Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man behöfver således ej hysa någon farhåga, att den Finska Rågen skulle kunna nedtrycka priset i våra östra Provinser under 10 R:dr, hvilket, efter min tanka, är det minsta, hvarmed landtmanncn kan vara belåten; men med en liten förändring i den föreslagna tabellen för de fall, då priset öfverstiger 10 R:dr, skola äfven de befarade olägenheterne lätt afhjelpas.
Principen är emedlertid af största vigt, och Ständerne böra derföre, efter min tanka, anmäla förslaget hos Konungen såsom det enda tjenliga sätt att bestämma spannemåls-tullen för Riket; hvarjemte Ständerne böra i underdånighet anhålla om dess antagande genast för de vestraProvinserne, samt, i den mån det finnes lämpligt, för Östersjö-stränderne.
Jemte det jag 32 Den i Jun i i. biträder den mening Herr Hjerta och Friherre Palmstjerna, till understöd för Herr afWingårds motion, anfört, utbeder jag mig att få bemöta de hinder Herr Tham deremot framställt.
Innan jag ingår uti hufvudsakligt afseende derå, vill jag undanrödja den betänklighet, som dervid kunde möta, att då Utskottet öfverlemnat till Konungen Herr af Wingårds motion, det skulle synas öfverflödigt, att derom yttra sig.
Men då Utskottet ej gjort det annorlunda, än i samma Betänkande, som framställer hindren och sålunda motsäger motionen, så anser jag det vara vigtigt, att vederlägga denna motsägelse.
De fall, i hvilka Finska handeln skulle motverka denna motion, då tullen skulle falla till en half Riksdaler, hafva ingen tillämplighet på frågan, ty då är ju Sverige i starkt behof af spannemål, och då ligger ej något ondt deruti, att spannemål införes med en half Riksdalers tull.
Ett motvägande skäl, starkare än andra, finnes, och det är angeläget att ej undangömma det.
Det egna intresset är nemligen ali handels basis och all handels ändamål, och ingen Finsk köpman skall, då tullen endast är skillingar, hit öfversända ett större parti säd, än han är säker att genast kunna afyttra, i hvilket fall afyttringen förutsatte behofvet härå.
Han skall det ej, ty han kunde då äfventyra att nästa skörd kunde för honom medföra en förskräckelig förlust; emedan det har ej varit ovanligt, att prisen här Dea i Junii. s3 falla från 16 R:dr till 7 R:dr.
Yi hafva sett detta 1826 och 1827.
När jag således granskar grunden för motsägelsen, ser jag ingen fara.
Jag önskade, att Utskottet, då det öfverlemnar till Konungen Herr af Wingårds motion, och dervid omförmäler de förmente hindren, ville äfven framställa de motskäl jag nu anfört; emedan det ej är Billigt, att saken framställes hlott från den ena sidan , med undangömmande af den andra.
Detta yttrande anhåller jag måtte få åtfölja återremissen.
Jag är till stor del förekommen af de två siste talare, som yttrat sig.
Jag önskade likväl erinra derom, att den tvekan icke är så aldeles utan grund, som Herr Tham framfört, i afseende på en möjligen stark import från Finland, då prisen här komma till en större höjd.
Man kunde lätt tänka sig, att Finska handeln begagnade sig af de tillfällen, då prisen äro höga och tullen låg, för att skicka hit mera säd än vanligt.
Men jag ber att få fasta uppmärksamheten på det correctif, som finnes deremot, just i den starka öfversändningen, som Finnarne sjelfve skulle göra, och att alla inom
Riket då skulle söka att begagna sig af de höga priserne, för att blifva af med sina lager.
Införsel af säd skulle äfven ske från andra orter, ty det torde vara gifvit, att Pomern och Curland kunde försälja spannemål till samma pris som Finland, och till och med 24 Den i Juni i. till tättre pris.
Derföre tror jag, att tillräckliga correctiver finnas emot en öfverdrifvet stor Finsk införsel, emedan förhållandet klefve sådant, att det sorn ej kunde säljas under loppet af året, förorsakar, att prisen minskas det påföljande, och förlust för ägaren alltså i sådant fall vore att Befara.
Hvad angår det skäl Herr Tham framstält emot mitt förslag, att låta tullen på vår vestra kust vara oberoende af ett så onaturligt tullsystem, som jag anser ett fast system blifva, får jag fästa den värde ledarn otens uppmärksamhet derpå, att då man omtalar det pris, som skulle blifva norm, måtte man ej mena ett generelt markegångspris, emedan det vore svårt att bestämma, utan priset på de orter, der en större handel bildar sig.
