Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, så pass rädd blef jag, men så är jag också härdad med sådana där budskickningar minst en gång i veckan och »ta lifvet af sig» betyder vanligen bara, att patron, eller farbror Janne, som hela stan kallar honom, vill ett och Sara, hans gamla slägting, vill ett annat.
Redan utanför grinden till den stora trädgården, där farbror Janne har sitt trefliga envåningshus, hördes farbrors och moster Saras röster i full duett.
Först borde jag likväl kanske säga, att fast farbror
Janne inte alls är hvad man kallar besynnerlig, så är han allt litet egen och måste behandlas därefter.
Framför allt tål han inte att bli vaktad som en barnunge, och det är just hvad
Sara gör sig skyldig till ständigt.
Hon följer honom som skuggan, och att hon jämt låtsar vara ute och gå för sig själf, bara retar honom än värre.
I dag tycktes det vara en hetare debatt än vanligt.
Janne stod midt i en tämligen djup vattenpöl och stampade så vatten och lerklumpar yrde, hvilket för en några och sextio års man kan vara lifsfarligt nog, minsann, när man är i början af October.
Det lilla rödskrumpna ansiktet med de korta, tofsiga ögonbrynen, som sitter högt i pannan, var alldeles gråhvitt, så ond var han, och ur den infallna munnen, som ännu tycks ha alla mjölk-tänderna i behåll, droppade orden så fort som när ett slagrägn störtar ned.
Moster Sara, som numera ser ut som en ande efter sig själf, sprang rundt kring pölen, bra nog lik en förtviflad höna.
»Det vore alldeles rätt åt dig, om jag drunknade!» pep farbror Janne i sin värsta falsett.
»Då fick du höra, du, hvad pappa och mamma säger, du, när vi träffas i himlen, du, fast dit kommer du aldrig, du.»
»Söta Janne lilla, stig upp!»
»Nej, du skuffa i mig, du!»
»Söta älskade Janne!
Jag höll dig ju bara litet i rocken, så du inte skulle — —»
»Du behöfver inte hålla mig i rocken, har jag sagt!
(Stamp, stamp, så vattnet yrde).
»Gå din väg genast!
Jag håller mig själf i rocken — om jag vill!» (Stamp, stamp).
»Nu ska jag stå här, till dess jag är död, du, så får du höra hvad pappa och mamma säger, när du kommer i himlen, men dit kommer du aldrig, aldrig, du!»
Sara sjönk ihop som en säck, ur hvilken någon skakat allt innehåll, och nu ryckte jag fram till undsättning.
»Kors», sa jag nytert, »farbror Janne tar sig ett halfbad?
Ja, det lär vara alldeles utmärkt hälsosamt och just hvad alla läkare ordinerar nu för tiden.»
Huh-uu-u!» sa farbror
Janne och pallrade sig upp ur pölen så fort de korta benen tillät och rusade i väg med en sådan fart åt huset till, att det nästan blef omöjligt för oss två att följa efter.
En kvart senare hade vi honom i godt förvar i sängen, där han drack glödgadt vin som ett det frommaste lamm och till och med höll till godo med varma krus under fötterna, hvilket han eljest aldrig gör, han må vara hur förkyld som hälst.
För farbror
Janne hör läkare och begrafning ihop lika säkert som man och hustru.
Han hade aldrig sett en läkare i hemmet förr än vid föräldrarnas enda och sista sjukdom, och sedan dess har han gjort sina egna uträkningar.
Sara, stackare, var alldeles utschasad, men det är hon van vid.
Först när farbror sof riktigt godt, gaf hon sig tid att ta sig en liten gråtpärs, men den gick så fort öfver som ett rägn i Maj, ty ifall farbror skulle vakna, ville hon inte vara rödögd.
Ja, nog är den där kärleken besynnerlig.
När Sara för vid pass 30 år sedan, då en vacker och riktigt ståtlig flicka, kom i farbror Jannes föräldrars hem som hjälpreda och vän, blef äldsta sonen, en duktig karl med hufvud på skaft och en riktigt bra affär uppåt landet, kär i henne.
