Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var så obeskrifligt gräsligt.
Den kväljande känslan, som hon hade kvar sedan hennes fot rörde vid det skälfvande djuret, eller samvetskvalen, ängslan — hon visste ej hvilket som var värst.
Hon kastade sig på sängen, borrade ner hufvudet i kuddarna och grät som en förtviflad.
Så gingo långa, krampaktiga snyftningar skälfvande genom kroppen.
Hon satte sig upp i sängen för att få luft.
Hon vred händerna.
— Var det då inte något järtecken?
Eller om det var det — da har jag ju ej bestått profvet, ej befunnits värdig.
Duger jag då till ingenting i världen?
Steg hördes i trappan — de kommo närmare.
Fågelungen fick inte ligga där, så att någon såg den.
Hon vände bort ansiktet och grep den med skälfvande fingrar.
Hvar — hvarthän —?
In i kakelugnen.
— I vinter blir den förbränd till aska, tänkte hon rysande.
När jungfru Betty kom in, låg hon i sängen, vänd mot väggen.
— Nu skall Maja stiga upp.
Det är inte värdt att ligga och dra sig sig längre.
Blom håller på att spänna för.
Hvarför är Maja inte uppstigen?
Jag knackade i taket för en stund sedan.
— Maja hör aldrig, när Maja inte vill höra.
Nej se, hur hon kastat kängorna.
Maja är en riktig vilde.
— Nå hvad skall det nu betyda?
— Ge mig ett par andra kängor, så är Betty snäll.
Äro inte dessa bra nog?
— Sådana konster.
Var så god och ta på sig genast.
Maja drog rysande på sig kängan.
— Fryser Maja?
Är Maja sjuk, efter som Maja inte äter?
Plåga mig inte.
— Det är väl skolsjukan.
Maja vill väl gärna slippa skolan?
— Nej, det vill jag inte, tvärtom, jag längtar dit.
Åh, nu kommer Blom ändtligen.
Gamle Blom började som vanligt samspråka med Maja om stallförhållandena och hästarna.
De två voro de bästa vänner, och vanligtvis brukade Maja låta munnen gå från det ögonblick de körde ut genom Kristinelundsgrinden, tills de stannade utanför skolporten.
Men i dag var hon alldeles tyst.
Också Blom frågade henne om hon var sjuk.
Det var något på färde i skolan, något på tok.
Det var stor uppståndelse.
Flickorna tisslade och tasslade och gingo ut, och in i klassen, somliga gräto.
Berenius satt i katedern och höll domedag.
Majas hjärta bultade våldsamt.
— Gällde det henne?
Visste de redan om fågelungen?
I samma ögonblick Maja trädde in genom dörren, lade fröken Berenius märke till hennes utseende.
Det var naturligtvis Maja.
Att hon kunnat tvifla på det ett ögonblick!
— Kom hit, Maja!
Får jag se på dig!
Se mig i ögonen!
Maja kunde inte.
Maja, det är du, som har gjort det.
Du har dåligt samvete.
Se hur du rycker till!
Det är du, som tagit Karin Almgrens guldfingerborg.
Den låg i hennes pulpet, och nu är den borta.
Maja drog en djup, lättnadens suck. — »Det har jag inte gjort», stammade hon med skälfvande röst.
— Neka inte.
Du kan ju inte ens se mig i ögonen.
Maja försökte lyfta hufvudet, men det hade på en gång blifvit så obegripligt tungt, som om det hängt en blykula i nacken.
Det var omöjligt att lyfta det.
Det var samma känsla, som den man har i sömnen, då man vill fly och ej kan röra sig ur stället.
— Jag ser det på dig, Maja.
Det är du, som har gjort det.
Det hjälper inte att neka.
Genom barnets hufvud flögo förvirrade tankar: »Detta är straftet.
Jag kan ju inte tala, inte försvara mig.
Hon tror att jag narras.
Jag kommer att bli dömd, släpad till fängelset, men det är inte för detta.
Det är för att jag dödat fågelungen, som Gud straffar mig».
Med ett tungt stönande föll hon afsvimmad till golfvet.
