Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var också den qvällen, som jag försökt att lugnande stryka genom hans hår, som han sade rätt som han satt och såg på mig med så underligt vackra, tåriga ögon:
”Du er god.”
Han sade det tyst, liksom för sig sjelf.
Och i det ögonblicket såg han sjelf god och trofast ut.
Herre Gud, hvarför skall han, med alla sina lyckliga naturgåfvor, vara så falsk och dubbel! – så opålitlig och ombytlig!
”Alltid kommer jag till er när jag är sådan,” sade han, ”ni har ju nästan aldrig sett mig glad.
– Men i Ryssland, der var jag det.”
Om styrelsesättet vore ett annat, skulle han vilja bo i Ryssland, men han skulle ju icke kunna stanna der ett halft år utan att bli sänd till Sibirien.
Dock hoppades han att icke behöfva sluta sina dagar i Köpenhamn.
Han berättade också att en rysk senator – en mycket framstående och inflytelserik man – sagt till honom i ett stort sällskap att han skulle vilja ge Brandes stryk tills denne icke kunde röra sig.
Orsaken var att en fru, som senatorn gick och slog för, hade förälskat sig i Brandes.
”Hvad tror ni jag skall tycka om de blickar fru * * kastar på er?” sade han, ”och hvad tror ni hennes man skall säga?
Det var i den der furstinnans hus.
Hon var också förälskad och så ännu en, till senatorns harm.
”Det är underligt att inte alla damerna resa efter er till Moskva,” sade han.
”Jo, jag skall göra det, ty jag skall lyfta ett arf,” svarade en af de tre, hvilka benämdes Juno, Minerva och Venus, derför att de alla täflade inför Paris.
”Ja och jag skulle ha god lust att resa dit och hemta honom,” tillade furstinnan.
Det gjorde hon ju också, reste dit och hemtade honom ut till sitt gods, der han stannade i åtta dagar.264
Det var samma qväll, som han på nytt talade om första älskarinnan, vid hvilken han synes hafva varit fästad på fullt allvar.
Han hade icke alls varit förälskad i henne från början.
Det var hon, som blef kär i honom och ville komma i ett ”Kærlighedsforhold” till honom.
– ”Och det er saa umaadelig let at faa en Mand til det” – sade han.
Men ”sandselig tiltruket” af henne hade han aldrig känt sig.
I början brydde han sig knappt om henne, men så småningom kom han att älska henne allt mer och mer, af vanan, af sammanlefnaden, af hennes godhet; och hon grep in i hans lif gång på gång, allt djupare, så att de verkligen blefvo bundna till hvarandra.
Han älskade henne så innerligt, men alltjemt med mycket liten ”sandselig Tiltrækning”.
När hon skref till honom att hon älskade en annan, så var han icke ked af henne.
Brytningen var honom alldeles ofattlig.
Till och med när hon efter tre fjerdede[l]s års förlopp återkom till Köpenhamn, kunde han icke fatta att allt skulle vara slut.
Han trodde att hans personliga inflytande, hans närvaro skulle återtaga sin gamla makt.
Han kunde icke låta bli att gå bort och taga henne om halsen i det han sade:
”det är icke möjligt att allt mellan oss skulle vara slut.”
Men hon var alldeles känslolös för det.
”Det är du som är död för mig.
Du existerar icke mera.
Det är endast han.”
Och hon hade så liten känsla för det som varit, att hon för honom kunde tala om sin nye älskare.
”Han är som solen”, brukade hon säga.
Och han var en vanlig ful, klumpig, okunnig italiensk åsnedrifvare, som till på köpet plundrade henne på allting, så sniken var han; till och med sina ringar och smycken gaf hon åt honom.
B. säger visserligen att han icke tröttnat på förhållandet, men han säger att hon fruktade att det skulle bli slut.265
”Ja. jag förstår,” sade jag i fråga om något i kärleksförhållandet till hans första älskarinna.
”Nej, det förstår ni alldeles inte.
Ni står bara nyfiket utanför och ser på allt sådant.
Ni är så könlöst anlagd.”
Sista qvällen.
