Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta skjutsväsendets tillstånd kommer sig derifrån, att denna del af kommunikationsanstalterna, i st. f. att vara en spekulationens angelägenhet, som såsom sådan skulle utvecklat skjutsväsendet i jemnbred med allmänna fordringar på komfort och beqvämlighet, blifvit i stället visserligen på samma gång ett tungt onus, hvilket villigt erkännes, likväl ett slags privilegium för jorden, som helt och hållet ligger utom den enskilda spekulationens område.
Mindre välbetänkt måste jag sålunda anse den utväg, som E.
St:r synes vilja begagna, att allt fortsatt höja skjutslegan öfverallt och samtidigt.
Det bör icke undfalla oss, att denna utväg aldrig skall leda till målet: skjutsbördans lättande till lika rättvisa för alla och skjutsväsendets sjelfständiga ordnande.
I förra fallet derför att lokala skiljaktigheter äro i vårt land för stora, att ingen penning uttrycker skjutskostnadens normalbelopp öfverallt i riket.
Sålunda kan skjutsen bestridas i vissa trakter af Småland m. fl. andra ställen och på de flesta häradsvägar för 20 sk.
Eko utan ringaste förlust, under det att på de stora farvägar, och synnerligast vid större städer, såsom Stockholm, Götheborg m. fl., skjutsen icke kan bestridas under 28, 32 sk. b:ko milen, eller något dylikt pr häst.
Skjutsväsendets sjelfständiga ordnande blir slutligt omöjligt, om en fortsatt, allt stegrad skjutslega kommer att föranleda somlige skjutsskyldige en vinst.
Denna vinst skall då för de skjutsande jordbrukare gifva anlednrn åberopa skjutsskyldigheten såsom privilegium, som man icke vill undvara, och derjemte åstadkomma ovilja mot entreprenören, hvilket allt skall försvåra skjutsväsendets tidsenliga ordnande.
Att man icke behöfver frukta härför med nuvar:de skjutslega är alldeles gifvet, men om, som troligen inträffar, skjutsväsendet i dess gamla skick bibehålles och legan kommer vid hvarje Eiksdag att ökas, då inträder detta förhållande.
Man bör vara varsam, att icke härutinnan upamma nya, enskilda intressen.
Eiksdag motionerade en värd ledamot af detta Stånd, att man skulle lyfta skjutsbördan delvis från somliga, deraf hårdare tryckta, för att lika fördela och lägga på andra deraf mindre besvärade, länsvis inom skjutslagen, utan att lemna dem skälig skadeersättning.
Det må tillåtas ifrågasätta med hvad rätt man ville utföra denna skattejemkning inom skjutslagen, ty ett hvar hemman står i värde efter dess inkomster, sedan skatter och servituter blifvit derifrån afräknade.
Ett hemman med en skjutsbörda af t. ex. 80
Edr köpes efter 5 proc:s räntefot för 1200
Edr billigare under föröfrigt likartade förhållanden, än ett hemman, som, 224 Dep 15 November f. m. exempelvis, betalar 20 Kdr.
Man må oberopa hvilket lagrum som helst, så finnes i lag härtill ingen anledmg, emedan hvart reservskjutshemman endast är skyldigt bestrida reservskjuts der det blifvit indeladt, eller vid närmast belägna Gästgifvaregårdar, hvarvid olika indelning existerar för håll — och vidare än hvad naturaprestationen ålägger, kan man icke föranledas vid skattens förvandling i kontanta bidrag.
Om denna jemkning på detta sätt komme till stånd, skulle ju skenbarligen följa, att åtskilliga hemman gynnades på andras bekostnad.
Ett sådant förslag, långt ifrån att befria jorden från skjutsskyldighet, skulle endast vid henne säkrare fästa densamma.
Med stöd af hvad jag sålunda anfört, får jag föreslå: 1:0.
Att åboer, hvilkas hemman äro vid större farvägar belägne och anslagne till bestridandet af den i lag stadgade håll- och reservskjutsskyldigheten, icke må vidare vidkännas någon förhöjning i de nu för skjutsbestyret utgående kostnader. 2:0.
