Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den egentliga förmånen anser jag likväl ligga deruti, att Banken finge öfverflytta sin lånerörelse från enskilda män till allmänna verk, och således mindre behöfde sätta sig i beröring med individer, än roed corporationer, samt derigenom åt dem öfverlät den speciella controllen; ty det vore då de, som vore skyldige att granska de panter, hvilka åt dem lemnades till säkerhet för lånen.
Jag ber om ursägt, att jag varit vidlyftig, isynnerhet som jag återkommer till ämnet, när Frih.
Ehrenborgh gpr sin framställning.
Jag vöre sannerligen böjd att tro mig hafva läst orätt, då en så aktad och tapper riksdagsman som Gr.
Cronhjelm påstått, att jag läst orätt.
Men då Den 6 Maj f. m. 345 jag öppnar boken, ser jag, att bär står, att ”de afbetalnin gar, som hädanefter å fastighetslånen inflyta, måtte till hypotheksföreningar emot 4 pi'oc:s årlig ränta utlånas, i den män dessa föreningar hunne att sig vederbörligen organisera.”
Cronhjelm behagar läsa med mig, skall han finna, att här är fråga om 2 proc.
Detta gör något öfver 90,000 r:dr, och om de divideras med 24, uppkommer, såsom Hr Lefren yttrat, 38oo r:dr.
De hypotheksinrättningar, som uppstått, t. ex. den i Skåne, äro baserade på 5 proc.; Bankens belåning deremot på 4 proc., utan all afgift för administrationen.
Ingen jordbrukare skulle väl då vilja öfverflytta sina bancolån till hypolheksföreningarna, och han skulle dermed icke vara belåten.
Jordbruket bär hellre 4 än 5 procts ränta.
Jag kan således icke medgifva, alt jag haft orätt.
När jag första gången inom detta hus väckte frågan om hypotheksföreningar och trodde, att BancoUtsk. skulle gifva någon vigt åt detta milt förslag, yttrade jag, det jag hoppades, att jag ej skulle blifva den ende, som insåg vigten af dessa föreningar.
Jag bar ej heller misstagit mig, ty Utsk. har icke lemnat ringa uppmärksamhet åt denna framställning.
Jag hoppades, att måhända inom resp.
RiksSt. och särskildt inom detta de skulle tillvinna sig mera uppmärksamhet än hittills, och Hr v.
Qvanten har fullkomligen missförstått mig, om han trott, att det varit min afsigt att säga honom något sårande.
Jag bär alltid i mina anföranden sökt ställa mina ord så, att deruti ej skulle vara något personligt.
Jag har trott och tror ännu, att det alltid blir mindre interessant för ett RiksSt. att höra för sig uppläsas långa afhandlingar, då de finnas tryckta.
Jag yttrade, alt Hr v.
Qvanten hade samma värme för hypotheksinrättningar som jag, men att han vid detta tillfälle mera skadade, än gagnade dem, efter det icke otydligt syntes, att han tröttade R. o. Ad.
I öfrigt anser jag frågan af den vigt och Hr Lefre'ns förslag så väl motiveradt, att jag önskar, det R. o. Ad. samt de öfriga Stånden måtte dervid fästa särdeles afseende.
Jag har förbehållit mig att återkomma till denna punkt, då cassacreditiven komma i fråga, derföre att jag tror, att, utan att störa säkerheten, det kunde gifvas möjlighet att i större creditivform komma dessa inrättningar till hjelp.
Jag hoppas, att Styrelsen, hvilken alltid varit den, som sett näringarna till godo, gör en framställning i detta ämne, och att en propos. kommer om hypotheksföreningar.
Jag har varit öfvertygad, att det hos Styrelsen varit en grannlagenhet att ej gå opinionerna i förväg, som gjort, att en sådan ej redan kommit; och måhända att, om dessa opinioner i detta hus och hos de öfriga Stånden gifva sig tillkänna till följd af ett så väl grundadt förslag som Hr LefreYis, den torde påskyndas och i sin ord - Deu 6
Maj f. ra. ning gifva vigt åt dessa opinioner.
