Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är reminiscenser från en svår sjukdom, ett tvåårigt sängliggande, som för honom var ”krisen”.
– Jag tror ej att någon blir författare utan att ha gått igenom en sådan ”kris”, utan att en gång i lifvet ha känt ett lidande, som kommit en att peta på revolvertrycket, ett sådant lidande, som kommer det egna jaget att krympa tillsammans till en ömklighet.
Det är ej kroppens lidanden, som det härvidlag kommer an på – det är själens.
Som t. ex. utsigten för en ung qvinna att få linka sin verld fram på kryckor.
Eller en obotlig sjukdom, eller en olycklig kärlek, eller, för ett melankoliskt temperament, i grunden krossade illusioner; eller allt tillhopa.
Ernst Ahlgren har gått igenom åtskilligt.
Sjelf påstår han, att han har en smula zigenarblod i sig, men det skall då vara det lilla.
Emellertid tror jag mig spåra ”atavismen” (hans literära begåfning) hos fadren – nej, hvad säger jag!
Jag menar att hans literära begåfning är en atavism (om jag nu skall använda det ordet, hvilket jag tror att jag nedskref endast för att briljera med Darwin) från fadren.
Det var nämligen i många fall (enligt hvad Ernst A. sjelf påstår) en ovanlig man.
Han var särskild[t] framstående som historieberättare och hade visst i sin ungdom skrifvit vers också.
Derifrån således driften.
Dottren
Viktoria var så mycket yngre än de andra syskonen, att de redan lemnat hemmet, då hon växte upp.
Ensligt låg hemmet, nästan aldrig kom någon på besök och hon tillbringade mest sin tid i ensamhet.
Föräldrarne voro ständigt oense – äktenskapet var visst olyckligt – de voro mycket olika naturer.
Häftiga uppträden föreföllo ofta och barnet var ibland vittne till dem.
Båda föräldrarne ville draga henne till sig – modern mjäkig och religiös – fadren frisinnad, frisk.
Dottrens håg låg mest åt fadren men modren hade makten.
Resultatet blef en liten fullfjädrad skrymterska vid 10 år.
På annat håll också erfarenheter, som voro stora för hennes år.
Bland annat påstår hon sig ända från barndomen ha misstrott alla, sett igenom det vackra floret framför menniskornas handlingar och varsnat egoismen som den sanna motorn till allt.
Ja, mera kan jag inte säga om hennes förtid.
Jag har det allt af hennes egen mun; men det är ej mer än ett par månader sedan vi blefvo riktigt bekanta.
Dock bakom raderna i Halfdan Ängs historia kan man läsa åtskilligt.130
Nu är som sagdt Ernst Ahlgren en qvinna utan något yttre som utmärker hvad som bor derinom.
Han sätter en stolthet i att kaschera det för alla, hela verlden tycker att fru Benedictsson är en mycket älskvärd menniska.
Men för sig sjelf skrattar Ernst Ahlgren åt dem alla – och ritar af dem.
Han sitter som ”en Hellener i Israels Leir” och utspionerar det konventionella sällskapslifvets löjligheter, faddheter och förgylda lögner.
Och nästan ingen ser hos henne något annat, än den vänliga kälkborgarfrutypen, icke ens nu, sedan hon dock allmänt är känd som förf. till ”Från Skåne”.
– Hennes man, med hvilken hon har en dotter, är omkring 30 år äldre än hon, föröfrigt en löjlig företeelse, postmästare här, till ytterlighet egenkär, temligen obildad, festtalare, praktisk jordbrukare.
Två döttrar och två vuxna söner äro i huset – den ene förestår postkontoret (gubben, tjenstledig), den andre laborerar med studentexamen.
– Gentemot sin man, som naturligtvis från början var till ytterlighet trångbröstad, har hon så småningom förstått att vindicera sig en sjelfständig ställning.
