Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom sin sommar-sejour i Norge har också kejsaren haft, så att säga ett hem, pa den skandinaviska halfön.
Den förbindelse, som man velat inleda mellan det tyska och danska hofvet genom att förmäla prins Valdemar med en af kejsar Wilhelms systrar, kom icke heller till stånd.
Kejsarinnan Fredrik besökte med sin dotter hofvet i Köpenhamn (som haft och hade så många furstliga gåster), men återvände helt tvärt oelt t med oförrättadt ärende »; ryktet hviskade något om, att tsarens maktord här öfvat sin verkan.
För Englands verldspolitik är förhållandet till den fast * landseuropeiska trippelalliansen endast en af de många beröringspunkter, som man vid manövreringen liar att iakttaga.
Att Tyskland numera innerligt önskar att starka sin ställning genom upprättandet af en intim vänskapsförbindelse med England, däraf har det allt sedan kejsar Wilhelms besök i London icke gjort någon hemlighet.
Ja, man har ju motiverat sin eftergift i kolonialfrågor därmed, att » Eug-lands vänskap för Tysklaud vore alltför dyrbar för att sättas på spel genom gnabb om ting af underordnadt värden I Englands parlamentariska kretsar har man emellertid uttalat sin oro, att lord Salisbury skulle längre, än helsosamt varit, hafva låtit insnäija sig i trippelalliansens nät; » Salisbury hatar Frankrike », har på vissa håll blifvit ett bevin-gadt slagord.
På direkt interpellation i parlamentet afgaf understatssekreteraren Ferguson (den 17 aug.
) den förklaring, att England förbehållit sig handlingsfrihet gentemot trippelalliansen; men på den i interpellationen framstälda frågan angående gifna löften till Italien kunde han endast prestera ett sväfvande svar.
I ett nytt svaromål den 19 aug.
förnekade han emellertid uttryckligen, att under kejsar Wilhelms besök i London någon formlig öfverenskommelse iogatts mellan England och trippelalliansens makter.
Det ser nästan ut som om Frankrikes folkliga attraktionskraft i någon mån verkade äfven på England, med hvilket det också under ett förgånget, ljusare tidsskede haft en » entente cordiale » .Den nordamerikanska republiken lefver sitt lif för sig sjelf, och det kan hon godt göra, ty hon har en hel verlds-del att fritt röra sig i. Stjernbaueret blef den 1 okt.
för-sedt med fyra nya stjernor, enär fyra nya stater (N. Dakota, S. Dakota, Washington och Montana) då upptogos bland unionens stater.
Äfven här gör sig en attraktionskraft åt alla sidor gällande.
I det engelska Nordamerika, särskildt i Canada, höjas tidtals röster för anslutning till den stora republiken; på Cuba har väl ej någon sådan rörelse på senare tiden försports, men sympatierna äro äfven där omiss-känliga; i Mexiko utbreder sig alltjemt det nordamerikanska inflytaudet på industriel och kommersiel väg.
Ännu mer verkar den stora republiken genom sitt föredöme.
Hela Amerika danar efterhand sitt samhällslif och sin statsrätts-liga uppfattning efter hennes mönster.
En attraktion af sådant slag är det tydligen, som gjort sin verkan i den brasilianska revolutionen.
» Vi vilja ej hafva ett kejsardöme efter europeiskt mönster, vi vilja hafva en republik efter nordamerikanskt); ungefär så formulerades sedan lång tid tillbaka opinionens kraf i Brasilien.
Arméen åtog sig att blifva exekutor för det krafvet, och kejsar Pedro gaf godvilligt vika.
Genast proklamerades » Brasiliens förenta stater » efter nordamerikanskt mönster.
I Europas högmonarkiska stater, särskildt Ryssland, Tyskland och Österrike hafva däremot visat sig företeelser af ej så särdeles sympatisk art. Till sådana företeelser inom det förstnämnda riket hör den våldsamma förryskningen af Östersjöprovinserna, hvilkas tyska befolkning nu också lärt sig att se det fordom så bittert häcklade svenska öfverväl-det i ett bättre ljus.
