Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har en för qvinnor högst ovanlig svaghet; den att gerna vilja göra mig en liten smula äldre än jag är.
Jag vill emellertid beriktiga min något sväfvande uppgift; jag är född d. 6 Mars 1850.
Min fasa för effektsökeri kom mig visst äfven att draga upp konturerna till mitt lif mer intetsägande än som är öfverensstämmande med sanningen.
Förlåt mig det!
”Från Skåne” har påskriften ”Till Dr.
G. B. – med en hjertlig helsning från förf.
”Pengar”:
Till Dr. G.
B. med mångårig beundran och personligt förtroende från förf.28
”Jag önskar att du kunde bli kär i någon.”
”Det önskar jag också.”
”Men om det inte blir snart, så kan du inte bli det; du mister förmågan dertill.”
Den 30de September var regnig och blåsig.
På f.m. vandrade jag omkring i butikerna och min middag åt jag ensam, utan aptit men vid godt humör, på mitt gamla locus Rydbergs källare.
Så skulle jag ha ett bättre rum, för att kunna taga emot Brandes.
Jag skulle betala lite mer för det, men det gjorde ju ingenting.
Efter en evighetslång väntan fick jag ändtligen komma dit upp.
O ve!
Rummet var visserligen stort, men med nakna blanka väggar, i en kall ljusgrå oljefärg, det var utan mattor och med kallt oljemåladt golf, det saknade hvarje tillstymmelse till lyx och komfort, möblerna försvunno i det, de nakna, sandstensfärgade väggarne med sina kala ytor uppslukade allting annat.
Som soffa tjenstgjorde en oformligt bred brits och öfver denna fans en lång hylla, bestående af ett enda bräde, fastspikadt i väggen.
Det var det ohyggligaste rum jag någonsin sett.
Det var så det kunde kyla genom märg och ben.
I ett sådant rum måste konversationen frysa till döds.
Jag måste skaffa mig ett annat och bättre.
Här kunde jag i alla händelser icke taga emot Georg Brandes.
Jag kastade på mig och sprang in till Leopolds, der jag blef emottagen som den förlorade sonen.29 Jag såg på alla de lediga rummen, jag fann ett med svartaktigt röda plyschmöbler, ett stort med två sängar.
Ena sängen måste ut.
Värden var icke hemma, men betjeningen lofvade mig att så fort han kom hem lemna mig besked, om han ville gå in på detta förslag.
Så gick jag hem och lade mig på min brits att vänta.
På e.m. kom Axel.
Jag kände mig obeskrifligt likgiltig för om han kom eller om han gick, och jag lät honom veta det.
Jag tror att han kände det behagligt, och han stannade.
Jag låg på min brits och han satt i en god stol.
Vi kommo öfverens om att rummet kunde vara godt som en dekoration till ”Erik den fjortonde i fängelse”, det fattades bara en vattenkruka och ett bröd på den långa hyllan deruppe.30 Före teaterdags hade jag stält Hilma Hagelbäck till mig.
Det hade varit trefligare att få ligga i fred och prata, men hon kom.
Axel konverserade henne, öfverlägset, ironiskt: hon var ju modisten och han författaren.
Hon hade sina nervösa ryckningar, sökte hålla honom stången men kände sig enkel.
Hon talade om att hon är konservativ.
Jag tror att hon med ett slags ängslan tyckte sig ha kommit in i ett bohême-lif; det var ju så mot all konvenans, denne unge man, som satt helt hemmastadd i min stol och rökade cigarrett, och jag sjelf, som nyss rest mig från soffan och helt fritt talade om att jag legat när hon kom, och att Axel väckt mig när han kom.
Det var ju förfärligt opassande att se oss sitta der, vi två, hon slungad midt in i vår tête à tête och jag vårdslös, med varma kinder och upprufsad i håret.
Så gick hon och jag följde henne ut i trappgången.
Trots sin hemliga fasa känner hon bestämdt en viss beundran för detta fria konstnärslif.