Några timmar senare kom Majas far.
Han var djupt upprörd, där han stod lutad öfver sitt enda barn.
— Är det farligt? hviskade fröken Berenius, som dödsblek satt bredvid sängen, på hvilken de lagt Maja, som yrade häftigt i brinnande feber.
— Det är hjärnfeber, svarade fadern.
Hon yrade om fågelungar, om den stackars lilla fågelungen, som skulle blifvit något så stort och märkvärdigt och som man dödat.
Hon hade inte stulit, hon hade inte stulit!
Kunde de inte tro henne?
Hon brukade aldrig narras.
Det måtte de väl åtminstone veta.
Hon var bara så svindlande yr i hufvudet, därför att hon stod på den höga, höga pelaren så nära himlen, alldeles ensam.
— Är det jag som dödat henne? hviskade lärarinnan.
— Hon var inte frisk, när hon for hemifrån i morse.
Hon förkylde sig troligen i går i skogen.
Det var en dimmig, kall afton, och hon frös, när hon kom hem.
Tjänstefolket säger, att hon ej var sig lik i morse.
Men naturligtvis föll det ingen in att låta henne stanna hemma.
Och nu — sinnesrörelsen.
Hon är så exalterad.
När fadren ej trodde, att hon var skyldig till detta, hvarför skulle då barnet anklaga henne med sina vilda feberfantasier.
Men det hjälpte ej, att hon försökte intala sig lugn.
Det var ju hennes egna ångestfulla tankar Maja uttalade, när hon klagade:
— Jag kunde ju inte hjälpa, att jag inte var lik de andra.
Åh, det är så hemskt att veta sig ha krossat den lilla fågelungens hjärta under foten.
Hvad hjälper det att ej ha gjort det med vilja.
Straffet kommer ändå.
En sådan liten stackars ömtålig fågelunge skulle vårdats och värnats natt och dag, tills den växt upp.
Om den fått lefva, hade den nog blifvit en vacker fågel, en underbar fågel med glänsande fjädrar.
Den skulle sjungit de härligaste sånger, den skulle fått starka vingar för att flyga högt öfver jorden mot den blåa himlen — för att bada sig i månstrålarna.
Om ett par dagar var Maja — död.
De båda redlösa fågelungarna hade hjälpt hvarandra från detta tunga, svåra lif.
PASTELL.
En stalldräng från Visbyholm kom ridande med brefvet.
Då han lämnade det till Lisette, nådig grefvinnans kammarjungfru, utbytte de båda en menande blick och ett småleende, och när Lisette trippade uppför trappan till öfre våningen, förde hon instinktmässigt brefvet upp till ögat som en kikare.
Men hon lyckades ej se något af skriften.
Brefvet var ej gjordt för att genomskådas.
Det var skrifvet på tjockt, ogenomskinligt papper och skickligt sammanviket: sigillet af brunrödt lack, i hvilket en signetring intryckt ett adligt vapen, häftade stadigt tillsammans de många vikningarna.
— Ett bref från baron Cronskiöld till nådig grefvinnan.
Kammarjunfrun presenterade brefvet på en silfverbricka och lade på samma gång märke till att hennes ord framkallat en skär rodnad på hennes nåds kinder.
Först sedan Lisette försvunnit, bröt grefvinnan sigillet och började läsa brefvet.
»Visbyholm den 29 Mai 1795.
Min nådiga Fru Grefvinna!»
Midt framför soffan, på hvilken hon satt, stod ett marmorbord med underrede af förgyllda gripar, uppbärande en starkt framåtlutande spegel, som hade en fint ornamenterad ram i matt förgyllning och till öfverstycke en fruktfylld korg i starkare guld.
Spegeln återgaf allt i det runda kabinettet.
Det tudelade glaset afspeglade den hvita möbeln med det blå, brocherade öfverdraget och den ljusa mattan med den breda, färgrika blomsterbården.
