Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förra lär nu wara en af de förnämsta i Stockholm, och den sednare har blifwit förwandlad till Rysk.
Fordom wisade sig wid den punkt, der wi nu ligga, emellan dessa twenne kyrktorn det tredje och förnämsta, dyrbart för hwarje Swenskt hjerta för de heliga minnen, öfwer hwilka det höjde sin fina, af ett gyllne kors beprydda, spets till skyarna.
Jag såg då det först af himmelens åska tändes och nedbrann; men det uppfördes i stället af jern.
Då det, kort efter Ryssarnas intåg, störtade wid en eldswåda på Riddarholmen, der det war beläget, lär det icke åter fått uppbyggas, har jag hört.”
”Hwilket skönt hus derborta, min far!” utropade Hindiah.
”Det är Stockholms slott, fordom bebodt af Sweriges konungar; numera
Ryska general-guvernörens residens.
Du saknar förmodligen torn och dômer på den wäldiga byggnaden, efter du endast kallar den ett hus?”
Hindiah betraktade med eftertänksam uppmärksamhet det smakfulla slottet, och swarade efter några ögonblicks tystnad: ”Det är ett hus, min fader, men ett ädelt och kungligt.
Det är både skönt och betydelsefullt, att det kan umbära både torn och befästningar.
Det är just mönstret för konungars boningar; det är den wackraste boningen af alla, som äro ämnade att bebos af fredliga menniskor.”
”Det war ämnadt att wara den förste medborgarens hus; det har dock nu måst inhysa folkets förtryckare och fiende.
Men du får nog se det närmare framdeles.
Du ser bortom slottet en öppen plats, prydd af en bildstod.
Det är Carl 13:s torg, och hans bild är den enda af de kungliga bilderna, som står qwar sedan Ryssarne intogo Stockholm.
På wenstra sidan om torget ser du fordna operahuset och Jakobs kyrka.
Det war der, som den sista striden hölls.
Längstbort i fonden af torget har Ryska besättningen ett exercishus.
Till höger ser du Blasiiholmen och Skeppsholmen.
Wid den sednare synas de stolta topparna af Ryska örlogseskadern, som nu intagit fordna Swenska skärgårdsflottans rum.
Ladugårdslandskyrkan, den som har en så besynnerlig åttkantig form, har blifwit förwandlad till en fästning, för att hålla staden i tygel.
Äfwen wid Observatorium, hwars byggnad på en höjd wi dock icke här kunna se, hafwa Ryssarna uppfört starka fästningswerk.
Det är bittert att se allt detta, min Hindiah, men jag will icke förtwifta.
Ännu är det wäl icke omöjligt att uträtta något emot fienden, ehuru stark han må wara.
Men wi skola ännu närmare undersöka förhållandet, då wi kommit i land.”
Jag längtade att sätta foten i land, och wi stego i jullen, sedan jag stuckit mina bref och kreditiver i fickan.
Hindiah inswepte sig i en kappa, ehuru sommarwarmt det förekom dem, som icke woro från samma sydliga klimat som hon.
Men hennes hela själ befann sig i en slags feberspänning, då hon nu hade ankommit till de Hinduiska sagornas troll-land, Europa, till sin faders land.
Alla föremål
woro henne så nya, men hennes klara förstånd gaf henne genast och lätt en öfwerblick af dem.
Hon hade dessutom så godt som blifwit bildad och uppfödd wid mina berättelser och beskrifningar om Swerige.
Wid Skeppsbron låg ett prydligt hus, utmärkt med den gyllne inskriften, att det tillhörde det handelshus, det förnämsta i Swerige, dit jag adresserat mig och på förhand remitterat en del af mina penningar.
Det hette Lars Hjerta & Komp. Chefen för detta hus hade förut warit redaktör för Sweriges förnämsta, mest omfattande och mest lästa tidning, Aftonbladet.
Han hade förnämligast på sitt blad wunnit betydliga kapitaler, och i stället för att låta dessa ligga orörliga, hade den werksamme och spekulerande mannen anwändt dem i fabriker, och slutligen i en handel, som nu snart sagdt omfattade hela Nordens.
