Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som bekant, blef den gamle Cazotte räddad genom sin dotters böner den 3 (eller 4?
) september.
Men kort derefter blef han åter häktad — han var komprometterad genom bref funna hos ett af Laportes, intendentens för civillistan, biträden — stäld inför brottmålsdomstolen af 17 augusti, dömd till döden och afrättad å place du Carrousel den 25 september.
Légouvé åter har funnit lämpligt att göra ihop en historisk not af denna lydelse:
» Det var den 12 september som man ånyo kastade honom (Cazotte) i fUngelse.
Dottern tillbragte hos honom dag och natt.
Redan hade hon vunnit dessa samma Marseillare, hvilka hon under den föregående faran blef tack skyldig.
Hon började omsider att hoppas, då man stängde in henne ensam för sig.
Cazottes fiender fruktade i så hög grad hennes nit, att de ej funno något annat medel att förekomma, att Cazotte än en gäng skulle und-slippa dem.
I sjelfva verket mördade de honom under dotterns
j * g Då den senare skriften ntan tvifvel utkom 1792, ehuru den bir årtalet 1793, är det ena lika möjligt som det andra.
* 8e flerestades hos C.
G. Etienne et A. Martainville: histoire du tUatre français, depuis le commencement de la révolution jnsqu * à la réunion générale.
1 — IV.
An X. — 1802.frånvaro.
Först dä hon frigafs, erfor m: lle Oazotte denna smärtsamma förlust *. »
Det är pä en af detta sanniogsvitnes noter till ett år 1800 ntgifvet skaldestycke, som berättelsen om le verre de sang grundar sig.
Noten fick sin kredit från den berömmelse som poemet vanu, och som visserligen ej kan härledas från dess poetiska förtjenster.
Gabriel Légouvés son, den ännu lefvande ledamoten af franska akademien (f. 1807) har ganska väl förklarat anledningarna till den i och för sig tämligen medelmåttiga diktens storartade framgång.
» Den kom deraf », säger han (Soixante ans de souvenirs, I: 185), » att det lilla skaldestycket var liksom det allmänna medvetandets eko.
Man hade nyss trädt nt nr revolutionen och skräckväldet.
Qvinnorna hade der visat sig sublima i uppoffring, mod och dygder.
Hvarje hjerta liksom oroades af ett obestämdt be-hof att lägga i dagen sin erkänsla, sin beundran för dessa hjeltin-nor och dessa martyrer.
När man då plötsligen såg en ung man, brytande på en gång med de gamla epigrammen ocb de gamla madrigalerna, förneka i lika måtto Boileau och Dorat, låta det allvarliga äreminnet öfver qvinnans förtjenster och pligter undantränga adertonde århundradets artigheter och det sjuttondes satirer, i qvinnan måla makan, dottern, systern, modern, besvarades skaldens rop af ett omätligt bifall. »
Detta är ju förträffligt.
Men sedan nittonde århundradet i sin begynnelse så rikligen belönat skalden för hans poem, kunde det väl vid sitt slut f&amp; anses fritaget från att tro på hans dumma noter.
Två år yngre än Légouvés Mérite des femmes är Jacques Delilles ännu mera vidtbekanta skaldestycke La Pitié (1802).
Det Ur icke, säger Delille i förordet, helt och hållet ett tillfällighetspoem.
Men nog är det väsentligen ett politiskt poem, och författaren underlåter ej att berömma sig af den dristighet, hvarmed han utmanar » en million olaglige égarés och barbariske roffares » hat.
Han skall ej tveka att säga dem sanningen på vers, han som » under Robespierres knifvar vägrat denne en hymn till det högsta väsendet ».
Äfven Delille har utrustat poemets fyra sånger med historiska noter, som visa att han lika litet som Légouvé var kinkig eller valde i väpplingen.
* Utgifvame (1823) af Mémoires sur les journées (Je septembre 1792, herrar Baudouin frères, kände mycket väl förloppet, men icke dess mindre aftryckte de denna » historiska » not.
För den sak, de ville tjena, användas fortfarande dylika bedrägerier, hvilka som bekant kallas fromma och hållas för oskyldiga.I tredje sången har han inrymt en hågkomst af Sombreuils fara och räddning:
— -- Quand Septembre, aux Français si fatal,
Du massacre partout donnait l ’ affreux signal,
On a vu les bourreaux, fatigués de carnage,
Aux cris de la Pitié laisser fléchir leur rage,
Rendre à sa fille en pleurs un père malheureux,
Et, tout couverts de sang, s ’ attendrir avec eux.
dans ces jours d ' effroi, de ce sexe timide,
Qui n ' a point admiré le courage intrépide?