Befh-.de i alla län skulle ega rätt, med afseende på derefter lämpade förhållanden, och på sådana ställen der en större trafik fordrar utvidgad skjutsskyldighet, sedan genom entreprenadauktioner skjutsskyldig heten blifvit af entreprenörer öfvertagen och tillika blifvit utrönt den för skjutsningens bestridande erforderliga afgift, utöfver hvad skjutslaget nu är förpligtadt utgöra, påbjuda en efter omständigheterna lämpad högre skjutslega, i förhållande till det erforderliga större skjutsningsbesväret.
Likväl med iakttagande deraf, att resandes beqvämlighet oell skyndsamma fortkomst dervid tagas i noga öfvervägande.
Yisserligen befarar jag här det inkast, att jordbruket ieke befrias från skjutsbestyret, så länge entreprenader endast verkställas på de stora vägar; men i samma mån rörelsen ökar sig, blifva de nuvar:de små vägar mera beresta och föranleda till skjutsskyldig hetens öfvertagande af entreprenörer, hvarigenom man i en framtid skall hinna det utstakade målet.
Skjutsskyldigheten på de små vägar, der ingen hållskjuts finnes, och nästan ingen trafik, är icke af beskaffenhet att fordra några hastigare reformer.
Härmed vore den rättvisa uttalad, att: l:o.
Jordbruket icke hårdare må betungas af skjutsskyldigliet, än det för närvarande är och, att 2:o. större kostnader, som ökad rörelse framkallar, äfven måtte af trafiken betalas — en princip, som förr eller sednare måste göra sig gällande. 3:o.
Skulle postverket finna skäl härigenom, att ensamt, för posternas befordran, arbeta för den allmänna fordran på kommunikationens tidsenliga utveckling. 4:0.
Dtn 15 November f. m. 226 4:0.
Skulle det efterlängtade siittet att färdas med diligenser, här som i andra länder, genom en väl beräknad spekulationsanda inträda, och för öfrigt de billiga fordringar på bättre åkdon kunna tillfredsställas, utan att det blefve dyrare än nu att färdas, hvarom spekulationsandan, öfverlemnad åt sig sjelf, väl skulle draga försorg; fordringar, som eljest blifva evinnerligt oupfyllda, så länge skjutsskyldigheten befinnes ligga såsom ett onus på jordbruket och på en mängd menniskor, som icke ega, i sakens närvarande skick, eller ens kunna ega någon spekulation i denna mening.
Jag anhåller vördsamt om remiss härpå till Ekon.Utsk. 2:0 »Rapell-lag må ej, under hvad sken och förevändning det helst vara må, undandraga sig den vanliga kyrko- och prestgårdsbyggnaden», heter det i K.
Resolution på allmogens besvär d. 17 Dec. 1735.
Ingenting synes likväl vara orättvisare än detta påbud, att en liten kapellförsamling skall, för det första: bygga och underhålla sin egen kyrka, och derjemte deltaga i samma skyldigheter inom moderförsamlingen.
Jag vågar derföre föreslå :
Att kapellförsamling med egen kyrka, som af densamma underhålles, måtte befrias från underhålls- och nybyggnadsskyldighet af moderförsamlingens kyrka.
Jag anhåller om remiss härpå till LagUtsk. 3:0
Det heter i §:n 2 B.B:n3 26 kap.: »Prestgård skola ock alle bygga efter gårdtalet», hvarefter följer förteckning på mängden och beskaffenheten af dessa hus.
Här upräknas hvilka hemmansnaturer derifrån äro befriade.
Vidare heter det i K.
Förordmn ang:de prestgårdsbyggnad i Skåne af d. 5 Okt. 1839, att »Uti Skåne byggas och underhållas prestgårdarne å landet hädanefter, som förr varit vanligt, af boställshafvarne ensamt, utan något församlingens deltagande, ehvad Kyrkoherden upbär helgonskyld eller ej.» Alla boställen utan annat undantag, än som här ofvan är nämndt, underhållas af deras innehafvare.