Jag begärde ordet egentligen
Cronhjelms hemställan om bordläggning af Hr v. Qvantens anförande.
Jag ville nemi. förklara, det jag tror detta rum icke vara stället, der delaiI— frågorna rör:de hypotheksföreningar böra afhandlns, men väl principen.
Således kan jag ej biträda den framställning, att Hi' v.
Qvantens afgifna förslag måtte ligga på bordet, men anhåller deremot, att R. o. Ad. måtte med sin uppmärksamhet följa detta ämne, då det från Utsk. återkommer i enahanda form, som Utsk. uppställt för de allmänna cassacreditiven.
I sammanhang dermed kunna åtgärder tagas, sorn komma hypotheksföreningarna till godo.
Om måhända denna mening skulle här göra sig gällande, kunde ressourcer från Banken för hypotheksföreningarna tillvägabringas, hvartill jag anser Banken i främsta rummet skyldig, till följd af föreskrifterna vid dess första institution.
Det sista yttrandet af Frih.
Eh renborgh var i min tanka alldeles grundfalskt, det nemi., att en bank skall vara förläggare för näringarna.
Huru är det möjligt att tänka sig, att en bank skall vara, hvad den bör vara, med en sådan skyldighet?
Är det icke just från en sådan skyldighet, som det onda kommer för vår Bank?
För att svara på livad Frih. först yttrade, har jag nu blifvit försäkrad derom, att Frihts mening ej varit altsåra mig; men jag öfverlemna!- till hvar och en att bedöma, om icke det är mindre höfligt att säga, alt man yttrat sig så, att huset blifvit tomt.
Jag tror, att uttrycket återfaller på Frih. Ehrenborgh, då hvar och en äger rätt att bär yttra sin öfvertygelse, om ock det icke är allom gifvet att tala så Utmärkt val.
Hvad angår mitt project, är det icke uppstäldt efter det Skånska, utan i enlighet med de inrättningar, sorn redan i 5o år varit begagnade hos andra nationer, och stödjer sig således på en lika lång erfarenhet.
Jag är öfvertygad, att det Utsk., som kommer att arbeta i detta ämne, skall finna, att detta förslag stödjer sig på samma grunder som hypotheksföreningarna i åtskilliga Preussiska och Ryska provinser, och således icke kan slå tillsammans med det förslag, som kommit från Skåne och Wenersborg. Gr.
Sedan Hr Lefre'n så till sägandes gjort ett omslut af den beräkning, Hr v. Qvanten uppställt, har jag funnit, hvad hans mening varit, men tror mig likväl ej hafva återgifvit hans ord annorlunda, än de föllo sig.
I afseende på frågan om den tryckta afhandlingen och dess bordläggning, kan jag ej frånkänna mig rättigheten dertill; men då Frih. Ehrenborgh förklarat, att discussionen skulle komma att endast angå principerna för hypotheksföreningar, afstår jag från bordläggningen, i hopp att detta realiseras.
Skulle man komma att ingå i detaillerna, anser jag bäst att uppskjuta frågan.
Dea 6 Maj f. ra.
Jag skall icke trötta R. o. Ad., men vill blott till inin juslification, att jag ej så alldeles misstagit mig, uppläsa några ord utur det tillståndsbref, sorn Konungen d. 17 Sept. 1668 gaf R.
St. att taga Banken under sin förvaltning.
Det lydde sålunda:
Att dels upplåna fruktlöst liggande capitaler, dels på drägliga vilkor mot fullgod sake r h et biträda 1 å n ebe höfva 11 de med understöd, och sålunda, till befordrande af handelns och alla nyttiga näringars uppkomst och förkofran, förebygga ocker och obilliga i n t er essens beräknande enskilda emellan, &c. Jag tror således, att jag ej så helt och hållet misstagit mig om vår Banks bestämmelse, då jag påstår, alt det icke är främmande för den att vara förläggare för nä ringarna, förutsatt i främsta rummet, att den kan uppfylla sin förbindelse att inlösa sina utelöpande sedlar.
