Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad det var plågsamt att känna detta tvång omkring sig, och att liksom blygas inför sitt eget hjerta öfver de känslor en annan än hennes trolofvade ingaf henne!
Men hade ej Rosenberg sjelf, efter denna tid, frikallat henne från sitt löfte?
Hvarför skulle hon ej då våga att ens se på en annan?
”Jag vill se på honom och det rätt vänligt,” tänkte hon för sig sjelf, medan hon alltjemnt med nedslagna ögon fingrade på förklädsbanden.
Men då stodo åter Erika och Anton med sina spejande ögon och bevakade henne, åtminstone förekom det henne så; och troligen hade hon ej haft mod att upplyfta ögonen, om ej den förra blifvit utkallad och Anton i detsamma fått lyda gubbens tillsägelse: ”gå efter pipan!”
Men nu var ej ögonblicket att försumma.
”Jag är ledsen att löjtnanten ännu ser så sjuk ut,” sade hon hastigt med denna barnsligt intagande röst, som gjorde henne så älskvärd.
Hon vågade äfven se Arve i ögat, och i blicken låg försäkran om hennes deltagande.
Arve visste ej riktigt huru han hade det.
Nyss var hon så fremmande, och nu så huld och vänlig.
Var hon nyckfull?
Eller var hon rädd att låta se en skymt af likartad känsla – Men hvarföre det?
Tiden för hennes frihet var ju inne!
Likväl kunde blygsamheten och det egna i hennes belägenhet väl göra det svårt för henne att anse sig fri; och troligen komme ej
Rosenbergs ring att lemna hennes finger, förrän hon knöt nya band – i händelse hon gjorde det.
Antons återkomst och Gabriellas deraf följande tillbakadragenhet öfvertygade
Arve att hon verkligen fruktade andras uppmärksamhet.
Han kände sig härigenom för egen del mycket lugnare, ty hennes öga kunde ej ljuga; men han tyckte äfven att en flicka, med Gabriellas karakter, borde visa sig mera sjelfständig.
Hvad som emellertid talade till ursäkt för denna lilla dubbelhet, var den, såsom han insåg, för hennes qvinlighet kanske svåra känslan att genom öppen vänlighet erkänna sig vara nära att glömma den, hvilken hon så nyss och kanske ännu, om han lefde, erkände för sin brudgum.
Af en nästan likartad blygsamhet afhölls Arve från att tala om sina egna känslor.
Han ville unna Gabriella tid att bättre hemta sig, att vänja sig vid det nya i sin ställning.
Dessutom var det ock hans föresats att hädanefter, ehuru på samma för andra undvikande sätt, som hon visade, låta henne erfara hvad som föregick i hans inre, då han äfven kunde öfvertyga sig, om det var en villfarelse eller verklighet att hon förstod honom.
Något tillfälle för dessa rön blef emellertid i dag omöjligt att finna; och Arve kunde ej undgå att bemärka, det Erika vida mera uppehöll sig inne, än vanligt var och han fann nödigt.
Men sedan han nu åter hade hopp, gaf han sig tillfreds och ernade ej släppa det så lätt, som förra gången.
”Får jag snart komma åter?” hviskade han i förbigående till Gabriella, då de andra morgonen tillfälligtvis, straxt före hans afresa, möttes i förstugan.
”Huru lång tid menar löjtnanten med snart?” frågade Gabriella och stannade ett ögonblick, ehuru hon brände sig dugtigt på den heta karotten, som hon höll i hand; ”är det tre, fyra eller sex månader?”
”Tre, fyra eller sex dagar!” återtog Arve; och den sällhet, detta lilla förtroliga möte åstadkom i hans själ, lyste i hans ögon.
”Måtta i allt!” svarade Gabriella, i det hon, tvingande sig att icke skrika, gaf andra handen till pris åt den heta karotten.
”Tre, fyra, sex veckor är midtemellan.”
”Således tre veckor!” sade Arve och sprang artigt att öppna dörren, då knarrande steg hördes i trappan.
Sextonde Kapitlet.
