Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men är förlofningen en gång väl i stånd, då stämmes vanligen upp en ny melodi, och af omsorg att lära båda parterna rätt känna hvarandra frambäres då allt, som kan störa deras ömsesidiga tillit – af de obildade i enkelt sqvaller, af de bildade under persifflage och under betänkliga miner och åtbörder – och om partiet verkligen går öfver ända, så är glädjen större än den någonsin var före förlofningen.
En qvinnohatare skulle förklara dessa qvinnosinnets motsägelser ur deras aldrig hvilande afundsjuka mot hvarandra.
En qvinna, skulle han vidare säga, har dygder endast för mannen; för sitt eget kön har hon endast odygd eller förställning.
Men ser man närmare på saken, så kan man säga, att qvinnan, när fråga är om giftermål, gläder sig helt enkelt som kusken åt smälln; och denna smäll är ju målet för hela hennes lif.
Om hon sedan skulle arbeta att tillintetgöra det redan uppgjorda partiet, så sker det endast för det ljufva nöjet att åter få ställa till ett nytt.
Huru än dermed förhåller sig, så kunde Märtha här icke tillfredsställa en sådan håg, om hon hyste den, då sällskapet på aftonen begaf sig ifrån Norrbacka; ty då fick hennes man, likasom det fallit sig af sig sjelf, åter tag i Linas arm, medan Magnus erbjöd sin åt Märtha.
Man gick förbi den täckt belägna Stallmästargården, genom Bellevues park och trädgård, till Roslagstullen och Kräftriket, der thé skulle drickas.
Denna korta väg erbjuder de mest omvexlande taflor.
Först mellan lummiga stränder den stilla brunnsviken, som ännu i vexling döljes och framskymtar för vandrarens blick, då han inträder i den lilla, nästan naturvilda parken, der Märtha, som gick förut med de båda vännerna, sände ett par forskande ögonkast tillbaka.
Sedan den vidsträckta utsigten från Bellevue, på ena sidan ett stort omvexlande landskap, med sjö, vikar, berg, skog, lunder, åkrar och ängar, på den andra hela staden utbredd för blicken såsom i ett panorama.
Derefter den lilla dystra, mellan bergen inklämda viken, vid hvars brädd
Roslagsvägen löper fram, men som småningom utvidgar sig till en fjärd med bördiga stränder, mellan hvilkas åkerfält det oansenliga Kräftriket inbjuder till hvila och thédrickning i små men trefliga kamrar.
Här dröjde vårt sällskap länge nog, tills Fritz motvilligt fick foga sig i Märthas yrkande och för den lilla dotterns skull måste begifva sig af till staden i en återvändande droschka.
De båda vännerne deremot vandrade, med deras niece emellan sig, af åt Ladugårdsgärdet, förbi «Fiskartorpet, hvad? gudomligt att beskåda! – än de stolta stammar, – som stå rad i rad, med friska blad?
– Än den lugna viken, som går fram? – å ja!
– Än på långt håll mellan diken åkrarna?» – «Ä’ke det gudomligt, Fiskartorpet, hvad? gudomligt att beskåda!» repeterade Magnus ännu, då de lemnade den «lugna viken» och fortsatte sin vandring.
Vid ankomsten till Djurgårdsbrunn, der våra vandrare uppfriskade sig med ett glas punsch, och vandrerskan i sodavattnet gjöt en tår ur den äkta farbroderns glas, var det redan skymning.
Under det farbrodern ännu uppgjorde liqviden, tog Magnus Linas arm och gick förut öfver bryggan.
Men då de gingo vägen rätt fram, och farbrodern med ropet: «hvad gör ni för krokvägar, era skalkar?» tog af in på en gång åt höger, så hann han en stund före dem till den punkt, der vägarne stötte tillsamman, och fortsatte under ett skrattande:
«farväl med er!» sin vandring mot Rosendal.
