Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då, såsom här är fallet, grundlagsstiftaren sagt, att den, som å tryckt skrift utsätter falskt boktryckare-namn, skall straffas efter 8 Kap. 3 §n MissgerningsBm, så bar hans mening naturligtvis varit den, att förbrytelsen skulle anses såsom ett förfalskningsbrott och såsom sådant beläggas med det i allmänna lagen derför stadgade straff, men grundlagsstiftaren bar icke velat uptaga sjelfva detta straff i texten, ty då skulle han naturligtvis hafva sagt, att brottet skall straffas med 40
Daler och ärans förlust, och derföre har lian blott hänvisat till allmänna lagen, på det att de modifikationer, som densamma kunde undergå, äfven mätte kunna tillämpas på det i Grundlagen omförmälda brottet.
Hade icke grundlagsstiftaren så försigtigt förfarit, så skulle det ju kunna hända, att ehuru lagstiftande makten förklarat, att straffet af ärans förlust icke vidare finge ådömas, en domare, som skulle döma till straff för utsättande af falskt boktryckare-namn, likväl måste, enl.
TryckfrihetsLagen, döma den skyldige äran förlustig.
Vi måste således antaga, alt den förändring som kriminal-lagen undergår, måste lända till efterrättelse äfven för de brott som finnas i Grundlagen omförmälda, vare sig att förändringen sker sålunda, att en ny författn. angide ett visst slag af brott utfärdas, eller sålunda, att en ny straffbestämmelse intages i en eller flera af den gamla lagens §§:r.
Vi hafva redan ett exempel derpå, att en i Grundlagen åberopad g i allmänna lagen, nemi. 5 Kap. 1 §:n MissgerningsB:n, blifvit till sin straffbestämmelse ändrad, och att denna nya straffbestämmelse blifvit följd vid ådömandet af straff å det i Grundlagen omtalade brottet, eller lasteligt yttrande om Konungen, Drottningen eller Thronföljaren.
Jag hyser derföre icke något tvifvel derom, att denna åsigt fortfarande skall göra sig gällande.
Slutligen vill jag fästa upmärksamheten på det, i min tanke, oformliga uti att gå tillväga på det sätt som i den K.
Proposm finnes föreslaget.
Det heter der, att genom förfatln:n ej sker någon förändring af hvad i Grundlag stadgas.
Della tillkännagifvande är alldeles obehöfligt, ty enhvar torde veta på hvad sätt Grundlagen skall ändras.
Att genom en författn., som stiftas på det i 87 §:n lteg:sF:n föreskrifna sätt, någon ä.ndring icke kan ske i Grundlagen, är ju så uppenbart, att det förekommer mig rentaf tokigt att i författn:n intaga något yttrande derom.
Om en domare måhända kommer att tveka, hvilken g i den nya författn:n skall tillämpas på det i Grundlagen omförmälda brottet, så är detta en 1 «i Den 31 Augusti. annan sak, och om en förklaring i detta hänseende är af nöden, blifver det en förklaring af Grundlagen, och den tillkommer på en helt annan väg.
Jag tror således, att det ifrågav:de stadgandet är både oformligt och obehöfligt, enär erfarenheten redan visat, att domaremaklen dömer i samma syftning som afses i den K. Propos:n. Hr von Koch:
Det kan, såsom vi nu af den siste värde talarens yttrande inhämtat, en hel hop saker sägas till försvar för Utsk:s åsigt, men jag fruktar att denna åsigt är behäftad med det lilla felet, alt när man kommer till TryckfrihetsLagens tillämpning, så finner domaren icke det lagrum, enl. hvilket ansvaret skall ådömas. liela det åberopade 8 Kap. i MissgerningsBtn är nemi. uphäfdt, och en splitter ny författn. i det stället utfärdad.