Men hon sa nej.
Hon hade fäst sig vid Janne, som var sju år yngre än hon och så litet försigkommen på alla vis, att det var riktigt bekymmersamt.
Men tror någon människa han brydde sig om henne?
Det enda han förstod sig på var att kujonera henne — så mycket karl var han ändå — och kujonerat henne har han gjort allt se’n dess.
Så hände det där otroliga spektaklet, när farbror Janne excercerade beväring och rök på en korpral, som misshandlat honom under hela mötet, och skrek:
»Det vore rätt åt dig, om jag stack hål på dig, du, men det vill jag inte, du, för då skulle det komma ut för många små-djäflar, du.
Men stryk ska du få, du!»
Och stryk fick korporalen — och det så han inte kunde bära Kunglig Majestäts permisjoner på en hel vecka, hur en grof tre alnars lång karl han än var.
Nu måste ju farbror Janne endera förklaras för sinnes-svag eller också bli skjuten midt i hjärtat en dimmig morgonstund på en vacker gräsmatta, medan fåglarna höll sin sista konsert för hans fjärrskådande blick.
Jag har alltid tyckt den döden vara en den skönaste död för hjältar, fast jag inte kan säga, att jag presis tycker den passade för farbror Janne, och det tyckte inte doktorn, som undersökte honom, häller, och så blef han hemskickad.
Det där höll alldeles på att krossa Sara, stackare, men då var det någon som hittade på att säga, att just de största chenierna haft det mest omtvistade förståndet — och som hon var och är öfvertygad om, att Janne är ett cheni, tröstade de orden henne otroligt.
Visst är, att i fråga om räkning hör nog farbror till chenierna.
Innan han ens kunde tala rent, visste han hvad sju gånger sju var, och när han kom i skolan, gjorde han inte annat än slog räknemästaren på fingrarna alltjämt.
Och ett märkvärdigt minne för annat hade han med.
Det fanns inte en sak i faderns bod, som han inte kunde utantill, och i fråga om att vrida strutar har eller rättare hade han inte sin like.
Men sedan var det också slut med hans begåfning.
Till sist, i tanke att egga honom litet, satte fadren upp en liten bod åt honom som han skulle få sköta alldeles »ensam».
Ja, det säger jag, att något mer rörande än den affären kan jag då inte tänka mig.
Farbror Janne städade in hvar enda smul i boden själf; satte prislappar på hvarenda sak, men inte hvad han skulle ha, utan hvad han gifvit i inköp — vred ett helt bärg med strutar färdigt, drog upp snuslådan och befallde moster Sara, som naturligtvis följt med honom för att sköta hushållet, att laga så att kaffepannan aldrig var tom — och så satte han sig på disken och väntade på kunder.
Att få honom att servera folk, som ville köpa, var pin slut.
Han bara pekade ut hvar allting fanns — så fick man sköta sig själf och ge hvad man ville öfver.
Ja, det måste jag till böndernas heder säga, att aldrig var det de, som försökte köpa till inköpspris och därunder.
De var så måna om att »Holmkvistens Janne» inte skulle gå »kaputt», att de både mätte och vägde knappare åt sig själfva än de skulle låtit ske i någon annan bod, och alltid fick han köpa lärft och smör och sådant för en och två vitten billigare än både vi och andra.
Mest frestande var det att snåla in en slant vid den kontanta betalningen, förstås!
Hur många smutsiga sedlar och tummade tolfskillingar, som i den boden vandrade fram och tillbaka till de smutsiga plånböckerna innan de, som rådde om dem, kunde förmå sig att skiljas vid dem, det vet bara
Han, som ransakar inte allenast plånböcker utan också hjärtan och njurar.
Men de gjorde honom alltid rätt till slut, och att de sedan trakterade sig kanske litet rikligare än vanligt med snus och kaffe, är jag riktigt glad åt, för det hade de ärligt förtjänt.
