Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den första af Mussets odödliga nätter – Majnatten, skrifven 1835, blott några månader efter de älskandes slutliga brytning – härskar ensamt sorgens högtidlighet, som afvisar själfva den fantasiens och sångens tröst, ödet gifvit diktaren.
Enväldigt härskar här tungsinthetens ande, för hvilken all verklighet löses upp i sorgmodig illusion.
Mot kvinnan, som brutit hans lifs lycka, finns intet hat.
Men med åren förändras hans ställning till det gångna.
Ensamhetens pina stelnar och förvandlar sig till bitterhet.
Redan i den sex månader därefter skrifna Decembernatten, då han i stillheten förseglar hennes bref och höljer dem i ett stycke tyg som i en svepning, talar vid denna likbegängelse tviflets och förebråelsens stämma.
I den sista och härligaste af dessa, de ensamma passionsnätternas bikter, Oktobernatten (1837), har efter årens obevekliga bestyrkande af hans sinnes obotlighet, inför den outrotliga vissheten om hans lefnads nederlag, det förut halft ej erkända grollet svällt till ett hat, hvilkets våldsamhet efter så många dagar och nätter, så många sorger och utsväfningar bättre än allt annat vittnar om lidelsens djup.
I en lavaström af förbrännande ord strömma hans hjärtas förtviflan, baktankarnas och misstrons anklagelse, det svikna hjärtats förbannelser fram, och först med ett afsked, högtidligt och oförglömligt som en troendes besvärjning, är det, han till henne riktar sitt sista farväl:
Je te bannis de ma mémoire
reste d’un amour insensé,
mystérieuse et sombre histoire
quï dormira dans le passé!
Et toi qui jadis d’une amie
portât la forme et le doux nom.
L’instant suprême où je t’oublie
doit être celui du pardon.
Pardonnons-nous; – je romps le charme
qui nous unissait devant Dieu.
Avec une derniére larme
reçois un éternel adieu.
Hvilken har mäktigare och stoltare brutit en passions sista länk?
Men ännu flera år därefter kan blotta mötet på en gata med George Sand hos denne slocknade man, förödd af dryckenskap och ett söladt lif, än en gång låta diktens flöde springa fram inom honom med en bergskällas djup och klarhet, som i dikten Minnet (1841), där han håller sig fast vid sin ungdomskärlek till henne, som vid vittnesbördet om, att han en gång varit en annan människa, ett söndagsbarn, en Fantasio med silfvernycklarna till de vackraste trädgårdarne i sin hand.
Så omspänner namnet George Sand Mussets hela lif.
Det som sålunda var hufvudkrisen i Mussets existens blef blott en episod i George Sands.
Däri ligger redan skillnaden i deras dram och deras karakterer.
Men också hos henne hade deras två gemensamma år af lycka och kval satt oförglömliga märken trots hennes starka, lätt läkbara natur.
Också i hennes diktning ifrån Les Lettres d’un Voyageur, som äro genomträngda af den man, hon nyss svikit, finnas många sidor, i hvilka under strömmen af kristalliskt vällande ord ligger bilden af dandyen med de svärmiska ögonen och det spotska leendet, af honom som – det är Heines uttryck – komediens gudinna kysst på mun och tragediens på hjärtat.
Parterna hade så skapat sin egen poetiska legend, en legend af det rätta slaget, som blott gaf själfva andan af deras upplefvanden, den poetiska sanningen om deras stjärnors möte.
Olyckligtvis nöjde sig ej George Sand därmed.
Jämt ett år efter Mussets död satte hon sig ner och skildrade i en särskild roman deras förhållande.
Den geniala och outtröttliga bokmakerska, som hon var, med en fruktsamhetens regelbundenhet, som ofta och med fog uppkallat mindre smickrande bilder ur det animala lifvet, kunde hon icke låta ett sådant motiv ligga obrukadt, helst när åldern började bleka hennes blod, och hon behöfde en lifgifvande pust från sin ungdoms stormar.
Det djupast drifvande motivet var dock den trolösa och starka själfrättfärdighet, som fanns inom henne.
Denna kvinnliga profet vände ogärna sitt rättshafveri emot sig själf.
Elle et lui skulle aldrig hafva blifvit skrifven, om George Sand en enda gång förmått reda hela härfvan ut, vägt sin egen skuld – och sedan jämfört hvad det blifvit af hennes och hvad det blifvit af hans lif.
