Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jag måtte säga!
Så säker!
– Att lyda honom vore, märker jag nog, ej värdt att lofva, när man är så rädd för att bryta sina löften – men jag inser icke hvarföre Elin ej kan lofva att hålla af Magnus, samt äfven hålla ord” .... här uppräknade Grefvinnan alla Magnus’s förtjenster, allt det förmånliga af detta parti.
Elin skakade blott sakta på hufvudet – I hennes tysta vägran var något så vemodigt, så – så oåterkalleligt, att ett ljus, sent omsider, uppgick i Grefvinnans själ, och nära gjort henne rasande.
Grefvinnan teg länge.
På hennes ännu sköna ansigte afspeglade sig stormen i hennes inre.
Dödsblek, men synbart lugn stod Elin framför sin Moder.
”Jag vill icke tro, att någon är oförskämd nog, att uppmuntra Elin till olydnad emot sin Mor” – sade Grefvinnan.
”Ack nej Mamma!” inföll Elin ifrigt, och för ett ögonblick blefvo hennes kinder röda, men lemnades sedan lika hvita som förut.
”Han vet visst att jag .. att jag ej – att jag.”
”Nog nu!” afbröt Modern rädd att höra mera.
”För denna gången har jag låtit nog leka med mig.
Elin är ännu så ung, och har i dag visat sig så utan allt förstånd, att det för Magnus är rätt lyckligt att nu så länge ingenting bestämdt afgöres.
– Men om ett år, då Elin sjelf utan tvifvel insett och ångrat sitt nuvarande dåraktiga uppförande – om Magnus då ännu står fast vid sina tankar, skola Elin och jag vidare talas vid.
Kom ihåg” – slutade Grefvinnan med skarpt eftertryck på hvart ord – ”att tiden för Elin att vara barnslig nu är förbi!”
Grefvinnan gick ur rummet.
”Tiden att vara lycklig!” upprepade Elin, allena vorden, sakta för sig – med hopknäppta händer stod hon sedan länge orörlig, hvit som en marmorbild, innan hon åter begaf sig till sitt rum.
Äfven der var Elin stilla och lugn.
Icke så hennes Mor, i hvilkens själ den upptäckt hon gjort, under samtalet med Elin, åstadkommit fullkomligt uppror.
Att Gösta, den föraktade, den föraktliga frukten af en lättsinnig qvinnas kärlek till en med hustru och barn kringstrykande stortiggare, (Min allra Nådigaste Grefvinna Ringschöld, en Artist!) att Gösta skulle stå i vägen för Grefvinnans egen brorson!
Och hos hvem!
Och att Grefvinnans dotter vid så unga år redan skulle vågat skänka bort sitt hjerta!
Och till hvem!!
Grefvinnans stolthet led just ett skymfligt nederlag!
Hennes första tanka var att nesligt jaga Gösta ur huset.
Men der kom löftet emellan som hon gifvit sin man, och Grefvinnan var ej mera fallen för löftesbrott än hennes dotter –
Grefvinnan föll på en annan tanka.
Gösta skulle nedsättas – Elin skulle se hur låg och föraktlig Gösta vore.
Om middagen vid bordet bemötte Grefvinnan Gösta på ett stötande sätt.
Några ord sväfvade på Göstas läppar, som troligen, oaktadt Grefvinnans löfte, gjort slut på Göstas vistande i hennes hus, men hans blick föll på Elin.
Det outsägliga uttrycket af smärta och ängslan i hennes anlete kunde han ej emotstå – och förblef tyst.
Gösta plägade alltid läsa med Elin, åtminstone en timma på eftermiddagen.
Denna olycksdag väntade han länge förgäfves i läsrummet.
Slutligen fann han rätt på Elin i Salongen, der Modern, emot vanan, qvarhållit henne.
Grefvinnan lät icke heller detta tillfälle gå obegagnadt förbi.
Elin hade läst nog för det lilla hon lärt.
Härefter upphörde alla lektioner.
Efter denna förklaring aflägsnade Grefvinnan sig.
Gösta rusade bort till Elin och sade:
– ”För Guds skull, Elin, hvad har händt?”
