Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag finner med saknad, att motionen i sin helhet icke har utsigt ali bifallas; emedlertid anDåIler jag att det af mig alternativt föreslagna belopp måtte för enkefru Lagmanskan Helena Charlotta Carlsson, född Holmström, beviljas.
Bildt:
Det var i sanning ovöntadt, att den siste talaren skulle klandra Utsk. derföre att det i punkten N:o 100 lillslyrkt pensioner, oaktadt han var en ibland motionårerne.
Jag hade eljest trott, att
Hrr motionärer skulle dermed hafva varit belåtne.
Jag tror, att man ganska väl kan försvara Utslcs förfarande såväl i nämnde som i förevule punkt.
De i punkten N:o 100 före-- slagne pensioner äro till förmån för de Finske krigarnes enkor och måste betraktas såsom national-belöningar.
Der är icke fråga om tjenstemäns enkor, ulan männerne hafva blifvit betraktade såsom de der hvilka intagit ett högre runi i fråga om sitt lands försvar.
Den nu ifrågav:de enkan kan icke någon national-belöning till<LeIas, ty hennes mans verksamhet i lifstiden skulle då sträckt sig längre än till endast elt län.
Han har endast varit en utmärkt embetsman, hvilket intygats af alla som känt honom.
Då Hr Fåhraeus så fördelaktigt yttrat sig om Lagmannen Carlsson, förundrar det mig, att hans enka icke blifvit hos K. AI. föreslagen till pension hvarigenom K. AI. kunnat göra framställning derom till R.
St:r, och då detta icke skett, må man ursägta Utsk. att det icke lillslyrkt bifall till motionen.
Lagmannen Carlsson dog år 1855, och tillfälle har således icke saknats att bereda bans enka Den 9 December e. m. 193 enka pension genom K. M:s förslag.
Besynnerligt nog hafva alla talare, som i diskussionen deltagit, erkänt rigtigheten af den utaf Utsk. följda princip, men så snart fråga är om pension åt en enka med dotter, som hafva någon förespråkare, då hafva alla talare enstämmigt sagt, att här är ett undantagsfall och principen skall lemnäs å sido.
Huruvida sådant kan vara rigtigt eller icke, är lätt att inse.
Hr von Kraemer, Anders Rob,:
Må det tillåtas en ung man att tala till fördel för en veterans i Statens tjenst familj.
Mig tillkommer icke att utförligt utveckla vigten af de tjenster, Lagmannen Carlsson under en 40-ärig verksamhet egnat Staten.
Detta har redan skett af den på detta rum dertill mest berättigade.
Derigenom, att min ungdom förflutit å den ort der den förtjente embetsmannen verkade, har jag kommit i tillfälle att lära känna den allmänna röstens mening om hans verksamhet, hvilken var allmänt erkänd.
Den siste talaren har fästat sig vid Utsk:s princip att icke tillstyrka pensioner utom i högst ömmande fall, såvida K.
M. icke gjort framställning i ämnet till R. £t:r, och talaren uttryckte ett direkt klander emot den myndighet, som i det hänseendet gjort sig skyldig till försummelse.
Jag tror, att enkefru Carlsson har af blygsamhet icke velat begära någon pension, och detta må väl icke läggas henne till last.
Dan så mycket omtalade conseqvensen kan vara bra, men det gamla ordspråket: flat justitia, pereat mundi, bör här tillämpas.
Jag har icke ens kunnat finna Utsk:s conseqvens i denna fråga.
En ledamot har nemi. sagt, att pensioner till tjenstemäns enkor böra beviljas endast på grund af K.
M:s derom aflåtna Propos.
Nu har likväl LTtsk. i en nästföljande punkt tillstyrkt pensioner åt 3 elier 4 enkor och detta just på grund af enskilde motionärers framställningar.
Men, säger man det är national-belöningar åt krigares enkor.
Jag skulle likväl tro, att den, som i 40 år arbetat i Statens tjenst, är lika berättigad till Statens erkänsla som den hvilken deltagit i några träffningar.
Utsk. har ock i 86 punkten tillstyrkt pension åt Ofvor-Direktören von Sydows enka, och denna pension får väl icke betraktas såsom eu national-belöning för den aflidnes deltagande i bataljer.
3tatsUtsk:s ledamöter böra således icke allt för mycket hålla på conseqvensen ty de hafva sjelfva syndat emot densamma.
Jag anhåller om bifall till min framställning.
