Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kinderna hade stark färg och öfverläppen ljusa, yfviga mustascher.
Månne han ville henne något?
Från värdshuset, som endast otydligt kunde urskiljas, lyste ljus.
Att inte konsuln återvände snart!
Nu satt han kanske och drack där borta — hvad tänkte han på!.. klockan visade redan sju.
Margit kände sig modstulen, gick skyndsamt ombord igen och ned i salongen.
Intet pakett.
Otåligt vände hon sig om för att söka någon af betjäningen.
Då mötte hon i trappan den blåklädde främlingen, som varligt spärrade vägen.
Han höll sina händer på ledstängerna — såg henne icke i ansiktet, tykte hon, utan mot halsen och bröstet.
»Det är ett sådant buller och bråk där ute, fröken — vi ska inte gå dit.»
»Men jag måste träffa konsul Gardberg»... förvånad märkte hon själf någonting urskuldande i sin röst, äfvensom den litet spefulla tonen i svaret:
»Herr Gardberg har för tillfället inte tid att tänka på er; jag har dessutom hans tillåtelse att underhålla fröken så länge.»
»Den tillåtelsen ger endast jag själf.»
Han förde artigt handen till sin mörkblå mössa och bugade sig.
»Jag tackar.
Låt oss således stiga ner.»
Margit kunde icke annat än småle.
Detta var någonting nytt — denna säkerhet, som oemotståndligt öfvertog ledningen.
Hela hans uppträdande tilltalade henne genom sin oförvägna kraft och naturlighet, tykte hon ... till och med den gest, hvarmed han under tystnad, halft vårdslöst, anvisade plats vid bordet.
Hennes glada lynne kom åter med ens, men hon förstod icke själf sin eftergifvenhet, när hon tveksamt följde hans inbjudning — tveksamt, och dock så undrande gärna.
»Jag tackar er än en gång, fröken Schrowe, för att ni lyder mig ... det är nämligen jag, som befaller ombord.»
»Jaså — kaptenen.»
Han böjde på hufvudet, i det han lugnt och pröfvande fäste sin blick i hennes.
Men var hon förvånad förut, så blef hon det ännu mera, när städerskan i detsamma hämtade ned en bricka med ... hvad kunde det vara?
Kaptenen tog tigande emot — yttrade därpå hastigt: »ja, ja, du får gå; säg till att jag kommer senare.»
En hel champagne och två glas — han knackade lacket från flaskan.
»I brist på annat ... varan borde vara god, och jag hoppas ni tillåter?»
Det var då en egendomlig människa!
Margit började känna sig orolig, fullkomligt viljelös och tillika blyg, nästan som en liten, liten flicka.
Hvad han föreföll henne manlig!.. en stundom märkbar lucka i öfre tandraden, något på sidan, såg endast pikant ut.
Hon följde med ögonen hvarje hans rörelse ... dessutom korken, som i små språng trillade utefter mattan ... och armen, en lång, muskulös arm, som stadigt sträktes fram öfver bordet, när han serverade henne.
»Vår vän konsuln har skickat sin roddare efter några dokument, som han glömt — jag föreslår en skål för glömskan, jag har den att tacka för så mycket.»
Det var vackert sagdt, tänkte Margit, men hon tordes endast helt flyktigt smaka på den skummande drycken.
»Nej, nej, fröken ... inte så» — han skrattade vänligt— »till botten, jag ber!»
Då lydde hon åter — med ett generadt småleende och rodnade: månne hon på något sätt hade förrådt sin rädsla?
»Det är så sällan jag ... men det är godt, mycket godt.»
Och för att visa sig riktigt tapper och frimodig, räkte hon fram sitt glas för att påfyllas.
Han nickade gillande, utan att låta hennes blick glida undan.
Hon erfor en behaglig känsla af värme i armarna, i bröstet, kinderna hettade, och utan någon anledning lutade hon sig skrattande bakåt i soffan — den mjuka schaggen kittlade henne i nacken.
»Så här gick det säkert till förr i världen,» — undrade hon för sig själf.
