Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill visst icke bestrida Regeringens goda afsigter; men jag ville likväl icke, att man helt och hållet blottade Ständerna på den lilla förtjenst, sorn sig å dem kan belöpa, dymedelst att man ihågkommer, att hvad Styrelsen i denna viig kan hafva gjort, har verkställts med af Ständerna beviljade medel.
Det torde fä gälla såsom ett litet saldo i den svåra räkning, man å andra sidan uppgjort.
Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja remissen, och upprepar än en gång mitt afstyrkande af bifall till motionen.
H. Ex. Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum bomme i eftermiddag kl. 6 att fortsattas.
Det har visserligen blifvit så mycket yttradt i denna fråga, att för mig föga återstår, och jag skall således söka undvika vidlyftighet.
I ett föregående plenum, då Ilr Frih.
Ehrenborgh väckte detta förslag, uttryckte jag någon tveksamhet , huruvida jag skulle vilja detsamma biträda.
Denna tveksamhet har helt och hållet försvunnit, sedan jag fått tillfälle genomläsa den af Hr Frih. till sina detailler bestämda motion ; och utan att egentligen ingå i granskning af principerna för statslån, vill jag blott fästa mig vid den tillämpning, Hr Frih. deråt gifvit.
För det första mäste jag uttrycka min förundran deröfver, att ehuru Frih.
Ehrenborgh är bland dem, hvilka på det mest betömliga sätt nitälska för tillvägabringande af hypotheksföreningar i landsorten, Hr Frih. likväl framställt ett förslag, som synes stå i uppenbar strid med hypotheksföreningarnas interesse.
Detta sednare är nemligen att sprida och fördela lånetillgångarna inom Rikets särskilda provinser.
Det nu väckta förslaget deremot går ut på ytterligare centralisera all lånerörelse uti hufvudstaden; och om alla våra capitaler dragas till Riksg.cont., hvarifrån skola då hypotheksföreningarna erhålla tillgångar för sig?
Jag har alltid ogillat den grundsats, att staten bör befatta sig med näringarna, och jag har aldrig blifvit öfvertygad derom, alt statens understöd och lånebiträden innefattat någon väsendtlig häfstång för näringarnns uppkomst i de länder, der de stå högst; men ännu mer betänkligt anser jag det vara, att åt den nuvar. administrationens välbehag öfverlemna utdelningen af ioo,ooo:tals r:dr årligen, och jag förespeglar mig åtminstone icke deraf de välgörande resultater för jordbruket och näringarna, som den värde motionären löfval oss. i36 D c n 5 Juni f. m.
Man liar under decennier öfverklagat, att R.
St:s Bank blifvit bildad till en assistanceinrättning för näringarna; man ville nu i stället öfverflytta denna function på Riksgrscont., men i en vida större scala.
Detta synes mig föga conseqvent, och jag befarar, att det skulle leda till samma olyckliga resultat, nemi. att än en gång förstöra vårt mynt.
Det ligger nemi. såsom en klar slutföljd af Hr Frih.
Ehrenborghs framställning, att ju mera utsträckt det ifrågavar. statsskuldsystemet blefve, ju lyckligare vore det för näringarna, och att om en årligen ökad skuld af 100,000 r:dr är bra, så vore en af milliontals r:dr ännu bättre.
Efter denna grundsats, tillämpad med all den förkärlek, dess anhängare derför hysa, komme slutligen den stora massan af Riksg:scont:s obligationer att till den grad öfversvämma landet, att de utgjorde det egentliga bytesmedlet i alla större liqvider, hvarigenom btcosedlarna ginge in i Banken; och då vår vexelhandel troligen icke kunde drifvas med assignater, ginge silfret ur Banken, och vi stöde der då med ingen annan fond, än en massa af reverser utaf ruinerade jordbrukare, eller inteckningar, ställda till betalning på 37 år.
Så ser åtminstone jag saken.
Jag hyllar lifligt ideen af hypotheksinrättningarna; jag inser ganska väl behofvet af eapitaler för vårt jordbruk, isynnerhet med en lindrigare ränta; men jag skall alltid motsätta mig sådana anstalter för detta ändamål, hvilka centraliseras i hufvudstaden och komma att i mer eller mindre mån bero af Regeringen eller en större administrationspersonal.
Det är nemi. en bestämd erfarenhet, att de enskilda interessena bevakas bäst af sig sjelfva, och att controllen öfver medlens rättvisa distribution blifver säkrare i samma mån, som de enskilda interessena äro i tillfälle att utöfva denna controll.