Såsom skäl för bifall till ifrågav:de punkt har man anfört, att Utsk. beviljat sådana pensioner i efterföljande punkter, att Utsk. frångått den antagna principen, och att det är lika stor förtjenst att sitta vid arbetsbordet i 40 år som att deltaga i några träffningar.
Jag torde icke behöfva återkalla i R. o. Ad:ns minno de mödosamma år desse krigare genomlefvat i och X H. 13 194 Den 9 December e. m. för försvaret af deras fädernesland.
Det har varit en kedja af umbäranden, hvilka icke kunna jemföras med det vida lugnare arbetet vid skrifbordet.
Att Utsk. tillstyrkt pensioner åt de Finske krigarnes enkor är väl så mycket billigare, som kändt är, att samtlige desse krigare hade af den eröfrande makten de mest förledande anbud att qvarstanna i Finland, men att de icke destomindre öfverflyttade till Sverige och åtnöjde sig här med den knappaste utkomst.
Derföre ansåg Utsk., att man icke utan orättvisa kunde förbigå dessa sista lemningar af Finska härens befäl och dess enkor.
Jag erkänner Lagmannen Carlssons skicklighet och behofvet af understöd åt enkan, men jag måste begära bifall till Utsk:s förslag, emedan det är otänkbart, att Utsk. eller R.
St:r kunna pröfva behofvet af pensioner för embets- och tjenstemäns enkor.
Jag anhåller således om bifall till denne punkt.
Om för de enkor, för hvilka pensioner begäras, så talande skäl åberopas som de här anförda, anser jag, att man bör ingå i pröfning af männernes upgifna förtjenster, och om de befinnas ful 1 ha 1 tiga böra pensionerne beviljas.
Hr Bildt har missförstått mig, då han trott, att jag klandrat
Utsk. för det att det i en efterföljande punkt tillstyrkt bifall till en af mig väckt motion.
Detta har likväl hvarken kunnat vara eller rimligen varit min afsigt, utan jag bar med mitt yttrande endast velat visa, att Utsk. icke alltid vidhållit den så mycket omtalade principen, att afstyrka bifall, när endast motion, icke K.
Propos. förordat pensionen.
Hr Björnstjerna har sagt, att militära tjenstemäns förtjenster, såsom alltför öfvervägande, icke böra ställas i jemförelse med de civilas.
Jag förbigår detta, något vågade påslående, utan att likväl erkänna dess giltighet, — men vill deremot erinra, hurusom Utsk. för t. ex.
Redogöraren Lungren tillstyrkt pension på grund af enskild motionärs framställning, hvarvid Utsk. säger: »ehuru frågor af beskaffenhet som denna rätteligen böra hos K. M. i underd. anmälas och sedermera genom Nåd.
St:r öfverlämnäs, har Utsk. likväl trott sig böra, för undvikande af uppehåll och omgång, taga förev:de ärende i betraktande, hvarvid, enär uplyst blifvit, att Lungrens löne-inkomster utgöra 516 Rdr32sk.
Eko och för nästa år komma att upgå till 600 Rdr s. m., Utsk., med afs:dé å bemäido tjenstemäns höga ålder och öfriga förekomne bevekande omständigheter, skolat tillstyrka, att Lungren måtte vid afskedstagandet upföras å Rikets allmänna IndragningsStat till åtnjutanda för återstående lifstid af en årlig pension af 900 Rdr Rmt.
Hr Lungren, hoppas jag, har mycken förtjenst, men på sätt såväl motionären som andra talare här visat, har likväl Lagmannen Carlsson i lifstiden varit honom vida öfverlägsen; och då bl ifver det väl en följdrigtig billighetsfordran, att den af Prosten Schram m. fl. motionärer föreslagna pensionen jemväl förunnas den förtjenstfulle embetsmannen Carlssons enka.
Hr Frih. o. Ordfiden framställt att under öfverläggningen blifvit yrkadt, dels bifall till förev:de punkt, dels Den 9 December e. m. 195 att, med afslag derå, R. o. Ad. måtte besluta, att R.
St:r må för Landssekreteraren, Lagmannen m. m. J. A. Carlssons enka Helena Holmström bevilja en årlig pension af 500 Rdr Rmt att utgå af allmänna IndragningsStaten, och dels bifall till motionen, hvari blifvit hemstäldt, att R.
St:r måtte åt hans enka och döttrar på allmänna IndragningsStaten anvisa ett pensions-belopp af 500 Rdr Rmt årligen, hvilket efter enkans död, såvida döttrarna då voro ogifta, kunde nedsättas till 300
Rdr och framdeles ytterligare minskas med 150 Rdr, när endera dottren blefve genom gifte försörjd eller med döden afginge, anmälde sig och yttrade:
Hr von Kraemer:
På det att rösterne icke må splittras afstår jag från mitt yrkande och förenar mig med Gr.