Den andre tog plats bredvid henne.
»Det var en gång en pojke, som hette Valentin,» berättade han helt oväntadt och med ett skämtsamt sago-tonfall i rösten, »och fadern var en gammal sjökapten, som seglade på Medelhafvet.
En gång, när gubben kom åter från hustrun i Cadiz till hustrun i hemlandet ... förlåt ... hämtade han med sig en burk holländskt snus åt sig själf och en kanariefågel åt pojken.
Det var ett stort bevis på tillgifvenhet och hågkomst, ska jag säga, och unga Valentin måste vara sjuk tre dar från folkskolan för att göra en stor bur.
Men innan buren blef färdig, dog fågeln.
Året därpå förliste kaptenen vid franska kusten, och hemlandshustrun fick den glädjen att behålla hvad han varit så god och lämnat efter sig, d. v. s. tre barn — och en koffert med diverse rutiga papperskragar, en oljerock, två halfva omgångar kläder och en klocka.
— Men Valentin fångade en vacker, oskyldig sparfunge, och den fick ett hem i kanariefågelns bur.
Tänk, så besynnerligt!»
»Heter inte ni Valentin?»
»Jo; och namnet på den vackra»...
Båda skrattade; Margit viste sannerligen icke hvarför, men den oförmodade historien hade utöfvat en märkvärdigt lugnande invärkan, ehuru det föreföll henne, som om han berättat den ofta.
— De klingade.
»Det måtte vara härligt att föra ett stort, vackert fartyg!» utbrast hon om en stund.
Han rynkade ögonbrynen.
»Snart nog öfverlämnar jag befälet åt andra.»
»Emedan ... nå, det är detsamma.
— Omärkligt flyttade han sig närmare, men med det lekfulla tillägget:
»man får så grofva händer ... jämför blott med era egna.»
»Nåja — se här!
I sin ena kvarhöll han hennes båda, ämnade ... ämnade kyssa dem, men gaf sig till tåls, när han kände spår af motstånd.
Nu fick Margits ungdomliga själfsvåld råda: hon grep ånyo sitt glas — och tömde det.
Hon ville ingenting tänka, ingenting minnas, endast vara glad, stormande glad; men en förrädisk matthet smög sig öfver henne.
Och dock hann hon icke tillbakahålla ett öfvermodigt, halfhögt uttaladt: »naturligtvis ...
ni vågade inte.»
Det uppstod en lång tystnad, hvarunder kaptenen från sidan betraktade henne.
Så fylde han åter glasen; hon tog emot sitt och drack, utan att ändra ställning — blundade — hade en förnimmelse af att någon böjde sig närmare, mycket nära, men att det alls icke var henne det gälde.
Och hon tykte sig höra en röst, som gång på gång hviskade: »jaså, jag vågade inte ... oh, hur vacker, hur vacker ... du, Margit!»
Då öppnade hon ögonen — tillslöt dem plötsligt ånyo och nästan stelnade af skrämsel.
En muskulös arm hade stadigt lagt sig omkring hennes midja, och en lysten mun prässats mot hennes hals ... hon kände ännu huru ondt det gjorde.
Alt hade skett så snabt, så öfverraskande — nästa sekund var hon redan ute på golfvet, alldeles yr, ämnade säga något eller ropa — flydde uppför trappan, omedvetet ordnande håret vid tinningarna, fick dörren öppnad ...
»Hvart nu så brådt?
— En något framåtlutad gestalt kom emot henne ned från kommandobryggan.
Det var Sixten Erik Berger.
☙
När Margit kände den friska, sältiga sjöluften mot sitt ansikte, måste hon söka stöd mot järnräcket, där handen gripit tag.
Men hon hämtade sig snart igen, hvarpå det första ögonblickets osäkerhet och harmsna förvirring slog öfver i barnsligt trots.
Var hon kanske stäld under något slags bevakning?
Hade ... hade hon svikit någons förtroende?
Hon stod orörlig och rak, retad af kusinens menande fråga, huruvida fröken Rans- dotter möjligen fått nog af den förbjudna frukten?