Jag gick in igen och började gå fram och tillbaka på mitt rymliga golf medan jag bakom Axels rygg berättade för honom om alla menniskor här i Hörby samt besvarade hans frågor.
Medan Hilma ännu satt qvar hade jag fått bref från Leopolds att rummet stod till min disposition från tidigt på morgonen följande dag.
Jag kände mig nu lugn och belåten och jag var besluten att genom ett kort påminna Brandes om hans löfte.
Jag hade egentligen endast en tanke: – jag skulle träffa honom!
Vid 8-tiden gick Axel.
Jag började genast att göra mina förberedelser till morgondagen.
Jag skref kortet, så att jag genast efter flyttningen kunde afsända det, jag gick sjelf till apoteket för att få medicin för min förkylning, och jag lade mig tidigt för att vara uthvilad.31
Det var den le Okt. jag första gången såg Georg Brandes.
Hela morgonen var en enda flygande brådska för mig.
Först flyttade jag, möblerade om mitt rum och sökte göra det hemtrefligt.
Så sprang jag ut och köpte en dekorationskanna samt en mörkröd och en crèmegul rosenknopp, så ordnade jag allting så att det skulle se riktigt inbjudande ut.32 Och jag placerade stolarne så, att min gäst med nödvändighet måste komma att sitta i full belysning från fönstret, samt jag sjelf så litet som möjligt.
När jag kom hem helsade mig portiern att doktorn skulle komma omkring half elfva.
Det var i det värsta fläng jag hann tvätta mig om händerna samt släta håret.
Derefter satte jag mig att läsa ”Om de lägre djurens själslif”.33 Jag var ganska lugn; jag hade gjort allt hvad jag kunde göra, och nu berodde det öfriga icke af mig.
Det dröjde till klockan elfva.
Så en lätt knackning på dörren och uppasserskan stack in hufvudet.
”Jo, frun är hemma.
Hon drog sig tillbaka och han trädde in.
Liten, spenslig, manlig, – ett mörkt ansigte, som såg ut att ha lefvat och lidit, en ljusbrun öfverrock.
Han hade icke en judes dominerande näsa.
Det var fina drag, liksom sammandragna med gummisträngar.
Det var en spörjande, hopknipen blick, nyfiken, nästan fiendtlig.
Den som många gånger blifvit sårad får en sådan blick.
Jag hade gått kring bordet och stolarne, fram till honom. – ”Välkommen.
Så snällt af er att vilja komma,” sade jag lågt.
Han stod stilla och såg på mig, ännu med detta frågande uttryck. – ”Fru Benedictson?” sade han.34
”Ja.
– Ännu en gång tack för ni kom.”
”Ja, Lundegård sade att ni gerna skulle vilja träffa mig.”
”Vill ni icke taga öfverrocken af?”
”Jo.”
– Han gick bort till klädhängaren och hängde upp sina ytterplagg medan jag stod och väntade.
– ”Nej sätt er, sätt er, ni blir trött,” sade han då han såg att jag stod.
Jag satte mig i soffan och anvisade honom länstolen med en gest.
Han tog icke emot den, utan flyttade fram en af de mindre stolarne alldeles midt emot mig, satte sig på sned på den med handen öfver dess rygg.
”Jag vill se litet på er först,” sade han med en mjuk allvarlig röst, utan att en ljusning drog öfver dragen.
Pannan låg i underliga fåror och han såg fram under den med gråa ögon, i hvilka det låg liksom ett svårmod.
Han hade genom sin manöver med stolen tvingat mig att vända ena sidan rakt mot dagern, vi sutto båda vid fönstret alldeles midt emot hvarandra och så nära att icke en uttrycksskiftning i den enes ansigte kunde undgå den andre.
Jag kände mig tacksam för denna anordning.
”Det fins icke mycket qvar att se på,” svarade jag.
Det lät så lustigt rättfram hvad han sade.
”Ni har ju varit mycket sjuk?”
”Förlåt, men hur gammal är ni?”
”Tretiosju år.”
”Men det är då förunderligt, när man betänker hvad en sjukdom tar.
