Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskade ingenting heldre än att obemärkt komma derifrån, ty att invänta dagen, och då genom rop och skrik kalla folk till min hjelp, föreföll mig så motbjudande att jag åtminstone först ville försöka allt annat för att befria mig ifrån detta fatala fängelse, hvaruti min obetänksamhet och nyfikenhet fört mig.
Jag började alltså undanrödja jorden framför dörren, ehuru min rygg, som fått en duktig, knuff i fallet, häftigt protesterade deremot; snart voro alla hinder utanför borta, men dörren ville ändå icke gifva med sig, och helt modlös och förargad började jag tro den vara stängd innanför.
Slutligen fann jag bland skräpet omkring mig en bit af ett gammalt tunnband af jern, med hvars tillhjelp jag lyckades bända upp dörren tillräckligt, för att inse, att de förrostade gångjernen utgjorde det enda motståndet, men hvilket, nu då jag kunde få rigtigt tag, ändtligen besegrades.
Dörren var nu öppen, men jag tvekade likväl ett ögonblick innan jag inträdde i denna gång, der mörkret var alldeles ogenomträngligt, och der jag kanske endast skulle gå vilse utan att sedan ens hitta hit tillbaka; min tvekan var emellertid endast ögonblicklig och jag fördjupade mig snart på vinst och förlust i gången, som, i stället att sluta i någon källare, fortfor alltjemt lika smal som i början, och började efter några minuter att tydligt höja sig.
En temperatur mindre fuktig och kall än den, som förut herrskat der, omgaf mig nu, och säker att ändtligen komma upp i rummen igen, påskyndade jag mina steg, och kände snart mina utsträckta händer stöta emot en vägg, som tycktes vilja gifva vika för tryckningen; rädd att ännu en gång få göra ett, kanske mindre lyckligt salto mortale, än förra gången, stötte jag till väggen ännu en gång helt varsamt på samma ställe, en liten dörr gick upp, och – till min obeskrifliga förvåning – stod jag i samma lilla kabinett der jag sett den vansinnige inträda.
Kl. kunde väl nu vara 4 på morgonen, och en svag och sparsam dager upplyste det lilla rummet; helt glad att vara tillbaka inne i huset igen, ansåg jag det omöjligt att icke nu, så snart det blef rigtigt dager, finna vägen till mina rum, och helt och hållet uttröttad, sömnig och förbråkad, kastade jag mig på den lilla soffan i alkoven för att invänta dagens inbrott, och somnade.
Ehuru jag somnat tungt och hårdt, vaknade jag likväl snart, väckt af en elak dröm, som lät mig ännu en gång ramla utför, genom den försåtliga dörren.
Det var ännu knappast dager, men jag reste mig likväl upp, besåg mitt ben, som fått en ansenlig skrapa, borstade smutsen och dammet af mina kläder och gick ut i galleriet, som vid dager var ett ganska vackert rum, prydt med präktiga bokskåp och marmorbilder.
Jag hoppades att här finna någon dörr, som jag förbisett om natten, men förgäfves, och den långa korridoren, vid hvars slut jag visste löndörrn vara, var nu lika mörk som då.
Jag hade intet medel att upplysa den, och efter flera timmars fruktlöst sökande att finna en utgång ur denna arrest, måste jag erkänna att intet annat medel fanns, än att genom rop och buller ådraga mig någons uppmärksamhet, som möjligtvis kunde höra och släppa mig ut; men, som sagdt, denna utväg föreföll mig obehaglig, och jag beslöt i stället att åtminstone tåligt vänta till qvällen, i hopp att den vansinnige skulle återkomma, då jag skulle kunna följa honom eller vid skenet ifrån hans ljus taga märke på den mystiska dörren i gången, hvilken tycktes vara den enda utgång ur denna fälla.
Emellertid blef dagen mig fördömdt lång, jag började känna mig hungrig och blef deraf ännu mera otålig.
Jag tänkte taga en af alla dessa böcker som funnos, men skåpen voro lästa, och ingenting annat än nöjet att läsa deras titlar återstod mig; jag försökte somna igen, men, som man sällan kan njuta af denna Guds gåfva just när man helst önskar det, så kom ingen sömn i mina ögon: dessa båda rum, som så oförmodadt blifvit gränsen för min frihet, hade jag redan flera gånger undersökt; de erbjödo icke mera något nytt, och ändå vandrade jag omkring i det lilla kabinettet, för fjerde gången mönstrande hvarenda en af de gammalmodiga möblerne, och i synnerhet den stora messingsbeslagna pulpeten, som hela tiden retat min nyfikenhet.