Denna förryskuing sträcker sig numera äfven till folkskolorna och inleddes den 11 febr.
med ett dekret af » kuratorn för Dorpats universitetsdistrikt » angående afskedandet af de folkskolelärare, som ej kunna undervisa på ryska; den: i6 april utkom dekretet, som påbjöd undervisnings meddelande uteslutande på ryska språket i folk- och privatskolor.
Från den 2 december har den ryska lagboken trädt i fullständig tillämpning inom Östersjöprovinserna.
Ej mindre brutal, om än inskränkt till ett mindre område, är tyskarnes framfart i det dansktalande Schlesvig, där nu äfven religionsundervisningen i folkskolorna måste meddelas på tyska.
I Preussen fick vid årets början den vidunderligaGeffckenprocessen sin epilog (5 jan.
) genom Geffckens fri-gifvande och processens nedläggande; det därpå följande plötsliga afskedandet af den preussiske justitiemiuistern Friedberg (kejsar Fredrik ni: s vän) må omnämnas i sammanhang därmed.
Hur ömtålig känslighet man hade på visst håll och för vissa ämnen, visade sig då sjelfva Kreuz-zeitung togs i beslag (28 jan.
) på grund af en artikel, » sårande för de monarkiska känslorna ».
Huru sårade dessa och befryndade känslor ofta befunnit sig, har föröfrigt både i Tyskland och annorstädes röjt sig genom mängden af repressivstadgar, mötesupplösningar, polistrakasserier och fängelsedomar, genom hvilka yttranderätt och församlingsfrihet betydligt kringskurits och i öfrigt ett tillstånd framkallats, liknande det, som rådde på den metternichska reaktionens tid.
Här i Sverige sökte man för tillämnade » inskridanden » få en, så att säga, mera elastisk fullmakt genom » munkorgslagen », hvilken dock ej i hela sin utsträckning antogs den 14 maj (samma dag då de strejkande tyska arbetarnes deputerade hade audiens hos kejsar Wilhelm, som därvid talade om att » låta skjuta sönder och samman »).
Ett ännu starkare vapen har man låtit den tyska riksdagen smida genom stadgandet af permanent socialistlag, hvarom regeringsproposition framlades i tyska riksdagen den 25 okt.
och debatten (rätt märklig) fördes den 5 nov.
Socialisterna kände sig dock så litet slagna, att de den 19 nov.
vunno en oväntad seger vid kommunalvalen i Berlin.
I religionens och sedlighetens namn har städse förföl-jelseu mot politiskt misshagliga idéer öfvats.
Hvad särskildt sedligheten angår, har den inom de kröntes och smordes egna dynastier, hvarifrån ju de mest uppbyggliga föredömena skulle utgå, ej alltid varit fullt mönstergildt representerad.
Den österrikiske kronprinsen Rudolfs och den sköna baronessan Vetseras samtidiga dödsfall (30 jan.
) stod i sammanhang med omständigheter, hvilka, hur romantiska de än i öfrigt må vara, ej stå i synnerligt god samklang med de för det borgerliga lifvet gällande sedlighetsgrund-satserna.
Den » serafiske » skald, som för någon tid sedan bredde poesiens färgglans öfver det likartade, om än betydligt mer » naturalistiska » förhållandet mellan Henrik IV och » den sköna Gabrielle », hade här kunnat finna ett modernt sidostycke, ej utan sin fond af romantik, att poetisktbehandla; nu blef det emellertid ej hau, utan en yngre skald, som åtog sig det värfvet.