Sparre» Då nu propos. till bifall å förevtde punkt först framstäldes, ropades starka Nej, blandade med Ja; hvarefter Hr Frih. o. Ordf:den hemstälde om R. o. Ad. med afslag å denna punkt behagade besluta, att R.
St:r må för Landssekreteraren Lagmannen m. m. J. A. Carlssons enka Helena Holmström bevilja en årlig pension af 500 Rdr Rmt att utgå från allmänna IndragningsStaten, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka
Ja jemte åtskilliga
Nej, för klarade det han nu funnit
Ja öfvervägande. 97:de punkten, ang;de pension för UäradsSkrifvarcn N. A. Lindqvists enka.
Denna punkt bifölls. 98:de punkten, ang-.de pension för SlalsRådet J. af Wingårds enka.
Då jag upträder mot förslaget i denna punkt, bör jag först undanrödja de skäl man sannolikt icke underlåter att mot mig åberopa nemi. att pensioner böra endast undantagsvis beviljas, då framställning derom blifvit gjord af enskild motionär.
Jag får då erinra, hurusom ett bögst betydligt antal pensioner blifvit af Utsk. tillstyrkte på grund af enskilde motionärers framställningar, och att dessa framställningar jemförde med antalet af K.
M:s Propos:r i det afs:det äro så många, att K.
M:s rättighet till afgifvande af dylika Proposrr och de enskilde motionärernes framställningsrätt kunna betraktas såsom paralelt löpande reglor utan att den ene kan anses såsom regel och den andre såsom undantag, samt att, om man vill göra en sådan jemförelse, man kan göra regeln till undantag och tvertom.
Jag anser således den ofta åberopade principen, att pensioner böra beviljas på grund af endast K. M:s Proposir, icke bör förhindra bifall till den framställning jag nu ämnar göra.
Utsk. bar afstyrkt bifall till Frih.
Hjertås motion om pension åt aflidne StatsRådet af Wingårds enka, derföre att motionärens upgifter icke äro med handlingar styrkte.
Motionären har sagt, att den aflidnes bo blifvit afträdt till borgenärernes förnöjande, hvilket fullkomligt bevisar, att mannen icke efterlemnat några 196
Den 9 December e. m. mede! till enkan.
Händelsevis har jag blifvit syssloman i aflidne StatsRådet af Wingårds konkurs, och i denna min egenskap kan jag intyga sanningsenligheten af motionärens upgifter, och att sterbhusets tillgångar äro så ringa, att om än enkan skulle hos K.
M. vinna den af henne hos Svea HofRätt sökte, men der afslagna boskillnadsförmån, blir det belopp, som derigenom skulle henne tillfalla, så ringa, att det i fråga om understöd åt henne af allmänna medel ingalunda bör tagas i betraktande.
Öfvergår man nu till de egentliga skälen för pensionens beviljande, som bland annat är, att mannen länge varit i Statens tjenst utan att kunna förvärfva någon förmögenhet, så är just detta skäl uti förevrde fall för handen.
Under en lång följd af år i Statens tjenst upflyttades aflidne af Wingård slutligen till ett af de högsta embetena.
Han atled utan att efterlemna någon förmögenhet, och så vida man antager den principen, att förtjente embetsmäns enkor böra vara berättigade till pension, när deras männer lemna dem i fattigdom, så lärer väl denna princip böra tillämpas på enkefru af Wingård.
Jag anhåller således, att R. o. Ad., med afslag å Utsk:s framställning, ville bevilja henne en pension.
Återstår då att bestämma beloppet af denne pension.
Jag tror, att hennes anspråk äro inga och hennes förhoppningar ringa, men hoppas dock, att det belopp jag föreslår icke skall af R. o.
Ad. anses öfverdrifvet nemi. 500 Rdr Rmt, och jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. måtte bevilja detta belopp till den i ganska torftiga omständigheter stadda enkan.
Om den här så mycket omtalade principen, att frågor om pensioner böra framställas af Regeringen, så vida de skola kunna bifallas af R.
St:r, någonsin skall anses giltig, är det vä! i fråga om pensioner till enkor efter Statens högste embetsman.
Erfarenheten har också visat, att då Regeringen afgifvit sådana framställningar, de äfven blifvit bifallna, och till följd af denna princip, har Ulsk. afstyrkt den väckta motionen om understöd af allmänna mede! till enkefru af Wingård.