Hvarföre skall icke en Pastor, till och med en Biskop, i likhet med andra boställsinnehafvare, kunna hålla husen vid makt på sitt boställe, och hvad månde hafva föranledt ett så besynnerligt undantag för Prester?
I sanning, vi måste bekänna, att de presterliga privilegierna gå det medborgerliga värdet allt för nära.
Det lägre Presterskapet, såsom Komministrarne, i allmänhet otillräckligt aflönade, underhålla sina boställshus, men Pastorerna icke sina; derjemte äro Skånska Presterskapet icke befriadt härifrån; hvilken påfallande inkonseqvens?
För att i denna del ställa Presterskapets vilkor på samma linie och ådagalägga konseqvent rättvisa härutinnan — hvarför Presterskapet sjelfva troligen ifrigast arbeta — så får jag föreslå:
I H- 15 Den 15 November e. m.
Att Biskopar och prebende-församlingars innehafvare i hela Riket — förutom de i Skåne — måtte tillförbindas, i laga ordning, underhålla sina boställen, efter allmän lag och husesynsförordmn, och de betungade församlingar derifrån befrias.
Jag anhåller vördsamt om remiss till vederb.
Utsk, Dessa motioner begärdes på bordet.
Slutligen uplästes och lades till handlingarne ankomne prot.- utdr. från de öfriga RiksSt:n, af d. 8 och 12 dennes. H. R. o.
Albert Manch, i Lördagen den 15 November 1856.
Hr Heykenskjöld, Selim, upläste en så lydande motion: Sedan, genom K. Förklaringen d. 5 April 1739 §:n 17, det vid 10 D.-lr s:mts böter blifvit förbjudet, att »uppå kronones parker, gehäg och jägeriplatser jemte bergslagen lida eller tåla getter», har uti K.
Resolution på allmogens besvär d. 1 Sept. 1741, §:n 18, det blifvit förklaradt; att getter måga underhållas, »äfven i bergslagerna», af dem, som hafva hemman, hyttor, bruks- eller grufvedelar, dock att getter aldrig böra släppas i skogen eller utmarken, innan marken blifver bar, med mindre de af vallhjon vårdas, vid vite i annat fall af 10 D:lr s:mt lista gången, hvilket vite 2:dra gången fördubblas, samt den 3:dje är förenadt med äfventyret af betes-frihetens förlust; hvarförutan det blifvit allmogeh ålagdt, vid ofvannämnde vite, att tillhålla vallhjonen noga efterse, det getterna icke släppas på sådana platser, der ung skog är och de genom topparnes afbitande kunna skada göra.
Dessa stadganden meddelades för öfver 100:de år sedan, då likväl vården om de i bergslagerna ännu särdeles rika skogarne var ojemnförligt mindre angelägen än i närvar:de tid, då skogarne öfverallt, äro så betydligt medtagna, och skogshushållningen utgör ett vigtigt ämne för lagstiftningen.
Meningen var emellertid, äfven den tiden, uppenbarligen den, att det icke skulle »tålas eller lidas», att getter släpptes på sådane Den 15 November e. m. 227 platser, der ungskog är, emedan de der åstadkomma obotlig skada.
Förekommandet häraf blef emellertid öfverlåtet åt vallhjon, hvilka skulle noga efterse, att förbudet icke öfverträddes.
Emellertid har detta stadgande haft den följd, att då getter släppas i skogen, men vallhjonen icke lära vittna emot sig sjelfva derom, att getterna förirrat sig äfven på de platser der ung skog växer, hvilka platser, i parentes sagdt, dessutom förekomma öfverallt i skogarne, med undantag endast för bergen, det blifver för skogsegaren, i de flesta fall, alldeles omöjligt att bevisa, att en sådan oloflig betning egt rum, och att således få getternas egare befordrade till det ansvar, 174 i års Eesolution utsätter.