Föredragningen af det återstående utaf BancoUtsk:s betänk.
N:o 6 uppskjöts till denna dags eftermiddagsplenum. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. half till 3 e. m.
Maj 1834- Plenum kl. half till 6 e. m.
Fortsattes föredragningen punktvis af BancoUtsk:s betänk.
N:o 6 med förslag till hufvudgrunder för Bankens förvaltning och rörelse.
Discussion uppstod öfver följande punkter: 21: s t a punkten:
Under litt. a föreslår Utsk., att Baneodiscontens utlåningscapiial måtte frän och med nästa år minskas årligen med 240,000 r:dr.
Denna minskning tyckes strida icke blott naot den grundsats, som Utsk. i 12:te punkten säger sig hafva antagit, nemi. alt ”silfverutvexlingen bör vid dess första början åtföljas af så få yttre förändringar som möjligt,” utan äfven mot ett af nioliverna, som Utsk. anfört till sjelfva åtgärden, nemi. att ”den näringsidkare, som tillfälligtvis be”höfver ett lån, ej kan erhålla det förrän efter en längre ”tids väntan.”
Af alla yttre förändringar i och för silfvervexlingen blefve helt visst förminskningen af discontens utlåningsfond för allmänheten mest och svårast känbar; och a48 Den 6 Maj e. ro. väntningstiden på lånens utfallande skulle naturligtvis förlängas, i samina mån utlåningsfonden förminskades.
Under litt. b föreslår Utsk., att det högsta belopp, hvarför en person såsom låntagare må häfta, då fråga är om nytt låns utbekommande, bör från början af nästa år nedsättas från 6000 till 5ooo r:dr, samt att del efter ännu ett års förlopp må bero på Bancostyrelsen att ytterligare nedsätta det till 4°°° r:dr.
Det är väl sannt, att låntillgångarna för de mindre låntagarne skulle härigenom relativt ökas, men kanhända till men för Banken, som torde äfventyra mest just på de mindre lånen; och åtminstone otvifvelaktig! till men för den större rörelsen, för hvilken jag likväl trott disconter mest vara inrättade.
Hr Gunther, Carl, anförde skriftligen:
Då man antager såsom en allmän grund för Bankens rörelse, att dess hufvudändamåi består i bibehållande af en orubblig stadga i myntvärdet genom ett osvikligt fullgörande af dess förbindelser, sådana de äro bestämda i i8io års banklag, så måste man antaga den af BancoUtsk. föreslagna rättighet för Bankens styrelse att förminska Bankens lånerörelse, då Bankens hufvudändamåi sådant ovilkorligen fordrar, äfven om man, såsom händelsen är med mig, hyser den öfvertygelse, att Bancostyrelsen kan komma i nödvändighet att använda denna åtgärd mycket förr, än BancoUtsk. synes föreställa sig, hvarvid det föga betyder, att åtgärden står i sista rummet.
Denna rättighet anser jag vara oskiljaktig från och oumbärlig för hvarje bank, isynnerhet för en statsbank, hvars ändamål är att vara ett medel åt nationen till bibehållande af ett orubbligt myntvärde.
JNär man således erkänner den grundsats, att Banken väl får, men ej måste lemna lån, på vissa säkerheter och korta terminer, åt handeln och de näringar, som deraf kunna draga fördel, och att ordet lånerätt med hänsigt till Banken försvinner, så måste man äfven erkänna en annan grundsats, nemi., att diseontrörclse på namn emot borgen och omsättning på långa terminer icke är föremål för eller bör förenas med en väl ordnad bank, än mindre att belåna fastigheter eller odlingsföretag.
