Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De måste segra i samma mån, som de städse mera undantränga allt evolutionärt reformerande genom ett revolutionärt, d. v. s. ett ideligt vädjande till Massans röster – slutligen till dess armar; öfverhufvud till hennes lägsta passioner, och derjemte (ändtligen oförtäckt) till hennes okunnighet, såsom varande synnerligen helsosam just för de högsta samhällsproblemernas lösning.
Eller har det icke redan sagts oss uttryckligen, att ju mindre man har, ju mindre man vet, ju yngre man är, och på ju lägre plats man blifvit uppfödd, desto skickligare är man till National-Representant 53?
Hvarmed nämligen – såsom ock samma förklaring lika upprigtigt påpekar – menas det värf, att vara voterings-redskap i en samling af ja- eller nej-män, genom fraser, tidnings-skrål, corruption, fruktan styrd af några för dagen herrskande ledare; under en oafbrutet stegrad ansträngning af pretendenterne till detta endagsvälde, att öfverflygla innehafvarne i vanvett och pöbelsmicker.
Att misstänka Thorild för någon demokratism af dylik art, – det vore en orättvisa, lika grof som orimlig, Flera orsaker gjorde det äfven för verkliga tänkare mindre lätt då, än det är nu, att sannt uppfatta så väl Adelns, som de öfriga Ståndens, egentliga och ömsesidiga betydelser.
Mångfaldiga yttranden i hans skrifter intyga, att han, om han lefde nu, skulle befinnas i främsta ledet bland dem, som tro, att i vår samhällsförfattning visserligen ett och annat behöfver förbättras, men att ingen sann och varaktig förbättring tillvägabringas genom omstörtning eller uppnedstjelpning; helst när denna kanske ändock företages mest för att härma de utländska storfolken, och enkannerligen af Sveriges urgamla lust att vara pajass åt Frankrike.
Men i Thorilds samtid ägde det ännu nyhetens hela första behag, att, närmast i anledning af den efterräkning, som började hållas med den Fransyska Feodal- Adeln för dess i sekler hopade syndaskuld, mot den Europeiska i allmänhet yrka på alla Privilegiers och Ståndsinrättningars upphäfvande, under försök att aprioriskt reconstruera Samhället ur dess urförsta naturgrunder.
Vid slik allmännelig räfst kunde ej annat ske, än att äfven den Svenska Adelns äldre och nyare felsteg måste synas i den bjertaste dager, och att skulden för allt, hvad med skäl och oskäl blef den tillvitadt, hvälfdes på sjelfva egenskapen af Adel såsom sådan.
Ett inbördes missförstående af samhällets grundkrafter, der sjelfva de bättre medlemmarne af våra Ständer voro aflägsnare, än de äro nu, ifrån fullklara begrepp om Ståndens rätta förhållanden till Staten och till hvarandra, bragte jemväl det ”första” ståndet att på flerfaldigt vis misstyda sin ställning till Konung och Folk.
Det vid denna tidpunkt nyaste af dess misstag var den strid, hvari flertalet af dess ledamöter hade försatt sig till en monark, som (i både god och ond bemärkelse) var en af Sveriges adligaste Konungar.
Bragt i den sällsamma belägenhet, att öfverallt motverkas, att omsider på det hätskaste förföljas just af det stånd, som han omedelbarast älskade och varmast gynnade, blef han, till sin innersta (och aldrig utplånade) smärta, nödtvungen att antaga rolen af adelsfiende.
Han utförde den, till sitt förderf; men också til det ridderskaps, hvars ättlingar sedermera dyrt fått umgälla sina fäders oförstånd.
Ju oklokare man handlade, då man i ett tidskifte, så vådligt för all Adels tillvarelse, å ena sidan tvang
Konungamakten sjelf till jakobinska steg 54, och å andra sidan ådrog sig af Ofrälsestånden ett hat, hvars bitterhet, om än i allo öfverdrifven, likväl icke i allo var orättmätig: desto mera blef ock gifvet, att från den fördömelse, som utgick öfver Adel i allmänhet, icke heller Sveriges Adel kunde tagas undan.