Också har det handt mig och andra Bruksegare i min trakt, att, efter anställd rättegång om ersättning och böter för genom getter åstadkommen skada, vi städse brustit i bevisningen härom, och ehuru skadan varit uppenbar, getternas egare likväl gått ansvarsfria.
Men hvad som är ännu värre, är att det för vallhjonen sjelfva får anses gränsa till det omöjliga, att, då getterna få släppas till bete på skogen, förhindra, att de afbita topparne på de unga skogsplantorna, hvilka för dessa djur äro särdeles begärliga.
Af dessa skäl, och då
Hrr komiterade i deras till E.
St:r öfverlemnade förslag, till förordn. om skogarne i Eiket, ansett nödigt »till förekommande af skogarnes förödelse, och såsom enl. en allmän dyrköpt erfarenhet, absolut förderfligt för skogs- och betesmark», uti 26 §:n af förslaget hemställt, om förbud mot getters utsläppande till betning i skogen, vid ansvar, som i 43 §:n säges, får jag vörd sammast föreslå, att, äfven för den händelse skogshushållningsfrågan icke skulle hinna att vid innev:de Eiksdag i sin helhet hehandlas, E.
Stil* likväl måtte hos K. M. i underddiet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas:
Getter må ej i skog till betning utsläppas, vid vite af En E:dr r:mt för hvarje djur, om de utsläppas i egen skog.
Finnas de utsläppta i annans, eller samfält skog, botes dubbelt; och må i sådant fall den, som vill och gitter, taga dem upp, samt ensam åtnjuta böterna.
Jag anhåller, att denna min motion måtte remitteras till Allm.
Ekon.Utsk. Eemitterades till Allm.
Ekon.Utsk. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. V2 7 'e. m.
In fidem protocolli, Albert Munck. ■228 Den 19 November.
Onsdagen den 19 November 1856.
Plenum kl. 10 f. m. Just. 4 prot.-utdr. för d. 15 dennes f. och e. m.
Hr Brakels, Maurits Gustaf, d. 15 dennes på bordet lagda motion, ang:de förhöjning af lönerna för tjenstemännen vid Art.Reghne.
Hamilton, Malcolm: Då Hr Brakel i sista plenum föredrog en motion om högre löner för Art:t, upgafs såsom skäl derför bland annat, att »Stabsvägen är till viss grad stängd för Art.Officerare».
Den är det för alla, men att Art.Officerare icke äro det mera än andra, anhåller jag att få med några siffror bevisa
Om man från det nn befintliga antal Gen.StabsOfficerare afdrager dem, som äro oplacerade, återstå 37, af hvilka 10 äro Art.Officerare och 27 tillhöra öfriga Reg:ten och Corpser, d. v. s. något mera än V4 äro Artillerister, under det hela antalet Art.Officerare utgöra endast omkring af hela antalet af vid arméens Reg-.ten och Corpser befintliga Officerare.
Häraf torde man finna, att Art.Officerarne, långt ifrån att vara mera stängda från den s. k.
Stabsvägen än andra, äro det mindre, och att Art:t, i förhållande till sitt antal, har flera Gen.StabsOfficerare än öfriga Reg:ten och Corpser, och flera än det borde hafva.
Hvad Hr Brakels motion beträffar, ronde förhöjning å lönerna för Art., har jag visserligen icke, emot denna af honom för Art. föreslagna förhöjning, något att anmärka, utan lyckönskar motionären till sitt måls vinnande; men som den bevisning
Hr Brakel afgaf, för att ernå detta mål, är, efter min öfvertygelse, oriktig, så anhåller jag att härvid få göra några anmärkmr.
Jag är fullt öfvertygad om, att den värde motionärens afsigt varit god och välmenande, men huru ofta inträffar icke det, att man menar väl, men i sin välmening skadar mycket.
— Hr Brakel upträdde i sin motion för Art. — det vapen hvarvid han tjenar —, skulle flera tänka lika med honom, så kanske vi finge höra någon särskild motion för Fotgardena och en särskild för Lifgardet till Häst.
— Hade Hr Bra kels motion varit för värf vade Reg:tena inom hufvudstaden, hade aldrig den bedröfliga parallelen blifvit updragen, som nu skedde.