Sparre har visserligen sagt, att samma åsigt redan gjort sig gällande i lagskipningen, nemi. i afseende å 5 Kap. 1 §:n AlissgerningsB:n, men jag får dervid erinra, att detta exempel icke är adfecjuat, ty det citerade lagrummet har icke blifvit uphäfdt, utan endast erhållit en ny text.
Grundiagsstiftaren har icke ifrågasatt, att icke en i Grundlagen åberopad § i ci v il-lagen skulle i behörig ordning kunna ändras, men hvad man här med mycket skäl kan ifrågasätta, det är, att man, på sätt Utsk. föreslagit, skulle kunna uphäfva ett helt Kapitel i allmänna lagen som i Grundlagen åberopas och sätta i stället en helt ny författn., utan att med ett enda ord tillkännagifva, huru domaren vid behandlingen af det i Grundlagen omtalade brottet skall förfara.
Jag tror icke att någon enda domare i Sverige skall våga underlåta att tillämpa ett lagrum, som i Grundlagen finnes åberopadt, och jag anser denna sak vara af en sådan vigt, att jag måste fästa R. o. Ad:ns upmärksamhet derpå, att om denna § icke i författnin intages, så kan det hända, att hela förslaget blifver om intet.
Jag kan nemi. icke föreställa mig, att Regeringen skall i denna del kunna frångå en åsigt, som den så länge och så enhälligt byst, och jag måste således ånyo upmana R. o. Ad. att bevilja den af mig begärda återremissen.
Om jag hyste den öfvertygelse, att Regerin gen icke skulle kunna förmås att ingå på den åsigt jag i detta fall anser vara den rätta, skulle jag känna mycken sorg deröfver, men ändock vidblifva min mening, helst antagandet af den motsatta skulle kunna leda till de vidunderligaste resullater, på sätt jag i mitt förra anförande tror mig hafva ådagalagt.
Domaren skulle ju vara tvungen att tillämpa ett straff, t. ex. ärans förlust, som blifvit af Konung och Ständer gemensamt afskaffadt.
Detta exempel torde väl tillräckligt ådagalägga olämpligheten, ja omöjligheten af det sätt att tilivägagå som K. M. föreslagit.
Hr v. Koch har bestridt riktigheten af det exempel jag andragit i afseende å 5 Kap. 1 §:n JlissgerningsB:n.
Det förefaller mig i sanning obegripligt, att man kan göra skillnad emellan Den 31 Augusti. 16» detta fall och det nu förev:de.
I båda fallen är ju ett i allmiin lag intaget och i Grundlagen åberopadt stadgande förändradt, ehuru förändringen skett på olika sätt; ithy, att i ena fallet lagrummets innehåll förändrades och i det andra en ny Förordn. skulle sältas i st. f. ett Kap. i lagen.
Frågan beror väl på sjelfva saken, och ej på formen.
Straffbestämmelsen är ju i båda fallen ändrad och det straff som grundlagsstiftaren afsett således icke längre tillämpligt.
Jag fortfar alt yrka bifall till <§:ns uteslutande.
De härefter först lill bifall och sedan till ålerremiss å förevar:de § framslälda propos:ne, besvarades med blandade Ja och Nej, hvarpå förstnämnde propos. förnyades, samt sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, Hr Gr. o.
IIr von Koch:
Slutligen får jag anmärka, att Utsk. äfven förbigått tvenne andra §§:r i elen K. Propos:n.
Eber det beslut R. o. Ad. nyss fattat har jag visserligen icke något hopp att erhålla bifall till hvad jag nu kommer att yrka; men jag anser mig dock pligtig alt göra det. 47 §:n lyder sålunda: »I alla de fall, der någon till ansvar enl. denna förfa11n. dömes, bör honom ock åläggas ersätta den skada som genom brottet förorsakats.»
Utsk. har ansett denna § öfverflödig, emedan skade-ersättnings åläggande faller af sig sjelft.
Jag tror dock att det är nyttigt att hafva ett sådant stadgande, tilldess man får ett allmänt stadgande härom, på sätt LagReredningen föreslagit, och yikar således §:ns intagande i förfatlnm.