Han har i själ och hjerta mycken aktning för hennes begåfning, skryter oförsynt öfver henne för andra, men visar sig mot henne sjelf en smula tviflande.
– De ha intet gemensamt (utom nämda flickebarn) han är landtbrukare till lif och själ, hon författare.
Till nästa år reser hon ut – det blir nog strid af då, men hon kommer att segra.
Föröfrigt reser hon för sina egna pengar.
Hon har i sitt äktenskap praktiskt tillämpat teorien (hittills är den beklagligtvis icke annat) om gift qvinnas eganderätt.
Sin bildning har E. A. skaffat sig så småningom, nästan helt och hållet sjelf.
Jag behöfver väl ej säga, att hon är ett ovanligt intelligent fruntimmer.
Hon läser t. o. m. en smula latin, modern filosofi m. m.
Hans bibliotek är temligen väl försedt och nästan alltigenom väl valdt.
Kostnaderna för sina bokinköp bestrider han genom en liten boklådsfilial här.
Den ger honom naturligtvis också tillfälle att ”titta” i allt hvad nytt som kommer ut.
Tidningarne läser han inne på postkontoret (der finnas nästan alla Stockholmstidningar) och derför är han rätt mycket med sin tid.
Han får blott notiserna till lifs en dag senare.
Jag och Ernst umgås på förtrolig fot, helt och hållet som kamrater, bedrifva ömsesidigt atelierkritik och utbyta tankar och idéer.
Intresset för literaturen är för henne allt numera.
Det säger hon åtminstone sjelf.
Det är allt hvad som binder henne vid lifvet – eljest gjorde hon som fru Wenche i ”Gift”.131 Men detta intresse är starkt, sympatierna för de ungas reformsträfvanden äro sådana, att hon till och med skulle kunna böja sig till jorden blott för nöjet och njutningen af att sedan kunna resa sig på samma gång som dessa idéer.
”Inser du icke, att man till en tid kan bita tänderna ihop om sin öfvertygelse, just derför, att man en gång vill ropa ut den så, att den måste bli hörd? – har du aldrig sett en så skriande orättvisa, att du tyckte dig hvarken ha rast eller ro förr än den var beifrad?
Det är Ernst Ahlgren som talar så.
Men i hvardagslag, vid kaffejuntor och supéer, är fru Benedictsson som sagdt ämabel.
Hon biter tänderna ihop öfver sin öfvertygelse.
Jag har ofta undrat hur hon kan.
Jag sjelf kan det ej och har aldrig kunnat det.
Jag skriker ut mina åsigter, jag finner det lumpet att tiga, jag är stolt öfver att våga uttala dem.
– Ernst Ahlgren är stolt öfver att kunna tiga.
Men ändå sympatisera vi.
(Utdrag ur mitt bref)132
Jag vill inte lägga mitt hufvud under bilan på att mina åsigter äro riktiga, inte alla.
Om du är fullt på det klara med dina, så afundas jag.
Men en sak är jag temligen viss på, och det är att under nuvarande förhållanden en man kommer att förakta den qvinna med hvilken han en gång lefvat i den slags intimitet som kallas ”copula carnalis”.133 Deri ligger – om jag skall vara uppriktig – hela tyngdpunkten af min uppfattning. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Om jag varit Ellen och känt för Wilhelm, hvad hon måste ha känt, och så varit så fri och rik som hon, då skulle jag sagt, nej hon skulle ha sagt:
”Se här är min hand, och här är jag sjelf, och jag följer dig hvart du vill som din fria följeslagerska, konventionalismen skall bryta stafven öfver mig – det gör ingenting – verlden skall stöta mig bort, men din verld är min, derför att jag är en qvinna, och derför att”..... (här skall hon utelemna ett ord, emedan språket endast har ett, och det är förslitet, men hon skall se upp i hans ansigte med ett leende så varmt och med ögon så djupa –) ”endast en ting vill jag aldrig gifva dig – endast en ting – och det är det grofva sinliga, det som borde vara så sundt och starkt, men som nu blifvit skamligt lågt, derför att det är så för alla, till och med dig.
