Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erabets- och Tjenstemän, som antingen sjelfva eller genom sitt folk förbryta sig i ofvanskrifne fall, skola, utom stadgade bötesbeloppet, mista embete eller tjenst och förklaras ovärdig att någonsin mera uti K. M:s och Kronans tjenst gagnas. 5. 4- De i detta 4 Cap. af denna Lag stadgade böter, jemte drycker, som kunna förverkas, blifve åklagarens ensak; och må det vara obetaget'för hvilken välfrejdad person som helst, att förbrytelser häremot lagligen beifra, till vinnande hvaraf köpare af otillåtna drycker kunna, om hvad de handlat, gagnas såsom vittnen, der de i öfrigt ojäfviga finnas. Cap. 5.
Lag emot fylleri och dryckenskap. §. j. Hvilken enskild man eller qvinna, som fortär Starka drycker, så att tydligen urskiljas kan, det hans eller hennes sinnesförfattning deraf blifver förändrad, han eller hon skall härför böta irsta gången 10 R:dr B:co; a:dra gången ao R:dr B:co; 3:dje gången afstraffas med 20 dygns fängelse i mörkt, läst enrum; 4-de gången mista äran och stå uppenbar kyrkoplikt å en söndag i den församlings kyrka, derinom förbrytaren bor; 5:te gången arbeta 1 år å Kronans fästning, rasp- eller spinnhus, hvilken bestraffning ökas med ett år för hvarje påföljande gång.
Den som, vid det denna lag blifver antagen till efterlefnad, redan undergått straff efter förut varande straffbestämmelse för 3:dje resan fylleri, på honom lämpas här i H. a5 Den 17 Februarii f. na. stadgade bestraffningen för 4:<k gången begånget sådant brott, då han dertill förvunnen varder.
Embets- eller Tjensteman, eller annan person, sorn allmänt uppdrqg innehafver, hög eller låg, andlig eller verldslig, den der utom tjensten befmnes af starka drycker öfverlastad, skall, för i:sta resan sådant sker, plikta 4» It:dr B:co och för den 2,‘dra mista embete, tjenst eller uppdrag, hvarefter han, under fortsatt förbrytelse, afstraffas lika med andra enskilda förbrytare; men den Embets- eller Tjensteman, som vid embetets eller sysslans utöfning finnes af starka drycker öfverlastad,' miste genast embete eller tjenst, och dömes ovärdig att vidare anförtros någon slik eller annan befattning, som fordrar allmänt förtroende.
Betrades någon enskild persön med fylleri inför Konungens Bef:h:de, vid allmänna rättegångsställen eller andra allmänna sammankomster, af hvad namn som helst, för den ökes penningebötesbeloppet till dubbel bot; och om den rusiges sinnesförfattning sådant påkallar, äger Konungens Bef:h:de, domaren eller tillstädesvarande förrättningsman, att låta i tjenligt, läst förvaringsrum insätta den l-usige, tills han nykter blifver, derest han icke under fylleriet jemväl begått sådant brott, hvarför han lagligen må i fängelse förvaras. §. 1.
Fylleri i kyrkan eller under gudstjenst straffas med fördubblad penningebot mot annat fylleribrott, likasom arbetstiden å fästning eller spinnhus ökas till dubbel tid för dessa förbrytelser; men den öfriga bestraffningen blifver för alla lika. §. 3.
Föräldrar, förmyndare, målsman eller sådana personer, hvilka det åligger att hafva vårdnad öfver barn under i5 års ålder eller intill den tid, då dessa erhålla tillträde till Herrans heliga Nattvard, skall det åligga med ospard möda motverka, det barnen intill denna tid ej få förtära starka drycker, såsom brännvin, arrac, rum, cognac eller annat rusgifvande; och om berörde personer bevisligen afveta, att barnen deraf förtära, utan att det hindra, kommer den i detta hänseende försumlige att böta i3 R:dr 16 sk.
