Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skillnaden emellan dessa olika omdömen blefve då väsendtligen den, att det ena hade varit rådande en dag, då det andra fortlcfde genom kommande sekler. 132 l)en 4 September f. ro. Mina
Het ligger i naturen af hvarje, äfven den ädlaste idtf, som man vill göra gällande i ett samhälles lagar, att i bokstafven inga positiva garantier kunna uppställas emot missbruket i tillämpningen.
Borde t. ex. ett fritt folk afsäga sig tryckfriheten, derföre att den kan missbrukas?
Vore det rätt och klokt att förbjuda den förraögne medborgaren inträde bland nationens representanter, derföre att man, äfven i denna samhällsclass icke saknar bevis på egennyttiga beräkningar, okunnighet, råhet och bristande fosterlandskänsla?
Jag behöfver ej utveckla denna sats, ty den fattas och förstås af hvar och en som tänker.
Begreppet om tillämpningens följder äro således fullkomligt individuella.
Mannens åsigter af lifvet och samhället få sin riktning redan i den första ungdomen, genom den ståndpunkt, hvarifrån han utgår i det praktiska lifvet, genom uppfostran och studier, genom graden och arten af den bildning, som i sällskapslifvet omgifvit hans barndom och ungdom, genom det lynne, den karakter, de intellectuella anlag, som hvar och en fått af naturen, ja, till och med genom arten af barndomens lekar och tidsfördrif.
Tankarne om tillämpningen af en ide' bero af alla dessa inflytelser.
De kunna vara hos olika personer himmelsvjdt åtskilda, och likväl å ömse sidor grundade på öfvertygelse.
Afven jag tror, att detta icke alltid är fallet, men blotta möjligheten ålägger oss en fördragsamhet med andras tänkesätt, som jag alltid bemödat mig alt iakttaga, och som jag hoppas aldrig skall öfvergifva mig, i synnerhet på delta rum.
Jag går så långt, att jag förklarar mig högakta sjelfva fördomen, dä den så djupt rotat sig, att den omedvetet öfvergått till form af öfvertygelse.
— Det uppseende majoritetens språk under den vigtiga öfverläggningen vackt utom Riddarhuset, har föranledt mig att förutskicka dessa allmänna åsigter, för att bevisa, huru nödvändigt det är att som offentlig man iakttaga lugn och tolerance i sina yttranden.
Då jag i de flesta fal! är förekommen af de talare, som yttrade sig för det hvilande förslagets antagande, skall jag ej nu omsäga hvad andra sagt före mig.
Jag uttrycker kortast mina skäl för det votum jag afgifvit, då jag säger, att jag instämmer i det yttrande, Ilr Emil von Troil under disctissionen afgaf.
Det bittra tadel, hans framställning af vissa perioder af Svenska aristocratiens historia rönt från den andra sidan, uppmanar mig likväl att nu, då jag instämmer i imfvudtendensen af denna framställning, förklara, det jag uppfattade dess ändamål vara, att genom historiska fada bevisa, huru mycket man kan bedraga sig, då man, hvilket tinder discussionen blifvit yttrndt, anser det aristocratiska elementet i Staten, som hittills utgjorts i Sverige af adeln., såsom ett naturligt. och säkert ”stöd för thronellJag har läst denna del af Svenska historien på samma sätt sorn Hr Emil von Troil; men detta hindrar ingen annan att läsa den på ett annat sätt, utan att derföre förlora min aktning.
Jag anhåller nu att, såsom ett tilllägg, få i korthet betrakta principen af s. k. allmänna val ur en synpunkt, som ingen föregående talare vidrört.
Den 4 September f. m. 133 Det vigtigaste inkast, man gjort mot införande af allmänna val och begagnat som skäl för bibehållande af stånds- eller classval, är utan tvifvel det, att den historiska continuiteten derigenom skulle helt och hållet brytas.
I stället för att reformera och, efter tidens anda, utbilda och förbättra representationen, skulle man omstörta det bestående och bygga pä en för oss ny och opröfvad grund.
Vi hafva redan många exempel på att man kan läsa historien på flera olika sätt, och deraf draga alldeles motsatta slutsatser.
Jag vill här lemna ännu ett prof derpå.
Författaren till den af de couservativa så mycket berömda brochuren: ”Ett ord i den stora frågan om en förändring af nationalrepresentationen i Sverige, ” yttrar sig-, såsom premiss (ill ståndsvalens bibehållande: ”På odalmannafriheten hvilar den Svenska samhällsinrältningens grundval.