Och ändock har denna Adel haft en långt mindre andel, än någon annan Europeisk, af Feodal-Adlighetens skick och oskick.
Derföre står den ock, ännu i dag, långt omedelbarare på verklig folks-grund.
– Väl var icke Thorild den man, i hvars omdöme den hade förlorat något genom sin opposition mot Gustaf III.
Honom behagade fastmera
Riddarhusets anda vid riksdagen 1789, såsom en flägt af forntida frihetsdygd; i dess ledande talare och kämpar, bland hvilka äfven åtskilliga voro högst aktningsvärda, såg han nya Catoner och Thorgnyar; lycklig att icke märka, huru denna frimodiga vältalighet skulle (till största delen) blifvit onödig, utan den kortsynthet och vrånghet, som föregingo den.
Men det berömliga uppförandet kunde ej, i theorien, försona honom med det ärftliga stånds-företrädet.
Härtill kom sjelfnödvändigt, hos en man som i alla rigtningar vände sig mot hvad han ansåg för tomt och bedårande sken, förtrytelsen öfver det inbillade företräde, hvaraf det verkliga (eller politiska) företrädet likafullt, från menighetens och sjelfva medelklassens sida, mäktigt förstärkes.
Det är den företrädesrätt, som Börds-Adelskapet hämtar från en hos dessa djupt inrotad flärdvilla, i följd hvaraf till och med de häftigaste roparne mot dess nullitet så allmänt ändock afundas det såsom någonting herrligt, smickras af att gifta sina döttrar med grefvar och friherrar, fika efter att med sådana umgås eller sjelfve räknas tillhöra de förnämas krets m. m. m. m.
Intet är vanligare, än att denna svaghet anträffas äfven hos dem, hvilkas ostentation af adelshat uttrycker endast all låghets naturliga harm vid anblicken af någon – om ock blott skenbar – öfverlägsenhet.
Egentligen är slik sjelfmotsägning en till förvrängdhet öfvergången rest af den för ”börden såsom naturlig utmärkelse” qvarlefvande instinkt, hvarom Geijer i sina vidtberyktade ”Tre Föreläsningar” 55 erkänner, att den ”ej kan ur samhället utplånas utan de förderfligaste följder”.
Lika litet kunde Thorild vara blind eller likgiltig för en känsla, på engång så mensklig och så poetisk.
Men han glömde att rigligt inskåda i hennes djup, när han uppgjorde den Statslära, som ådrog honom de Mäktiges vrede.
Vi ha sett, huru han vid samma tid, då han inom Ästhetikens område på det ifrigaste bekämpade allt, hvad han der kallade ”Gallomani”, sjelf var, inom Politikens, från Angloman helt och hållet förbytt till Galloman.
Från sina öfvertygelsers ståndpunkt handlade han lika rätt i denna polemik, som i den förutbeskrifna.
Men ej mindre naturligt var, att Hertigen Regenten och de som omgåfvo honom, till större delen måttligt belåtne med den förra, skulle af den sednare finna sig än sämre uppbyggda.
Redan förtörnade på diatriben mot Adelskapet, för hvilken Thorild gjordes ansvarig (ty hvad betydde Philipson?), höllo de ögonen skarpt fästade på hans vidare företaganden.
Det nästa blef utgifvandet af de Memorialer, dem Gustaf III berömt
– och förbjudit tryckas: nu försedda med en tillskrift, om hvilken är troligt nog, att Gustaf sjelf skulle ha upptagit den ungefär lika prosaiskt, som hans Broder.
Denna var den såkallade ”Ärligheten”: en skrift, visserligen i hvarje afseende motsvarande sin titel; men, vid jemnförandet med Memorialerna, utmärkt – såsom redan Geijer 56 yttrat – genom ”en climax eller stegring, der den djerfhet, som i dem visar sig ren, ädel och älskansvärd, öfversteg sig sjelf och urartade till en deklamatorisk råhet och häftighet”.
