Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag observerade, att vid detta tillfälle liksom i allmänhet i Skåne, man älskar fet mat.
Jag åt bland annat en högst delikat köttsoppa, men så fet och stark, att jag aldrig i min lefnad smakat någon dylik.
Jag blef nu bror och bekant med hela samlingen af universitetets personal: en Agardh, Engström, Hellstenius m. fl.
och hade rätt nöjsamt.
FREDRIK L * * * G, A. CANTOR, HELEN ZIMMERN, CLAUDIUS
FJERDE HÄFTET
Ett manuskript från Baden.
Öfverlemnadt med anledning af förmälningshögtidligheterna.
Ofta går det här i verkligheten mera Droman tiskt » till, än i romanerna.
En vacker dag, under läraremötet sistlidet år, inträdde till mig en äldre, rätt ståtlig herre, som på god norska förklarade sig hafva hört att jag sysselsatte mig med de aristokratiska ätternas historia, och han ville nu att jag skulle taga reda på, från hvilken af de i Gustaf III: s mord inblandade svenska friherrliga slägterna han, norrmannen, härstammade.
Det föreföll mig vara en något egen begäran och jag kom ofrivilligt att tänka på den lärde doktorn under medeltiden, om hvilken Thomander i ett bref till Dahlgren berättar, att; han var så lärd, att han tviflade på ingenting, utom på hvem som var hans far (» ut de nulla alia re, quam de patre dubitaret »).
Ungefär samma förhållande tycktes ega rum med min norske gäst, overlärer från Bergen, som upprullade en besynnerlig historia för mig om repstegar, dolkar, försvunna sarkofager m. m. dylikt, hvil-ket stod i sammanhang med den person hau tänkte sig såsom sina dagars upphof och som skulle hafva emigrerat till Norge i början af vårt århundrade, men hvars verkliga namn han icke lyckats komma under fund med.
Redan innan, han vände sig till mig, hade han anstält förfrågningar hos innehafvarne af flera svenska adliga arkiv, till och med å allerhögsta ort hade han haft audiens för samma forskningssyfte, han hade äfven hänvändt sig till tjenste-män vid kgl.
biblioteket m. fl.
Jag lofvade att för min
1 ringa del göra mitt bästa, men har icke kunnat finna något ljus i denna sak, hvilken jag derfor öfverlemnar åt andras ‘ skarpsinnighet V möjligheten af ett lyckligare resultat för andra forskare är ett af skälen hvarför jag nu berättat denna tilldragelse, i afseende hvarpå jag enskildt kan meddela några närmare upplysningar åt dem som önska det.
— Hvad jag nu med dessa rader egentligen ville komma till, är emellertid det, att, då jag i somras på en resa till Hel-goland uppehöll mig någon tid för arkivforskningar i Kö-benhavn, hände mig ungefär samma sak • — Jean Paul säger: » Två gånger händer det samma och tredje gången motsatsen » — som jag nyss haft äran berätta, blott med den skilnaden, att mannen i fråga var denna gång icke norrman, utan tysk, ehuru i sjelfva verket härstammande från Sverige.
Nu lyckades det mig bättre, än i afseende på norrmannen — ehuru jag i detta fall är tills vidare bunden af tysthetslöfte — och ett resultat har äfven på det sättet vunnits, att efterföljande manuskript blifvit mig meddelad t såsom ett slags honorarium för min möda.
Till redaktionen af Dagens krönika!
Jag vänder mig till red.
först och främst för att af-börda en tacksamhetsskuld sedan sistliden sommar, vidare på den grund, att hvad jag vill meddela, fastän till en del mer än sjutioärigt, onekligen står i samband med den glädjande tilldragelse, som, éfter hvad jag vill hoppas, vid min skrifvelses framkomst sysselsätter uppmärksamheten i Sverige och fyller dess inbyggare med fröjdefulla känslor, slutligen också derfor, att Dagens krönika, efter hvad jag funnit, ty äfven hit ned i Tyskland har den publikationen hittat vägen, visat sig vilja respektera anonymiteten, och den är just hvadsom passar mig, gamlé man, som är utan namn för mina landsmän.
Ljufligt är att, om ock osedd och okänd, kunna hafva samband med dem &gt; som borde vara mina landsmän och hvilkas språk jag alltid vetat bevara, fastän omständigheter, som icke bero af mig sjelf, hindrat mig från att göra landsmanskapet riktigt gällande.
