Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r fastställt de i den med Frankrike den 14 Februari 1865 afslutade handelstraktat bifogade tariff B upptagna införseltullar, att vid införsel från Frankrike och andra genom nu gällande handels traktater likberättigade länder, tjena till efterrättelse intill slutet af det år, hvarunder näst härefter sammanträdande riksdag i afseende å bevillningen beslutat.
Vid afhörandet af det af Hr Frih.
Gripenstedts anförande, deri han framlade principerna för sitt handelssystem, fäste jag mig särskildt vid tvenne uttryck, som jag mera sällan, om någonsin iakttagit i Hr F rihms framställningar.
Det ena af dessa var produktion, och det andra statsintresse, hvarmed torde böra förstås samhällsintresse, hvilket icke alltid är liktydigt med statsverkets fördel.
Så framt jag får tyda dessa uttryck som jag uppfattat dera, skulle häraf följa: att frihandelssystemet, hvilket Hr Frilen lärt mig att betrakta som uteslutande dogmatiskt, och sålunda oböjligt för alla fremmande inflytelser, icke förkastar ett behörigt afseende å den inhemska produktionens fordringar, äfvensom att den så ofta förkunnade rättigheten för konsumenten att få köpa varan, hvarhelst han kan erhålla densamma för bästa pris, ändock må vara underordnad statens allmänna intresse.
Om denna uppfattning af Hr Frihms mening är rigtig, ser jag häri ett betydligt närmande till protektionistiska grundsatser, hvilka icke äro fiendtliua mot framåtskridandet till en större frihet i det internationella utbytet, så framt detta sker under iakttagande al varsamhet och med behörigt afseende å bestående inhemska förhållanden.
(Gaslampan i salen slocknade nu af en tillfällighet,hvarvid talaren aIbröt sitt tal, under yttrande: »Jag hoppas att detta icke måtte vara ett elakt omen för frihandeln.»
Efter anmodan att fortsätta, anfördes ytterligare:) - Hr Frilen har vidare framhållit: att vid tillämpningen af frihandelsprincipen inom vårt land, ännu aldrig någon radikalism vunnit insteg.
Jag får då fråga: till hvilken klass af statsmaximer han vill hänföra det i December 1856 fattade, och af honom kontrasignerade beslutet, hvarigenom införseltullen å alla jordbruksprodukter, utan undantag, med ett penndrag afskaffades, och hvilketbeslutsedermera blifvitmed den stränga konseqvens tillämpadt, att då R.
St:r, vid tvenne riksdagar efter hvarandra, 470 Den 8 Februari e. m. beslöto sätta en låg lullafgift å mjöl oell några andra landtmannaprodukter, sådant likväl hos K.
M:t »mötte motstånd.» Frih.
Gripenstedt har ansett att K.
St:r gjort sig skyldiga till ett vacklande i sina grundsatser, då de vid senaste riksdag afläto sin underdåniga skrifvelse till K.
M:t för att i lika sansade som berättigade ordalag yttra sina tankar i afseende å grunderna för vår tull-lagstiftning i allmänhet, och Hr Frilen har nu upplyst att det var detta s. k. vacklande, som beredde den gjorda framställningen det missödet, att icke vinna K.
Mits nådiga afseende.
Jag befarar emellertid, att Hr Frilen misstagit sig på andemeningen i denna framställning, som var en frukt, icke af ombytlighet i tänkesätt, utan af uppmärksamhet på följderna af ett system, som man funnit hafva gått för långt, som man befarade icke skulle motsvara hvad det lofvat, och sålunda behöfde hejdas.
Hr Frilen må säga: att Ständernas beslut var, i förhållande till Hr Frihins åsigter, reaktionärt, men icke innebar det ett vacklande utan orsak.
Hvad särskildt angår den vid sista riksdagen af Ständerna fastställda förhöjda tullen å bränvin, som likaledes bortföll till följd af regeringens förordnande, stödde sig R.
Stirs beslut i denna fråga, så vidt jag uppfattat detsamma, på den ganska riktiga tanken, att konkurrensen med den fremmande varan nedtryckte priset å den högt beskattade inhemska tillverkningen, hvilket å sin sida medförde en nedtryckning å råämnets pris, hvarigenom beskattningen, som varit ämne lill en konsumtionsafgift, tvärt emot ändamålet, till fördel för konsumenten, förvandlades till en skatt på jorden.
Jag öfvergår nu till den konstitutionella frågan.