Om för vestra kusten en sådan tillåtelse ägde rum, vore det gifvet, att handeln bildade sig i Götheborg, der magaziner finnas; ty sådane erfordras.
Då skulle Götheborgspriserne kunna anses såsom en säker anledning för beräkningen.
Man behöfde ej fråga efter prisen i Kongelf eller Falkenberg.
Skulle man finna, att några andra städer kunde uppbringa sig till större handel, borde äfven deras priser tagas i beräkning; men ej kan det komma i fråga, att afse hvarje liten orts pris, ty det skulle blifva oriktigt.
Dessutom skulle ett sådant pris, om det blef tagit efter de i Götheborg gångbara, tjena det öfriga riket derigenom, att det jemnade prisen.
Den i Jun ii.
Förhållandet rättade sig då bättre efter behof och tillgångar, och raan vore säker, att ej under missväxtår behöfva taga nödfallsåtgärder.
Vi hafva sett ett så tydligt exempel år 1826, att vi ej behöfva något annat.
Det är på denna grund jag beklagar, att Finska handeln skall vara grundad på särskilta undantagslagar.
Detta kan rättas nästa gång traktaten skall förnyas; under tiden tror jag ej, att saken skulle medföra våda för riket eller för någon ort, då hufvudstaden är omgifven af vatten, på hvilka tillförsel kan ske ifrån våra sädesrikaste provinser.
Jag saknar erforderlig sakkännedom om rätta priset, hvartill spannemål i vårt land bör kunna frambringas, så att åkerbruket lönar sig för landtmannen.
Jag vågar följakteligen icke yttra-mig om riktigheten af de pris, som äro uppgifne af Bevillnings-Utskottet, af Herr af Wingård och af en annan reservant; men det är om grundsatsen jag vill yttra mig.
Herr af Wingårds motion åsyftar, att bringa spannemålsprisen i Sverige till samma stadga som i England, och följakteligen lifsmedel, dagsverken m. m. till ett motsvarande stadigt pris.
De gagneliga följderne deraf för alla näringsförhållanden äro så tydliga, att man ej kan annat än önska, att vårt fädernesland äfven må komma i åtnjutande af en dylik förmån.
Det största hindret
Den i Juni i. deremot synes ligga i Handels-tractaten med Ryssland, angående Finska varors införsel mot lialf Tull.
Denna tractats förlängning kommer väl deraf, att Finland från längre tid tillbaka varit ansedt, som hufvudstadens vistliusbod.
Detta var ock ett skäl förr, då prisen på lifsmedel inom oss voro höga; men nu, då de äro låga, och vi sjelfve i allmänhet hafva öfverflödig tillgång åtminstone på säd, så vore det bäst att vara af med tractaten.
Då detta likväl icke kan ske, förr än han löper till ända, synes intet annat medel återstå till ändamålets vinnande än antingen att höja tullen så, att äfven Finlands medtäflan motverkas, ty, såsom sagt är, man kan införa sädén från andra orter först dit, och sedan hit, eller ock att åtminstone från ena sidan af vår långa kust utestänga Finlands täflan, så att spannemålsprisen der kunna stadgas.
Detta torde ock genast kunna verkställas utan hinder af tractaten, emedan Finlands afsättning är beräknad på hufvudsta den, och trac-taten utan tvifvel gjord för dess förmon.
För min del anser jag visserligen hufvudstaden vara i öfrigt så gynnad, att jag ej skulle draga i betänkande att tillstyrka Tullens förhöjning, så att Finska spannemålshandeln på Stockholm utestängdes.
Men då man vet, huru svårt det är äfven bland Rikets Ständer, att strida mot liufvudstadsintresset vare sig här eller i andra ländel-; så torde det vara bäst att hålla sig till det Den i Juni i. alternatifva förslaget att utföra åtgärden blott på vestra kusten.
Om det skulle låta sig göra, på sätt Herr af Wingård och Herr Hjerta yrkat; så skulle spannemålsprisen och handeln kunna stadgas i en stor del af riket, utan att hufvudstaden deraf oroades.
Jag önskar således återremiss, på det
Utskottet måtte taga detta förslag i närmare öfvervägande för ögonblicket, och tillstyrka Rikets Ständer, att anhålla hos Kongl. Majit om vidsträcktare åtgärder längre fram till förmån för inhemska spannemålsodlare.