Men den person, eho det vara må, som lockar, trugar eller förleder öfvermage att förtära starka drycker, skall derför böta 4° K:dr B:co, hvilken bot fördubblas för hvarje gång han derom förvunnen varder.
Öfvermage, som finnes berusad, skall derför sitta i stocken under gudstjensten vid dörren till kyrkan af den församling, derinom öfvermage bor, och straffas derjemte med ris vid dörren till domstolen, som straffet ådömer och förordnar person dertill. §. 4.
Värd på offentliga näringsställen, som genom hvarjehanda bevekelsegrunder vållar gästers rusiga tillstånd, elier icke, sedan detta synbarligen inträffat, ända - Dea 17 Februarii f. ra. >95 mulsculigt vårdar den berusade, hvilken derigenom skadar sig sjelf eller andra, skall derför böta 5o R:dr
B:eo och förklaras förlustig ali vidare näringsrättighet; hvarjemte en sådan värd, vid enahanda ansvar och förlust af betalning för utborgade varan, förbjudes all utborgning af starka drycker, åt hvem det vara må. §. 5.
För andra brott, som begås under fylleri, straffas förbrytaren jemväl efter hvarje brotts beskaffenhet och allmänna lagens föreskrift i hvarje fall; dock, enär högsta kroppsplikt för sådant brott ådömes, försvinna särskilda böter oell kyrkoplikter för fylleriet. §. 6.
Öfverlastad person, som åstadkommer oljud och buller på öppen gata, torg, väg eller vid allmänna näringsställen och icke i godo kan förmås att afstå från störande af andras fred och säkerhet, skall ovilkorligen på tjenligt sätt i häkte inmanas, att der förblifva, till dess rusigheten försvinner, då han må på fri fot ställas, så vida han är känd och vederhäftig att gälda böterna för fylleriet; men i annat fall får,han i allmänt häkte sättas, intilldess vederbörande domare sig om honom utlåtit. 5- 7.
Hvar, som uppenbarligen dör af fylleri, bans kropp skall af mästerman på allmän galgeplats begrafvas. §. 8.
Böter, som efter 5 Gap. af denna lag ådömas, tillfalla alltid odelade åt den, som förbrytelsen vid domstolen lagligen utför och bestyrker, och må derföre hvem som helst slika förbrytelser åtala. §. 9.
I saknad af tillgång till böterna, skola de förvandlas i fängelse vid vatten och bröd, så att emot t. o. m. 20
R:dr svara 14 dagars sådant fängelse; emot t, o. m. 4° Rtdr svara 20 dagars; emot t. o. m. 5o R:dr svara 25 dagar, derutöfver 28 dagar, sorn blifver den högsta kroppsliga bestraffning af denna beskaffenhet.
Då böter ådömas för brott, som blifvit begångna i förening med fylleriet, komma de att delas och förvandlas, efter hvad allmänna latjen och särskilda författningar derom kunna föreskrifva; dock att högsta kroppsplikt icke öfverstiges. §. 10.
Laga domstol i mål, som afses uti ofvanstående 5 Cap., blifver alltid den domstol, under hvars doravärjo förbrytelsen skett, så att inga fora privilegiata hädanefter finnas i dylika mål för hvarken Militären, civila eller ecclesiastika Embets- och Tjenstemän eller Studerande, sådana händelser likväl undantagna, då domaren är rusig under utöfningen af embetet vid den domstol, der han sjelf ordförande sitter, i hvilken händelse K. llofRätten, uppå åklagares anmälan derom, förordnar ojäfvig ordförande att döma den brottslige, äfvensom militäre Embets- och Tjenstemän, de der befinnas öfverlastade i tjensten, skola dömas af Krigsrätt. §. it.