Jag säger bedröflig, ty den var missledande, och, hvad ännu värre.
— Jo! uptag och jemför de rätta siffrorna på lönerna för Lifgardet till Häst, hvad de äro för det närvande, med dem, som i K. M:sNådPropos. äro föreslagne, tag sedan denna parallel, som Hr Brakel önskade, skall beviset utfalla så, att Art:t skall, för Chef och Majorer, få mindre löner än hvad de nu hafva — ty:
Den 19 November.
229 Sek.Chefen för Lifgardet till Häst har för det närvar:de ....
6,600 R:dr r:mt, och är föreslagen att fä 6,500 » » således 100
R:dr r:mt mindre än förut.
OfversteLöjbn och 1 :ste Majoren har för det narrande : . . . 5,220 R:dr r:mt, och är föreslagen att. få 5,000 » » således 220 R:dr r:mt mindre än förut. 2:dre Majoren har för det närvar:de 4,770 R:dr r:mt, och är föreslagen att få 4,500 » » således 270
Huruvida dennn löneförhöjning är lämplig eller ej, öfverlejnnar jag åt hvar och en att sjelf bedöma, sedan jag uplyst om, att lönerna för Sek.Chefen och Majorerna vid Lifgardet till Häst äro minskade.
— Inte kunde det då vara Hr Brakels verkliga mening, att taga Lifgardet till Häst till parallel.
Märk, mine Hrr! jag säger lönerna minskade — ty om fourage, stallhyra (eller nu s. k. stallservis) och annat dylikt äro ökade, så att den utbekomne summan äfven är större, är det likväl icke lönen som är ökad.
Allt beror naturligtvis fr/in hvad synpunkt man utgår.
Hr Brakel säger:
Sek.Chefens lön vid lifgardet till Bäst är uptagen lill 6500
R:dr r:mt, hvars fulla billighet jag erkänner.
— Genom jemförelse med denna summa vill motionären bevisa, att lönen för Chefen vid Arbt bör vara 7,500 R:dr r:mt, emedan Chefen för Arbt har större representationsskyldighet, då Officerscorpsen är större vid Arbt än vid Lifgardet till Häst.
Efter denna Hr Brakels åsigt, skulle man komma till det resultat, att som Fotgardenas OfficersCorpser äro större än Lifgardets till Häst, men mindre än Svea Art.Regitets, dessa Sek.Chefer skulle hafva i lön emellan 0,500 och 7,500
Ibdr r:mt; men ehuru nu för Sek.Cheferne vid Fotgardena, med större OfficersCorpser, det föreslås mindre lön (6000 R:dr r:mt), och för Sek.Chefen vid Lifgardet till bläst, med mindre OfficersCorps, större lön (6,500 R:dr r:mt), vill jag derföre inte påstå, att Sek.Cheferna vid Fotgardena böra hafva större löner än Sek.Chefen vid Lifgardet til Häst.
Vill man nu tala om representationsskyldighet'för en).
Chef, så är väl 6,000 R:dr r:mt en allt för ringa summa, då Chefens eget underhall deruti ingår.
Skall en President (eller Chefen för ett Colhm) hafva 9,000 Rdr r:mt för att representera, så tror jag samma summa äfven skulle kunna behöfvas för hvar och en af olvannämnde Chefer i Garnison.
Jag lemnar nu derhän, hvilken af ofvannämnde summor vore den rätta för en Chef i Garnison, eller huruvida den ene af dem behöfver mer än den andra.
Att den af Hr Brakel föreslagna summa för Chefen vid Arbt icke är för stor, vill jag äfven påstå, om äfven Officerarnes antal vid Arbt icke skulle upgå till större än vid Fotgardena eller vid Lifgardet till Häst, då många af ArbOflicerarne äro kommenderade vid Mariebergs läroverk, fästningar, kanoubesigtningar m. fl. ställen — och kommer härtill, att dessa Officerare, genom sin mera trägna tjenstgöring, icke 230 Ben 19 November. hinna så ofta besöka sin Chef utom tjensten, som GardesÖfficerarne, så kanske representationen något jemnar sig.