Han war redan underrättad om min ankomst, så att, då jag med min dotter anlände, han sjelf skyndade emot mig.
Det war en lång, temligen mager man med ljust hår, reguliert wackra drag och blå ögon.
Då han tryckte min hand och bjöd mig wälkommen, blinkade han med en wiss besynnerlig häftighet, som föreföll mig mindre angenäm, tills jag märkte att det war en slags wana, och ingalunda uttrycket af en slughet, som mera tillhörde hans offentliga lif än hans enskilda karaktär.
Emellertid gjorde mig just hans uppsyn genast twekande, huruwida jag för honom skulle wåga yppa mina djerfwa förslager.
Jag beslöt att uppskjuta mitt förtroende till honom, tills jag, om möjligt, lärt känna hans åsigter.
Han införde genast mig och min dotter till sin familj.
Hans fru, ett bildadt fruntimmer, wisade Hindiah mycken wälwilja, och jag, som wäl war något nyfiken att se min bruna
Hindostanskas första intryck af umgänget med mitt fäderneslands fruntimmer, hade det nöjet att se henne lätt och öppet finna sig i och emottaga de wanliga ömsesidiga uttrycken af artighet och belefwenhet.
Hennes lilla owana och den förundran hon emellanåt röjde woro naiva och glada.
Jag såg att min dotter kände sig lifwad af den wälwilja, som mötte henne, och att hon erfor ett angenämt intryck af Sweriges sällskapslif.
Jag satte mig med Hr Hjerta, för att språka om förhållanderna inom landet.
”Tillåt mig”, sade jag, ”att uppriktigt och utan omswep fråga, hurudan sinnesstämningen nu är i Swerige.
Den kan förmodligen icke finnas uttryckt i någon tidning?”
Han blinkade, såsom wanligt, och såg något betänksam ut.
”Det är en swår fråga att beswara”, yttrade han.
”Herrn
wet att wi, såsom Ryska undersåter, äro underkastade censur.
Jag upphörde med min tidning, så snart jag icke längre fick tala frihetens språk.
De tidningar, som nu finnas i Swerige, få icke befatta sig med några omdömen om offentliga angelägenheter.
Man kan derföre icke känna sinnesstämningen inom sjelfwa landet annorlunda, än genom samtal med personer från alla landsorter.”
”Hur är det med de tidningar, som funnos innan Swerige föll?”
”Till namnet existera flera ännu, men de redigeras af Ryska regeringens organer.
Aftonbladet har man funnit nödigt att bibehålla, ehuru jag nedlade det.
Ett blad med denna titel redigeras nu af en ryktbar jurist, fordne Lagmannen, numera Presidenten, Lindbergh. Dagligt Allehanha har blifwit anförtrodt åt en man, som förut i en småstad utgaf en liten tidning under namn af Samlaren.”
”Än Dalman, min wän och stridskamrat,” inföll jag.
”Lefwer han ännu?”
”Ja, han har mest dragit sig tillbaka till privatlifwet.
Han erhöll af Sweriges Ständer den maktpåliggande befattningen af Justititie-Ombudsman, och blef derigenom i tillfälle att lära känna hela landets ställning och behof.
Men såsom af Ryssarne misstänkt, har han blifwit afskedad, med lönen till pension.
Han uppträder ännu emellanåt för att förswara någon förtryckt, och hans anseende, som en allmänt erkänd redlig man, ger honom mycket inflytande hos sjelfwa de Ryska auktoriteterna, så att han lyckats rädda månget offer undan tyranniet och ofta hejda wåldsamheter eller befordra
Ryska öfwersittare till wederbörlig näpst.”
”Än er wän och medhjelpare, kapten Lindeberg?”
En tår framträngde i Hr Hjertas öga: ”Den arme mannen!” suckade han: ”Ryssarna woro icke så medgörliga, som fordom Swenska Regeringen.