Där återgafs också den spensliga boulemöbeln, på hvilkens blankpolerade skifva solstrålarna dansade, allt medan de bröto sig i de briljanterade snusdosorna, i de små sirliga damurens pärlkanter, i de större klockornas rikt ciselerade urtaflor och vapenprydda dubbelboetter, i de blanka medaljerna och mynten, i hela samlingen af preciösa, som var uppställd där.
Spegeln försummade icke heller att uppfånga nådig grefvinnans apparition, där hon satt i robe af dufgrått taft med håret högt coifferadt och pudradt, med spetskantad linongfichu korslagd öfver den djupa urringningen och de små fötterna med de rödklackade skorna hvilande på en sidenkudde.
Den återspeglade också skiftningarna i det ovala ansiktet, som efter genomläsandet af brefvet blifvit skälfvande rörligt.
Det ryckte kring munnen, och de blå ögonen togo en mörkare färg.
Hon satt en stund alldeles hänsjunken i sina tankar.
Hennes högra hand, som höll brefvet, hängde slappt ned, medan den vänstra långsamt strök den utskurna pärlkanten på den hvita soffan, gled ned på öfverdraget och lät det smala pekfingret noga följa mönstrets konturer.
Så lyfte hon upp hufvudet, som om hon fattat ett beslut, och ett litet maliciöst småleende gled öfver hennes röda läppar.
»Det är ett syperbt tillfälle.
Jag skall nog rekommendera mademoiselle till det bästa».
Hon trummade med fingrarna på bordet, i början sakta, så otåligare.
Plötsligen blef hon alldeles stilla och drömmande.
Hon såg ned på den ringprydda vänstra handen.
Det glimtade till i ögat; så kom det något trånande i blicken.
»Om jag kunde förmå honom att låta henne fara!
Jag kan icke proponera det, än mindre insistera.
Men månne det är alldeles omöjligt att med litet adresse — jalousie par hasard —?
Le petit, grand jeu....?
Jag kan åtminstons försöka».
Hon stödde hufvudet mot handen och såg in i trymån, spelande sin roll med denna till förtrogen.
Dagrar och skuggor gledo öfver ansiktet, allt efter som tankarna växlade.
Först krusade ett spotskt, nästan utmanande leende den körbärsröda munnen, och det kom en hård glans i de blå ögonen; så mjuknade dragen till något vekt och ömt, och slutligen framträdde något passioneradt i blick och uttryck.
Och då såg fru grefvinnan Ulla Hård, född Lillie, ut som om hon hade något att försvara och som om hon ämnade försvara det.
Hon reste sig upp, vek ihop brefvet och placerade det framför sig på bordet.
Så ändrade hon mening, stack in det bland nipperna på étagèren och gick några steg tillbaka för att se hur det tog sig ut.
Nej, det dugde ej.
Man kunde ej undgå att fundera på hur det egentligen kommit dit — och ej låta bli att tänka: därför att meningen är, att det skall observeras.
Hon tog upp det igen, och när hon gick förbi spegeln, frågade hon den till råds.
Naturligtvis här på marmorskifvan!
Hon lade ned brefvet, höll upp guldlorgnetten för ögat och pröfvade effekten.
Nej, det stack ej tillräckligt af mot marmorn, som var gulaktig liksom papperet.
Hon smålog och vände brefvet, så att det stora röda brutna lacket kom upp.
— Mise- en-scenen var arrangerad: pjesen kunde börja när som helst.
Hon lyfte upp ringklockan och lät den ljuda, tills Lisette hunnit upp och in.
— Har majoren kommit tillbaka? frågade hon i likgiltig ton.
— Ja, nådig grefvinna.
— Gör han toalett?
— Den är redan gjord.
Nådig herrn är nere i parken med fröken Louise.
— Är Claes och hans amma också där nere?
Det lät som om fru grefvinnan ej fäste den ringaste vikt vid svaret.
Mademoiselle Virginie promenerar med nådig fröken.
— Det är bra, att hennes guvernant är med henne.
Jag ville bara veta, att Louise ej är ensam.
— Är det något mer nådig grefvinnan befaller?
Grefvinnan gick fram till fönstret och såg ut.