Vid Moderns ord hade en dödsmatthet bredt sig öfver Elins hjerta – Hon stod liksom förintad.
Men vid ljudet af Göstas älskade röst vaknade hon ur sin domning, drog en djup suck och sade: ”Jag trodde nyss jag skulle dött!”
”Tala icke om döden!” utropade Gösta vildt, kastade armen om Elins lif och tryckte henne till sitt bröst.
Elin drog sig ej undan. – Gösta hade lidit orätt!
– All Elins blyghet gaf vika för den tankan.
Lutande sitt hufvud mot Göstas axel, såg hon länge på honom.
Ack, man kunde se att Gösta mycket sörjt!
På Göstas förnyade fråga om hvad som händt, hviskade Elin: ”Mamma har sagt i dag att tiden ”att vara barnslig är förbi.”
”Såå” – sade Gösta i samma ton, som när han kallat Elin för Fröken Ringschöld, och nästan stötande henne ifrån sig.
Det var för mycket för Elin.
Hon måste gripa fast i en stol, för att icke digna ned till golfvet.
”Gösta,” sade hon efter en lång, ängslig tystnad, ”skall du med blifva ond för det jag inte mer får vara lycklig – men – var hellre ond än olycklig – du också.”
Gösta var åter borta hos Elin.
”Förlåt mig!” – bad han – ”förlåt mig!
Men jag är ingen
Ängel som du – och du vet icke, du kan icke veta, hvad jag lider.”
Gösta tryckte
Elin åter till sitt bröst.
Deras läppar närmades hvarandra.
Med en kyss – den första på länge – den sista – togo de nu afsked af all glädje i lifvet.
Någon hördes komma.
Om det varit Grefvinnan Ringschölds stolta, afmätta steg, hade Gösta och Elin icke aflägsnat sig från hvarandra ..... ........
Grefvinnans kammarjungfru öppnade dörren, helsade från Grefvinnan att det var tid för Fröken att kläda sig till balen, och försvann.
Elin spratt till.
”Farväl Gösta!” sade hon sorgset.
”Nej icke farväl – vi se hvarandra i morgon – alla dagar –genmälte Gösta och Elin förfogade sig in till sin balskrud.
När hon var klädd och vagnen redan framme, öfverföll henne en så häftig hjertklappning, att hon icke kunde röra sig.
Hennes Moder, ej van att vänta på henne, gick slutligen in att få veta orsaken till delta sällsamma dröjsmål.
”Jag kan .. jag kan icke fara” – stammade Elin.
”Åh lappri! – med den briljanta färgen är ej värdt att tala om sådant,” svarade Grefvinnan, vid hvars åsyn bloden strömmade ifrån hjertat upp till Elins dödsbleka kinder.
(Inne i sin innersta själ hvad mon tänkte Grefvinnan sedan om detta svar?)
Elin reste sig med möda, men följde Modern verkligen till vagnen.
Obemärkt af Grefvinnan, hjelpte Gösta Elin upp i den.
Genom handsken kunde han känna iskylan i Elins hand.
Flera timmar var Elin på balen, dansade och förklarades enhälligt för den fagraste af alla, (hvilket kom sig af den briljanta färgen, ty när Elin var blek, måste man riktigt se på henne för att finna, hur utmärkt skön hon verkligen var).
Magnus lemnade nästan icke sin kusin.
”Har Faster sagt att jag varit hos henne?” frågade han ibland annat.
”Om du vill mig väl, så låt mig i Guds namn få vara i fred,” svarade Elin, innerligt bedjande – men Magnus, halft rörd, halft skämtande påstod, att han just för sin välviljas skull ej kunde efterkomma hennes önskan.
När Elin for hem från balen, ville hon öppna sitt arma hjerta för Modern.
Grefvinnan afbröt henne strängt, hänviste henne till förmiddagssamtalet, hvilket hon ej ämnade åter upptaga förr än om ett år – men då .....
Hvad hon för närvarande fordrade af Elin vore bara, att hon skulle afbryta allt umgänge med sådana underordnade personer, som t. ex. Gösta.
Detta bara var allt för Elin, men hon afhörde tyst sin dom.