Hon tillhörde de kvinnor, som blindt underkasta sig sin anläggnings fatalism, och för hvilka ånger och skuldkänsla äro tomma talesätt, temperamentets suveräna egoister.
Så blef denna uppgörelse i stället en försvarsskrift, som anklagade, och boken den pinsamma och sena efterräkningen från en åldrad kvinna, som glömt hvad denna döda kärlek gifvit henne af rus och lycka men trots extravaganserna fört en noggrann hushållsräkning öfver, hvad hon själf depenserat af ömhet.
»Moderligheten» var alltid hennes erotiska käpphäst, och hon rättfärdigar sig också i denna obehagliga roman, som en mor, som vill visa, att hennes förlorade son från början på fädernet haft dåliga tendenser och af sig själf kommit på afvägar, trots användandet af den yppersta erotiska pedagogik.
Man kan ej undra på, att en sådan skrift blef motsagd, och att Paul de Musset, Alfreds bror och förtrogne, hans lefnadssagas Horatio, uppbjöd allt hvad en anförvants och väns indignation förmådde för att vältra anklagelserna tillbaka på George Sand.
Så blef också hans genmäle Lui et Elle ett hatets verk.
Alla de hela eller halfva bekännelser, den döda brodern i sina svaghetsstunder gjort om sina misstankar och sitt agg till den kvinna, hvilken förödt hans lif – bekännelser, i hvilka omanliga män, förödmjukade af sin egen träldom under en kvinna ej sällan hämna sig med omedvetet förräderi – äro här använda och smidda till förgiftade pilar mot George Sand.
Men denna skriftväxling blef olycksdiger.
Förgäfves protesterade George Sand i det ståtliga företalet till sin nya roman Jean de la Roche.
Hon hade själf dragit saken för offentligheten, och måste nu finna sig i, att publikens skadeglada nyfikenhet trängde in i hennes sängkammare och diskuterade hennes alkovs hemligheter.
Alla känslans parasiter i den stora hopen strömmade till och vandrade ikring den döda kärlekshistorien som katten kring het gröt, och de nittio tusen utläggarna fingo brådt att här använda sitt skarpsinne och sitt förtal.
Inom kort var George Sands och Mussets förbindelse öfvervuxen af romantiserade budoarhistorier och karrikerande vrångbilder.
Blott med möda kunde biograferna ur denna litteratur, där de verkliga och apokryfiska dokumenten voro blandade om hvarandra, leta sig till en sannolik framställning af deras kärleksöde.
Det är så Brandes gjort i sin vackra skildring, hos oss den svenska Mussetkännaren, Sven Söderman, med mild och samvetsgrann fördelning af ljus och skugga samt framför allt Arvède Barine i sin biografi öfver Musset.
Fastslagna blefvo genom dessa verk blott följande enkla fakta.
George Sand och Musset gjorde hvarandras bekantskap på en middag i slutet af juni 1833.
De blifva strax intagna af hvarandra, hoppas kunna vara goda kamrater »utan svartsjuka och brouilleri», men redan den 29 juli skrifver Musset till sin »kära George» ett bref begynnande »Jag har något dumt och löjligt att säga er».
Fortsättningen kan enhvar gissa.
I början af augusti äro de två lyckliga älskande, och Mussets ritstift – ty han var också en lycklig tecknare – har med en mängd äkta franska karrikatyrer förevigat deras smekmånad i det romantiska poethemmet vid Quai Malaquais.
I december samma år afreste de till Italien, där Musset i Venedig häftigt insjuknade, och när han åter kom till Paris i april 1834 var han ensam och förvandlad.
Den tjugutreårige ynglingen hade blifvit en bitter och bruten man.
I augusti samma år anlände också George Sand till Paris, men följd af en italiensk läkare Pagello, för hvilken hon öfvergifvit Musset.
Flyttad ur sin venetianska ram gjorde denna vulgära cavaliere servente en slät figur, och den gamla lidelsen mellan de forna älskande tändes på nytt våldsammare än någonsin, men på samma gång så förgiftad af det förflutna, att de endast kunde sarga sig själfva till blods, men ej finna lyckan.
Pagello gjorde helt om marsch till Italien, och ännu ett halft år till mars 1835 räckte under växlande skismer och yrsel deras kärleks dödskamp.