Ni ser yngre ut; jag skulle kunnat gissa på tjuguåtta.”
Jag visste att han icke talade sanning, men det var allt för banalt att motsäga honom.
Hvad betydde det om jag såg ut som tjuguåtta eller tretioåtta, när jag ändå hade min ålder!
Kunde Georg Brandes nedlåta sig till att säga sådant?
Jag endast såg på honom.
Han märkte min tanke.
”Ni kan då väl icke tro att jag vill sitta och säga en komplimang.
Det bara förvånar mig att icke sjukdomen lemnat djupare spår.”
”Jag tycker att den borde ha lemnat mycket djupa spår.”
Han bad mig berätta något om mig sjelf och gjorde mig några frågor.
Jag drog med intetsägande linier upp de yttre konturerna af mitt lif.
Han tyckte synbarligen att det var tarfligt.
Jag sade honom att jag nu lefver som en eremit i Hörby; han fick visst det intryck att jag gjort det hela mitt lif, och undrade nog hvad jag skulle få att skrifva om.
Han beklagade mig för min sjukdom; för min bokhunger, som icke kunde bli stillad från något offentligt bibliotek; för min isolerade ställning, som låtit mig kämpa mig fram utan gynnare och vänner.
Hans röst har så vackra tonfall, han talar så enkelt och deltagande, det vill hela min skepticism till för att tro att det ingen mening ligger i deltagandet, utan att det endast är verldsvana. – ”Stakkel” sade han; det var så mjukt, så sorgset, och så underliga ögon han har, under denna fårade, rörliga panna, med dessa ögonbryn, som helt kunna ändra läge och form, – och ett underligt glanslöst hår, som står rakt upp, med antydningen om en bena midt i.
De ögonen äro liksom svullna i kanterna, påsiga, kisande ibland, vexlande, vid minsta känsloskiftning röda i kanterna, liksom tårade af sol.
Jag kunde sitta och se länge in i det rörliga, ibland illagrinande, men så menskligt sympatiska ansigtet.
Jag kunde, tror jag, aldrig tröttna af att höra den rösten; den har ibland en tvärhet, den kan bli kärf, men alltid afdämpad.
Hvad denna menniska måste ha erfarit omåttligt mycket.
Han har lefvat, denne man.
Detta ansigte är som en lång, lång, spännande historia, – en psykologiskt skarpsinnig historia, en historia af kött och blod af ondt och godt, af mörkt och ljust, – en historia som en djup brunn, ur hvilken man kunde ösa länge, länge och ändå icke märka att man närmade sig bottnen.
Det är något så lugnt, när han talar.
Det inger förtroende.
Mot honom skulle man kunna bli så enkel och sann, om man icke vore en odåga och kände det.
Nu sträfvade jag att synas banal, för att åtminstone hålla mig fri från effektsökeri, men sann var jag icke.
Han sade att han så väl kunnat spåra mig i Final, och så log han.
Ja, det hade Lundegård berättat mig.
– Eljest kände han icke till mitt författarskap.
Jo, brefven i Morgenbladet hade han läst, men dem tyckte han inte om.
– När han sade det såg han på mig med ett sådant tillvinnande leende, och jag skrattade och sade att jag höll icke på dem, och han räckte fram sina händer, och jag gaf honom mina.
– Kanske Lundegård sagt mig att han inte tyckt om brefven?
– Ja, det hade han.35
”Ja men jag tycker inte det är vackert af Lundegård att berätta för er allt hvad jag säger.”
”Det skulle ni icke säga om ni bättre kände både honom och mig.
Det ligger icke den minsta ogrannlagenhet emot er i att han säger mig det.
Han vet att jag inte är det minsta ömtålig, och vi äro fullkomligt som kamrater; vi kunna tala om allting.”
Hvad som i synnerhet stött honom i Morgenbladsbrefven var den alldeles kritiklösa beundran jag tycktes hysa för fru Edgren och de andra författarne.