Dagen derpå fick eller föregaf Grefvinnan ett illamående, som qvarhöll henne tre veckor i sitt rum.
Hennes mått och steg voro så väl beräknade att Gösta och Elin, ehuru boende under samma tak, på hela den tiden ej sågo hvarandra mer än en gång – i trappan, vid Elins återkomst från en promenad.
En ung, nygift slägting till Elin hade varit ute med henne.
När de passerat förbi Gösta, frågade Friherrinnan * * *:
”Hvad var det för en ovanligt vacker karl, som såg så melankolisk ut?”
För första gången hörde Elin att Gösta var vacker.
Hon hade aldrig tänkt derpå, lika litet som på sitt eget utseende.
Det dröjde så länge med Elins svar, att Friherrinnan ånyo upprepade sin fråga.
”Min brors lekkamrat” – sade nu Elin med osäker stämma och vändande ansigtet bort ifrån sin följeslagerska.
”Hvad heter han?”
”Gösta.”
”Åhå – ingenting annat – Eljest skulle jag verkligen beklagat alla våra unga Herrar.”
Elin qväfde med möda en suck.
Hon hade funnit Gösta till utseendet förändrad, och Gösta med djup smärta sett, hur Elin, medan de ej träffats, fallit märkbart af.
Evigt varar ingen sjukdom.
Grefvinnan Ringschöld lemnade sina rum, men var nu deremot ständigt ute med Elin.
Många dagar förgingo, utan att Gösta ens såg en skymt af henne, och när det skedde, måste han blott till sin grämelse se, huru, liksom i drömmen – den hvita rosens alla blad afföllo, det ena efter det andra.
Sålunda gick det öfver Jul.
In i Januari fick Elin en bröstfeber, som mer än en Doktor förklarade ytterst betänklig, Efter ett par månader blef dock Elin bättre – Under sin sjukdom, när febern rätt satt åt henne och hon trott sig ensam, hade Elin ofta ropat på Fru Wahl, önskat att se henne, att få dö på Högesta.
Sedan en resa dit börjat omtalas – liksom repade hon sig något.
Göstas enda tröst under Elins sjukdom var att känna de plågor, som numera nästan oupphörligt rasade i hans bröst.
– När Elin första gången åter kom ut i Salen, var han der.
Han gick fram och tog henne i hand.
Hans läppar darrade, men han kunde ingenting säga.
Elin förblef också stum.
Sjelfva Grefvinnan Ringschöld, som följt in Elin, rördes ett ögonblick af denna mållösa helsning, (den hon likvisst ej låtsade se).
Men den i synd och vanära födde Gösta var intet parti för Grefvinnans dotter.
Dervid blef det, dervid måste det förblifva.
I början af Fru Wahls Änketid, fick hon oftare och ömmare bref från Gösta och Elin än någonsin.
Småningom aftynade Correspondancen, och på flera månader hade Frun icke hört något från Ringschölds, när hon, en skön Majdag vid återkomsten från ett besök vid sin Mans graf, fann för sig liggande ett bref från – – Elin.
Ja det var verkligen ifrån henne och dateradt Stockholm, men om ej för underskriften och för Elins enkla, ljufliga sätt att uttrycka sina tankar – hade Fru Wahl genna kunna tro det vara från någon annan, så förändrad och darrande var nu Elins förr så vackra, med Göstas nästan fullkomligt lika styl.
Brefvet var kort, innehöll endast för giltiga skäl för Elins långa tystnad.
Elin hade varit sjuk, men skulle nu troligen förbättras med hvar dag, som förde ju henne närmare glädjen att återse sin goda Tante och det kära Högesta .......
Intet ord om Gösta – och annars handlade
Elins skrifvelser egentligen bara om honom.
Denna slutade med de orden:
”Ack hur har allt icke blifvit annorlunda, sedan jag sist såg Tante.
Men Gud är god.”
Detta sista var äfven Fru Wahl lycklig nog att veta, men just derföre – – bedröfvade henne Elins bref. Wahls fordna spådomar om Gösta och Elin kommo så lifligt för henne – och när hon slutat läsa, utropade hon efter en stunds tystnad:
”Ja just för det Gud är god, lär jag nog inte få behålla Elin heller!”