Under de sista åren har man ändtligen fått se denna tragedi bakom kulisserna, och fått om ej den vattenklara lösningen på bådas problem – har någonsin en sådan gifvits på en mans och en kvinnas lycka eller olycka? – dock en tydlig inblick i hvad som händt de båda parterna under de stormigaste och mest högtidliga åren af deras lefnad.
Det nya uppslaget började med hvad som begynner resningen af alla invecklade mål, ett nytt vittnesförhör.
Man erinrade sig, att en af sorgespelets hufvudpersoner Pagello aldrig gifvit sitt vittnesmål, och till allmän förundran fann man den goda doktorn ännu i lifvet i en småstad i Italien.
Han hade iakttagit en djup diskretion, men tyckte sig nu ett halft sekel efteråt kunna tala, och nittioåringens minne förvarade – att hafva varit älskad af George Sand hör ej till de saker, som glömmas – intill de minsta tilldragelser från den stund den stora författarinnan i ett bref, deklamatoriskt och djupsinnigt som en sida i Lélia, förklarade honom sin kärlek.
Genom interviewen med Pagello kom frågan på dagordningen.
Nu inflöt material från alla håll:
Pagellos ungdomsjournal, Georg Sands bref till Musset och hennes bref till deras kärleks förtrogne Sainte Beuve och långa delar af Mussets bref till henne.
Det är bekvämast i trenne arbeten läsaren kan finna dessa nya dokument:
Spoelberch de Lovenjoul
La veritable histoire d’Elle et Lui, Mariéton Une Histoire d’Amour och George Sand Lettres à Alfred de Musset et à Sainte Beuve med (enfaldig) introduktion af S.
Rocheblave.
Dessa nya handlingar, bland hvilka brefven höra till det mest sublima de båda skriftställarna efterlämnat, belysa först och främst med ovedersägligt ljus, hvad som dock blef det afgörande, lyckohvälfningen i deras kärleksdrama, händelsen i Venedig och George Sands nya lidelse för Pagello.
Ty båda parterna må söka maskera detta faktum hur mycket som helst, hålla det i bakgrunden för sig själfva och andra – hon för att ej blotta hänsynslösheten och sveket i sin passion, han af manlig stolthet, som kved vid blotta tanken på att hafva blifvit öfvergifven, öfvergifven för en simpel ur hopen af dem, som gå tretton på dussinet, – här låg dock deras kärlekstragedis knutpunkt.
Bakom denna ömsesidiga hopfjättring af längtan och bitterhet, af ömhet och hat måste, det har man länge förstått, hafva legat något mer än den hemlighetsfulla attraktion och repulsion, som drifva samman och skilja åt två olikartade och dock besläktade temperament.
Bakom den feber, som lät dem förfölja och martera hvarandra af det de kallade kärlek, men som var hat, låg en bild, ett minne af det outplånliga slag, som smider brottslingar samman.
Det var hos Musset en syn, som all smekningens bedöfning ej kunde slita ur hans hjärta, hos George Sand en hågkomst, som ingen förlåtelse kunde bota.
Synen var den, som alla, hvilka läst Paul Mussets Lui et Elle minnas.
Det är den starkaste situation, som där förekommer, och har alltid genom skildringens skärpa – långt öfver Pauls vanliga bleka berättelsekonst – låtit mig tro, att den verkligen, som det i romanen angifves, dikterats af Alfred.
Det är den hemska scenen, som skildrar, hur Musset, liggande för döden i sin bädd i hotell Danieli, Byrons gamla boning, ser sin älskarinna sittande på Pagellos, hans läkares, knä. George Sand har direkt och högtidligt förnekat denna situations sanning, och möjligheten, att Musset blott haft en hallucination, lätt förklarlig under feberns öfverretning, är ju ej utesluten.
Men Pagellos skildring visar otvetydigt, att hans och George Sands kärleksförhållande begynt vid Mussets sjuksäng.
Det är med tvekan, som man jäfvar en människas öppna ord, och George Sand var för öfverlägsen, hade för mycket af en mans anspråk på lojalitet, för att man hos henne skulle kunna förlåta lögnaktigheter af det slag, som eljes är det kvinnliga kärlekslifvets löpande mynt.
Och ändock!
Man tror icke hennes eder och bedyranden.
Det är icke blott vissheten om, att hennes fantasi, såsom hennes romaner visa, väl känt passionens förräderi och advokatyr – det är kanske än mer en ren instinkt, som låter hvar man, hvilken själf känt svartsjuka, tro på Musset.