Af denna frihet var bondens rätt alt i offentliga angelägenheter öfverlägga med Konungen, en naturlig föjd; de voro hans angelägenheter såväl som Konungens.
Bonden infann sig personligen på tinget och förde sjelf eller genom lagman sin talan.”
Denne författare argumenterar sig härifrån lill stånds\n\; jag deremot måste härifrån komma till den slutsats, att, om vi vill bygga på den historiska grunden, vi nödvändigt måste bilda vår representation i en fullt democratisk anda, d. v. s. genom samfällda val.
Man invänder häremot, all de 4 RiksSt:n småningom uppkommit och utbildats, hvarigenom den gamla grundförfattningen blifvit uppspädd med nya s. k. elementer.
Men den democratiska andan har dock alltid fortlefvat, ehuru nära förqväfd, ända lill dess den friare statsförfattning, som tillkämpades 1809, åter börjat bringa detta element i verksamhet, — en verksam het, som i detta ögonblick hunnit till den liflighet, att den urgamla democratiska anda, som i forna tider karakteriserade Svenska folket, ånyo utbreder sig öfver nationen, och redan har mäktiga krafter inom vår nuvar. representation, ehuru litet de stela och själlösa formerna varit egnade att uppväcka och utbilda dera.
Nyssnämnde författare säger på ett annat ställe: ”Ali lag, som skall verka välgörande för ett folk, måste vara uppsprungen ur detta folks eget inre lif.
Lagen är, så att säga, den gestalt, i hvilken samhällets inre väsende förkroppsligar sig; den kärna af rätt, som fördold ligger till grund för det skiftande spelet af menskliga frihetens verksamhet, tager form och uttryck i lagen, när den långsamt, men säkert bildar sig ur sedvänjans moderliga sköte.
Derföre bär äfven lagens anlete i drag och uttryck pregeln af folkets karakter; mångfaldig såsom menniskogestaltens olika former, hänvisar den likväl alltid, liksom denna, till beskaffenheten af det inre lif, hvars klaraste uppenbarelse den är.”
Man kan ej annat än instämma i denna riktiga åsigt af ett lands lagar; och jag utber mig att härifrån få leda uppmärksamheten på tendensen af ”det inre lif,” som i närvar, ögonblick uppenbarar sig inom Svenska nationen.
Då man yrkar det beståendes rätt till förmån för våra ståndsformer, så tror jag nemi. att man för mycket hål - 134 Den 4 September f. m. ler sig på ytan af saken; ty former äro döda och onyttiga utan det nyss omtalade ”inre lifvet.”
Om det sednare tar en ny riktning, så menar jag den åberopade författaren sagt, att de förra måste lämpas derefter; och jag delar denna öfvertygelse med honom.
Om vi nu, utan ensidighet, undersöka den nästan oroliga anda, som mer och mer uppenbarar sig hos massan af nationen, det återvaknade lifliga intresset för Statens angelägenheter, den rörlighet, med hvilken politiska åsigter framstå och fortplanta sig, den häftighet, med hvilken det politiska inflytandet å ena sidan vill uteslutande bibehållas, och å den andra sträfvar att göra sig gällande; så torde vi blifva ense om, att allt detta bevisar tillvaron af ett ”bestående” förhållande i nationens ”inre lif,” hvarpå vi måste göra afseende vid den stora reform, som är i fråga.
Hvilket är då detta bestående förhållande?
Jo, en djupt inrotad, hos hvarje medborgare inneboende känsla af sin rättighet att deltaga i afgörandet af fäderneslandets angelägenheter.
Denna känsla, urgammal i Sverige, fick äter luft genom den friare andan i vår nya statsförfattning, och har, ehuru långsamt, redan utbildat sig till den grad, att någon återgång numera icke synes vara möjlig.
Klokheten och erfarenheten lärer oss, att, då en nation gripits i massa af en tanke på saknaden af en hillig rättighet, så tillhör det de lagstiftande makterne i samhället att lyssna till denna tanke, och på laglig väg gifva efter för de anspråk, som rättvisan ej kan förneka, såvida man ej vill äfventyra en strid, der segrens alternativer äro, å ena sidan den vaknade nationalandans undertryckande, och å den andra dess utbrytande i handling på ett sätt, som kan rubba samhällets lugn och statsförfattningens bestånd.
