägges med lanta kapitaler, och att det stora antalet af både jordbrukare och öfrige industriidkare äro i hög grad skuldsatte, samt att å den andra sidan penninge- eller kapital-tillgångarne äro koncentrerade på jemförelsevis ganska få händer, samt att de stora allmänna kassorna och de privilegierade bank-inrättningarne, med Riks-Banken i spetsen, hufvudsakligen disponera öfver de kapitaler, som till utlåning på den inhemska penningemarknaden förekomma, och följaktligen der utöfva ett förherrskande inflytande, med hvilket inga enskilde, vare sig långifvare eller låntagare, förmå på något verksamt sätt konkurrera till räntefotens nedsättning, om dessa maktegande penninge-anstalter — såsom de, genom sitt ringa antal och sin exceptiönelt gagnande ställning, lätt kunna — vilja förena sig att fordra högsta möjliga ränta för sina utlåningar.
Det finnes visserligen en gräns för denna möjlighet att hålla räntan hög, men den upphinnes ej förr, än, sedan den lånande allmänheten länge sökt rädda sig genom ökad skuldsättning, en våldsamt omstörtande afTärskris slutligen inträffar.