Den käre och myc-, ket nära anförvandt, som förde mig, då ett litet barn, från fäderneslandet, ville af orsaker, som icke hörå hit, men icke sakna samband med Sveriges politiska historia, ej dit återvända och derför blef äfven jag fastväxt vid den tyska jorden och kan deruti nu icke göra någon ändring.
Men äfven på afiägsen ort kan man iolja med fäderneslandets literatur, och då jag aldrig försummat detta, tror jag mig ock vara tämligt hemmastadd i Sveriges mre förhållande och har med stor glädje funnit, att svenska folket skänkt sitt hjertliga deltagande åt dess kronprins ’ förlofning med storhertigens af Baden enda dotter, en vasaättling i rätt nedstigande led.
Den hvilken såsom jag är öfvertygad om atavismens giltighet * måste med uppriktig fröjd betrakta den gamla vasaättens inympande på en konungastam, hvilken leder sitt ursprung från helt annat håll.
Bandet mellan Sveriges, och Badens furstehus kan icke vara en följd af någon tillfällighet, om det ock har sin
* * I satsbildningar och äfven i användandet af ett och annat enstaka ord, som hos oss mera sällan förekommer, åtminstone i populär stil, visar det sig att förf.
är naturaliserad utländing.
Efter som Vi icke äro säkra på, att alla våra läsare forstå den ofvan använda termen, anmärka vi, att fenomenen af atavism, eller som Darwin kallar densamma » reversion » (återfall, bakslag), hafva genom denne naturforskares undersökningar på senare tid fått en större betydelse såsom länkar i kedjan af bevisen för de organiska varelsernas härkomst.
Hvad angår » homo sapiens » — och således äfven kungliga menniskor — så kunna de karakteristiska egenskaperna, enligt denna teori, hänvisa på de allra närmaste förfäderna, eller på dem, som funnits mycket långt tillbaka i tiden.
Anm. af red.närmaste, synliga orsak i personligt tycke de höga kontrahenterna emellan.
Huru lifligt stod icke detta för mig då jag den 13 Mars i år erfor, att kronprinsen af Sverige och Norgé, hvilken uttalat sin bestämda önskan att, såsom det på officielt språk kallas, få nalkas hennes storhertigliga höghet, prinsessan Victoria, trolofvat sig med denna unga och älskvärda furstinna!
Den 13 Mars!
Det är en märklig dag.
Det var på den dagen som en annan af Badens älskvärda furstinnor upphörde att vara drottning i Sverige.
Och nu (förlofningen egde.
rum den 12 Mars, den nyss nämnda furstinnans födelsedag för hundra år sedan!
) tager en af hennes yngre fränkor, sjutio två år efter den förra tilldragelsen, första steget på den väg som skall leda till svenska tronen!
Försynens planer äro outransakliga.
Det kan icke vara någon tillfällighet .... Mars 1809 — Mars 1881.
Utan att vara någon matematisk mystiker, ännu mindre någon fanatisk kabbalist, kan man dock icke utan djup förvåning, finna, att qvadraten (9X9) härvid spelar en roll som ej kan bortresonneras.
Den 13 Mars var också för den som skrifvér detta en vändpunkt, fastän den späde då icke förstod det.
Men mina enskilda förhållanden må förblifva i dunkel.
Det är blott om det som står i närmare samband med det offentliga jag här velat meddela något, dels efter hvad jag sjelf under unga år ofta hörde i min omgifning berättas, dels efter papper som jag genom arf eger.
Det är ålderdomens före-•träde att lifligt erinra sig hvad som inträffat för länge sedan.
Jag hoppas att detta skall komma minst läsare till godo.
Eder ödmjuke tjenare Fredrik L * * * g.
Karlsruhe, September 1881.Början af 1809 hade varit ganska orolig i politiskt af-seende.
Sverige var hotadt från flera håll, och missnöjet med Gustaf Adolf tycktes vara i stigande, åtminstone bland adeln.
Frondörerna begagnade sig af tillfället för att fiska i grumligt vatten.
Det var fallet med f. d. gardesofficerarne.
Inom Stockholms sällskapslif märktes dock icke mycket, ty der roade man sig som vanligt, åtminstone så mycket man varit van vid under de senare sjutton åren, hvilket visst icke var så mycket som under högstsalig kungens tid, men dock mer än den då varande kungens fiender funno passande.
Men just i sällskapsnöjena, som Gustaf Adolf egentligen icke tålde, tycktes somliga vilja göra opposition.