Följden af ett motsatt förhållande blir alltid mer eller mindre orättvis eller bristande hushållning; och hvad de ifrågaställda understöden beträffar, tviflar jag, att de skulle komma några andra till godo, än de stora skuldsatta possessionaterna, eller att de skulle åstadkomma annan nytta, än att konstladt uppdrifva fastighetsvärdena och reta till speculationer, hvilka slutade med ruin.
Deruppå hade man haft erfarenhet, då lilialdisconterna voro i flor.
Hohenhausen har ganska riktigt anmärkt, att jordbruket icke vore särdeles betjent genom lån, åtminstone icke mot så hög ränta, hvarom fråga är.
Såsom exempel uppå, hvarthän lättheten att låna förer, kunde man citera Westergöthland, hvilken provins just af denna anledning är så ruinerad, att man väl kan säga med en ryktbar talare vid en föregående riksdag, att det vore väl, om man kunde skänka bort hela det landet.
Ehrenborghs förslag ådagalägger äfven, att de för inbillningen vackraste föreställningar kunna uppgöras, utan att de passa i den materiella Den 5 J u ni f. m. i3y tillämpningen, oell huruledes en sats för sigian vara sann, utan att derför det system, som hildas af ett tillfälligt aggregat utaf sådana satser, blir dugligt.
Jag har således med verkligt nöje genomlust motiverna för Frih.
Ehrenborgh» motion om näringarnas behof af credit och capitalcr, äfvensom angående creditens stora inflytande på samhällets välstånd m. m. (allt detta är sannt oell snillrikt frainstaldt); men när jag ser på de föreslagna medlen alt vinna de gyllene ändamålen, finnér jag, huru lätt man förvillar sig, då man envisas att i practiska ämnen tillämpa theorier, utan att se på verkställigheten och öfriga befintliga förhållanden.
Man har här åberopat, att näringarna i andra länder hunnit till sin höjd genom credit och lån.
Detta är till en del sannt, men icke genom statslån eller statscredit; ty näringarna i andra länder, der industrien utvecklat sig i någon högre scala, hafva vanligtvis hunnit en ganska hög punkt, innan staten dertill lemnat något annat biträde, än genom kraften och ändamålsenligheten af sina lagar och sin administration.
Först efter det näringarna stadgat sig, har det kunnat hända, att slaten must träda emellan för att afhjelpa en Ögonblick lig förlägenhet inom något stort industriel!: interesse; men att näringarna på en låg punkt kunna upphjelpas genom lätthet till lån af staten, deruppå vågar jag tvifla, och deruppå har jag åtminstone icke sett något exempel.
För min del är jag förvissad, att när vi hlott erhålla ett fast mynt, alla de capitaler, ja, än flera, deraf vår industri är i behof, skola tillströmma oss från utländningen; och i en sådan tidpunkt anser jag det vara ännu mer oklokt, att, då man vill bilda inrättningar för den enskilda crediten, från henne till statscrediten söka draga de capitaler, som kunna erbjudas.
Beträffande dernäst statslånesystemet i allmänhet, kan jag icke tillbakahålla yttringen af den tanka, att detta system utgör den nya tidens feodalism.
Under medeltiden såg man, å ena sidan, mägtiga vasaller och jordaristokrater med sina lifegna.
Nu är det bankiererna och statspappersägarne, som i vissa länder utöfva samma magt och till hvilkas öfverflöd det öfriga folket allt mer och mer synes blifva dragbi.
Under medeltiden var det jord- och bördsaristokratien, som lade under sig folken och hindrade deras utveckling; nu hotar det att blifva börs-och penningearistokratien, som söker snärja både folk och regeringar i nätet af de s. k. ”interessena.”
Denna tanka torde böra noga öfvervägas, innan man ingår på en bana, hvilken syftar till detta mål.
Hvad angår sjelfva den yttrade satsen, att England och Frankrike ökat sin styrka och sitt välstånd genom statslånesystemet, synes denna sats så fullständigt vederlagd af dessa landers mest berömda statsocconomiska författare, af hvilka jag blott vill nämna Adam Smilh, Jean Baptiste
Say och Sismondi, att det är nästan obegripligt, 8 H. i8 Den 5 J u n i f. ra. huva man i vårt land kunde fortsätta detta påstående, hvilket jag tycker icke kunna på allvar försvaras af någon annan, än af de regeringar, som behöfva mycket penningar, och de näringsidkare eller andra medborgare, som speculera på stora lån Jag nekar ej, att om nöden står för dörren och andra tillgångar ej finnas, måste man vidtaga äfven medJet. af statslån för att anskaffa sådana; men jag tror detta vara ett nödvändigt ond t, ett straff för det statens styrelse eller representation icke under fredens lugn bättre hushållat med sina medel.