På det förbrytare emot något, af hvad i detta 5 Cap. blifvit afsedt, på landet må befordras lill så skyndsam bestraffning, att han icke må hinna att oftare för - Den 17 Fébruarii f. m. nya förbrytelsen, innan bestraffning derå tan följa, äga åklagare anmäla sig hos Konungens Bef:h:de, som genast derefter anmodar vederbörande domare att vid skyndsamt utsättande Urtima Ting upptaga förbrytelsen, derest icke denna tilldragit sig så nära före ordinarie HäradsTinget, att Urti ma Ting med skäl kan anses öfverflödigt, och, i förening med förbrytelse emot denna lag, annat sådant brott icke blifvit begånget, som föranleder förbrytares inmanande i bälte, då domstolens skyndsammare sammanträde i alla fall påkallas. §. 12.
Förbrytelser emot denna lag skola inom 2tne år, sedan de sig tilldragit, vederbörligen åtalas; eljest vare förbrytare saklös: och med missnöjes anmälan och fullföljd emot domstolars beslut i mål, som afses i lagen, förhålles såsom med besvärsmål i andra brottmål i allmänhet finnes föreskrifvet.
Hr Piamsay, Otto Joli. Henr., uppläste följande:
Att ett samhälle, i belt eller till dess delar, kan af enskild man eller några medlemmar, utan föregången åsigt af det helas fördel, med ett varde störas, synes mig ett så bestämdt ondi för nutiden, att jag aldrig kan finna det ändamålsenligt, i hvad fall det dicleras.
EnskiftesStadgans t Cap., som tillägger ”hvarje besuten hemmansdels och till och med boställes innehafvare vitsord lill vinnande af enskifte, ” gifver mig denna anledning; och då jag vid tillämpningen sett detta motverka och vara störande i det goda ändamål, man velat åsyfta, har jag ansett mig böra,fästa uppmärksamheten vid detta stadgande, för att få ändring deruti.
I allmänhet är väl nödvändigt att lära sig krypa, innan man vill gå; och jag skulle tro, att man begått ett stort misstag, då man gått directe på saken och sagt, att enskiften skola fortgå, utan att efterse, om folket äger förmåga eller skicklighet att lili fördel begagna dem.
Resultaterne visa, att de icke kunna detta, och åtminstone af de många enskiften, jag sett verkställda, kan jag icke påminna mig något, som dragit de fördelar, de bort, till ändradt och förbättradt åkerbruk vid sina nya skiften, utan stå, med utgjorda stora kostnader och förökad stängselskyldighet, utflyttade på en mager jord, fattiga till både cassa och förmåga att kanske äfven för framtiden kunna skapa sig ett ändamålsenligt åkerbruk.
Det allmänna missnöje, som yppar sig vid hvarje förrättning af denna art, visar bäst, att folket icke är moget att se sitt väl deruti: och då härtill kommer rättigheten för enskild man att godtyckligt störa sina grannar till bostad och egendom, ofta —■ efter hvad erfarenheten visar — föranledt af nyck, att söka derigenom få sin egendom af dem väl betald, eller på embetsmännens förklaring om enskiftenas pytt»; så bör man icke heller anse det otillbörligt.
Här - Den 17 Februarii f. m. '97 till kommer
Ufven den för slättbyggden utomordentligt dryga Landtmätare-taxan, hvarvid jag också vill vördsamt fasta R.
H. St:s uppmärksamhet.
Detta är hvad jag i helt kan applicera till Vestergöthland och väl äfven till det mesta vid andra Provinser.
Jag skulle derföre våga tro, att om åtminstone någon del af de bidrag, som Staten uppoffrar till enskiftenas fortgång, blefve använda till befordran af Landtbfuks-Skölor och Instituter, man ginge en säkrare väg att göra dein begärliga och ändamålsenligt begagnade; ty, fastän icke hvarje individ kunde draga direct nytta af dessa undervisningar, hade man genom de derifrån utgående exemplen att vänta en spridd upplysning, till sann förkofran för denna i Sverige litet omfattade, men hufvudsakligaste näringsgren.