Konungens höga rätt, att, ingå aftal och förbund med fremmande makter, framstår i 12 § R.
F:n som ovilkorlig.
Huruvida denna höga rätt, det oaktadt, kan anses begränsad af andra grundlagsbestämmelser, och hvad inflytande delta må ega å afslutandet af en handelstraktat, som har till föremål förändringar i tulltaxan och sålunda berör Svenska folkets beskattningsrätt, är en fråga, hvaröfver■ jag icke anser mig ega anledning att vid detta tillfälle ingå i något omdöme och som strängt taget icke egentligen kan anses utgöra föremål för denna öfverläggning.
Jag skulle icke heller ens i förbigående hafva vidrört densamma, så framt icke åtskilliga värde talare sammanbundit densamma med ett försvar för den meningen, att konungen, oberoende af alla traktatsförhållanden, skulle, af hvilken anledning som helst, kunna nedsätta de bevillningsafgifter, som R.
Emot detta påstående, som i så hög grad afviker från sjelfva grundtanken i en konstitutionel statsförfattning och på det bestämdaste vederlägges af de oförtydbara bestämmelserna i 57, 60, 61 och 83 §§ R.
F:n, nödgas jag protestera, på samma gång som jag beundrar den dialektik, som stått dessa värda talare Den 8 Februari e. m. 471 till bilds för att komma till en sådan uppfattning af våra grundlagar. 85 § af R.
F:n kan icke undanrödjas, hvarken af praxis eller prejudikater.
Huru för öfrigt förhåller sig med dessa prejudikater, har den siste värde talaren tillräckligt upplyst, äfvensom att de enda, som skulle kunna åberopas som sådane, tillhöra den aldra senaste tiden.
Det är sålunda ingen aerugo nobilis, som fäster sig vid dessa traditioner.
Gripenstedt har framställt den frågan, om man kan sträcka sitt förnekande af Konungens rätt att nedsätta eller borttaga tullsatser ända derhän, att Konungen icke skulle ega rätt att förbjuda införseln af en vara?
Jag svarar härtill med den anmärkningen, att frågan har föga praktisk betydelse, då förbuden längesedan försvunnit ur tulltaxan, men då frågan är principiel, vill jag besvara den på samma sätt, dermed: att det ligger i det höga begreppet af regering och styrelse, att då samhällets obestridliga väl eller säkerhet fordrar, eller nödvändigheten bjuder, en regering må vara fri i sin handling, äfven då den icke kan stödjas på det skrifna ordet, och ingen enskild rätt härigenom påtagligen förnärmas; men häraf följer icke, att undantaget får upphöjas till regel.
Man har slutligen framhållit nyttan af den makt, man velat förbehålla regeringen, att kunna nedsätta den bevillning R.
St:r sig åtagit, med den erinran: att Konungen icke bör förmenas uppträda som en medlande makt i sajnhället, till förekommande af maktmissbruk och förtryck.
A jo!
Ingen kan högre än jag önska att vår regering alltid må, i andan af vår grundlag och inom de gränser, den utstakat, använda sin makt till att förmedla emellan intressena, så att icke det ena må lyftas till skyarna, under det att det andra nedtryc kes till djupet; meri då man sträcker sina fordringar ända derhän, att regeringen bör uppträda som medlare emellan folket och dess ombud, så ställer man sina satser hvarken på en konstitutionel eller annan logisk grund.
Det borde nu tillkomma mig att yttra några ord om sjelfva innehållet af traktaten; men då detta blifvit så grundligt granskadt af flere värde talare och reservanter inom Utsk:t, anser jag detta öfverflödigt.
Jag kan likväl icke tillbakahålla den anmärkningen, att det hade varit önskligt, om R St:r icke genom sin framställning vid förra riksdagen gifvit
M:t anledning a Isilda en traktat, som i hela 12 år binder Sverige vid ett exklusivt statshushållningssystem.
Vi råda icke öfver en lång framtid, derunder oförutsedda händelser kunna inträffa, hvilka kunna hafva sitt ursprung, så val i financiella oredor som i politiska förvecklingar, men sådana händelser påkalla oftast utomordentliga åtgärder, och det händer då, att saknaden af handlingens frihet ofta icke kan ersättas genom de största uppoffringar.
Vi finna ett bevis för denna sanning, om vi kasta en blick på ett mäktigt folk i en annan verldsdel, som, för att vinna kraft att fullfölja sina politiska syften, i våra dagar funnit sig nödsakadt att ifrån grunden ändra sitt handelssystem.