Gertrud hörde detta och utfor väldeliga derpå.
Under den svartaste sorgtiden hade Gertrud alls icke grälat på sin ”Hennes Nåd stackars Nådi Frun lilla.”
Men det hviskades i bygden, att hon sedan tagit sin skada igen, och i allmänhet ville man veta, att Gertruds ton betydligt höjt sig efter det Patron lemnat det jordiska – – Om just för att han ändå måtte höra henne – åtaga vi oss ej att afgöra.
Säkert är för öfrigt, att hurudan Gertrud än syntes för andra, var dock en verklig tröst och hugsvalelse för Fru Wahl att hafva henne, att låta till och med gräla på sig af henne, och Gertrud bröstade sig mycket deröfver att hon var den första, som, efter Sali Patrons död, kommit Hennes Nåd att ”dra på smilbandet”.
Snart fick Gertrud nytt tillfälle att vara missnöjd med Hennes Nåd.
Ty ungefär en månad efter ihändigandet af Elins bref erhöll Fru Wahl ett annat, dateradt Högesta, från Grefvinnan Ringschöld sjelf, med anhållan att Fru Wahl, så snart henne möjligt var, ville komma till Högesta, hvarefter alla, särdeles Elin, mycket längtade.
Två timmar sednare satt Fru Wahl också verkligen i sin vagn, men de timmarne hade varit sura stunder för henne, ty Gertrud kunde rakt icke tåla den öfverlägsenhet Hennes Nåds Niers tillvällade sig öfver henne.
Både såsom Hennes Nåds Mors köttsliga halfsysters dotters dotter, och som sist ankommen å orten, vore ju Grefvinnan Ringschölds djupaste skyldighet att göra första visiten – men Hennes Nåd var alltid så, lät alltid folk sätta sig på näsan på sig.
Detta tyckte Hennes Nåd väl kanske litet inom sig att Gertrud sjelf bäst beviste, men hon brydde sig ej om att yttra något deröfver och Gertrud måste slutligen se på huru Hennes Nåd gaf sig åstad på en första visit.
På trappan vid Högesta stod Elin – rättare skuggan af hvad Elin, när Fru Wahl sist såg henne, var och lofvade blifva.
Men Frun hörde Elins milda, ljufva stämma, kände ett par tårar väta sin kind, och hon kunde icke tvifla att det ju var hennes Elin, hon nu tryckte till sitt bröst.
Elin följde sin Tante in i rummet hon alltid, fastän fordom icke allena som nu, bebott på Högesta.
Kastande sig åter i Tantens armar, kysste Elin med en feberaktig häftighet, som Fru Wahl aldrig förr funnit hos henne, sin goda Tantes kinder, läppar, händer om och om igen, allt mellanåt utropande: ”Gudskelof att Tante är sig lik!” – tills hon på en gång bleknade, nedsjönk på soffan och anfölls af en gruflig hosta.
Förskräckt lutade Fru Wahl sig öfver Elin, som, så snart hon kunde tala, sade – ”Detta var ingenting.
Tante skulle hört mig i vintras.
Nu blef jag bara för glad ... och ....”
Elin tystnade, vände bort hufvudet.
”Ack!” tillade hon efter en stund – ”nu är jag så glad – och Tante håller ju af .. oss som förr?”
Ingenting annat nämndes om Gösta.
Grefvinnan Ringschöld kom ej ut att taga emot Fru Wahl.
Dels hade hon redan främmade att sällskapa med, dels ville hon låta sin sentimentala dotter och sentimentala Grannfru på egen hand helsa på hvarandra.
Men när Fru Wahl inträdde i Salongen, var Tantens och Niersens ömsesidiga helsning mindre kall än vanligt.
Grefvinnan hade satt mycket värde på Wahl; hans Änka visste det.
(I den gamla goda tiden hade till och med Fru Wahl, när hennes Erik påstod sig böra blifva jaloux på Gösta, ofta förklarat sig redan vara det på Grefvinnan Ringschöld, den der ovedersägligen visade sig artigare mot hennes än mot sin egen man ....)