Kärlekens böner ödet beveka.
Ske dig – – –
– som du vill!
Efter denna dag lefde rosen på Tistelön åter upp.
Hon blef det glada, friska väsende, som hon förut varit; och gubben Haraldson fröjdade sig deröfver att våren hade en så lifgifvande verkan.
Men fröjdade sig gubben, så funnos andra, som icke fröjdade sig.
Birger och Erika hade ofta allvarsamma öfverläggningar.
Anton gick sluten för sig sjelf; men för den, som kände honom, var det ej svårt att af den vildt stirrande blicken sluta till att några rysliga fantasier plågade honom.
Och de plågade honom verkligen mer än någonsin.
Det hände, då våren kom, att
Anton – hvilket aldrig förut inträffat – ej ens under nätterna återvände hem.
Birger då sökte honom, fanns han, om morgonen liksom aftonen, sittande i sin båt bland säfven, antingen sysslolös stirrande ned i djupet, eller med metspöet i hand, det han dock sällan uppdrog.
Birger, som icke hade det ringaste begrepp om beskaffenheten af Antons närvarande själsplågor, frågade honom, vid ett dylikt tillfälle, hvarföre han alltid älskade att sitta bland säfven och se på vattnet.
”Hvad är det, som drager dig hit?”
Anton svarade genom en annan fråga: ”Hvad är det, som drager dig till Erika?”
”Mitt hjerta – Erika är allt för mig.”
”Då kan du begripa, hvarför jag sitter här: dernere i djupet är mitt allt – der är mitt hem.
Men hur innerligt jag än ber, får jag ej komma dit.
Tänk, Birger, om du aldrig finge komma till Erika – då gjorde du som jag ..” och Anton lät de strömmande tårarne, som flöto öfver hans kinder, blandas med det salta skummet.
”Stackars Anton,” sade Birger, skakad af den djupa sorgen på broderns ansigte; ”du föreställer dig då att du har ditt hem dernere?”
”Föreställer mig?” upprepade Anton. ”Du förstår icke hvad jag talar, Birger, ty du vet icke hvem jag är.”
”Är du icke vår arme, sjuke Anton, som ...”
”Som ni gjort till en fåne, menar du,” afbröt han häftigt.
”Jo, på sätt och vis, men ändå inte riktigt!
Det hänger underligt tillsammans med det der,” tillade han saktare och med hemlighetsfull förtrolighet. ”Jag är ej den rätte Anton.
Min far och min mor de bo härnere; de gråta hvar stund öfver mig – och jag; men tyst, kom hit, så får jag hviska vid dig ...
Jag är – Necken!
Var inte det besynnerligt?”
”Jo, det var visst det,” svarade Birger, som fann rådligt ingå i hans fantasier.
”Men hur kommer det sig att vi så länge trott att du varit Anton?”
”Åh, det är något rysligt med det der.
Jag är både Anton och Necken.
Du förstår att bror din blef bortbytt.
Och jag – – men du kan aldrig förstå en hundradedel af all den jemmer, jag fått lida i hans ställe.
Om du kunde räkna alla mina suckar och tårar, skulle det vara flera, än både du och far behöfde för att köpa er inträde i himlen.
Men nu får j se er om, hur j kan komma dit, för jag kan ej ge bort en enda tår: jag behöfver dem allesamman till min egen förlossning.”
”Din förlossning,” sade Birger med en tung suck, ”är nog säker – du har ju intet ondt gjort.”
”Nej, visst inte säker, långt derifrån!
Mycket måste först göras; och fast jag dagen i ända sitter här och klagar, hör ingen den stackars Necken.”
Och han började sjunga:
”Min boning den ståndar allt under en bro,
Der ingen kan gånga och ingen kan ro,
Och ingen kan få hus öfver natten!”
”Nu är det alldeles förbi med honom!” tänkte Birger, som trodde denna inbillning vara ny och ej visste i huru nära samband den stod med allas deras öde; ty af instinkt dolde Anton för brodern det medel, han trodde sig veta för sin förlossning.