Jag skall ej uppehålla Ridderskapet och Adeln med någon vidlyftig vederläggning i detta ämne, men jag anser mig skyldig upplysa, att i Utskottets Betänkande ej finnes någon contradiction, och att Utskottet ej åsyftat att undanhålla de upplysningar, som Herr af Wingård lemnat.
Tvärtom har det yrkat, att de skola komma i öfvervägande.
Utskottet föreslår nemligen:
Att Rikets Ständer i en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:tj måtte anmäla så väl sjelfva förslaget j som de orsaker, hvilka nu. hindra tillstyrkande att detsamma använda, med underdånig anhållan att Kongl. Maj:t, då förändrade omständigheter det medgifva j täcktes deråt lemna den Nådiga uppmärksamhet j som ej mindre motionairens till allmänt väl syftande ändamål än äfven sjelfva förslaget förtjenar.
Då har man antydt, att förslaget skall öfverlemnas i sin l
Den i Jun ii. helhet, och ingen ting undangömmas, sorn hidrager till verkställigheten.
Utskottet kunde hafva anledning till den fruktan, att, om spannemål liär uppsteg till 15 R:dr tunnan , det kunde påföras oss mera spannemål från Finland, än sombehöfdes, dermed menar jag ej, att Finnarne ensamme skulle göra det, utan äfven de Svenske köpmännen.
En sådan sak är möjlig, emedan den inträffade det svåra året 1826, ty då kom så mycket spannemål in, att i Götheborg spannemål blef öfver, som ännu torde ligga osåld, ehuru lagret ej var stort, och det torde äfven hafva bidragit dertill, att prisen föllo så våldsamt.
Jag får likväl nämna att jag aldeles icke bestrider återremissen.
Missförstådd till en del i mitt anförande, begär jag att få förklara mig.
Min mening har icke varit, att säga, att Utskottets Betänkande innehåller någon motsägelse till Utskottets mening.
Sådan var ej min tanka, och jag tror ej heller sådana mina ord; men väl, att det innehåller motsägelse till Herr af Wingårds motion, hvilket åter är något helt annat.
Då Utskottet sagt, att föreslaget, jemte de binder, sorn i Utskottets tanka legat deremot, skulle till Konungen framställas; önskade jag, att icke blott hindren, utan äfven de skäl, som undanrödja hindren, måtte komma till Konungen.
Med denna rättelse torde talaren medgifva, att jag icke klandrat Dea i Junii. 29 uppställningen af Utskottets Betänkande.
I öfrigt får jag erinra, att om år 1826 lemnade den erfarenhet, att sädesprisen straxt efter folio, vågar jag för min del tro, att det vållades deraf, att Regeringen, af faderlig omtanka för landet, hade förordnat om större inköp, än som behöfdes.
Ett sådant fall är något särskilt, och hör ej här beräknas.
Den enskilta handeln skall alltid ledas af intresset, och det skall alltid återhålla från att inköpa större qvantum, än man tror sig med fördel kunna afyttra.
Jag anser denna omständighet vara så gifven, att de hinder Utskottet omtalat emot den få förfalla.
Jag begagnar detta tillfälle att förklara, att jag anser Herr af Wingårds förslag vara ett af de lyckligaste i ekonomiskt afseende; jag säger sjelfva ideen, ty i detaillerne torde någon förbättring möjligen beböfvas.
Jag tvekar ej, att säga, att från den stund Regeringen antager detta förslag, skall allmänna ställningen blifva helt annan, landet vinna trefnad, och Regeringen skörda välsignelse.
Ehuru flere talare yttrat, att Herr af Wingårds förslag vore antagligt, får jag likväl förklara mig vara af en annan tanka.
Jag tror, att så länge den Finska conventionen existerar, utgör elen ett för stort hinder emot att införa ett nytt handelssystem för landet.
Det måtte vara gifvet, alt så vida tullen för spann em ål från 3o Den i Junii.
Finland är hälften mindre än från andra orter, skall man under missvextår deraf hindras att hämta spannemål från det ställe, der man får den för hästa priset.
Om med antagande af den lägsta tull Utskottet föreslagit, införseln på ett år till exempel vöre 5oo,ooo Tunnor, så skulle uppstå det förhållande, att man finge taga spannemål i Finland, om än den vore 2 R:dr dyrare, än på andra ställen, hvarigenom landets förlust blefve en million Riksdaler.