Icke i uttrycken eller orden, för sig sjelfva betraktade, ligger något rått; uppsatsen är, så långt man afser blotta språket, ypperligt skrifven.
Men råhet är der ändock, onekligen; och det i tonens öfverspänning till ett larmdån, som, just under tidskiftet af Fransyska Revolutionens gräsligaste yrsel, ljöd som ett efterdön af den jakobinska stormklockan.
Följden blef, att Thorild, sedan boken utkommit, uppkallades dagen derefter i Hofrätten och ställdes under ransakning.
Exemplaren seqvestrerades; han sjelf insattes i häkte.
Man kan ej undra på, att icke-revolutionära läsare, att Liljensparre, att ändtligen ock sjelfve Tryckfrihets-gifvaren, under dåvarande omständigheter, studsade vid utlåtelser, lika dessa: ”De vanmäktiga bokstäfver, af hvilka man hopsätter tyranniska Regerings-Lagar, kunna de ställas upp emot något af så gudomlig realitet, som Sanningar, eller Senor”? – ”Att i stället för Folkets sanna öfvertygelse, kärlek och styrka, vilja grunda herravälden på blotta tecken och ljud, är alle Konungars underbara förvillelse; som kommer af deras egen vishetslära, af sjelfva Politiken: hvilken är motsatsen emot Ärligheten, – eller en omätlig, än ryslig, än glänsande Lögn, helgad af Presterne, kallad gudomlig af de högste dårar och skälmar, tillbedd af en okunnig menighet”.
– ”Om den första och enda sanna Makt på jorden, som heter Folket, har jag aldrig i Verldens historia läst, att någon Konung förmått göra sig ett begrepp”. –”Gode och ädle Furste, var fäderneslandets Hjelte och Gud! Gör Sanningen till Lag!
Se icke på Former, Acter och Statuter!
Ty i själens grund erkänner ingen klok och ärlig man någon annan Grundlag, än det mest Rätta, enligt det mest fria Bevis.
Tänk, i stället, på Sveriges ädla Allmoge, så vårdslösad af den galna Politiken, att den än i dag är i förståndet hedningar, i hjertat slarvar, i det borgerliga vildar (!!!), som lika lätt kunna hetsas mot som med en Regering”. – ”Dessa fyra Rikets Stånd – visar icke vår historia, genom tidehvarf af våld, svek och elände, att de äro de fyra Rikets Obestånd?...
Eröfra dessa fyra barbariska Nationer.
Gör oss till ett Folk”. – ”Gif icke äran åt Namn och Ljud: utan uppenbart åt Förstånd och Dygd.
Gif oss då det Allmänna Förståndets Frihet; ärligen och rent: innan den med blod och våld tages”.
– Flera ställen kunde anföras: dessa torde göra nog.
Vid dem, och dylika, fästade ock den å Advokat- Fiskals-Ämbetets vägnar förordnade Actorn Örbom sin granskning; samt påstod dessutom, att Thorild hade åsyftat sjelfva den nya Tryckfrihets-lagen med detta yttrande:
”I den stund man, uti allt det som rörer Religion och Regeringssätt, förbjudit det Allmänna Förståndets frihet, – i den stund har man vräkt all gudomlig och verldslig Makt i det mörker, som endast höfves en röfvarkula”.
– Egentligen var denna skrifts hela grundmening likväl blott den enkla: att Ärlighet är den bästa Statskonst, och att det hvarken gifves en rättare eller en klokare.
Han erkände till och med uttryckligen, att ”orden Frihet och Jemnlikhet hafva blifvit menskliga oförståndets nyaste joller”.
Men hvad till större delen var förflugenheter af oratorisk emphas, om hvilka han sedan, i sina förklaringar, sjelf yrkade att man i dem borde se blott en ”poetisk stil” och en ”stilens colorit”, togo vederbörande lagskipare efter bokstafven.