Han fick det intryck som om jag väntat att finna gudar och så blifvit på det angenämaste öfverraskad af att de kommo mig till mötes som vanliga menniskor.
Jag sade honom att tonen i Morgenbladsbrefven är falsk; att jag alldeles icke hyst den beundran jag der lagt i dagen och att i denna brist på sanning ligger brefvens obotliga fel.
Hans ansigte klarnade.
Så var det ändå det!
Han hade glömt brefven och endast någonting uppskrufvadt och osant stod qvar.
Nu förstod han orsaken.
Han talade om fru Agrell.
Hon var älskvärd, tyckte han, men hon hade endast en liten fågelhjerna ”jag vill icke säga precis en kycklinghjerna, men en helt ordinärt utvecklad liten fågelhjerna.
För henne börjar verldshistorien med Henrik Ibsen.
På andra sidan om honom fins det ingenting. ”Det förefaller oss män så underligt.
Vi se det hela i ett sammanhang, som framsprungit ur hvartannat.
För oss kommer Assyrien, Egypten, Grekland, Rom, allt i en historisk utveckling, en enda stor byggnad.
För henne fins icke allt der der; – endast Ibsen.”
– Nå, han menade icke att hon saknade vanlig bildning, men hon hade ingen öfverblick.
Han frågade mig hvad språk jag läser:
Franska, tyska, engelska, – Nå, det är ungefär som alla vi andra, sade han anspråkslöst.
Han kunde icke begripa hvarför jag legat i mörkt rum, när jag icke hade ondt i ögonen.
Han frågade om jag ännu trodde mig vara stadd i utveckling.
– Ja, det trodde jag.
– Ja, men det kunde man misstaga sig på.
Han hade en gång varit i ett sällskap, der man diskuterade frågan om vid hvilken ålder menniskan intellektuellt börjar gå tillbaka, och det var lustigt att höra hur hvar och en tog sin egen ålder som gränslinie.
De som voro tjugofem år sade att till tjugofemte året måtte man då åtminstone vara stadd i utveckling och sjelfva den gamle kammarherre Fallesen, som är öfver de sextio, påstod att ännu hade han åtminstone icke känt någon återgång, så att nog måtte gränsen ligga längre bort.36 Och hvad Brandes sjelf beträffar, så nog hoppades han att ännu på några år icke behöfva gå tillbaka.
Hur hade jag kommit att skrifva?
Jo, jag leddes.
– Vet ni hvad det betyder? sade jag med en dubbelmening.
Han misstänkte mig icke för det strax, men så klarnade ansigtet till ett vemodigt leende.
– Jo, han kände både ordets betydelse och – tyvärr – dess realitet.
– Jag höll på att i min tur säga ”stakkel”.
Lefva i en sådan småhåla som Köpenhamn!
Det låg en del bref på mitt bord under almanackan.
Han såg dem.
– ”Har ni läst edra bref?” – ”Ja.” – ”Eljest läs dem; jag kan inte lida den tanken, att ni möjligen kan sitta och vara upptagen af annat medan vi tala med hvarandra.” – ”Det är jag icke; jag försäkrar att jag läst brefven.
– Han flyttade stillatigande undan almanackan, tog brefven åtskils och såg efter att de voro öppnade.
Jag satt leende och såg på.
”Jag narras inte.” – ”Nej, men det kunde ju vara artighet.
– Och vi återtogo samtalet.
Jag hvilade mina magra, fula händer på bordet.
Det hände ofta, under det han talade, att han lade sin hand öfver min eller grep tag i den, liksom för att riktigt hålla fast min uppmärksamhet.
Det var ingenting af närgångenhet, jag var den sjuka gamla qvinnan, jag var en menniska som lefvat, njutit och lidit, det kände han väl på instinkt, och så fans det ju alltid ett band mellan oss.
En gång kunde jag icke motstå min frestelse; jag måste se ned på den varma, fasta hand, som höll min egen.
Det var en liten hand, en stark, energisk liten hand, icke med denna hvita, qvinliga skönhet, som jag afskyr.