För vår del hafva vi ej kunnat förlika oss med seden att romantisera furstars snedsprång, medan man prosasträngt bedömer de ringares, utan vi instämma i stället obetingadt i de ord Karl XII en gång fälde om ett likartadt fall: » Krönt hufvud och gemen karl äro i den saken lika. »
Ruttenheten inom vissa af den österrikiska statens högre ämbetsmannakretsar har för öfrigt närmare årets slut på ett rent af häpnadsväckande sätt framträdt i det mot de talrika emigranterna öfvade förfarandet, hvilket med skäl betecknats som utplundring och människohandel.
Att polistjenste-männen härvid handlat i samband med högre myndigheter, och att äfven dessa haft sina förmåner att räkna sig till godo, synes framgå redan af det enkla sakförhållandet, sådant det i tidningarne relaterats.
På Balkanhalfbn är sällan lugn; där jäser alltjämt och bubblar till tecken, att något är i görningen.
Hvad Ryssland för i skölden, vet man ej med visshet; men man vet, att det redan har betydande stridskrafter ordoade för en strategisk uppmarsch mot Donau.
Föregående år inträffade händelser, genom hvilka det ryska partiet fick öfverhand i Rumänien.
Något dylikt har under detta året inträffat i Serbien.
Den österrikiskt sinnade kung Milan, allt hårdare ansatt af sitt ryska motparti, måste vid årets början (4 jan.
) underteckna en konstitution, som band hans händer.
Sedan kunde han ej länge hålla sig qvar; den 6 mars (samma dag Bexell afgaf sin interpellation) abdikerade han till förmån för sin 12-årige son.
Partikampen har emellertid fortgått, och det parti, som styrt i den unge konungens namn, synes ej hafva varit obetingadt ryskt.
Åtminstone fick drottning Nathalie ett temligen suäft mottagande, då hon, närmare årets slut, ånyo besökte Belgrad.
Af mindre betydelse synes tillbudet till uppror på Kreta hafva varit.
På verldspolitiken inverka förr eller senare de båda stora företag, för hvilka Lesseps och Stanley, hvardera på sitt håll, scält sig i spetsen, nämligen Panamakanalen och det inre Afrikas öppnande för europeisk civilisation.
Det första företaget mötte vid årets början en nedslående motgång.
I januari upprättades väl ett nytt bolag under presidium af Lesseps, hvilken med Banque de Paris ingick en öfverenskommelse (12 jan.
) om utsläppande af nya Panama-aktier till ett belopp af 60 millioner francs.
Seinetribunalet förklarade nu det gamla Panamabolaget upplöst (4 febr.
) och utnämnde förre ministern Brunet till » liquidateur * med vidsträckt fullmakt.
Det nya bolaget synes emellertid haft alltför stora finansiela svårigheter att bekämpa, och företaget kan derföre ännu ej ga fram med en raskhet, som i någon man motsvarar de en gång uttalade stolta förhoppningar.
Fullbordandet af Stanleys äfventyrliga Afrikafärd hör till årets vigtigaste tilldragelser.
Länge har den bildade verlden varit i oro öfver den namnkunnige resandens öde.
Det var först vid böljan af detta år, som man fullt förvissades om, att han verkligen lefde, och under de senaste månaderna har man med lifligt intresse förnummit de knapphändiga underrättelserna om hans segertåg från sjön Albert Nyanzas stränder till Zansibar.
Sålunda förverkligade han sitt uppsåt att undsätta Emin samt har haft flere strider och äfventyr gemensamt med denne.
Den 18 maj bröto de båda upp från södra stranden af Albert Nyanza och tågade österut.
Den 10 nov.
anlände expeditionen till Mowapwa (20 eng. mil ö. om Zansibar); den 6 dec.
anlände Stanley till Zansibar.
Framgångens glädje har emellertid störts genom det olycksfall, som drabbat den halfblinde Emin.
Den brasilianska statshvälfningen kom vid slutet af aret liksom för att åt det samma gifva en revolutionär hlutkläm.
Den utbröt den 15 november och blef nästan med ens fullbordad, och utan blodsutgjutelse, hvilket man också kunde vänta då militären, den civila byråkratien och folket sympatiserade; ja, man vill göra troligt, att sjelfva den gamle kejsaren varit på förhand invigd i revolutionsplanen och gillat den.