Janne sa aldrig något, om han så fick mycket eller litet »till öfvers», men om någon försökte narra honom, om det så bara var på en styfver af hvad han ansåg vara sin rätt, så kom det ögonblickligen ett:
»Det vore rätt åt dig, du, om jag satt dig i kurran, du!»
Det finns många som gapskratta, när de hör talas om den där affären.
Ja, man skrattar åt mycket nu för tiden —!
Samma höst kom fru Ungfrau till staden, och se’n dess rent bodde farbror Janne på panoraman.
Han körde ut kunderna, stängde igen boden och förklarade, att nu kunde hvem som hälst få sätta sig på disken och vrida strutar — han var trött på’et.
Han tänkte lära sig att dansa på lina!
Föräldrarna var utom sig och Sara gret sjöar, men Janne höll i sig.
Så kom giftermålet — jag menar fru Ungfraus.
Janne sa ingenting, men det var då ögonbrynen flög i höjden och munnen fick det darrande, ängsliga drag, som den har än i dag.
Han magrade så han fick både näsa och ögon — men det klädde honom inte alls.
Han såg ut som ett skrämdt barn.
Det var under de två följande åren som farbror och jag blef så pass goda vänner som vi är.
Han hade blifvit så »roligt ondsinnt», sa systrarna, som inte gjorde annat än retade honom för att få honom att bryta ut.
Vid Julen vrickade Ruffen sin arm, och som vi riktigt väl behöfde någon som vred strutar, så lyckades jag öfvertala farbror Janne att flytta till oss.
För mig var han ett riktigt stort sällskap!
Vi lade sympatipassjangs och grabysch hvarenda kväll; och tack vare honom lärde jag mig också att prata litet i korten — han var outtröttlig i att vilja bli spådd — — något som jag sedan haft en sådan riktig glädje af.
Men — hvad lönar det att tänka på allt det där nu.
Nu bryr han sig bara om två saker: blommor och pängar.
Blommorna få fru
Ungfrau hvar eviga en, och pängarna behåller han själf.
Han är, Gud hjälpe mig, en riktig girigbuk, och den som skulle kunna vrida en krona ur honom, vill jag se i synen.
Jag har väl bjudit till hundra gånger, när det varit hård-år och stan är full af utsvultet folk, utan att kunna pressa fram ens så mycket som en tolfskilling.
Men en gång på året »gör han godt» — efter sitt eget hufvud.
Det är vid jul då allt ska vara som »hos mor.»
Då är Sara tvungen att baka 25 stora limpor och stöpa 25 grenljus, som farbror själf krusar papper omkring.
Så väger han själf upp 25 skålpund fläsk, 25 fjärndelar kaffe och socker, stoppar en 25-öring i hvar limpa och så sätter han sig iklädd päls, pjäksor och mössa på en upp- och ned-stjälpt tunna i mangelboden och väntar som en gång förr på kunder.
— Att han inte behöfver vänta förgäfves, faller af sig själft; de fattiga kilar där som kattor.
Men ordning råder det.
Ingen enda skulle våga trotsa hans:
»vore rätt åt dig, du.»
När högarna väl försvunnit, knyter farbror en hvit trasa i mangelbodslåset, och så väl är den signalen känd, att jag inte tror det skulle falla äfven den fattigaste in att försöka knacka hvarken på hans hjärta eller dörr förr än nästa jul.
Men det var fasligt, så jag tagit upp mig med att rita ihop mycket om farbror!
Men det är med människor som med tankespel.
Börjar man väl med dem, så vill man gärna komma till någon slags lösning, innan man slutar.
Hvad sa Sofi — måntro!
Bränns kåldolmarna!
Du min värld ett sån’t elände!
Ingenting är så svårt att förlika med det litterära som matfrågan — det är visst och sannt.
Jag kommer strax!
Och barnen, som fått löfte att koka knäck — —
Jag har totalt glömt af mig!
Grufligt intressangt.
Misstänkta symptom.