Till detta ställe har skalden fogat en not, der han omtalar att » m: lle de Sombreuil störtade sig midt ibland bödlarne, for att rädda sin far.
Detta den barnsliga kärlekens hjeltemod afväp-nade mördarne, och hr de Sombreuil ledsagades hem i triumf.
m: lle de Cazotte lyckades också att rädda sin far. » Änna i 1805 irs upplaga af Delilles samlade verk har noten denna lydelse.
Efter Légouvé upprepades fabeln, tillökad och i öfrigt förbittrad, af bokhandlaren Dubroca uti Les femmes célèbres de la révolution (A Paris.
An X de la république.
1802).
Dubroca är i intet afseende nogräknad: det är ofta namnlösa anekdoter, han berättar utan angifvande af sagesmän, och hans invokation till det dygdemönstret m: me de Beauharnais röjer just icke heller mycken kritik.
Den från Légouvé hem tade, möjligen af honom nppfanna anekdoten, inflickar han, med hjelp af ett aloi ' s, helt behändigt i den gängse berättelsen.
Så uppst&amp;i en bok, så skapas en historisk auktoritet — konstigare är det ej.
Dubroca antog ännu, att m.lle de Sombreuil, då man uppmanade henne att tömma glaset, » ryste och ryggade tillbaka »; det är först hennes son som sagt om sin moder att hon drack » utan tvekan ».
Dubroca är vidare i tillfälle att meddela, att sedermera hvarje månad, i tre dagars tid, förskräckliga konvulsioner plågade henne.
Charles Lacretelle i sitt 1801 — 1S0G utgifna arbete om Assemblée législative lär berätta (jag har ej varit i tillfälle att se denna skrift), att man bjöd m: lle de Sombreuil ett glas: » hon tror sig se blod ».
Citatets knapphändighet tillåter mig ej att afgöra, om han blott upprepat, eller om han ytterligare utsmyckat sin berättelse i den Histoire de rassemblée législative (utgörande bd III af Histoire de la révolution française), som han offentliggjorde år 1824.
Men hvad jag vet, är att han icke ens förstått de vitnens berättelser, han läst eller tror sig hafva last.
Eljest skulle han hafva berättat — men det låter ju bättre i hans roman — itt shvarje gång bilan (!
) höjdes, störtar hon sig hugget till mötes och ropar: mig först ».
Han skulle ej heller hafva trott, att sedandomstolen fält sitt utslag, någon af » bödlarne » tilläde något ytterligare vilkor.
Historieskrifvaren Lacretelle har utöfver det felet att i lika hög grad som Lamartine missakta sanning och sundt förnuft, äfven det att vara långt mindre poetisk än han.
Emellertid vfigar han ej uppgifva, att glaset innehöll blod.
» En af bödlarne nalkas henne: se här eit sista prof, drick detta glas och svär att vara nationen trogen.
Hon kastar en blick, tror sig se blod — hennes hår reser sig * men den dotterliga kärleken är starkast.
Och I, säger hon, svären att min far skonas.
— Hon dricker, tänkande att hon gifver sig döden, men räddar sin far. »
Lacretelle säger ej att han hört detta berättas af m: lle de Sombreuil, ej ens att han känt henne, men han har med mycken konstfärdighet affattat en inledning till berättelsen, som tydligen afser på samma gång att inbilla läsaren, det så var, och att om man besloge honom med osanning, kunna svara att det hade han aldrig sagt.
Under årtionden upprepas fabeln af den ene efter den andre, naturligtvis med åtskilliga modifikationer efter olika tycke och smak.
Somliga tillägga försigtigtvis ett » säger man ».
Så t. ex. E. Lairtullier: Les femmes céUbres de 1789 å 1795 (utg. 1840.
II: 405).
Ehuru han icke är säker på, att m: lle de Sombreuil tömde blodpokalen, vet han likväl att hon dermed ådrog sig » en konvulsivisk darrning », som hon ej blef af med.
Det kunde nu ej längre vara något hinder att i apokryfiska » miunen » förtälja en historia, som blifvit så många gånger tryckt att den vunnit häfd.