Ja detta var det ohjälpliga, det oförglömliga, som band dem vid hvarandra med de bittra uppgörelsernas, den tilltvungna förlåtelsens och de döfvande famntagens makt, saltet i hans sår och piskan på hennes skuldra, scenen, då hon gaf kropp och själ åt den främmande mannen från gatan, åt förtroendemannen, hvilkens plikt hon bestack inför dödens ansikte.
Först halft overklig växte denna bild för den ensamme sjuklingen till en symbol af alla löftens och hjärtans bedräglighet under de långa ensamma dygnen, då Pagello och hon skyndade till kärleksmöten, medan han låg ensam här i undergångens och kärlekens klassiska stad.
Kanalens vatten slog sakta mot ruinerna.
Han tillfrisknade och hvad hade han för annat parti än att spela den ädelmodiges roll, och gifva de båda, som räddat honom från döden till ett fördärfvadt lif, sin faderliga välsignelse, hvilken annan utväg än att i öfverseende återfinna sin förlorade värdighet?
Han blef frisk och hängde trots allt fast vid George Sand, men ej mer med kärlekens lycka, utan med förhäxningens makt, med en lidelse, hvilkens dolda rot var lusten att i sin tur få spela bödel.
Som han en gång vunnit henne med sina tjugutre års öfvermod och ungdom, vann han henne igen med hämndbegärets och hatets viljestyrka, förklädd till längtan, och hon, som äflats att behandla honom som sin »gamin», med en trettiårig kvinnas moderliga öfverlägsenhet inför ett barns svagheter, blef nu offret, förtrolladt af plågoanden.
När han vill skiljas ifrån henne, klipper hon af sig sina lockar och sänder honom dem som en grekisk kurtisan sitt offer till en förtörnad kärleksguds altare.
Hon tigger om hans slag.
Det är den sista, hemskaste fasen af deras kärlek, då George Sand efter att hafva till leda njutit af sin venetianska idyll med Pagello och förbrukat allt hvad den hederlige doktorn kunde äga af romantiska resurser, återkom till Paris i augusti 1834 och åter blef Mussets älskarinna.
Under ett halft års tid, till första dagarna af mars år 1835, då George Sand ändtligen på allvar bröt kedjan, med hvilken de som ett par fördömda voro länkade vid hvarandra, räckte deras kärleks dödsryckning.
Under ett halft år flydde de hvarandra och bönföllo hvarandra om möten, försonades under nätter af gråt och extas och uppvaknade till grå dagar af kval med beskyllningar på läpparna och hat i hjärtat.
Mellan Quai Malaquais, där George Sand bodde och Rue de Grenelle, hvarest Musset hade sitt hem, gick en hemsk via dolorosa, och på den förföljde de hvarandra, undveko hvarandra som spöken, råkades som ett par döda och sökte i kyssar utan glädje och möten utan morgonrodnad få lif igen.
Rundt ikring paradiset ligger öknen med den brännande sanden och den sargande kiseln.
Där irrade de med blödande fötter och famnade och förbannade hvarandra, sedan de samman smakat den förgiftade frukten på passionens träd.
Men om detta var gången af deras kärlekshistoria, lära oss dessa nyutkomna bref, bättre än allt, hur fröet till tragedien låg i deras karakterer själfva, i tillspetsningen hos dessa geniala naturer af allt hvad man och kvinna äga motsatt.
Det skulle vara en löjlig öfverdrift att göra Musset och George Sand till representanter för älskande i allmänhet, men säkert är, att de äro typiska för de undantagsmänniskor, de »fantasiens martyrer», för hvilka kärleken är lifsfrågan.
Det är därför, man med ett sådant intresse följer deras historia, med ett så skälfvande intresse och ett så djupt svårmod.
Hur är Musset icke ut i fingertopparna den älskande mannen i sin obillighet och sin orimlighet, omväxlande af den han älskar fordrande himmel och låg jord, med behofvet att dyrka och förnedra lika djupt, tviflaren, som granskar kallt och hårdt för att i nästa minut få blicken skymd af svärmarens tårar och se världen stråla i en solspeglande vattendroppes glans.
Hur är icke George Sand den älskande kvinnan i sin hänsynslöshet, för hvilken allt lefver och dör med kärleken och som utom den icke äger någon trofasthet eller lojalitet, fången i och rättfärdigad af sin känsla.
Han omgestaltar i sin fantasi ofrivilligt henne, hon omgestaltar i sin fantasi ofrivilligt sig själf.