Om jag gaf mig utan förbehåll, kropp och själ, närvarande och tillkommande, så – som jag kunde, – då skulle du sedan tänka på mig i hån, betrakta mig som den öfvervunna och dig som besegraren.
Allt kan jag derför gifva dig, men inte det.
Sådan är verlden, sådan är jag, och sådan är – du.
Och ditt förakt vill jag aldrig bära, derför att ..... derför att ....,” och så kommer det varma uttrycket i hennes röst igen.
(Hvarför är Sarah Bernhardts ton så bedårande?
Derför att hon vet hur en qvinna känner – – – – – då – – – – )134
Men han skall kasta henne vidriga ord i ansigtet om halfhet och falskhet.
Han – med sina djerfva teorier om jemlikhet, han som ryser för en arbetares snusiga, smutsiga, vämjeliga, vårtiga näfve, han som i stolt sjelfkänsla står i breschen och kämpar för qvinnans rättigheter – han vräker undan denna qvinna som den tommaste hycklerska, emedan hon nekar att tömma den bägare, hvars bottensats är den mans vämjelse och förakt, som hon älskar!
(O logik – jag böjer mig för dig!
När ”vacklade” en man i sina teorier!
Det gör endast den svaga qvinnan.)
Och hon slänger sig på mattan när han gått, hon vrider sig tillintetgjord på dess yppiga mönster, hon biter i dess plyschrika veck och trycker händerna mot sina brännande, tårlösa ögon, utan en snyftning eller ett ljud.
Verlden är så fattig och flack, hon sjelf är en hungrande själ, som sparkas bort när ej kroppen betalar – och han, var han bättre än hon?
(Från kyrkoherden.)135
Hörby 2.3 85.
Min käre Axel!
Nedtryckt af bekymmer har jag hvarken haft håg eller lust att skrifva.
Nu vill jag först sända dig din infriade vexel.
Att den blef protesterad var ej mitt fel.
Jag sände emellertid så fort jag fick underrättelse derom liqvid.
I desse dagar kommer din bror Carl till Stockholm för att intagas på något kurhus, ty han har, utan att jag fått underrättelse derom förr än nu, ådragit sig en svårartad sjukdom, som jag fruktar tagit en mycket sorglig utveckling.
Genom ett bref från eder mor till Carl, som han i Februari i fjol tappat på expeditionen fick jag underrättelse om denna sjukdom, men då jag tillfrågade Carl sade han att han var frisk.
Nu finner jag till min djupa sorg huru illa det är.
Måtte han blott icke vållat någon skada i den familj han varit.
Det är verkligen djupt sorgligt att då man med ansträngning skaffar medel till sina barns uppfostran och derigenom söker att bereda deras timliga och andliga väl, de sjelf skola så illa använda de medel, som en far, mången gång, under djupa bekymmer anskaffat, att då man derföre väntat sig glädje icke lönas med något annat än sorg och bekymmer.
Jag har menat väl med mina barn, det vet och känner Gud, och om jag än icke har det sinnet att i tal och skrift jemt uttrycka min kärlek, så har jag dock visat uti handling att mitt hjerta klappat utaf varmare kärlek för mina barn än min mun och penna uttryckt, ja – att blott visa sin kärlek på det senare sättet kostar icke mycket och är lätt att utföra, då det förra slaget kostar både uppoffring, arbete och bekymmer, och jag kan säga dig, käre son! och jag säger detta – icke till min berömmelse utan i sanningens namn – att jag har haft en hårdare kamp att utföra än mina barn kunna ana, men Gud har hittills hulpit mig och derför må äran endast tillkomma honom att jag ej dukat under i kampen.