I den oppositionen funno de verksamma allierade i hufvud-stadens damer af den högre societeten.
Det fans sådana som dansade hvar enda qväll och som spelade societetsspek-takler, fastän de viste eller kanske just för att de viste, att kungen icke fördroge teatraliska tillställningar, vare sig publika eller privata.
Detta var egentligen opassande, men man menade i sjelfva verket icke så illa.
Yärdshuslifvet visade sig ej heller tynande, och på ut-Värdshusen åt norra sidan gick det i synnerhet lustigt till.
Då och då företogs äfven en jpiquenique på Liljeholmen eller på Tallkrogen, mest af officerarne med sina flickor, men också af verkliga damer och för tillfället anständiga kavaljerer.
Med ett ord, man roade sig och hörde ej så mycket på de oroande notiserna från kriget, der allt gick vind för våg, hvilket man naturligtvis skylde på kungen, som dock var ganska oskyldig.
På någon fullständig revolution tänkte ingen, om icke de som utgjorde själen i konspirationen, ty att en konspiration funnes, det var ingen hemlighet, kanske knapt för kungen, sjelf, men han kunde minst af alla föreställa sigv att de sammansvurne skulle kunna uträtta något farligt för honom och hans hus.Genom sin ställning till kungen å ena sidan och sina vänskaps- och slägtförbindelser med flera af de samman-svurne var F. (den egentlige upphofsmannen till dessa meddelanden) visserligen i en föga behaglig ställning, men han ansåg sig icke kunna göra något åt saken, och att det skulle gå så långt som sedan vardt fallet, kunde han lika litet som någon annan föreställa sig.
En dag, det var i slutet af Januari, mötte F. (vi begagna allt framgent blott initialen af hans fornamn) en gammal bekant, possessionaten Liungfelt, en landtjunkare, men som var mycket bekant i det gladare stockholmslifvet, en goddagspilt, som under vintermånaderna uppehöll sig i Stockholm, och bodde på Dufvan, han rådde visst om huset, och var gerna sedd hvar han kom.
Liungfelt var visst son eller kanske sonson, åtminstone på något sätt slägt med den gamle amiralitetsflskalen under frihetstiden och stod i nära förbindelse med många af de högre embetsmännen, allt sedan han sjelf i sin ungdom tänkte poussera sig på carriéren och någon tid tjenstgjorde i presidéntskontoret.
Han var intim med högt uppsatta, och la chronique ville veta, att han i yngre dagar stått på förtrolig fot med sjelfva mamsell Hagman, sannolikt bara förtal, men som gjorde honom intressant och var af nytta för hans bekantskaper.
Den dagen såg Liungfelt mycket besynnerlig ut och något hemlighetsfull.
Han var blek, något mycket ovanligt.
Sannolikt hade han fått veta något närmare, något som högligen affligerade honom, ty han som annars var så rödlett och gladlynt syntes nu askfärgad, och öfver ögonen låg ett drag af djup oro.
F. märkte genast att något ovanligt var på färde, men, discret som vanligt, ville han ej söka lura hemligheten ur den upprörda possessionaten.
Det slapp emellertid ur denne, att kungen skulle hafva varnats af fru X.
(här torde, ännu sjutio år efter de märkliga till-dragelserna, förtegenhet vara en oeftergiflig pligt), som var en ganska fortjenstfull efterträderska till mamsell Arfvidson, «huru sjelf af god familj och gift med ett aristokratiskt namn.
Det var for Mars månad som hon uttalade sin varning, «huru kungen ej ville tro derpå, enär han icke funnit någon antydan om den saken i Uppenbarelseboken, hvilken han studerade med djupt allvar och en religiositet som just icke var vanlig bland hans omgifning.
Denna varning hade F. förut hört omtalas på societe-ten vid Rosenbad, men sjelf fördomsfri, ehuru mycket intresserad af allt som kunde stå i samband med det fördolda i lifvet och naturen, hade han icke lagt saken just särdeles på minnet.
Nu kom Liungfelt och upplifvade hågkomsten, och då fann F., att situationen utan tvifvel vore ganska allvarsam.
Man var redan i slutet af Januari.
Om få veckor skulle Mars månad ej längre kunna undvikas.
Men med historien om varningen var saken icke uttömd.
Liungfelt proponerade, att F. skulle soupera med honom på Mon Bijou i Kungsbacken.