Birger led obeskrifligt, att se den jemmerfulla syn, den sinnessjuke under dessa ögonblick framställde; och för att lugna honom och gifva någon frid åt hans villande fantasispel, genomgick Birger i minnet alla de sagor, han hört om Necken, och beslöt att meddela
Anton den gamla tröstrika legenden om den blomstrande stafven, öfvertygad att Anton skulle uppfatta och tillämpa dess mening.
”Jag hörde en gång af en fremmande skeppare en historia om Necken,” började han och satte sig på toftan helt nära Anton; ”om du vill, skall jag berätta dig den.”
”Gör det!” sade Anton, och hans ögon lyste af otålighet.
”Jo, det var en gång för många herrans år sedan som en prest sent om en qväll var ute och red; men då han kom till en flod och skulle öfver bron, fick han höra toner liksom af ett ljufligt strängaspel.
Förundrad vände han sig åt sidan och såg helt tydligt en yngling sitta på vattnet, med gula lockar kring de nakna axlarne och en gullharpa i handen.
Presten förstod genast att det var Necken och tilltalade honom i andans ifver: ’Hvad skäl har väl du att spela så gladeligt på din harpa?
Förr skall denna förtorkade rörstaf, som jag håller i min hand, grönska och blomstra, än du få förlossning och bli Guds barn!’
Den stackars Necken lade då harpan ifrån sig, och bittra tårar tillrade utför kinderna.
Emellertid fortsatte presten sin väg; men han hade ej ridit långt derifrån, förrän han till sin stora förundran fick se sin gamla staf stå i full grönska, och både rosor och blad slå ut öfverallt.
Då begrep han att det var en vink från vår Herre, att han icke så strängt skulle fara fram med sina ord, och derföre skyndade han tillbaka till floden, der Necken ännu satt och gret.
Nu visade han honom stafven och sade: ’Ser du, här grönskar min gamla staf, liksom ett fagert blomsterstånd!
Så skall också hoppet blomstra i alla skapades hjertan; ty Gud har visat att allas vår förlossare lefver.’
Och fullt tröstad tog Necken åter till harpan, och spelte sedan glädtigt och vackert hvar eviga natt.”
Under det Birger berättade denna legend, hvilken Anton aldrig förr hört, ljusnade dennes drag; men hans utseende uttryckte likväl icke all den frid och tröst, som Birger hoppats skänka honom.
Birger visste ej att Antons öfvertygelse – den ingen mensklig vältalighet skulle förmått rubba – hade ett så rysligt ursprung.
Anton tviflade ej på Neckens förlossning, blott han vunne den han först eftersträfvade, att komma till sin fader och sin moder, de blå böljorna; men för att komma dit fordrades ett större försoningsoffer, än en grönskande staf.
”Den,” tänkte Anton, sedan han åhört slutet af Birgers berättelse, ”blomstrar ej förr, än jag fullbordat mitt värf och förrådt deras blod.”
Men Gabriellas bild trädde som vanligt medlande emellan: han kunde ju icke hafva hjerta att uppoffra henne för sig sjelf.
Så förflöt våren under rastlösa strider; och kärleken till den älskade systern skulle tvifvelsutan beständigt segrat, om han ej åter börjat varseblifva de blickar, som byttes mellan henne och jaktlöjtnanten.
Gabriella var nu fullkomligt fri: sju månader öfver de tre utfästa åren hade förflutit, och hvad hindrade henne nu att göra ett nytt val?
Likväl, så länge detta ej hördes af, måste hon skonas.
Ja, än mera, han beslöt att varna Gabriella; ty då vore han åtminstone utan förebråelse, om hon blindt rusade emot sin olycka.
”Hon får ej träda i brudstol med den mördades son!” mumlade han ofta – ”då finge ingen af oss förlossning.”
När sommaren stod i sin middagshöjd, då stod ock Arnmans och Gabriellas kärlek vid dess skönaste glanspunkt.
Aningens rika verld log i deras hjertan och i deras ögon, ehuru läpparne ännu ej talat.