Jag har mig väl bekant, att vi inom vårt land äga en utmärkt vetenskaplig författare, som i fullkomligt enahanda syftning som Frih.
Ehrenborgh försvarar statslå nesystemet.
Men jag tillåter mig den anmärkning, att vissa lifliga hufvuden ganska lätt förvilla sig i {mandelia ämnen derföre, att de uti dessa vilja inlägga någonting ideelt, som någon gång alltför mycket af viker från ämnets realistiska beskaffenhet, och de förvånande resultater, hvartill de stora caleulerna leda, försätta dem tilläfventyrs i en svindel, der de icke alltid torde kunna se så alldeles klart.
Mig förefaller verkligen fägnaden öfver de stora accumulationsresultaterna, hvartill Frih. Ehrenborgh leder sig uti sin motion, såsom fägnaden öfver att genom räkningen dubbelt opp med grundfonden af blott en enda styfver slutligen komma till en verkligen svindlande summa.
Jag afstyrker på det högsta Frih.
Ehrenborghs motion och anhåller, att detta mitt yttrande må få åtfölja återremissen.
Jag uppträder för att försvara mig emot den anklagelse, som skulle jag hafva talat emot capitalistinteresset.
Sådant har åtminstone icke varit min mening; ty jag är icke så okunnig, att jag ogillar, att medborgare såsom capitalister använda sin förmögenhet.
Jag tror tvärtom, att tillvaron af mångå capitalister bevisar ett lands välmåga, och der capitalister icke finnas, härleder det sig från en felaktig lagstiftning.
Långt ifrån, att jag påstått, det här i landet finnes öfverflöd af capitaler, anser jag antalet deraf vara alltför ringa i förhållande till behofvet och tror, att detta bäst bevises af våra näringars tillstånd; men jag har sagt, att då ett fixeradt rörelsecapital är af staten bestämdt, och detta dertill är för litet, då är det största fördel att vara capitalist och svårt för näringarna alt taga sig upp.
Vanligen ser man nemi., att de, hvilka äga de största capitalerna, icke befatta sig med någon sådan rörelse, som är af direct productiv natur.
Dessa bedrifvas oftast af dem, sorn till stor del måste arbeta med andras penningar, d. v. s. genom lån.
Alt det altså för de för staten egentligen vinstgifvande handteringarna skall vara fördelaktigt, att capitälinteresset bringas i ett sådant förhållande till näringsinteresset, att det förra icke kan tvinga sig till större afkastning, Den 5 J u 11 i f. m. an det sednare står ut med att lemna; att det sålunda Ur önskligt, att sådana åtgärder vidtagas, att räntan, capitalafkastningen kommer i fallande i stället för i stigande: detta var och är min mening.
För att icke missbruka R. o. Ad:s tålamod får jag blott yttra några ord.
Jag skall icke tillåta mig att följa discussionen i den utsväfvande riktning, hon nu tagit.
Jag ber endast att få leda från mig den misstanka, som skulle jag velat göra krig emot capitalisterna.
Jag känner deras nytta för samhället och önskar, att Sverige ägde flera, än vi hafva; men af R. o. Ad. och allmänheten begär jag en urskillning i ämnet.
Kunna väl capilalisternas fördelar vara af högre värde, än nationens?
Capitalistens fördel fordrar hög ränta; men näringarna, nationens fördel fordrar låg ränta.
Gör jag då krig emot capitalisterna derföre, att jag talar för näringarna?
Behöfva väl icke dessa, att capitaler kunna erhållas emot lägre ränta än nu?
Lida väl capitalisterna utaf, att jag ifrar mot blodsugerisystemet ?
Är det väl våra egentliga capitalister, som böra anses träffade, då jag anfallar detta?
— En talare har vändt ett yttrande af mig fullkomligt orätt, det nemi., ang:de näringarnas progression; men bevisar han väl i alla fall, hvad lian velat?
Bevisar han, att näringarna, derföre att de hittills stigit, under det de baft förlag, jemväl skola fortskrida, då de äro i saknad af sådana?