Han ville slå bort sina oroliga tankar, sade han, ty han var extremt koniingsk, och Mon Bijou hade alltid haft ett godt inflytande på honom.
Mest för den vackra .Annettes skull, påstodo dé som kände förhållandena något närmare.
De båda vännerna spatserade till Kungsbacken, trädde in på värdshuset och fingo ett enskild t rum, der just Annette passade upp.
Liungfelt var van att äta godt, och de spisade en delikat soupé.
Champagne togs in, och Annette &lt;3rack med de begge herrarne.
Man drack glas om glas.
Liungfelt var icke längre askgrå, han var knapt blek.
Efter en stund såg han åter helt rödlett ut.
Han förtrodde sin vän 2^., att han for ett par dagar sedan varit på samma ställe, då i allmänna salen, men att han sett Jakob Ceder-ström, Henning Wrangel och Magnus Björnstjerna, allahans bekanta, till och med hans vänner för icke så länge sedan, men att de förehade saker som förskräckte honom, hvarför han icke lyssnat till deras öfvertalningar att vara dem behjelplig i en, såsom de kallade det, » för fäderneslandet välsignelserik angelägenhet ».
Annette skrattade och påstod, att hon viste mer än possessionaten.
Baron Jakob — det var friherre Cederström hon menade —.
hade sagt, att hon mycket val kunde få vara inne vid den middag som den baron jämte de två andra herrarne stält till för många andra fina herrar.
De ville icke att någon betjening skulle höra på dem, men Annette var ett undantag.
Hon passade upp så snällt.
Det var flickans egna ord.
Baron Jakob tycktes vara närmare bekant med henne, och det förargade Liuhgfelt, hvilken inbillat sig vara den mest gynnade och icke kunde begripa huru eri person som gick på träben kunde hafva framgång hos det täcka könet, om det också vore bara en värdshusjänta; men Annette bara skrattade och brydde honom.
Slutligen talade hon om, att kungen skulle afsättas.
Så långt hade det gått redan i Januari.
Värdshus-flickor talade öppet om kungens afsättning.
Annette sade.
för öfrigt, att hon och ett par af flickorna hos Beckers samt några andra » med bindmössa » varit bjudna af officerar ne på en piquenique, då de dansat på Snickarkrogen och då officerarne icke talat om annat än att afsätta kungen.
Det hade alla flickorna hört, och att de icke voro starkt tystlåtna, kunde man väl förstå.
F. var mer än häpen öfver hvad han så der öppet erfor på ett offentligt ställe.
Han började fundera öfver hvad som vore att göra.
Skulle han vända sig till Wannqvist, polismästaren, eller till Edelcreutz, underståthållaren, eller skulle han gå direkte till majestätet?
Men månne icke alltsammans vore ett skämt?
Icke kunde en verklig samman-svärj ning bedrifvas på det sättet, att värdshusflickor och dylikt folk invigdes i hemligheten.
Han sökte få veta mer af den pratsamma Annette, men hon kallades in i ett annat rum, hvarifrån F. snart hörde henne skratta och klinga med de gäster som tagit in der.
Liungfelt lyssnade och tyckte sig höra ett träben som marscherade i andra rummet.
Det förargade honom och han sade sig ej kunna härda ut längre på detta ställe, och då Annette icke infann sig för att mottaga betalningen för hyad de förtärt, lade Liungfelt några specier på bordet och drog F. derifrån.
F. följde endast motvilligt, icke emedan han längtade att återse Annette, men emedan han tyckte sig hafya hört kända röster tala i det andra rummet och han önskade få höra hvad de hade att säga.
Han hade alltid * afskytt spioneri och lyssnande, men denna gång trodde han sig hafva rätt att söka taga reda på hvad som sades på andra sidan väggen, ty han var öfvertygad, att flere af de samman-svurne funnes der.
Liungfelt ville dock icke höra talas om att stanna längre, och F. ansåg sig icke hafya någon förevändning att blifya ensam qvar.
De gingo derför utför Kungsbacken, men i början af vägen tycktes ingen af dem böjd att begynna ett samtal.
Natten var mulen och det blåste tövind ned från Drottninggatan.
På trappstegen utanför West-manska huset satt en brandvakt och sof.
Allt var således som det borde vara.
Och likväl funnos några oroliga hufvud i granskapet, hvilka visade sig uppfylda af ganska vådliga intentioner!
Hvad borde man göra?
