Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I tre capitel, af hvilka det första har till öfverskrift ”Kärlek”, det andra ”Förvillelse” och det tredje ”Harmoni”, skildrar och utreder han der Kärlekens väsende, dess betydelse såsom kärlek mellan Man och Qvinna, och den äkta Köns-kärlekens fulländade uppenbarelse i ett sannt Äktenskap.
Sjelf betecknar han, mot slutet, hufvudinnehållet med dessa ord:
”i första capitlet är visadt, att Kärleken är sjelfva Lifvets lif, och den enda äkta ljuflighet på jorden; i andra, att likväl, så stor dess sällhet är, så stor är ock den förvillelse af tycke och passion, som i Kärlek lätt kan hända 106; i tredje, att icke likhet, utan, endast en sann harmoni, kan göra Kärlekens lycksalighet”.
Grundtanken – ”Lifvet lefver blott i Kärlek (Life lives in Love), och Kärleken i Nöje, och Nöjet i Harmoni” – är rent Swedenborgsk; äfvensom dess närmaste allmänna tillämpning på Könens ömsesidiga urförhållanden m. m.
Också nämnes här (liksom så mångenstädes hos Thorild) Swedenborg med loford.
Uttryckligt är afhandlingen egnad ”åt hvar och en ogift Läsare och Läsarinna”; och bland de själfullare af denna allmänhet skall troligen ej träffas någon, som icke erkänner att den angenämt motsvarar sin ur Milton valda epigraph:
Den kärlek, som är sann,
Gör tanken mera hög, gör hjertat mera stort,
Är vis, och skönsam i sitt val 107.
Knuten är likväl, att gifva svaret på den stora slutfrågan:
”huru bemälta harmoni kan finnas och realiseras”?
Och det halft i en saga inklädda råd, som utgör detta svar, torde lemna flerheten af läsarne och läsarinnorna temligen rådvill.
En annan episodisk muntring från de undersökningar, i hvilka han nu eljest dagligen och egentligen dväljdes, var ock den allrasista bok, som han utgaf på Svenska: ”Handbok för omtänksamma hushåll i Diäten, eller i hvad som rörer Helsans vård för både Föräldrar och Barn.
I anledning af de berömdaste mäns tankar, och med pröfning enligt erfarenheten” (1795).
Detta lilla arbete 108 kan, genom valet af ett så materiellt-praktiskt och från Thorilds forskningar fjerranliggande ämne, vid en flygtig anblick synas till fullo bestyrka hans fienders tadel för mångskrifveri och allmästerskap.
Möjligtvis förenade sig ock med dess författande någon liten ekonomisk beräkning.
Men åt Medicinen rigtade tankar, till och med studier, voro ingalunda främmande för hans åt alla sidor kringspanande snille.
De aphorismer och fragmenter, som i samlingen af hans skrifter afsluta fjerde delen, ådagalägga det; och vi ha sett 109, att en tidpunkt gafs, då han ville bli Läkare, d. ä. – enligt hans egen i dessa aphorismer gifna definition – ”Helsans (den animala Harmoniens) Lagstiftare”, Uppmärksamma läsare skola lätt skönja, ej blott huru mycket han då tänkte på Medicinens väsende, föremål och ändamål, utan derjemte det innerliga sambandet, i åsigter och satser, mellan detta ungdoms-utkast, der han klagar att en vigtig Medicinens del – ”Prophylaktiken” – är ”förgäten”, och det vid mognare ålder gjorda försöket att afhjelpa den öfverklagade bristen, eller ”gifva anledning till ett verkligt sjelftänkande och till äkta naturliga principer, i ett så stort ämne som Helsan är”.
I hvilken mån denna Diät-lära kan gälla såsom vetenskaplig, må behörige domare afgöra.
Säkert är, att en qvickare, gladare, roligare, har aldrig blifvit skrifven; och – jag vågar tro det – näppeligen heller (åtminstone i allt hvad hufvudsaken beträffar) någon förnuftigare.
Det helas grundtanke kunna vi sammanfatta i denna enkla beteckning: klart förnummen Erfarenhet, åt alla håll utstakande rigtiga proportioner af ”så långt”, och derigenom åt alla håll undvikande de motsatta ytterligheter, af hvilka den ena heter Förmycket och den andra Förlitet.
Snart skall visas, att jag med detsamma har angifvit, i sitt kortaste uttryck, hela innehållet af hans fyra år sednare färdigvordna Archimetri; hvaraf, i sjelfva verket, den nu ifrågavarande afhandlingen är en anticiperad tillämpning på läran om Helsa och Sjukdom 110.