Äfvenledes har Utsk. uteslutit 4!) §:n; men det torde vara lämpligast alt jag nu inskränker mig att begära ålerremiss i afseende å den 47 §:n, med anhållan alt efter denna frågas afgörande återfå ordet.
Sparre: Orsaken, hvarföre Utsk. uteslutit den ifrågavide <§:n, är följande:
I allmänhet måste det anlagas såsom en regel, alt den, som gör sig skyldig lill en förbrytelse, äfven är skyldig att ersätta den skada som derigenom förorsakats.
Denna princip är i kriminal-rätten så allmän, alt den kan anses utgöra en af dess hufvudsatser, och något stadgande derom har således i allmänhet icke ansetts nödigt.
Det förekom Utsk. till och med såsom skulle ett stadgande i denna syftning uti en författn., som endast handlar om en klass af förbrytelser, kunna hos domaren alstra tvekan huruvida skadeersättning äfven i andra fall borde ådömas eller icke.
Om vi dessutom tänka oss kriminal-lagens för bättring, fortgående uti en serie af särskildta författn:r ang:de särskildta slag af brott, skulle man i hvarje författn. nödgas intaga ett och samma stadgande om skadeersättning, hvilket onekligen i en lagstiftning vore ett öfverflödsverk.
Men icke nog härmed; det finnes äfven en annan anledn. lill §:ns uteslutande.
Om man nemi. anser sig böra i lag införa bestämmelser om skadeersättning, 166
Den 31 Angli s t i. gör en sådan föreskrift som den här föreslagna icke tillfyllest, utan det erfordras bestämdare föreskrifter angide de särskildta fall då skadeersättning skall gifvas, nemi. om förbrytaren skall anses skyldig ersätta all den skada, som genom brottet upkommit, eller blott någon större eller mindre del deraf.
Sådana föreskrifter finnas äfven i LagBeredningens förslag intagna, och om man nu utan närmare bestämmelser intogo stadgandet alldeles naket, skulle det t. ex. kunna föranleda dertill, att den sorn underlåtit att lysa upp ett fynd af penningar, skulle möjligen ådömas skyldighet att ersätta all den förlust som upkommit derigenom att den sorn tappat penningarne blifvit urståndsalt att fullgöra en åtagen förbindelse, hvars icke fullgörande å bestämd tid vore förenadt med en stor förlust.
Utsk. ansåg, m. e. o., alt den nakna föreskriften skulle kunna föranleda domaren att vid skadeersättnings ådömande gå längre än lagstiftaren afsett, samt fann det derföre vara försigtigast att utesluta det nakna stadgandet, då föreskrifterna i dess helhet icke kunde intages.
De härefter först till bifall och sedan till återremiss å den del af Utskis Betänk., som innehåller yttrande angide 47 §:n i K.
M:s ifråga vide förslag till förfa It n., framstälde proposine, besvarades med blandade
Ja och Nej; och då sedermera förstnämnde propos. förnyades utföllo svaren med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Ja härvid varit öfvervägande.
Jag måste ytterligare besvära R. o.
Ad. med att yrka antagandet af 49 §:n i K.
M:s förslag, hvilken Utsk. jemväl uteslutit.
Denna § lyder salunda: »Den som till straffarbete enl. denna Förordn. dömd är, skall insättas i läns- eller kronohäkte eller å fästning eller annan straff-inrättning; och varde hållen till det arbete, hvarpå tillgång i häktet eller vid inrättningen finnes.
Går tiden för ådömdt straffarbete ej öfver sex månader, bör detsamma i läns- eller kronohäkte verkställas.
Skulle någon, som till dylikt arbete föi fallen är, derjemte för annat brott hållas till arbete å fästning, bör hela arbetsstraffet å fästning verkställas.»
Skälet hvarföre denna g, som är lika lydande med 27 §:n i 1855 års Förordn. om stöld och rån, blifvit utesluten, 8r, om jag minnes rätt, att K.