Pumpning med oväntadt resultat.
Kullen, som varit bortrest, har kommit igen med tjock guldring på fingret.
Bättre skingring i den ännu rådande Kungssorgen har stan inte kunnat få.
Så här låter det i alla hörn:
Hvem är hon?
Hvar är hon ifrån?
Är hon ung?
Är hon gammal?
Är hon rik?
Är hon fattig?
Är hon ful?
Hvar bor hon och hvad heter hon?
Ingen har fått kort, och ingen notis har vi sett i tidningarna.
Jag är allt grufligt nyfiken, jag med!
Hon lär vara af riktigt fin adel och bor på ett gods, som heter Ulfsberg.
Hon är 33 år och mera fattig än rik.
Fadren, som var en hög militär, är nyss död.
Men om hennes förhållande till Kullen har kikuten inte lyckats spåra upp en smul, fast hon skrifvit till en sin för detta husmamsell, som för närvarande är i tjänst hos en ogift kusin till Kullen, och rent ut frågat henne om både ett och annat.
Jag är så glad hon ingenting fick fatt i om det.
Det finns förhållanden, som inte tål att folk rifver i, och att det här är ett af dem, känner jag på mig.
Kullen fortfarande det stora samtalsämnet!
Tvillingarna var hos Beda hela dagen i går.
Nej, jag vill inte ens skrifva om barn-barnen!
Misstänkta symptom inom hus igen.
Thore ramlar inte i trapporna, och Maja har så otroligt med ärenden uppe på vinden.
Jag är uppmärksam som en detektiv, men förgäfves.
Om jag skulle pumpa henne?
Sagdt och gjordt!
På aftonen tände jag upp en riktigt skön skymningsbrasa, ifall hon hörde till dem som prompt behöfver eldkol och värme för att bli meddelsamma, tog fram äpplen att steka, och så slog vi oss ned på tu man hand i all trefnad framför »fällan».
Först gick det litet långsamt med konversasjonen, men så förde jag helt finurligt talet på kärlek, och då fick hon lif i sig, ska jag säga.
Hon drog fram en låg pall, satte sig tätt intill mig, spärrade upp sina aflånga ögon, som ser ut som ett par bruna sammetsband, och sa så innerligt bedjande:
»Söta moster, berätta något om kärlek, om sådan där stor, konstig kärlek, som gör folk blinda som Titania eller kommer dem att rymma tillsammans eller dö tillsammans som kronprins Rudolf.»
Besynnerligt så tankarna hänger ihop, och hur klart och vackert och stort allting blir framför en skymningsbrasa.
Så snart Maja sa »dö tillsammans», såg jag Gripsholms mäktiga torn resa sig i glöden, såg riddarben och sammetsbaretter hägra, och kände forntida stämningar gripa mig med oemotståndlig makt.
En stor, konstig kärlek?
Ja, nog visste jag — —!
Jag såg mig själf ensam i Kung Johans täcka fängelse, följd tätt, tätt af en ung, nästan obekant man, öfver hvars läppar den nytända passionens eldiga ord oemotståndligt strömmade.
Och då vägde jag 87 kilo och var 47 år!
Hur de skulle ha strömmat, om jag varit 20 år yngre och vägt 20 kilo mindre, det vågade jag inte ens tänka mig!
»Ack, barn», sa jag till sist med en djup suck:
»De stora passionerna är rysliga.
De faller öfver en som en lavin, utan att man vet af en smul.
Till och med i fängelser är man inte säker, och man får vara riktigt glad, när det sker där, ty där finns det åtminstone galler för fönstren, ifall det skulle falla någon in att vilja kasta sig ut.
»O, söta moster berätta, berätta!»
Maja såg mer ut som ett gammalt porträtt än någonsin i den fladdrande belysningen, hvilket hjälpte mig att än mer komma in i stämningen.
»Det är inte mycket att berätta», sa jag långsamt, medan Gripsholms ena torn förvandlade sig till en riddare i glödande hjälmbuske.