Derföre är ock den enklaste formel, hvartill denna tanke kan reduceras i egenskapen af diät-lag, ingen annan, än just den gamla, allbekanta, och likväl af de flesta menniskor så godt som förglömda:
”pröfve hvar och en, hvad honom sundt är”; eller (i Thorilds språk): då allt i Naturen är Proportion,– pröfve enhvar, hvad det är, som för hans helsa utgör proportionerna af Naturens klara verklighet.
– Oförlikneligt roar han sig öfver
Medicinens ”ständiga nyheter och omskiften”, eller mångfalden af dess ideligen vexlande systemer och deraf bestämda diät-reglor, oftast hvarandra fundamentalt motsägande, alla likväl talande i lika ofelbar orakel-ton.
Sjelf är han emellertid mest benägen för Browns lära.
”Jag tillstår”, säger han, ”att mitt hjerta lifligen älskar en så bra karl; det är något annat, än den gamla osaliga utmattnings- och uthungrings-visdomen”.
Ja, han var sinnad (se tredje capitlets slut), att särskildt, och såsom ett ”tillägg” till denna bok, ”gifva en kort och klar framställning af Browniska Medicinen”.
Dock har han äfven beröringspunkter med Homöopathien och Nykterhets-föreningarna.
– Den i första capitlet framställda åsigten af Helsa och Sjukdom, af deras betydelse i etnisk och ästhetisk hänsigt (hvarvid ock Ehrensvärd citeras med förtjusning), af grund-enheten mellan Krankhet, Skröplighet, Synd, äfvensom å andra sidan mellan Helsa, Duglighet, Dygd, innehåller lika mycken både philosophisk och religiös sanning, som anledning att af ytliga uppfattare missförstås, eller af gycklande ovänner misstydas (Se Leopolds förutnämnda ”Sändebref”).
Också förmoda vi, att så väl det sanna af denna åsigt, som det natur-enliga af de med ständigt afseende derpå gifna föreskrifterna, skall kunna
erkännas äfven af dem, hvilkas högre vishet småler vid det numera gammalmodiga påståendet, att ”Browniska Medicinen är sjelfva Naturens röst”.
Redan i bemälta Diät-lära framlyser således, för enhvar som känner Thorilds sednaste arbeten, Archimetriens grundtanke.
Men om den af hans skrifter, på hvilken han. sjelf satte högsta värdet bland allt hvad han skrifvit på svensk prosa, gäller det nu sagda i så hög grad, att öfvergången eller bryggan till Archimetrien ligger här för ögonen alldeles uppenbar.
Denna skrift är boken om ”Rätt, eller alla Samhällens eviga Lag”.
Visserligen alltredan omnämnd, förtjenar den likväl här af dubbelt skäl ett särskildt tillägg.
Den betecknar nämligen, med stor klarhet, en afgörande slutvändning i Thorilds inre; och det synes, att den har blifvit afbruten för Archimetriens skull; hvilken under dess utarbetande allt starkare påträngde, med omsider uteslutande fordran att framför allting annat göras färdig.
Till hvilken grad – och huru nästan otroligt länge – Thorild var bländad af den Fransyska
Revolutionens halfphilosophi, skönprat och antikiserande theaterståt, har i det föregående nogsamt visat sig.
I sjelfva hänförelsevillan, delad med så många andra af den tidens goda hjertan och hufvuden, ligger mindre någon märkvärdighet, än deri, att den hos honom kunde uppnå en långvarighet, som skulle förefalla sagolik, om den icke genom hans egna bref till sina vänner vore ådagalagd.
Vid närmare påseende hedras dock han lika mycket af förvillelsens hårdnackenhet, som af det medel, hvarigenom han ändtligen besegrade den.
Han blef nämligen i samma mån djupt narrad, som han var djupt ärlig; och han öfvervann, inom sig, den ytliga samhälls-philosophien genom att tänka sig upp till en grundligare.
Egentligen förefanns denna i hans inre längesedan; men icke med fullklar sjelfbesinning.
Hvem kan eller vill neka, att vid denna Revolutions utbrott funnos, bland de flerfaldiga anledningarna till en genomgripande samhällsförändring, jemväl några så beskaffade, att de, om än icke alldeles rättfärdiga de bättre af hennes upphofsmän, dock göra deras beteende i viss mån ursäktligt och öfverhufvud förklarligt?