Der han stod så hjulbent med sin tjocka buk och den sneda klaffen uppöfver, tyckte jag – i harmen att inte med mina blickar kunna genomtränga denna väl tillslutna klaff – att han liknade en cyklop, som gapskrattande kastat sig baklänges och genom nyckelhålet – sitt öga – plirade på mig, liksom gäckande min nyfikenhet.
För att komma ifrån denna försmädliga persedel, vände jag mina blickar beundrande på en hvit alabaster-urna af sällsynt skönhet, som stod framför en stor spegel infattad i väggen, och tog slutligen en ländstol, hvilken jag ämnade lyfta fram för att sätta mig och vända ryggen åt den frestande byrån, då öfra delen af ryggstödet stannade i min hand, och stolen stod på samma ställe orörlig.
Någonting klingande föll i detsamma ned på golfvet; vid mina fötter.
Jag böjde mig ned och upptog en liten nyckel; stolen hade icke gått sönder, den öfra karmen var gjord att lyfta af och tjenade som lock till den låda, hvilken det breda ryggstödet bildade, och som tycktes tjenat till förvaringsrum åt nyckeln, som fallit ur då jag så häftigt ryckte till stolen.
– Det här huset har då icke en, utan tusen besynnerligheter, – mumlade jag för mig sjelf; – jag har aldrig sett förr att man nyttjar ländstolar till nyckelskåp, men – lika godt, . . . denna nyckel lär icke varit nyttjad på temligen lång tid då den kan vara så rostig . . . men – hvem vet . . .
– En tanke föll mig in, och dervid sprang jag upp i förtjusning, – hvem vet . . . denna nyckel skall kanske bli den trollformel, med hvilken jag besegrar och gör mig till herre öfver den trotsiga cyklopen, den gamla tystlåtna byrån . . .
Jag sprang fram, satte nyckeln i hålet, och ehuru rosten gjorde den trög, så – döm om min segerglädje – då låset gick upp, klaffen föll ned, och jag var i besittning af alla de intressanta hemligheter, min fantasi – uppdrifven af sysslolösheten, ledsnaden och emsamheten – roat sig att inrymma deri.
Emellertid tvekade jag likväl ett ögonblick att så der gå i en annans gömmor då de voro lästa; att utan lof kasta nyfikna blickar i det som egaren sjelf tycktes sakna mod att se . . . dock, just detta eggade mig ännu mera . . . men likväl vaknade allt fler och fler betänkligheter hos mig – en känsla af det origtiga i mitt uppförande lät mig till och med slå igen klaffen . . . men . . . men – jag var i superlatif grad beherrskad af den smånätta synd, som, då fruntimmer utöfva den, kallas nyfikenhet, men – hos karlar får namn af vetgirighet, och således helt behändigt förvandlas ifrån ett fel till en förtjenst; ty det kan omöjligt anstå den manliga stoltheten att vara ”nyfiken.”
Jag hittade således tusen ursäkter af det egna i min ställning, jag orerade och advocerade med mig sjelf, så fermt och skickligt, som om fråga varit att försvara en trolöshet emot en qvinna, och kom slutligen – alldeles som vid dylika tillfällen – så långt, att jag insåg det jag icke allenast ej handlade orätt, utan att det till och med var min pligt att följa min egen lifliga åtrå.
Knappt hade jag hunnit så långt innan klaffen naturligtvis föll . . . och nu blef jag allt för lifligt intresserad, för att vidare tänka på obehörigheten af mitt tilltag.
Den första lådan jag drog ut var alldeles tom, den andra deremot fullproppad af bref, gulnade af tiden; af stilens finhet och täthet förmodade jag att det var kärleksbref, – ty en sådan besparing af papper kommer endast i fråga då man skall beskrifva sina oändliga kärleksqval, – och af den pedantiska noggrannhet, hvarmed de voro sorterade i buntar och omknutna med silkessnören, insåg jag äfven att de måtte tillhöra ett fruntimmer, ty jag vet att de med en exemplarisk ordentlighet förvara de särskilda bevisen på deras ombytlighet, då vi deremot anse alla de olika föremålen för vårt tycke, såsom blott en variation i yttringen af alltid samma låga, och derför icke äro så noga att förblanda dem lika mycket i vårt hjerta som i vårt minne.