»Hvad vill du här, Sixten?»
»Tack — men din kära faster blef orolig.
Och det är ju så godt att jag kommit, eftersom Gardberg är försumlig ... och du så där uppskakad.»
»Ja, jag blef otålig»...
»Låt oss då säga otålig.
Hvar har du ditt — bagage?
Han tog i dörrvredet.
»Nej, nej, Sixten, du får inte gå dit ner, de ha inga apelsiner ... hör du, jag vill det inte ...
Sixten,» — hon stampade, nästan i förtviflan; rösten lät gråtfärdig.
När då Berger endast helt flyktigt, som det tyktes, betraktade henne, och med ett pröfvande: »som du vill, Maggie,» rättade sig efter den häftiga åtbörden, brast hon ut i tysta, dämpade snyftningar.
Det var länge sedan hon hört ett sådant tonfall i hans stämma.
»Nå, nå, Maggie — ingalunda är jag så oresonlig; vi ha alla mer än nog af att svara för oss själfva.
— Seså, kom nu, så snart du lugnat dig.»
— — Hon lydde genast och beredvilligt.
Nere på bryggan funno de konsuln.
Å, Margit måste förlåta honom hans oartighet, men saken var den, att några papper, som tullförvaltarn ville ... och eftersom kapten Janson lofvat — o. s. v.
Berger höll tålmodigt båten tätt intill trappan, tils Margit tacksamt lade sin hand på hans skuldra och varligt steg i.
Huru olika mot nyss, för ett par, tre timmar sedan!
»Har du värkligen kommit efter mig ... ensam, Sixten?»
»Nej, det tillät jag mig naturligtvis inte: drängen väntar med häst vid hamnen,» — han tog vresigt en af årorna och stötte ifrån.
Gardbergs urskuldande röst hördes ur dunklet: »Förlåt, förlåt, Margit!
..» han tyktes svänga med hatten.
Efter några ögonblick ropade han igen, men längre ifrån och muntrare: »Ni får månsken snart, ska jag säga!»
Mörkret hade redan så tilltagit, att man måste vara mycket van och hemmastadd för att finna vägen, i synnerhet mellan stenarna borta vid udden.
Några ljus ur hytterna och från värdshuset stirrade på afstånd utåt sjön, och ångbåten utstötte på måfå ett hest tjut, som öfverröstade vågornas skvalpande och ljudet af årtagen.
Under tystnad hade färden begynt, och under tystnad fortsattes den tils vidare.
Margits trotsiga uppbrusning hade genast lagt sig vid kusinens första vänliga ord.
Gråta ville hon inte ... nej, nej — och ändå droppade fortfarande en och annan tår i hemlighet ned från kinden.
Men humöret repade sig småningom igen, tack vare blåsten och den sakta gungningen, utan att dock våga öfvergå till glädtighet.
Hon ansåg sig inte ha rätt att vara glad ... i kväll; hon hade ju varit så förfärligt oförsiktig!
För resten ämnade hon grubbla öfver denna sin oförsiktighet först senare, i ro och allena, riktigt noga dra sig altsammans till minnes ... ifall hon inte dessförinnan blef altför sömnig.
— Nu tykte hon endast så rysligt synd om Sixten Erik; hvarför viste hon knappast.
»Du ska inte vara ledsen på mig, käraste roddare ... och måste du det nödvändigt, så ge duktigt ovett, jag vet att det lättar — kanske jag förtjänar det.
Svaret var en otålig axelryckning.
»Hvarför är du i allmänhet så tungsint, Sixten?»
»Anser du kanske att jag har så stora skäl till motsatsen?
Han gjorde ett uppehåll, likasom för att afbryta, men så blef någonting honom för frestande.
»Allting är ju nu för tiden arf, och du vet ju att min far sköt sig, Margit?»
»Ne-ej,» — hon drog djupt efter andan.
»Jaså, man har inte velat tala om det för dig; då var det väl onödigt af mig ... eller måhända lika så godt.» — Rodden blef långsammare, tydligen ansträngde det honom att tala samtidigt.