En ledamot har yttrat, att jag talat om creditbrist och, såsom följd deraf, penningebrist.
Jag har talat om orsakerna dertill, om Ständernas envälde i Banken; dessa oaflåtliga vindkast från Ständernas sida, att den ena riksdagen önska ett och den andra motsatsen.
Vidi8i5och i8?
3 årens riksdagar kändes dessa kastningar starkast.
Vid den sednare gick man t. o. m. så långt, att man trodde sig kunna ålägga Konungen att antaga systemet af en fri import.
Om Styrelsen kunnat emotstå vid alla tillfällen lemnar jag derhän; men nog har man sett långa listor utspridas å afslagna und. skrifvelser.
Jag anser det vara en förtjenst af Styrelsen att kunna emotstå vindkasten af R.
St:s omogna önskningar, som framträdt i dessa masstals ingångna skrifvelser.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att Styrelsen bor sätta sig emot allt hvad Ständerna begära, och det har icke heller skett; men jag ville endast uttrycka, att det är omöjligt att tillfredsställa alla dessa oupphörligt vexlande opinioner.
Den siste talaren har omnämnt behofvet af räntans nedsättning, såsom för näringarnas utveckling och trefnad erforderligt.
Jag tror, att det är industrien sjelf, sorn skall åstadkomma en sådan nedsättning.
Man kan icke hufvudstupa framtvinga hvarken industri eller capitaler.
De skola lomma i följe med hvarandra och småningom.
Detta är vigtigare, än de flesta vilja tro.
Med guldhögar framtvingar
( Den 5 Juni f. m. man icke ett lands välstånd; detta beror på besparingarna från den stigande produetionen.
När denna visar sig i march framåt, dä skall man understödja den, så att den håller ut; men man skall icke onaturligt forcera marchen.
Jag ber om ursägt, att jag vidare upptager tiden i ett ämne, som jag måhända gjort orätt uti att väcka, enär jag hört min åsigt möta ett så starkt motstånd.
Men då jag väckte motionen, förutsåg jag icke, att discussionen skulle komma ätt öfvergå till den stora frågan om statslånesystemet i sin allmänlighet.
Jag uppträder nu egentligen emot några yttranden af Hr Dalman.
Jag får för det första förklara, att jag icke kan erkänna, det min motion innebär den ringaste inconseqveos emot den värma, hvarmed jag omfattar önskningen att i vårt land se hypotheksföreningar satta i verksamhet.
Mitt förslag går alldeles icke in i det system, som det större possesionatinteresset behöfver se utveckladt.
Den, som med uppmärksamhet läser mitt förslag och finner, att frågan bestämdt är, att medlen skulle användas enligt g:de hufvudtitelns föremål, skall tydligen inse, att den större jordbrukarens interesse icke här är afsedt.
Näringarna äro deremot det, hvarpå jag haft afseende, och jag hemställer till R. o. Ad., om dessa icke äro i behof af en handräckning, då man känner, huru väl de behöfva medel, men tillika, att Regeringen icke har några att gifva dem.
Jag tror visserligen, att det är den enskilda crediten, som hufvudsakligast bör gifva lif åt näringarna; men likasom Hr Lefren påstår jag, att det icke alltid går an att uteslutande fästa sig vid theorierna.
Man måste nödvändigt i materiella ämnen jemväl considerera de practiska förhållandena Då Sverige under en så lång tid legat under förlag af Banken och Riksg.cont., är-det icke möjligt eller tänkbart att genast öfvergå till ett annat system.
Jag skulle önska, att vi kunde det; men jag tviflan på, att det ännu later sig göra.
Mig skulle det visst uppriktigt glädja, om Hr Dalman och jag en gång finge se ideen af hypotheksföreningar realiserad i vårt land; men hittills hafva åtminstone icke några särdeles gynsamrm, symptomer för en sådan förhoppning visat sig inom Representationen, och det går icke an att emedlertid låta näringarna borttyna.
Jag tror, att citationen af exempel från Westergöthland icke är fullt lämplig.
Skåne torde lämpligare kunna tagas till exempel, Jag hemställer, om icke dé stora framsteg, denna provins gjort genom enskiftningen och eultur i nästan alla riktningar, hafva haft capitaltillgångarna att tacka derför.
Jag vågar bestrida den Hr Dalmans sats, att alla stora statsmän och författare förkastat statslånesystemet.