Kärleksbref äro alltid hvarandra fullkomligt lika och hafva alltid förefallit mig en smula tråkiga, till och med dem jag sjelf varit lycklig nog att erhålla, och jag ansåg det således indiskret att rubba dessa reliker, hvilka, synnerligast genom sin fruktansvärda mängd, skyddade sig; dessutom stod min håg blott till det mystiska röda fodralet, som jag sett i den vansinniges händer.
Jag öppnade således ännu en låda, och fann den full af papper, som hade starkt tycke af rättegångshandlingar, och som sådana äro mig ännu långt vidrigare än kärleksbref, så skjöt jag igen den straxt; men alla jag sedan öppnade voro antingen toma eller på samma sätt fullpackade, och jag började misströsta att någonsin finna i hvad jag sökte, och inbillade mig redan att det genom något trolleri blifvit osynligt, då jag påminde mig att jag sett den vansinnige lyfta upp ett lock på sjelfva klaffen och draga ut en låda der, och verkligen, efter något letande, fann jag en liten fjeder som öppnade detta lock, och fick till min ytterliga förtjusning se tvenne små lådor derinom.
Det första som föll mig i ögonen, då jag drog ut den ena, var just föremålet för min nyfikenhet, det lilla röda fodralet; då jag öppnade de små hakar af guld, som fasthöllo locket derpå, fann jag – hvad jag kunnat vänta mig – en medaljong med juveler omkring, infattande porträttet af ett ungt fruntimmer med stora blå ögon och ljusbrunt hår af en beundransvärd glans; den hvita nattdrägt, hvari hon var klädd, – som tunn och fin omslöt, utan att dölja, den skönaste hals och barm, – lät mig ana att detta porträtt var ämnadt att ses blott af en älskares ögon; emellertid har jag aldrig sett någonting mera skönt än detta ansigte, det var på en gång en engels rena skönhet och den mest vällustiga qvinnas.
Mina ögon ville aldrig slita sig ifrån njutningen att betrakta dessa förtjusande drag, och en suck af afund trängde sig ovilkorligt ur mitt bröst, vid tanken på den lycklige egaren af detta porträtt, hvilken också utan tvifvel varit egare af originalet; jag blygdes nästan att med mina blickar längre ohelga denna himmelska varelse, – hvars strålande skönhet var mera ren än diamanterna som blixtrande omgåfvo henne – och med en instinktlik och ovilkorlig afbön för min djerfva nyfikenhet, tillslöt jag locket och satte fodralet på sitt ställe tillbaka.
Några små biljetter, på silkesfint papper, starkt parfymerade och skrifna med en sirlig fruntimmersstil, en purpurröd bandros, några torra blommor, och en lång ljusbrun hårlock bredvid en qvist af torkad och förbleknad ljung, var allt som föröfrigt fanns i denna låda; och detta var också nog för att med rörande vältalighet berätta den ljufva sagan om kärlekens försvunna dröm; denna korta, men lysande himmel i ett menniskolif, hvars minnen här buro spår af tusen tårar, som kanske väckt den bittraste saknad, höljts med kyssar – förtviflade och brännheta – af en kärlek, som öfverlefvat sitt föremål – och likväl förvarades med sorgfällig ömhet.
Den varelse, hvars bild här förvarades i oförbleknad ungdom och skönhet, var kanske redan stoft, det hjerta, som känt de ljufva, glödande känslor, som dessa små bref innehöllo, den hand som skrifvit dem, var mull; men de bräckliga papperslapparne, de torra blommorna, det band, som kanske en gång prydt hennes barm, alla dessa saker finnas ännu, men hon, hvars minne – bleknadt som blommorna – gaf värde deråt, hvar fanns väl hon?. . .
Hon som tänkt och känt och älskat, irrade hon för evigt skiljd från den som var henne allt?
Hade hon glömt eller funnit ersättning för sin försvunna himmel?
Med en känsla af outsägligt vemod tillslöt jag lådan och öppnade den andra, som tycktes innehålla bevisen om en mörkare och sorgligare historia.
En näsduk af fint battist, nästan alldeles genomdränkt af blod, – den var styf och rödbrun deraf – och i ena hörnet stod namnet ”Anna”, fint broderadt med guldtråd, nu svartnad och rostig, – låg öfverst i lådan, och då jag upptog den, syntes något – som lika mycket väckte min bestörtning som nyfikenhet – ligga derunder, ty, utan att kunna reda det, eller säga på hvad sätt, tyckte jag mig förr hafva sett det, och dermed förena något minne, som det var mig omöjligt att nu kunna få fatt på; det var en kedja, eller rättare blott en bit af en sådan, ty det syntes tydligt att den varit dubbelt så lång, emedan vid ena ändan voro tvenne länkar olika mot de öfriga, och mera grannt arbetade, förmodligen utgörande en prydnad på midten af kedjan.