Jag satt och skref när han kom, jag reste mig och gick emot honom.
Han såg genast sin käpp, som hängde på mitt stativ, tog den och lade den hos sin hatt på soffan.
Liksom den förra qvällen ville han ha något att dricka, och jag tog fram vår champagne.
”Men jag kan icke draga upp korken.”
”Om jeg kunde Alting saa godt som det!”
Och han citerade ett franskt vers om hur mången morgonrodnad funnit honom i färd med att lossa bandet på en sammetsmask eller korken på en champagnebutelj.
Men han hade icke beräknat hur mycket arbete denna skulle göra honom.
Han stod borta vid fönstret, bände och bråkade, men ståltrådarne voro så starka.
Jag satt i soffan och såg på honom.
Jag afgudar denna spensliga, fina figur.
Jag såg honom teckna sig som en silhuett mot den ljusa gardinen, denna karakteristiska profil, detta strida hår, som sträfvade framåt, dessa små fötter, med sina höga vrister.
Men så klen han är!
Klen och smidig.
Åh, hvad han var vacker!
Men champagnen var ljum.
Det gjorde ingenting, sade han, vi kunde slå sodavatten i för att få den kall.
Och så flyttade han undan sin hatt och sin käpp och satte sig hos mig i soffan.
Han hade fått nya anonyma bref.
Han var inte i gladt humör, och jag måste åter stryka genom håret.
Jag gjorde det mindre bakvändt, började få vana.
”Mer, mer, – nej hold ikke op.”
Han berättade om Edith, sin lilla rara Edith; hon säger ”pappa” har det vackraste hår i verlden.
Han skulle följa sina barn ut på landet, och så undrade han om han inte skulle resa till fru Berijnska i Dresden eller München, eller hvar det nu är.
Han skulle vara i Berlin också.
– Först det ena, sedan det andra, föreslog jag.
Han räknade efter på fingrarne hur många Kærester han har: tre ryska och tre polska och en någon stans jag vet icke hvar – ”sju slaviska”, sade han.
– ”Men i Berlin har jag ingen.”
Och så berättade han att modern samma dag hållit en föreläsning för honom om att han har för många Kærester.
Det hade Edvard också sagt.
– ”Höre Edvard sige at jeg har for mange Kærester!
– – – Ja, at höre Moer og Edvard moralisere mig, det er værdt Noget.”
(Så, är till och med modren värre.
Skön slägt!
Hvilken afskyvärd qvinna hon måste vara.)
”Moer sa’: du ved jeg plejer ikke at holde Moralprækener, men”
Och så talade han om en dam från Köpenhamn, som nu var ute på Fyen eller någon stans.
I tjugo år har han stått under hennes inflytande, och han kan icke frigöra sig derifrån, och det fastän hon icke på något sätt har glänsande egenskaper eller är så utomordentligt snillrik, och dertill är hon feg och har rent af begått ”forbryderiske Handlinger”, bara af feghet.
Han ser allt det, och ändå bibehåller hon sitt inflytande.
”Men hun har to Egenskaber, som jeg sætter umaadelig stor Pris paa: hun er altid ælskværdig imod mig og hun klæder sig meget godt.”
Så talade han om mörkret.
”Gu’ske lov at det begynder at mörkes.”
Det är så plebejiskt med dagsljuset, mörkret är mer aristokratiskt.
Han älskar det.
Han lefver först riktigt när det börjar bli mörka novemberqvällar, då ingen kan se hvart han går.
Så var det den frun i Berlin, för hvilken han känt denna lidelsefulla förälskelse, den våldsammaste i hela hans lif, den som gjort att han hela tiden tyckte att han gick och blödde ur ett sår.
Det varade fyra år, från 1878 till 1882.
Efter 1882 har han aldrig sett henne.
Han har bedt att få träffa henne, men hon vill icke återse honom.
Bekantskapen började egentligen genom fru Brandes.
Hon ville att de skulle börja umgänge.
Men B. kunde icke riktigt fördraga mannen.
Så blef det emellertid så att de kommo i umgänge och gjorde öfverenskomst att komma till hvarandra en gång i veckan.