Man har här så mycket åberopat den Franska revolutionen, att jag tillåter mig i korthet återkalla i minnet de ringa concessioner från aristocratiens och presterskapets sida (ty Konungamakten hade ställt sig i beroende af dem), sora, i tid medgifna, då hade kunnat lugna och tillfredsställa det oroliga folket, då det, uppfattande i massa en stor ide', som långsamt utbildat sig i Franska nationens ”inre lif,” slutligen uppträdde i handling och begärde afseende på de politiska rättigheter, som det saknade.
Hvarthän det envisa motståndet slutligen förde, veta vi.
Då concessioner omsider ville medgifvas, var det för sent.
Folket tog sig rätt med våld, och på ett sätt, hvarom de blodiga häfderna vittna.
Jag har äberopat detta exempel, för alt visa, huru en stor och ädel ide', då den uppfattats af en hel nation, kan i tillämpningen råka på villovägar och gå förbi det afsedda målet, om ej lagstiftningen uppfattar dess anda och på fredlig väg införlifva!- den med den bestående statsförfattningen.
Det vaknade medvetandet af politiska rättigheter jag omnämnt, torde ej kunna bestridas; men jag fruktar, att alla de, för hvilka denna nationalandans democratiska syftning är obeqväm, ännu göra sig den förhoppning att kunna hejda eller alldeles förqväfva den.
Min öfvertygelse är, att detta är omöjligt.
Annu må den vara hos mängden dunkel och outbildad; men denna art af känslor växei' med en otrolig hastighet, när den en gång förmått ar - Den 4 September f. m. 135 bela sig fram till del stadium, hvari den nu befinner sig inom värt land.
Den har samma egenskaper, som det frö, man om hösten lägger i jorden, hvilket hastigt rotar sig, men hvars svaga brodd bortvissnar i vinterkölden; våren kommer, roten lefver och slär ut nya och talrika skott, och när sommarsolen uppvärmer jorden, spirar med förvånande hastighet i höjden, och, om ej plantan uppryckes med roten, bildas snart en frukt,"sorn är nödvändig för vårt materiella lif.
Så ock med frihetens stora ide.
Dess utveckling är nödvändig för en nations inre lif.
Dess frö har länge legat i den Svenska jorden.
Vintren är öfverstånden, och det går genom landet den glada aningen, att sommarsolen just nu kastar sina första strålar öfver vårt fädernesland, och uppvärmer den redan utgrenade, men låga plantan.
Vi veta hvad man menar med att upprycka med roten en stor ide', som småningom utbildat sig i hjertat af en hel nation, och vi känna äfven följderne af det alltid misslyckade försöket dertill.
Lätom oss derför värda plantan och låta den i lugn utbilda sig, för att slutligen skänka oss de mogna och välgörande frukter, som äro oss nödvändiga 1
De olika tänkande vilja gerna kalla detta språk, frasernas.
Mine Hrr! jag tror att det är sanningens.
Den tlieori jag vidrört är erfarenhetens och rättvisans.
Jag anhåller alt nu i korthet få tillämpa den på frågan om representationens sammansättning genom s. k. allmänna val, — en tillämpning, som, i följd af hvad jag yttrat, gör sig sjelf.
De egenskaper som, efter milt begrepp, böra utmärka en nationalrepresentation, äro hufvudsakligen, att hvarje representant kan sägas representera fäderneslandet, och ej blott en liten del deraf; att sjelfva valsättet inger representanten detta högre och ädlare begrepp om sin bestämmelse; att, i följd häraf, samhällets alla intressen, vid afgörandet af detaljfrågor, kunna opartiskt afvägas mot hvarandra; att representantens upphöjda ställning i opinionen vidgar hans andliga synkrets och låter honom känna behofvet af förmågan att kunna bedömma icke blott de små materiella detal jfrågorne, utan äfven de stora ide'ella frågor, som tiden och en oupphörligt stigande bildning hädanefter ständigt framkalla pä den politiskadiscussionens fält; samt slutligen, att representationen äger sitt stöd i en enda stor och allmän opinion, och ej i de söndrade opinioner, som utgå från spridda stånds eller classers olika småintressen.