Och väl tyckte de, att man i så riksvigtiga ämnen kunde något mera hushålla med colorering och poesi, än att t. ex. utmåla belägenheten af Sveriges Allmoge lik den af Ägyptens Fellah’s; eller att kalla de fyra Stånden ”fyra barbariska Nationer, dem Hertigen borde eröfra”; eller att uppmana honom ”ärligen, och utan att se på former, acter och statuter, gifva, hvad eljest tages med blod och våld”.
I handskrift har blifvit funnen en till Gustaf IV Adolf, vid dennes regerings-anträde, ingifven berättelse af den förrbemälte Liljensparre; som deri för Konungen skildrat, ur sin synpunkt, den nästföregångna tiden.
Ett stycke af denna berättelse, meddeladt genom en vän som äger den fullständig, sprider ett klarare ljus, än man hittills haft, öfver Thorilds rättegång och de dervid verkande krafterna.
Efter att hafva talat om den slapphet, hvarmed Öfverståthållare-ämbetet var behäftadt under Contre-Amiralen Modees förvaltningstid, dess benägenhet för ”den såsom otjenlig förut afskaffade demokratiska styrelsen”, och de invändningar Liljensparre såsom Underståthållare fåfängt gjort, fortfar denne:
”Som derå icke något afseende gjordes, så trodde jag min undersåtliga pligt fordra, att härutinnan respectera min Öfverhets vilja och befallning; om den också ej var enlig med min öfvertygelse.
Dock tog jag från denna stund ingen del i Stockholms stads styrelse, vidare, än hvad angick Executions-verket och Politi-väsendet.
Detta sednare fordrade också en oafbruten verksamhet, då, efter den nye Öfverståthållarens tillträde, sjelfsvåldet och frihets-andan syntes få mera luft, och mera, än förr, förråda sig både i tal och allmänna papper.
Jag hade, såsom redan är sagdt, sökt göra Hertigen uppmärksam på dessa skrifter, och gjorde det vid mina enskilda rapporter nästan dagligen; då en Nördensköld, en Philipson och flere andre författare företogo sig, att fälla nog dristiga omdömen öfver åtskilliga politiska ämnen, och äfven öfver Svenska regerings-sättet.
Men Hertigen ansåg den af honom Allmänheten tillåtna frihet, att genom trycket få säga sina tankar, mera helig än sjelfva regerings-lagarne; och jag erhöll icke ens tillåtelse, att i tysthet varna dessa sjelfsvålds-skribenter.
Derigenom liksom uppmuntrades de i sin djerfhet; som ändteligen gick så långt, att de vågade uppenbarligen klandra Högstsalige Konungens regementsförvaltning, och framlägga för
Allmänheten sådana satser och afhandlingar mot Konungamakten och det Monarkiska Regeringssättet, att en främling snart hade kunnat inbilla sig, att Stockholm blifvit försatt midt i det demokratiska Paris.
Svärmaren drömde, att Sverige omöjligen kunde blifva lyckligt, utan att följa Frankrikes exempel.
Man talte redan om 1720 års regeringsform, såsom för Sverige den skickligaste constitution.
Och det som ännu eftertänkligare var: vissa personer, som antogo ett anseende af ett slags myndighet och djupsinnighet, läto på långt håll förstå, att den unge Konungen vore ej rätt väl, hade hämorrhoidaliska plågor och ofta anfall af dåningar och svimningar, som märkeligen försvagade hans helsa och tankekrafter m. m.; att Hertiginnan varit hafvande och fått missfall, som nogsamt bestyrkte, att man icke mera hade att befara hennes ofruktsamhet; och att
Nationen sålunda hade hopp, att genom henne kunna vänta en thronföljare.
Ja, det gick så långt, att man påstod, det Hertigen sjelf ingenting mindre hade i sinnet, än att usurpera E. K.