Han miste werkligen hufwudet för sina frimodiga yttranden om Ryska Regeringens skuggrädsla i afseende på teatern.”
Wi tego båda en stund.
Men snart återupptog jag samtalet.
”Hur hafwa Ryssarne här organiserat sin styrelse?
Landet skall ju hetas hafwa en konstitution?”
”Wisserligen!”
war hans swar: ”Åtskillige af wåra gamla statsformer hafwa blifwit bibehållna, och statsmaschinens gång ställd i sitt gamla spår så mycket som möjligt, endast med tillsats af en mängd
Ryska inflytanden och intressen.
Generalguvernören Lwoff, en gammal general, är personligen en ganska aktningswärd man, ehuru han föga förstår att lämpa sig efter det Swenska lynnet.
I Statsrådet sitter främst en gubbe, långt öfwer hundrade år gammal.
Han heter Rosenblad, och hans sakkännedom och nitfulla tillgifwenhet för Kejsaren, äro lika oumbärliga nu för den Ryska regeringen, som fordom för den Swenska.
Den, som haft makten i sina händer, har alltid i honom egt en skicklig och bepröfwad tjenare.
Men den, som eger största inflytandet, och otwifwelaktigt eger det yppersta hufwud i hela Rådet, är Knesen Hwasser, fordom professor wid universitetet i Upsala.
Hans fantastiska beundran af den Ryska magnificensen, redan innan den med eld och swärd utbredde sig i wårt land, har förwärfwat honom höga wärdigheter och stora rikedomar i belöning.
Nu fröjdar han sig åt alla de skrytsamma werk, som Ryska Regeringen låter utföra, och har nyligen utgifwit en skrift, hwari han bewisar, att Swerige först nu är werkligt fritt, sedan det erhöll sin konstitution bekräftad af Hans Majestät Kejsarens Nåd.”
”Administrationen har föröfrigt samma form, som förut, förmodar jag?”
”Ja, till det mesta.
Endast äro embetswerken mera ställda på en militärisk fot.
Allt måste gå punktligt, och embetsmännen lyda blindt.
I stället för Landshöfdingar, hafwa wi i alla län Ryska Guvernörer, wanligen högre officerare, som blifwit pensionerade med de indrägtiga lönerna.
Det war wisserligen på samma sätt under Swenska tiden också, men allmogen fick merändels sin rätt genom de underordnade embetsmännen.
Nu går allt ut på, att föra Guvernören, som ingenting förstår af språket, bakom ljuset, och derunder pressa af bönderna så mycket som möjligt.
Embetsmännen här, liksom i alla Ryska eröfrade länder, äro wäl lönta, och finna sin fördel wid sakernas närwarande ställning.
Likwäl tror jag att bland dem mången redlig man suckar öfwer landets nöd af uppriktigt hjerta, utan afseende på sin egen enskilda fördel.”
Sedan wi språkat ännu en stund, anhöll jag, att Hr Hjerta wille låta wisa mig den wåning jag anmodat honom att hyra för mig.
Han följde sjelf mig och min dotter dit.
Det war redan skymning, då wi stego i Hr Hjertas wagn och åkte fram till Drottninggatan.
Med en känsla af djup grämelse hörde jag, huru många af de fordom högaktade handelshusen wid Skeppsbron måst gifwa rum för dels nya Ryska firmor, dels kaserner och Ryska embetsmäns boställen.
Och då jag såg
Ryssar promenera framför slottet, samt att
Logården stod full af kossackhästar, emedan den flygel, som fordom innehöll Riksmuseum och Bibliotheket, blifwit förwandlad till ett Corps de Garde för General-Guvernörens lifkossacker, grep mig en iskall fasa.
Jag kände huru jag bleknade, men min blekhet doldes lyckligtwis af skymningen.
Norrbro hade blifwit förwandlad helt och hållet.
I stället för Bazaren, som nedramlade året efter det den blifwit byggd, hade en Tysk Professor uppfört en rund byggnad, i hwilken han förewiste en förträffligt wäl målad Panorama af Petersburg.