»Åtminstone vet du mycket väl, att jag är en klen och svag stackare, med utsikt till att lefva högst två år framåt»...
»Sixten!»
»Det är rama sanningen, kusin lilla, och du behöfver inte ta det illa opp, när jag inte gör det.»
»Ja, men ... låt mig ro, hör du,» — afbröt hon bedjande.
Då måste han skratta.
»Nej, så eländig är jag inte ... tils vidare ... sitt bara stilla på din plats.»
Han hostade sakta.
»Du bör besinna, att jag är en trettifem-års karl ... och hur långt har jag inte hunnit!
Jag hade i tiden min lilla äregirighet, jag också, men den fick ge vika för min stora sjuklighet — låter det inte präktigt?
Nu söker jag göra så pass mycken nytta för mig ... i banken ... att det kan försona våra närmaste med tanken på mina sista stunder, då jag antagligen endast kippar efter andan, och undrar hvart den tagit vägen.»
»Du får inte tala så hånfullt och bittert, Sixten ... kära Sixten.»
Margit böjde sig deltagande framåt.
»Tack — — Maggie.
Jag börjar tro att litet mer vänlighet från min sida kunnat locka litet mer af samma slag ur dig ... men det är inte alltid så godt att vara vänlig.
Hade jag varit frisk, så vet jag nog en förhoppning, som förmått göra någonting dugligt af mig ... nu har det fått vara som det är.
En täflan hade blifvit rätt lustig ... med dessa ... nåja.
Tro för resten inte att jag beklagar mig eller är sentimental — jag förstår knapt hur jag låtit narra mig in på det här ämnet.
— Och se till, att du inte förkyler dig!»
»Hvad du måtte känna dig olycklig!» »Hm.
Ibland vore man kanske frestad att ... nej, jag ska inte prata flera dumheter.
Ingen är väl berättigadt olycklig, så länge han af hjärtat kan glädja sig öfver sina vänners lycka» — det låg en underlig betoning i ordet vänner — »och inte kan låta bli att hoppas på en egen.
Men just det måste jag låta bli.»
Han tog raskare tag med årorna och tystnade.
I Margits hufvud rörde sig så många stridiga tankar, att hon icke bemödade sig om att fasthålla en enda, utan blott satt och väntade på att Sixten Erik skulle fortsätta.
Därom måtte denne haft en aning, ty han tillade, ehuru nästan motvilligt:
»Bry dig inte om att svara på hvad
jag nu säger, Maggie.
Jag begriper nämligen mycket väl, att det i afton händt dig någonting, hvad som hälst, det angår ju inte mig, naturligtvis ... någonting, som för dig har betydelse utöfver det vanliga.
Nej, jag ska ingenting fråga.
Du är fullvuxen nu och har bland annat förstånd, inte endast instinkter» — detta sades helt skämtsamt och vänligt — »bör altså kunna tillgodogöra dig hvarje erfarenhet, och ofta kan ett ... ett misstag ha mycket godt med sig, bara man gör det med litet kritik.
En tröst i sitt slag, Maggie?»
»Du skulle ha följt med mig, du, Sixten!»
»Min tid är så knapp.»
Han smålog; båten sköt just fram till hamnkajen.
— Det hade mulnat ännu mera, och ingen måne var synlig.
Då Margit vaknade följande morgon, var det klart väder, med sol öfver hårdfrusen mark.
Hon satte sig hastigt upp i sängen, i tanke att alt skulle snurra rundt i hufvudet, ungefär som för herrarna, trodde hon, när de varit på vift natten förut.
Men tvärtom — hon kände sig ovanligt kry, trots de fantastiska drömmar, som oroat sömnen.
Hvarje ljud likasom fördubblades i morgontystnaden.
Någon sköt regeln från farstudörren, och när hon tittade ut under gardinen, såg hon en skymt af ladugårdspigan, som gick för att mjölka.
Två kattor skrämdes från skranket vid kökstrappan, rände som galna af och an i tvära vinklar och sedan uppför stegen — ända upp på bagarstugutaket.