Detta varade ett års tid, men så upphörde man.
Fru B. begynte visst bli svartsjuk.
Umgänget fortsattes dock.
Dagen efter det Edith var född gick B. för att underrätta fru von Linde om händelsen.
På det, att hon var den enda menniska han tänkte på att gå och tala om det för märktes det redan att hon var något mer för honom än andra.
Så grep lidelsen honom efter hand.
Hon var 26 år, gjorde ett strängt och ärbart intryck, nästan kallt.
Han kunde aldrig märka att hans böjelse var besvarad förr än den der qvällen, då hon på danska sade till honom: ”giv mig mine Handsker.”
Och så en dag säger hon honom att hon ville ”gaa gjennem Helvedets Ild for at blive elsket af mig, og det kunde jeg ikke staa for.”
Han har skrifvit en lång och vacker dikt om ett minnesrikt möte mellan dem två.
Men dikten fins icke mer, allt sådant försvinner, – uppspåras och förstöres af svartsjukan.
Hon hade legat hårdt sjuk af en mycket svår blindtarmsinflammation.
Hon var mycket matt och kunde knappt gå.
När han kom gick hon emot honom, blef likblek när deras blickar möttes, och så sjönk hon ned på en stol.
”Vi to Mennesker sagde ikke et Ord, – sad kun og betragtede hinanden.”
”Jeg har ickke ligget hos hende en eneste Nat,” sade han så äkta Brandesianskt.
Så blef det fråga om min Stockholmsresa.
”Ja mer end fire Uger bliver de ikke borte.”
”Jo.
Jag vill försöka att få någon anställning deruppe.”
”Men det gör ni icke.
Ni skaffar er någonting fast här i Köpenhamn.”
”Nej jag vill försöka att låta bli att tänka på er.”
”Så låt bli det då!
Jag är inte mycket att tänka på, men jag är i alla fall bättre än en del af mina fiender.”
”De er ingen forbrydernatur, (på tal om den der damen, han talat om nyss) de er et Faar, et skikkeligt Faar.”266
”Menniskokännare!”
Här kom ett litet förhör.
”Jeg har idetmindste den bestemte Fölelse af, at de er et Menneske der vil mig vel.”
”En riktig Kvinde er de ikke.”
”Jag, jo!”
”Nej, det er da konstateret.”
”Husker de en vis Aften?”
Han böjde sig fram mot mitt ansigte och såg mig in i ögonen.
”Ja – än sen?”
”Men siden?
– – – Mener de ikke siden?
Nu da?
Vil du?
Vi gaar ind i det andet Værelse.”
”De vil ikke?”
”Säg du”
”Hvad?”
Jag gömde mitt ansigte mot hans rock.
”Ah!
Säg du till mig?”
”Eller vi gaar her hen.
Vil du det?”
Han gick bort till dörrn, tog nyckeln af på yttersidan, satte den i och vred om rigeln.
Så kom han och tog mig i handen och reste mig upp.
”Se da ikke saa höjtidelig ud.”
Jag var nyfiken, nyfiken, nyfiken.
Han har rätt: jag står utanför och är nyfiken.
Jag lät honom hållas.
Jag visste hela tiden att jag icke skulle falla.
Jag visste att min natur icke kan draga mig med.
Men jag har ett sådant omättligt begär efter smekningar, liksom han.
Han drog mig fram till chäslongen, fint och vackert som i en francaise.
Jag satte mig.
Men – – – – jag kände en stark hand kring min strupe – – – mitt hufvud trycktes tillbaka mot chäslonggaflen – – – åh, en sådan kyss skrämmer mig och lemnar mig kall.
Jag tror att också han var kall.
”Kläd af dig.”
”Hvad säger du?”
”Tag den kjole af.”
Jag gömde mitt ansigte mot hans axel.
”Du vil jeg skal forföre dig, men deraf bliver det Intet.
Antingen af egen fri Vilje eller ogsaa slet ikke.”
”Nej, jag vill inte du skall förföra mig!”
Victoria Benedictsson 1888.
Ett blad ur Victoria Benedictssons silhuettbok.