M: me Vigée-Lebrun, som gjorde många porträtt af den vackra m: me Du Barry och sedan for verlden omkring och gjorde sköna porträtt af fula prinsessor, har under sitt namn låtit utgifva tre band s. k. Souvenirs (Paris, 1835 — 1837), der hon, förstäs, bland mycket annat, som aldrig händt, äfven mins att m: lle de Sombreuil tvangs att dricka ett glas af det » blod, som rann i strömmar framför fängelset », och att under lång tid derefter alt som var rödt orsakade henne » förskräckliga kräk-ningar ».
Hösten 1780 hade m me Vigée-Lebrun lemnat Paris och Frankrike, dit hon ej återkom förrän hösten 1801: då var fabeln fård ig och utgifven af trycket såsom not till Légouvés poem, som också ganska riktigt citeras i de s.
* * minnena, och tre till
* H vil ken högst intressant detalj!
En annan poetifk historiker ser henne linda sitt länga här omkring armarne.
Sedan Gran ier (de Cas-sagnac) gitt bort, kan man knappast påräkna att detta problem någonsin varder löst.
* * Arkivisten J.
J. Guiftrev och Charles Vatel hafva yppat tvifrelfyra årtionden derefter kom hon förträffligt ibfig, hur det hade ¿Ut till.
Sedan under fyra årtionden ogräset fltt ohejdadt sprida sig från Lcgouvés poetiska planteringar, kom den, så vidt jag vet, första kritiken af fabeln, när Barthélémy Maurice utgaf Histoire politique et anecdotique des prisons de la Seine, contenant des renseignemens entièrement inédits sur la période révolutionnaire (Paris 1840) — ett märkligt arbete, som många begagnat, utan att erkänna sin tacksamhetsskuld.
Särskildt påvisade han fabelns första framträdande i literaturen.
Härtill lade Louis Blanc, i det 1855 utgifna sjunde bandet af Histmre de la révolution française, ett vigtigt vitnesbörd af en person, som känt mille de Sombreuil.
Vidare granskades den gängse berättelsen af Alex.
Sorel: Stanislas Maillard, Vhomme du 2 septembre 1792 (Paris, 1862), af Loois Combes i VAmateur des autographes 1863 (uppsatsen sedermera ntgifven i Épisodes et curiosités révoluiionnairesy 1872), hvar-jemtc åtskilliga bidrag till frågans belysning meddelats i F Intermédiaire.
Ett och annat af de vigtigare bevisen, såsom Monros förut nämnda berHttelse, har man dock hittils förbisett.
Efter Sorels framställning torde ej vara otjenligt att meddela följande lokalbeskrifning.
Vid denna tidpunkt, säger han, kom man genom en port åt gatan Sainte-Marguerite in i en medelstor sal, hvars enda fönster vette åt den inre gården.
I hörnet till höger ledde en dörr till det inre af föngelse^ och genom denna infördes fångarne, för att förhöras af Maillard, som, om-gifven af ett dussin bisittare, satt vid ett bord under fönstret, med ftngregistret framför sig.
När förhöret slöt ogynsamt, ropade domarne A la Force: den olycklige, som trodde att detta betydde att han från Abbaye skulle förflyttas till föngelset La Force, bief i nästa ögonblick upplyst om sitt misstag, då han genom porten åt gatan störtades ut mot mördarehopens pikar och sablar, under det Maillard vid hans namn i registret skref ordet Mort och öfvergick till näst följande slagtoffer.
Om åter domstolen frikände, si förkunnade Maillard: En liberté och antecknade dessa ord i registret, hvarefter två af domstolens ledamöter förde den frikände ut i portöppningen och under ropet Vive la nation öfverlemnade
om äktheten af målarinnans memoirer.
Det skulle vara lätt, men hör ej hit, att ytterligare siyrka dessa tvifvelsmål.
Den skrifkunnige vän, som förf » ttat i hennes namn, har varit så okunnig, att han icke förstått att södtorfteligen rädda skenet.honom ftt mördareligans skydd, för hvilken han nn var okränk-bar, och som vanligast lät ledsaga honom hem.
Sorel hade p&amp; flngregistret från Abbaye, förvaradt i polis-prefektens arkiv, vid Sombreails namn läst orden Bin liberté9 skrifna med Maillards handstil.
För att antaga, att de som » arbetade » ute på gatan — uttrycket härrör från den tiden — skulle hafva filagt Sombreuils dotter det ohyggliga vilkoret att dricka ett glas blod, måste förutsättas att han blifvit förklarad skyldig af Maillards domstol och derefter kastad ut på gatan; men då skulle man å registret läsa ordet Mort.