Hvem kan eller vill neka, att man hade långt öfver rättmätighetens kraf, och än längre öfver billighetens sjelfbegränsning, utsträckt den i både Natur och Historia grundade fördelning mellan olika samhällslotter, hvilken föröfrigt, emedan den innerst består lika länge som alla själsgåfvors åtskillnad i art och all Culturs åtskillnad i grader, aldrig kan fullt upphäfvas utan Culturens egen – och med detsamma den på Cultur hvilande Samhälls-ordningens – fullkomliga undergång?
Hvem kan eller vill neka, att i allmänhet herrskade månget missbruk af en godtycklig makt, som borde upphöra; mången fördom, som borde skingras; mången obehörighet i förhållandet mellan högre och lägre samfunds-klasser, som borde afhjelpas?
Troligtvis påstår ingen, att de män, som väckte nationens uppmärksamhet på det onda och sökte utfinna botemedel deremot, samtligen voro idel sophister, ränkspinnare, pöbelhjeltar, bofvar, de der handlade blott af fåfänga, afund, maktlystnad, rofgirighet, om icke helt och hållet blott af en djefvulsk mord- och förödelselust.
Gräsligheten af den tragedi, som tillställdes, mildras tvärtom i ej ringa måtto deraf, att hon – i begynnelsen – till någon del spelades af personer, hvilkas högsinnighet, menniskokärlek och alltuppoffrande oegennytta förtjena äfven den sednaste efterverlds beundran.
De misstogo sig visst icke om verkligheten och vigten af dels de materiella klagoämnen, som försatte jordbrukare- och arbetshjons-massan i gäsning, dels de politiska hos det såkallade tredje stånd, hvars anspråk, snart ej åtnöjande sig med mindre än rättigheten att uteslutande vara och representera ”nationen”, likväl framträdde med en vida billigare början.
I sin begynnelse nämligen voro dessa anspråk naturlig följd af en yttre välmåga, som, redan inom den borgerliga kretsen temligt allmän, också redan hade lyftat den till en med de förnämas bildning jemnlik andel af tidehvarfvets själsodling.
Men – om så var: hvilken illvillig dämon gjorde då, att ur så lofliga önskningar och fordringar ändock denna Revolution framgick såsom en bedrägligt tjusande Pandora, hvars skänker omsider väckte alla de bättre af hennes Epimetheer, – och deribland vår Thorild, – ur den ljufva bländsynen till harm och fasa?
Frankrikes och Europas olycka ville, att nyssnämnda vådliga ämnen, som kräfde på samma gång det varmaste behjertande och den visaste behandling, sammanträffade med två, sins emellan vexelverkande, förvirrings-principer: å ena sidan, med en anda af det djupaste sedeförderf, som hade förgiftat både det offentliga och det enskilda samfundslifvet, allmänneligen, från dess högsta grader till dess lägsta; å andra sidan, med en till allvälde kommen falsk philosophi, som herrskade i en tvåfaldig skepnad.
I den gröfre af dessa skepnader var hon ingenting annat, än den allmänna sedelöshetens sjelfbespegling såsom en systematisk materiedruckenhet och gudahädelse; änskönt, jemväl såsom sådan, prunkande med hvarjehanda philanthropiska utstofferingar.
Men i den gestalt, hvari hon sålunda hade utgått från en flock qvickhufvuden, bland hvilka Voltaire var upplysningens centralsol, ville hon allsicke någon fullständig samhälls-omhvälfning, – ehuru verksamt hon medelst alla sina förstöringskrafter inledde den.
Hvad hon der ville, var blott, att de högre samfundsklasserne, eller Jordens Mäktige, jemte alla Snillen, hela och halfva (såsom hädanefter sjelfva tillhörande eller närmast befryndade med jordens herrar), skulle för sin räkning bryta de gamla fördomarnes bojor, samt derefter, bredvid maktens fortfarande njutning, för sig sjelfva behålla det nya ljusets fördelar; endast med förpligtelse, att mot det till evig omyndighet dömda ”folket” eller den pöbel, hvars befrielse ur religionens vantro (med mera) vore äfventyrlig för samhällsordningen, tillvägagå så pass mildt, välgörande, ja äfven upplysande, som de i sin vishet funno lämpligt och beqvämt.