Margit lutade sig tillbaka mot dynan med en behaglig förnimmelse af vår ... vårluft ... vårglädje, något som hon själf fann bakvändt och förlegadt.
Så blundade hon — tids nog skulle hon hinna se de surmulna minerna där nere.
Om en stund kom gamla Brita med brasan.
Margit hörde huru spjället drogs upp, huru veden radades, huru näfret refs, huru det började spraka och en skärm stäldes för.
Det knakade i Britas knän, när hon reste sig, tog kängorna och gick.
Det var ju lustigt!
Månne hon själf, Margit, någonsin skulle bli så gammal, att det knakade i knäna?
Men att en karl ändå vågade vara så djärf!.. det hade hon aldrig trott.
Skulle han ha förgått sig lika mot hvilken ung flicka som hälst?
Eller hade hon själf gifvit någon anledning?
Nej, nej ... det var inte hennes fel.
— Fel?
Asch!.. hon stack händerna under nacken, men kände först efter på halsen — tänk, om han hade bitit henne!
»Att jag alls ids tänka på honom!
— Han måtte ha sångröst, det låg en sådan underlig makt i stämman, fast den lät sträf.
— Skulle inte en annan flicka ha låtit öfverraska sig så som jag?
Ja, det är värkligen oerhördt, hur säker och ogenerad han var!
För resten får ju igen veta af det; Sixten Erik tiger nog, och kaptenen ... ja, då förlåter jag honom aldrig.
— Hvad han är hjärtans präktig, den Sixten!
Hvad månne han tror?.. och jag undrar hvad pappa skulle tycka?.. pappa, som bra gärna sett att jag varit en gosse.
Men inte skulle jag därför ha burit mig åt som ...
— Förr gick så mycket an; inte för att jag ämnar bry mig om hvad folk pratar.
Låt dem prata!»
Hon sträkte på sig, andades djupt och jämkade det upplösta håret åt sidan, så att kinden kom att hvila mot den ena armen, som var bar.
Sömnen måtte i detsamma ha infunnit sig, och en fortsättning på nattens drömmar med den.
Det var stor fest i det gamla Fabrinska huset.
I den förfärligt granna salen, med hörnbalkongen, stod ett långt dryckesbord till reds, och en lång rad af människor, par vid par, tömde lifsglädjens bägare till botten.
Själf fick hon icke deltaga, men hörde det vilda glammet och steg in öfver tröskeln.
Hon tykte att de borde kunna läsa hennes åtrå i den glänsande blicken ... att de åtminstone borde räcka henne försakelsens kyliga dryck: — »se ni då inte hur varm jag är!»
— En röst höjde sig öfver sorlet och frågade:
»Hvem där?»
»Maggie.»
Tårarna trängde fram:
»Det är bara Maggie; jag har ingen att vara med.»
Då skrattade man högt och ihållande rundt bordet, löjet fortplantade sig från par till par, någon ropade ett infall, som ökade munterheten, men hvaraf Margit endast hörde slutet: — »sen behöfver du inte vara ensam.»
Hon tog steget tillbaka öfver tröskeln, gick vidare ock gick vilse.
Innan hon åter fann vägen, var hon klarvaken.
Klockan närmade sig redan elfva.
Oh, så sent!
Margit drog upp gardinen och skämdes smått, när dagsljuset tog rummet i besittning.
Bank-trafiken tyktes vara i full gång.
Hon skyndade sig ut i det fria, lämnande frukosten orörd.
I torghörnet träffade hon naturligtvis Gardberg.
»Hvem tykte du mer om i går, Margit: mig eller kaptenen?»
Herre Grud, viste han något!
Hon såg upp med en skygg blick — och lugnade sig.
Till den grad kunde han väl inte förställa sin min, ifall han ...
Hon beslöt att uppsöka Valborg.
Den omständigheten, att fröken Janson, ett ensamt fruntimmer, hyrt sig fem rum, tambur och kök, hade i början föranledt många gissningar.
Det tysta, gula huset, där hon bodde, stod på andra sidan ån, nästan midt uti en trädgård.