– Tvenne bref har jag ifrån dig – käre Axel – det ena som icke är till mig utan till din mor innehåller uttryck af den varmaste kärlek till henne, och jag afundas icke detta och skulle vara bra dålig om jag hyste en sådan tanke, men jag tycker ändå att den arbetande och för eder alla med bekymmer kämpande fadren kunde väl också på något sätt blifvit ihågkommen, men det gör detsamma.
En finnes som dock förlåter och glömmer mina fel på samma gång som han ej glömmer det lilla jag förmått att göra; detta är min tröst!
I detta bref talar du om att åsigterna skilja oss åt, ty du hör till den nya tiden och jag till den gamla.
Ja – käre son – det är min dagliga bön till Gud att han ville låta mig behålla min barndomstro att jag troget och samvetsgrant måtte förvalta mitt dyra embete, så att jag aldrig talar till min församling annat än hvad jag sjelf tror och således kan du finna att du aldrig kan vänta att se din far uti ditt läger.
Men du käre son har helt nyligen trampat ut barnskorna och har hoppas jag en lång väg för dig, en väg der äfven du får dina strider att utkämpa.
Måhända kan du på den vägen finna flera rosor än din far, men säkert är att mer än en törntagg kommer att tränga in uti ditt hjerta innan du hinner fram till målet.
Törstar du efter ljus och sanning så finnes dock en kärleksfull och barmhertig Gud, som icke stöter tviflaren bort, utan tvärtom skänker han hvarje redbar sanningssökare det ljus hvarefter hjertat längtar.
Jag vet du tänker, att ärligt och redbart utföra ditt värf och derföre är jag viss om att hvad som nu är dig oklart skall i framtiden blifva dig klart och fastän vi i detta lifvet aldrig kunna komma till en fullkomlig sanning, utan allt är blott styckeverk, så kunna vi dock vinna så mycken upplysning och få ett sådant mått af sanning, som är behöfligt för att göra lefnadsvägen ljus; och hvad som brister härutinnan i tiden det veta vi att evigheten skall förklara.
Din kärlek till sanning och den erfarenhet som du kommer att vinna i lifvet skall helt säkert i betydlig mån förändra dina åsigter och detta desto mera ju ödmjukare du blifver under ditt arbete i sanningens tjenst.
Måhända komma många år att genomkämpas innan du öfvergifver din nuvarande ståndpunkt – ja måhända flera år än vi hafva att vandra tillsammans i detta lifvet.
Det är ju också möjligt att jag aldrig hugnas med den glädjen att få se min käre son i mitt läger och kämpa sida vid sida med honom för våra fäders tro, den tro som gjort så många lyckliga i tiden och saliga i evigheten, men, du må ursäkta mig, jag hyser dock det hoppet att om icke förr så när din far den gamle stridsmannen fallit och kämpat ut sina strider, skall sonen upptaga hans svärd och falla i samma led som han och jag bygger icke denna förhoppning på några tomma inbillningar, jag bygger den på ditt sanningsälskande sinne, ”ty den der beder han får, den der söker han finner och den som klappar för honom varder upplåtet;” detta är min fasta orubbliga öfvertygelse.
Du må nu hafva dina egna tankar om bönen, så kan du dock aldrig taga den bort från din far, som under lifvets strider pröfvat hvad den duger till, likasom du icke kan hindra honom från att innesluta dig och dina syskon uti sina förböner och jag är fullt viss om, att de icke skola blifva ohörda, der hvarest makten och viljan finnes att hjelpa.
– Du hyser den tanken, att jag är ofördragsam emot andras åsigter och att jag är hård i mitt omdöme om andras fel, men detta är ett rent missförstånd, ty Han, som är vägen, sanningen och lifvet, har hvarken med ord eller exempel lärt oss att vara ofördragsamma, liksom Han lärt oss att döma mildt om andras fel, och hans lära vill jag så långt jag förmår efterfölja, ty man vinner ingen menska med ofördragsamhet, liksom man icke förbättrar någon genom att hårdt och skoningslöst döma sin nästa.