Med vunna insigter om de fördelar ett enskifte lemnar, tror jag, att det nöjaktigt och allmännare skall omfattas, och då är tid att göra dem gällande; till dess tror jag, bör man låta mängden råda, och välviljan skall icke missförstås eller motverkas i sitt goda ändamål. K. M. hav i Kungörelse af d. 9 Juni i832, vid tillagdt 16 §. 3 Gap., velat, ”då allmännare missväxt i en ort inträffar, nådigt åse behof och den allmänna rösten till vinnande af uppskof;” men då jag, enligt mitt anförande, äfven önskade att för alltid få detta gällande vid beslut om ett skiftes fortgång, vågar jag vördsamt föreslå, att man närmar sig 1812 års författning och låter, då enskild man eller minoriteten begär enskifte, Gode män undersöka, om den står i förening med majoritetens önskan och fördel, hvaröfver de till Landshöfdinge-Embetet afgifva utlåtande: och torde det vara en tillräcklig grund för Konungens Bef:h:de att veta sig böra till- eller afstyrka ett hegardt skifte.
Då harvid lägges besvärsrättighet för de missnöjde att hos Ägodelnirigsrätten göra sin sak gällande, kan, om misstag af Gode män eller LandshöfdingeEmbetet skett, rättelse erhållas, och sålunda intet förnärmande vederfaras parterna.
I förening härmed anser jag också alla preliminära kostnader för skiftet böra af sökänderna utgå.
De uppdrag, H. R. o. Ad:s förtroende gifvit mig, hindrade min närvaro, då K. M:s Nåd.
St. om Bankens öppnande till si Ifver vexling sednast d. 1 nästk.
Juli föredrogs, äfvensom då den remitterades.
Må hända skulle man anse den anhållan, jag nu gör att få yttra mig i anledning af det Nåd. förslaget, öfverflödig, då dess remitterande utan discus-’ sion kunde synas tillkännagifva, att åtminstone inom detta Stånd ingen skiljaktig tanka förefinnes — jag hade, då jag nedskref detta, ännu icke hört det utlåtande, som sednast blifvit uppläst—; men frågan är vigtig, mine Herrar! den rörer ägande-rättens och näringsflitens dyrbaraste interes - 19S D e n 17 Februarii f. m. sen; och c!å de oafbrutna bemödanden, som sedan sista Riksmötes slut varit riktade mot inträffandet af den så välgörande silfvervexlingen, ännu fortfara att utströ misstroenden och farhågor, som på mer än ett ställe kunde verka intryck, menliga för den sunda pröfningen, torde det icke sakna anledning att upptaga frågan:
Kan eller bör Banken öppnas inom d. 1 ib stund.
Juli till utvexling af Silfver, efter den i Myntbestämnings- och Bancolagarne af d. 1 Mars 1 8 3 o stadgade grund af 128 sk. för 1 R:dr silfver, eller erfordras ovilkorligen, före fattandet af ett sådant beslut, förändrade lagar och föreskrifter om Rikets Bank och creditförhållanden ?
Mine Herrar! må det tillåtas en af dem, som af[82g års Ridderskap och Adel ägt det smickrande förtroendet att deltaga i beredandet af de lagar och de beslut, som skulle återställa en under 20 år saknad ordning, laglighet och trygghet i myntförhållandena, att inför i834 års
Ridderskap oell Adel redovisa, huruvida han och de öfrige, som med honom delat förtroendet att föreslå och bemödandena att tillvägabringa de då fattade beslut, eller de s. k. 1829 års Financemän, verkligen så illa motsvarat sitt uppdrag, verkligen så missledt dåvarande Ständer, som J, mine Herrar! utan tvifvel under 4 år dagligen ägt tillfälle att höra påstås.
Denna undersökning torde vara så mycket mindre öfverflödig, som det just är på tillräckligheten för en fri silfvervexling af sista Riksdags lagstiftning, ehvad förbättring den för öfrigt både kan och bör erhålla, som frågan beror, om man nu genast kan besluta verkställigheten af en sådan.