”Du ved slet ikke hvad du vil,” sade han hälften förargad och gaf mig ett halfhårdt slag på kinden.
”Jag skal sige hvad du kan göre: du kan ganske roligt gaa ind til dig, och siden kommer jeg paa en ti Minutter.”
”Omöjligt.
Tänk på folket.”
”Pokker i folket!
Ingen kjender mig.
Det var desuden kun en lille Tös som aabnede Dören for mig.”
Skakning på hufvudet.
”Nej, – och jag reser i morgon.”
”Saa rejs da!”
”Blif nu icke ond.”
Jag slog armarne om hans hals, han blef så svart i synen medan han satt och såg på mig.
Han såg och såg.
”Tror du Kvinder ere blufærdige?” sade han.
”Nej, det ere de slet ikke.
De ere ikke saa blufærdige som Mænd.
Naa, naar du ikke vil, saa – – – ”
Hvad det kostade på, detta antingen – eller.
”Kvinder ved aldrig hvad de vil, og du ved det ikke; det er idetmindste Kjændemærke paa at du er Kvinde.”
Han kysste mig lätt till farväl.
”Tack för allt hvad du varit för mig,” hviskade jag sorgset.
”Du har intet at takke mig for.
Jeg har Intet givet dig.
Du rejser som den samme dumme Torsk som du kom.”
Jag blef stående qvar.
Skilsmessan snörde tillsamman mitt hjerta.
”Du vil ha Sandser, og du har ingen,” ljöd det borta från dörren.
(Sant.)
”Tvärtom,” svarade jag lågt.
Han kom hastigt fram till mig.
”Tværtimod, siger du?
Dyd tror jeg ikke paa, men vel paa en dum Undselighed.”
Han nickade:
”Kom snart igen!”
Jag följde till dörren.
”Om jag bara kunde låta bli att göra det!
– Åh – som jag har sträfvat emot och sträfvat emot!”
”Er det jeg, som över en saadan Tiltrækning?”
”Aah, Gud! – det er jo Intet imellem os, – slet Intet.”
Det var de sista orden jag hörde af honom.
Dörren stängdes och jag var ensam.267
D. 10 oktober 1887.
Nennie sade en gång till Gustaf: ”Har din haka alltid brukat darra, eller har det först börjat sedan du blef gift?
Det är en replik att bygga en hel ingenuekaraktär på, denna menlösa lilla elakhet, som afväpnar mannens vrede med ett infall.268
Den 14 Okt. 1887.
Jag är lycklig, så lycklig att jag knappt kan arbeta.
Derför att det snöar ute med stora mjuka flingor, lugnt och ymnigt, så att det ligger liksom en helgdagsro öfver hela nejden, eller derför att mina rum äro så helt mina egna och klockan går så högt i tystnaden, eller derför att det ingen fiendskap finnes mellan honom och mig och derför att hans porträtt står framme och jag icke känner ett styng i hjertat vid att se det.
(D. 20 Oktober)
Jag kan icke skrifva bref, men kommer till föreläsningarne.
Jag är trött – dödstrött.
Hvilken duett!269
D. 26.
Usch, – jag har varit i ett humör!
För det vill inte bli till något med teaterpjesen.
Förfuskad.
Omöjlig!
Men nu är jag bättre igen.
På Fredag (öfvermorgon) kommer jag.
Tar troligen in på Skandinavisk Hotel vid Kongens Nytorv.
Skulle jag icke tycka om det der, så tar jag mitt gamla vanliga, i Hovedvagtsg.
Skulle vara roligt om – – – –
Åh – kom nu ihåg, att jag inte ber er!
Om ni sjelf har lust att komma, – annars inte.
Inte för min skull, inte af godhet, medlidande och allt det der.
Jag är icke så upprifven nu, som strax jag hade fått den der hånkritiken samt gick och våndade mig under all ovänligheten och allt det andra.
Således – när ni sjelf har lust att träffa mig.270
Till mitt Alter–Ego.
№ 4271
Kjöbenhavn d. 15 Nov. 87.
(Tisdag.)
Den förgångna veckan var en enda svart förtviflan.