Hvad nu det andra brefvet till mig beträffar så är jag hjertligt tacksam för det deltagande uti mina bekymmer, som du der uttrycker, men hvad dina råd beträffar, hvilka du opåkalladt skänkte mig, så fastän de äro välmenande, så äro de dock för omogna för att kunna efterföljas.
De bära allt för mycket vittnesbörd om att du hufvudsakligen rör dig uti fantasiens verld, men har ännu föga eller ingen kännedom om min verkliga affärsställning.
Medföljande promemoria skall kunna gifva dig en föreställning derom.
Du må nu ej fatta det så, som om jag icke förstode din välmening, jo – det gjorde jag nog och är uppriktigt tacksam derför, fastän jag ej kan begagna mig utaf dina förslag.
Jag nämde att jag skref till Grefven om min affärsställning, men från honom fick jag ett mycket vänligt bref, deri han uttrycker att han icke kan finna att min affärsställning är så dålig att jag behöfver till den grad oroas deröfver som jag gjorde, och han den gamle bepröfvade mannen gifver mig råd utaf alldeles motsatt beskaffenhet som du, och jag har funnit dem både kloka och efterföljansvärda.136 Du säger att det som vållat min betryckta ställning har varit mina utgifter för nyodling och jag får medgifva, att det varit dyrt, men jag kan också säga, att denna jord gifvit mig sistl.
år både ränta och amortering.
Jag hade dock kunnat vänta att du skulle kunna finna någon annan orsak till mina bekymmer.
Tror du att mina barns uppfostran icke kostat något?
Eller tror du att jag hållit huset uppe för intet?
Jag tror att om du vill taga en liten årlig summa för hvar och en af eder och under dessa åren lägga dem tillhopa, så skall du få en ganska respektabel slutsumma.
Och då jag icke haft något att börja med och hvad jag fått med eder mor varit en obetydlighet, så får du se att allt måste skaffas genom mitt arbete.
Om du sjelf blir husfader, så skall du nog få en annan erfarenhet än hvad du nu har, du skall då komma att känna hvilka bekymmer en husfader får hafva.
Du säger att föräldrars anspråk på respekt dödar förtroendet.
Jag kan verkligen icke förstå detta, ty ”respectus” vet du betyder ”aktning” och att aktning och förtroende icke skulle kunna vara förenade, en sådan åsigt förvånar mig.
Är det någon som man är skyldig att visa aktning, så måste det väl vara för en far, och jag kan ej förstå hur man kan växa ifrån en sådan egenskap.
Jag vet mig sannerligen icke hafva förnekat den hos mina barn.
Ja nu har jag skrifvit långt, och jag slutar för att ej trötta dig.
Var viss om att jag följer dina sträfvanden med mitt varmaste intresse och kan aldrig glömma mina barn i mina böner äfven om de skulle glömma
Den gamle tillgifne fadren
Evald. –137
– väderbiten hy med många små linier, ljusa streck när ansigtet klarnar, så att det syns hur solbrännan ej förmått tränga in i vecken, mörka streck när ansigtet mulnar så att strecken dragas ihop till skarpa skugglinier; en fin krökt näsa, som rynkar sig vid minsta anledning; två skarpa drag från näsvingarne ned till de sarkastiskt uppdragna mungiporna, elaka rörliga drag, hvars spel icke ens mustascherna förmå dölja; ljusgrå ögon, hvars pupiller för det mesta äro sammandragna som i starkt solsken; inga ögonbryn, en hög benig panna, der ådrorna ligga upphöjda under huden och som blir röd vid minsta sinnesrörelse; ett tunnt hår, kort, motsträfvigt, som står rakt upp, derför att hon sagt att det är afskyvärdt när det ligger ned; och slutligen ett brunt skägg, som undertill är mörkt, men utanpå brändt af solen, så att det är ljust rödbrunt, stötande i gult.
