Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan öfverliiggningen förklarats fulländad samt Hr v. Knorring, med ani af H.
Exc. Hr Grins o. Landtmis uptagande af hans under diskussionen framställda yrkande, förklarat sig derifrån afstå och instämma uti Hr v. Schéeles begäran om återremiss af Betänkit, framställdes propos. derå och, då dertill svarades flere ja jemte några nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Eöredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utskits d. 2 och 6 dennes bordlagda Betänk.
N:o 101,, i ani. af väckt motion om uphäfvande af förbudet för gemenskapen att gifta sig utan vederb:de befäls samtycke.
Äfven detta Betänk, anser jag mig icke kunna med stillatigande förbigå.
Oeii 9 Juni e. ra. 185 Hedan förut liar jag vid denna inotions remitterande till vederbörligt Utsk. vttrat mig emot densamma, samt inom Ulsk:t, efter förmåga, sökt bekämpa det deri framlagda förslag.
Vi känna, att det såväl för Officerare som Underofficerare är stadgadt, alt de skola hos förmän anmäla, då de ämna inträda i äktenskap.
K. M:ssednaste Nåd. tjenstgöringsreglemente af d. 12 April 1858 innehåller äfven i afsrde på soldat och korporal ett stadgande, sorn jag, äfven om jag icke vore af den öfvertygelse, att nyss utgifne författningar icke utan högst tvingande omständigheter böra ändras, anser i och för sig vara af den synnerliga nytta, att det ovilkorligen bör qvarstå.
Det är af följande lydelse: »Korporal eller Sol - »dat begär kompanichefens tillstånd och npvisar dervid den per»sons prestbetyg, med hvilken lian vill giftermål ingå.
Vid värf»vadt regemente bör äfven anmälan derom göras hos poliskammaren i släden, der sådan finues inrättad.
Finner ej kompanichefen »skäl att söka afböja giftermålet och är intet emot hennes vandel »att anmärka, eger karlen att af honom undfå till giftermålet skrift»ligt samtycke, hvilket jemte hennes prestbetyg bör aflémnas till »presten, då lysning begäres».
Jag anser detta stadgande så nödvändigt, att jag måste anhålla, det K. o. Ad. må, med ogillande af motionen, afslå det i Betiinkrt framställda förslag.
Då man läser Ekon.Utsk:ts förev;de Betänk., så påtvingas ovilkorligen läsaren den öfvertygelse, att Utsk:t liksom befunnit sig i en slags vånda, att komma fram med de svaga skäl, sorn blifvit anförda.
Det är i öfrigt en, så att säga, rabulist-tendeus, som genomgår samma Betänk.; och Utsk:t har ovilkorligen, vid nedskrilvandet af detsamma, varit intaget af en viss försmak för denna tendens.
På sätt jag vill ådagalägga, uppenbarar detta sig ovilkorligen uti motiveringen.
»Ett sådant stadgande synes vara mindre ändamålsenligt, »helst icke lärer vara möjligt för befälet, att, när soldaten begär »tillåtelse att ingå äktenskap, kunna förutsäga eller veta om detta »äktenskap skall blifva lyckosamt eller icke»; jag får tillstå, att om man kände den trollkonsten, att kunna förutsäga detta, så skulle sannerligen många äktenskap blifva oafslutade.
Vidare fortfar Utsk:t: »Enär detta stadgande således endast föranleder till besvär »och kostnader samt till lindet kännande af de fri och rättigheter, »hvilka soldaten, såsom myndig samhällsmedlem, böra tillkomma, »torde det under nuv:de tidsförhållanden, då man i alla riktningar »söker lossa på de band, som kunna kännas tryckande, ingalunda »vara öfverensstämmande hvarken med billighetens eller rättvisans »foidringar att vilja i krigslagstiftningen bibehålla ett stadgande, »hvarigenom soldaten beröfvas den åt alla andra Svenska medbor»gare förunnade rättigheten att efter eget val och bestämmande »träda i gifte».