Jag tyckte att jag kunde icke lefva utan att se honom, utan hans kärlek och utan dessa fina, blida smekningar.
Jag led så otroligt att döden tycktes mig den enda tänkbara lindringen, när det icke fans hopp eller tanke på trohet.
I söndags, när han lofvat att komma, var det värre än någonsin.
Jag vankade fram och tillbaka som ett oroligt, dödssjukt djur.
Det värkte i hjertat som om det skulle brista.
Och minuterna drogo sig framåt som ändlösa marter.
Jag såg ingen annan utväg än att dö.
Ty till arbete tycker jag att jag för alltid blifvit oduglig.
Men så kom han.
Och han lofvade komma igen.
Dessutom hade han två gånger under veckan gått förbi mitt fönster, och båda gångerna hade här varit släckt.
Eljest hade han kommit upp.
Och så var han god och sade:
”men du har jo virkelige sorger; da tar jeg min lusing tilbage.
I dag gick jag hemåt för att på Dagmar intaga min ensamma middag.
När jag kom på den öppna platsen slog skenet från alla gaslyktor och röda jernvägsmärken emot mig genom en blå, – alldeles blå frosthimmel och en stjerna blinkade fram här och der på den mörka, kallt blåa himlen.
Jag vet icke hvad det var som grep mig.
Det var som om jag plötsligt tillfrisknat från en sjukdom liksom genom ett under, eller som om jag blifvit seende efter en lång blindhet.
Det var så vackert, allt detta, som jag ville gå bort ifrån, att det var som om andedrägten blef ny, med ny luft och nya lungor.
Det blef plats omkring mig.
Jag kände mig som en fri menniska.
Ja, fri, det var ordet.
Den bergtagna såg haf och land och luft och ljus igen.
Jag var fri.
Men hvaraf kom det.
Hvari låg grunden till förändringen?
Den blef mig klar först nu, men den måste ha funnits förr.
Mitt medvetande började gnugga sig i ögonen och leta efter de dolda orsakerna.
När skedde genombrottet?
Jag hade varit fri och lugn hela dagen, jag hade sofvit längre och tryggare än vanligt, således –
Jag hade sett honom med hans hustru.
Nu kom jag ihåg stämningen på teatern i går.
Der var det!
Han och hustrun på samma bänk, leende emot hvarandra, – konverserande.
En vanlig qvinna.
Ett alldagligt vackert ansigte och ett utomordentligt hår, rikt och storvågigt.
Alldaglig – alldaglig!
Och han en vanlig äkta man.
Förtrollningen var bruten.272
D. 18 Nov.
Ja, den var så.
Men för beständigt?
Jag känner vämjelse vid vårt förhållande, men jag vet icke om jag skall ha kraft att bryta det genom annat än döden.
Allt hvad jag eger af värme har koncentrerat sig i känslan för honom.
När bandet mellan oss är afklippt, är det som om hela verlden vore öde och tom.
Det fins intet, intet, som jag vårdar mig om.
Ja, jag vill dö.
Hvarför skulle jag kämpa med nöden om ett lif så uselt och fattigt som mitt?
När penningarne äro slut och arbetskraften förbrukad, så lägger jag mig till den långa sömnen.
Jag saknar intet, ty jag var endast en qvinna, och det är värre än en paria.
Och jag fruktar intet, nu sedan det kan gå fort och smärtorna icke skola bli för svåra.
Jag är lugn, och jag skall försöka att arbeta.
Ville skrifva någonting sant och ärligt innan jag går.
Vill ej försvinna så spårlöst som isblomman på fönstret.
Hvilken trygghet det ligger i tanken på döden!
Allt vankelmod och all dagtingan med sin öfvertygelse kan man kasta bort, när man bestämdt vet, att man skall dö.273
Kj. d. 23 Nov. 87.
Han sade härom dagen att bakom nästan allting menskligt skall man finna sårad eller tillfredsstäld fåfänga.
Hur mycket sårad fåfänga ligger det månne icke i min smärta öfver att se honom glida bort?