De tu följde honom i spåren, och det märktes, att
Lina ett par gånger sökte påskynda deras steg, ehuru farbroderns raska marsch tillintetgjorde allt bemödande att hinna honom, hvilket han nästan med flit syntes gäcka, der hans rörliga gestalt än framskymtade, än doldes af den slingrande vägens alleer.
Då de hunnit Rosendal, glänste redan det lilla slottet i ett blekt månsken.
Dettas dallrande strålar, gjutna öfver viken i ett bredt tvärband, följde dem åt utefter hela den täcka strandvägen, hvars mörka löfverk mot denna ljusflod såsom botten utbredde sina sirliga bildningar, klart synliga ända i de finaste konturer.
I en sådan naturens omgifning talar man icke gerna, förrän själen mättat sig af dess njutning.
Tysta gingo också våra båda vandrande vid hvarandras sida, sedan deras skämtande tal om farbroderns spöklikt och tyst förutskridande figur snart afstadnat.
Men båda kände de, att denna tystnad, ju längre den räckte, hos dem väckte en viss oro, hvilken hos Lina icke syntes vara långt skild ifrån fruktan, då hon ett par gånger ryste tillsamman vid ett löfs prasslande eller en vaksam trasts flygt i skogen, uti hvilken månskensstrimmorna så bjert vexlade med kolmörka skuggpartier.
Det skrämda hjertat slog ett häftigt slag, då Magnus bröt tystnaden; men han sade blott:
«Förunderligt, hvad den bleka månen har för en vampyrnatur.
Alla jordens safter söker han draga åt sig.
Oceanens vatten höjer sig mot dess kalla silfverblickar och rullar i fantastisk yrsel; trädens och blommornas fromma blod blir orolig och stiger de stackars tysta och nickande varelserna åt hufvudet.
Och vi menniskor sedan?
Hur är det, lilla Lina?
Svärma icke just nu under de ljusa lockarne fantasier, lätta och flygtiga som elfvorna i månglansen?
– Han böjde sig lätt framåt och blickade henne i de dunkelt strålande ögonen.
Likasom en lätt rysning smög åter öfver henne, och hennes arm ryckte på hans.
Hon ville just svara, men detta gjorde henne förlägen, och de halföppnade läpparne slötos åter.
Vid den lilla ryckningen stadnade han först tvärt, men fortsatte ögonblickligen åter vandringen, så att Linas mot honom upplyftade, räddt frågande blick redan icke mer hade något skäl att fortsätta frågan.
En stunds ny tystnad inträdde, och den stördes blott af en trasts melankoliska slag.
Åter sade han, som det tycktes likgiltig:
«Tänk om några elfvor vore så beskedliga och visade sig i en liten menuett, der borta på udden.»
Hu då! det vore för mycket spökeri.
Men om bara en enda liten en dansade oss till mötes, så ville jag försöka att locka den lilla skalken till mig.
«Det ginge väl lätt, men det vore dock hårdt.»
Hvarföre det?
Hon skulle ej slita ondt hos mig.
Ack, hvad en sådan skulle vara vacker, så lätt och smidig, så hon kunde balansera på mitt lillfinger; och med de långa gullockarne fladdrande öfver silfverskirsklädningen!
«Se så, är det ej som jag gissat, att månen jagat den varma bloden ur hjertat upp till hjernan, och i den har en hel legion af små fantasibarn uppvuxit?
Hellre såge jag dessas lek, än elfdansen.
Men lättare kan man få reda på denna; ty ett sådant der litet flickhufvuds fantasier, dem kan ingen mensklig visdom uppspåra.»
Söta farbror Magnus, det är ju bara barnsligheter.
Det kan ej göra en man, och en lärd man, någon fröjd, att känna all oredan i en stackars flickas hufvud och – – hon ville skämta, men tonen var ej den rätta, och hon afbröt derföre sig sjelf.
«Och?
– Lina! – och hjerta?