Derför blef ock denna art af philosophi, från land till land, med jubel hyllad af alla de förnämheter, som efterfikte äran att stå på höjden af sitt tidehvarfs bildning; och således främst af de fördenskull högtbeprisade monarker, som, i egenskap af liberala despoter, tilläto sig – fastän för helt andra syftemål, än den sedermera utbrytande Revolutionens – att i betydlig mån regera och omskapa alldeles revolutionärt.
Efterverlden förvånas, huru de kunde inbilla sig, att saken skulle härvid stanna; men de förlitade sig på vanans välde hos den stora hopen, på strafflagar, ämbetsmanna-myndighet, skattkamrar och soldater 111.
Värre var dock, att också i sin andra skepnad, som sträfvade att motverka den nyss beskrifna, erbjöd den moderna philosophien till ljus och ledning blott en rökhvirflande brandfackla – och just den, hvaraf det på alla sidor brännbara hela egentligen blef påtändt.
Vi hysa en stor aktning för Rousseaus vackra snille, vackra uppsåt och vackra aningar, som onekligen, i ett och annat, förebådade en bättre framtid: men såsom philosoph bedömmes han sannast, om vi säga, att han theoretiserade upp sitt känslo-svärmeri till ett begrepps-svärmeri, hvars deistiska naturalism, predikad med hänförande talarkonst, visserligen bekämpade den atheistiska, men sjelf var för Religionens och Historiens grundsamningar föga mindre främmande; och derföre, i sina sociala tillämpningar, blott tjenlig att yttermera stegra förbryllningen.
Med sin inre oklarhet förenade nämligen denna halfphilosophi en ärlig menniskokärlek, som bestämdt hyste önskningen att bereda ett samhällsskick, der idyllen af ett förloradt naturtillstånd skulle i möjligaste måtto återställas, och således alla menniskor göras jemnlikt delaktiga af dess välsignelser.
Just derigenom blef hon den omedelbara befrämjerskan af det beståendes uppnedhvälfning.
Ty genom denna sin tvifvelsutan älskvärdare skepnad, och dess ogemena vältalighet, lyckades den falska tids-philosophien, som i sin förra form var vämjelig för ädlare själar, att tillvinna sig dessas förtjusta bifall; under det hennes samhällslära ändock jemväl här, såsom i sjelfva verket fotad på lika ochristlig och opersonlig grund, var nästan lika atomistiskt uppfattande, mechaniskt afvägande, abstract nivellerande och crasst utilitarisk 112.
Montesquieus utsäde af sanningar låg ”somt vid vägen, somt på stenören”; det var, som hade det icke varit till.
Så blefvo de redligaste välmenarne bland den nya stats-skapelsens fäder 113 bedårade: och troligen skulle, utan Rousseau, aldrig en verldsbrand hafva blifvit af den vådeld, vid hvars blodröda sken plötsligt alla lössläppta vilda lidelser hvässte de tveeggade mordvapen, med hvilka samhällsbandens innersta hjertrötter sönderskuros.
Bland sjelfva Jakobinerne ville de ärligaste – som, till en det, äfven voro de blodigaste – intet annat, än genom bödelsbilans skoningslösa bruk påskynda verkliggörelsen af Rousseaus sublima natur- och samhällsevangelium.
Voro satserna om Jemnlikhet, Samhällscontract, Folksouverainetet o. s. v. absoluta sanningar, så borde de ju för hvilket pris som helst sättas i verket till nationens och menskoslägtets lycksalighet114.
– I en omständighet öfverensstämde föröfrigt ungefär samtliga de nya statsomskaparne och lagstiftarne: de upprefvo bakom sig, och med hån, hvarje brygga af den Tradition, hvarigenom det Närvarande sammanhänger med det Förflutna; de antogo, att Staten är en machin, hvars hjulverk man kan, efter behag och när som helst, ombyta, complicera, förenkla, – eller söndertaga och återhopsätta; de öfverflyttade i allmänhet det begrepp om varelse, lagar, upptäckter, progression, som gäller inom den materiella verkligheten, samt enkannerligen den oorganiska och mathematico-physiska, på lifvet och utvecklingarne inom den ideella, humanistiska, moraliska; de eviga bildningslagar, som der äro gifna, måste de fördenskull dels neka, dels missförstå 115.
Med få ord:
Historien, hvaraf de dessutom ägde blott en högst ytlig öfversigt, begrepo de icke; och lika litet den gamla, som den nya; emedan betydelsen af all Historias innersta lifsoch vändpunkt, Christus-uppenbarelsen, var någonting för dem alla förborgadt.