Jag hemställer, huruvida det bör ådraga soldaten någon »kostnad» att gå till sin kompani- eller sqvadronschef och säga honom, att han önskar gifta sig.
Det öfverklagade »besväret» lärer väl icke heller kunna blifva så särdeles stort.
Ytterligare får 18'i Deti 9 Jnni e. m jag förklara, att om Utsk:t verkligen gjort till sin upgift att »lossa på alla de band», som kunna kännas tryckande för en eller annan individ, så har sannerligen Utsk:t öfvertaga lösningen af ett problem, som hittills i alla tider varit olöst.
Jag har ännu icke hört, att det finnes någon pligt, som icke för någon vid något tillfälle varit tryckande.
Från dessa motiver, hvars hallt en hvar kan bedöma, öfvergår jag till hufvudsaken.
Dervid förekommer, att hela förslaget synes mig, lindrigast sagdt. alldeles onödigt.
Jag betviflar ock att någon kan upgifva fall, då indelte soldater, titan skäl, blifvit hindrade att gifta sig.
Tvertom skulle jag tro, att de fleste kompanichefer anse ganska fördelaktigt, att deras soldater erhålla ett hem, så att, långt ifrån att man deremot skulle söka lägga något hinder, är jag öfvertygad, att man snarare vill befordra ett godt giftermål.
Hvad särskildt den värfvade arméen beträffar, kan jag med någon erfarenhet yttra mig i ämnet, emedan jag uti 17 år fört en värfvad sqvadron.
En hvar känner, hvilket otroligt ömt hjerta qvinnan liar, då det är fråga om att gifta sig.
Vid sådant förhållande kan man icke undgå att finna den särdeles grannlagenhet, som måste iakttagas, när fråga är om att förbjuda slika aftal.
Då likväl ett giftermål har alla utsigter för sig att blifva olyckligt, skulle jag tro, att den, som talar emot detsamma, verkligen gör båda kontrahenterne en ganska stor och väsendtlig tjenst.
Deraf följer dock alldeles icke, att äfven, i sådane fall, några bestämda hinder upställas mot giftermålets afslutande.
Saken är dock af vida mer genomgripande art, än Utsk:t föreställt sig.
Tillförne fanns ett polisstadgande, att ingen värfvad soldat fick gifta sig, utan att på samma gång ådagalades, att hustrun sjelf kunde föda sig.
På sätt oell vis var detta ett ganska nyttigt stadgande; ty kändt var, att soldaten icke kunde föda henne: men efter Ståthållare Wannqvists tid tror jag icke att någon tillämpning häraf egt rum.
Hvad jag emellertid icke nog ofta kan uprepa är, att en stor tjenst göres båda kontrahenterne, då man på grundade skäl föreställer dem, att hvarken hustrun är i tillfälle att föda mannen eiler mannen hustrun, samt att sådane äktenskap förnuftigtvis böra upskjutas.
Då jag således omöjligt kan finna, att Utsk:t förmått framlägga något enda antagligt skäl för förkastande af det uti förev:de fall gällande stadgande; men deremot särdeles mångå omständigheter tala derför, att saken måtte förblifva i dess nuv:de skick, så anser jag, mig, vid sådant förhållande, ega all ani. att hemställa det Betänka matte afslås.
Jag tillåter mig att i afsale å denna fråga anföra ett gammalt ordspråk af följande lydelse: »Det händer att man kastar ut barnet med badvattnet».
Jag fruktar, att Utsk:t begått en sådan ofrivillig förseelse.
Till en början säger nemi.
Utsk:t, att »soldaten för en viss ordnings skull må »hafva sig ålagdt att för befälet anmäla nar han ämnar träda i Den W Juni e. m. 18T »äktenskap».