Men vid detta tillfälle känner jag ökadt saknaden på detta rum af den gamla, värdiga man, vid hvars sida jag och mången med mig lärt, huru en Svensk Riksdags- och Riddersman, som känner pligterna af sitt kall, endast för dessa tillgänglig, bör ställa sitt tal och sina handlingar, af honom, hvars nit för uppfyllandet af hvarje medborgerligt förtroende hvarken i år eller mödor eller enskildt obehag känt några gränsor, af honom, som för oss alla, vänner af realisationen, d. v. s. ordning och laglighet i myntväsendet, stått en pelare, ledande oss i elterdömen af forskning, af verksamhet och af ett oupphinneligt nit.
Men då beklagligen ej hans så rättvist af R. o. Ad. aktade stamma nu här höres, måste en annan höja sin, hvars enda förtjenst är, att den uttalar öfvertygelsens innersta språk.
Med förtroende till Upplysningens i förstånd förmåga att verka på viljan i beslut, var första riktningen för realisationsvännernas bemödanden att sätta hvar och en i tillfälle att känna och bedöma erfarenhetens läror.
Denna grundsats, som redan 1823 för allmänheten öppnat tillgången till Bancohemligheterna, framkallade redan före 1828 åj s dåiksdag utgifvandet af Gr. von Schwerins samman - Den 17 Februarii f. ra. »99 drag af Banco-författningarna nied dess rikhaltiga noter och af den genom hans omsorg utarbetade samling af utländska Bankstatuter, skrifter, som sedermera bland RiksSt. utdelades.
Af samma anledning utgafs af BaneoUtskottet (Betänk.
N:o 14 med tab.) en utredning af Bankens hela ställning vid slutet af realisationsåren 1778 och i8o3, Riksdägsåret 1823, 1827 och förslagsvis för 1828, utvisande, huru nära alla förhållanden voro till förmån för den närvarande tiden.
Likaledes åtföljdes sjelfva Realisations-Betänkandet, som sjelf innehöll en efter epoker fördelad och till sina verkningar bedömd historisk öfversigt af vära myntförhållanden allt från Bankens första upprättande, af tabeller, lemnande den fullständigaste utredning af alla för frågan vigtiga förhållanden ur Bankens och Statens räkenskaper och handlingar.
Må det tillåtas mig att härur återkalla några data, som torde visa, huru man under förflutna tider — under vida mindre gynnsamma förhållanden — vågat fri silfvervexling, och denna af intet annat kunnat rubbas., än ny sammanblandning af Statens skuld och Landets mynt.
Man ser deraf (Tab. 1 p. 72 i 4^de Sami. af Bihang till RiksStrs Prptocoll 3:dje Åfdeln.), att Banken började 1777 den 1 Jan. sin fria silfvervexling med en silfverfond — ehuru deri till nära £ inberäknades koppar och statsfordringar, tillgångar, som nu ej räknas till reela fonden —, motsvarande utelöpande sedelstocken såsom q till 16, eller deraf utgörande ungefär 60 procent — jag bör nämna, att här ingenstädes de s k. depositionerna blifvit bland sedelstocken inberäknade —; att denna fria silfvervexling, oaktadt under Riksgäldssedelsperioden Bancosedlarna af dem drefvos ur rörelsen, oafbrutet fortgick, ända till dess 1809 års krigskostnader anvisades på Banken — Bankens reella fond d. 1 Jan. i8o3 (t. ex. p. 23) var mer än dubbelt så stor som sedelstocken, och en fjerdedel större än hela Yexel-Bancoskulden, det bästa bevis, att 1776 års realisation icke misslyckades —; alt d. 1 Jan. 1804 (efter Riksgäldssedlarnes realisation) reella fondens förhållande var till sedelstocken såsom 5 till 19; att liela silfverutvexlingen var åren 1804—1807 med en i silfvervärde vida större sedelstock, utan afdrag af hvad som invexlades, 1,291,578 R:dr; att Rikets skuld, förvandlad till Bancosedlar ä 128 sk., utgjorde 1778, 16,670,000 R:dr, i8o3, 4^, 100,000 R:dr, begge åren till större delen utrikes, och 1829, om mana 5 procent capitaliserar Konungens årliga ränta, 8,840,000 R:dr.