Det var icke en af dessa könlösa händer, som tala om slapphet och svaghet; det var en mans hand.
Fru Edgrens Sommarsaga tyckte han vara en smula naiv i sin kritiklösa beundran af Falk, äfven när det gälde dennes småaktiga egenskaper och envishet.
De första delarne hade han läst igenom och gjort anmärkningar öfver i manuskript.
Hauch är en af hans älsta och närmaste vänner.
Han känner så väl igen honom i boken, fast Falk delvis äfven är tagen efter en annan modell, efter Ullman, tyckte jag han sade.
I alla resonnemang angående preventiva åtgärder i äktenskapet var det Hauch, som gick igen.
Han ifrar mycket emot detta, hvilket han anser vara synd.
Med en ironisk liten glimt i sina ögon sade Brandes att när Hauch varit gift i tio år och hade tio barn, så kunde han nog tillåta sig att platonisera en smula med fru Edgren.
Han tillade, att efter alla dessa barnsängar var hustrun ”neppe et Menneske mer”, så utmärglad och utsläpad hade hon blifvit.
Så skrattade han och sade att en af de älsta små flickorna yttrat:
”men nu är det ju påsk, och om påsk brukar mor ju annars alltid få en liten” – ”den kom om pingst”, bifogade Brandes med ett af sina spefågelaktigaste löjen.37
”Nej, hör nu, vill ni höra en rolig historia?
– Ja, hvad jag det ville.
– Jo, det var när fru Edgren var i Köpenhamn och hon skulle gå upp till kammarherre Fallesen för att tala med honom om hvarför han ej ville låta Sanna qvinnor uppföras på Kongl. teatern.
Brandes hade lofvat att följa med.
Han tänkte vid sig sjelf om denna stora, förfärliga qvinna får sjelf råda, så går hon alldeles bröstgänges emot den lille kammarherren, och så förstör hon alltihop. – ”Ni har ju sett fru Edgren och vet hur hon ser ut?” – ”Ja.” – ”Nå kan ni så gissa hur hon klär sig, hon, som i sig sjelf är allt annat än vacker!
Jo, först en tjock ylleväst, så en kofta eller kappa och derofvanpå en stor regnkappa, som räckte ända ned till fötterna och såg ut som en säck.
Ni kan tänka er hvilken figur hon fick!
Med hennes längd, och så af alla dessa ytterplagg så tjock att man kunde häpna.
Nå, tänkte jag, dethär blir ett fälttåg!
Och så när hon fått allt detta på sig, så tar hon en hatt – – ” – – han gjorde en betecknande gest ut öfver sin panna och gaf med denna rörelse ett intryck af ett ofantligt, framskjutande hattbrätte – ”Och när man nu betänker hvem vi skulle gå till – – !
Kammarherre Fallesen är en man på de femtio, en damernas vän, fin, spenslig, siratlig, parfymerad ända ut på fingerspetsarne, med de elegantaste små fruntimmerskarlsvanor, en älskare af ungdom och qvinlig skönhet, öfvermåttan artig, öfvermåttan svag för en vacker toilett.
Och så tänka sig komma på detta sätt utstyrd till honom!
Nå, hvad var att göra?
Vi gåfvo oss åstad.
Kammarherren tog emot oss, ytterst förekommande och artig, som alltid.
– Så ser han på fru Edgren.
Ah, säger han, jag hade förestält mig en äldre författarinna med skarpa drag och karlavulen uppsyn, men hvad ser jag!
En ung vacker dam, som ser ut som älskvärdheten sjelf.
Det är mig ett obeskrifligt nöje att få göra er bekantskap.
– Ja men hvarför inte Sanna qvinnor kunde bli uppförd?
– Kammarherren ryckte på axlarne – ja men kära fru, har ni månne icke varit alldeles för orättvis emot oss stackars karlar?
När jag går på teatern, hvad ser jag då i salongen?
Jag ser mig på alla sidor omgifven af de mest bedårande qvinliga väsen, som synas färdiga att förvrida hufvudet på hvem som helst, riktiga små förförerskor, som man aldrig nog kan akta sig för.