Detta medgifver således Utsk:t; men tillägger derefter, att »delta åliggande likväl icke bör utsträckas derhän att dét »skulle vara en skyldighet för honom att af befälet begära tillåtelse »dertill».
Sedan Utsk:t derefter anfört några andra skäl, hvilka den siste värde talaren grundligen vederlagt, slutar Utsk:t med en hemställan »att R.
St:r må i underd. skrifvelse hos K.
M. an»hålla om uphäfvande af förbudet för gemenskapen att gifta sig »utan vederb:de befäls samtycke».
— Här nämnes icke vidare något ord om den af Utsk:t likväl så nödvändig ansedda »anmälan».
Af ordalagen i den punkt af nu gällande tjenstgöringsreglemente, sora afhandlar ifrågav:de ämne och hvilken den förste talaren up läst, finnes, att det är endast i det fall, att någon betydande anm. mot brudens vandel är att göra, sorn befälet eger vägra tillåtelse till giftermålet.
Det synes mig sannerligen vara i soldatens egna intresse och för hans egen välfärd, som ett sådant stadgande är gifvet.
Det är verkligen mycket konseqvent af motionären, att framställa ett sådant förslag som detta; ty han vill i allmänhet icke hafva någon giftomannarätt, icke en gång för den 15-åriga qvinnan, så oerfaren hon än må vara.
Med så mycket mer skäl måste han då, i öfverensstämmelse med desse sina förut uttryckte åsigter, önska, att soldaten icke må komma att stå uti något slags sonligt förhållande till sitt befäl eller att befälet måtte ställas uti något faderligt, rådgifvande förhållande till soldaten.
Det synes mig eget nog att, då Utsk:t uti Betänk:t uttalar den åsigt att »stadgandet är mindre ändamålsenligt, helst icke lärer »vara möjligt för belälet, att, när soldaten begär tillåtelse att ingå »äktenskap, kunna förutsäga eller veta om detta äktenskap skall »blifva lyckosamt eller icke», kan verkligen detta skäl, ord för ord, tillämpas på hvarje giftomans pröfning.
Giftomannen pröfvar nemi. äfven han, efter bästa förstånd och samvete: men på förhand.
Det är med tillit till faderlig välvilja å befälets sida samt sonligt och förtroendefullt förhållande å soldatens, som jag anser, att detta stadgande till den sednares egen fördel blifvit gifvet samt att det så mycket omtalade »bandet» icke skall kännas tryckande.
På dessa skäl hemställer jag att R. o. Ad. måtte afslå förev:de Betänk.
Med ani. deraf, att detta Höglofl.
Stånd redan, genom dess beslut i frågan om giftomannarätten, uttalat sitt tänkesätt i ämnet, borde jag hafva förutsett, att man här äfven skulle motsätta sig detta förslag; men då likväl de uti denna motion framställda anspråk syntes mig så utomordentligt billiga, hade jag icke kunnat föreställa mig, att åtskilliga ledamöter skulle med sådan envishet uptriida emot densamma; och ansåg mig med så mycket mera skäl kunna omfatta denna öfvertygelse, som Utsk:t tillstyrkt motionen.
Hr v. Knorring, Oscar, androg såsom skäl hvarföre R. o. Ad. skulle afslå detta Betänk., att ett nytt tjenstgöringsreglemente, utfärdadt år 1858, innehåller detta stadgande i afs:de på soldats och korporals giftermål, och att det, till följd deraf att nämnde regie - 188 Den 9 Juni e. nr. mente således icke kommit till någon hög Alder, skulle vara otjenligt och olämpligt, att frångå de uti detsamma gifne föreskrifter.
Jag kan dock icke förmoda att II. o. Ad. på så lösa grunder förkastar ett förslag, som Utsk:t på verkligen goda skäl tillstyrkt.
Under diskussionens lopp liar man hört talare mot förevide Betänk, framkasta åtskilliga uttryck, hvilka oförtydligen gifva vid handen, att man icke aktat för rof att liksom roa sig på Utskits bekostnad.