Det fordna Kungens Stall jemte byggnaderna framför detsamma hade blifwit nedrifna, platsen planerad och planterad, samt försedd med kanonbeprydda wallar utåt Mälaresidan.
Fastän i sjelfwa werket Stockholms utseende blifwit förskönadt derigenom, och Ryska
Regeringen lät påskina sitt ädelmod att till stadens prydnad anwända just de hus, som blifwit köpta för rubelfonden, så war försköningen icke i rätt Swensk smak, och ädelmodet hade något tycke af hån.
Arfprinsens palats
war ekläreradt då wi foro förbi.
Der residerade en Rysk Furstinna, som warit Kejsarens favorit i hans yngre år, och nu fann det angenämt att i ett eröfradt rikes hufwudstad omgifwa sig med återskenet af Kejsarens fordna ynnest och glansen af sin rang och sina rikedomar.
Det war med en förfärligt bitter känsla jag inträdde i mina rum.
Sedan Hr Hjerta tagit afsked, kastade jag mig på en soffa och öfwerlemnade mig åt dystra fantasier.
Jag förtwiflade wisserligen icke ännu öfwer fäderneslandets räddning, då jag hörde att allmogen befann sig i en belägenhet, som icke kunnat förqwäfwa dess gamla fosterlandskärlek.
Men sjelfwa min innersta känsla hade blifwit djupt sårad utaf anblicken af den wanära, hwarmed förtrycket belastade de öfwerwunna, en wanära, som owillkorligen måste aftwås med blod.
Hindiah satte sig framför mig, för att, såsom wanligt, förskingra mina bekymmer.
Men hastigt inträdde en af mina betjenter och anmälde, att en främmande herre önskade få tala wid mig.
Jag gick den främmande till mötes.
Det war en embetsman från polisen, en ganska artig, men, som det tillika såg ut, äfwen slipad man, Jude till nationen.
Sedan han upptecknat mitt namn och besett mina papper, tog jag mig den friheten att i tysthet sticka en bankonot i mannens hand.
Denna gåfwa tillwann mig hans wälwilja, och, jag måste offentligen erkänna det, med den egna enwishet, som utmärker hans nation, wille han sedermera alltjemt wisa mig sin wälwilja och tacksamhet, äfwen då den föreföll mig beswärlig.
Jag beslöt att rent ut göra honom några frågor.
”Wågar jag, utan att på något wis gå någon Kejserlig förordning förnära, eller ådraga mig något obehag, gå omkring i min födelsestad och uppsöka mina gamla bekanta och wänner.
Om jag icke kommer att behöfwa deras hjelp, så torde min kanske understundom komma dem mera till pass.
Ni wet, min herre, att jag är rik, och det skulle fägna mig om jag fick tillfälle göra något godt åt mina gamla wänner.”
Mannen såg på mig med en slug min. ”Det kan se besynnerligt ut,” swarade han. ”Jag will wara uppriktig mot en så frikostig och ädelmodig herre, som ni.
Ni har genast sett, hwilken nation jag tillhör, och jag får säga er, att om Hans Majestät Kejsaren icke hade oss, Mosaiske Trosbekännare, som äro födda i Swerige, att anwända till embetsmän i den Kejserliga Polisen, skulle det stå mycket illa till här.
Wi känna folket och landet, och som det icke är wårt fädernesland, kunna wi icke hafwa någon större ära eller fördel, än den att wara wår allernådigste Herre och Kejsare tillgifne och trogne.
Också belönar Hans Kejserliga Majestät wår trohet.
Wi, som äro polisens embetsmän, göra naturligtwis hwarandra till wiljes, och, då det är nog rum för oss, uppäta wi icke förtjensten för hwarandra.
Hwarhelst min herre behagar gå, skall jag ställa till, att det sker utan fara.
Endast en sak
wågar jag råda till, och det är att undwika beröring med allt hwad militär heter, äfwensom att icke yttra ett enda ord politik.”
”Jag tackar er, min herre,” swarade jag, ”och jag skall söka iakttaga ert råd.