Å andra sidan kan hän-delsen icke hafva egt rum inne i salen, der domstolen satt, emedan det var blott på gatan, som dödsdomarne verkstäldes; och att ett glas blod skulle hafva burits in från gatan, anser förf.
vara » fysiologiskt oantagligt i följd af blodets så god t som ögonblickliga koagulering ».
Mot denna kritik har emellertid sagan kämpat för sitt lif, och man har infört m: lle de Sombreuil (död 1823) på scenen såsom vitne för den kära fabelns sanning.
Hvad har hon då sagt?
Till mera kända Fängelseminnen från revolutionstiden, om än icke så berömda som jägarekaptenen Jourgniac Saint-Méards eller girondisternes vän Riouffea, hör Journal des événements arrivés d Port-Libre, depuis mon enirée dam cctte maison af Coittaut (intagen i andra delen af Mémoires sur les p isons: Paris, 1823).
Sina anteckningar i Port-Libre, dit han blifvit förflyttad från Magdelonettes, börjar Coittant den 27 frimaire år II, och kort derefter, den 11 nivöse s. å., om förmäler han att han fttt familjen Sombreuil — fader, son och dotter — till fängelsekamrater.
» Enhvar vet, säger han, att denna modiga medborgarinna under septemberdagarne störtade sig mellan sin fader och mördarne samt lyckades rycka honom ur deras händer; sedan dess har hon egnat honom alla tänkbara omsorger, trots de förfärliga konvulsioner som, efter denna bedröfliga tidpunkt, hvarje månad i tre dagar plägade henne.
Då hon visade sig i salongen, riktades på henne alla ögon och fylde9 af tårar ».
Vi skola kanske icke redan af denna korta notis sluta, att Coittant och bans medfångar ej hört ett ord om glaset, ehuru de alla kände väl till m: lle de Sombreuils modiga handling.
Men fortsättningen lemnar intet tvifvel qvar, att vid denna tidpunkt fabeln ännu ej var diktad.
Man har väl sagt, att det var en bitter antifras att gifva ett fängelse namn af Port-Libre — det hette förut Bourbe —, men Coûtant prisar det högt i jämförelse med Magdelonettes, der-ifrån han kom, ooh Carmes, dit han slutligen flyttades: der var bättre utrymme, bättre luft och snyggare.
Och när han besjunger Le salon du Port-Libre, uppkallar umgängeslifvet i fängelset för honom
--- un riant tableau,
Qui nous retrace la veillée D ’ un ancien ci-devant château.
Med salongen förstås fångarnes aftonsamqväm, der man upp * läste skaldestycken, täflade i bouts-rimés, sjöng visor och utförde iostramentalmusik.
Ena gången firade man en seger, vunnen af republikens arméer; en annan gång firade Vigée i ömma verser Acacian på en af ftngelsegårdarne, eller läste sin poetiska epistel till den berömda aktrisen Louise Contat, eller egnade de arresterade damerna sin hyllning:
Nouvel Adam, par plus d ' une Ève Dans ces lieux je me vois tenté.
Kort sagdt, i Coittants skildring blifver Port-Libre ett ganska trefiigt ffengelse.
» I dag var det salong », antecknar journalens författare den IS pluviôse år II.
Sedan man applåderat Vigées dikt A VAcacia, läste medborgaren Coittant en af honom författad romans om medborgarinnan Sombreuil, hvilkens hängifvenhet räddade fadern ur mördarnes blodiga händer.
» Medborgarinnan Sombreuil var närvarande, hon lyssnade med sänkt hufvud, ansigtet badande i Urar *.
I dessa fyra strofer ¿öker man fåfängt någon allusion till det pris, hon säges hafva betalat för fadrens lif.
Är det tänkbart, att familjen Sombrenils medfångar skulle hafva varit och förblifvit okunniga härom, ifall det verkligen hört till det Trait historique de piété filiale, som Coittant beqjöng?
Nej, men hvar-ken m: lle de Sombreuil eller hennes far eller bror eller någon annan hade ännu hört talas om den historien.
Detta är negativa vitnesbörd, kan man säga.
Visserligen, men man torde medgifva att de äro af den beskaffenhet, att de endast kunna falla för bestämda intyg att så skett, som Légoavé sex år senare uppgaf.
Och intet enda sådant intyg fins.
Der-emot meddelar Coittant ett ögonvitnes berättelse om hela förloppet, med hvilken fabeln om glaset är absolut oförenlig.
På flere fångars begäran, säger journalens författare, meddelade medborgaren Grappin intressanta detaljer om septemberda-garne.