M:ts thron; att han, till desto lättare utförande deraf, skulle sammankalla Ständerna; låta dem cassera Konungens testamente, såsom i den delen olagligt, att den unge Konungen blifvit emot regeringsformens föreskrift ansedd för majorenn innan han fyllt tjuguett års ålder; afsäga både 1772 års regeringsform och 1789 års säkerhets-act; samt låta antaga regeringsformen af år 1720.
Sannerligen voro icke alla dessa omständigheter, då det ena med det andra sammanlades, så eftertänkliga och så misstänkta, att jag, med all min frimodighet, som aldrig varit vacklande, likväl började frukta för en förestående statshvälfning.
Jag tog min själ i min hand, och yppade för Hertigen mitt och alla trogna undersåtares bekymmer och oro.
Han hörde mig väl med uppmärksamhet: men förklarade, att han ej kunde sätta tro till detta (såsom han sade) dunkla prat; och att han förtröstade på sitt samvetes vittnesbörd och på sin oskuld, att ej hafva den minsta del i sådana fördömda planer, dem han nog skulle förekomma och tillintetgöra.
Ändtligen uppträdde en ny frihets-svärmare: den bekante Thorild.
Uti en afhandling, som nu af trycket utkom, yrkade han ingenting mindre, än att de fyra Riks-stånden borde upphäfvas, och Nationens Representanter tillskapas och formeras alldeles efter det mönster, som de Franska Revolutionärerne gifvit, med mera; och i en dedication till Hertigen Regenten vågade han, i det Allmännas namn, påkalla Hertigens biträde och verksamhet till utförande af en sådan demokratisk statshvälfning.
Denna skrifts innehåll var så mycket betänkligare, som dess författare besoldades af Reuterholm.
Icke destomindre hastade jag till Hertigen och besvor honom, att icke nu längre förblifva en stilla åskådare af alla dessa scener, såframt han icke ville blottställa den unge Konungens thron, Nationens och Rikets lugn, samt sin egen ära och säkerhet; som han eljest skulle sätta på ett vidtutseende vågspel, dervid han sjelf kunde blifva första offret.
Lyckligtvis var Baron Reuterholm nu sjuk och opasslig: så att mina föreställningar utan hinder öppnade
Hertigens ögon till inseende af den fara, som förestod och utan uppehåll borde förebyggas.
– Detta skedde på eftermiddagen den 21 December 1792; då Hertigen, emot aftonen, begaf sig till den sjuke Baron Reuterholm och befallde, att jag mig också der skulle infinna, för att bivista öfverläggningen härom.
Jag fick nu fullkomlig frihet, att säga mina hjertans tankar; dem jag icke heller förborgade.
Jag påyrkade trenne afgörande mått och steg, som icke tålde något uppskof”.
Han berättar derefter, huru han ”allraförst ansåg nödigt, att Hertigen sjelf skulle offentligen tillintetgöra deras hopp, som i sitt svärmeri drömde om en demokratisk regeringsform”.
Oaktadt
Reuterholms afstyrkan, utverkade han beslut om en i slik hänsigt tillrättavisande Kungörelse eller ”Proclamation”, som också verkligen blef utgifven.
Dernäst skred han till det öfverhandtagande missbruket af Tryckfriheten.
Han ”sade härvid rent ut, att den Tryckfrihets-förordning, som
Hertigen låtit utfärda, hade mera anseende af ett loftal, tjenligt att hållas från en katheder, än af en konglig stadga och påbud”.
I trots af det motstånd
Reuterholm äfven nu gjorde, hade detta yrkande till följd en ”Förklaring” öfver Tryckfrihets-förordningen, som äfvenledes ofördröjligen utkom.
”Den sista eller tredje utvägen, som jag föreslog, var den svåraste att drifva igenom: ty den angick Thorild; om hvilken jag yrkade, att han skulle actioneras, dömmas och straffas, – hvarförutan Hertigens Proclamation, och äfven Förklaringen öfver Tryckfrihets-förordningen, efter min tanka, ingen den ringaste verkan medföra kunde.