Hr Brakel har i sin motion, för äldre Kaptener med batteri, föreslagit en tillökning af 1,100 R:dr r:mt, så att, då det är i K. M:s Nåd.
Propos. uptaget 2,400
R:dr r:mt, det i stället skulle blifva 3,500 li:dr runt.
Härvid yttrade Hr Brakel, att denna summa var uptagen lika med Aldre Kapteners utan batteri, då han ansåg, att på batteriet, som är passevolance, ieke bör beräknas någon vinst på truppens bekostnad.
Detta erkänner jag fullkomligt, men påstår äfven att beviliningen borde uphöra, såväl på passevolaneen å batteri, sqvadron som kompani, då det på tummen uträknas från K.
KrigsColhm för hvarje karl, och passevolantören sedan endast blifver ett ombud för kronan, hvarigenom kronan har vinst.
Ar det då lör detta besväret, ombudet eller passevolantören åtagit sig, som han beskattas.
Att det linnes passevolantörer, som varit beskattade efter 500 lt:dr r:mt, men icke haft 5 Ibdr r-.mt i vinst (jag vågar icke säga förlust), tyckes bevisas derigenom, att de icke lör längesedan upsade passevolancen.
Lika så lätt som en passevolantör kan ena året hafva en vinst, kan han det andra året hafva en förlust, oell tyckes således bevillningan å kompaniet för Fotgardena på 45 0
B.:dr r:mt vara lika olämplig och oriktig, som beviliningen för passevolantörerna vid Lifgardet till Häst och Arbt.
Jag har visserligen icke begärdt ordet, för att tala för högre löner — ty jag har tänkt: den tom icke nöjer sig med litet — kan få intet; men jag trodde att Hr Brakel, då han talade för Art:ts förhöjda löner och hade Kavalleriet så nära sig, att han begagnade det såsom en parabel, till vinnande af sitt mål, skulle funnit, att Lifgardets till Häst Officerare hafva vida större och betydligare utgifter än både Arbts och Fotgardenas då de hafva sina hästar, hvilka icke sköta sig sjelfva, utan för hvilka derföre måste hållas dräng — och lika så behöfligt som oundvikligt nödvändigt det är, att hafva ett Kavalleriltegfte i hufvudstaden, lika nödvändigt hade det kanske varit för Lifgardet till Häst att få förhöjda löner.
Hr Brakel har talat om löneafdrag.
Jag vill ock här begagna tillfället, utan att blifva vidlyftig och ingå i detalj, blott nämna hvad en Kompanichef vid Fotgardet på den föreslagna lönen, 2,400 R:dr r:mt, ungefärligen kan hafva i afdrag, nemi. i ackordsräntans amortering 499 It:dr 50 öre r:mt, Arméens pensionskassa, kronoutskylder m. m., samt utgifterna för den faderliga omvårdnaden såsom Kompanichef — alltsammans summa 1,900 R:dr nmt, hvilket är jemnt den halfva föreslagna lönen, utom afdragen å inqvarteringen, som upgår till några hundrade R:dr.
Skulle jag då äfven göra en parabel med Lifgardet till Häst, skulle hvar och en snart tinna huru betydliga utgifter de måste hafva, och vida större än Fotgardena och Arbt. — Jag nämnde om nödvändigheten i hufvudstaden att hafva ett Kavalleri.
Huru falsk vore icke den satsen, att det icke behöfdes, då nu för tiden allt beräknas på tids vinnande, på hastighet; då jernvägar och telegrafer anläggas af mångfaldiga skäl för hastighetens vinnande; skulle man då kunna tala om, att i det militära icke hastighet behöfdes, och huru bekymrande skulle det icke vara i Den 19 November. 231 en hufvudstad, om icke ett Kavalleri funnes till, för rapporters hastiga meddelande samt vid många andra vigtiga tillfällen.