Snart återfick dock trakten omkring sybågen sin kyliga medeltemperatur – och Fru Wahl flydde undan, bort till Elin, som satt i sin gamla vrå.
De hade mycket att säga, och Elin höll i sina torra, afmagrade – men ännu oöfverträffliga händer en af Tantens, samt tryckte den mellanåt.
Slutligen tystnade båda – Fru Wahl började se åt Salsdörren – Elin såg ej dit, men de förstodo hvarandra.
Ingen Gösta kom.
Efter théet sade en betjent till Fru Wahl att någon, i hennes rum, bad att få tala med henne.
Elin rodnade och bleknade.
”Gå, Gå, söta Tante,” sade hon ifrigt.
Fru Wahl skyndade sig ut.
I hennes rum – borta vid samma fönster, der han förr en gång sökt nedsvälja sin smärta öfver det afslag, han förmente sig ha fått på sin önskan att följa med till Stånga – stod Gösta.
Men ack äfven han – huru förändrad!
Sjukdom, sorg – (Fru Wahl nändes icke tänka mer på döden) hade satt sitt insegel på den nittonåra Ynglingen, så väl som på den femtonåriga Jungfrun.
Frun kunde icke längre återhålla sina tårar.
Gösta hade bedt henne komma hit – för omöjligt skulle han nu kunnat helsa på henne derinne.
De talade mycket om Brukspatronen som varit så god.
Länge undvek Gösta äfven att nämna Elin.
”Hvad tänker, hvad tänker Tante om henne?” sade han dock slutligen efter en längre tystnad – med stapplande röst.
(När Gösta var rörd, hände honom ännu att vara näsvis.)
”Låt oss hoppas det bästa, min goda Gösta,” svarade Fru Wahl undvikande.
”Det bästa” – upprepade Gösta dystert.
Frun förstod hans mening, men svarade ej – hon kunde ju hvarken säga Nej eller Ja till den.
När supéen var serverad, följde Gösta Elins Tante till matsalsdörren.
Frun ville han skulle gå in.
”Jag äter och sofver icke mera som förr på Stånga i verlden” – sade nu Gösta med något, som skulle vara ett leende. – ”Är det rätt Gösta lilla?” sporde Frun. – Gösta lilla, nära tre alnar lång, suckade blott till svar och gick.
– I matsalen fanns Elin icke heller.
Klockan 8 allra senast måste hon alla aftnar lägga sig till sängs.
Oaktadt många skriftliga påminnelser från Gertrud att Hennes Nåd täcktes tänka på hemmet, stadnade hon från dag till dag på Högesta.
Hon såg att hennes närvaro gjorde Elin godt – och der voro ännu stunder, då Fru Wahl hoppades att få behålla Elin.
Elin var så ung.
Aldrig yttrade hon någon ledsnad vid lifvet, någon längtan efter döden – Fru Wahl trodde, att om man ville lefva, kunde man – Kunde det kanske ibland äfven mot sin vilja, hade hon sjelf försökt på, när Wahl nyss var död, och hon tyckte att vår Herre äfven gerna kunde låta henne följa honom ....
Hade Elin bara talat om Gösta ... men till och med nu, oaktadt denna tystnad, misströstade Frun någon tid icke om Elins lif.
Men huru litet väsen än Elin gjorde af sina lidanden, var dock på allvar förbi med henne.
Vid Elins första försök att, enligt Moderns enda fordran, (på hemvägen från balen) lefva utan Gösta, brast hennes lifstråd......
Måhända var den för fin att ens kunnat ha tålt hopfogas ....
... och i alla fall hade till en sådan hopfogning fordrats en omskapning af Elins Moder, och till en sådan omskapning – ett underverk, och hvar och en vet att underverkens tid är förbi.
Fru Wahls glada förhoppningar svunno efter hand.
Snart tyckte hon sig ha ärft sin Mans Söndagsblick och kunna se, huru
Elin för hvarje dag djupare nedsjönk i grafven – dragande Gösta efter sig.
Att stå der bredvid, en hjelplös åskådare är svårt, förskräckligt svårt – men så liten och klen vår Fru än kunde synas, förmådde hon bära ganska tunga bördor, ifrån verkliga olyckor ända ned till Gertruds svåra hommör.