Den yttersta länken, formad som en rund plåt af guld, hvarpå ena hälften af ett emaljeradt namnchiffer syntes, var bruten midt itu.
Jag höll den länge i handen, och ju mera jag betraktade den, dess mera bekant föreföll den mig; men, då jag omöjligt kunde förklara detta igenkännande, ansåg jag denna dunkla hågkomst, såsom en af de besynnerliga och underbara reminiscenser, som vissa toner, vissa ställen, vissa sammanstötande ord och omständigheter, ibland verka på vårt sinne, utan att vi förmå säga hvarifrån dessa sällsamma hågkomster härleda sig.
Ofta har det händt mig att i ett ögonblick finna dessa erinringar i de dunkla skuggorna under några granar, der solstrålarne brutit sig genom grenarne, och lyst på en mossig berghäll, några stenar eller en gammal trädstam; i melodien af en gammal visa; i klockornas ljud, då de en söndag ringa till gudstjenst; eller i ljusskenet ifrån kronorna och dansmusiken på en bal.
Ja, de mest heterogena saker kunna uppväcka dessa minnen, hvilka alltid göra mitt hjerta beklämdt och lägga vemodets och svärmeriets fuktiga glans i mina ögon, och ovilkorligt komma mig att begrunda sannolikheten af själavandringens mystér, ty de tyckas hviska i mitt öra om ett annat lif, en annan gestalt, hvari jag lefvat, älskat och lidit på denna samma jord.
Det var denna känsla jag nu trodde mig erfara vid åsynen af den gamla halskedjan.
Sedan jag betraktat dess gammalmodiga och besynnerliga form, ämnade jag lägga den tillbaka, för att med nyfikenhetens hela ifver fatta ett litet skrifvet häfte, som legat derunder, hvars af ålder gulnade papper och blekbruna bläck gjorde det i mina ögon särdeles intressant, då – som om en blixt slagit ned i mitt minne och upplyst det, – jag i ögonblicket vid dess sken återigen såg Herbert . . . liksom om allt hvad jag såg och hörde i detta hus skulle ega sammanhang och likhet med min stackars döde vän.
Ja, Herbert, det var på Herberts hals jag sett denna sönderbrutna kedja – ty det kunde icke finnas tvenne med denna originella och ovanliga fason; – han hade en gång visat Lennartson och mig densamma, i det han vemodigt sade:
– Detta är det enda arf efter föräldrar, hvilka jag aldrig känt.
Här låg en hemlighet under, som jag föresatte mig att upptäcka; min inbillning hade nu fått tillräckligt ämne för de vidunderligaste sammanställningar.
Denna blodiga näsduk, denna kedja, detta porträtt, som liknade honom, och slutligen denna sällsamma varelse, som antingen måste vara han sjelf, eller hans vålnad . . . min hjerna förvirrades . . . i allt detta måste ligga ett sammanhang – men, som jag icke förmådde fatta, och som jag brann af begär att lära känna.
Och med ett obestämdt hopp att finna någon förklaring öfver dessa båda lådors hemlighetsfulla reliker i de skrifna papperen, drog jag icke ett ögonblick i betänkande att göra mig underrättad om deras innehåll.
I stället att finna dagen lång och odräglig, var det med en suck öfver att solen redan var i sjunkande – och jag således kanske icke skulle hinna genomläsa dem, innan jag blefve afbruten af den väntade hemlighetsfulle gengångaren – som jag makade ländstolen fram till dagern och började, glömmande både svedan i mitt ben och magens fortsatta påminnelser om mat.
Se här hvad dessa blad innehöllo – jag meddelar dem så troget som mitt minne tillåter.
Mor och Son.
”Våra olyckor äro ofta endast följderna af våra längese’n förgätna fel!”
Aimé Martin.
Det fanns i Stockholm – jag vet icke hur längesedan – en grefve B.
Utomordentligt högmodig, utomordentligt dum och utomordentligt rik, var han – hvad som nu för tiden åtminstone icke är sällsynt – en icke särdeles värdig ätttling af en lysande familj, men med ett temligen fördelaktigt yttre, egde han åtminstone denna negativa förtjenst framför många sina likar.