Hur mycket lågt och litet och egoistiskt fins det icke att arbeta bort ur min känsla!
Må jag lefva eller dö, hvilket jag kan, men må jag visa att jag – – – ”visa” nej – intet för att synas, men må jag i sanning sträfva efter att vara en värdig lärjunge af den bättre hälften i hans varelse.
Må jag vara sann, lugn, utan en skymt af förställning eller effektsökeri.
Aldrig hysterisk.
Aldrig plågande honom med griller.
Må jag dö utan ostentation, men innan jag gör det ha blifvit en mera hel och mera harmonisk varelse än jag är.
När penningarne äro slut och jag intet mer har att lefva på, – ja.
Intet krampaktigt hängande fast vid lifvet.
Allt skall dö; hvarför skall det göras så mycket väsen för min skull?
Åh, nej, nej! – Men om det blott funnes en menniska, som jag finge älska helt, fullt, och som icke stötte mig tillbaka!
Hvad jag då skulle vara trygg, helgjuten och lycklig!
Hvad jag skulle kunna arbeta!
Nu är jag fri – men ”no one to love, no one to karess!” – – – Stackars Ernst, hvarför kan du inte få en smula höstsol som slut på ditt långa, glädjelösa lif?
D. 3 Dec. 1887.
Hvilken tung stämning det ligger öfver mitt sinne idag!
Jag ångrar att ha gifvit löfte om att gå med i G. af G.s tidningsföretag.
Han har så stora fordringar på sina vänner: han fordrar att man skall harmas när han harmas, att man skall gripa till vapen när han gör det, att man skall vara polemisk och aggressiv och indignerad och slagfärdig.
Allt det, som är emot min natur.
Och så skall det komma brytningar och konflikter, när jag inte kan vara sådan som han vill.274
D. 4 Dec.
Jag hatar honom icke, men jag känner ovilja.
Han var här i går qväll och lemnade sitt porträtt till Hemvännen.
Han kysste mig och kallade mig ”ni”.
Det ligger förakt i det, och det kan jag icke förlåta.
Han skall icke behöfva öfverge mig.
Jag vill bryta sjelf.
Jag kan icke öfverlefva det, ty jag älskar honom med hela min varelse, med kropp och själ, med vänskap och erotik, med allt hvad det fins af godt och ondt i mig.275
Den 29 Oktober.
Det var första gången vi råkades efter mitt vistande på Foglarö.
Jag hade underrättat honom om, att jag skulle komma, men den första qvällen lät han mig sitta och vänta förgäfves, – ensam på hotellet.
Jag tyckte, den sista tiden i Hörby, att jag blifvit lugn, att jag gerna kunde stanna der etc.
Jag fick annat erfara.
Att se sig försmådd det pinar och aggar.
Jag led så att jag vred mig i vånda.
Nåja, andra qvällen kom han.
Vi hade icke sett hvarandra sedan den der qvällen i Storms pensionat, när jag i sista ögonblicket greps af det vidriga i en sådan lös kärleksförbindelse och drog mig tillbaka, eller rättare: tvekade.
Vi hade slutat med att säga du.
Jag gick i spänning hur han nu skulle göra.
Han gaf ”le grand seigneur”, kallade mig ni och sade att jag blifvit vacker.
Det var tomt, innehållslöst och hjertefattigt prat, men jag var så lycklig att få se honom och höra hans röst:
– – – Dåraktiga paria!
”i den belysningen skulle ni porträtteras och så der halft leende.”
Jag satt uppåt väggen med nacken stödd mot den, ansigtet en smula uppåtvändt och blicken riktad på intet – ty jag var så lycklig.
Och derför drog han mig till sig och kysste mig och jag lade ett ögonblick min arm kring hans nacke.
D. 30
Jag flyttade till Halmtorvet.
D. 31.
Nöjd.
Hoppades.
Tänkte bara: i morgon, i morgon!
D. 1 Nov.
Hela dagen gick jag och tänkte: i kväll, i kväll!
Det var hans första föreläsning, han var således ute i min stadsdel.
Hur öfvergifven jag var!276
D. 4 Nov.
Halmtorvet.