Som jag
wågar förmoda, att embetsmännen i ett så widlyftigt werk, som der ni är engagerad, icke äro så synnerligt rikligt, ehuru wisserligen eljest kejserligt lönade, tar jag mig den friheten att nämna, i fall min herre någon gång skulle befinna sig i en ögonblicklig penningförlägenhet, om en oförmodad utgift kom, eller dylikt, att jag anser för ett nöje att erbjuda någon liten assistens ur min kassa.
Tillåt mig att få weta min herres namn, i fall så behagas!”
”Mitt namn är Nathan, Assessor och Sekreterare wid afdelningen för främmande resande,” swarade mannen och bugade sig artigt.
”Förlåt mig,” återtog jag.
”Det kan wäl icke wara alltför djerft att efterfråga, hwart de fordna embetsmännen i den Swenska polisen tagit wägen.
I min tid war der en polismästare, som hette Hultberg.”
”Åh, det war en skicklig man!” utbrast han: ”Han förgick sig ett par gångor både oförsigtigt och obetänksamt, ty han besinnade icke huru han hade Kämnersrätterna emot sig, så att han nödgades taga afsked.
Han har alltsedan lefwat som privat jurist, och afslagit de rätt wackra anbud som Ryska Regeringen gjort honom.
Ehuru jag icke borde säga det, så är det skada på mannen!”
”Hwem är då nu Polismästare?”
”Chefen för hemliga polisen, werkliga Geheimerådet Justus,” swarade Hr Nathan.
”Han har genom mångårig tjenst bragt sig upp till det förtroende han innehar.”
”Jag förmodar, att man behöfwer ett säkerhetskort.
Hwar skall jag erhålla det?”
”I morgon bittida skall jag hafwa äran skicka en gewaldiger med detsamma!”
Jag kunde icke neka den Ryska politikens finhet att anwända den Israelitiska nationen.
Ryssarna kände dem wäl, till och med sedan 1808 års krig, då det egentligen lär hafwa warit genom en Judisk Handlandes stämplingar, som Ryske Amiralen Bodisco kallades till Gottland och den gången för en kort tid besatte denna ö.
Men jag hoppades att, sedan jag wunnit den nämnde herrns wälwilja, han skulle bereda mig tillfälle att, utan att wäcka serdeles uppseende, inhemta de underrättelser och undersöka de förhållanden, som woro mig nödiga att känna.
Jag tog godnatt af min Hindiah, sade henne att hon följande dagen skulle åtminstone hela förmiddagen wara ensam och då ställa wår nya boning i ordning, och gick derefter till sängs.
Följande morgon begaf jag mig ut i staden.
Jag beslöt att gå till fots, och igenknäppte min rock ända upp till halsen.
Så snart jag kom ut på gatan, föreföll mig sjelfwa luften rysligt tung och qwäfwande.
Den egna
Ryska lukten stack mig obehagligt i näsan, då en stark patrull med påskrufwade bajonetter marscherade förbi.
Jag såg mig om, för att finna ett spisqwarter.
Wid Gustaf Adolfs torg hade Operakällaren och Castenhof blifwit förwandlade till kaserner, den förra åt ett kompani Uralska Jägare, den sednare åt en pulk wilda Buschkirer.
Slutligen blef jag warse i hörnet af Regeringsgatan den gyllne inskriften: ”HOTEL IMPERIAL” Jag inträdde.
Onekligen woro drägterna rikare och mera varierande i Stockholm, än fordom.
Det war Asien, som hade inträngt på Sweriges område, och der utbredde sina seder, kanske, om det blifwit ohämmadt, till slut sin bildning.
På hotelet, wid det stora bordet, sutto gäster i de mest sällsamma gestalter.
Bredwid en Engelsk köpman i den enkla, gula frisrocken, satt en brokig kossack-hetman i glittrande guldgaloner.
Bredwid en ung sprätt till jurist satt en ännu mera sprättig Cirkassisk officer.