Och jag hemställer, om det vore rätt, att bereda sig onödigtvis denna utgift.
Ett sätt gifves att förekomma olägenheterne af denna tractat, och det består deruti, att då spannemål ej behöfver införas, men har tullen så hög, att den utgör ett förhud mot införsel så ifrån Finland som andra orter; men deremot, att då spanmål oundgängeligen behöfves, till införsel, all tull derå aflyses; derigenom undvika vi den förlust, som genom ofvannämnde tractat till vinning för Finnarne, på sätt jag nyss nämnt, skulle uppkomma med antagande af Herr Wingårds eller Utskottets förslag.
Man måste äfven akta sig, att icke gifva främmande, hvarföre vi nu måste anse Finnarne, större förmåner än Landets egna barn.
Man vet., att Skåne ej har den förmån som Finnarne att kunna med någon uträkning återtaga laddningar, då de fara här ifrån.
Derigenom händer, att en låg tull för
Finnarne icke mer än motsvarar den transportkostnad, som Skåne Den t Junii. 3t rnåste vidkännas, och att genom det kortare afståndet Finlands handel gynnäs framför Skånes.
Spanmålshandeln synes visserligen vigtig för landet, och är det äfven, men jag bestrider att 5 år äro tillräcklige för speculationerne i denna handelsgren.
Fem års ymnig skörd är ej något ovanligt.
Det sjette å sjunde året först kanske betalar speculationen för de öfriga.
Erindrom oss de goda år, som förflötö mellan de håda sista Riksdagarne, och det 6:te eller, om man så vill räkna, 7:de som följde efter sista Riksdags och Magazins-Directionens upplösning.
Nu är förhållandet så, att icke mer än 5 år af den Finska tractaten återstå, hvarefter troligen andra handelsförhållanden uppkomma, hvaraf åter följer, att handelsspeculationerne måtte till denna tid inskränka sig, emedan man ej kan förutse, hvilka, desse förhållanden blifva.
Jag tror således, att ingenting är vunnit med att på dessa fem år grunda ett nytt handelssystem.
Jag förenar mig hufvudsakligen i hvad Herr Tham försl yttrat.
Det medgifvande han på sin sida sedan gjorde, att Herr af Wingårds förslag kunde antagas för hvete, kan jag ej biträda derföre, att om, såsom Herr Tham sjelf sagt, annan utländsk säd blott behöfde föras till Finland för att sedan hitkomma, eller ock man kunde utsälja den spannemål man äger i Finland, och ersätta bristen från andra orter, så kunde samma förhållande, sorn Herr Tham omtalat i afseende på råg, 3a Den t Junii. ju äfven inträffa med hvete, till ex. från Liffland, hvarigenom den medgifna hveteinförseln tillskyndade oss skada.
Jag anhåller att dessa anmärkningar mätte få åtfölja återremissen.
Den af Hr Ribbing framställda satts, att Tullen på spannemål ibland borde vara så hög, att ingen import deraf kunde äga rum, men deremot under missväxtår kunde nedsättas till noll, är just den, som hittils blifvit följd; och följderna deraf ligga så klart i dagen, att allmänna omdömet derom kan anses af erfarenheten bestämdt.
Jag vill således allenast upptaga det inkast Herr Tham gjort vid tillämpningen af Herr af Wingårds förslag, då han citerat det öfverflöd på spannemål, som genom en hastig import för låg Tull kunde åstadkommas.
Han har äfven i detta fall citerat ett exempel från år 1826.
Jag får återkalla förhållandet år 1820, då efter fleråriga höga spanmålspriser denna vara på en gång nedföll till en låghet, från hvilken den sedan blott temporärt har uppstigit.
Detta skedde utan någon betydlig import utifrån.
Detta förhållande kan således inträffa, antingen en sådan import existerar, eller icke.
Jag tror icke, att prisernas fallande år 1827 bestämdes af något öfverflöd på utländsk spanmål; ty beloppet deraf i jemförelse med hvad sorn var till af - Den i Junii. 33 afsalu af 1827 års skörd, var så ringa, att det troligen blott utgjorde ^i-^del.
Jag tror i alla fall icke, att någon vågar införskrifva så stora lager af utländsk spanmål, att det kan verka på kommande årets pris, enär man icke gerna vågar sig på ett större qvantum, än att afsättningen är påtaglig och säker.
Härutinnan får jag åberopa exemplet af all verklig spanmålshandel i vårt land, som icke torde vara obekant för någon Ledamot af detta
Stånd frände orter, der någon sådan handel existerar.