Uti förevar, betänk, har Utsk. p. 16 framställt i första rummet samma hufvudändamåi med Banken, som jag har omnämnt, och med mycken tillfredsställelse har jag hört en värd ledamot af BancoUtsk., under discussionen öfver detta betänk , med värma försvara alla de föreslagna åtgärder, som åsyfta att försäkra Bankens förmåga att uppfylla sin bestämmelse.
Derföre smärtar det mig mycket att i afseende på ordnandet af creditväsendet ej kunna tillerkänna BancoUtsk. lika stor förtjenst, som Utsk. har förvärfvat i afseende på realisationsfrågan.
På samma sida af betänkandet har Den 6 M a j e. m. har BancoUtsl!. förklarat sig äfven fästa den största uppmärksamhet å allmänhetens behof af tillräckligt r ö r e 1 s e c a p i t a
I och näringarnas kraf att emot billiga vilkor ej sakna förlag, hvilka ord
Bro alltför sanna och betydelsefulla, för alt ej motsvaras i handling vid den vigtiga regleringen af lånerörelsen; hvarvid Utsk., såsom det synes mig, icke rätt uppfattat eller motsvarat sina egna ord deruti, alt all lånerörelse hädanefter likasom hittills är, enligt Utskls förslag, bibehållen hos Banken, oaktadt kraftiga uppmaningar såväl från Regeringen som från folkets representanter att skilja den derifrån.
Det är för mig oförklarligt, hvarföre Utsk. har förbisett den riktigaste åtgärd, som lättast och säkrast skulle mångfaldigt kunna föröka Bankens förmåga och återställa dess förlorade förtroende, samt således, med afseende på Bankens och realisationens bestånd, är af en synnerlig stor vigt, men af ändå mångfaldigt
Större vigt i afseende på folkets välstånd och samhällets utveckling, emedan, såsom jag i går haft äran erinra, der, hvarest ett ombytligt myntvärde fått genomdrifva sina förderfliga verkningar, de blifva svårast i öfvergängen och måste hos oss öka den varande förlägenheten i allmänna rörelsen, hvilken ofta blifvit benämnd allmän nöd och bör mildras eller förekommas, hvilket omöjligen kan ske, så länge Banken skall fortfarande förblifva förläggare, å Statens sida, för all rörelse och alla näringar utan undantag; ty genom sådan onaturlig förening af mynt- och creditväsendet äfventyras ej allenast realisationens bestånd, utan äfven näringarnas undergång i stället för deras tillväxt, hvarom jag hänvisar till min motion om creditsystemet, äfvensom till mitt i går afgifna yttrande.
BancoUtsk. förklarar uti den ifrågavar. punkten, alt Bancodisconten i sitt närvar, skick illa motsvarar sitt ändamål; således äro vi äfven deruti ense, emedan jag alltid har påstått detsamma och i vida större omfattning.
Det är således just i sättet att afhjelpa detta, som den egentliga tvisten linnes, hvaruppå jag sätter så mycken vigt, alldenstund nu rälta tiden är inne, då en ändring och förbättring i vårt creditväsende både bör, kan och måste åstadkommas såväl för Bankens som än mera för folkets bästa; och vid en allvarlig granskning häraf finner man, att reglering i dessa delar måste gå samfäldt och i bredd med silfverutvexlingen, samt att alla försök till ett partiel t afhjelpande leda rakt lill motsatsen af hvad som åsyftas, enär de ej ske enligt planen för en stadgad ordning i det hela.
Derföre tog jag mig den friheten i går vid början af discussioneu att försöka en uppfattning af saken i sin helhet, emedan jag visste, att ingen annan ämnade göra det; och under discussionen har det visat sig i nästan alla frågor om lånerörelsen, att brister finnas uti Utskrs förslag, hvilka ej kunna 6 H. 3a Den 6 Maj e. va. afhjelpas utan rättelse i grunderna.