472 Den 8 Februari e. m.
Traktaten är af K. M:t öfverlemnad till R.
St:r, för att af dem godkännas.
Den har sålunda antagit egenskapen af en bevillningsfråga, som af R.
St:r kan afslås, om de sä för godt finna.
För min del, och då jag tager i betraktande den solidaritet, som, i alla förhållanden till utlandet, alltid finnes emellan regering och folk, äfvensom den framstående ställning, som vår regering i denna fråga intagit till den vänskapliga och med Sverige förbundna makt, med hvilken traktaten blifvit afslutad; känner jag mig sakna moralisk frihet till att biträda beslutet om ett afslag.
Ett godkännande deremot, som icke kan grunda sig på frågans egen beskaffenhet, utan måste stödjas på fremmande bevekelsegrunder, kan väl icke heller ega någon synnerligen stor betydelse och skall dessutom utsträcka R.
St:rs beslutande rätt i denna fråga utöfver den gräns, som 61 §:n R.
Fm utstakat, och det är af denna anledning och med uppmärksamheten derjemte fastad vid de förbindelser, som R.
St:r icke kunna frånkänna sig till den tid som förestår, som jag biträder den proposition, som utaf Hr Gr.
Mörner blifvit äskad.
Klincko wström, Rudolf Mauritz:
Sedan jag vid gårdagens plenum hade äran att i denna fråga yttra mig, har jag med sorg och smärta förnummit, huruledes en af Konungens rådgifvare förklarat Sveriges grundlagar och Konungens deri bestämda rätt i bevillningsfrågor på ett sätt, som, enligt min tanke, på det närmaste kringskär en af Svenska folkets dyrbaraste rättigheter, nemi. att beskatta sig sjelf.
Hänförd af frihandelssystemets bländande irrbloss har han, följande detta förvillande sken, fortgått på sin bana mot det mål, han för sig utstakat, obekymrad om den leder öfver grusade fabriker och störtade näringar; — föga aktande på, om han trampar på spillrorna af Sveriges grundlagar.
Då jag nu går att till besvarande upptaga de af honom framställda påståenden, vill jag icke göra det på ett så, om jag så får uttrycka mig, hetsigt sätt — ett uttryck, som jag lånar från honom sjelf, ty så benämnde ban ett anförande af mig i representationsfrågan — som det, hvarpå han besvarade de af mig mot traktaten gjorda inkast.
Jag vill dervid söka bibehålla det lugn, denna allvarsamma fråga kräfver, och hvarförutan den icke med tillräcklig opartiskhet och grundlighet kan behandlas.
Men innan jag besvarar några af de vigtigaste af de af honom framställda satser, må det tillåtas mig att med några få ord fullfölja den granskning af traktaten, som jag nödgades afbryta under gårdagens plenum.
Hvad då beträffar traktatens 10:de artikel, så förekommer i slutet af densamma följande: »De höga kontraherande mak terna förbinda sig dessutom, att icke, den ena i afseende å den andra, bestämma någon afgift eller något införsels- eller utför - Den 8 Februari e. m. 473 selsförbud, sorn icke på samma gång kommer att tillämpas på öfriga nationer.»
Jag har redan förut vid behandlingen af den 7:de art. visat, hvilket monopol densamma åstadkomme med afseende å det Franska drnfbränvinet.
Men med afseende å förevarande artikel framställer sig en annan fråga, hvars besvarande jag ville öfverlemna åt traktatens försvarare.
För den händelse en boskapspest skulle inträ (Ta i något land, och man blefve nödsakad att förbjuda införsel af vissa varor från detta land, i hurudant förhållande kommer man då till andra nationer, då Svenska regeringen, jemlikt den nämnda artikeln, är förbunden, att låta samma införselsförbud tillämpas på dem?
Jag tror, att man härvidlag förbisett ett ganska vigtigt förhållande.
Jag förbigår några mindre vigtiga anmärkningar och kommer till traktatens 16:de artikel, som säger: »Denna traktat skall, i sin helhet, underställas nationalrepresentationens i Sverige och Norge godkännande; men de bestämmelser, den innehåller, skola äfven dessförinnan, tillämpas inom den uti artikeln 18 bestämda tid.»