För att ändock förekomma Tullens nedfallande till sk., skulle en minimi-tull kunna fastställas, så att när priserna uppgå till 18 och 19 R:dr, Tullen ändå kunde bibehållas vid minst 1 R:dr Tunnan.
Dessutom, om förslaget skulle öfverlemnas till Kongl. Maj:t på det vis jag tagit mig friheten föreslå, fruktar jag aldeles ingenting af dess tillämpning, då densamma beror utaf Regeringens vishet.
Då jag, såsom Ledamot af BevillningsUtskottet, blir i tillfälle att besvara de gjorde anmärkningarna emot Betänkandet, hade jag icke ämnat deltaga i en diskussion, som för mig varit högst upplysande.
Det är blott ett inkast, som motionären sjelf ansett ganska hufvudsakligt, men hvilket icke blifvit vederlagdt af någon af de föregående Talarne, som jag ämnar framställa, för att äfven få 37 H. 3 34 Den i Junii. en vederläggning på detsamma.
Ändamålet med motionen är, att bereda en verldshandel med sparmemål.
Såsom medel derför haiman föreslagit en stigande och fallande Tull, hvars belopp skulle rättas efter tillgången och priset i eget land, samt productionen i andra länder.
Om man nu tar för afgjordt, att detta förhållande bestämmes riktigt, ensamt i afseende på Finland, eller ensamt i afseende på andra Stater, så måste också deraf följa, att om en fix tull antages, passande för öfriga Stater, utom Finland, passar den icke för detta land; tager man åter en, som passar ensamt för Finland, så uppkommer ingen verldshandel, emedan uppköpen då måste inskränkas till Finland.
Hvad åter beträffar att göra ett försök på vestra kusten serskildt, så blir förhållandet derstädes detsamma, när det är lika öppet för Finnarne, som andra handlande, att gå till vestra orterna af Riket.
I alla fall blir det i min tanka ett missförhållande, att liafvä två Tullsystemer i ett land.
Man har anfört såsom något mindre fördelaktigt, att Finska tractalen ligger i vägen för enskilta speculationer.
I det fallet har jag en liten erfarenhet af verkan utaf denna tractat, och tror, att sådan den sednast uppgjordes, är den högst förmonlig för Riket.
Man skall sakna ali kännedom af förhållandet, för att tro oss kunna vara de Finska producterna förutan.
När man ärfar, att innevånarne i Skåne och på Gottland requirera smör och Den i Juni i. 35 Victualier från Stockholm, och att tillförseln från de öfriga provincerna, ej mindre af Victualier, än hufvudsakligen af Ved. icke svara, emot hufvudstadens behof, huru vill man väl då umbära införseln från Finland.
Det går också icke an, att betinga sig fördelarna bara på ena sidan.
Nu är det en så hög Tull på alla Finska producter, att sjelfva den inhemska producenten måste erkänna, att han är skyddad genom denna Tull på alla slags varor.
Jag ber dessutom få fösta uppmärksamheten derpå, att genom genom denna tractat äro våra fabriker och Ilandtverkerier i tillfälle att på Finland afyttra en mängd tillverkningar, för hvilka detta land ifrån början varit den hufvudsakligaste afsättningsorten.
Om detta förhållande nu afbröts, tror jag det skulle hafva högst menliga verkningar på våra inhemska Näringar, Herr Ribbing:
En värd Ledamot har anmärkt, att det just vore den hittils gällande principen, att antaga antingen en så hög Tull, att den liknade ett förbud eller ock alldeles ingen, hvilken vore origtig.
Jag får i anledning deraf blott förklara, att äfven jag i allmänhet anser denna princip vara högst oriktig, och Herr af Wingårds förslag deremot ett bland de bästa.
Jag tror likväl icke det låter sig göra, att nu afskalFa den förra oriktiga principen, då den handels 3* - 36 Seni Jun ii. tractat, som blifvit upprättad under den gamla principens välde, ännu måste fortfara i 5 år.
Att under tiden sammanblanda andra nyare om än bättre principer med dessa äldre, detta skulle bli ännu skadligare, än att låta den ena principen gälla i sin fullständighet.
Man bar till försvar för Handelstractaten yttrat, att det vore omöjligt för oss, att undvara finska producter, i synnerhet de från Ladugården och Skogen.