Bland de under året aflidne personerna må nämnas följande som på ett eller annat sätt varit framstående i det politiska lifvet: de ryska f. d. ministrarne Sjuvalov (22 mars) och Tolstoi (7 maj), John Ericson (8 mars), John Bright (22 mars), Felix Pyat (4 aug.
), f. norska statsmin.
Selmer (1 sept.
), Zach.
Stoianow, den bulgariska sobranjans president (15 sept., sannol.
mördad), general Faidherbe (28 sept.
) samt slutligen förre sydstatspresidenten Jefferson Davis (5 dec.).
Bland dödsfallen i de furstliga familjerna är den portugisiske konungen LuiY (19 okt.
) det mest remarkabla.Operarevy
Ouverture: Marcia fúnebre.
Operan: Repriser af Gounod (Faust, Romeo), Verdi (Aida, Ernani), » Kronjuvelerna », » Fidelio », » Nordstjernan », » Carmen », » Leonora », » Don Juan », » Faust ».
— Oselio-repris.
* Scenska * teatern: Fransysk, dansk, norsk och finsk sång.
Vasatmtern: Kaptener och sjökadetter, tvätterskor och eocotler, en (liten) hertig.
Operan började spelåret 1889 — 90, visserligen med åter-stäldt riksdagsgage, » dalupproret » till trots, men ack!
blödande af mänga och svårersättliga förluster.
Robert Ohlson hade redan under förra arbetsåret lagt sitt hufvud till ro.
Det var en storhet — i det lilla.
Visserligen utförde han under en nära 30-årig tjenstetid flera stora partier, ja hufvud-roler, såsom Rossinis Figaro, Mitou i Kungen har sagt det, Erik i Vermländingarne, samt sist men kanske främst Beckmesser i Mästersåogarne, men hans storhet låg dock i hans samvetsgranna utförande af sekundära roler, dessa af tusen olika slag, än grefve Fredrik i Mignon, än bonden Thiebaut i Vill ars dragoner, än markis de Corcy i Postiljonen, än leksaksarhetaren Miller i Ntirn-bergerdockan, i alla karakteristisk, fyndig, liflig, intresserad.
Men kanske än större saknad väcker han i än mindre partier, dessa » nödvändiga onda », som kallas fyllnadspartier och som väl gifna knappast märkas men dåligt framställa kunnq, skäipm^ eu h$lopera, flit räkna vi svärmen af » iortrogne » och » vänner », såsom Lorenzo i Den Stamma, Rudolf i Tell, Gaspard i Leonora, Riccardo i Ernani o. b. v. o. 8. v. Just i sådana småpartier har man nästan mest märkt att Robert Ohlson, den tysta kraften, är borta.
Ovanligt musikalisk, kunde han nästan hvarje not i de operor han sjöng och de voro många att ej säga alla.
Ty också som korist gaf han sig ibland med i leken af intresse för det hela och af harm öfver de vanliga koristernas » träaktighet ».
8ålonda kunde man under samma opera fä se Ohlson än i tyranners led, än bland upprorsskarans koryféer, och han delade Bina gracer lika, utan funder och utan politik.
Var salongen proppfull, sjöng han bra, var den skallig som en 100-årig hjessa, sjöng han nästan än bättre, » för nu är det mindre hostare och barklare och nu lyss di alldeles utaf tusan ».
Alltid glad och oiörskräckt, fanns han jemt på sin post, och pligten hade hos honom intet obytt med plikten.
Det var en ovanligt sympatisk företeelse, Robert Ohlson, och de fosterländska sånggudinnorna hviska med vemod och tacksamhet öfver hans för tidigt redda grift: » Hvila i frid, du gode och trogne tjenare! »
Då Anna Klemming fälde uppriktiga tårar öfver denne sin kamrats bortgång, den hon alldeles nyss spelat emot i » Kungen har sagt det », med de orden: » Han var ju alldeles nyss här, så stark och så glad », låg det i dessa tårar och dessa ord en omedveten förutsägelse öfver hennes eget sorgliga och — lyckliga öde.