Men af dessa farliga förförare, om hvilka de qvinliga författarne tala så mycket, af dem ser jag icke ett spår.
Jag ser fula, skalliga herrar, som icke synas kunna vara farliga för hvem det vara må.
Och mig synes det då som om det vore vi stackars karlar, som kunna frukta förförelse och icke tvärtom.”
”Ha, ha, ha, hade fru Edgren aldrig tänkt sig saken från den sidan.”
”Herre Gud, det var ju blott ett skämt, och hon upptog det heller icke annorlunda.
Ingen af dem voro dumma.”
Hu hvad jag blygdes!
Trodde han att jag icke uppfattat det som skämt?
”Jag förstår, jag förstår fullkomligt.”
”Och så hade jag ingen annan råd än att gå in på skämtet; om jag lät fru
Edgren komma till tals var jag rädd att hon skulle förderfva alltihop för oss.
– Så tog jag en stol och satte mig hos kammarherren.
– Jag har kommit hit som fru Edgrens bundsförvandt, men som bundsförvandter ofta göra, så deserterar jag helt enkelt när jag kommer i elden, nu slå kammarherren och jag oss tillhopa och fäkta för de stackars karlarne, och så låta vi fru Edgren sitta derborta och försvara sig”
Så talade han om det bakvända i att män och qvinnor dela sig i två fiendtliga läger.
Det föråldrade löjliga i att qvinno-skribenterna i sina arbeten ha en ”förförare”, d.v.s en som knappt har annat yrke än detta.
Att förföra?
Den unga flickan bör väl veta så mycket, att hon icke låter sig förföra!
Hvarför skylla allt på honom?
Hvad man kunde märka af fru Edgrens bok, det var åtminstone att hon och Hauch talat om allt möjligt.
Han tycktes finna det en smula löjligt att hon genast skulle draga till torgs med det.
Han sade, liksom mina Stockholmsbekanta, att när han först såg mig kom han att tänka på socialisten von Vollmar, egentligen för det jag är så ovanligt lång och för det jag går på kryckor.
Fru Vollmar tyckte han ofantligt mycket om.
”En virkelig Dame”.
Ingen svenska hade någonsin gjort ett så behagligt intryck på honom som hon.
Honom tyckte han icke fullt så mycket om, han fälde ofta förhastade och omotiverade domslut.
Så hade von Vollmar t.ex. brutit ut i en förbittrad tidningsfejd emot en af de andra socialisterna, emedan denne sagt att om Kejsar Wilhelm visste sakernas verkliga tillstånd, så skulle mycket nu vara annorlunda, ty hans uppsåt med folket är redligt.
Detta hade Vollmar kallat reaktionärt.
Men det var eljest så menskligt och lätt förklarligt, ty den nämnde socialisten är en köttslig son till kejsaren.
– Det kom, då han sade detta, åter de röda kanterna kring dessa liksom kringsvullna ögon, ögon som lidit af lampsken och mycket innearbete, ögon som af öfveransträngning lätt bli tårade.38
Det var nästan oförsynt att göra en dam en sådan fråga, men: hade jag läst Hans Jægers bok?
Ja det hade jag.
Om jag icke fann den så rå och plump, att det var en pina att läsa den?
Jo. – Gudskelof! – Det lät lustigt att höra honom säga det.
– Hade jag också läst hans artikel om den i Politiken?
Ja, och jag hade blifvit så förtjust i den, också jag tyckte att de båda hjeltarne löpa tillhopa till ett enda virrvarr.
– Ja, det var nästan omöjligt annat, ty den ene mannens besök hos en offentlig dam är så temligen likt den andres.
Så talade han om att Hans Jæger kallat det en oförrätt att Brandes icke omnämnt eller understödt boken.
För resten låge det ärftligt vansinne i slägten och Hans Jæger hade nog en liten släng också – högmodsgalenskap.39
Af Strindberg hade han icke läst allt, icke Utopier och icke Tjensteqvinnans son.