Jag tror, att om vi icke fingo dessa producter från Finland, eller införseln åtminstone småningom inskränktes, sådant skulle vara det verksammaste medlet, att förvandla en mängd af vårt bränvin i ladugårdsproducter, och med detsamma spara veden, då derigenom måste ovillkorligen inträffa, att man, i stället för Skogens afrödjande och odling af säd, skulle söka att befordra och förbättra gräsväxt och bete, hvilket naturligtvis vore gagneligare för ladugården.
Äfvensom man skulle till kreaturs födande och gödande mera använda, hvad som nu lägges i bränvinspannan.
Det är i anledning af Herr af Billberghs anförda betänkligheter, som jag ville yttra några ord.
Jag vill icke ingå i något klander af Finska tractaten.
Jag tror den är grundad på det goda skäl, att man måste gifva tillbaka fördelar emot dem man vill hafva.
Men huru svårt det är, att komma till ett regleradt Tullsystem, inhemtas bäst af det Betänkande, som nu DeD i Junii. b är föremål för öfverläggning.
Jag har för min del icke gjort mig så vidsträckt begrepp om Herr af Wingård* motion, att derigenom kunde bli fråga om en verldshandel, utan endast att begagna Sveriges belägenhet för tillvägabringande af en transitohandel emellan Östersjöhamnarne å ena sidan och England, Norrige och Holland å den andra.
Man behöfver då icke taga en högre skyddsTull, än hvad som öfverensstämmer med behofvet, efter den naturliga skillnaden emellan de olika orternas pris.
Det är på denna grund jag ännu icke af Herr af Billberghs yttrande anser mig öfvertygad om fördelen af den Finska Tullen.
Jag kan således icke inse något skäl, hvarföre förslaget borde afslås.
Finnarnes afsättningar på Vestra Kusten, om man vill göra den till ett experimentalfält, så finner man, att när de måste betala den Sundska Tullen, jemte en mängd andra omkostnader, högre assurance, och större fragt för längre väg, skola alla dessa omständigheter göra den skillnad, som nu existerar mellan den halfva Finska och hela Tullen alltför obetydlig, för att lemna serskild vinst åt Finnarne.
Om nu Tullen på en Tunna Spanmål för de öfriga orterna är 3 R:dr, men för Finland i i R:dr, så torde det icke vara för mycket, att räkna tillökningen i frakten från Finland till Götheborg i stället för Stockholm jemte Sundska Tullen m. m. utgöra så mycket, som hela denna skillnad.
Då 38 Den i Juni i. man derjemte måste betala en ur- och en ilastning, istället att här sälja ur fartyget till consumenter, torde man finna, att hela skillnaden upphör.
Hyad den värde Ledamoten för öfrigt anfort, om behofvet i allmänhet af vissa Finska artiklar, så väl för Skåne som Stockholm, och att således hufvudgrunden för tractaten icke skulle åse mera Hufvudstadens fördel, än landets på det hela, så skulle jag tro, att Skånes behof af ost och smör m, m. härifrån härleder sig mest från en ännu vidhängande inbillning och fåfänga hos de bättre klasserna, att det, som kommer från Stockholm, är bättre än det man har hemma.
Jag fortfar således, att yrka återremiss, i den förhoppning, att Utskottet torde frångå sin idee om en fix spanmålstull, som icke kan åstadkomma några stahla priser, utan föranleder en beständig fluctuation, och hindrar oss ifrån att speculera på denna vigtiga del af handelsrörelsen.
Ämnet är i detaljerna så på alla sidor betraktadt, att jag blott vill tillägga ett pär allmänna anmärkningar.
Vid sista Riksdagen fick man, i ersättning förj den olyckligt administrerade allmänna Magazinsinrättningen, anvisning på den enskilda speculationen.
Huru denna Anvisning blifvit honorerad, derpå hafva vi två exempel: det ena af spanmålsbristen af 1826 års missväxt of - Oen i Ju ni i.
39 vanpå a års Öfverflödig gröda, och med en skillnad i priset af flere hundrade procent, inom några månader.
Jag tog mig vid sista Riksdagen friheten, att nästan ensam påstå, att hvarken enskildes omtanka eller capitaler voro tillräckliga att försäkra nationen om tillräckligt förråd af spannemål vid inträffande missväxt-år.
Ett annat exempel på huru denna anvisning blifvit honorerad, håfve vi uti spanmålsexporten sistlidne höst, då de handlande försummade, att begagna den högst fördelaktiga conjuncturen för afsättning i länder, der priserne voro två å tre gånger högre än hos oss.