Min uppmärksamhet fästes förnämligast på en äldre, temligen korpulent gestalt, med ett par plirande, qwicka ögon, som tycktes njuta af den Italienska wärdens utsökta rätter.
war kännare af rätterna, men också menniskokännare.
Hans qwicka blick hade knappt träffat mig, förrän han winkade åt mig, att jag skulle intaga platsen bredwid honom, och knappt hade jag gjort det, förrän han begynte med ett eget muntert uttryck af blandad fryntlighet, nyfikenhet och förwåning betrakta mitt ansigte.
Jag kände nu igen honom.
”Min herre!” sade jag:
”Om jag icke misstar mig, har jag den äran att se framför mig den ryktbara och snillrika Wishetsgudinnan sjelf.”
”Hm!” kom swaret: ”Men jag erinrar mig icke hafwa sett min herre.
Skulle jag så weta min herres namn, så står mitt, Askelöf, hjertans gerna till min herres tjenst.”
Jag nämnde mitt namn, och han erinrade sig att hafwa smakat chinesiska fogelbon hos någon köpman, som sagt att de blifwit skickade från mig.
Småningom sökte jag inweckla honom i en politisk diskurs, men han war alltför försigtig att inlåta sig på så kinkiga ämnen.
Allt, hwad jag kunde förstå, war att han blifwit af Ryska Regeringen afspisad med en lumpen pension af 400 rubel.
Hastigt hördes i salongen bredwid wår en manlig, högt skallande stämma: ”Jag upprepar det ännu en gång mine herrar!
Hwem war det, som i tid warnade för både det Ryska och Engelska inflytandet i wår politik?
Hwem war det, som först till komplett evidens deducerade den Swenska
Regeringens otidiga eftergifwenhet och koncessioner åt Ryssland?
Det gjorde jag redan i Argus, mine Herrar!”
Jag sprang upp från min plats, ty jag igenkände den bekante tidningsskrifwarens röst; men min granne tog mig hastigt i armen, ett uttryck af bekymmer flög öfwer hans jovialiska anletsdrag, och han sade: ”Låt icke märka er, min herre!
Jag fruktar, att en olycka drabbar wår oförsigtige wän, och den som yttrade deltagande blefwe otwifwelaktigt satt i swårigheter, utan att kunna hjelpa honom.
Följ mig, min herre!
Wi wilja gå ut tillsammans, för att se huru det går.
Jag hör att det blef tyst derinne.”
Med bedröfwadt hjerta tog jag min hatt, och wi begåfwo oss långsamt öfwer Norrbro.
Några starka
Ryska patruller wandrade öfwer bron.
I allmänhet syntes här mycken
Rysk militär, en naturlig följd deraf, att stadens garnison war öfwer 50,000 man stark.
Det war icke blott den Ryska regeringens, utan occupations-arméns hufwud-säte.
Det war härifrån, som förstärkningar utgingo till de serskilda landsorts-städerna, och det war hit, som nya flockar af de Asiatiska horderna strömmade, för att först lära något af språket innan de kringspriddes i landet.
Då wi gingo förbi ett hus på Österlånggatan, kom bakom oss en kibitka, satt på hjul.
Jag kastade ögat inuti densamma och igenkände den wäldige tidnings-redaktören, wid sidan af en soldat.
Ett fönster öppnades hastigt, och ett swartlockigt hufwud stacks fram och helsade på herrn i kibitkan.
Den medgörlige soldaten lät åkdonet hålla några ögonblick, och mannen, en boktryckare Hellsten, kom nedspringande med ett par pappersbundtar under armen.
Han räckte dem in i kibitkan och sade, med en medlidsam tår i ögat: ”Det är för swårt, att bror skall nödgas resa till Siberien; men tag åtminstone här ett par årgångar af wår fordna tidning
Freja till lektyr på wägen.”
Äfwen jag
wille skynda fram för att yttra mitt deltagande, då hästarne fingo en klatsch och kibitkan flög bort.
Också min följeslagare hade wäl önskat, att till afsked trycka mannens hand, men såg nu endast med en sörjande blick efter den bortilande.