Herm., upläste följande:
Såsom ett bihang till Hr Brakels motion om lönereglering för K. Svea Art.Reg:te, anhåller jag att få yttra några tankar i ämnet.
Propos. om löneförbättringar har, efter min tanke, tvenne hufvudsyften: det ena, att gifva rikets tjenstemän så stora löner, att de deraf hafva sin bergning; det andra, att genom denna löneförbättring fylla de betydliga luckor, som redan förefinnas inom OfficerCorpserna vid de flesta Reg:ten, synnerligast GarnisonsReg:tena.
Chefen för Landtförsv.Depart:tet yttrar till det prot., som medföljer den K.
Proposm, att en Officers vid GarnisonsReg:tena »oundvikliga lefnadskostnad är 1200 R:dr», men i st. f. denna »oundvikliga» summa föreslår Hr Depart:tsChefen, för en UnderLöjtnant endast 2/3:delar deraf eller 800 lt:dr.
Skälet för denna nedsättning upgifver samme DepartdsChef vara, »att Officerare i allmänhet snart efter inträdet i tjenst, och ofta genast, erhålla lön, samt således kunna ega grundad förhoppning att, efter en mindre tids förlopp, vinna befordran till högre lönegrad.
Huru det någonsin kan blifva ett skäl för tillstyrkande af en otillräcklig lön, att en Officer genast eller snart får tillträda denna otillräckliga aflöning, är mig en gåta; men ännu mer gåtlikt förefaller det mig, att, sedan Hr Depart:tsChefen förespeglat den till svältkur dömde UnderLöjtnanten den förhoppning, att »efter en mindre tids förlopp vinna befordran till högre lönegrad'», denna högre lön ändock icke föreslås till det belopp Hr
Depart:ts01iefen anser vara hans »oundvikliga lefnadskostnad», förrän r 3:dje lönegraden.
Denna egenhet har jag ansett mig böra påpeka, och anhåller dessutom att få fästa StatsUtsk:s upmärksamhet derpå, att afsigfen, att genom en löneförrbättring fylla luckorna, icke kan vinnas, såvida icke lönen i första graden blifver tillräcklig för de nödvändigaste lefnadsbehofven, helst exempel icke saknas, att mången fått stå i IJnderLöjtnantsgraden sex å tio år; och hvad särskildt Art.Reg:tena beträffar, så kan en Underlöjtnant på dessa Reg:ten icke vinna befordran, förr än han genomgått en kostsam kurs vid Mariebergs läroverk, hvartill, gradpasseringen inberäknad, i lyckligaste fall fem år åtgå, oftast långt derutöfver.
Häraf synes det, att för Officerare vid dessa Reg:ten är det en omöjlighet, att »efter en mindre tids förlopp vinna befordran till högre lönegrad», och således Hr DepärtdsChefens förespegling härutinnan missledande:
På grund af dessa mina skäl får jag vördsammast föreslå', att : lin der Löjtnants-lön vid GarnisonsRegdcna måtte bestämmas till en »Officers oundvikliga lefnadskostnad» eller 1200 R:dr r:mt, samt för en Löjtnant lill 1500 R.dr samma mynt.
Jag skall bedja, att få besvara Gr. Hamilton och Hr Runck, i den- ordning hvar och en har yttrat sig.
Hvad 232 Den 19 November. först Gr.
Hamilton beträffar, så har han anställt beräkning öfver antalet af Artilleri- och InfanteriOfficerare i Gen.Staben.
Jag anser att grunden, hvarifrån Gr.
Hamilton utgått, varit oriktig och ofullständig.
Den beräkning jag vill anställa, tror jag skall komma att hvila på en mera rigtig grund.
Det finnes 130 Art.Officerare, som hafva genomgått
Mariebergs läroverk och således äro kompetenta att blifva Gen.StabsOfficerare, då det deremot icke finnes mera än 43 InfanteriOfficerare, vare sig på Gardet eller indelta Arméen, som dertill äro kompetenta.
Det är mellan dessa båda tal, 130 och 43, som förhållandet skall jeinföras.
Nu vill jag anställa denna jemförelse.