Nere i den stora lindallén skymtade hon sin mans eleganta figur bredvid mademoiselle Virginies hvita klädning och stora schäferhatt.
Majoren höll i handen ett ridspö som piskade blommorna och strök öfver häckarna,
där han gick fram.
Mademoiselle förde ordet.
Hon gestikulerade ifrigt, höll hufvudet framåtböjdt och såg upp mot honom med den fågelaktiga rörelse, som passade hennes utseende så väl och som grefvinnan inte kunde tåla.
Lilla Louise, som synbarligen lefde i den tron, att fadern vore där för hennes skull, sprang förtjust fram och åter mellan ligusterhäckarna, gömde sig bakom de hvita statyerna och de pyramidformigt klippta granarna i labyrinten, dansade framför de båda på de solbelysta gångarna, fladdrande omkring dem som en hvit fjäril.
Plötsligen stannade majoren, drog upp sitt stora ur från byxfickan och såg på det.
Så vände han sig om mot mademoiselle och yttrade något enträget till henne.
Hon lutade hufvudet ännu litet mer på sned och svarade med några lifliga ord och några ännu lifligare gester.
Han blef allt mer intresserad, och de stodo båda några ögonblick stilla i skuggan af den stora, blommande kastanjen.
Så lyfte majoren artigt på hatten; mademoiselle neg sirligt, och lilla Louise lät fadern kyssa sig på pannan.
Han svängde om på klacken och gick hastigt upp mot slottet.
På öfversta terrassen mötte han amman med fideikommissarien.
Han tog barnet från henne, lyfte upp det och lät det dansa på sina armar.
Modern hörde barnets joller och hissnande fröjderop, där hon stod gömd bakom gardinen.
Det klaraste solsken öfvergöt gruppen på terrassen: den smärte, högväxte mannen, hvars mörka ögon under det pudrade håret lyste af den stoltaste fadersglädje, samt den lille parfveln med det silkesljusa hufvudet och de sprattlande små knubbiga armarna och benen, som stucko fram under den blekblå kolten.
Grefvinnan smålog, i det hon vände tillbaka till sin förra plats i soffan midt emot spegeln.
Hon sträckte ut handen efter bågen med tambursömmen, började draga nålen upp och ner och väntade.
Snart hörde hon sin mans steg ljuda i den långa salen utanför kabinettet.
Han kom gnolande på en liten fransysk chansonett:
— Ma fille veux-tu un bouquet?
Nu stannade han framför fönstret, som vette åt lindallén.
Slutligen ljöd knackningen.
— Entrez, mon ami.
Han kom in, böjde sig lätt öfver hennes hand och frågade artigt:
— Har du sofvit godt i natt, min vän?
— Jag tackar dig, mycket godt.
— Grefvinnan Ebba och fröken Aurora bådo om sin hälsning och beklagade, att din migrän hindrat dig att följa med mig.
— Nå än Anne-Sophie?
Har du ingen hälsning från henne?
— Hon har redan förliden vecka återvändt till Stockholm och sin tjänstgöring hos prinsessan.
Gamle excellensen bad mig kyssa hans förtjusande guddotters hand.
Du tillåter?
Hon räckte honom vårdslöst vänstra handen, under det den högra alltjämt drog tamburnålen upp och ner.
— Besvärar jag dig?
När man inte sett hvarandra på ett par dagar.
— En vecka.
— Har det varit så länge?
— Tiden har gått fort för dig, à ce qu’il paraît.
— Mycket fort.
— Och angenämt?
— Också det.
Nå, excellensen var sig lik — alltid lika ståtlig och charmant?
— Fullkomligt.
Det är en merveille, hur lätt man vid första ögonkastet märker, när en adelsman fått sin uppfostran i Frankrike — och när han ej fått det.
Det är en annan stil — en annan tournure.
— Som till exempel hos dig, min vän.
— Je m’en flatte, ma chère.
De andra äro mer eller mindre klumpiga landtjunkare.
— Inte alla, Gustaf.
Somliga af dem ha ganska mycken esprit.
— Svensk husmanskost.
— Du ursäktar, att jag är af en annan mening.