Det var der om Liungfelt och F. började samtala när de passerade Barnhuskällaren, men det hade troligtvis stannat vid bara konversationen, ty * så extremt konungskt Liungfelt än var och så
• starkt han tycktes affligerad af hvad Fru X. skulle hafva yttrat om Mars månad, var han dock mera engagerad aftanken på Annette och det förargliga träbenet, det vill säga baron Jakob Cederström, än af politiken och den fara som några extravaganta hjernor kanske spunno ihop mot majestätet, och F. ville helst blanda sig i intei under så fatala omständigheter, då man ingenting kände med någon visshet — således hade det troligtvis stannat vid det n&amp;ttliga tankeutbytet mellan de båda vännerna, om ej något inträffat som var dem totalt oförväntadt.
De voro utanför Barnhuskällaren, hade kanske gått ett par steg förbi dörren och supponerade icke att någon gäst funnes derinne så sent på natten, då dörren hastigt öppnades och några personer, fem eller sex, kanske ännu flera, rusade ut och sprungo rakt på de båda vandrarne, hvilka, mycket surprenerade af denna, högst oväntade attack, ické hunno sätta * sig till motvärn förr än de kände sig fängslade af ganska hårda näfvar.
Mörkret och häpenheten nekade de attackerade att se med ' hvad slags folk de hade att göra, men af angriparnes rop och skymford kunde F. märka, att han och hans vän togos för ett par af det sällskap som i samma stund ännu satt qvar på Mon ' Bijou och hvars före-hafvande F. så gerna önskat uppdaga.
Bland angriparne var en man som talade mycket dåligt svenska, men han tycktes vara chef för de öfriga och kommenderade sina följeslagare7 att icke släppa tag utan föra.
de fördömda kungamördarne — det var på ren svenska hvad han på sitt brutna mål ville hafva sagdt — ned till Kasten-hof eller vakten vid torget.
F. trodde sig känna igen den kommenderande herrn och frågade, om det ej vore baron v. Bensheim, * hvilket den tillfrågade visst icke nekade, men sporde tillbaka hvad det vore för en kanalje, som nämde honom vid namn.
Baron v. Bensheim hade egentligen ett annat-namn, men af orsaker, som icke voro kända, ville han helst heta Bensheim.
Han var från Baden och hade i några år uppehållitsig i Stockholm.
Ändamålet med hans vistande der var fullkomligt okändt och likväl umgicks han i de bästa socie-teter och hade ofta, det viste man mycket väl, audienser alldeles privat hos hennes majestät drottningen.
Det berättades, att denne så kallade baron v. Bensheim visst icke usurperat en adlig titel, utan egde rätt till och med att bära ett ännu förnämare namn, som han dock ville kaschera för sitt umgänge i Stockholm.
Han var mycket konungsk sinnad.
och i synnerhet ifrig beundrare af den graciösa drottningen, hans landsmaninna, hvars särskilda ange gardien han sade sig vara, ehuru man log åt denna något anspråksfulla titel och menade, att hennes majestät visst icke vore i behof af någon anrian skyddsengel än sin egen nådiga älskvärdhet och den glans som omgaf hennes börd såsom
e.n äkta vasaättling.
Högst besynnerligt fann man dock, att denne baron * v. Bensheim, som icke blott affischerade, utan verkligen var en uppriktig beundrare af drottningen samt varm van af den kungliga familjen, äfven hade umgänge med hertig Karl, på hvilken naturligtvis ingen af de konungske riktigt litade.
Detta umgänge hade dock sin origine, som F. sedermera trodde sig finna, mer i den omständigheten att baronen innehade en hög grad inom frimurareorden och derigenom icke kunde undgå att komma i nära beröring med hertigen af Södermanland.
F. var sjelf frimurare, men hade aldrig bekymrat sig om att poussera sitt avancement, hvarfor han endast på något afstånd kunde observera förhållandet mellan hertigen och den tyske baronen — eller prinsen, såsom några trodde sig hafva upptäckt vara hans rätta titel.
Baron v. Bensheim var en mycket högdragen person och umgicks aldrig med ofrälsé, så vid t de icke innehade någon högre grad inom frimureriet, men den afton, då uppträdet utanför Barnhuskällaren egde rum, tycktes han hafva omgifvit sigmed ganska simpelt folk, som på det grofsta förolämpade F. och hans sällskap.
Ursinniga öfver detta brutala öfvervåld, protesterade F. och Liungfelt på det häftigaste, men som.protesten icke kunde afgifvas med annat än ord, enär deras kroppar voro fastskrufvade mellan våldsverkarnes grofva händer, hade den sannolikt icke hafvit någon påföljd, om icke v. Bensheim plötsligt igenkänt F: $ röst.