Jag kan dock icke undgå att uttrycka min förundran, för att icke säga förvåning, öfver ett sådant argumentat.ionssätt.
Det synes böra vara klart för hvar och en, att Utsk:t här med allt skäl 'framställt konseqvenserna af det nuv:de förhållandet, för att derifrån härleda nödvändigheten deraf, att It.
M. anhålla om uphäfvande af förbudet för gemenskapen att gifta sig utan vederbide befäls samtycke.
Jag hemställer, huruvida det kan vara öfverensstämmande med billighetens fordringar, att en menniska, som är sin egen man, icke äfven skall hafva rättighet att gifta sig med hvem han behagar.
Man har här hört Frih.
Cederström säga, att det är samma förhållande emellan befäl och soldater som mellan fäder och barn.
Min öfvertygelse är dock att denna jemförelse icke stöder sig på någon riktig grund.
Är det väl rimligt att en gammal soldat skall inställa sig hos en nybakad underlöjtnant och tilltala honom såsom ett barn sin fader.
Liljencrants åter har uttalat den åsigt, att Utsk:t liksom gripits af en försmak och känsla för »rabulismen».
Denna s. k. släng måtte äfven till någon del falla på mig som motionär; och jag uptager den derföre till besvarande med tilikännagifvande, att mitt samvete icke dömer mig skyldig härtill, ehuru -jag ovilkorligen känner mig föranlåten att yrka på dessa förändringar, enär det uti ifrågav:de hänseende nu gällande förhållande icke kan nekas vara tryckande för individens och den frie medborgarens mest heliga rättigheter.
Soldaten autages nemi. för lifstid.
Från sitt 18:de eller 20:de år tillhör han Staten så att siiga med krepp och själ, hull och hår.
Likväl skall han trugas i kyrkan för att göra bön, sjunga psalmer och en mängd dylika saker; och allt detta på grund af det så mycket beprisade pateruella förhållandet.
Detta synes mig verkligen vara ett pietetsförhållande mellan befäl och trupp, som icke är synnerligen afundsvärd!.
Hvad Gr-.n nu i detta ämne yttrat, står uti fullkomlig harmoni med hvad Gr:n d. C uti denna månad, vid giftomannarättens behandling, äfven då anförde atig:de fördelen af ett paternelt eller pietetsförhållande mellan befäl och soldater.
Den ädle Gnn yttrade nemi. under diskussionen härstädes öfver giftomanuarätten, att det vore alldeles nödvändigt, att befälet föreställde de respektive parterne, d. v. s. soldaten och den han vill taga till hustru, att han icke kan föda henne och hon icke kan föda honom.
Huru ett slikt förfaringssätt står tillsammans med hvad uti berörde hänseende i andra länder eger rum, tror jag mig ej behöfva uplysa.
Skall man ega rättighet att i detta fall tvinga soldaten, så bör man ock kunna, i samma fall, binda hvar och en annan samhällsmedlem under dess närmaste förman.
Hvar - 1) en 9 J (i n.i e. m. £ 10» före bör icke på samma grund äfven en officer nödgas härom hos sin chef anhålla?
Samma skyldighet borde då äfven ega rum för alla samhällsmedlemmar, äfven de som innehafva statens högsta embeten, och äfven för de gode
Hrr, som nu tala mot nphäfvandet af detta stadgande.
Det synes mig så mycket obilligare, att särskildt för Svenska soldaten bibehålla detta tryckande band, som nämnde soldat inträder uti arméen under förhållanden, hvilka beröfva honom allt hopp oin karrier på sin bana, då har i de flesta fall endast kan blifva korporal.
Den Fransyska soldaten deremot kan hafva fältmarskalksplatseu till sitt ögonmärke.
Då man betraktar dessa förhållanden, som göra ingrepp uti den Svenska soldatens rent mensklig» rättigheter, och känner deni i detalj, kan rättskänslan verkligen blifva revolterad.