– – Och likväl eger detta gåtfulla hjerta sin dryga halfva andel i mensklighetens öden.
Det lyder ingen lag, men stiftar lagar.
Det känner sjelf sin makt.
Hvarföre älskar det då så ofta att endast frossa i detta medvetande, skära sönder det i många små fantasier och nycker, för att njuta deraf, i stället för att ädelt verka och i hvad det verkat ega denna njutning.
Lina, goda, hvarföre får ett sådant hjerta icke förstås?
Lifvet har blott få minuter för frid och sällhet – endast för själens qval, för trånaden och saknaden har det långa år.»
Goda, ädla Magnus! bad hon sakta, med en ton, som han måste hörsamma, skulle också icke det enkla:
Magnus, hvilket ords makt hon alltför väl kände, hafva afväpnat honom.
Men hon sade det utan en blick, ty den var fördunklad, och sådan borde hans öga icke nu möta den.
Båda gingo åter tysta.
Han böjde blott ned hufvudet och tryckte sakta hennes hand, hvilken han redan en stund förtroligt hållit i sin, tvenne gånger till sina läppar, och hon – hon drog den icke tillbaka, utan smög blott smekande de lena mjuka fingrarna fastare intill den famnande handen, – men blott en enda gång, ett enda litet ögonblick.
Först i närheten af Sirishof upphunno de farbrodern, som der tagit plats på en soffa vid vägen.
Han brydde dem, skrattande, för deras långsamhet och påstod, att han redan väntat här en half timma.
Men då han märkte bådas förstämning, försvann äfven hans goda lynne, och Magnus erfor ett bevis derpå, då han ämnade sätta sig till styret i roddarbåten, uti hvilken de stego vid Lejonbryggan. «Vores Konge han styer ligesaa slet til Vands som til Lands», sade han, i det han sköt Magnus undan och sjelf fattade rodret.
Under färden talades ganska litet, kanske emedan den sköna qvällen var för skön dertill.
Lina såg jemnt åt land eller framåt mot staden, och Magnus, som satt midt emot henne, följde med blicken den hvita voilens rörelser.
Då de kommo ut på strömmen, frigjorde den praktfulla anblicken af staden deras sinnen från stundens betryck.
Af månen upplyst höjde sig framför dem slottet, som med sin terrass en ljum vårafton i denna belysning gaf en aning om Italiens konst och natur, och ifrån detsamma sträckte skeppsbron ut sin hvitskimrande husrad bakom mastskogen ända till de södra bergen, från hvilkas öfver hvarandra staplade, än månbelysta än i djup skugga gömda byggnader här och der ett ljus tindrade.
Dagens sorl hade redan tystnat, och blott efter långa mellanskof hördes en vagn rulla öfver Norrbro och Gustaf Adolfs torg, medan ljudet deraf åter långsamt bortdog i någon af de angränsande gatorna.
Fyra kanonskott dånade från Riddarholmsfjärden, tornuren i de närmaste kyrkorna slogo afmätt tre qvart, och från Skeppsholmen hördes svagt en flerstämmig sång.
Strömmen, hvars yta syntes spegellugn, var ock klar som en spegel, så att ett för ankar liggande fartyg deri afbildade hvarje tåg af den mörka tacklingen, mellan hvilken fantastiskt ett par matta stjernor framskimrade från den skönt blåa, ur djupet blickande natthimmeln.
Jag vill hoppas, att läsaren blef rätt sömnig vid slutet af förra kapitlet, det vill säga, att det var en verklig qvällstund, så att den kändes i ögonlocken, och endast kanonskotten kunde hålla dem öppna, tills båten väl landat vid bysten.
Också andra orsaker till sömn kunde väl finnas, emedan läsarinnan omöjligen ännu kan gissa, hvad af allt detta månde blifva, då ännu icke minsta spår till någon retande intrig förekommit.