Misstar man sig väl, då man fruktar, att i en riksförsamling, sammansatt genom val inom ständ, eller skarpt betecknade classer, dessa classers enskilda intressen skola vilja företrädesvis göra sig gällande, och att den högre lyftning i tankarne och karakleren, hvartill man lifvas genom öfvertygelsen att vara representant af det stora gemensamma intresse, som jag vill kalla fäderneslandets, i en sådan, af dessa materiella och, i förhållande till det hela, småaktiga intressen genomträngd församling, sällan eller aldrig är att förvänta?
Representantbildningen blir ensidig, och striderna mellan de kifvande småintressenas särskilda representanter skola sä - 13f> Den 4 September f. m. kerligen derom vittna, likasom besluten.
Hvad som synes mig vara otvifvelaktig! är, att stora politiska frågor ej kunna inom en sadan församling behandlas med något hopp om det afseende derå frän den andra statsmaktens sida, som man skulle hafva skäl att förvänta, när nationens representanter uttrycka en gemensam tanke.
Huru man än bildar dessa stånd eller classer, skall man efter min öfvertygelse alltid, liksom hittills, hafva skäl att säga, det riksförsamlingen icke är ett verkligt uttryck af nationens tänkesätt.
Deremot måste samfällda val alltid gifva ett sådant utslag, alt man nödvändigt måste antaga majoriteten inom riksförsamlingen vara utgången från nationens majoritet.
Då en sådan majoritet uttalar en stor politisk åsigt, föreställer jag mig att den andra statsmakten ej skall lemna den utan afseende.
Nu heter det: ”beslutet är tillkommet genom hasarden i ett förstärkt Utsk.”, ”majoriteten är endast konstlad” m. m., och det skall i alla tider, sä länge hvarje classinlresse särskildt representeras, uttydas på samma sätt, då man ej viii lyssna till en gemensamt uttalad åsigt.
Med ett ord: samfällda val gifva kraft och betydenhet åt riksförsamlingens beslut; men framstår representationen endast såsom uttryck af sins emellan oftast stridiga intressen, så splittras kraften och förlorar sitt inflytande.
Då jag redan sagt, att jag instämmer i Hr v. Troils, Emil, yttrande, kan jag nu utesluta mitt omdöme om det fallna förslagets detaljer.
Detta förslag är nu undanröjdt.
Om det blifvit antaget, hade nu endast återstått alt göra några lätt verkställda jemkningar.
Vi måste nu börja på nytt; och det skall snart visa sig, om de afsigter till radikalism, omslörtning af det bestående, m. fl., som man velat påbörda förslagets försvarare, verkligen funnits eller icke.
Den ståndpunkt, hvarpå frågan nu befinner sig, antyder, ännu mera än förr, på nödvändigheten af en snar förändring i representationssättet.
Inser man å ömse sidor detta, så torde frågan kunna lösas i lugn och samdrägt; ty man måste då finna nödvändigheten af att genom concessioner gå hvarandra till mötes.
Jag tror, att man på den sidan jag slår är beredvillig dertill, ehuru concessionerna likväl mäste hålla sig inom gränsen af samfällda valprincipen, den jag åtminstone aldrig kan frånträda.
Men jag är fullt öfvertygad om, på grund af den motsatta sidans yttranden under discussionen, alt äfven inom denna gräns många eftergifter kunna göras, utan att motverka sjelfva grundprincipens stora ändamål, som kunna tillfredsställa dem, hvilka i det förkastade förslaget ej funno tillräckliga garantier för den högre förmögenhetens och bildningens inflytande, och som skall lugna dem i afseende på den fåtaligare kammarens sammansättning.
För min del hyllar jag inga s. k. radikala åsigter.
Jag önskar en stark monarkisk styrelseform, hvars säkraste stöd är en fri och ädel, sjelfständigt uttryckt nationalanda; oell jag önskar alltid handla som representant på grund af den öfvertygelse, att båda statsmakterne måste vara starka inom sig, för att, med enighet och aktning för hvarandra, Den i September f. m. 137 andra, föra samhället fram på den bana, som leder till lugn, sjelfständighet och välstånd.
Jag slutar med att förklara, det jag uppfattat denna fråga ur den synpunkt, att det hufvudsakligen gäller att göra rätt åt de medborgare, som hittills ej njutit rättvisa, och att så ordna vår nationalrepresentation, att den en gång med skäl kan sägas tala sanning om nationens tänkesätt och önskningar.