Det var ett grannt löfte, som brast med henne i döden, en begåfning, som just kort förut fått karakter af ömmare, ädlare, finkänsligare innebörd än förut, en fiit af jern, en röst af silfver, som på sistone mjuknade upp alltmer från sin forna stålaktiga käla, en lofvande dramatisk talang, under våren manifesterad i två så skilda, men aktningsvärda, delvis framstående studier som Regementets dotter och Valentine, föröfrigt en god, ädel ung varelse utan » teaterlynne » och med förlåtelse för de intriger, hennes framstående plats utsatte henne för, i det yttre en bild af Svea, stark och blid, nordiskt vän och kraftig, nu slumrande på rosor i den vackra graf hon sjelf valt sig.
Som en rosenknopp, härjad af tidig vårfrost, skall hon slumra i sin ▼åns hjerta och hennes vän är hela den publik, hvars hopp hon rar, hvars minne hon blef och hvars fridshelsning blommar som röda rosor under det hvita bårtäcke, hvarmed vintern smyckar hennes hvila i döden.Men än hade döden ej fått ut allt sitt.
Den gladaste bland de glade skulle för första gängen göra sina vänner, sin publik sorg, vår baffo skulle sluta skämta, hans ögas eld skulle slockna, hans skratt förklinga, hans röst tystna i dödens generalpaus.
Här behöfvas ej många ord.
» Hvem är som ej vår broder mins, fastän hans skugga mer ej fins? »
Ekot af hans valdhorn hörs än qvar i skogen, minnet af hans glada verksamhet strålar qvar i sånggudinnornas tempel.
Blekna kunna aldrig gestalter så lefnadsfriska och varma som hans typiska buffoframställningar, än ur klassisk musik, såsom Leporello, än af italiensk såsom Figaro, Dulcamara, Pasquale, än af fransk såsom Vulcan, Bijou, Gil Perez, samt Gigoti i Diamantkorset, som nu med honom förlorat sin mest glittrande juvel.
» Det var ej konst, jag hört de sade, men ack hvad det var själ deri! » En sådan själ, en sådan natur står öfver konsten, de små tekniska greppen äro ovärderliga för osjelfständiga varelser, men vår buffo var en personlighet, han var en särskild i detta tidehvarf af dussinknappar, och han var en konstnärsnatur som få.
En sådan naturs skuggsidor känner man.
Men vi dragas mot de ljusa sidorna, den egendomliga poetiska lifsuppfatt-ningen, lättheten att tolka, att skapa på fri hand i konstverkets anda, föraktet för rutin-schablon, det glädtigt oförmodade, ja det
— tu&amp;an-djefla.
Vår k. opera har nu en sann konstnär mindre, snart har den inga alls.
Denna förlust hör till de oersättligaste af alla.
Vi se ingen dager i det mörker som nu omhöljer den komiska operans framtid på vår scen.
Till sådan glädje lefde han och till sådan sorg dog han, Stockholms populäraste sångare, Pelle Janzon.
Ännu en förlust — dock ej af dödlig art anteckna vi i hr Books tillbakaträdande från hofkapellets hedersplats.
Hur direktioner vexlade, hur dirigenter skiftade, var det alltid med en känsla af trygghet man bredvid anförarstolen såg den lefvande sammanbindande länken mellan nu och förr, inkarnationen af svenska operaorkesterns gamla anseende, den vackra traditionens lika vackra banérförare, konsertmästaren Book, i alla afseenden hofkapellets mest representativa man och prydligaste prydnad.
Hr Book har bakom sig ett förflutet äfven som solist.
Ännu mins man med nöje hans klassiska nobless i en Beetho-Tens » Romans » eller hans gliodrande elegans i salongsstycken som » I Lombardi-fantasin ».