Om man läser de sednare Engelska förfättarne i detta ämne; om man t. ex, gör sig bekant med en Richardes åsigter i denna fråga, skall man linna, att striden derom ej ännu är utkämpad; Den 5 Juni f. m. *4 och jag ät' öfvertygad, att hvarken jag eller Pir
Dalman öfverlefva den dag, då systemets dödsdom nedskrifves.
Jag har icke något att vidare tillägga.
Jag är viss, att Utsk. tar mitt förslag i behörigt öfvervägande, och om äfven bifall dertill icke skulle tillstyrkas, är jag dock tillfredsssä11 d öfver att hafva framkallat interessanta och upplysande omdömen i ämnet.
Jag anhåller att ännu en gång få taga R. o.
Ad:s tid i anspråk uti detta ämne.
Då jag upptog Hr Le fr ens yttrande cm orsaken till vår myntbrist och näringarnas dåliga ståndpunkt, gjorde jag det för att bringa Hr Lefren till någon billighet emot R.
St.; men jag fruktar verkligen, att motsatsen blifvit en följd.
Hr Lefren har uppgifvit, att orsakerna till penningebristen äro R.
St:s envälde i Ranken samt den ombytlighet i grundsatser, som visar sig i våra författningar.
Dessa utgå dock från enväldet hos den andra Statsmagten, och vi hafva således erkänt, att envälde finnes hos begge Statsmagterna; men han bar på det sätt tiIIskrifvit Ii.
St. skulden för det ofördelaktiga af båda envaldenas verkningar, att lian sagt, att Regeringen i det ena fallet icke kunnat emotstå Ständernas handlingssätt, och att hon i det andra varit nog facil för att ej så ihärdigt, som sig bort, afslå R.
St:s önskningar.
Jag vill blott utbedja mig någon billighet emot Ständerna.
Hr Lefre'n har citerat vindkasten från dem vid i8i5 och 1023 årens riksdagar.
Jag väljer ungefärligen samma tidpunkter för att visa vindkastningen från den andra Statsmagtens sida. 1809 bestämde Ständerna en amorteringsfond åt Banken; 1815 upphäfdes delta på Regeringens begäran- 1818 önska* de Regeringen, att disconten skulle öfvertagas Banken; 1823 af Götha canal.
$Ian torde icke böra frånkänna Regeringen all delaktighet i dessa vindkastningar.
Jag vill nu vidare biträda den theon, Hr Lefren enskildt lärt mig, att man nemligen aldrig bör framtaga alla de skäl , man äger, utan alltid gömma några och de skarpaste i reserv, synnerligen örn man har den olvekan att kallas oppositionsman.
Br Lefre'n har nemi. med ifver talat om följderna af Ständernas omogna skrifvelse!’.
Jag skulle kunna svara analogt; men se, jag är nu för försigtig att vilja framlägga resultaterna af skrifvelserna från det andra hållet.
Hvad beträffar möjligheten att genom den enskilda crediten bereda jordbruket och näringarna lättnad, har jag mig särskildt bekant, att bankierer i Hamburg förklarat, att blott vi få ett fast mynt, skola de gerna bär nedsätta capitaler emot låg ränta; och jag tror, att man har full anledning att förmoda, det så komme att ske.
Hvad angår striden om statslånesystemet, förmodar jag, att både Frih.
Ehrenborgh och jag komma att lå se denna utkämpad, och att just England kommer att blifva slagta!- Den 5 Ju;ni f. m. tet.
Uti ett land, der folket
Ur pinadt till det yttersta för att utgöra de enorma skatterna, icke för statsverkets bedrifvande, utan för de otaliga räntebetalningarna; der alla möjliga beskattningssätt
Uro uppsökta och till det yttersta uppdiifna; der man årligen ökar skulden för att kunna betala räntorna; der fruktar jag, att folket icke länge lärer fortsätta att lugnt betrakta den alltjemnt växande bördan, hvilken deras styrelse orättvist pålagt dem, utan väcker på de slumrande krafterna och afvältrar sig den orättvisa bördan.
Upplefva vi detta, så torde en nog högljudd erfarenhet visa oss, att man icke onödigtvis bör inkasta sig på en bana, som, fullföljd, förr eller senare bringar hela samhället i skakning.
En värd talare har, såsom bevis, att capitalisternas interesse är motsatt näringsidkarnes, anfört, att de förra vilja hafva hög ranta, men de sednare låg.