Han kommenderade sitt folk att stanna, nalkades F. inpå lifvet och tog, så godt mörkret tillät, hans ansigte i nära betraktande.
Derpå frågade han, om herrar ne icke kommo från Mon Bijou och om de ej varit i sällskap med f. d. gardesofficerare.
Den förra delen af frågan kunde ej förnekas, den senare refuserades deremot på det kraftigaste.
Bensheim syntes villrådig, och F. begagnade tillfället för att uttrycka sin förvåning öfver att en så nobel gentilhomme kunde tillåta sig på eget bevåg arrestera fredliga personer af hans eget stånd.
Liungfelt, som druckit mera champagne än F., var rasande i högsta grad och sökte slita sig lös.
Det var ett ganska bullersamt tumult, men någon ordningsmaktens tjenare syntes icke till, och brandvakten väck-tes icke af så litet.
Efter ett par minuters hesiterande, sporde v. Bensheim, om herrarne kunde gifva sitt hedersord på, att de icke deltagit i f. d. gardesofficerarnes lag på Mon Bijou.
Den försäkran var lätt gifven, ehuru, såsom F. anmärkte, de egentligen icke vore baron v. Bensheim skyldiga någon redogörelse.
Baronen medgaf detta, men ansåg, att omständigheterna vore af den grava beskaffenhet, att hvar och en egde rätt att på eget bevåg vidtaga de kraftigaste mått och steg för att förekomma stora olyckor.
Han hade fått veta, att de sammansvurna skulle träffas äfven den aftonen på Mon Bijou, hvarför han genast infunnit sig hos underståthållareuEdelcreutz och anhållit, att en polisstyrka måtte skickas till värdsTiuset och arrestera konspiratörerne.
Edelcreutz hade visat sig ytterst surprenerad, men icke trott saken vara så farlig, och då han hörde hvilka som skulle deltaga i. konspirationen på Mon Bijou, hade han ej på några vilkor velat gifva några arresteringsorder eller ens blanda sig i saken, hvilket föreföll v. Bensheim så mirakulöst, att han glömde sig och frågade, om Edelcreutz sjelf vdre deltagare i konspirationen, hvarpå han, utan att af-vakta hvad verkan denna oförsynta fråga kunde hafva, rusade derifrån och sprang till öfveradjutanten, öfverste af Melin, men ej heller denne ville lyssna till v. Bensheims framställningar, hvarför baronen, i full * förtviflan öfver att icke lyckas göra sig hörd, beslöt att helt ensam infinna sig på Mon Bijou och med värjan i hand ställa konspiratörerne till rätta, ett något dumdristigt beslut, som ej heller utfördes, men förvandlades deruti, att v. Bensheim på vägen till Mon Bijou gick in på Barnhuskällaren, der han aldrig förr satt sin fot och som han ansåg som en alltför plebejisk plats för att han kunde freqventera den.
Nu gick han dit in i full afsigt att se sig om- efter hjelp.
Han glömde sin stolthet och gaf sig i samtal med.
personer som han alldeles icke kände och som ganska visst ej voro af adel, men som han snart fann hafva rätt under-såtliga känslor och som han genom riklig traktering öfver-talade att vara sig bebjelpliga.
De ville dock icke på några konditioner begifva sig upp till Mon Bijou för att öga mot öga kämpa mot gardesofficerare.
Deremot föreslogo de att passa på, når konspiratörerne begåfvo sig från Mon Bijou och gingo ned åt staden.
Baron v. Bensheim fann förslaget icke så oäfvet, hvarför han lyckades öfvertala kyparen att hålla dörren på glänt och stå på utkik.
Följden blef att F. och Liungfelt anhöllos, och att v. Bensheim försttrodde sig hafva gjort ett godt kap af åtminstone två bland de sammansvurne.
När han faun sitt misstag, blef han både flat och förargad, men hans medhjelpare ville icke låna sig till några vidare försök i- samma väg och smögo sig bort, utan att v. Bensheim kunde göra sig hörd i sina bemödanden att öfvertala dem att stanna.
Hvarken F. eller Liungfelt kände sig mildt stämda mot den brutala baronen r hvilken dock slutligen genom sina ursäkter och sin bekanta stora tillgifvenhet för den kungliga familjen nedstämde deras vrede.