Hr Cederschjöld, Rob. T heop h ron, anförde skriftligen:
För hvarje representant, som någon gång inom detta Hus offentligen uppträdt, var det otvifvelaktig!' en pligt att öppet uttala sin åsigt uti den för samhället vigtiga fråga, som uti sista plenum utgjorde föremål för R. o. Ad:s öfverläggning och beslut.
Men dä jag hvarken tilltrodde mig att genom mitt yttrande kunna i ringaste mån förändra någons öfvertygelse, och icke eller trodde sådant vara erforderligt, för att erhålla den utgång af saken, som, efter min öfvertygelse, rikets sanna väl kräfde, sä ansåg jag mig af grannlagenhet emot R. o. Ad. förhindrad att då uppträda, och såmedelst ytterligare fördröja ärendets slutliga afgörande.
Pligten alt uti denna samhällsvigtiga fråga öppet uttala en åsigt, qvarstår dock ännu, och är för mig mera förbindande än för många andre af R. o.
Ad:s ledamöter, enär jag här icke förer talan på grund af egen represenlanlsrält, utan såsom fullmäktig för en annan ätt, hvars rättighet det otvifvelaktig! är, att fä veta ej allenast huru dess ombud handlat uti denna maktpåliggande fråga, utan äfven hvarföre det handlat sä, och ej annorlunda.
I anledn. häraf anhåller jag nu vördsamligen att få till prot. förklara, det jag med min röst bidragit till förkastande af det hvilande förslaget till nationalrepresentations ombildning.
Så har jag röstat, derföre att jag är en varm vän af friheten, d. v. s. af den frihet, som är i lag begränsad.
Då del nya representationssättets antagande, efter min innerliga öfvertygelse, skulle hafva i grund tillintetgjort den lagbundna friheten och i stället infört anarki; så var det otvifvelaktigt min pligt, såsom en redlig representant, att förkasta det nya förslaget, äfven om, hvad nu likväl ej var fallet, detsamma hade grundat sig på en mer än tillfällig allmän öfvertygelse, och det af grundlagens stiftare för en sådan förändrings införande stadgade villkor således hade blifvit uppfyldt.
Ingen må dock af denna min förkastelsedom draga den slutsats, som skulle jag vara emot hvarje förändring af det nu bestående representationssättet.
Tvertom — jag inser nemi. ganska väl, att stora brister vidlåda detsamma, hvilka jag önskar snart måtte blifva afhjelpte; men jag önskar tillika, att de må blifva afhjelpte på sådant sätt, att icke makten lemnäs i sjelfsvåldets händer, utan så, att den lagbundna, den sanna friheten derigenom, om möjligt är, inom sina gränsor ytterligare stärkes och befästes.
Ehuru det vid detta tillfälle icke kan vara i sin ordning att uppräkna alla de brister, som förefinnas uti vårt nuvar. represen2 H. 18 138 Ben 4 September f. m. tationssätt, och att framställa mina åsigter om bästa sättet att dem afhjelpa, torde jag dock ej böra underlåta att nu uppgifva, hvilkendera af de mest omtvistade prineiperne jag gillar, antingen den af allmänna val, eller den af Ståndsval, äfvensom skälet dertill.
Jag får derföre öppet förklara, att jag för närvar, är anhängare af den sednare principen, eller af stånds val.
I händelse jag kunde erhålla visshet derom, alt representationen hädanefter skulle komma att bestå endast af sådane lidie och aktningsvärde medlemmar, som, utan afseende på enskilda intressen eller biafsigter, uti alla förekommande frågor afsuga endast det allmännas val, och derjemte agde tillräckliga insigter för att kunna riktigt bedöma detsamma; så skulle jag genast vara färdig att, med uppoffring af den historiska grunden för ståndsvalen, votera för principen af allmänna val, hvilken princip onekligen är ett nödvändigt villkor för uppnåendet af idealet för en folkrepresentation.
Men så länge en sådan garanti för sammansättningen af representationens medlemmar icke kan lemnäs, måste den allmänna valprincipens antagande otvifvelaktig! i sig innebära de största vådor för Statens bestånd.
Ty om representationen någon gång, efter godkännandet af den allmänna valprincipen, skulle komma atf lill större delen utgöras afsådane medlemmar, som tillhörde endast en samhällsclass, sä skulle en sådan representation hafva i sin makt att, i större eller mindre män, eller och helt och hållet, förtrycka de öfrige samhällsclasserne; och då det helas eller Statens bestånd utan tvifvel beror på delarne, eller de särskilde samhällsclassernes bestånd, så skulle hvarje förtryck eller orättvisa, som tillfogades någon af de särskilde samhällsclasserne, äfven rubba Statens jemnvigt.