Och tiden är nu så ond, att ingen nöjer sig med bara hvardagshistorier, vore de än så väl målade, utan hvar och en pockar på något intressant, d. ä. någon rätt fiffig osanning eller dikt, som den artigare benämnes, så groteskt tilltagen och underbar, att endast förenämnde Ingen någonsin hört eller sett dess make.
Att hitta på en sådan vore nu en lätt sak, om förf. eljest vore fyndig, och nb. om berättelsens sannfärdighet tilläte sådana diktareutflygter.
Likväl kan sanningen också stundom ega sitt behag, och, för att ej längre sätta sagde älskvärda läsarinnas tålamod på prof, vill förf. nästa höst, d. v. s. just nu, upplyfta en liten flik på den slöja, hvaraf den hittills varit omhöljd.
Behagar läsarinnan titta tillbaka i den lilla boken, så skall hon till sin förvåning finna, att vi ännu icke skådat någon af de handlande personerna i enrum – blott en af dem under ett ögonblicks ensamhet på gatan – , ehuru sådant när som helst varit vår obestridliga rättighet.
Men hvem inser ej, att sålunda sanningen omöjligen kunnat komma i dagen, ty inför en annan kan man lika litet bigta sig på djupet, som den omnämnde personen kunde ställa sig på bigtpallen å öppen gata.
Hvem finner icke också, att enda medlet numera är en enskild visit hos någon betydande personage i stycket?
Begifva vi oss till det unga parets bostad, så vänta oss der endast vissa husliga uppträden, af hvilka vi tills vidare kunna hafva nog.
Gamla farbror åter har icke reda på affärerna.
Magnus skulle säkert afspisa oss med försäkran:
«att han ännu icke slagit vantarne i bordet och således ej behöfver redogöra för sina affärer, hvilket äfven i slikt fall icke vore mycket att lita på, emedan han så godt som en annan kan spekulera på att bli kommerseråd och vasariddare.»
Ville man göra honom tydligt, att det är fråga om hjertats affärer, så kunde han väl säga:
«att med dem står så till, som med nutidens statsskulder, vid hvilka man aldrig mera talar om kapitalet, utan blott om intresset, och att detta vid hans hjerteaffärer är enormt stort, ehuru han likasom vid statslånen aldrig fått full valuta för de uthändigade förskrifningarne.» «Också medger jag, att det står dåligt till med min amortissementsfond,» skulle han kanske tillägga.
Frågade man honom, hvilket hus som öfvertagit lånet, så skulle han säkert genmäla:
«det är ett solidt hus, hos hvilket jag väl har god kredit, men som förut på annat håll mot sämre papper gifvit flera procent, och som derföre nu är försigtigt i sina operationer.» – Allt detta vore nu ganska rikhaltiga upplysningar för en financier; men nämnda läsarinna, ehuru hon, som jag har full anledning förmoda, fermt räknar regula di tri, d. ä. ifrån ett bestämdt förhållande mellan två säkert slutar till tiden för ett tredje, måste likväl medge, att dessa upplysningar äro högst dunkla.
Så återstår ingen annan än Lina att vända sig till; men jag ber läsarinnan på samvete säga, om hon ej är ett serdeles klokt och tystlåtet fruntimmer.
Emellertid måste väl något företagas, och vi kunna titta in i den der lilla kammaren – nej, endast läsarinnan får gå in, ty det är en ung dams sängkammare, och jag stadnar anständigt utanför dörren.
– Om jag länge varit så blygsam?
Ja, jag svär, att jag var tiodubbelt blygsammare, då jag en gång tog samma unga dam på sängen.
Det är en dubbel gåta!
I sagda kammare sitter den unga med venstra armen lutad emot ett litet bord och handen tryckt öfver ögonen, ur hvilka spridda smärtans vågor söka en väg mellan de glest slutna, vekt rundade fingrarne, medan de öfriga trängande på hvarandra följa den banade vägen öfver den feberglödande kinden.