— Efter alhörande al Gr.
Liljencrants’ yttrande i ämnet, kan man icke undgå att tänka på den bekanta satsen att »bland äktenskap är det bäst, sorn icke blir af».
Jag för min del kan dock icke öfvertyga mig om riktigheten af denna åsigt.
Vid lagstiftning måste man ovilkorligen till ögonmärke hafva den yttersta rätta grunden i hvarje sak, samt desslikes tillse, till hvilka lesultater. den ifrågav.de lagen kan leda.
Hvarthän det kan leda att befälet eger i sin makt att. hindra soldaten inträda i äktenskap, det behöfver man icke gå långt för att blifva underkunnig om.
Sjukhusens mängd och det förhållande att af det antal värlvade soldater, som ligga der, öfver hälften måst ditförpassas för galanterisjukdomar, gifva derom tillräckligt vittnesbörd.
Sådan blir följden deraf att garnisonerade soldater förnekas inträda i det naturligaste förhållande af alla.
Vill man tala om sedlighet, skall man också söka befrämja sådane lagar och institutioner, som leda till det åsyftade målet; men jag tror icke att man åstadkommer någon sedlighet derigenom, att man framkallar band, sorn hindra afslutandet af äktenskapliga förbindelser.
På dessa skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts nu föredragna Betänk.
Jag vill af aktning för detta Stånds ledamöter icke trötta med uptagande till vederläggning af alla de besynnerliga satser, som af den siste värde talaren blifvit framkastade ang:de militär-förhållanden; men anser likväl några af dessa satser vara alltför vådliga, för att lemna dem utan svar.
Motionären har, bland annat, yttrat, att han tycker det vara obilligt att manskapet skall trugas till att göra bön.
Creutz synes icke hafva sig bekant, alt det öfver allt anses såsom ett af de vackraste bruk i den Svenska arméen, att densamma förenar sig till ge mensam bön.
Jag för min del har tillförne aldrig hört något klander mot vårt korum.
I öfrigt anser samme Frih. det vara etl särdeles tryckande band, att soldaten skall hos sin komp.chef anmäla då han ämnar inträda i äktenskap.
Jag hemställer dock till den värde talaren, hvad ordning och skick det skulle blifva, om icke detta förlede skulle ega rum.
Med afs. på arméens förleden till arméens pensions-kassa gifves dock ett ytterligare skäl för denna anmälan, för den händelse Frilen icke vill godkänna det rent mi - 190
Den 9 Inni e. m. litiiriskä skälet.
Jag tillåter mig vidare fiista motionärens upmarksamhet deruppå, att redan Konung Carl XI yttrat, »det kompanichefen skall vara kompaniets fader.»
Frihai har äfven förmält, att det är en aldeles förfärlig sak, att en nybakad underlöjtnant skall uphäfva sig till domare, huruvida en soldat skall få gifta sig eller icke.
Jag får med anledn. deraf erinra, att underlöjtnanten skall föra expeditionen under kaptenens tillsyn och att det är undantagsfall, att icke kaptenen eller löjtnanten för expeditionen.
Vanligen vänder sig sålunda soldaten uti ifrågav:de fall till sin komp.chef och icke till den nybakade underlöjtnanten.
Så har åtminstone brukligt varit vid det regemente, der jag har tjenstgjort; och så tror jag äfven tillgår vid de fleste öfrige regementen.
Om man, på sätt Frih:n önskar, skall lossa på alla de helsosamma band, sora finnas i vår armée, vet jag sannerligen icke, hvarthän sådant slutligen skall leda.
På dessa skäl anhåller jag fortfarande om afslag.
Med anledn. af åtskillige talares påståenden, att Utsk:t skulle, i dess Betänk., hafva framlagt få och svaga skäl lör dess tillstyrkan af motionen, tillåter jag mig afgifva den förklaring, att Utsk:t förmodligen funnit saken, i och för sig, så enkel och klar, att det icke ansett några vidlyftiga deduktioner i detta ämne vara af nöden.