Endast två af kamrarna voro fullständigt möblerade.
Janson hade förklarat: »Det kan hända, att jag får en släkting på ett längre besök, och då passar det ju bra att ha hela våningen ... jag delar ogärna med hvem som hälst.
— Middag åt hon hos fru Hilleström, och en armstark tvätterska sof i köket om nätterna.
Margit tvekade i tamburen — hon tykte sig höra en karlröst.
Men eftersom alt blef tyst igen, så ringde hon på och fann Valborg allena.
»Så snält af dig att inte glömma bort mig!»
Mot vanligbeten ombads hon att sitta ned i den yttre kammaren; dörren till den inre var stängd.
»Jag mötte i går herr Berger på gatan; han ser så lidande ut — men hvad jag kan tycka om hans ansikte!» En lätt rodnad.
Det roade Margit att efteråt omtala yttrandet för Sixten Erik.
Han vred sig ifrån ämnet med en sorglustig grimas: »Jag blir bestämdt hennes nästa missöde.
Men smak har hon, din värnlösa syster! »
Valborg togs genast varmt i försvar: »Hon bar så rysligt många goda sidor.
Och dessutom tror jag att vi likna hvarandra i mycket.»
»Bravo, Maggie!»
»Asch, så menade jag inte.
— Att samma spörsmål, vänskapen de båda damerna emellan, med undran och olika tolkningar diskuterats af stadens herrar, var henne obekant.
Emellertid gick väninnornas samtal denna gång trögt.
Margit hade ämnat noga redogöra för gårdagens händelser, i afsikt att be Valborg strängeligen tillrättavisa kaptenen, men i sista stunden fann hon det kanske vara bättre att ingen utomstående kände till ... det där.
Däremot fann fröken Valborg, helt oförmodadt, för godt att i förtäkta ordalag och med små, konstlade skratt tillråda Margit att gifta sig — »eftersom ingenting hindrar» — men framför alt med en världsvan man ... en man, som förstode att »göra affär af en rik hustru».
Margit blef till den grad förvånad, att hon själf icke märkte huru pinsamt tonen berörde henne, utan endast utbrast;
»Rik?.. jag!»
»Å, jag tror värkligen att du blir generad!.. vet du inte det?
Din mor hade förmögenhet, har jag hört, och så stillsamt och indraget som ni i allmänhet lefvat ...»
»Ja, det är sant.»
Efter en stunds besinnande:
»Så underligt!
Men du tar ändå miste.»
Hon vände sig om, när en dörr öppnades, reste sig — kapten Janson stannade med mössan i handen.
»Tack för senast, fröken Schrowe!»
En tryckande tystnad uppstod.
»Hvarför har ... har ni inte rest?»
»Vi bli klara först i öfvermorgon — med er tillåtelse.
Men var lugn: jag kommer tillbaka.
Han antog en riktigt pojkspjufveraktig min, men inlade tillika en sådan salig erinring i blicken, att Margit måste både småle och rodna, huru hon än bjöd till att beherska sig.
Oh, så förargligt, så förargligt!
De båda andra måtte ha växlat ett förstående ögonkast, ty i stället för att stanna kvar, hvartill han först tyktes haft lust, bugade sig kaptenen djupt och gick.
Vintern hade kommit alldeles oväntadt tidigt.
Snön låg våt och hvitgrå på gatorna, isen ingaf redan ställvis förtroende — och ändå hade man knapt hunnit vika om hörnet från oktober till november.
En lördagsafton, när klockan i kyrktornet slog sex, trädde konsul Gardberg ut ur sin butik, stannade på stentrappan utanför och passade in en papyross i munstycket.
»I dag vore det tungt att gå i päls», tänkte han; och så traskade de altför stora bottforerna af med honom snedt öfver torget.
Om befallningsman Behr var hemma?
Madamen tog för tämligen afgjordt, att befallningsmannen sof.
Hon skurade köksgolfvet i fullt raseri, och gaf sig icke tid till annat än en förmodan.
Gardberg gick tillbaka genom tamburen och salen — ganska riktigt, dörren till arbetsrummet var stängd.