Jag behöfver icke säga, att denna artikel, jemförd med sjelfva ratifikationen, gifver representationen full rätt att pröfva traktaten och undersöka, huruvida den är med landets nytta förenlig, samt att det i följd deraf står den fritt att antaga eller afslå den.
Mig synes denna fråga så enkel, att den omöjligt kan ses på mer än ett sätt.
Under sådana förhållanden synes mig regeringens sätt att gå till väga, nemligen att sätta traktaten i verkställighet, innan deri blifvit af It.
St:r godkänd, vara en företeelse, som ger grundade anledningar till mångahanda bekymmer.
I de traktater, som tillförene blifvit afslutade med fremmande makter, hafva alltid funnits föreskrifter derom, att desammas sättande i verket berodde af It.
Sålunda heter det i 7:de artikeln af den med Danmark den 14 Mars 1857 afslutade traktat, ratificerad i Stockholm den 3 April, 1857, angående afskaffandet af afgifterna för sjöfarten i Öresund och Belterna: »verkställigheten af de ömsesidiga förbindelser, som i denna traktat innehållas, göras uttryckligen beroende på uppfyllandet af de formaliteter och föreskrifter, hvilka vissa af de höga kontraherande makterna, enligt gällande konstitutionella lagar, hafva att iakttaga, och förbinda sig dessa makter, att inom möjligen kortaste tidrymd framkalla tillämpning deraf.» Dessa s. k. formaliteter bestodo deri, att Sveriges R.
St:r skulle åtaga sig betala en lösningssumma i ett för allt af 1,590,503 Rdr Rint, fördelad under liögst 20 år.
Konung Oscar ratificerade icke denna traktat, innan den förut hade blifvit godkänd af Sveriges R.
St:r och Norges Storting.
Se vi på traktaten med Hannover af år 1861, till befrielse för sjöfarten å Elben af den s. k.Stade- och Brunnshauser-tullen,så förekommer äfven der, att samma traktat afslutades »under förbehåll af Svea R.
Stms och Norges Stortings afgifvande bifall.» Här 474 Den 8 Februari e. m. skulle nemi.
Sverige tillförbinda sig, att lösa sin andel i sjöfartsafgiften med 92,495 Thaler i ett för allt.
Enahanda är förhållandet med det år 1865 afslutade handels- och sjöfarts-fördraget med Belgien rörande afgifterna för sjöfarten på Scheldefloden, i hvars 22:dra artikel föreskrifves: »Uppfyllandet af de uti närv:de traktat intagne ömsesidiga förbindelser är uttryckligen underkastadt fullgörandet af de genom de särskilda ländernas konstitutionella lagar stadgade reglor och föreskrifter.
De tvenne regeringarne tillförbinda sig, att snarast möjligt bereda deras tillämpning.»
Af dessa och (lere andra exempel ser man således, att de med fremmande makter afslutade traktater, uti hvilka funnos bestämmelser, sorn voro beroende på R.
St:r, städse gjorts beroende af R.
Stms godkännande.
Försvararne af en motsatt åsigt tyckas emellertid vilja låta påskina, att det icke gerna är möjligt för representationen att afslå en af Konungen afslutad traktat, och att ett sådant förfaringssätt helt och hållet skall sakna sitt motstycke i andra länder.
Jag erhöll för några dagar sedan från Frankrike en redogörelse, som blifvit tryckt och utdelad, och som innehåller den Franska regeringens förhandlingar under år 1865 med fremmande makter.
Der förekomma de af Frankrike under nämnda år med fremmande makter afslutade traktater; bland andra den, som ingicks med Holland, rörande postförbindelsen och postbefordringen de begge länderna emellan.
Denna konvention skulle underställas kamrarnes i Holland pröfning, hvilket äfven skedde, men med det resultat, att sorn det heter: »La convention projelée avec les Pays-Bas, et sur les bases de laquelle on etait tombé d’accord de part et d’autre, n’a pu, jusqu’ici, recevoir son exécution, parceque les chambres néerlandaises n’ont pas ratifié l’engagement pris pär le gouvernement de supprimer le droit de timbre sur les journaux.»
Här hafva vi således ett ganska färskt exempel på, att representationen vägrat sitt godkännande af en af regeringen in gången förbindelse; och jag tror dock icke, att Holland efter denna tid kommit i något sämre förhållande till Frankrike än förut.
Jag öfvergår nu till den 17:de artikeln, hvars första del har följtde lydelse: »Denna traktat skall ega gällande kraft under 12 år, räknade från och med den dag, då ratifikationerna utvexlas.