Skickad af sin sektion (Contrat-Social) jemte sju andra delegerade till Abbaye, för att reklamera två fångar, lyckas Grap * pin rädda 60 till 70 personer.
Han skulle just lemna fängelset, då han mötte Sombreuil, Invalidhotelets gouvernör, som fördes ner.
Sedan han något hejdat den s. k. rättvisans gäng och af Sombreuil hört försäkras, att den enda bestämda anklagelsen mot honom — det han nämligen skulle hafva lemnat sin post den 10 augusti och deltagit i försvaret af Tuilerierna — var ogrundad, samt att angifvelserna mot honom aflockats ett litet antal bland invaliderne, utverkar Grappin, att ombud skulle sändas till Invalidhotelet, för att erfara om Sombreuil den 10 augusti stannat qvar pä sin post eller ej.
Maillard gifver order härom, ombuden skynda åstad och återkomma med ett bref från majoren, som vederlägger angifvelsen.
Intyget befans emellertid ej tillfredsställande, men Grappin var envis.
Han begärde att med fyra personer, som de väpnade lagskiparne kunde finna värda sitt förtroende, fä begifva sig till Invalidhotelet: man borde ju höra angifvarne, och icke skulle väl fäderneslandets gamle försvarare svika hvad sanningen bjöd dem.
Eder någon tvekan beviljades hvad han önskade, och ban anlände klockan half fem på morgonen till Invalidhotelet.
Der uppstodo svårigheter, i det att cn del af invaliderne ville skriftligen uppsätta och motivera sina an-gifvelser mot Sombreuil.
Genom en skicklig blandning af myndighet och diplomati stälde Grappin så till, att blott en minoritet formulerade några anklagelser, och hvad än bättre var, hans med-delegerade lofvade att vid återkomsten till fängelset i allo instämma i den framställning.
Grappin komine att afgifva till domstolen.
På sådant sätt lyckades han, ehuru ej utan att röna ytterligare motstånd, vinna en frikännande dom, hvarom han genast skyndade att underrätta Sombreuil och hans dotter, som under tiden fätt uppehålla sig i ett annat rum än det der Maillard satt med sin jury; han följde dem ut och anförtrodde dem åt några personer som ledsagade dem hem.
Det förefaller mig icke otroligt, att medborgaren Grappin kan hafva skurit till något i växten, eller att åtminstone honom ovetande, såsom stundom plägar ske, tidsperspektivet förstorat och förskönat hans roll.
Men det är svårligen tänkbart, att han inför familjen Sombreuils medfångar skulle hafva i hufvndsak vanstält förloppet; det är ju ock tydligt af Coittants ordalag, att de på förhand visste att han under septemberdagarne utmärkt sig genom mod och menniskokärlek.
Hvilketdera är nu rimligast, att Coittant råkat att ur sin berättelse utelemna en så ensamstående detalj, som den, hvilken sedermera blifvjt fäst vid namnet Sombreuil, eller att han ochhans medfångar, familjen Sombreuil inräknad, är 1794 icke visste nigot derom?
Samma tystnad från m: lle de Sombreuils ooh hennes vänners sida följande är, dä hon af Nationalkonventet begärde ett penningnnderstöd.
Rapport öfver hennes ansökan afgafs 17 ven-tösc år III (7 / 3 1795) af deputeraden Jean-Baptiste Piette.
Det var naturligtvis af sökanden sjelf han inhemtat alla de omständigheter, som han åberopade för att beveka konventsledamöternc; men här förekommer ej någon antydan på det sedermera så famösa glaset, ehuru det är påtagligt att Piette eller den, som förestafvat hans ord, snarare lade till än tog ifrän, och ehuru i detta ögonblick, midt under thermidor-reaktionen, de tokigaste historier funno villiga öron.
Jag sluter häraf, att m: lle de Sombreuil ännu år 1795 icke visste af, att hon i Abbaye — med eller utan » tvekan » — druckit ett glas blod den 3 eller 4 september 1792 *.
Piette vann emellertid sitt ändamål: m: lle de Sombreuil fick en pension å 3000 francs.
Men detta resultat passade icke riktigt bra för några af revolutionens historieskrifvare.
I Nouvcllc biographie des coniemporains — utgifven af Arnault, f. d. ledamot af Institutet Jouy, ledamot af Franska akademien, Norvins, kejsar Napoleons biograf, med flere — omtalas (T. XVI, 1824) att Piettes » allvarliga språk » vardt för honom olycksbringande: ihao stäldes inför revolutionsdomstolen, dömdes till döden och afrattades vid 76 års ålder ».