Här ådagalade Baron Reuterholm mer än tydeligen, att han protegerade Thorild; hvilken omöjligen sjelf hade kunnat till sitt försvar anföra alla de skäl och omständigheter, som Reuterholm nu uppsökte och förebragte.
Ja, han gick så långt, när alla hans skäl vederlades, att han slutligen tog sin tillflykt till en sats, som han sjelf nyss förut mot mig hade sökt bestrida och förneka; nämligen den, att han påstod, att Thorild, i brist af tydligt straff i Tryckfrihetsförordningen57, icke kunde dömmas till annat än obetydliga penningböter, i hvilket fall Hertigen, genom sitt förhastade beslut emot Thorild, skulle blottställa sig för åtlöje och förakt.
Men jag beviste deremot, att Thorilds upproriska skrift innehöll brott, som i Svenska Lagboken uttryckligen omtalas och med dödsstraff beläggas; och Hertigen, som under discursen härom, icke en, utan flera gånger genomläste Thorilds till honom ställda dedication, den han, ju oftare han läste, fann allt mer och mer upprorisk och straffbar, lät denna gången icke förvilla sig, utan hade den hurtigheten, att på stället sätta sig till Reuterholms skrifbord och sjelf med egen hand skrifva ordres till både Riksdrotsen och mig om Thorilds actionerande och dömmande, samt om beslag å de tryckta exemplaren; hvilket sednare midt i natten skulle verkställas, och äfven verkställdes.
Denna öfverläggning slöts dermed, att Hertigen uppdrog mig att utan uppehåll projectera, så väl hans egen Proclamation, som Förklaringen öfver Tryckfrihetsförordningen.
– – – – Thorild anklagades jemväl fiscaliter i Hofrätten, och arresterades; men underrättades tillika genom Reuterholms utskickade, att jag allena vore driffjädern till denna obehagliga händelsen, samt försäkrades om protection och skonsamhet”.
Så Liljensparre.
Hvad han vidare tillägger om utgången af processen, skall på sitt ställe följa.
Ehvad än i ett och annat må vara skärpt accentuering och förhöjd färgläggning, att inför Gustaf Adolf framställa Reuterholm i den oförmånligaste och honom sjelf i den förmånligaste dager: säkert är dock, att han i det väsendtliga förtäljt ingenting, hvarom han ej ärligt var öfvertygad.
Han tycks ha med fullt allvar trott på någon plan till Svenska Samhällets omhvälfning, hvarvid
Reuterholm ämnat begagna Nordensköld, Philipson, Thorild, med flera författare af samma rigtning, såsom verktyg.
Han säger uttryckligen: ”Således upptäcktes, och genom Hertigens hurtighet tillintetgjordes, denna plan; som, om den kommit till mognad, oaktadt Hertigens motvilja likafullt gått i fullbordan”.
Utan slik upptäckt (antyder han), skulle Reuterholm och medhjelpare hafva oförmärkt så omspunnit och invecklat Hertigen, att han till slut ej ägt annan utväg, än att kasta sig i deras armar och gå in på alla deras förslag.
Också bifogar han: ”Denna händelse lade derföre ock grunden till mitt fall”.
– – Föga troligt är, att den adelstolte Reuterholm skulle önskat – och det ännu vid slutet af 1792 – en omskapning af Sveriges statsförfattning på ny-fransyskt vis.
Men han hade varit ett slags half-republikan, och hittills ej offentligen börjat sitt återtåg från detta tänkesätt.
Han tillhörde (eller hade tillhört) de såkallade ”Exegeter och Philanthroper” 58, bland hvilka en hufvudperson var just den Nordensköld, som lät sin ”Medborgare” underrätta den Stockholmske Polismästaren, huru den Parisiske blifvit, ”med den dygdiges glada bifall, hängd vid porten af sitt hus”.