Men om en sådan stund var det icke heller godt, ty Erika, hvars hjerta dagligen erfor den pinsammaste fruktan, var outtröttlig att bevaka dem; men huru länge kunde detta vara?
I qvalfull oro lutade hon ofta hufvudet mot Birgers axel och suckade: ”Det skall komma till förklaring, och när det sker, känner jag på mig att det ej stannar vid en.
Tro mig, vi ha att frukta det värsta af Anton.”
”För Guds skull,” bad Birger, ”ana ej ditåt!
Anton är nu så långtifrån att tänka på det gamla, som natt från dag; han har fått andra griller i hufvudet!”
”Anton är listig i sin galenskap.
Jag fruktar honom, och vågar till och med finna det rådligt att han inspärras vid första frågan om giftermål emellan Ella och jaktlöjtnanten.”
”Erika!” sade Birger och for med handen i det yfviga håret, ”hvar har du nu ditt goda, lugna, klara förstånd?
Bruka våld mot Anton – då får du först se hvad han kan göra.”
”Jag tror säkert att jag icke misstager mig, Birger; men om Anton skulle insperras, måste det vara så att han ej undkommer.”
”Nej, Erika, det duger icke, och jag säger allvarsamt att det ej får hända; bestämdt får det icke hända!
Jag är säker att med det slags galenskap, som nu regerar honom, är han minst farlig.”
Erika behöll sin tro för sig; men mot Birgers vilja kunde ingenting företagas.
Gubben Haraldson förhöll sig vid allt detta temligen passivt.
Saken var att hans samvete icke skulle funnit sig serdeles besväradt af att nämna jaktlöjtnanten för måg; men han skämdes att låta sin son och medbrottsling ana hans tankar, och så fort
Birger eller Erika sökte inleda ämnet, undvek han dem beständigt med samma svar: ”Hvad f-n flaxar j efter i ogjordt väder?
Han har ju inte begärt henne än!”
Arnman började emellertid ledsna vid detta tvång på sina känslor; och som han länge funderat på ett passande tillfälle att få visa Gabriella för sin mor, i hvilken händelse han med säkerhet trodde hennes fördom mot
Tistelöns ros skulle försvinna, så begagnade han en dag, då Haraldson var vid temligen godt lynne, att framkomma med det af Gabriella förra året gjorda förslaget om ett besök på fiskläget.
”Nu,” tillade han, ”vid denna vackra tid, vore det serdeles lämpligt, och ingenting skulle göra mig gladare, än om jag finge hemta fruntimmerna i jakten?”
Gabriella fattade genast eld.
Med armarne lindade kring gubbens hals, smekte och tiggde hon så bevekligt, att alla Erikas invändningar dunstade bort.
”Hon skall ha sin vilja fram, för här är jag den som råder!” sade Haraldson afgörande.
Då hånlog Anton för sig sjelf.
Erika såg det och ville gifva
Birger ett betydelsefullt ögonkast; men han fanns icke i rummet.
”Söta, goda Rika, hvarföre vill du icke göra mig det nöjet?” frågade Gabriella och klappade Erikas händer.
Denna blott såg på sin älskling.
Om Gabriella vetat hvad detta trogna hjerta, hvilket så varmt älskade henne, hade lidit, skulle hon straxt öfvergifvit sin plan; men nu trodde hon att Erikas obenägenhet för resan härledde sig endast från den motvilja, hon på senare tiden visat Arnman – och den ville Gabriella nödvändigt att hon skulle öfvervinna.
”Det gör mig hjertligt ondt att mitt lilla förslag icke har behagat fru Haraldson!” sade Arve misslynt.
”Jag är ledsen att ha väckt fråga derom.”
”Åh, den ledsnaden ger sig nog!” inföll gubben, som, tvertemot sin förra året visade kloka motvilja, nu lät det gå på sin hals.
Det kom vid detta tillfälle, liksom ofta, en ond ande öfver honom att, på bekostnad af allt sundt förnuft, reta och förtreta Erika, helst då dermed förenades hans vekliga svaghet för Gabriella.