Han kan fördärfva kärleken genom sin ovarsamhet, genom den brist på illusioner, som brådmogen bekantskap med lasten för med, genom alla slag af cynism, men ett kan han icke, ljuga för sig själf.
Hans vers är själfförebråelse och frigörelse.
Med ett springvattens ljusa flöde tränger den upp i den blå luften ur en botten af slamm.
Det är temperamentet hos nattfjäriln, som kunde lefva i mörkret men lidelsefullt förbränner vingarna i ljuslågan.
Det är aristokrattypen, mannen, som måste gå under.
Hon är långt kraftigare, positivt och praktiskt lagd trots all oregelmässighet.
Utan att hon vet det, har hennes fantasidräkt en besparingslinning, och midt in i äfventyret mister hon aldrig den organiserande kraft, som äfven mystikens kvinnor ägt.
Mer tagande än gifvande trots all moderlighet, har hennes lif sina olika årstider af blomning, då hon slösar med doft och skönhet, och tyst lönlig växtkraft.
På Nohant i ensamheten med naturen förefaller hon som en krukväxt, utflyttad i trädgården, endast upptagen af att supa in sol och regn.
Hennes diktning strömmar som vattnet ur en lutad urna, klart och enformig.
Hon tror på sina ord som sibyllan på alla – äfven de understuckna – orakelsvaren.
Det är en demokrattyp, en våldsamt lefvande adoptivdotter till Rousseau.
Så olika möttes de till samlefnadens största paradox, kärleken, underverket, som sedt i sömmarna alltid förlorar sin helgd, och med hvilket endast Jeronymus och Don Juan kunna reda sig, ty de stå lika långt ifrån det, både den småborgerliga detaljisten och den svindlande engrossören.
Men för Musset och George Sand, hvilken pina och besvikenhet väntade dem ej!
O, kvinna, ditt namn är obeständighet! ropade han.
O, man, ditt namn är svaghet! svarade hon.
Språket hade ej ord nog flammande för de kval de beredt hvarann!
Men under allt detta miste de dock aldrig tron på själfva den makt, hvilkens slafvar de voro, och midt i förtviflan bekänna de allt vältaligare kärlekens credo quia absurdum.
Mot den känsla af människolyckans omöjlighet, som dessa bref meddela, håller den tron oss uppe, och man ser – som på skulptören Bartholomés beundransvärda grafmonument – man och kvinna, svaghet och obeständighet, trots allt gå samman in i mörkret, hon med handen på hans skuldra, och han med den framåt mot dunklet.
Så förlorar man all lust att drifva någons sak, hvarken Mussets eller George Sands, all tro på rätten att våga döma mellan man och kvinna.
Stilla och ödmjukt tager man ner från hyllan ett verk, där båda de stora dödas röster, Mussets klingande diktarstämma och George Sands djupa profetstämma, smält samman för att säga slutorden om kärleken.
Det är Perdicans replik i »Man leker ej med kärleken», skrifven af Musset men med lån ur ett bref af George Sand: »Ja, Camille – alla män äro lögnaktiga, vankelmodiga, falska, skrytande, hycklande, högmodiga eller fega, föraktliga och cyniska, alla kvinnor äro trolösa, konstlade, fåfänga, nyfikna och fördärfvade, världen är blott en kloak, där de vanskapligaste vidunder kräla och vrida sig under berg af smuts, men det finnes i världen en sak, som är helig och sublim, och det är föreningen af två af dessa ofullkomliga och afskyvärda varelser.
Man bedrages ofta i kärlek, såras ofta och är ofta olycklig.
Men man älskar, och då man befinner sig på grafvens brädd, blickar man tillbaka och säger: jag har lidit ofta.
Jag har stundom bedragit mig, men jag har älskat; det är jag som lefvat och icke en konstgjord varelse, skapad af mitt högmod och min ledsnad.»
Ernest Renans personlighet.
Den bild af Renan, som dessa sista år lefvat i den allmänna föreställningen, är den halft legendariska typen af en ironiens och motsägelsens apostel, som med en hellensk skeptikers öfverlägsna leende förband en kristlig mystikers innerlighet.
Han har stått för oss som en tviflets auktoritet, hvilkens högra hand ej visste hvad den vänstra gjorde men som än från katedern med en professorsgest strök under den moderna kritikens fällande ord och än med en salongsabbés behagsjuka åtbörder beledsagade ett känslofullt citat ur Thomas a Kempis eller Augustinus.