Det finns undantag, charmanta undantag.
Åh, jag vet hvem du tänker på.
Cronskiöld.
Du har alltid haft en viss faiblesse för honom.
Det gör mig ondt att säga det, min kära Ulla, men det förefaller mig, som om din eljest så justa smak förde dig vilse härvidlag.
Grefvinnan teg och sydde ifrigt.
Majoren snodde långsamt kring fingrarna en docka silke, som han tagit upp från bordet.
— Eh bien, jag erkänner, att han har en viss kvickhet.
Och att hon kan vara rätt underhållande i karlsällskap.
Grefvinnan lyfte blicken från bågen och såg på sin man, som fortfarande vecklade silkeshärfvan om handen.
— Också i fruntimmerssällskap, mon ami.
— Ja, jag vet, att han gör dig sin cour.
Jag vill inte blanda mig i dina angelägenheter, Ulla, men det, förefaller mig, som om du borde afvisa honom.
— Hvarför det — mon ami?
— Därför, att han är gift, och det förefaller mig — som om också du —.
— Hvad honom beträffar, gör han blott som andra äkta män af vårt stånd; och hvad mig angår, så vet jag ej hvarför inte också jag skulle kunna ha min lilla distraction här på landet.
— Och Cronskiölds friherrinna — spiller du ej en tanke på henne?
Grefvinnan såg honom rakt in i ögonen.
— Knappast.
En dame, som under åratal tolererat sin mans maitresse i sitt hem, kan ej supponeras ha mycken ömtålighet.
Det blef ett ögonblick alldeles tyst, under det de båda makarna lyssnade efter lilla Louise, som hastigt sprang genom stora salen.
Strax därpå hördes mademoiselle Virginie med sin skarpa pariseraccent ropa:
— Mademoiselle, venez tout de suite, s’il vous plaît
— si non, je le dirai à monsieur votre père, qui vous grondera!
Majoren smög sig till att kasta en blick på sin hustru.
Hon gjorde ej min af att ha hört.
Han gick till spegeln och ordnade spetskråset framför den.
— Om Cronskiöld är oemotståndlig, är det åtminstone ej grâce à ses charmes.
Il est d’un laideur épouvantable.
— Vous trouvez?
— Vet du inte, att liksom man säger; den vackre Fersen, heter det: den fule Cronskiöld?
— Och förstår du inte, att det är en charme till?
Vackra män ha en benägenhet att till den grad beundra sig själfva, att de glömma beundra oss andra.
Majoren vände sig hastigt bort från spegeln och stödde handen mot marmorskifvan, i det han svarade:
— Jean råkade skära mig i morse, medan han barberade mig.
Jag såg efter skåran.
— För all del, gör inga ursäkter, mon cher.
Äkta män behöfva ingalunda beundra sina hustrur.
Därpå ha dessa ingen pretention.
Under det grefvinnan talade, gjorde majoren en otålig rörelse.
Brefvet på spegelkonsolen föll i golfvet.
Han böjde sig ner och tog upp det.
Grefvinnan sträckte ut handen.
Han stod i begrepp att räcka henne brefvet, då hans blick föll på utanskriften.
Han tvekade, vände om det och granskade sigillet.
— Cronskiöld korresponderar med dig, sade han torrt.
— Det ser så ut, min vän.
— Han ber mig om något, som jag mycket gärna önskar bevilja honom.
— Det är inte möjligt, Ulla.
— Det är sant, Gustaf.
Han satte sig bredvid henne i soffan och böjde sig öfver henne, fortfarande utan att släppa brefvet.
— Du skämtar.
Cronskiöld ber dig om något, som du önskar bevilja honom.
Han tog hennes hand och strök den gång på gång öfver sina läppar.
Sedan när önskar du det? hviskade han tätt i hennes öra.
— Kan det verkligen intressera dig? frågade hon likgiltigt, i det hon rätade på sig.
Han flyttade sig närmare.
Vänd inte bort hufvudet, Ulla — se på mig!
Hon såg på honom med samma kalla blick.
— Sedan Januari detta år.