Johan Benedictsson.
(Njuta af lifvet.)
– Han satt i sängen.
Det stripiga håret var oredigt, nattskjortan slöt illa kring halsen, så att den lät se dess hårda senor och hopskrumpna muskler under den slappa huden, skägget satt styft och stridt kring den uttryckslösa munnen, ögonen voro vattniga i det blå och rödsprängda i det hvita, utstående stela.
Han talade sluddrigt och otydligt, ty tungan var till hälften förlamad i följd af ett slaganfall.
Han satt hopsjunken, med ryggen stödd mot den uppresta örngåttskudden och med den friska handen understödde han sin lama arm, som tung och död hvilade på sängtäcket.
Emellanåt tog han som af en vana och rätade ut den lama handens fingrar, hvilka lika fort föllo tillbaka i sin förra sammankrympta ställning, som om de lydt någon hemlig gummiressort.
Han hade kallat henne upp ur sömnen, derför att han fått för sig att hon, på aftonen, då hon gjorde upp för månadens hushållsutgifter hade bedragit honom på 10 kronor.
Der satt hon nu på sängkanten, halfklädd, mager, förfrusen; utsläpad af arbete och nattvak, der satt hon och försökte öfvertyga denne halffåne – som hon måste sköta som ett barn – öfvertyga honom om att hon icke bestulit honom.
Der summerade och förklarade hon, der måste hon draga fram den blankslitna plånboken från hans hufvudgärd och räkna upp sedlarne framför honom på täcket, medan hans giriga, osjäliga ögon följde hvarje rörelse af hennes händer och hans lallande tunga ännu alltjemt framsluddrade att hon undansnillat en tia.
Hon uttryckte sig så långsamt och tydligt, hon upprepade siffrorna, hon ansträngde sig för att få något medel att göra sig förstådd af denna brustna intelligens – förgäfves.
Allt hvad hans svaga fattningsgåfva kunde orka att hålla fast var detta: hon hade behållit en tia.
Det var någonting så ohyggligt i detta, att stå under väldet af denne idiot, hon frös och svettades på en gång.
Ja, der satt hon på sängkanten hos denne man, som lofvat älska henne i nöd och lust, och som hon lofvat älska, der satt hon, huttrande af köld och af en viss vidskeplig fasa öfver att se denna själ, som icke mer än till hälften lefde qvar i verlden, med hela sin åtrå, hela sin sista smula tanke hänga fast vid den mammon, som icke längre förmådde köpa någon njutning åt hans domnande lifsandar, men som han dock ända in i det sista bevakade med svartsjukt, vanmäktigt begär.
Der satt denne man, i hvars hus hon arbetat hårdare än den värsta träl, der satt hon – som för allt sitt släp aldrig fått annat än vresighet – der satt hon – som tillfört honom hela sin förmögenhet för en lumpen frutitel – som tåligt böjt sig för alla hans nycker – som födt alla hans barn, som aldrig fordrat att få lefva lifvet för sin egen räkning och för sin egen njutning – der satt hon efter allt detta, utan eganderätt, anklagad inför honom som en brottsling, anklagad för en stöld af lumpna tio kronor.
– Tio kronor, som han aldrig sjelfvilligt skulle gifva henne, att användas efter eget godtfinnande.
Nu, när hon dag efter dag fick sitta der i tystnaden, färdig att lystra till knackningen af hans käpp, – denna brutala, hårda knackning, som om han kallat på en hund – nu hände det att hela hennes förgångna lif drog förbi henne igen, spöklikt, glädjelöst, ohyggligt.
Nu låg det för hennes ögon som en enda stor, himmelskriande orätt.138
När fru Palm var i Göteborg för att helsa på Anna,139 hade de en dag suttit i fönstret hos någon bekant, för att se på en brudskara, som skulle in i en midtför liggande kyrka.