M. vid innevnle Riksdag afgifvit en Nåd.
Propos. angide verkställighet af fängelsestiaff i allmänhet; men så länge vi ej veta huruvida denna Propos., som, till följd af återremiss å Utskis första Utlåt, deröfver, ännu utgör föremål för Utskis handläggning, blifver af 11.
Stir antagen, torde det vara bäst att hålla frågan oin den 49 §:n i nu förevide K. förslag öppen.
Blifver den förstnämnda K.
Proposin lag, så är det möjligt att gin är öfverflödig, men intilldess detta sig visat, bör §:n ej förkastas, hvarföre jag yrkar, att Utskis yttrande derom måtte återremitteras.
D en 31 Augusti. 167 Gr.
Sparre: Anlednm hvarföre Utsk. uteslutit den ifrågsv:de §:n
Sr, såsom den sisle värde talaren redan an lydi, den, att K. M. aflåtit en särskild Propös., om verkställighet af fängelsestraff, hvilken Propos., tillstyrkt af Ulsk., redan blifvit af 2me Stånd godkänd samt af 2:ne andra Stånd endast i afseende å en viss punkt deri återremitterad.
Vid sådant förhållande har Utsk. tagit för afgjordt, att den K.
Proposm skulle vid denna Riksdag af R.
St:r bifallas, och på denna grund ansett den nu i fråga v :do §:n öfverflödig. klen då jag, lika med Hr von Koch, vill erkänna, att det torde vara lämpligast att hålla frågan om denna §:s antagande eller uteslutande öppen intilldess den nyssnämnda K. Propos:n blifvit slutligen pröfvad och afgjord, förenar jag mig i begäran om återremiss; ecb skall jag föranstalta derom, att innan denna förfall n. ånyo till slutlig pröfning af RiksStm förekommer, Utslcs förnyado Utlåt, öfver oflanämnde K.
Propos. skall vara afgifvet.
Då nu Ilr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle Utsk:s yttrande rörande 49 §:n af den uti K.
M:s i frå ga v :de Nåd.
Propos. föreslagna förfaltn., lopades
Nej, och uppå sedermera framställd propos. ansågos de emot Utsk:s nyssnämnde yttrande gjorda anmärkmr föranleda till återremiss.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade öfvergå till pröfning af rubrikerne i det förfalln:sförslag, som numera blifvit genomgånget, yttrade Hr von Koch:
Jag anhåller att, innan frågan om rubriken förekommer, R o. Ad. behagade företaga frågan om den af Utsk. föreslagna särskilta författnm ang:de tillämpligheten af 17 Kap. 32 §:n RättegångsBm eller prmskriptionsstadgandet å vissa slag af bedrägeribrotten.
Jag för min del anser, alt hvad som blifvit i detta afseende med mycket skäl föreslaget, dock icke hehöfver utgöra föremål för någon särskild förfatln., ulan ganska väl kan intagas uti en g af sjelfva Förordnm, hvarföre jag tager mig friheten anhålla om återremiss af förslaget till den särskilda författnm.
Landtm, yttrade, att han naturligtvis icke hade något att anmärka emot den föreslagna ordningen för frågornas pröfning, samt lät derjemte upläsa Utsk:s särskilda författn:sförslag i fråga om pra?scriplions-tid för åtals anställande; hvarefter Gr.
Sparre anförde:
För min del är jag af den öfvertygelse, att det stadgande som här är i fråga, bättre har sin plats i en särskild författn. än i sjelfva Förordnm, enär detsamma utgör en förklaring, huruledes en lill RättegångsOrdnm hörande § af allmänna lagen, r.eml. 32 gm af 17 Kap. RättegångsBm, skall tillämpas i afseende § den delen af den nyss genomgångna Förordnm, som rörer bedrägeribrotten.