Frun sent omsider ändå måste hem, föreslog hon Elin att följa med:
”Ack ja! söta Tante,” svarade Elin lifligt.
”Nu far jag med till Stånga, sen följer Tante mig hit, och om det för någon dag skulle så falla sig, att hvarken Tante kan vara här eller jag på Stånga, så kan – så kan – ju en annan, som Tante också håller af, vara hos Tante.
Ack hvad det skall bli roligt!”
Elin trodde så.
Nar hon varit ett par dagar på Stånga, märkte Fru Wahl att Elin, oaktadt Tanten, oaktadt Gertrud och allt annat godt och roligt, längtade tillbaka till Högesta.
Hon förde henne dit.
Och Elin lemnade ej mer det ställe, der Gösta, änskönt Elin icke ens nämnde honom, ändock fanns – der man kunde höra ljudet af hans steg, af hans röst – (ack ej mer så klar som förr), någongång, utan att rå derför, se en skymt af honom, der man ännu kunde på tusende små, indirekta vis göra Gösta tusen och än flera stora direkta nöjen.
På denna efterskörd af sin fordna glädje lefde Elin ännu någon tid.
Hade Fru Wahl i sitt hjerta kunnat söndra Gösta och Elin, skulle det hafva gjort henne ändå mest ondt om honom.
Först och främst var Gösta, såsom han sjelf en gång ganska riktigt anmärkt, icke en sådan Ängel som Elin, och – ja – – oberäknadt allt annat – var troligt att Gösta åtminstone för någon tid kom att öfverlefva Elin.
”Det går ej så fort för mig som för henne!” var alltid hans svar, när Fru Wahl förebrådde honom hans oaktsamhet om sin försvagade helsa.
”Ja men jag vet bestämt att hon är ledsen för detta”– – sade slutligen Frun en dag efter alla andra föreställningar.
Gösta såg upp med en af sina blickar på Frun, och vårdade sig sedan något mera.
Stackars Gösta!
Äfven han undvek Elin, eller rättare sökte henne icke.
Han såg att Elin önskade det, och Gösta hade alltid rättat sig efter Elins önskningar.
Han visste ju dessutom att Elin ännu var hans Elin – han visste det blod allt för väl – annars vore hon nu frisk och blomstrande – men också tvifvelsutan Magnus’s brud.
Vid denna tanka rusade all Göstas blod upp i hjernan, och han visste icke hvad han önskade, hvad han ville – Gösta led odrägligt.
Men han behöll det för sig sjelf, och vi ha ej att uppehålla oss dervid.
Sommaren var vacker och Elin så mycket ute i luften som möjligt.
I slutet af Augusti satt hon en förmiddag med sin Tante i trädgården.
Elin hade ej på länge känt sig så rask, så upplifvad.
Fru Wahl innerligt glad häröfver, berättade åtskilligt muntert om sin barndom, om Gertrud, som högeligen interesserade och roade Elin – På en gång bad hon att få låna Tantens arm – hon ville spatsera litet – och Tantens hjerta rikligt slog gladt, när hon märkte huru lätt Elin andades, huru lifliga hennes steg voro.
Elin hade icke varit i Göstas trädgård.
Nu riktade hon sin gång ditåt och Fru Wahl lät det opåtaldt ske.
Omkring Göstas trädgård var en syrenhäck, som Gösta och Elin sjelfva planterat.
Den hade nu vuxit upp så mycket, att man ej mer kunde se öfver honom.
När Elins ögon föllo på denna häck, kände hon en sådan trötthet komma öfver sig, att hon måste stödja sig på vår Fru.
Att gå hem blef omöjligt, utan att ha förut något hvilat sig – Innanför häcken, om allt var sig likt, stod en grönmålad bänk under Elins törnrosbuske.
Närmare sitt ställe visste Elin icke.
Med en djup suck bad hon sin Tante föra henne dit.
Bänken stod ganska rigtigt på sitt gamla ställe.
Allt var sig likt – träd och buskar endast större, men frodiga som förr – frodigare än deras fordna vårdare och vänner.
På Elins buske lutade ännu två halft utspruckna rosor sig från sina stänglar öfver bänken, der Elin satte sig och Frun bredvid henne.