Desto lättare kunde de till mönster drömma sig ett ideal af Grekisk och Romersk Medborgardygd, uppgjordt med en politiskt-historisk sakkännedom, lika grundlig som den ästhetiskt-historiska, hvarmed man dittills hade spelat Greker och Romare på Théatre Français.
Tillika skimrade på närmaste håll, från det nyss genom fransysk tillhjelp frigjorda Nord-Amerika, samma ideal såsom redan med framgång efterliknadt; de himmelsvidt olika förhållanden, som skulle förete sig vid försöket att tillskapa en republik af – Frankrike, och som der skulle medföra nödvändigheten att besegra historiens rätt genom tyranniets rätt, togos ej i beräkning.
Personer funnos dock, som vid det stora ovädrets uppstigande fastmera väntade allt annat, än att dylika hjernspöken skulle förbytas till alltförkrossande makter.
De bedrogo sig.
Gynnande omständigheter från alla håll befrämjade theoriernas skyndsamma öfvergång till förfärlig verkställning.
Mycket vore här att säga.
Påminnom oss dock endast, huru kraftigt, hand i hand med nyss skildrade philosophi och litteratur, Ludvig XV och hans regering hade, genom den dåligaste statshushållning parad med de skändligaste föredömen af osedlighet och lagbrott, i alla rigtningar undergräft hvarje fäste för en christligt-monarkisk samhälls-författning; vidare, att genast vid omhvälfningens början, genast i den första national-församlingen, visade sig huru litet god vilja, ädel karakter, upplyst förstånd, gedigen bildning gällde mot vältalig qvickhet, berusad passion, lömsk bakslughet och fräck råhet.
Och lägga vi nu dertill, att mot den allmänna svindel, som med löpeldsfart genomilade ett redan i sig sjelft lösaktigt, vindskiftligt och lättantändligt folklynne, stod en oupphörligt vankelmodig och rådvill Styrelse, hvars medelpunkt var den frommaste, men tillika svagaste af Konungar 116: så kunde de få skarpsynta betraktare, som inom och utom Frankrike funnos, redan vid denna tid förutse, både att de omstörtande krafterna skulle segra, och att de förste bland omstörtningens befrämjare skulle bli förstlingsskörden af duper och offer åt det stora praktiska rön, som de anställt.
– Napoleon skall ha fällt det minnesvärda yttrande, att man, för att i det nyare Europa vara republikan, måste vara antingen idiot eller intrigör.
Jag öfverlemnar denna sats till de liberala Napoleons-dyrkarnes begrundande.
Men visst är, att de bägge ursprungliga typerne häraf möta oss i Lafayette och Mirabeau.
Motsvarigheter förekomma sedan, i alla Revolutionens phaser och fortsättningar.
Dock torde kunna sägas om både Girondisternes och Terroristernes hufvudmän, att de så der temligen tillhörde bägge klasserna; om än hos de sednare kanske fanns lika mycken öfvervigt af redligt idiot-fantasteri, som af råhet, oförtäckt lastfullhet och alla det yttre brottets ohyggligheter.
Den nyare tidens häfder känna bland republikaner blott en, som ej kan räknas till någondera af Napoleons klasser; och denne man var icke Europé:
Han åtminstone var en äkta republikan; kanske liknade honom deri hans närmaste vänner.
Han kunde vara det, utan att förneka den christliga grund, ur hvilken allt det goda i den nyare tidens bildning har framgått: ty han var, i ordets renaste och fullaste mening, en dygdig man; född och fostrad under de patriarkaliska lefnadsförhållanden, som då ännu i Nord-Amerika gjorde en christlig republik tänkbar.
Andra må afgöra, huruvida den sedan har der blifvit verklig.
Den var det dock i Washingtons själ.
I Frankrike svarade resultatet noga mot premisserna.
Menas med ”absolutism” ett oinskränkt våldsvälde af något falskt eller förvändt begrepp, som blifvit antaget för absolut: så fick man snart bli varse, att ingen absolutism är värre och hårdare än den, som ikläder sig republikanska former.
Den i Christendomen rotade samhällslärans första grundsanning är, att en sannt fattad frihet, så väl i politisk betydelse som i religiös och philosophisk, kan endast tillvara såsom uttryck af – och yttringsrymd för – en sannt fattad personlighet.
Att i och genom Christus inträdde i verlden den ”personlighets-princip”, som hos oss, under de sista tio åren, varit så mycket omtalad och så litet begripen.