Sedan flera år anställd vid svenska missionen i Wien, hade han gift sig med en tysk fröken af ett lika gammalt och lysande namn som han sjelf.
Nära trettio år äldre än sin unga, sköna hustru, kunde han icke begära att blifva älskad af henne och var det icke heller, ty ryktet påstod att den unga Ida – som af en despotisk far blifvit tvingad till detta giftermål – ännu som grefvinna B. närde en lika öm som olycklig böjelse för sin kusin, en ung man af sällsynt skönhet, hvilken allt för obeslöjadt visade henne sin hyllning, att icke väcka svartsjuka hos hennes man, – en lidelse, som hos denne i häftighet endast kunde liknas vid hans högmod, just derföre att den härrörde, eller endast var en yttring deraf.
Ehuru Idas i allmänhet stela och afmätta sätt att vara på intet sätt gaf anledning till misstankar, är verlden vanligtvis i dylika fall lika svår att föra bakom ljuset, lika skarpsynt som skoningslös, och ständigt full af ”intima vänner,” hvilka anse för sin pligt att underrätta oss om sådana olyckor, som vi sjelfva icke märkt, och i okunnighet hvarom vi skulle lefvat nöjda och lyckliga.
Äfven Idas man hade dylika vänner, som – drifna af rent deltagande – försäkrade sig hafva märkt än en förstulen blick, än en hviskning, en rodnad eller en handtryckning.
Utom sig af sårad fåfänga och egenkärlek – ty han fördrog utan särdeles obehag att vara henne likgiltig, men då borde ingen annan bli honom föredragen eller ega hennes kärlek – bevakade han Ida och hennes älskare ifrån detta ögonblick med verkliga Argus-ögon, och – antingen missledd af svartsjukan och misstänksamheten, som blifvit väckta, eller också med verkligt skäl, – tyckte han sig nu finna sina vänners upptäckter bestyrkta af tusen småsaker, som förut undgått hans uppmärksamhet, eller förefallit honom oskyldiga och utan annan betydelse än slägt- och barndomsvänskapens.
Deras äktenskap blef nu en oupphörlig serie af ingenting mindre än fridsamma uppträden; häftiga tillvitelser, sårande allusioner och vredgade utbrott å hans sida, hvaruti en så ytterlig egenkärlek, ett så stötande högmod framträdde, utan att mildras af den ringaste tillsats af hjertlighet eller denna kärlekens jalousi, denna ömma afundsjuka, som alltid är förlåtlig, och till och med kan skänka en känsla af lycka åt föremålet derför, gjorde att Ida å sin sida bemötte honom med tystnad, köld och förakt, hvilket ännu mer retade hennes man, och man kan med sanning säga att deras förening var stormig och olycklig, ända tills den kanske oskyldiga orsaken dertill var röjd ur vägen.
Idas älskare – i fall man så får kalla hennes kusin – blef nemligen kort tid derefter dödad af en fransysk officer i en duell, föranledd – som man uppgaf – genom en politisk tvist.
Saken väckte emellertid mycket uppseende, och man påstod att han föll ett offer för den svartsjuka han väckt hos den vackra grefvinnans man, som på en maskerad skulle med afsigt inledt honom i ordvexling med fransmannen – hvars vän och förtrogne grefven var – och med stickord och anmärkningar upphetsat de båda motståndarne, hvilka, utan att ens fara hem, slogos i ett sidorum ännu innan balen var slut, och den unge mannen bars halfdöd – i maskeraddrägt – derifrån, och dog några timmar derefter.
Huru också dermed förhöll sig, återvände grefve B. strax derefter till Sverige med sin hustru, som, ifrån att bemöta honom med kallsinnighet och likgiltighet, nu – med eller utan skäl – tycktes hysa verklig afsky för sin man, blef ännu mera tyst och sluten än förut och led af en beständig och obotlig mjeltsjuka, hvilken tidtals gränsade till sinnesslöhet och vansinne.
De båda makarne lefde i Sverige beständigt skiljda åt.
Grefven vistades i Stockholm och Ida lefde tyst och indraget på en af hans egendomar i Upland, sysselsatt med sin sons, den lille Edvards uppfostran, som, vid den katastrof, hvilken helt och hållet och för alltid skiljde hans föräldrar, var endast tre år, och nu, under denna tid af lugn, enslighet och afsöndring ifrån verlden, blef sin mors hela glädje och lif.