Blott halffängslad och mindre än halfskyld af en vårdslöst öfver ena skuldran kastad shawlett hvälfver den jungfruliga barmen sina mjella vågor, under våldsamma snyftningar och brutna suckar.
Mot den lätta och oordnade drägten kontrasterade på ett besynnerligt sätt det glänsande ljusa håret, upplagdt i sirliga lockar, som fasthöllos af en fin guldked och smyckades af tvenne konstgjorda röda neglikor.
På en liten soffa i rummet låg en fullkomlig baldrägt, och på bordet ett par subtila, spetsprydda långhandskar, bredvid dem tvenne armband o. s. v. – med ett ord, vi kunna utan fara för misstag anse saken så, som skulle den retande gråterskan verkligen nyss hemkommit från en bal.
Också var tiden för sen, för att en sådan skulle kunnat förestå henne, om det äfven icke numera varit fåfängt att tänka på, att för någon visa de förgråtna ögonen.
På sagda bord funnos väl äfven en mängd andra småsaker, hörande till en nätt ordnad toilett, men äfven något, som just icke syntes fullt nödvändigt för densamma, och hvarpå tvenne högra handens fingerspetsar hvilade, under det att samma hand för öfrigt omslöt en näsduk och derföre oupphörligt flyttade från sin nuvarande plats till kind och ögon, och åter tillbaka.
Detta något var ett pappersblad, ensamt uti en dertill hörande uppslagen portfölj.
Högra handen återkom alltid till detsamma, men dess venstra kamrat låg så tätt öfver ögonen, att en blick derpå endast kunde varit möjlig, då näsduken just nyss tryckts till dessa.
Om så verkligen förhöll sig, kan icke bestämdt utredas.
En stund satt hon så, tills den lättare smärta, som flyter bort i tårar, gaf rum för den mera tryckande, som sväller i hjertat, utan att af något fördelas.
Då steg hon upp, kastade en shawl öfver de bara skuldrorna och vandrade några steg öfver rummet, med händerna sammanknäppta under bröstet.
«Herre Gud, så svag, så oförnuftig!
– Jag såg det, jag hörde det; han vet nu allt – – nej icke allt, blott det värsta.
Att jag svaga älskade honom redan förrän – hu! – såg deras kärlek – hörde af henne allt, hvarje ord – icke ett enda för mig, och likväl älskade honom – allt detta vet han dock icke.
– «Mitt lif är förspildt,» sade han ju, «jag har drömt och vaknat».
Han sade, «att en annan lycka ofta föresväfvat honom, men att – att han» – ack ja, han sade – och jag svaga, jag hade ej mod, ej kraft att säga ett ord, en förebråelse för så mycket vansinne.
– Nej, icke ens då han tillade det värsta – det ljufvaste, svaga hjerta! – nej, o Gud! blott en balsam för min fåfänga, ett ögonblicks triumf efter årtal lång förödmjukelse.
– Och då han slog sin arm kring mitt lif, likasom till valsen – afsvimmade jag?
Nej, men jag vet ej hvad som skedde.
– Hvilade verkligen mitt hufvud vid hans bröst? – – ja, ja, han stödde ju min panna med handen, då han förde mig till divanen – det var så hett, det var så kallt – –.
O, han är dock hård, känslolös!
«Nu inser jag, huru mycket jag olycklige förlorat» – Nej: «vågar jag väl tro, att jag nu inser,» sade han – «Ljufva!» sade han – Och de alla, de glodde på mig med så falska ögon; de hade säkert hört allt; de kunde lätt se, hvad jag kände – hvad jag svarade.
Nej! svarade jag något?
Nej, Gud vare lof, jag sade ju bara det enda ordet: farbror.
– Men jag såg icke hans blick, då han lemnade mig för att kalla honom.
– Han sade också intet.
Hade jag blott sett hans blick, så kunde jag vela» – –
Hon sade dessa afbrutna ord än mycket sakta, än häftigare, och aftorkade stundom en tår, som ensam och irrande smög sig ned i de mångas spår.