Det äro dessa, så offentligen framlagda, ojäfviga vittnen från förflutna tider, som vid anfallen på realisationen, dess möjlighet och bestånd, man oförsynt lemnat utan afseende.
Hvad vår egen, offentligen uttalade trosbekännelse beträffar, så må det vara tillåtet åberopa en af mig vid förra Riksdagens början här anmäld och af trycket utgifven 200 Den 17 Februarii f. m.
Skrift:
Om llikets Mynt-, Bank-, Skuld- och Creditväsende, ej för det namn den bär, utan emedan den, författad på anmodan och under ledning af realisationens vördade veteran samt under granskning af flera dess upplystaste vänner både inom och utom RiksSt., måhända fullständigare än någon annan redogör för våra åsigler, med de nuancer, som äro oskiljaktiga från det individuella omdömet, och motiverar hvarje framställd åsigt eller gjordt förslag.
Vi hafva deri uppställt ett system af lagstiftning, ämnadt att icke endast för denna gång sluta oredan i myntväsendet, utan att äfven undanrödja de orsaker, som alltid varit deras upphof, ställande de föreslagna åtgärderna under det största skydd, samhällsinrättningén förmår lemna, — lag a mes.
Vi föreslogo:
E11 Lag för Rikets Myntväsende, icke, såsom den sedermera antagna myntbestämningslagen, inskränkt till uppgörandet af sedlarnas inlösningsvärde i silfver, utan afseende (se pag. 37 1. c.) å de trenne föremålen af 1:0 uppgörande af alla nuvarande penn in geförhållanden på ett sätt, öfverensstämmande med rättvisa och billighet samt utan enskildt lidande (den antagna lagen vidrör nog ofullständigt detta föremål); 2:0 stadgande för framtiden af full frihet för all penn inge rörelse, utan annan inskränkning än den, som samma rörelses säkerhet kunde fordra, och 3:o stiftandet af ett Statsmynt, för hvars oföränderlighet till metallvärde lagen tryggar, och som således, utan tvång å enskild frihet att sig deraf begagna eller ej, skulle genom den säkerhet och användbarhet, det ägde, vinna ett omlopp, grundadt på allmän nytta; En Lag för Rikets Ständers Bank, likaledes icke blott omfattande dess rättsförhållande, utan äfven, i likhet med väl ordnade utländska Bankstatuter, bestämmande omfånget, inom hvilket dess verksamhet kunde röra sig, dess förhållande till Staten, dennas garanti för densamma, bestående i en grundfond eller behållning, sold icke fick förminskas (en ide', som upptogs i lagen af d. t Mars), och förpligtelsen i det osannolika — man kunde säga otroliga — fall, att Bankens egna tillgångar klefve otillräckliga, för Riksg.-Cont. att gälda alla oinfriade fordringsanspråk, den sista skillingen med den första; En Lag för Rikets s k u 1 d väse n de, bestämmande 1:0 hvad som för det närvarande utgör Rikets skuld; 2:0 huru framdeles Riket förbindande skuld tillkommer, oell 3:o huru med dess liqvid förhållas skall; En Lag för enskilda Bank-Bolag och för enskildas inviSningar på sig sjelfva eiler annor, att vid anfordran be - Den 17 Febr »ar ii f. m. 201 betalas (de begge sednares redaction var ej färdig, och lliksdagens gång visade sedermera, att de voro ännu för tidiga).