Instinkten af denna princip är lika gammal, som Menniskoslägtet; och ehvar ett utmärktare mått af ethiskt eller ästhetiskt lif har uppenbarat sig i någon af Hedendomens former, skedde sådant i kraft deraf, att personlighets-principens instinkt der var företrädesvis lefvande och mäktig.
Så t. ex. i Grekernes cultur; så, under en råare yta men med en ännu innerligare själ, i våra Skandinaviska fornfäders.
Medvetandet åter af bemälta princip kan icke vara äldre, än Christendomen.
Men yngre är det icke heller; ehuru det, i begynnelsen, syntes inskränka sig inom Religionens enkannerliga område.
Derifrån meddelande sig åt Philosophiens, har det länge der arbetat att finna en speculatif expression, som vore till fullo vetenskapligt nöjaktig; – länge, emedan frågan här var just om den djupaste af alla sanningar, nämligen all ideal- och real-princips innersta enhet: tilldess omsider, sedan denna expression blifvit från alla sidor (och närmast genom Leibnitz, Kant, Fichte, hvar på sitt sitt vis) förberedd, Schelling och Steffens börjat dess bestämda uttalande såsom det sökta A och O för vetenskapernas vetenskap.
Men huru föga det praktiska medvetandet af nämnda princip behöft afvakta denna utvecklingsgrad af dess theoretiska 117, ådagalägges både af det nyare Europas allmänna och af Sveriges enskilda häfder – för enhvar, som icke till Historiens betraktande medför någon monomani, hvarefter Historien anmodas att beqväma sig.
Hon visar alldeles tvärtom, huru ganska tidigt äfven inom Politikens område det medvetande af personlighet och frihet, som var grundadt i den äkta personlighetens och den äkta frihetens religion, gjorde sig gällande; huru det har yttrat sig i en mängd företeelser, hvilka väl kunna såsom allbekanta förutsättas; ändtligen, huru otacksamt, och i grof fåvitsko, vi misskänna vårt eget fosterlands samhällsinrättning och den anda som i alla tider lifvat dess ädlaste söner, om vi djerfvas neka, att denna samhällsinrättning är (i allt det väsendtliga deraf) ett värdigt uttryck af det friaste christliga personlighetslif.
Eller vore det väl sannt, att ”natten till den 4 Angusti 1789” är personlighetsprincipens enkannerliga födelsenatt? den natt, då denna princip ”inbröt i det allmänna politiska lifvet”? eller åtminstone, att den då erhöll en plötslig och hastigt sig vidgande uppklarning, hvilken dittills hade låtit vänta på sig i ”de adertonhundrade år”, som ”erfordrades innan personlighets-begreppet kom ur Kyrkan och Församlingen inom Statens gränser”?
Efter en stor, och äfven af oss djupt vördad auktoritet, har man åberopat detta.
Men hvad vill man då säga om det slags revolutioner, genom hvilka fristaterne Schweiz och Holland uppkommo?
Och huru kan man glömma till och med den sjelfbefrielse, som i Norra Amerika gaf lif åt den nyare demokratismens egentliga mönster-stat?
En emancipation, utan tvifvel berättigad till det dubbla erkännande: att de ledande hufvudmännen voro män, liksom af profhaltig dygdighet, så äfven af det nyktraste förstånd; och att detta förstånd genast yttrade den medvetenhet af det politiska personlighets-begreppet, hvarifrån Lafayette och hans medbröder närmast hämtade materialierna till programmet om Menniskans Rättigheter.
Sätta vi nu, emot denna nord-amerikanska personlighetsprincip, den här ifrågavarande fransyska: hvad visade den sednare sig väl annat vara, redan vid sitt påstådda första uppträdande under den ryktbara ”natten”, än en härmande – abstraction?
Dess i sig sjelf ihåliga rymd skulle nu fyllas.
Enskilda dygdiga menniskor funnos visserligen, men icke bland sjelfva de politiska ledarne (Mirabeau m. fl.); och positif religiositet var nästan öfverallt försvunnen.
Hvarifrån skulle då fyllnaden tagas 118?
Från uppblossningarne af den ädelmodiga enthusiasm, som hänförde till sjelfuppoffringar, vid hvilka blott det må klandras, att man, såsom ett gammalt ordspråk säger, ”bortkastade barnet med lögvattnet”?
Eller från den på varaktigare vis verksamma sjelfviskhet, hvarmed de ledande männen stodo, halft hotande, halft lurande, bakom enthusiasterne och ryckte dem marionett-likt framåt med sina trådar?