Dessutom kunna under nuvar. tidsförhållanden händelser inträffa, som förorsaka, att det åter i omlopp satta metalliska myntet utgår ur Riket, hvarigenom rörelsecapitalet hastigt kan förminskas och skatterna ej kunna utgå, isynnerhet sorn det torde vara förgäfves att försöka några prohibitiva åtgärder, ehuru nyttiga de skulle vara till alt dermed utestänga umbärliga och skadliga saker.
Det säkraste botemedlet är att lifva industrien uti alla dess grenar, hvartill fordras, såsom jag i går hade äran framställa, att lånerörelsen öfverflyttas till Riksg.Cont., hvarigenom den kan erhålla en utsträckningsförmåga i mån af näringarnas lånebehof, och dessutom förskaffa hufvudnäringen, jordbruket, mera tillräckliga och mera förmånliga förlagstillgångar.
Derföre har man med skäl väntat, att BancoUtsk. härpå skulle fästa ett synnerligt afseende; men man finner sitt hopp deruti ej tillfredsstäldt.
För min person är det fullkomligen likgiltigt, i hvad heslut Nationens representanter i afseende på creditväsendet stadna; ej heller hyser jag några anspråk på att kunna framlägga några djuptänkta theorier.
Men jag har uppfattat de mäns, hvilka tillvunnit sig allmänna omdömets hyllning för sina utmärkta egenskaper, och jag har ej kunnat utforska några giltiga anledningar till förkastande af deras förslag, isynnerhet som min erfarenhet bestyrker min öfvertygelse om deras nödvändighet.
I afseende på denna punkt om discontrörelsen stödjer jag mig isynnerhet vid K. förslaget till lag för Banken, hvilket det förundrar mig, att ingen af Regeringens organer försvarar; dock anser jag det vara min skyldighet att, så länge jag är öfvertygad om dess nytta för det allmänna, yrka på dess användande, emedan först då, när discontrörelsen blifver öfverflyttad till Riksg.- Cont. tillika med fastighetsbelåningen, creditväsendet kan ordnas på ett ändamålsenligare sätt.
Jag anhåller derföre härmed hos BancoUtsk., att om ej denna riktiga princip blifver använd, hvilken skulle kunna medföra de oberäkneligaste följder till nytta för Riket, om, säger jag, den ej vid betänkts återkomst befinnes antagen, BancoUtsk. åtminstone vill uppgifva något skäl, hvarföre det förkastar en princip, som redan allt ifrån och med i8i5 års riksdag varit uttalad och vid alla riksdagar erkänd, äfven sednast af den värda ledamot, som under sisth riksdagen motiverade en motion om ränteco.uponer.
Är det å min sida felet ligger i sättet att uppfatta denna angelägna sak, så kan jag försäkra, att ingen hellre än jag önskar derom blifva upplyst.
Men så länge ej BancoUtsk. anfört något skäl, hvarföre förslaget om lånerörelsens öfverflyttning från Banken är förkastadt, anser jag mig hafva varit befogad till de anmärkningar, hvilka jag såväl i går som ock nu afgifvit vid Utskts betänk, i dess helhet.
Jag anhåller, att detta yttrande får åtfölja återremissen.
Den 6 Maj e. m. 22 och 23 punkterna föredrogos i sammanhang med hvarandra.
Genom begagnandet af cassacreditiven måste sedelstocken nödvändigt ökas.
Skall vid den af Utsk. antagna beräkningen af silfverfondens förhållande till sedelstocken intet afseende göras på denna förökning, så har Utskrs allmänna princip fått en hård stöt; och i motsatt fall, hvilket Utsk. tyckes i 23 punkten litt. d antyda hafva varit dess mening, skulle
Bancostyrelsens bekymmer att bibehålla proportionen betydligt ökas.
Till ytterligare råga på detta bekymmer vill Utsk. i 23 punkten litt. c, att ”Bancostyrelsen bör i ”möjligaste måtto tillse, att creditiven må begagnas enligt ”deras egentliga bestämmelse och icke till en utsträckt as”signeringsrörelse för de dagliga och stundliga behofvcn."