»Det är för öfrigt redan gjordt.»
»Nej, hvar då, söta moster?»
»I ’I Stockholm’.»
(Maja är invigd i hemligheten.)
»Ää-ä-ä-ä!»
Jag kan inte presis säga, att Majas röst uttryckte någon djupare grad af förtjusning.
»Menar moster den där uppnosiga, oförskämda valpen, som kallade moster för en ’mogen frukt’.»
»Det är möjligt han det gjorde», sa jag tankfullt, »men i så fall hade han nog en fin tanke i det.
Det var en ovanligt djup och diabolisk natur!»
»Men han var ju rödhårig och fräknig och ful?»
»Var han», sa jag än tankfullare.
»Jag minns honom som mörk, ståtlig, vacker!»
»O, var han sådan», sa Maja, nu djupt intresserad igen.
»Ack, söta moster, berätta presis hur allt gick till.»
Hon kröp närmare och tittade på mig så bedjande som en liten söt hund som tigger socker.
Men jag teg.
Hvarför skulle jag plocka sönder det sista rosenröda minnet i min ungdoms döende rosengård?
Kanske var han röd, kanske var han svart, kanske var han ful, kanske var han vacker!
Hvad betydde det för mig?
För mig var han den sista man, som till mig talat kärlekens och hyllningens ord, och den mannen är alltid skön och stor i hvarje kvinnas tanke.
Slottet ramlade, riddaren föll och falaskan började att breda sitt luftiga täcke, men den romantiska stämningen var ännu kvar.
Maja smög sin lilla hand i min.
»Söta moster, berätta!» hviskade hon inställsamt.
»Berätta presis allt!
Hur kändes det?»
»Underbart», sa jag drömmande.
»Ryste moster så där besynnerligt — invärtes, som de alltid ryser?»
»Förfärligt!» sa jag.
»Kände moster alldeles säkert, att moster ville dö med och för honom?»
»Inte presis det, inte», sa jag harklande mig, medan det i detsamma slog mig som en blixt, att den här pumpningen då inte alls var hvad jag hade tänkt mig.
Och så skickade jag ut Maja i köket för att säga till om te’et.
Nej, skymningsbrasa duger inte, när man ska pumpa folk, så mycket är då visst — åtminstone inte för den som är utrustad med ett romantiskt temperament.
Hade inte jag, gamla människan, setat här och låtit mig gripas af minnenas oemotståndliga ström och blifvit dragen vid näsan af en flickunge, knappt torr bakom öronen, och som nu kanske till på köpet anser, att jag går och bär på en brottslig passjon, fast det tror jag då knappt hon hann räkna ut.
Det fordras allt stor erfarenhet för att misstänka gammalt folk i kärleks-saker!
Här fick jag alldeles som ett slag invärtes.
Var jag inte brottslig?
Gick jag inte och bar på ett manligt minne, som jag inte delade med min man?
Var jag en otrog — — —?
Nej, jag vill inte ens skrifva ut det rysliga ordet!
Hvad ska jag göra?
Dela honom?
Han räcker omöjligt till för två.
Döda honom?
Det kan jag inte häller, efter det ingenting är att döda.
O, hvad det är besvärligt att vara kvinna!
Inte nog att vi känner en sak på ett vis, utan vi måste känna den på tjugo vis minst.
Och så vår otroliga förmåga att dra ut ett lidande ur allting, sedan, för att inte tala om hur skickliga vi är att lida igenom samma lidande om och om igen, fast på olika sätt.
Ja, min tro är, att alla lidandets närver satt just i det refben, som Vår Herre beröfvade Adam och skapade oss utaf.
Det förklarar den underliga skillnaden könen emellan.
Ruffen skulle visst han —
»Ska det vara rån till te’et, moster lilla?» frågade Maja och stack in hufvudet i dörren.
»Rån?» sa jag tankspridt — —
»Visst vore det ett rån att beröfva mig något så oskyld — —»
»Hva sa moster?»