Jag får dervid erinra, att den värde talaren varit alltför ensidig, då han endast fästat sig vid räntan; ty capitalisten vill äfven hafva sitt capital tillbaka Jag tror nemi., att det oftast är brist på säkerhet hos lånesökanden, som gör, att han icke kan erhålla försträckning; och sällan lärer man fa se en solid lånsökande blifva o ulpen.
En annan värd talare har ned synnerlig värma talat om vindkast i R.
St:s förhandlingar, och gången af haus eget yttrande har tyckts visa, att han sjelf deraf hade någon starkare känning.
Han har sagt, att all klagan härrörde från brist på credit, samt härledt orsakerna dertill från R.
St:s envälde i Banken.
Jag vågar för min del tro, att den nuvar. creditbristen förnämligast härrört dels från myntets vacklande värde och dels från executionslagarnas lamhet; men jag hemställer, om det icke var hos Ständerna, som fråga först väcktes om stadga i myntet, och om det icke t. o. m. var temligen svårt att vinna den andra Statsmagtens bifall till deras beslut derom?
Hvad utsökningslagarna beträffar, hemställer jag, hvad Styrelsen derutinnan tillgjort, eller huruvida dess organer i ringaste mån understödt Representationens bemödanden härutinnan?
Slutligen har talaren lyckönskat
Styrelsen till kraften att afslå Ständernas omogna önskningar.
Ur icke någon vän af många önskningar, samt tror t. o. m , att Ständerna ej sällan önskat bort bestämda rättigheter; men jag önskar nu blott, att Styrelsen mätte göra en kraftyttring till afslag, i händelse R.
St., mot all förmodan, skulle inkomma med ett omoget och olyckligt förslag om stalslånesystetnets införande.
Ett till mig af Frih.
Ehrenborgh adresseradt yttrande föranleder mig att ytterligare begära ordet.
Hr Frih. har nemi. trott, att striden ang:de statslånens nytta eller förderflighet hvarken ännu vore utkämpad, eller under vår tid komme att utkämpas.
Jag får i anledn. häraf Den 5 Juni f. m. i43 erinra, att om än striden i denna del icke är afgjord emellan vetenskapsmännen och theoristerna, är den dock afgjord af erfarenheten och det sunda förnuftet, oförvilladt af några sophismer; ty mina Hrr, låtom oss betrakta, hvarföre statslån uppkommit, och hvartill de blifvit begagnade just i de länder, hvilkas flor man vill tillskrifva statslånen!
Jo, i England hafva de tillkommit för att göra krig efter Hrr Ministrars nycker.
Pitt kostade väl England omkring 4°° millioner pund, för att bereda medel till corruption åt Öfverhusets s. k. drängar i Underhuset och till sinecurer åt aristocratiens drabanter.
I Frankrike har man lant en milliard för att gifva ersättningar åt gamla emigranter, som ingenting lart och ingenting glömt och för hvilkas återkomst
Frankrike måhända har att skylla den olyckliga politiska splittring, som nu råder i detta land.
Ett annat ganska vackert föremål för statslån var 1824 års krig mot friheten och eonstitutionen i Spanien.
JNär således de ändamål, hvartill statslånen blifvit anvanda, öfverhufvud varit för samhällena förstörande, frågar jag, om man äger rätt att prisa de medel, hvarförutan dessa ändamål icke kunnat ernås, och hvilka således befordrat dem.
Dessutom tror jag icke, att det kan blifva en riktig statsmaxim, att både regeringarna och folken stallas i beroende af statspapperens credit, eller att inrätta statsmachineriet sä, att det ovilkorligen lossnar i alla sina fogningar genom en i detta hänseende inträffad kris.
Det blefve likväl då, åtminstone i England, mindre de idka, som komme att förlora, ty de kunde genom börsen rädda åtminstone något; nej, enkor, omyndiga, fader-och moderlösa, alla de, som hade en besparad penning för sin utkomst, komme att förnämligast drabbas af katastrophen.
Denna katastroph har ännu icke intratfat, den inträifar måhända hvarken i den ädle Frihts eller i min lifstid; menen gång måste den otvifvelaktigt inträffa, ty evigt lärer folket ej underkasta sig att lida för sina förfaders synder, och historien har visat oss, att en Nemesis går igenom tiderna, som förr eller senare hamnar förvillelserna, de må komma från styrelserna eller folken.
Jag kan således ej annat