”Herr Arnmans vänskapliga förslag,” sade Erika och vände sig till denne, ”kan naturligtvis icke misshaga mig.
Men vi få kanske höra hvad
Birger säger?” tillade hon och lemnade rummet.
Och Birger sade: ”Det är så godt det sker!
När gubben slår sig på tvären, vet du nog att han är galnare än Anton.
Och du kan lika bra hafva ögonen med dig under resan, som här hemma.
För öfrigt skall det väl en gång komma till förklaring.
Det gör mig ondt om den hederlige jaktlöjtnanten; men ju förr han friar, desto bättre är det i mitt tycke, för nej får han, så vida far ej blifvit alldeles dårhusmässig.”
”Men om han ändå ger sitt samtycke?” invände Erika.
”Om – nej, det svär jag vid min själ och salighet, skall aldrig hända!
Men förrän jaktlöjtnanten friar, kan ingen visa af honom.
Hvad det skär mig i hjertat, att vi skola vara tvungna att göra honom en sådan sorg!
När jag tänker på någonting sådant, som att jag skulle skiljas från dig, Erika, då vet jag hvad han får lida, och det för vår skull, som sölat oss i fadrens blod.
Gud låte ej mig också bli galen; men ofta käns mitt hufvud varmare än det varit – jag önskar att jag slutat vid Pater-Noster-skären!”
Birger gick häftigt ut.
Och Erika, den lidande, nedtryckta Erika, måste fatta sig, gå in och med några vänliga ord underrätta Arnman att Birger bifallit resan.
Sjuttonde Kapitlet.
Dyrbart är hvart ögonblick.
Vet du, hvad jag gör?
Jag tar
Nu med mina ögon redan
Från de söta läppars par
Kyssen, som du ger mig sedan.
Framför förstuguqvisten till jaktlöjtnant Arnmans stuga sågs, hvad endast vid namns- eller födelsedagar brukades, friskt löf och granris, hemtadt från fasta landet.
Den var smyckad såsom till en högtid; men på fru Kathrinas bleka ansigte, som lutade sig öfver balsaminerna, sågs ingen skymt af glädje, ehuru det visserligen bar pregeln af en stel högtidlighet.
”Barn,” sade hon till Josefina, hvilken mera lik en mekaniskt rörlig bild, än en lefvande varelse, flyttade sig fram och åter; ”ser du någon skymt af dem ännu?
Jag tycker mina ögon hafva liksom en hinna för sig.”
Och denna hinna var tårarnes.
Fru Kathrina hade gråtit, bittert gråtit öfver sin sons olyckliga kärlek; men ehuru blödande, hade dock modershjertat gifvit vika för hans enträgna böner.
Hon hade, efter en svår strid, samtyckt att se Gabriella.
”Ser du ingenting?” upprepade fru Kathrina.
”Ännu ej,” svarade Josefina, medan hon omsorgsfullt gned dammet af de gamla ostindiska kaffekopparne, hvilka, med undantag af gamle löjtnantens begrafning, icke varit i bruk sedan salig fars sista födelsedag, utan alltid förvarades i skåpet, liksom en helgedom.
”Hur tycker du att du är till mods, barn?” frågade gumman Arnman, efter en liten stunds tystnad.
”Liksom jag skulle sträckas på pinbänken,” hade Josefina kunnat svara sanningsenligt; men nu yttrade hon blott:
”Jo men, det går väl an.”
”Kom hit och låt mig se på dig!
Se så, du ser rätt bra ut, åtminstone i mina ögon mycket bättre än den der Tistelörosen, som jag önskade mina ögon aldrig finge skåda.
Men håll dig nu rak, min flicka, att ingen får se dig längre än till tänderna!
Och var artig mot de der menniskorna, hvilka det varit bättre att du aldrig besökt.”
”Nu komma de!” utbrast Josefina.
”Mor är ju så snäll och tar först emot dem?
Jag får springa in i köket och se om kaffet.”