Men nu stod hon åter vid bordet, och fingret hvilade åter på pappersbladet, och blicken hvilade på samma blad – stirrande, orolig.
Hvad såg hon?
Jo, hon såg halft en face en ung, blek man, med regelbundna anletsdrag, med mörka, skarpa ögon, starka ögonbryn, mörkt, lockigt hår, en något trotsig mun, en något trotsig hållning, med hufvudet tillbakakastadt och armen, invecklad i en blå kappa, slagen öfver bröstet.
Det är ju en gammal bekant, ni väl känner, ehuru man genom jemförelsen nogare fäster sig vid dragen, då man ser porträttet, än då man ser originalet – det är den unga – gifta mannen.
Och hon, som nu betraktar porträttet?
Hvem annan kunde det vara, än Lina?
Det är onaturligt!
Nej tvärtom, det är det naturligaste i verlden, att den svärmande ungdomskärleken icke väljer sitt föremål, och att inga yttre omständigheter kunna bestämma den, då den en gång brinner i full låga.
Likaså naturligt är det, att den längst varar hos qvinnan, som mera lefver i känslans verld och med känslans tentakler fattar verlden öfverhufvud, mer litande på deras fina urskilning än på ögats, som derföre ofta förkastar icke blott alla förnuftsskäl, utan äfven sina egna ögons vittnesbörd, om detta strider emot hvad hennes känsla säger henne.
Mannen har i lifvet mångfaldiga syften, för hvilka njutningens lycksalighet ofta får stå tillbaka, och den, som icke förmår tillbakasätta den, han är icke en man.
Deraf kommer också, att väl, om han tänker ädelt, föremålet för hans första kärlek alltid blir honom kärt, men han älskar det blott såsom han älskar sin barndoms drömmar eller sina ynglingaårs käraste fantasier.
De hafva förlorat den glans, som då omgaf dem, men de ega ännu ett värde, emedan de engång utgjorde omklädnaden för den gryende verksamhet, som nu funnit sitt bestämda mål.
Icke så qvinnan.
Hon kan skicka sig i förhållandena, hon kan glömma och lefva lycklig, men föremålet för hennes första kärlek, om hon nödgats försaka dess egande, omsväfvas alltid af samma gloria, hvarmed det en gång pryddes af hennes varma inbillning, och den drömda lycksalighet, hon tvungits att öfverge, förblir för henne alltframgent ett paradis, hvars ingång engelen med det barthuggande svärdet bevakar.
Hon må såsom maka och mor icke mera plågas af lystnad att ensam gå derin, men kunde hon förena dess rikedom med den verklighet, som utanför dess murar binder henne, hon gjorde det gerna; då deremot mannen lätt inser det förlorades vansklighet och aktar det drömda paradisets hesperiska frukter ringa mot den goda hveteåker, han besitter utom dess murar.
Derföre har qvinnans tal om qvinnotrohet sanning; hon förstår dermed trofast kärlek till idealet.
Men har ödet så fogat, att hon i verklighetens degel fått pröfva idealets halt, då är denna känslans trohet såsom alltid mindre värd, än den enkla pligtens.
Så hade äfven den man, hvars bild Lina nu betraktade, ännu i hennes ögon den idealiska skepnad, hvarmed hennes fantasi i mången ensam stund omgjutit bilden.
På samma gång hade de båda unga qvinnorna lärt känna originalet, och bådas sinnen intogos lika af – af det något, som bestämmer ungdomskärleken.
Märtha yppade genast sin förtjusning; den mera lugna och slutna
Lina fick derigenom en orsak till att dölja sin både för honom och henne.
Ifrån första stund antog derföre hennes känsla försakelsens nunnedrägt.
Den förra vann originalet och fann snart dess lyten; den sednare såg bilden oförändrad, ehuru väninnan under sin klagolåt icke sparat på beskrifningar, som borde hafva förstört all illusion.