Eller, om du vill, att jag skall precisera: allt sedan mademoiselle Virginie tillträdde sin plats som guvernant här i huset.
— Du gör mig den äran att vara svartsjuk, sade han, men i så fall — hvarför har du väntat ända tills nu — att bevilja honom —.
— Därför att han inte anhållit förr än nu.
Jag brukar inte gifva någon gracer, förr än man supplicerar om dem.
— Jag förstår.
Du vill hämnas.
Cela depend.
Det beror på dig att afslå eller bevilja hans anhållan i detta bref.
Och på det beror åter —
— Du talar i yra.
Rådfrågar du verkligen mig om hvad du skall svara på det här?
— Ja, det gör jag.
Det är du, som håller afgörandet i din hand.
Ser du, min vän, det kommer en dag i en kvinnas lif, då hon känner sig trött af att kämpa mot strömmen och då hon frågar sig om hon ej par hasard skulle kunna låta sig glida med.
Jag har sannerligen hållit emot.
Kanske det varit en dumhet, vis-à-vis dig.
Du påminner dig hvarför jag insisterade på att vi skulle lämna hofvet och Stockholm?
— Ja — hertigen.
Jag är dig tack skyldig för att du så prompt afvisade hans enträgenhet.
— Ingen orsak.
Det var ingen frestelse.
— Därför att du inte älskade honom.
— Därför att du då älskade mig.
— Det gör jag alltjämt, Ulla.
Om du blott ville tillåta mig!
Han böjde sig fram och försökte kyssa hennes hvita hals, som var honom frestande nära; men hon drog sig undan.
Och nu älskar du Cronskiöld?
Ulla, säg mig, är det honom du har tendresse för, eller någon annan?
Jag känner, att det är någon, som står mellan oss — du visar mig det ständigt och jämt.
Ah, je t’en prie, låt mig läsa det här brefvet!
— Avec le plus grand plaisir, mon ami.
Hvarför har du inte förut sagt, att du önskar det?
Du skall till och med få svara på det.
Sedan skall jag svara dig.
Han slet upp brefvet och läste högt i andlös spänning:
Min Nådiga Fru Grefvinna!
Min hustru som mycket fäst sig vid det löfte Grefvinnan var så gracieuse och gaf henne rörande den omtalta Fransyskan, har anmodat mig ödmjukast suplicera om Fru Grefvinnans vidare obligenta åtgiärd uti denna sak till vinnande af ett snart svar.
Det är ock nu för oss så mycket angelägnare, som den Dame vi förut haft hos flickorna dels har giftasbekymret i hufvudet, dels ock ett par gamla sjuka föräldrar att soignera som är en god sak att skylla på då man ej så directe ville gifva fästman skulden.
Vi måste således vara betänkta att till hösten få en beskiedlig menniskia till detta angelägna verket och den Fru Grefvinnan behagat föreslå är oss i synnerhet behagelig för dess kunskap uti språket och fruntimmersgranlåt, som oaktadt öfverflödsförordningen lärer för alltid blifva oskiljacktig från den vackra delen af menniskioslägtet.
Är Fru Grefvinnan så nådig och med första skicka med några rader härmed min hustru underrättelse om reussiteten i denna sak, skier oss en stor grâce.
Näst min compliment för Herr Majoren har äran framhärda
Min Nådigaste Grefvinnas ödmjuka
Tiänare
L. B.
Cronskiöld.»
När majoren slutat, ögnade han än en gång igenom brefvet, som om han letat efter en dubbelmening.
Så såg han förvirrad på grefvinnan och lade sin hand öfver hennes:
Säg mig, Ulla, är det han?
— Om det inte är han, hvem är det då du älskar?
— Skrif först svaret på detta bref, och jag skall svara dig?
Hon steg hastigt upp, tog det buckliga, inlagda schatullet från den messingsbeslagna byrån och ställde det framför honom.
Sedan hon slagit upp locket, satte hon sig åter på sin förra plats.
I schatullet låg allt i ordning: det oskurna papperet, bläckhornet och sanddosan i hvar sin fördjupning, gåspennan, lacket, oblaten och sigillet i skåran mellan dem.