1 den händelse att icke någondera af de båda höga kontraherande magierna 12 månader före slutet af denna tidrymd tillkännagifvit sin afsigt att låta Iralitaten till kraft och verkan upphöra, skall den lända till efterrättelse intill dess att ett år förflutit ifrån den dag då den ena eller den andra af de höga kontraherande magterne uppsäger densamma.» Jag har i allmänhet hört den förmodan uttalas, att traktaten endast vore ställd på 12 år, men af ordalydelsen i den upplästa artikeln finner en livar lätt, att sedan B.
St:r till densamma gifvit sitt godkännande, dess ytterligare förlängande på obestämd tid helt och Den 8 Februari c. m. 475 hållet är beroende af regeringen.
Genom ett godkännande afhända sig således R.
St:r rättigheten att afbryta traktaten, för den händelse de skulle finna dess inverkan på handel och näringar skadlig.
När vi nu bevittnal, huruledes Konungens rådgifvare på detta runi proklamerat satser i frihandeln, för hvilka åtminstone jag skyr tillbaka, så framgår deraf så mycket mera nödvändigheten, att vi noga betänka oss, innan vi på en obestämd lid ingå pä denna traktat.
Vidare heter det i 2:dra moni. af samma artikel: »Re höga kontraherande makterna förbehålla sig rättighet att, efter gemensamt aftal, i denna traktat och i de vid densamma fogade tariffer införa alla sådane ändringar, som icke strida emot traktatens anda och dess grunder, och hvilkas nytta al erfarenheten kan blifva ådagalagd.»
Det är i sanning sorgligt att se, huruledes den rättighet, som städse varit ansedd såsom R.
Strrs obestridliga tillhörighet, genom traktaten vrides deni ur händerna och delas emellan Sveriges och Frankrikes regeringar.
Det är upprörande, att genom ett penndrag denna rättighet skall afhändas oss, och vi, så att säga, sjelfve skola räcka hufvudet under bilan.
Med granskning af de traktaten vidfogade tariffer hafva redan flere sysselsatt sig; jag vill derför endast i allra största korthet påpeka några omständigheter, hvilka jag anser innebära ett afvikande från grundlagens föreskrift.
På några ställen förekommer nemi., att regeringen höjt tullsatserna å vissa varor.
Tills dato har det emellertid varit en allmänt antagen grundsats, hvilken äfven regeringen hyllat, att Konungen icke eger höja andra tullsatser än den å spanmål, en grundsats, som i tydliga ordalag är uttalad i R.
F:s 60:de §.
Gå vi nu till tariffen R. vid rubriken »papper», hvarunder äfven liriieradt papper innefattas, så befinnes att Papper, aila andra slag, derunder begripet linieradt papper, drager en tull af 12 öre pr 'tt år 1865—66.
10 » » » » 1867. 8 » » » » 1868 o. s. v. under det att, enligt 1863 års tulltaxa deremot, papper med tryckta linier skall tullbehandlas såsom tryckpapper, d. v. s. endast draga en tull af 6 öre pr fb. Enligt 1863 års tulltaxa drager »olimmadt» papper en tull pr li af 6 öre; men enligt 1865 års taxa, måste detta slags papper hänföras till »alla andra slag» och sålunda draga en tull af 12 öre pr ft.
Om skrifpapper med tryckta linier infördes, skulle det: 1863 förtullas såsom tryckpapper eller med 6 öre pr fb, hvaremot samma papper, enligt 1865 års tulltaxa, skall förtullas med 12 öre pr U.
Böcker med linieradt papper drager tull, om det linierade papperet vore skrifpapper Enligt 1865 års tulltaxa lika tull med papperet, med tillägg af 20 proc.; 476 Den 8 Februari e. m.
Enligt 1863 års tulltaxa deremot lika tilli med tryckpapper, med tillägg af 50 proc.
Om jag nu införskrifver en räkenskapsbok, med skrifpapper och tryckta linier, vägande 15 så kostade denna bok:
Enligt 1863 års tulltaxa 1 rdr 35 öre; men Enligt 1865 års tulltaxa 2 rdr 16 öre.
Vid gårdagens plenum, då jag behandlade traktaten, gjorde jag anmärkning mot den strof, som förekommer i slutet af tariffen B.
Gripenstedt har sedermera sökt förklara denna strof, men på ett sätt, som varit för mig fullkomligt ofattligt.