Denna bild af en prästerlig och sentimental tviflare, af en jonglör, som kastade boll med idéer och problemer och lekte med tro och tvifvel som en prestidigitatör med sina kulor, stammar visserligen till en del från Renan själf.
Det finnes sidor särskildt i hans arbeten från de sista åren, i hvilka hans ursprungligen så sunda och älskvärda skepticism, hans rädsla för ensidighet, hans olust för pedantiska begreppsbestämningar blifvit en tämligen tom lek med att gifva och taga tillbaka – ett sätt att skrifva, som låter en tänka på spelare, hvilka, då de icke hafva någon motpart, roa sig med att spela whist med sig själfva och leende sköta korten äfven för den tänkte motspelaren.
Men denna mer roande än imponerande gestalt är dock långt snarare en skapelse af det unga Frankrikes journalister och kritici än af Renan själf.
Det är den begåfvade romanförfattaren Maurice Barrès, som framställt den store vetenskapsmannen och tänkaren såsom en subtil dekadens-filosofis ironiska läromästare, en Sokrates fin du globe, eller Jules Lemaître, hvilken af hans många motsägelser gjort en själfsvåldig karrikatyr utan att taga hänsyn till det innersta och djupaste i den store tänkarens och forskarens lifsgärning.
Betraktar man Bonnats berömda porträtt af Renan, gifver det ingalunda bilden af en raffinerad modefilosof, som njuter af att mystifiera världen.
Det framställer snarare en energisk, illparig, gammal man, tröttad af ett långt lif, uteslutande ägnadt åt intellektuell ansträngning och andlig kamp, men ännu med alla märken af en ursprunglig, folklig styrka öfver den groflemmade gestalten och det osköna ansiktet.
Läser man hans viktigaste arbeten, särskildt från tidigare år, träder äfven ur dem oss till mötes en kraftig personlighet, alltid med en komplicerad intelligens, svår att fånga i en formel, men med den starka och djupa enhet i sitt väsen, som gifves af en aldrig svikande tro på tankens suveränitet.
Ju mer man åter lefver sig in i hans verk och gripes af deras smidighet och skärpa, deras milda och själfulla patos, dess mer enastående och beundransvärd förefaller den store bretagnaren, 19:e århundradets Erasmus med sin oerhörda lärdom, som aldrig blir pedanteri, sin polemik, som aldrig bryter mot atticismens regler af god ton och fin takt, sin mångsidiga, klara intelligens, sin underbara stil, genomskinlig som ett speglande vatten, den yppersta för att framställa tankens rörelser och inkast, som funnits sedan Platos dagar.
Renan har själf i sina Barndoms- och ungdomsminnen samt i de tillägg, han till dem fogat i sina Lösryckta blad – hans sist utgifna verk – tecknat sitt ungdomslif.
Det hvilar öfver dessa mästerligt formade skildringar något af en ljus aftons smältande dager.
Om andra minnesteckningar, nerskrifna sent efter de tilldragelser de skildra, ofta synda genom orättvisa och öfverdrift, är dessas fel snarare alltför mycken vekhet.
Åren hafva tagit bort ur Renans minne själfva brodden af de strider han måst genomgå.
Annars är denna autobiografi helt säkert en ypperlig framställning af det väsentliga i Renans ungdomsutveckling.
Man ser i den först och främst hans fädernestad
Tréguier i norra Bretagne, ett litet slumrande samhälle utan handel och rörelse, domineradt af präster och sjömän, omslutande på medeltidsvis katedral och kloster med låga hus.
Luften är öfverallt fylld af minnen och legender ur den keltiska sagovärld, på hvilken Renan så ofta anspelar.
Man förstår lätt, hur i denna omgifning det underlag af svärmisk mysticism, som aldrig försvann ur Renans själ, aflagrats i hans sinne.
Denne tviflande kättare skulle alltjämt älska att dväljas i den svala skuggan af legendens klosterträdgård, och denne store ironiker kände sig alltjämt kallad till sin andliga kamp, som man är kallad, när man i sitt inre har den outsläckliga törsten till kalken i idéernas Mont- Salvat.
Renans far var sjökapten, en chimärisk natur, som gjorde af med familjens lilla kapital i opraktiska företag och själf blef borta till sist, när ruinen stod för dörren.
Liket hittades i hafssanden vid Erquy, och man fick aldrig veta, om den döde omkommit genom olyckshändelse eller själfmord.