Han hade, efter Konungens död, ingifvit
Hertigen den Tryckfrihets-lag, i hvars beskydd
Philipson lät sin ”Patriot” öfversätta från Thomas Payne, att ”Monarki, Konungslighet, Konungastyrelse och dertill Arfsrätt, äro småsaker, som, tillika med alla sina narraktigheter, skulle snart blifva öppet lagda under ögonen” 59.
Så mycket mindre oväntad böra vi då finna Liljensparres uppgift, att samme
Reuterholm med en till och med mäcenatisk huldhet omfattade Thorild.
Denna omständighet, ehuru (så vidt jag vet) hittills obekant, synes ock dessutom, såsom innan kort skall visas, fullkomligt bekräftad genom allt det mildrande i slutvändningen af Thorilds öde.
Actionerad mellertid, och häktad, var nu denne: i följd af Liljensparres ifriga förmaningar; på Hertigens omedelbara befallning, skrifven med egen furstlig hand vid sjelfve Reuterholms skrifbord, under det den sjuke gunstlingen ej orkade göra sina mot-föreställningar med tillräckligt eftertryck.
Förmodligen ansåg
Reuterholm det klandervärda i skriften vara, hvad det till större delen var: en öfverdrift af rhetorik.
De andre togo det efter ordalydelsen; och lade dertill en uttydning, som tycktes, under dåvarande tids-företeelser, sjelfmant erbjuda sig.
Föröfrigt, och då man vet, att i anledning af denna rättegång, och under densamma, oroliga uppträden föreföllo dels i Stockholm, dels i Upsala: så är klart, att dessa skulle i Regeringens ögon göra honom än mera till en farlig person, som på tjenligaste sätt borde aflägsnas.
Redan under tryckningen hade, på hemlig tillsägelse, Boktryckaren lemnat ut ark; vederbörande kände alltså innehållet, och kunde desto skyndsammare lämpa sina mått derefter.
Så berättar en af Thorilds ifrigaste beundrare, Myntgardien Hjelm 60, i en efterlemnad Dagbok, der han äfven antecknat hvarjehanda om sin hjeltes rättegång, fångenskap och afresa.
Skriften utkom i bokhandeln den 21 December (såsom det tyckes, ungefär omkring middagstiden); om natten lades beslag på alla i boklådorna kringdelade exemplar, och om morgonen den 22, då Thorild på befallning hade infunnit sig i Hofrätten, togs i rummen hos honom och en hans vän, med hvilken han bodde tillsammans, hela resten af upplagan.
Ryktet hade gjort exemplarens antal till femtusen, och sagt dem vara redan mestadels kringskickade till landsorterna: sedan befanns dock, att upplagan utgjorde blott omkring tusen eller tolfhundrade; af hvilka endast ett par hundrade undgingo Hofrätten, såsom under eftermiddagen sålda eller afsända 61.
I staden yttrade sig mellertid, särdeles bland ”ungdomen” och det såkallade ”folket”, för Thorild ett lifligt deltagande.
Han bars in i Hofrätten på folkets armar 62.
Från Hofrätten fördes han till Stadshus-häktet, der han inspärrades i ett elakt kyffe.
För ett par af sina närmaste vänner, som bestörte hastade dit och fingo tala med honom endast genom en lucka på dörren, förtäljde han leende, att det var samma rum, hvari Riddarhus-Secreteraren Bungencrona sutit fängslad under riksdagen 1789.
Följande dagen, vid uppfarten till Hofrätten och äfvenså vid återfärden derifrån, omgafs vagnen, i synnerhet på Riddarhus-torget, af en stor folksamling (mestadels ”unge män”), som hurrade för Thorild och ropade på ”bättre arrest” för honom.
Så mycket fann man skäligt att bevilja.
Natten mellan den 22 och 23 lät Liljensparre föra honom till
Rådstugu-häktet, der vaktmästarens eget rum, som var ljust och snyggt, blef honom inrymdt.
Der tillbragte han alltså sin julafton; och sedermera tiden ända till det ögonblick, då han fördes i landsflykt.