Om jag förstod honom rätt, sade han, att den bristande öfverensstämmelsen härvidlag emellan den Franska och Svenska texten grundade sig på ett skritfel; kanske grundar sig förhållandet med den förhöjda tullen å papper på ett tryckfel?
Redan tillförne har jag redogjort för förhållandet med de tvenne vigtiga artiklarne socker och bränvin, hvilka, om jag så får uttrycka mig, varit tvenne liktornar för mina motståndare.
Jag skulle kunna framlägga de klaraste bevis på riktigheten af mina påståenden, för att dermed vederlägga Hr Bennich, men af aktning för detta hus vill jag icke besvära med några ytterligare sifferuppgifter.
Jag står emellertid fast vid hvad jag sagt, och förbinder mig att för hvem som helst, som derför intresserar sig, framlägga skäl för mina åsigter; — jag skall till och med kunna bjuda mina motståndare på Franskt bränvin, som är vida billigare än det hvarmed jag hittills serverat.
Det är skada, att jag ej kan sysselsätta mig med väfnadsindustrien, hvilken enligt Hr Bennichs tanka blifvit i traktaten så väl utredd och behandlad.
Att likväl så icke är förhållandet, finner man lätteligen, om man kastar en blick på de konventioner, andra magter afslutat med Frankrike, och ser huru dylika varor der äro behandlade.
Man häpnar i sanning öfver den noggrannhet, hvarmed varorna oftast äro i sina minsta detaljer specificerade; och då ser man, att i den ifrågavide tariffen denna vigtiga vara knappt är underkastad den ringaste specifikation.
Jag medger visserligen att en dylik noggrann utredning medför ett enormt arbete, men derpå får afseende ej fästas, när det saller en industri, som i tillverkningsvärde representerar öfver 22 millioner af de 71 millioner, hvartdl tillverkningsvärdet af liela den Svenska fabrikationen uppgår.
Jag tror således att man med skäl kan kalla väfnadsindustrien en af våra vigtigaste näringar, och eget är, att förlusten på väfnader af alla slag till följd al traktaten kommer att under åren 1865—68 utgöra för väfnader alla slag, icke mindre än, Beräknad efter 1864 års import.
Beräknad efter medel-importen för 1855-64. 1865 — 482,171 rdr. 1866 — 495,886 » 1867 — 806,601 » 1868 — 1,060,517 » Summa 2,845,775 rdr. 1865 — 491,265 rdr.
1866 — 502,465 » 1867 — 844,384 » 1868 — 1,098,369 » Summa 2,936,483 rdr.
477 Jag vill nu icke längre uppehålla mig vid ett ämne, hvars fullständiga behandling skulle tarfva månader.
Men innan jag går att med några ord
Vidröra en annan del af frågan, torde det vara mig tillåtet, att lemna en upplysning, som är af vigt för R.
St:r i allmänhet och svnnerligast för dem, som vilja grunda sitt omdöme på verkliga fakta, nemi. huru stor förlust skulle uppkomma för hvartdera af de år, traktaten lände till efterrättelse, för den händelse vi nu inginge på den af regeringen anvisade bana af en generell tulltaxa såsom den af 1865, och till densamma lemnade vårt samtycke.
Jag har i detta hän seende anställt noggranna uträkningar med hvarje särskildt artikel och sålunda funnit förlusten uppgå för året 1865 till rdr rrut 1,422,021. 1866 » » » 1,506,644.
1867 » » » 1.958,813. 1868 » » » 2,268,151. eller tillsammans för 4 år rdr rrnt 7,155,629; lägger man härtill förlusten under de återstående 8 åren, hvilken belöper sig till 18,145,208 rdr rrut, så erhåller man en liten nätt summa af 25,300,000.
Jag tror, att en hvar, som vill se saken rätt, måste rysa litet tillbaka vid tanken på en sådan summa, bortkastad såsom köpeskilling för den vinst, vi komma att erhålla af sjöfartstraktaten, en vinst, som enligt verkställda beräkningar uppgår till cirka 100,000 rdr; äfvensom den fördel, vi kunna draga af export till Frankrike af några få varor, nemi. tjära, jern och trävaror, hvilken fördel ej kan uppgå till mer än 50 å 60,000 rdr.
Jar tror således, att den vinst, vi komma att skörda, är så ringa i jemförelse med den förlust, vi komma att ådraga oss, att den knappast är värd att tagas i betraktande.