»Nej, jag tiger!» sa jag alldeles högt.
»Men söta moster, hvad men — —?»
»Tyst barn», sa jag hämtande mig.
»Det är inte jag som tiger, utan någon helt och hållet annan!»
Ja, så slutade den pumpningen — om mig till heder, vill jag lämna osagdt.
Nu har jag dem!
I förmiddags, när jag kom hem helt oförmodadt, fick jag se min kära Maja komma smygande nedför vindstrappan med en stor röd fläck midt i pannan, som jag presis kände igen vara efter skäggstubb.
»Hvar har du varit?» frågade jag barskt.
»På vi-inden.»
»Hvad har du gjort där?»
Maja hängde hufvudet som ett brutet ax.
»Kysst Thore?
Hva sa!» sa jag än barskare.
»Äsch nej då, moster, det var han som kysste mig!»
»Och det skäms du inte att erkänna?»
»Jag ville bara känna hur det kändes — — jag med.»
Jag tänkte fråga hvad hon menade, men så tyckte jag inte det var skäl ingå på några kon-klu-sjoner, som kunde ge orsak till nya missförstånd.
Jag hostade litet och så frågade jag lika barskt:
»Nå — hur — kändes — det då, om jag får lof att fråga?
Maja drog ihop ögonbrynen, som om det gällt att lösa någon invecklad fråga.
»Det — det — kändes ingenting alls», stammade hon till sist och såg så söt och jämmerlig ut, att jag hade riktigt svårt hålla barskheten uppe, men det gjorde jag ändå.
»Och så blygdes du inte att kyssa honom om igen?» sa jag.
»Jaa, söta moster, det var jag väl tvungen till.»
»Var du tvungen?»
»Ja — för — att känna — om — om — det — inte blef något bättre, när man blef mera van –.
Men det blef det inte, inte alls», tillade hon med en djup suck, som tycktes komma riktigt från hjärtat.
»Också tänker jag sluta nu.»
»Jaså, det gör du», sa jag.
»Så ovanligt älskvärdt!
Eljest ska jag säga dig, jag, att har man väl börjat att kyssa en karl så håller man i, såvida man har någon heder i sig.»
Här kom jag lyckligtvis i håg artisterna och riksdan, fattigdommen och min plikt.
»Såvida de inte är artister», tillade jag hastigt.
»Dem får man kyssa ändå, nej, jag menar, visst inte — såvida de inte är gifta –.
Nej — artister får man inte kyssa alls — det är — jag ville säga —»
Nu kände jag, att jag alldeles höll på att hänga upp mig, och så rusade jag upp på vinden för att läsa lagen för den där gunstig herrn, som inte blygdes att löna min och Gustafs stora godhet med att — —
Det var så märkvärdigt tyst i Thores rum.
Inte något hvisslande, sjungande, spelande, trampande som vanligt.
Hade han hunnit gå ut?
Det vore skada!
Jag kände mig riktigt i tagen!
När jag öppnade dörren, fick jag se honom sitta »i orienten», en lår öfverklädd med min gamla äkta schal.
Fiolen låg i knäet och ögonen höll han fästade på stafflin, där det stod något, hvad, hann jag inte se.
Jag gjorde så mycket buller jag kunde för att förbereda honom på, att oväder var i antågande.
Men det tycktes inte imponera på honom en smul.
Han vände helt lugnt på hufvudet och såg på mig —
Hela pojken var ju som förklarad!
Låg jag det minsta åt färgpoesihållet, skulle jag säga, att det var som ett hvitt blomsterdoft fallet öfver ansiktet på honom, och att i den blomsterdoften drömde ögonen som ett par djupsvarta pangséer.
Huru som hälst, någonting vackert var det — nästan som en morgongryning!
(Det uttrycket har jag hittat på själf.)
Men, tänkte jag, vacker gryning gör ful dag, och så affyrade jag den första salfvan.
Han blinkade inte ens.
»Åh hå», tänkte jag!
»Ska jag inte få lif i dig, så vore det väl besynnerligt!»