Tyckte icke riktigt om honom, fann honom allt för karaktärslös och ombytlig, aldrig kunde man veta hvar man hade honom.
Och så var han ibland så okonstnärlig och kom körande upp med teorier och påståenden, som om han funnit något nytt, och kilade in dem i berätttelsen så att formen sprängdes.
Så t.ex. i Dygdens lön, för att komma fram med att nattvarden icke är annat än vin och åblater tillgriper han någonting som att säga hjelten ”visste icke”.
Det är ju alldeles att gå utom ramen.
Det är sin hjelte han skall gifva oss.
Han skall säga oss hvad denne tänker och känner, hvad han icke tänker kommer oss ju icke vid, såsom liggande utanför ämnet.
Jag jublade hemligt öfver att han kunde säga något som jag sjelf tänkte, men på samma gång slog det mig att jag nu måste stryka ett ställe i Fru Marianne, hvilket jag skjutit in emot bättre vetande.
Vidare berättade han att när Strindbergs fabler i fjor stodo i Politiken, hade Brandes kommit och sagt till sin bror Edvard, att de vid öfversättningen alldeles förvridit författarens mening, ty af fabeln framgick tydligt att denne måste vara ateist, och Strindberg hade ju dock offentligen förklarat att han trodde på en personlig gud.
Derpå svarade
Edvard endast – naturligtvis med sin sarkastiska ton:
– ”ved du ikke at han blev ateist i Marts?” – Brandes log ett jättelöje vid tanken på att man kunde ”bli ateist i Mars”; så utan vidare gå öfver från en ståndpunkt till den alldeles motsatta.
Han kunde förstå att man genom en lång utveckling kunde öfvergå så der, men med ett slag – – – Han upprepade det för sig sjelf.
Han fann det urkomiskt.40
Ja, och så skulle han gå.
Vi reste oss.
Han tog mig åter i hand. ”Paa Gensyn”, sade han.
Jag kunde ju underrätta honom när jag kom till staden.
Hur kunde han förmå sig till att kyssa min stora, magra fula hand!
Öfning – förstås, men i alla fall.
Landsortsskribenten fann det vara en så stor ära, att också hon kysste denna hand sedan han var gången, just på samma fläck.
Det var något så vänligt och så menskligt hos honom när han gjorde det.
Det kändes så lugnt och tryggt och han hade så mjuka läppar.
Han frågade om mina framtidsplaner. ”Jag tror att jag kan arbeta ännu ett par år.” – ”Ett par år?
Hvad menar ni sedan, tror ni att ni skall dö?” – ”Jag vet ingenting.”
– Han mätte min långa gestalt.
”Ni ser inte ut så.
Paa Gensyn.”
Senare på teatern såg jag en skymt af honom vid en pelare.
Detta karaktäristiska hufvud är så lätt att känna igen, men ansigtet så svårt att återkalla i minnet, dess drag äro för rörliga.
När jag gick ut från teatern hade Lundegård helsning till mig, han hade sökt mig med ögonen men icke kunnat se hvar jag satt.
På mitt bord låg det Stuart Mills Qvinnornas underkufvande samt Aladdin.
Åh, hvad jag fick en hjertklappning!
Hade han varit och sökt mig?
Var det möjligt?41
Jag måste se honom följande dag och tacka.
Jag gick dit och lemnade mitt kort.
Jo, han tog emot.
Pigan sade mig besked, men innan jag hunnit in kom han sjelf ut i tamburen för att se om jag var der.
Han förde mig in i sitt arbetsrum: enkelt, nästan tarfligt, men komfortabelt ändå, bra att arbeta i, ett hörnrum med fönster åt två håll och en fri utsigt.
Jag var så rädd att jag skulle störa honom, att han skulle finna det inträngande att jag kommit; när jag suttit några minuter ville jag gå, men jag fick inte.
Det pratades rätt ledigt, fast min nypresenterade fröken och jag voro så främmande för hvarandra.
– ”Jag tycker så bra om er, fast jag inte träffat er mer än en gång,” sade han till mig.