Eftersom Piette var född 1747, bör således straffet eller hämnden för hans välmening mot m: lle de
* Hvilken är den rätta dagen?
Ofverste Monros uppgift är alldeles otvetydig: han skrifver på qvallen den 4, att han föregående afton före kl. 9 bevitnat Sombreuils frigifvande.
Sorel säger, att enligt markisinnan FausseLendiys vitnesbörd Sombreuil frigafs på förmiddagen den 4; men jag kan icke af hennes berättelses ej rätt klara sammanhang se annat, än att hon menar den 3.
Hvad angår anteckningarna i fång1i6tan, som Maillard hade framfor §ig, och der han med orden » död » eller n frihet » angaf utslaget, så lär det vara visst, att de delvis blifvit gjorda efteråt, och att dess uppgift om 4 sept.
for såväl Cazotte som Sombreuil icke torde få tagas för säker.
* * Arnault blef vid den andra restaurationen utesluten ur Institutet och landsforvist, kanske mindre derför att han under de Hundra da-garne slutit sig till Napoleon, än för ett och annat hvasst epigram.
Efter några år kunde han vända tillbaka, invaldes i Franska akademien och blef Hess ständige sekreterare.
Hans tragedier torde vara glömda, men icke så Souvenirs dyun sexagénaire, der han i sarkastiska qvickheter om «ne samtida täflar med, kanske öfverglänser Beugnot — Jouy är författare till den af C.
H. Ankarsvärd på ^renska öfvejroitte skriften flforalcnSombreuil hafva drabbat honom år 1823, mot slutet af Ludvig XVIII » regering, litet mer än ett fjerdedels århundrade sedan revolutionstribunalet vardt afskaffadt, samt fem år efter den olyckliges — död.
Så grnfligt poetisk är dook ej Piettes verkliga historia: ban blef på intet vis antastad, ioke åtalad eller dömd, icke ens afrättad, utan dog år 1818, såsom maire i Rumigny (dép.
des Ardenoes), en lugn och stilla sotdöd.
Vi hafva, om jag får nttrycka mig så, lyssnat till m: lle de Sombreuils tystnad; låtom oss na böra hennes tal.
Louis Blanc bade i sin revolutionshistoria förklarat legenden så, att då m: lle de Sombreuil höll på att falla i vanmakt, man bjöd henne ett glas vatten, och att i det ögonblick hon skalle föra det till sina läppar, deri föll en droppe blod från dens hand, som räckte henne glaset.
» Jag har denna uppgift », tilläde författaren, » af en dame, som sjelf fått den af m: lle de Sombreuil, med hvilken hon varit genom vänskapsband förenad.
Och det egendomligaste är, att m: lle de Sombreuil berättat detta för att visa, att septembermännen, hur grymme de voro, ej voro helt och hållet oåtkomlige för medlidande. »
Sedan Louis Blancs stora arbete blifvit afslutadt 1862, före * kom i Edinburgh Review (1863, juli) ett slags kritik deraf, hvars förf., efter en vrängd framställning af Louis Blancs berättelse om affären Sombreuil, åberopade såsom en gång för alla afgörande Gra-niev de Cassagnacs myndiga förklaring, att hvarje » tvifvel på sanningen af den vedertagna berättelsen blifver omöjlig inför det intyg, som sonen till mrlle de Sombreuil tillstält oss ».
Af denna utmaning föranläts Louis Blanc att tillskrifva den här ofvan nämnda dame i Paris, på hvilkens meddelande han grundat sin framställning, och fråga henne, huruvida sedan dess någonting rubbat hennes uppfattning af de omständigheter från septemberdagar ne 1792, som m: lle de Sombreuil för henne hade omtalat.
Sedan Louis Blanc fått hennes svar och bemyndigande att deraf göra det bruk, han funne för godt, vände han sig med ett den 18 / y 1863 dateradt genmäle till The Athmamm, i hvilken tidskrift för 26 september s. å. det finnes infördt.
Det böriar med svaret från brefskrifverskan i Paris, hvilket är undertecknad t: V: e de Montmahon, née Eoussel.
Vicomtesse de Montmahon föt täljer, att hon år 1815 i Paris hos m: me de Montarant gjorde bekantskap med en hennes slttg-ting, m: lle de Sombreuil eller dåmera m: me de Villelume — hon var nämligen gift med en kusin, med hvilken hon hade en son, som tycktes vara omkring 12 år.