Så laddade jag mig ända till mynningen och affyrade projektilen: »ohederlig!»
Den tog.
Han rusade upp och rätade ut sin långa lekamen med en sådan fart, att jag trodde han skulle stöta hål i taket.
»Ohederlig!» ropade han, medan de krökta läpparna riktigt darrade och ögonen gnistrade.
Men det var som tända eld i krut.
Han slocknade strax igen — och log till, ett drömmande leende.
»Jag är inte ohederlig», sa han sedan lugnt.
»Beror på smak», sa jag bäskt.
»Jag kallar den karl ohederlig, som kysser en flicka först utan att veta om han har en brödbit att sticka i mun på henne sedan.
— Eller kanske
Thore har någon dold skatt att bygga på?» tillade jag spetsigt.
Han teg, men kastade en strålande blick på stafflin, och hvem stod där, om inte Maja i pudradt hår och ros vid bröstet så lifslefvande, att hon höjde sig öfver mina och Ruffens köttbeläten som en riktig sol öfver två månar.
Fattas bara, att karlen till på köpet är ett cheni!
Det vore rågan!
Chenier kan ju aldrig föda sig förr än de är döda, och att det är väl sent för de efterlefvande, kan då väl inte en kristen själ förneka.
Jag ämnade just hapsla ur mig en harang till, när Thore, som redan ett par gånger helt sakta farit med stråken öfver strängarna, började att spela.
Jag lyssnade med öppen mun.
Var det här Thore som spelade!
Så obegripligt mjukt och klingande, alldeles som jag föreställt mig, att Näcken brukar spela om sommarkvällarna, fast vi dödliga så sällan får höra honom.
Men så gick det upp ett ljus för mig.
Medan hon kysste honom »för att få känna hur det kändes», hade den stora kärleken kommit till honom.
Och här satt han fattiga, lyckliga, ensamma pojken, utan att ha någon ann än fiolen att anförtro sig åt!
Och så skulle jag till på köpet komma och rifva — Jag rent af fick tårarna i ögonen.
När han slutat spela, tog jag hans hufvud, lade det mot mitt bröst och kysste honom, som om han varit mitt eget barn.
Ja, det gjorde jag!
»Tant Lova ska inte vara ledsen på oss», sa han sakta.
»Vi ska aldrig träffas — så där mer — förr än vi kan förlofva oss.
Och det ska inte dröja länge, det ska jag lofva.
Jag kan arbeta, jag, ser tant Lova!»
»Det kan du, gossen», sa jag energiskt.
»Jag duger till mycket, jag!»
»Det gör du, gossen», sa jag lika uppmuntrande.
Men så kom jag att tänka på, om det ändå inte var min plikt att väcka honom litet, och så sa jag:
»Men är du säker på att hon — —?»
Måtte Gud bevara och skydda det vackra, litet stolta leendet, som drog öfver det unga, ofördärfvade ansiktet.
Jag vill inte vara bödel, så mycket är visst!
För öfrigt — kanske hon bara förstälde sig — var blyg?
Herre Gud, i värsta fall får man väl hjälpa dem litet!
Hvad hade Ruffen och jag
När jag skulle gå, bad Thore för första gången i sitt lif att få »hjälpa mig nedför trappan.»
Jag hade på tungspetsen säga, att ännu aldrig i mitt lif hade jag behöft någon hjälp, Gud ske lof.
Men så förstod jag, att hans behof af att få skydda och hjälpa hade vaknat; och så stödde jag mig så tungt på hans arm, som om jag varit en ledbruten åttioåring minst, under det jag tänkte på Kullens och min promenad nedför storgatan, då jag ju också spelade litet komedi för en god saks skull.
Underligt!
Kullen, en fin allvarlig man, hade kärleken gjort till en uppsluppen, lycklig pojke; Thore, en lycklig, uppsluppen pojke, hade den giort till en fin, allvarlig man.
Och mot den känslan skulle jag, stackars mask, sta och kämpa!!