Men hvilken qvinna i hennes ställe skulle ej trott, att hon sjelf vore den rätta, att det då varit annorlunda, och att nu skulden fanns blott hos henne, som nu här var den orätta.
Man urskuldar lätt den man älskar, heter det; men man urskuldar honom ännu lättare i förhållande till andra, än om man sjelf vore den förorättade.
Det blef alltså dervid.
Han var ännu på föga när den han varit, och om nu jemförelsevis något felades honom, så låg orsaken dertill icke hos honom sjelf, d. ä. i hans verkliga brister, utan – ja, hvem vet hvar, om ej undertecknad framdeles upplyser derom.
Emellertid kan det vara nödigt att veta, att Lina fordom fått det i aquarell ritade porträttet som en vängåfva af henne, af hans nuvarande hustru, emedan det icke var fullkomligt likt, men denna, som snart fick ett bättre lyckadt i miniatyr uti en medaljong, likväl fann nöje uti att lära Lina rätt beundra hennes eröfring.
Denna omständighet, att till och med detta minne var en skänk af henne, hade ofta förbittrat
Linas inbillnings glädje öfver dess egande, och tanken derpå underlät icke heller nu att infinna sig.
Hon tillslöt med en fläkt af harm portföljen, och då hon såg upp, såg hon sig rodna uti spegeln öfver bordet.
«Ack, hvilket oförnuft och fåfänga!» suckade hon vändande sig bort, och aflöste hårked och blommor utan att se i spegeln – «Och ingen enda tanke har jag för hvad jag bryter mot honom, min andra far, min bästa vän på jorden – mot henne, min glada barndoms leksyster, som jag så ofta i ungdomens första dagar lofvat uppoffrande vänskap – och – ännu ett ädelt, kärleksfullt hjerta.
– O, det är för mycket!
– Jag är ovärdig allt – brottslig – eländig.»
Hon tryckte med båda händer de lössläppta lockarne till sina ögon och gick stapplande men häftigt till andra sidan af rummet, der hon knäföll, böjde sig ned till soffan och tryckte hufvudet mellan de sammanknäppta händerna hårdt mot en af dess dynor.
Tårarnes heta källa vällde åter upp, men en engel skulle kanske i hvar tredje af dess kristallperlor skådat bön och ånger.
I hvar tredje – ty menniskohjertat är rikt på känslor och begär, och äfven i dess trånga boning herrskar ingen endast stödd på egna krafter.
Att tala om ren ånger öfver hvad som uppfyller hjertat med lust, fastän äfven med sorg, med fruktan, det är att vilja i den stjernklara natten fånga ljuset från en enda stjerna.
Allt verkligt i verlden går sin naturliga gång, födes, vexer, aftager och försvinner.
En fullfödd passion är derföre ingen passion, utan ett overkligt fantasiens gyckel, som aldrig får lif och verklighet.
Äfven den lilla katastrof, som så djupt upprörde de eljest blott sakta gungande purpurvågorna i vår blondas hjerta, och hvilken med ett slag förändrat vår taflas lugna hvardagsbilder, kom ej så plötsligt, utan småningom förberedd.
Fredrik hade sedan födelsedagen oftare än förut besökt Linas farbrors hus.
Ehuru det väl stundom kunde märkas, att hans besök något störde de båda vännernas vanliga förtroliga sätt, så väl det tigande som talande, så fann han likväl en ersättning i samtalen med Lina, under det vännerne sutto vid schack- eller brädspelet.
Dessa samtal innehöllo väl sällan annat än hvardagliga ting, men då de alltid fördes vid ett bord på andra sidan af rummet, der
Lina hade plats med sin söm, så fanns dock tillfälle för ett och annat halfhögt ord om kärlek, giftermål och dylikt kram, jemte hvilket man lättast kan smugla en blick in uti ett flickhjerta.
Och detta läge gaf äfven för öfrigt blicken frihet.