Vagn efter vagn körde fram, eleganta damer hoppade ur, emottagna af artiga marskalkar, körde så vidare och stälde upp sig i raden.
Så kom det en vagn; två utomordentligt vackra flickor – marskalkarne ännu artigare än eljest, bjuda de unga damerna armen, vagnen kör vidare, vänder upp i ledet och stannar.
Men så vänder den åter, kör ännu en gång fram till kyrkogården, stannar der, en gammal dam stiger ur – emottagen af marskalkarne – en gammal tante, ett gammalt förkläde – femte hjulet – man hade GLÖMT henne i vagnen, glömt förklädet!
Hade hon sofvit?
– – – – Milde himmel – glömma förklädet!!!
Ibland är gubben Ljungberg vid dåligt humör och då går han omkring, snokande om han kan finna något att gräla för, ty det är det han vill.
En dag var han alldeles ilsken, han snokade i alla lådor, han letade i alla vrår, men öfverallt var der ordentligt, ingenstädes någon anledning till gräl.
Stackars gubbe, han var nära förtviflans gräns.
Men så kom han ut i packhuset, der brukade annars ligga en gammal rostig hoftång, den fans der icke.
Nu dagades det. – ”Hvar är hoftången?
– De unge hade med hemlig skadeglädje följt hans manövrer.
Nu flög Adolf ned i huggboden till Nils Larsson. – ”Låna mig en hoftång!
– Han fick den.
Så in igen, ut i packhuset, lade tången på den vanliga tunnan och sade:
”Här är hoftången.”
Nu var det rakt slut med gubben; han gick in på kontoret, stängde dörren efter sig, och de sågo honom icke på länge.140
I Åhus bor en gammal gumma, som lefver på sin dotters bekostnad.
Dottren är telegrafist och något öfver tretio talet, för öfrigt ser hon rätt bra ut för sina år, är liten och ganska gladlynt och treflig.
Gumman inbillar sig att hon är högst nödvändig för sin dotter, som skydd eller förkläde betraktad.
En qväll var telegrafisten borta och hon blef längre än vanligt.
Modren visste ej hvart hon gått.
Karl Nordqvist var då på besök jemte Karl Göran, – hos Marianne Ljungberg – förstås.
Telegrafisten hade råkat bli en smula förälskad i Kalles dåsiga fysionomi – der lär vara brist på ungherrar i Åhus.
Nåväl, gumman trodde att dottren var hos Marianne, kom midt om natten och bultade på hennes fönster, skrikande och gråtande.
Men Tekla fans der inte.
Hvar kunde hon vara midt i natten?
Gumman skränade högt af förtviflan och ropade att ”Tekla kunde bli förförd”.
– Jojo, det har sina sidor att vara sin dotters vaktare.141
En gång strax jag var gift fann man en påse i min chiffonier, – en liten papperspåse fyld med hvitt fint pulfver, och pulfret hade ingen lukt, om det hade smak vågade man naturligtvis inte försöka.
Stor uppståndelse, påsen innehöll ju arsenik, det var ju klart, och jag ville förgifta mig.
Med mystiska miner kommo de och sökte upp mig, den förfärligt vittnande påsen i handen, nu måste jag naturligtvis tillstå mitt förfärliga uppsåt.
Helt stolta öfver sin skarpsinnighet – naturligtvis.
– Ett våldsamt, klingande skratt.
Påsen innehöll – pulvriseradt gummi arabikum.142
Det var en gång en kusin som friade till ”sa cousine” en gång om året i fem års tid, men hon sade nej.
De voro lika goda vänner för det.
En dag kom fröken in med ett öppet bref i handen och sade till sin mor:
”Jag har haft bref från Karl igen.”
”Jaså.
Hvad då om?”
”Det vanliga – naturligtvis.”
”Och hvad svarade du?”