Liljencrants beträffar, kan jag icke undgå att finna det anmärkningsvärd!, att den ädle Gr:ti yttrar* det TJtsk:t måste hafva varit ‘»rabulistiskt sinnadt», då det kunnat tillstyrka ett sådant förslag, som detta.
Jag får dock, för min del tillstå, att jag aldrig funnit något af våra Utsk. vara rabulistiskt sinnadt, såvida . man möjligen icke skulle vilja tillämpa detta uttryck på 1809 års Konst.Utsk.
I afs. på intet annat Utsk. har jag funnit, att ett slikt uttryck kan ega någon slags tillämplighet.
Man har vidare yttrat, att gemenskapen står i ett sådant förhållande till befälet vid arméen, att officerarne skola utöfva en slags paternel myndighet öfver soldaten.
En sådan åsigt kan jag för min del icke finna vara riktig.
Soldaten tjenar staten och fäderneslandet, och står icke i något annat förlnde till sina officerare än det, som .tjensten ålägger honom.
Det nu omhandlade äktenskapet är ju en sak, som helt och hållet refererar sig till hans egenskap af privatman.
Det låter mycket vackert och filantropiskt, att man, för den händelse soldaten vill gifta sig med en sämre qvinna, skall hindra honora från att begå en dårskap, men att föreskrifva soldaten som en skyldighet att begära tillstånd, — detta kan väl icke påstås vara öfverensstämmande med rättvisans fordringar.
Med samma skäl skulle man äfven kunna föreskrifva att t. ex. hans bror, som kan vara en hemmansegare, skall begära tillstånd af en eller anitan auktoritet att få afsluta giftermål, emedan äfven denne hemmansegare kan förutsättas komma att begå en likartad dårskap.
Godkänner man en lag, så får man äfven följa den i alla dess inkonseqvenser.
Det förefaller mig sannerligen högst besynnerligt, att man endast i afs. på soldaten vill bibehålla ett sådant Den 9 J n ni e. m. 191 här undantagsförhtde, flå likväl soldaten är skyldig, att, när det gäller, upoffra sitt lif för fäderneslandet.
Att nu vilja stadga inskränkningar för honom uti de allmänna medborgerliga rättigheter, som äro andra samhällsmedlemmar tillförsäkrade, synes mig, vid sådant förhide, vara högst obilligt.
Den punkt i- tjenstgörings-reglementet, hvilken Hr v. Knorring nyss upläst, stadgar oförtvdligen att komp.chefen eger förbjuda soldat eller korporal att gifta sig, för det fall att komp.chefen anser sig ega skäl dertill och finner sig hafva någonting att emot den ifrågav:de <|vinnans vandel anmärka.
Det har här blifvit sagdt att denna lag ytterst sällan, om någonsin, tillämpas; men om en lag icke tillämpas, hvarföre finnes den då?
Bland andra invändningar mot soldatens rättighet att i detta fall fritt öfver sig disponera, har man äfven hört framkastas, att man ganska ofta gör en stor tjenst både åt soldaten, som vill gifta sig, och åt den qvinna, med hvilken han vill gifta sig. om man afstyr ett tillämundt giftermål.
Men om i allmänhet detta »afstyrande» skulle tillämpas, kan en hvar lätt nog inse, hvad följden skulle blifva, nemligen ett sämre förlude än det, som kan upkomma genom ett förhastadt giftermål.
För min del finner jag mig således befogad att hembära motionären min tacksamhet för det förslag han bragt å bane, och hemställer. på nu anförde skäl, att detsamma måtte af R. o.
Den som med någon upmärksamhet följt de motioner, hvilka Frih.