Hon hade varit ute och gått, var nyss hemkommen, väntade honom, ty hon hade bedt honom komma fast hon intet visste om han kunde eller ej.
”Låt mig springa in och byta om skor, så att jag kan känna mig riktigt i mitt esse.”
”Tag dem här in.
Hvarför kan ni inte göra det här?”
”Nej, det vill jag inte.”
Han drog henne till sig, smekte henne fint och vackert, men sade ”ni”.
Och hon kände det som ett slag i ansigtet.
”Ni?
– – – Åh, fy!”
”Du då.
Men det faller sig inte naturligt för mig.”
”Då skall ni inte säga det heller.”
Han bytade om och sade du.
Men i sitt inre kände hon sig sårad och undvek hvarje tilltalsord.
Så gick hon in och bytade om skor.
Han kom in i det halfljusa rummet som upplystes från den öppna dörren och från gaslyktorna ute på den öppna platsen.
Hon bytade lugnt om skodon, hon kände sig hvarken skamsen eller rädd för honom.
Hon tillhörde honom med alla sina tankar, hela sin längtan, med allt hvad varmt och barnsligt och rent det ännu fans qvar i hennes sinne.
Han gick fram till fönstret och såg ut på platsen utanför, så återvände han ut till hennes arbetsrum och väntade.
När hon kom ut, blinkande mot ljuset, stod han midt för dörren.
Han lade händerna på hennes axlar och log, och hon var så glad öfver att han var kommen, glad öfver att den nya klädningen var vacker, öfver att han måste tycka om hennes lilla hem, öfver allting.
Hon önskade sig ingenting annat i verlden, än att se honom der, vänlig och god, gå omkring som om allt detta tillhörde honom.
Och derför stod också hon och log, stod och log med sin eftersommarglädje.
Så svängde han henne om med ett enda kraftigt tag, så att hon kom med ryggen åt honom och hon skrattade till, kastade sig tillbaka med nacken mot hans axel, smidig och böjlig med armarne bakåt kring hans hals.
”Nej, nu gör du mig ju rent tokig!” utbrast han hastigt.
Hon stälde sig ögonblickligen rätt, hon blef åter rädd för detta grofva, stygga, som skulle komma in emellan dem, – komma som en frostnatt efter sensommarsol och härja allt hvad den lockat fram.
”Vill du?”
Åh, den gamla frågan, den skrämmande, efterlängtade, der nej och ja var lika farligt för den som endast fruktade en ting: att mista!
– – – Mista?
Nej, att drifvas bort i mörkret, bort från allt som var sol och ljus och värme och lif, – bort i döden.
Hon vågade icke svara på den frågan, hon ville uppskjuta det, höra den om, sola sig ännu i qvällskimmer, som skulle draga bort.
Så log hon blott, log så sorgset och trofast, och medan hon såg honom in i det upprörda ansigte, der uttrycket väntade hennes ja började hon stryka med alla sina fingrar genom hans hår, om och om igen, genom det tjocka håret ned öfver nacken, som hon alltid brukade när hon ville göra honom lugn och stilla.
Och uttrycket blef vekt.
”Du vill inte?”
Det satt henne som tårar i halsgropen.
Hur länge, ack hur länge skulle hon kunna köpa sig denna ”Galgenfrist”!
Och hon fortsatte att stryka med sina händer, tyst och stilla som när en mor vill lugna sitt barn, medan han slöt sina ögon, sakta, som om han ville drömma om något långt aflägset, som hon påminte honom om.
”Låt oss tala om något annat då,” sade han och de gingo fram till den lilla soffan, der de satte sig till samtal comme il faut på ett passande afstånd för en herre och en dam.
”Hvad du är fin!” sade han leende och såg på henne.
”Är det för min skull?”
”Nej – – ” hon brast i skratt – – ”jo.”
De pratade länge om allt och intet, men mest om hans kärlekshistorier, och han drack lite vin.
När han gick, sade han:
”Har du beslutat att alltid intaga samma sedliga ståndpunkt gentemot mig?”
Hon skakade blott på hufvudet, allt för vemodig att kunna begagna ord.