Emellertid och då sjelfva Förordnm blifvit i åtskilliga delar återremitterad, vill jag ej motsätta mig den begärda återremissen af den särskildta författnm, på det 168 Den SI Auguat i. att Utsk. må få tillfälle att taga Hr von Köchs förslag i öfvervägande.
Efter först till bifall å Utslcs ifrågnvide förslag framställd propos.j som besvarades med Nej, blef detsamma, på grund af de gjorda anmärknme, till Utsk. återremitteradt.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, nu såsom föremål för öfverläggningen framställt de förbigångna rubrikerne uti förslaget till författn. angtde ansvar för förfalskning och bedrägeri jemte missbruk af förtroende och annan oredlighet, yttrade Hr von Koch:
Jag hemställer, huruvida icke rubriken, som i min lanke är alltför vidlyftig, skulle kunna i någon mån förkortas, och tager mig derföre friheten föreslå, att orden: »jemte missbruk af förtroende», mätte uteslutas, då rubrikens början komme att lyda sålunda: »En författn. ang:de ansvar för förfalskning och bedrägeri samt annan oredlighet» etc.
Vinner detta milt förslag bifall, bör äfven öfverskriften på förslagets andra afdelning ändras till följande lydelse: »Om bedrägeri och annan oredlighet.» Gr.
Jag medgifver, att rubriken torde vara något för lång och vill derföre tillstyrka återremiss derå i ändamål att få densamma förkortad.
Det var ett förbiseende af mig att ej i mitt förra yttrande yrka återremiss, hvarföre jag nu förenar mig med Gr.
Sparre, helst jag ingalunda älskar alt på stående fot göra redaktionsförändringar.
Landtm:s nu först till bifall å de af Utsk. föreslagna rubrikerne framstälda propos. besvarades med Nej; hvarefter förslaget i denna del, på grund af de gjorda anmärknme, till Utsk. återremitterades.
M:s d. 26 dennes på bordet lagda Nåd.
St:r, med förslag till Förordn. om eaors fredande mot skada af annans hemdjur och om stängselskyldighet.
Jag anhåller att få med några ord beledsaga remissen af den nu föredragna K. Proposm. R. o. Ad. samt 2:ne af MedStm hafva vid förra Riksdagen i stängselfrågan fattat ett beslut, som utan tvifvel skall försäkra framgång åt den Propos,, som K.
M. nu i Nåder behagat till B.
St:r aflåta.
St:r godkände i det beslut de vid förra Riksdagen för sin del fattade, såsom ovilkorlig regel den föreskrift, att hvarje jordägare skall ansvara för vården af sina kreatur, under förutsättning att hägnadsskyldigheten skulle helt och hållet uphöra, och stängsels uprättande samt underhåll bero på fri öfverenskommelse emellan vederbörande jordägare.
Den K.
Proposm Den 31 Angust!. 169 går en lycklig medelväg emellan denna stränga föreskrift och de nu gällande, då den väl stadgar, att hvarje jordägare skall taga den vård om sina hemdjur, att de ej förorsaka skada å annans jord, men tillika innehåller den regel, att jordägaren må, såsom en hjelp, en lättnad i skyldigheten att hålla denna vård om kreaturen, vara berättigad att af angränsande jordägare fordra hägnads uprättande, dervid hvardera sidan skall till hälften i hägnaden deltaga; hvarjemte upställes den äfven ganska riktiga principen, att sedan laga skifte öfvergått by eller hemman, hvarje hemman eller hemmansdel i stängselfrågor anses såsom ett enstaka hemman, så att hemmanet eller hemmansdelen blott behöfver uprätta stängsel emot angränsande jord.
Dessa grundsatser äro, i min tanke, ganska goda och lämpliga, hvarföre jag i allmänhet önskar framgång åt det derpå bygdå K. förslaget; men jag tillåter mig likväl att emot åtskilliga speciella delar deraf göra några anmärknir, hvilka, om de befinnas vara välgrundade, såsom jag föreställer mig, icke komma att skada saken, utan fastheldre bidraga till densammas framgång.