Ett annat skäl har dessutom förefunnits, nemi. att, om enkan bör beviljas pension, hufvudsakligen med afs:de å mannens förtjenster, man icke dock kan helt och hållit lemna ur sigte beskaffenheten af den person, åt hvilken pensionen skall beviljas. Jag anhåller om bifall till Utskrs förslag.
I anledn. af den siste talarens yttrande får jag fästa upmärksamheten derpå, att Utsk. i denna punkt frångått den omnämnda principen, ty ITtsk- har endast sagt, att motionärens upgifter icke äro bestyrkta, hvaraf följer, att om desse upgifter hade varit bestyrkte, hade Utsk. tillstyrkt den begärda pensionen.
Då nu Hr Printzensköld vitsordat, att sterbhuset är försatt i konkurstillstånd, måtte väl detta bevisa enkefru af Wingårds behof af pension och jag får således anhålla, att en pension af 500 Rdr
Rmt mätte henne tilldelas.
Den 9 December e. m. 197 Hr Printzensköld:
Jag hade önskat, att icke behöfva upträda emot sednare delen af Gr.
Lagerbjelkes anförande, emedan hvad han deri yttrat aldrig bort blifva föremål för öfverläggning åtminstone inom delta Stånd.
Träder man inom enskildhetens område, börjar man att undersöka individernes förhållande i de mest enskilda omständigheter, så befarar jag, att dessa undersökningar skola blifva så beskaffade, att man önskar, att de aldrig blifvit föreiagne.
Här är endast fråga om en förtjent embetsmans enka skall af Staten erhålla något bidrag till sitt uppehälle eller icke.
Hade hon haft enskild förmögenhet, så skulle jag icke upträdt emot Utsk:s Betänk., men då hennes man icke efterlemnat annat än skulder, och den pension jag föreslagit ingalunda är öfverdrifven, anhåller jag om bifall till densamma.
Lagerbjelke har äfven här framkommit med Utsk:s princip.
Huruvida Utsk. strängt följt den eller icke, visar sig af nästföljande punkt.
Genom sitt beslut vid nästföreg:de punkt har R. o. Ad. visserligen frångått den princip, som legat till grund för Utslcs förslag, men deraf följer väl icke att så alltid skall ske.
Jag delar för öfrigt Gr.
Lagerbjelkes åsigter och förenar mig med honom.
Propos. till bifall å förev:de punkt blef härefter framsläld och besvarad med starka
Ja jemte några Nej; hvarpå Hr Frih. o. Ordf:den förklarade sig hafva funnit
Ja öfvervägande. 99:de punkten, ang:de förhöjd pension för Landshöfd. C. L.
Virgins enka m. m.; l()():de punkten, angide pensions-understöd ål enkor och barn efter aflidne för tapperhet utmärkte Officerare af f. d. Finska Armeen; 101:sta punkten, angille pension för enkan efter LolsKapilenen E. II.
Alrutz; 102:dra punkten, angide årligt understöd för KansliRådet P. Malmströms enka; 103:dje punkten, angide pension för Lektorn C.
Ekendahls enka; 104:de punkten, innehållande hemställan, att samtlige förenämnde för enkor tillstyrkte pensioner mätte komma alt utgå endast så länge dessa personer förblifva i enkoslånd; samt 105:te punkten, angide understöd (är upfoslran af Gravören J. E. Åkerbergs eflerlemnade barn.
Dessa punkter biföllos. 106:te punkten, angide pension för framlidne LifMedikus F. J. Rossis oförsörjda dotter Elisa Rossi.
Utsk. har afslagit denne motion på den grund, att det icke kan tillkomma StatsUtsk. att utreda och pröfva, i hvad mån den emot Rossi vidtagna åtgärd varit grundad på giltiga skäl eller ej, och för öfrigt det synes mindre lämpligt, att R.
St:r, i en fråga af denna beskaffenhet, uttala ett bestämdt omdöme endast på grund af enskild motionärs 108 Den ö December e. m. framställning, utan att frågan varit föremål för K. M:s Nåd. pröfning.
Dessa skäl äro fullkomligt ogiltige, och Utsk. har ytterligare förstorat den fläck, som hvilar öfver Rossis minne, då Utsk. icke vågat uttala ett bestämdt omdöme, huruvida han var saker till det grofva brott, hvartill man ansett honom skyldig.
Det kan också vara mindre underligt, att Utsk. kommit till ett sådant resultat, ty öfver hela denna sak hvilar ett dunkel af den anledn., att handlingarna, rör:de denna fråga, hafva på ett oförklarligt sätt blifvit bortblandade.