Men för en solist äro förhållandena i Sverge för fattiga, för fä och små.
Hofkapellet slukar dem alla till sist: så Book förr, så Tor Aulin uu.
Måhända dock hr Book nu kan fä tid att spela solo ibland för en publik, som med nöje skulle förnya bekantskapen med hans gedigna talang.
I alla händelser lär hr B. komma att medverka ▼id Symfonikonserterna, der första violinstämman i honom har det bästa stöd, kamraterna den bästa föresyn, att ej säga försyn.
I all tysthet hafva från k. operan de senare åren afgått några artister, som derinom uppburit stora roler.
Isabella af Sicilien, Margareta af Valois, Selika, Madeleine, Philine, Rosina, Rose Friquet, vidare Fidelios Florestan, herden i » Pathelin » Bä-bi-bä, min son Donathan, Muraren, Pelle Jonsson Krycka, samt till sist Czar Peter I, Mefistofeles, Marcel, Figaro, Bertram, Sa-rastro, Don Juan.
Dessa artisters borgerliga namn, orsaken hvar-för de afgingo, hur det kom sig att intet a4jö blef af, lemna vi &amp; t deo tänkande läsaren att utfundera, hembärande dessa artister noder tiden publikens tacksamhet ocb lyckönskan till de nya glada förhållanden, i hvilka de inträdt.
Så slutar jag min sorgmarsch som andra stora kompositörer med ett dur-ackord!
Gounods Romeo, som i våras återförde hr Arvid Ödman till de bräder, som äro hans och hans många beundrarinnors hela verld, har till belöning härför nu fått fira sitt sekularjubileum.
Salongen var fullsatt, bland andra igenkände man der den första Julia, fru Jeanette Jacobsson, hvilken 1868 utförde det nnderverket att första gången beträda operascenen vid en première af en sådan opera och i en sådan rol som Julias och att
— lyckas deri.
Nu gafs hennes rol af fröken Ekt hvars förmåga att omskapa sin apparition verkligen är underbar; hon ger trots allt ännu ganska ansenlig illusion både som Julia och Margaretha, företeende i begge operorna en karakteristisk och anslå-esde apparition.
Hennes spel är i dessa operor väl genomtänkt och äfven rätt väl utfördt, ehuru det ligger en viss sötsliskighet i frk.
Eks sätt att spela genremessigt, dei kotumen i högregrad borde anlitas.
S&amp; är t. ex. hennes kyrkscen i Faust full af väl attänkta detaljer, men de komma ej alla till sin rätt och de hänga ej heller alldeles ihop inbördes.
Fjerde finalen gaf hon i alla hänseenden intressant, men den femte togs för blekt och gaf ej ett nog imposant slutintryck.
I Julias parti beundrar man den ungdomlighet, frk.
Ek förstår att utveckla i första akten, der hennes valsaria trots de vokala ojemnheterna genom den sceniska framställningen gör ett ganska ungdomligt graciöst intryck, svärmiskt, oskuldsfullt och glädjesprittande.
Det är Bynd att de vokala medlen skola neka sin tjenst mot höjden och tonemissionen i den bundna satsen alltjemnt skall vara så bristfällig.
Vår konserva-toriisångkonst har mycket på sitt samvete, men väl knappast något så tragiskt som den missriktade uppfostran af Selma Eks röst, som aldrig blifvit hvad den frikostiga naturen ämnat den till, och som pressad af detta sångsätt ej kommer att hålla stånd mot tidens och tjenstens härjningar som fördelen af en mer praktisk och konserverande metod skulle medfört åt henne och den svenska operakonsten, för hvilken denna konstnärinna egt större förutsättningar än samtliga andra de senare åren.
Hr Odmans Romeo sårade i våras några » ömmare samveten » genom alltför danska fasoner i sin sång.