I afseende å 1 §:ns 1 morn., som lyder sålunda: »Hvar sorn hemdjur äger, vare pligtig att medelst hägnad eller vallning eller på annat aätt om dem hålla sådan vård, att de icke olof]igen inkomma på annans egor», får jag erinra, att den deri förekommande mellanmeningen: »medelst hägnad eller vallning eller på annat sätt», torde vara obehöflig och snarare skada än gagna, enär den möjligen kan framkalla den villfarelse, att man anser sig hafva fullgjort sin skyldighet att hålla vård om sina hemdjur, om man blott håller sin hägnad i laggilt skick.
Man kan så mycket heldre förledas till ett sådant antagande, som några efterföljande §§:r tyckas deråt gifva stöd. I 4 j§:n heter det, att »den som med åker, äng eller plantering möter skog, utmark eller beteshage, håfve såsom hittills ej stängselvitsord»; och om man går vidare, så finnér man i 5 §:ns 2 morn., att om emellan egor, bestående af skog, utmark eller beteshage, stängsel ej är uprättad, anses den ohägnade marken vara till gemensamt mulbete uplålen.
Häraf följer, att om man bar åker eller äng, som möler skog eller utmark, så äfventyrar man alltid att der kan finnas lösgående kreatur, emedan marken kan anses till gemensamt mulbete uplåten.
Om nu vården om dessa lösgående djur skulle anses iakttagen endast dermed att kreaturs-ägaren deltagit i stängseln för sina ägor, eller såsom det heter- i } §:n »medelst hägnad», befarar jag, att det goda syftemål förslaget afser, kunde under författnms tillämpning varda motverkadt; och jag skulle således tro, att förutnämnde mellanmening i 1 §:n, äfvensom, på sätt jemväl inom Högsta Domstolen blifvit anmärkt, 4 §:n borde ur förslaget utgå.
Uti 5 §:ns 1 mom. finna vi följande stadgande: »Utgöras egor, emellan hvilka stängas skall, af skog, utmark eller beteshage å båda sidor, och finnes ena sidan af stängseln märkligen betungas utan motsvarande nytta, då må, der den sidan ej sjelf stängseln fordrar, dess stängselskyldighet, efter thy som domaren skäligt pröfvar, nedsättas under hvad i 3 §:n stadgadt är.» Jag 170 Den 31 Augusti. skulle tro, att hvarje undantag frän den föreslagna halfpnrts-principen är skadligt.
Denna princip medför den stora fördelen, att då i flere trakter af landet äfvensom för särskilta egor stängsel ej medför nytta, svarande mot kostnaden, men åter i andra är oundviklig, så skall snart, öfverallt hvarest stängsel kan undvaras, den också snart blifva borttagen, såvida hvarje jordägare skall stänga till hälften med sin granne, emedan man ej gerna påyrkar en åtgärd i hvars kostnad man får till hälften deltaga, om den ej verkligen behöfves; men hvarje undantag från principen hindrar denna lyckliga följd deraf, ty beklagligtvis qvarstår hos flertalet det gamla föreställningssättet, att man må nog kunna underkasta sig en mindre olägenhet om grannen har en större; — en stängsel, i hvilken ej båda grannarne taga lika del, skulle säkerligen länge få qvarstå, oaktadt nyttan af densamma ej motsvarade underhållskostnaden.
Dessutom, torde bemärkas, alt egor ofta undergå förändring genom odling, genom upväxande af skog på somliga ställen och uthuggande af skog på andra, så att en nedsättning i hägnadsskyldigheten, som varit rättvis det ena året, kan vara orättvis det andra.
På grund af dessa skål anser jag det föreslagna undantaget icke vara lyckligt utan alt bättre vore om det finge förfalla.
Öfvergår jag nu till 7, 8 och 9 §§:ne, så finner jag, att de alla innehålla undantag från rättigheten till slängselvilsord, som jag för min del icke anser lämpliga eller billiga.