Så länge ståndsvalen hos oss bibehållas, är sådant icke att befara.
Lika litet BondeSt. kan förtrycka Borgare- eller PresteSun, lika litet kan det förstnämnda blottställas för förtryck af de sednare.
Hvarje i sådant afseende tillämnadt försök skall nemi. redan i sin uppkomst hämmas af det Stånd, emot hvilket detsamma varit rikladt.
Men om harmonien emellan dessa Irenne Stånd någon gång blifver störd, så skall dock hvarje farligare påföljd häraf förekommas af Adeln, som är sammansatt af de öfrige Ståndens elementer, men sjelf ej har något eget ståndsintresse, utan endast det allmännas väl att bevaka.
Sedan jag således tillkännagifvit, hvarföre jag för närvar, lemnar företrädet åt ståndsvalen framför allmänna val, bör jag nu tillika reservera mig emot hvarje beskyllning för inconseqvens, i händelse jag framdeles skulle blifva anhängare af den motsatta åsigten.
Jag förklarar nemi. uttryckligen, det jag genast är beredd att gilla den allmänna valprincipen, så snart man med verkligt öfvertygande förnuftsskäl ådagalagt, att en representation, grundad på denna princip, skall blifva mera gagnande för samhället, än den, som bildas genom ståndsval.
Om den förmenta riktigheten af detta påstående har någon motsvarighet i verkligheten, så kan man vara fullt förvissad, att sanningen deraf, förr eller Den 4 September f. m. 139 sednare, pä öfvertygelsens viig, skall framgå till sitt mål.
Men endast pä denna väg kan och får den vinna segren, såvida några för fäderneslandet lyckliga frukter deraf skola skördas.
Slutligen torde det tillåtas mig att tillägga några ord, särskildt i afseende på 11. o. Ad., såsom Stånd betraktadt.
Under den discussion, som i representationsfrågan inom detta Hus ägde rum, hörde jag flera af 11. o. Ad:s medlemmar, med en viss högtidlighet utropa: ”att de ville på fäderneslandets altare offra sina medfödda rättigheter.”
Denna ordställning klingade onekligen för tillfället rätt vackert; men vid närmare granskning deraf har jag trott mig finna, att densamma innefattar endast en tom fras, utan någon motsvarighet i verkligheten.
Då af Adelns forna rättigheter knappast någon annan numera finnes qvar, än den, alt i vissa fall äga Hofrätt lill sin första domstol, men denna rättighet, hvaraf fördelen stundom kan vara ganska problematisk, icke lärer kunna ansetts förtjent af ett sä högtidligt offer, så har man med de rättigheter, som sålunda på fäderneslandets altare offrades troligtvis endast haft afseende pä den sjelfskrifna, s. k. representationsrätten, eller rättigheten.
Om det icke kan bestridas, alt vid besittningen af en rättighet i allmänhet mäste fästas begreppet om en dermed-förenad fördel för den, af hvilken rättigheten äges, och man derjemte besinnar, att den Adeln tillkomna sjelfskrifna, s. k. representations^ rätten, långt ifrån att tillskynda någon enskild fördel för de särskilde mcdlemmarne af delta Stånd, tvertom är förenad både med kostnader samt uppoffring af lid och möda, så skall man olvifvelakligt finna, alt denna s. k. rättighet egentligen innefattar en, R. o.
Ad. åliggande pligt, och man skall tillika inse, att denna pligt är helig, d. v. s. af sådan beskaffenhet, att man icke, hänförd af ögonblicksingifvelse, äger att afsäga sig densammas uppfyllande.
Våra förfäder hafva genom sine förtjensler förvärfvat adelsskapet och de rättigheter, som då voro dermed förenade, men de hafva tillika heligt förpligtat sig och sine efterkommande att, såsom en del af representationen, vaka för fäderneslandets sanna väl.
De rättigheter våra förfäder förvärfvat, hafva vi redan efterskänkt, men den oss ålagda heliga pligten alt vaka för fäderneslandets sanna val, äga vi ej rättighet att afsäga oss förr, än vi erhålla en säker garanti, att denna pligt på annat sätt blifvcr bättre uppfylld.