Ida var en af dessa tysta, stolta och högdragna qvinnor, som föredraga att väcka vördnad framför att ingifva kärlek; hon egde ingen vän, ingen förtrogen; tidigt moderlös, uppfostrad i ett klosters enslighet, köld och systematiska bigotteri, hade hon vant sig att dölja sina känslor och sluta allt inom sig, concentrera sin smärta och sin glädje i djupet af sitt bröst; och om det verkligen var en olycklig kärleks sorger, eller ett af naturen mjeltsjukt lynne, som förmörkade hennes lif, var en hemlighet, som hon aldrig genom den ringaste handling, eller det obetydligaste yttrande röjde; och endast ömheten för hennes son tycktes slutligen skänka detta toma, glädjefattiga lif några blommor.
Fem år förflöto på detta sätt.
Edvard var sju år och Ida hade redan tänkt på att skaffa honom en informator, då ett bref ifrån hennes man störde lugnet i hennes hjerta, emedan det befallde henne att antingen skicka Edvard till Stockholm, eller sjelf komma dit med honom, ty han var nu så stor, att hans uppfostran borde börjas.
Utan hopp om framgång och beredd att, heldre än att skiljas ifrån sin son, med honom lemna den fristad, der hon, under sina omsorger för honom, njutit ett sken af lycka, och återvända till den, som väckte hennes fruktan och afsky – skref hon ett bref, som innehöll alla upptänkliga bevekande skäl, för att ännu någon tid, under en lärares ledning, få behålla Edvard.
I stället för svaret på detta bref, som hon med mera fruktan än hopp afvaktade, kom till hennes bestörtning underrättelsen, att hon var enka – och fri att disponera både öfver sin son och sin ansenliga förmögenhet; grefven hade hastigt dött af slag.
Ida var allt för stolt att låtsa en sorg, som hon icke kände och efter sorgårets slut, då hon flyttade till Stockholm – i det hus, som i mer än ett sekel tillhört hennes mans familj – var hon långt ifrån att föra samma eremitlif, som under hans lifstid.
Endast tjugufem år, vacker, och alltför rik att sakna giftermålsanbud, såg
Ida genast omkring sig en skara af pretendenter till hennes hand och förmögenhet, och främst bland raden af hennes tillbedjare rangerade sig hennes svåger, en yngre bror till hennes man, en roué af första ordningen, som länge vistats utrikes och nu återkommit med temligen derangerade affärer; men den unga enkan afslog genast de första äktenskapsförslager man gjorde henne, på ett sätt, som för framtiden befriade henne derifrån, och nu, liksom förut, tycktes all hennes ömhet samlas kring hennes son, den unge Edvard, som också vid sexton år var tillräckligt vacker, tillräckligt qvick och tillräckligt liflig, för att vara en mors fjesade och bortskämda afgud . . . och vare detta nog sagdt om honom, ehuru man väl kan förstå att han är hjelten i denna berättelse, hvaröfver jag önskade kunna lägga den omisskänneliga ton af sanning, som hvilade öfver det gamla originalet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Det var afton.
Visaren på pendylen pekade på elfva och lampan brann dunkelt på bordet framför soffan i ett litet kabinett, och belyste en scen så vacker att den – för att nyttja ett uttryck så utslitet som en skursudd – varit värd den största målares pensel.
I soffan satt den vackra grefvinnan, med den bara runda armen omkring Edvards hals, som på knä framför henne lutade sitt hufvud emot hennes bröst; det glimmar tårar i de långa ögonhåren, som skugga hennes kind, och tårar glänsa i Edvards mörka ögon, som höjas upp emot hennes nedböjda ansigte, hvars vackra, regelbundna, men något stela drag, lampans sken blott matt belyser.
Då man såg dessa båda hufvuden bredvid hvarandra, hvilka – ehuru Ida var blond och Edvard hade svarta ögon och hår – egde mycken likhet, skulle man likväl haft svårt att tro dem tillhöra mor och son, ty hennes ansigte, fastän blekt, var allt för ungdomligt att gifva begrepp om hennes trettiotre år, oaktadt en djup och öfverväldigande smärta nu tryckt sin mörka stämpel deröfver; hos Edvard deremot syntes en undertryckt glädje, blott glest beslöjad af en flygtig ögonblicklig sorg, uppenbara sig i den halft leende munnen och elden i ögat, som lyser genom tårarne.