Han såg frågande på henne, då hon räckte honom pennan, och började formera denna.
Hvad är det för en dame du tänker föreslå hans friherrinna?
— Mademoiselle Virginie.
Hon fångade hans blick och höll den kvar.
Så sutto de en stund orörliga.
— Skall jag — hvad skall jag skrifva?
— Hvad tror du jag önskar att du skall skrifva?
— Och om jag gör det, lofvar du då säga mig hvem den mannen är, som du älskar?
— Och förbjuda din dörr för Cronskiöld — upphöra att korrespondera med honom?
— Om du insisterar, ja.
Han tvekade ett ögonblick, doppade så pennan i bläckhornet och skref några rader.
Hon hade flyttat sig närmare honom och läste öfver hans axel:
»Min bäste Baron!
Till svar på Herr Baronens ärade till min Grefvinna, ber jag underrätta att den Fransyska Dame Mademoiselle la vicomtesse Virginie de Fourgeron, tillhörande en förnäm emigrantfamilj —»
Det var en mycket försmädlig harkling grefvinnan lät höra.
Du har aldrig satt tro till mademoiselles namn och börd.
Jag tror blindt på ’Fourgeron’ — mindre på det andra.
Det är alltid en rekommendation för friherrinnan, som ju har alla skäl att hålla på sina guvernanters anor, efter hon själf råkar vara född utan.
Nå —»
Han eftersinnade ett par sekunder och skref:
»hvilken under detta sista år varit i vårt hus som guvernant, men —»
Han såg upp på sin hustru, som nickade bifallande, och fortsatte därpå:
»som med denna månads utgång lämnar sin plats».
— Du är en man med esprit, min vän.
Vidare!
— Häg mig nu?
— Tout à l’heure!
Men man måste rekommendera henne.
Det där låter alltför kallt.
Skrif du, så dikterar jag.
Det är blott första steget, som kostar på.
Hon kastade en triumferande blick i spegeln, där hon såg honom sitta tåligt väntande med pennan i hand.
»Min hustru ber mig säga, att hon på det varmaste förordar nämda
Dame såsom talande språket perfect och som särdeles kunnig i sina händer.
Hon förstår att giöra sig synnerligen oumbärlig, och är min hustru förvissad om att Fru Friherrinan, när nämda Dames tjänster i Herrskapets hus befinnas öfverflödiga, skall i sin ordning med lika mycken nöje recommendera henne till sina vänner som hon nu giör det åt Fru Friherrinnan och Herr Baronen».
Det spelade ett så uppsluppet leende kring grefvinnans mun, att hennes man ej kunde låta bli att anmärka:
— Man ser grant, min vän, att du aldrig kunnat fördraga den nådiga friherrinnan.
— Verkligen!
Jag tror det nästan själf.
Sluta med att säga, att jag afvaktar hans svar för att sedan ofördröjligen tala med mademoiselle Virginie.
Här är sigillet och här lacket.
Medan hon tände vaxstapeln, vek han långsamt ihop brefvet.
Skrif nu utanskriften!
Hon ringde.
Lisette kom in.
— Jean skall strax i eftermiddag rida till Visbyholm med det här brefvet.
Lisette tog det ur majorens hand.
Han väntade, tills kammarjungfrun stängt dörren efter sig och ännu några sekunder, tills hon hunnit aflägsna sig från nyckelhålet.
Sedan han så väntat, lade han sin hand på sin hustrus axel, där han stod bakom henne.
— Nu, Ulla!
Kom ihåg hvad du lofvat mig!
Grefvinnan lyfte långsamt upp armarna, slog dem om hans hals, drog ner hans hufvud och tryckte en lång kyss på hans ögon.
Så vände hon hans ansikte mot spegeln.
Hon pekade på spegelbilden, kysste småleende på fingret åt den och sade:
— Du förebrår mig väl inte alltjämt min dåliga smak, om jag säger: se dit, min vän.
Det är den mannen jag älskar.
EN BEKANTSKAP.