Man torde erinra sig, med hvilken ifver fienderna af realisationen begagnade allmän betens ovilja mot onödiga skulder, för att utskrika oss och sjelfva saken, såsom åsyftande att inleda Riket i ett haf af Statsskulder, hvaraf sä många andra länder nödgas draga bördan, under det att vår afsigt, motiverad på en lång undersökning af fördelarna och missbruken af Statsskuld (1. c. p. 18—25), var att gifva lagligt skydd åt de skulder, som Staten, när det behöfdes, ingick, samt att således göra o be höfligt att låna genom sedeltillverkning och myntförsämring.
Ingen lärer kunna neka, att, så länge ännu t. ex. hos vårt KammarColl. den grundsats kan göra sig gällande, vid bedömandet af våra Kronofordringar, att afse icke fordrans obestridliga riktighet, utan om, under en tilläfventyrs i5o-årig väntningstid, fordringsägaren, som aldrig å sin sida fått göra förbindelsens föreskrifter gällande, kunnat försumma någon af de många godtyckligt, och vanligen utan påföljd af liqvid, utsatta prescriptionstider, finnes icke den laga trygghet, på hvilken ensam en verklig
Statscredit grundar sig och hvars saknad i behofvets stund dyrt får umgällas.
Våra lagförslag stadnade här, och voro vi öfvertygade, att, antagna och bibehållna, skulle de icke allenast sluta de närvarande, utan äfven förekomma framtida oordningar i penningerörelsen, samt derigenom gifva det kraftfullaste stöd åt alla näringars lif och förkofran, ehuru detta senare efter sakens natur endast kunde ske efter hand.
Men då för åtminstone de flesta bland oss den pligten icke syntes främmande att äfven hjelpa den enskilda förlägenheten, der detta kunde ske utan olägenhet för det allmänna, så framkastades uti ifrågavarande skrift ideen att öfvertaga de fromma Stiftelsernas fordringar mot annuiteter, motsvarande deras nu uppbärande ränta efter bevillningsafdrag, och tillika nedsättandet af räntan å dessa lån till 5 procent med successiv amortering.
Banken hade med en ringa ränteuppoffring beredt Cassorna en oskattbar säkerhet för deras inkomster, gäldenärerna en förmån, svår alt i någon annan väg i lika grad vinna, och sig sjelf en fond, som gifvit dess rörelse en fasthet, väl värd någon uppoffring.
Men som förslaget ej vann bifall, väcktes ej derom fråga.
I samma afsigt — ehuru utan minsta samband med realisationen, för hvilken dessa åtgärder icke behöfdes, fastän begges flender icke underläto att framställa dem såsom oskiljaktiga — uppstodo mot slutet af Riksdagen flera förslag, till en del från annat håll och hvilkas resultater äro kända. 1 H. 26 202 Den 17 Februarii f. ra.
Om de förslag, sorn från Utskotten utgingo, de beslut, som deraf föranleddes, ej i allo motsvarade dessa åsigter, må man erinra sig, att äfven andra opinioner än våra ägde rätt och magt att göra sig gällande, och att äfven då bemödanden icke sparades, att genom farhågors och fördomars uppväckande inverka på besluten.
Men ehvad brister sednaste Ständers beslut kunna äga, äro vi dem skyldiga en oskattbar förmån, lagar nemligen, som afgöra den stora frågan af förlikningspunkten emellan gäldenärer och borgenärer — med våra skilda interessen, opinioner, fördomar, hvar skulle vi väl stå, om vi ej ägde denna föreningspunkt? —, lagar, som endast fordra ettord af oss för att inträda i verkställighet och, efter i5 års rättslöshet, återgifva Svenska penningerörelsen laglighet, ordning och trygghet.
Jag öfvergår nu till upptagande af de invändningar, som blifvit gjorda mot verkställigheten af dessa lagar; men härvid kan jag ej undertrycka min förundran att nyss hafva hört en Ledamot af BancoUtsk., som löreslagit upphäfvahdet af hvad de verkligen innehålla, deremot citera och tillstyrka bibehållandet af ett stadgande, som icke deri finnes.