De blå gardinerna hängde slappa för fönstren, på golfvet lutade sig en mängd stora, inbundna böcker mot två af skrifbordsfötterna, sängen var utdragen och bäddad som vanligt, och Behr, lika vanligt, på täcket i sängen.
Bredvid hufvudgärden trängdes på stolen en ljusstake, en bok, med en fruktknif som märke, en pincenez utan snodd, ett par manschetter, en näsduk och en korkskruf.
Befallningsmannen spärrade upp sina vattenblå ögon, fixerade en osynlig punkt i halfmörkret och besinnade sig.
Småningom fick han situationen klar — Gardberg yttrade antagligen någonting, men det gick förloradt — ansträngde sig med att få benen utom sängkanten och sporde undergifvet, hvem de skulle få till fjärde man?
På den tredje tyktes han vara säker.
Emellertid satt herr Edvard i gästgifveriets lilla kammare, innanför skänkrummet, och väntade.
Och eftersom han var allena och måste vänta, hvilket i allmänhet hände honom mycket ofta — nåja, så kunde han ju lika gärna roa sig med någonting.
Han ringde på klocksträngen.
Uppasserskan, ursprungligen en bondflicka, stannade i dörren.
Hon höll de röda händerna under förklädet och tungspetsen mellan läpparna; nedanom kjolen syntes ett par breda, platta skodon.
Herr Edvard nickade förtroligt och frågade om Hanna inte tordes komma in?
Jo, det tordes hon nog.
»Nå, så gör det då!»
Han blef halft förbryllad, när hon fnissande steg ända fram till soffan, där han satt.
Hvad ville herr Edvard?
Att hon skulle ... ännu närmare.
»Nej, låt bli mig!».. jaså ... nå, Hanna skulle vara snäll och göra spelbordet i ordning, och hämta ljus, och skicka någon ur köket med det här till tullförvaltarn — han skref några ord på ett blad ur notesboken.
Det vore dessutom bäst att hålla kvällsvard i beredskap ... det fans väl någonting varmt, hvad fans det för varmt?
Kalfstek?
Nåja, kvarför inte?.. smörgåsbord och kalfstek — men med pickles.
»Dra sen ner gardinerna ... lilla Hanna!
»Låt bli mig, har jag sagt.»
»Nå-seså — hvad
Hanna är barnslig!»
Efter en stund anlände Gardberg, med befallningsmannen, och äfven tullförvaltarn infann sig snart, hvilket måste anses som en ren lyckträff.
Han brukade aldrig göra sig någon brådska.
Redan från början var Behr på dåligt humör, och detta förbättrades ingalunda, när de andra motsatte sig nya kortlekar.
»Ska jag spela med de här plumppapperen?»
För att få någonting i gång, gaf han dock slutligen med sig.
»Men kom ihåg: intet prat!»
Händelsen fogade emellertid så illa, att herr Edvard satt med en historia ända uppe i halsen, och den måste han göra sig af med, om det alls skulle kunna bli tal om att måla med eftertanke.
Han hade hört — men ville icke säga af hvem — att Sedegren nyligen råkat få se ett gammalt porträtt af fröken Margit, och sedermera låtit undfalla sig något obetänksamt ungkarlsord — det hade väkt munterhet.
Huru flickan fått veta af det, var obegripligt.
Men när hon mött honom, provisorn, i går på gatan, hade hon frågat om det var sant?
Oh, så han nekat!
Då hade hon tviflande skakat på hufvudet, men sedan slagit bort alltsammans i ett skämt ... med tårar i ögonen.
Tullförvaltarn klämde till med grandissimo.
När sista sticket var taget, brusade Behr upp.
O, du milde!
Att inte förstå att spela ut spader, fastän han hade begärt ... han viste inte huru många gånger ...
»det är ju så att man kan bli galen!
Hvad tänker du på, Gardberg!
Jag hade ess, kung sjunde i spader.
— De båda andra räknade trickarna.
I detsamma hördes Sedegrens bekanta: »jaså, här håller man till.»