Jag anser för min del förslaget om cassacreditiven vara en väl beräknad åtgärd; och jag vill blott göra en erinran vid föreskriften, att Banken för de å creditiven dragna summor skall sig till godo beräkna 5 proc;s ränta.
Jag tror, att detta stadgande borde uttryckts med: högst 5 proc:s ränta.
Det kotnrne då att bero på Bancostyrelsen att bestämma, huruvida en så hög ränta borde beräknas, eller om icke omständigheterna medgåfvo nedsättning deraf.
I afseende å den medgifna rättigheten för Banken att, vid möjligen inträffande behof, indraga de ifrågavär. creditiven får jag anmärka , att jag anser denna indragning böra användas lill fyllande af Bankens behof, framföre den af vanliga lån.
Äfvenledes tror jag, att den föreslagna uppsägningstiden är nog lång, då Banken icke kunde återfå mera än fjerdedelen af de utlemnade creditiven hvar 4-'de månad.
I händelse af ett hastigt påkommet behof borde Banken kunna med mera skyndsamhet verkställa creditivindragningarna.
Hr von Troil, Emil: Då Hr Cederschjöld vid föredragningen af nästföregående punkt ogillade den successiva indragningen af discontlånen, hade jag väntat, att han äfven skulle ogilla förslaget om cassacreditiven; ty om dessa creditiv medgifvas vara nyttiga, lärer man medgifva nödvändigheten att för dem anskaffa någon tillgång.
Han har dock icke ogillat detta i sin helhet, utan blott gjort anmärkningar emot detaillerna deraf.
Det förundrar mig, att den värde ledamoten kunnat sätta i fråga, att creditiven, i mån som de blifvit anlitade, icke skulle inberäknas i den utelöpande sedelstocken, då han läst Utsk:s yttrande vid denna punkt under litt. d, hvilket såväl i detta fall som, tillika med litt. e, i afseende å varsamheten hos Bancostyrelsen vid bevil jandet af creditivrätlighetcr, innefattar tydliga föreskrifter.
D t n 6 Maj e. m.
Beträffande de anmärkningar, Hr v. Hartmansdorff framställt, sorn borde en latitud lemnäs Bancostyrelsen alt, otn omständigheterna sådant skulle påkalla, nedsänka räntan under 5 proc., tror jag, att en sådan nedsättning ännu icke på länge bör kunna komma i fråga, emedan den föreslagna creditivrättigheten icke är afsedd såsom utväg för stående lån, utan blott alt begagnas vid för kortare tider inträffande behof, hvilkas fyllande på annat sätt man emedlertid hinner ombesörja.
Skulle man inrätta cassacreditivrörelsen, så att det blefve skäl i att gagna den för att fylla stående behof, så komme denna att urarta från sin egentliga bestämmelse, likasom nuvarande discontrörelsen gjort just derföre, att man ■*. nedsatt räntan från 6 till 5 procent. 24:de punkten.
Hr Skogman, Carl Dav., uppläste följande:
Vid sista riksdag bestämdes 5oo,ooo r:dr såsom maximifond för belåning af actier och andra publika papper; men BancoUtsk. föreslår nu, att denna gren af lånerörelsen må kunna, i mån af tillgångarna, obegränsadt utsträckas, under iakttagande, att lånebeloppet i hvarje fall hålles inom Lypothekets verkliga värde.
Flera länders erfarenhet bär dock ådagalagt de olägenheter, sorn för en Bank kunna uppkomma genom för vida sträckt discontering af statsobligationer, actier och andra, ej på bestämd tid till betalning förfallna, papper.