Jag beslöt att ytterligare wandra omkring i staden, och tog derföre afsked af herr Askelöf, samt wandrade framåt slussarna.
Der hörde jag dessa egna rop, som utmärka att sjömän äro sysselsatta med ansträngande arbete.
Och jag såg, huru genom de uppdragna slussarna ett dussin grofwa kanonslupar inhalades i Mälaren.
En mängd åskådare, dels sådana som genom windbryggornas uppdragning blifwit hindrade att fortsätta sin wäg, dels andra nyfikna, stodo på båda sidor om strömmen och betraktade skådespelet.
Mig intresserade det mest att betrakta sinnesrörelserna, som åskådarnes ansigten uttryckte.
Det war en stum sorg, som hwilade öfwer dem.
Endast några yngre personer gåfwo luft åt sin harm, genom doft frammumlade swordomar.
Jag såg, att hos folket gäste ett djupt, fast qwäfdt och undertryckt missnöje.
Genom något fel i mekaniken, brast en lina på en af sluparna.
Bland dem, som icke kunde dölja uttrycket af sin skadeglädje, blef jag warse en mans ansigte, som jag igenkände sedan fordna tider.
Det war en mekanikus wid namn Tollin.
Jag trängde mig till honom och helsade.
Så snart sluparna passerat igenom, inbjöd jag mekanikern att följa mig på min morgon-promenad och derefter spisa middag med mig.
Jag wisste, att jag med honom kunde tala uppriktigt.
Wi wandrade tillbaka inåt staden till Riddarholmen.
Den sköna kyrkan, som fordom förwarade Sweriges ärofullaste minnen, war i grund nedrifwen, och af alla de hus, som fordom innehöllo Statens förnämsta embetswerk, återstod endast assistansen, ett fult torn inwid mälarstranden.
Hela holmen hade blifwit planerad och omgafs af ett staket.
Den begagnades till ercercis-plats af garnisonen.
Wid det gamla tornet lågo utbyggda på wattnet några skjul, i hwilka en Rysk eskader af skärgårdsfartyg, alltid färdiga att ila inåt Mälaren, woro förlagda.
Eldswådan, som af någon besynnerlig anledning icke blifwit släckt i tid, hade gifwit tillfälle till denna förändring.
Sedan wi sålunda sett denna heliga trakt numera öfwerlemnad åt förödelsen och ödsligheten, skyndade wi dädan.
På Riddarhustorget war Gustaf den förstes bild borttagen, och i stället prunkade Kejsarens, med majestätiskt wälbehag betraktande det wäl bibehållna Riddarhuset.
I ett hus, der fordom ett wärdshus kalladt
Lyktan hölls, hade nu en Rysk prelat, med ett helt seminarium af långskäggiga poper, inflyttat.
Då wi gingo öfwer den esplanad, som nu intog Helgeandsholmen, blef jag warse en man, som, lutad mot ett träd, med korslagda armar och dyster uppsyn betraktade den Ryska posten, som promenerade emellan kanonerna wid stranden.
I det jag kom honom närmare, igenkände jag min wän Carlén.
Med en öfwerraskande känsla af på en gång glädje och sorg utropade jag hans namn och räckte honom handen.
I början kände han icke igen mig, och såg mig med hotfull uppsyn i ansigtet.
Men snart ljusnade hans minne, och wi tryckte hwarandra till wänskapsfullt klappande hjertan.
Han följde oss genast.
Hindiah hade anordnat
wår måltid, och wi beslöto att under densamma ej förbittra wåra känslor med något ord om fäderneslandets närwarande olycka.
Endast minnen från wåra yngre år upplifwade oss.
Poetens förundran wid Hindiahs åsyn öfwergick snart till ett lifligt intresse, då hon efter måltiden sjöng för oss, bland annat, åtskilliga af Carléns egna ”Stycken på vers.”
Han hade icke wäntat att få höra så mycken sydländsk eld i musiken, och jag såg huru han nu fann sina egna skapelser förskönade af de klara tonerna från flickans läppar.