Creutz under denna riksdag afgifvit, skall det icke undfalla, huru nämnde ledamot på ett nära nog systematiskt sätt sökt att lossa på alla möjliga band i staten, så väl i religiöst som borgerligt hänseende.
Till dessa försök att systematiskt undergräfva alla samhällsband, hör äfven den motion, som nu utgör föremål för R. o. Ad:ns pröfning.
Frih. Creutz, som likväl sjelf är militär och som således i detta ögonblick står under krigslagarne, borde bättre än någon annan, och åtminstone mycket bättre än den civile tjenstemannen, som aldrig lydt under dessa lagar, veta, att krigsståndet fordrar i vissa förhållanden restriktioner, hvilka ligga just i naturen af krigsyrket, och som, med hänsigt dertill, icke kunna afskaffas.
Det måste väl vara en stor skilnad mellan den person, som svurit fanan och lydnad under krigsartiklarne, och den vanlige medborgaren, hvilken endast står under de lagar, som för samhället, såsom sådant, blifvit stiftade.
När nu detta är förhållandet, bör man väl ock inse deraf vara en följd, att, i fråga om rättighet att ingå äktenskap, en slags inskränkning i rättigheten härtill måste för gemenskapen inom arméen ega rum.
Man vet, att denna gemenskap har att uplylla åtskilliga pligter, hvilka endast åligga dem, som tillhöra krigsståndet.
Då de inträda i äktenskap, komma de åter till krigsyrket i en helt olika ställning mot den, som de förut i detta hänseende innehaft.
Jag hemställer till en hvar, om icke, vid sådant förhållande, den allmännaste och nödvändigaste försigtighet bjuder, att vidtaga sndane åtgärder, hvarigenom den förändrade ställning, uti hvilken de genom äktenskapet blifvit försatte, icke må i någon 1!I2 O en ä Juni e. tn.
Väsendtligare män inverka på de förhållanden, hvari de förut varit, etälde med afs:de på deras lydnad under krigslagarna.
Från berörde förhållanden måste man härleda det stadgande, som funnits sedan långliga tider tillbaka, att. arméens gemenskap skall, då äktenskap ingås, anmäla sig hos sin kompani- eller sqvndronschef och begära dess tillstånd; utan att man dock derföre bör vid detta ordet »tillstånd» fästa en sådan bemärkelse* som det här i sjelfva verket icke eger.
Att inlägga uti detta ord en betydelse af förbud, synes emellertid vara Frih.
Creutz afsigt, om den ock är ofrivillig ; men en och annan person skulle dock af en sådan tydning kunna missledas.
Om man således täger frågan i närmare betraktande,. finner man att detta ord »tillstånd» icke innebär annat, är att sätta kompanichefen i tillfälle att bedöma, huruvida, elter mensklig beräkning, den förening, som soldaten vill ingå, kan för honom medföra sådana olyckliga följder, att det är kompanichefens ovilkorliga skyldighet, att söka, så vidt möjligt är, afstyra densamma.
Kompanichefen har deremot, icke någon rättighet att uptrlida med något slags kategoriskt förbud mot äktenskapet; och om ett. slikt förbud skulle utfärdas, så veta- vi, att soldaten, i likhet med den 15:åriga flickan, hvilken Frih:n ville gifva rättighet att råda öfver sin hand, har lagen, som skyddar honom, och kan, genom lagens åtgärd, erhålla det tillstånd, sora giftomannen. om jag så skall benämna kompanichefen, är nog oförståndig att vägra en karl, som har skäl för sin begäran.
Det lärer väl icke kunna bestridas, att det är klokt att så ordna samhällslag.
-,rne, att den förnuftigare kommer i tillfälle att inverka på den som behöfver råd; och i detta fall må det vara nrsägtligt. om man anser en kompanichef, med dess bildning och större erfarenhet, böra hafva mer urskiljning att bedöma ställningar och för hållanden, än en måhända nyss antagen soldat, hvilken i allmänhet af verlden har föga kännedom.