Med afseende härå får jag vördsamt tillstyrka den förändring i BancoUtsk:s förslag, att
Bankens utlåning på actier och publika papper ej må utsträckas till högre summa än hälften af dess till 5 millioner r:dr beräknade grundfond, och att hvarje hypothek af detta slag ej må belånas till mer än högst ^ af det värde, hvartill försäljningar deraf under månaden näst före belåningen bevisligen ägt rum. a5:te punkten: Gr. von Rosen, Axel:
I anledning af hvad jag i går yttrade i afseende å belåningsrätt emot pant af varor anhåller jag att, i conseqvens med mina då uttalade åsigter i denna del, nu få begära, det måtte ett undantag göras i afseende å handelsdisconten i Götheborg, att den nemi. företrädesvis må till belåning emottaga vissa varor; och får jag i sådant afseende föreslå följande stadganden: att disconterna i Stockholm och Götheborg må berättigas att lemna lån på följande nederlagsvaror, nemi.: bomull, caffe, socker, tobak, tobaksstjelk och färgträd; att dessa varor böra, för att lå belånas, vara förvarade i goda magasiner under Kronans vård oell Jas, samt för brand försäkrade uti ett godkändi Engelskt Assurancecompagni'; att liden för återbetalningen bör vara (> månader samt ingen omsättning äga rum, samt att beloppet, sorn på varan kan erhållas, blir dess halfva värde efter dagens börspris.
Då jag vid en föregå-.
Den 6 Maj e. m. 253 ende punkt af betänk., sfi godt jag förmådde, sökte försvara de åsigter, jag uti ifrågavar. ämne hyser, inedgifver jag, att skickligheten hos mina motståndare gjorde mig verkligen brydd, då jag hörde dem med utmärkt förmåga inblanda allmänna åsigter öfver financeläran, uti hvilka jag icke förmådde att rätt följa dem.
Detta har emedlertid gifvit mig anledning att nu återkomma till ämnet och yttra några tankar deröfver.
Utan sjelfförsakelse af den erfarenhet, jag tror mig hafva inhemtat genom en practisk åskådning af med ämnet sammanhang ägande förhållanden, vågar jag nästan påstå, att jag har lika mycket verklig insigt i afseende å nederlags-handelsrörelsen som någon annan; och denna insigt härleder sig icke blott derifrån, att jag bor å en ort, som för en sådan handel är den mest välbelägna, utan jag har jemväl inhemtat erfarenhet i detta afseende under den tid, jag såspm ett slags politisk Tullchef på vestra kusten var anställd under continentalsystemets tider.
Orsaker, som måhända numera aldrig återkomma, utvecklade då för mig förmånerna af en val ordnad nederlagsbandel, och jag har äfven genom lector inhemtat tlieoretiska grunder för mitt omdöme i denna fråga.
En sådan tid som den, då nederlagshandeln i Götheborg var i sitt största flor och spridde välmåga ät enskilda och staten, återkommer visserligen aldrig; men oaktadt de stora upplag, som då i Götheborg ägde rum, för att sedan under Engelskt beskydd öfverföras till continenlen, satte staden i disposition af stora utländska capitaler, hade dock handeln aldrig kunnat uppdrifvas till den höjd, hvarpå den befann sig, om icke en oinskränkt belåningsrält på varor varit medgifven i Götheborgs- och canaldisconterna; ty utom dessa hade det varit omöjligt att omsätta flera millioner från den ena börstimman lill den andra.
Dessa förhållanden upphöide i8i3; men transitohandeln fortfor dock i svag mån till i8t5, då anticommerciella författningar tvingade de flesta utländningar, som bosatt sig i staden, att flytta derifrån.
Svenska handelsmän, som under de föregångna åren gjort hastiga och betydliga vinster, qvarblefvo dock och försökte att riskera allt för att Öfvervinna den svåra krisen.
Men då man sökte trottsa de nödvändiga följderna af gifna orsaker, blef också fallet så rnvcket mera brådstörtande, och öfver 4°° bankrutter inträffade åren i8r5 och 1S16, Derefter låg transitohandel!! nere 6 a 8 år, men började då åter så småningom att upplifva.
? och är ännu uti ett, fastän långsamt, fortskridande.