”Det är också som det klack till i mitt hjerta – men jag står bättre emot än du.
Jag skall ta emot dem, barn!”
Och nu satte fru Kathrina på sig en min och en hållning bättre än mången fru, som lefvat hela sin tid i verlden; och dervid trädde hon ut på förstuguqvisten, ty ”icke ett steg går jag längre!” sade hon för sig sjelf.
Vid Arves sida, men icke vid hans arm, ty så långt hade det ej kommit att han i närvaro af den allvarliga Erika vågade bjuda den, hoppade en lätt gestalt fram bakom den ruckliga sjöboden; och inom några ögonblick stod den unga, tjusande Gabriella, som hastade förbi Erika, framför gumman Arnmans strängt mönstrande blick.
”Detta är min mor,” sade Arve, ”och detta ..”
”Tistelöns ros, kan jag tänka!” inföll fru Kathrina och nödgades emot sin vilja se mildt på Gabriella, hvilken, intagen af vördnad, ödmjukt böjde sig ned att kyssa matronans hand.
”Icke så mycket krus!” Gumman drog sin hand tillbaka; men då Gabriella i stället med en intagande åtbörd räckte sina friska läppar, hade det varit omöjligt att vägra henne detta bevis på välkomnande välvilja.
Då Arve såg sin mor och Gabriella vexla en så förtrolig helsning, kände han sig intagen af det gladaste hopp.
Nu kunde ju inga skrupler, ingen motvilja mera finnas: den, som erhållit en kyss af Gabriella, måste nödvändigt älska henne, kunde åtminstone ej hata henne.
Nu kom ordningen till Erika, hvilken emottogs med all heder.
Hon var redan förut utmärkt väl anskrifven hos fru Kathrina, hvilken af åtskilliga Arves yttranden kunnat sluta att hon var emot hans frieri till Gabriella.
Af denna orsak var fru Haraldson i gumman Arnmans tycke ett fruntimmer af utmärkt förstånd, en gäst, den hon med all belåtenhet emottog i sitt ringa hus.
De fremmande infördes nu i värdinnans egen kammare, hvilken, jemte f. d. löjtnant Pehrs, nu Arves rum, var upplåten och städad.
Kaffebordet, med den hvita duken, de små vackra gammaldags kopparne, jemte gräddsnäckan af engelsk pläter, paraderade förträffligt bredvid den gröna bleckkorgen med nybakade gorån.
Man tog plats på de gamla massiva stolarne omkring bordet; och ehuru gumman Arnman hvarken trugade eller krusade öfver höfvan, var hon dock ganska artig – och Arve var naturligtvis uppmärksamheten sjelf.
Nu kom Josefina med den höga kaffekannan, hvars tut likväl synbarligen hade en ring af kitt.
Josefina blef kringklappad af Erika och Gabriella; och den senare föreslog att de, så fort de fått smaka på fru Arnmans goda kaffe, skulle ge sig ut och bese hela fiskläget.
Och härvid log hennes blick åt Arve, den öfverlycklige Arve, i hvars ansigte numera icke fanns ett spår af sjukdom eller sorg.
Frisk, kraftfull och med vackrare lockar, än nerffebern beröfvat honom, stod han der så vacker och ståtlig, att ”en riktigt kunne unna’n godt,” som gamla Annicka hviskade, gläntande på dörren.
Och nu dracks kaffet, hvarunder fru Kathrina talade med mycken värdighet om sin handel och om det gagn, hon dervid hade af Josefina, hvilken, enligt hennes förmening, var den bästa flicka, som gick i skärgården.
”Ack, du lyckliga Josefina, som får så mycke beröm!” sade Gabriella oskyldigt.
”Om det ändå sades att äfven jag vore den bästa!”
”Man säger att du är den skönaste,” hviskade Josefina henne i örat.
”Men jag ville så gerna vara den bästa!
Det låter så godt att höra beröm från gamla läppar, och de gamla bry sig ej om skönhet.”