I 7 §:n stadgas, alt den som med egor möler kronopark ej har rätt att af Kronan fordra deltagande i stängsel.
Då man med detta förslag afser att från den gamla surdegen, om jag så får uttrycka mig, öfvergå till ett bättre tillstånd, så kan jag ej finna, hvarföre Kronan icke skulle likaväl som de enskilde vara skyldig att, då så fordras, inhägna sina skogar och marker.
Följden af denna' befrielse skall alltid blifva, att den som disponerar Kronans mark alltid kommer att ålägga grannarne att hägna för sina dertill stötande egor.
Det har visserligen funnits skäl derför, att, på sätt i 8 §:n föreskrifves, ägare af utjord eller urfjäll ej skall äga stängselvitsord, derföre att de oftast ligga midt i andras ägor; men jag tror, att detta undantag numera, och sedan det ömsesidigt i mer än 30 år stått jordägaren öppet att genom SkiflesStadgans tillämpning få sådana utbytta, år icke blott olämpligt, utan orättvist.
Jag tror i allt fall, att då jordägare åligger att till hälften mot utjordar och urfjällar deltaga i stängsel, det sällan skall komma i fråga att sådan varder uprättad.
Hvad jag ofvan antydt om olämplighelen af undantag i allmänhet, gäller ock i fråga om för alltid afsöndrade lägenheter, hvarom lalas i 9 §:n.
Hvarföre skola deras ågare beröfvas stängsel vitsord ?
Jag tror att detta undantag åtminstone icke blifvit tillräckligt fnoliveradt.
Uti 18 <§;n förekommer frågan om hägnaders beskaffenhet.
Jag föreställer mig att den K.
Proposm kunnat gått något längre i detta afseende än den gjort, då den endast säger, att om sättet för hägnads uprättande samt om dess höjd och öfriga beskaffenhet gälle hvad derom särskilt är stadgadt.
Jag tror, att hägnads
Den 31 Augusti. 1T1 beskaffenhet icke behöfver vara annorlunda än att den utestänger större kreatur.
Vi befinna oss nu i mellersta Sverige, der stenmurar sällan förekomma, men i södra delen af landet, t. ex. i Kalmar län och Blekinge, består stängseln till största delen af stenmurar, hvilka på Oland uteslutande begagnas.
Dessa stenmurar utestänga alldeles icke fåren, hvarföre åliggandet att hålla sådan stängsel att jemväl dessa djur deraf utestängas, tvingar stenmursägaren till den ytterligare kostnad, att ofvanpå stenmuren upföra gärdesgård.
Vi känna äfven huru svårt, ja, nästan omöjligt, det är att utestänga svinkreatur, och att dessa snyltgäster, som stryka omkring på alla vägar, merändels lyckas att tränga sig igenom hägnaden och in på åkrarne eller ängarne.
Skydd emot svinkreaturen vinnes endast till en ofullkomlig grad genom hägnad, hvarföre kreaturens ägare borde ovilkorligen vara förpligtade att om dem hålla vård, utan afseende på stängselns beskaffenhet, och detta så mycket heldre, som den mark som ligger vid vägarne, de s. k. vägrenarne, utgör byalagens gemensamma mark, och således, enl. förslaget, skall till gemensamt bete vara uplåten, så att svinkreaturen hädanefter som hittills skulle fritt der få gå och rota samt söka sig tillfälle att intränga på åkrarne derinvid.
Till detta oskick finnes icke något motstycke i andra länder, åtminstone icke i dem jag besökt, och jag tror, att då man företager sig att skrifva en ny StängselFörordn., bör man i första rummet vara betänkt på att söka afskaffa detta barbariska tillstånd.
Jag säger således, att det skulle hafva varit ganska lyckligt, om man i 18 §:n föreskrifvit, att hägnad icke behöfver vara af annan beskaffenhet än att den utestänger de större kreaturen.
Jag ber att till stöd för denna min mening få anföra ett exempel.