Flera gånger hade hvita rosor i sommar legat i Elins väg, och Elin tagit upp dem, samt burit dem vid sitt hjerta.
Elin liksom tröttnade aldrig att taga nu hvar buske, hvar ört, hvarje vrå i ögonsigte – så länge blef hon sittande på bänken ....
Ack, Elin hade trott sig icke mer få se dem!
Rätt som det var, göt en matt rodnad sig öfver Elins hulda, förbleknade anlete.
Hon började andas fortare – Efter en stund hörde Fru Wahl äfven någon komma – Det var Gösta.
Nedsjunken i tankar, med korslagda armar och blicken riktad mot jorden, inträdde han i sin trädgård.
Hvem der fanns, märkte han icke, innan han nästan hunnit fram till bänken.
”Förlåt mig .. jag visste icke .. jag trodde icke” – stammade Gösta och vände hastigt om för att gå.
... redan borta vid syrenhäcken nådde honom ett mest ohörbart ”Gösta,” som smugit sig öfver Elins läppar.
Gösta skyndade fram till henne.
Der var en oändlig ömhet, men oändlig smärta i den ton hvarmed han frågade: ”Vill Elin mig något?”
(Så många ord hade ej på länge de båda barndomsvännerna sagt hvarandra.”)
”Ja, jag ville du ej skulle gå härifrån, för att jag är här” – svarade honom Elin medvetslöst, men hade knappt utsagt dessa få ord, som dock inneburo allt hvad Elin velat i verlden, förrän hon brast i gråt och gömde ansigtet vid Fru Wahls bröst.
Ett ögonblick var Gösta nära att kasta sig för Elins fötter – att ändtligen tala!
Det stackars lilla lugn Elin kunde hafva, ville han ej störa. – (Gösta förtjente i sanning att älskas – det får man tillstå här, ehuru inom parentes.)
Fru Wahl var nu, som Gertrud skulle sagt, just väl uppskörtad.
Mot henne lutade sig Elin och gret, som hon skulle upplösas i tårar – framför henne – Gösta – med en blick på Elin, som uttryckte ett och annat ”för djupt för tårar.”
Frun hade sjelf inga hjeltemodiga ögon, samt afhöll sig endast med möda från att göra Elin sällskap.
Gösta gick slutligen först ur trädgården.
Länge gret Elin vid sin Tantes bröst – Det var så längesedan Elin gråtit – Efteråt var hon mycket matt – När hon och Tanten lyckats att uppnå Elins rum, kände hon sig sömnig, och somnade också riktigt.
I Göstas trädgård rann en Idé upp i Fru Wahls hjerna, hvilken hon förundrade sig att icke förr ha fallit på.
Hon måste tala med Elins Moder.
Hon måste åtminstone veta hvad och huru mycket Modern visste.
Ett var gifvet.
Grefvinnan, vid betänkliga sjukdomsfall den förträffligaste vårdarinna; äfven nu, fastän hon lät Elin skenbart sköta sig sjelf, genast framme vid minsta försyndande mot Doktorernas föreskrifter, Grefvinnan ansåg icke dess mindre sin dotter bestämdt på bättringsvägen.
Med skräck och fasa hade Fru Wahl till och med uppfattat åtskilliga vinkar om Grefvinnans förhoppning, att om ett eller par år lemna Elin frisk och åter blomstrande i en Makes våld – och denna Make Magnus H...
Kosta hvad det kosta ville – Frun skulle genombryta det bålverk af köld, artighet och förbehållsamhet inom hvilket Grefvinnan förskansat sig.
Hon skulle öppna Grefvinnans ögon eller, om de voro öppnade, intränga i hennes hjerta.
Grefvinnan kunde omöjligt någon glädje hafva af sitt barns undergång.
Fru Wahl begaf sig åstad till Grefvinnans skrifrum, der hon fått höra henne vara – Något förargad öfver sig sjelf, för det hennes hjerta klappade allt oroligare och hennes fötter allt kändes tyngre, stadnade vår goda Fru för att något hämta sig – i rummet utanföre Grefvinnans skrifkammare.