En annan flicka skulle, med inre öfvertygelse om sanningen i Josefinas yttranden, likväl påstått att hon endast gycklat; men Gabriella visste att annat folk tyckte hon var vacker.
Hon tyckte så med; detta var dock icke nytt för henne, och ännu hade ingen sagt att hon var den bästa.
Fru Kathrina log fryntligt.
Hon tyckte om Gabriellas enkla öppenhet; och hade hon blott ej varit Haraldsons dotter, skulle hon, med sitt hjertliga, inställsamma väsende, snart hafva utträngt den stackars Josefina.
Men nu hjelpte ej att vara aldrig så söt och intagande: rosen på Tistelön kunde ändå aldrig blifva någon gunstling hos gumman Arnman.
”Nu skola vi kanhända se oss om?” sade Arve, hvilken hoppades under spatserfärden få tillfälle att tala med Gabriella; ty på ditresan, medan hon satt bredvid Erika, var det ej att tänka på.
Sällskapet lagade sig i ordning, och fru Kathrina, som gerna ville skryta litet med ett och annat, som hennes Arve uträttat, tog sjelf en duk på hufvudet; men Josefina fick på egen begäran tillålelse att bli hemma och se efter qvällsvarden.
På den ojemna, gropiga stenläggningen var ej att tänka på att gå i bredd, liksom på en gata.
Arve och Gabriella gingo förut; Erika och gumman Arnman efter.
Och nu tycktes det att vår jaktlöjtnant aldrig kunde finna bättre tillfälle för en förklaring; det fattades blott en enda liten omständighet, och det var mod.
Arve hade många gånger tänkt sig detta ögonblick och äfven hvad han derunder skulle yttra, och likväl, när det nu var inne, hade han ej ett ord att säga, utan gick helt tyst bredvid sin täcka granne.
”Vi skola väl icke gå förbi fattighuset!” ropade fru Kathrina, och Arve stannade så tvert, liksom han nu först erinrat sig hvarför de voro ute.
Inkomna i det lilla huset, berömde Erika den goda inrättningen, som hon ansåg mycket prisvärd; och gumman Arnman jemförde med förlåtlig noggrannhet den stora skilnaden mellan nu och fordom, innan hennes Arve börjat taga hand om det ena och andra.
Härefter besöktes nästan alla stugorna, åtminstone de fattigaste, och öfverallt lemnade Erika och Gabriella tacksamma hjertan efter sig.
Till sist gick man att bese ”skolan.”
Den gamle Flint, visen, omgifven af hela svärmen i sin kupa, roade oändligt Gabriella, som genast gaf sig i prat med gubben.
Ja, hon hade gerna satt sig på den mörknötta bänken bland alla barnen, för att i god ro få afhöra hans berättelser, om hon icke på fru Kathrinas ansigte och jemkningar åt dörren bemärkt att det var tid till uppbrott.
Då Gabriella tog afsked af gubben, hugnade hon honom med en kardus tobak, hvilken hon enkom medfört åt honom, och Flint-båtsmans ögon strålade dervid af förnöjelse: det syntes att han redan i försmaken njöt af en pipa äkta tobak, efter så otaliga pipor knaster.
Men gubben hushållade med en sådan sällsynthet, och deraf kom det sig att han först långt efter Gabriellas besök på fiskläget kom underfund med att den välsignade kardusen innehöll något ännu förmer, än sjelfvaste tobaken – något, hvarföre man kunde bestå sig både den samt ett och annat glas rumm vid högtidliga tillfällen.
Erika yttrade åt
Arve några hjertliga och förbindliga ord om det myckna goda, hans verksamhet åstadkommit på fiskläget.
Med en blygsamhet, som gör den sanna förtjensten så älsklig, afhörde Arve hennes beröm; det fanns likväl ett par läppar, af hvilka han hellre hört det, men de hade ännu icke yttrat något.
På återvägen saktade Arve sina steg.
Nu eller aldrig skulle ju förklaringen ske!
Tillfället var så lägligt, sedan de begge vaktarinnorna skyndat förbi, inbegripna i ett lifligt samtal.