Nu äro de sin kos, men det lif och nit, hr ö: s Romeo vunnit i Danmark, sätter fart i flera detaljer, der sådan förr saknats; så anse vi nu mindre kärlekskuttrandet än den svårare tredje akten som hr Ö: s glanspunkt, och det är onekligen ett framsteg.
Att hr Strandbergs vackra framåtgående nu tvärstannat genom hr Odmans återkomst, anse vi för lika beklagligt som onödigt.
Såväl i Faust som Romeo voro denne sångares prestationar af den art att han mycket väl deri borde tillåtits alternera med hr Odman.
Nu i höst har hr S. varit så godt som förvisad från Operan, hvarpå naturligtvis hans konstnärskap ej kan vinna.
Hr S. är för blygsam att tränga sig fram, som vissa medelmåttor för sed hafva, och derför har han orättvist blifvit både gömd och glömd.
Ej heller kan det vara välbetänkt att begagna sig af hr Odman som lockbete så träget, att en sångare med så delikat organ som tenor anstränges i regeln hvarannan afton månad efter månad, samtidigt med repetitioner och studier af nya roler, dessa dertill så ansträngande som tenorpartierna i Othello och Lakmé.
Dessutom ju oftare en magnet anlitas — dess mer sliten blir den, dess svagare dess dragningskraft, låt vara att hr Odmans förtjusta och förtjusande damegarde » dör, men viker ej ».
En prestation, der hr Odman numera torde nått idealet,erkänna vi gerna är Carmens Don José.
Man kan icke tänka sig något bättre i denna rol än hvad hr ödman här lemnade till allmänhetens beundran den afton, då frk.
Wolf gjorde sin re-entré.
Också var hr ödman aftonens hjelte.
Ty frk.
Wolf var en skral bjeltinna.
Hennes utseende är lika olämpligt för rolen, som hennes kostymer voro omöjliga för en Carmen.
Hennes spel var groft och klumpigt; stundtals rent af groteskt.
Sången tar deremot god, ehuru rösten i vissa lägen saknar klang och rondeur.
Seguidillau gaf hon med rätt mycken förtjenst, hvilket ej torde kunna sägas om habaneran, hvars fransyska tempo denna afton ej är karakteristiskt för de spanska habanerorna, som, idealiserande lätjan och den lifsnjutande trögheten, bör tagas i mer långsam takt.
I E: mollsarian gjorde nSgra låga toner god effekt, men höjden var här i gengäld torr och skarp.
Dansscenen misslyckades och förförelseduon hade föga bedårande.
Föredraget af frmoll-satsen i spåtrion lyckades denna afton särdeles bra, men aktionen var i denna akt för litet pfipasslig.
Fjerde akten gafs på siu höjd medelmåttigt och i sin helhet är rolen fiunu frk.
Wolf för svår.
De sceniska anordningarne i dessa operor erbjödo ett vidt felt för anmärkningar, något så mycket mer anmärkningsvärdt, som ju Operan nu i hr Josephson fått Sverges erkändt förste regissör.
På hr Christiernson, som dock uppvisade flera mästerligt iscensatta operor, kunde man ej ha så stora pretentioner, så mycket mer som hr C. välbetänkt nog hvarken muntligen eller skriftligen sagt sig vara något märkvärdigt under af regiBsör-Tisdom, kraft, makt, prakt.
I festsalen hos grefve Capulet böra väl gästerna, då de sjunga: Se hvilken skönhet, förut ha betraktat flickan, deras bugningar och nigningar voro sedan allt annat än mondaina, hur patrieiska de än skulle vara.
Slutscenen af tredje akten hade onder förre regissören en vackrare tablå att bjuda på.
Processionen i fjerde akten bör anordnas mer i stil med musiken.
Erke-pappa med sin eskort bör ej skrida in under det pikant hoppande intermezzot i G: dur, derur lämpligare unga pager och tärnor, balettelfvor m. m. borde trippa fram och Julias entré ej ske förr än detta muntra intermezzo är slutadt och de pompösa C: durackorderna tona.