Det är allmänt bekant, att H. K. H. Carl Augusts lik öppnades af 3:ne Professorer från Lund nemi.
Engelbart, Florman och Liljewalch i förening med Rossi.
Alla 4 hade varit analomer ex professo och Professor Florman var anatomie-Professor i Lund och hade förvärfvat sig ett inom hela landet kändt namn.
Han var utmärkt icke blott såsom vetenskapsman utan äfven såsom menniska och samma var förhållandet med de öfrige.
Det är således icke troligt eller möjligt, att personer med de kunskaper desse män ägde kunnat afgifva ett lättsinnigt utlåt.
Obduktions-handlingarna äro ett mästerstycke för sig.
Orsaken, hvarföre desse mäns utlåt, underkändes, vill jag icke vidröra, men att SundhetsColhm förfarit omotiveradt, är säkert och bevist.
Det är bevist genom ett svar från desse vetenskapsmän på en Colhii skrifvelse, hvari de förebrås, att de icke anställt kemisk analys af likets inelfvor.
Deras hörå lemnade svar inskickades till behörig myndighet och kom äfven SundhetsColhm tillhanda, ehuru det icke finnes bland Colhii handlingar, utan det har återfunnits bland Archiator Weigels samlingar.
Detta märkliga dokument, som visar omöjligheten deraf, att Prinsens död var en följd af förgift, lyder sålunda :
Uti undertecknad Engelharts till Höglofl.
JustitieKanslersEmbetet afgifne ödmjukaste förklaring af den 23 Juni innev:de år är ett försök vågadt att förklara orsakerne till H. K. 11.
Kronprinsens död, utan tillhjelp af kemiska reaktionsprof. Ehuru K. Colhm Medicum, efter erhållen del af denna förklaring, uti dess den 16 sisth Juli afgifne allmänna utlåt., rör:de orsakerna till H. K.
H:s död antagit och följt min (Engelharts) yttrade tanke, har likväl samma K.
Colhm anfört saker, som vi anse innefatta uppenbara misstag, så mycket mer anmärkningsvärda, som de kunna underhålla de rysligaste och nationen mest vanhedrande misstankar.
K. Colhm säger: »Det år visserligen beklagligt, men det år ej Colltii fel, att medicinska vetenskapen ej kunnat afgifva sä säkra grunder för ett sådant bedömande, att man skulle kunna hoppas undanrödja alla tvifvelsmål och utplåna alla misstankar, väckte af den rättmätigaste sorg öfver den oersättliga förlust, man känner sig hafva lidit.
Vidare: »Att gift kan åstadkomma dylika förstörelser i underlifvet år ostridigt;» och slutligen: »Att absoluta omöjligheten af en föregtde förgiftning icke kan bevisas.
» Vi tro deremot: 1) Att absoluta omöjligheten af en föreg:de förgiftning i detta Den 3 December e. m. 139 fallet kan bevisas, om ej med matematisk visshet, åtminstone säkrare enl. medicinska vetenskapens grunder, ån genom chemiska ron; 2) att gift ej kan åstadkomma sådana förstörelser i underlif vet, som de der funnos hos högtsalig II. K. II. utan i samband med helt andra omständigheter än hår inträffade, och 3) att det ej år medicinska vetenskapens, men väl K.
Colini medici fel, att förekomne och allmänheten i tid öfvertygad om ett misstag, som äfven den mest smärtande sorg ej bort kunna väcka och aldrig rättfärdiga.
Ehuru relatift begreppet om gift är (så att de säkraste botemedel kunna verka såsom gifter, och dessa åter blifva välgörande läkemedel), torde likväl K. Colkm Medicum dermed förstå detsamma, som man i allmänhet gör, och vi således ej behöfva gifva någon definition derpå.
Afven tro vi oss kunna förbigå det naturhistoriska af gifterna och deras indelning såsom förekommande hos alla auktorer i natural-historien och toxikologien.
Ingen lärer förmoda, att högtsalig H. K.
II:s död varit föranledd af någon giftig gasart, genom något bett eller styng af ett giftigt djur eller medelst spanska flugor; det kan således rimligen endast blifva fråga om de mineraliska och vegetabiliska gifterna.
En äfven så säker som olycklig erfarenhet bar updagat de mineraliska gifternas verkningar.
Dessa, till den mängd nedsväljda, att de blifva snart dödande, förorsaka de våldsammaste symptomer; krafternas hastiga aftagande, en brännande hetta i svalget, olidelig värk och slitningar i underlifvet, starka kräkningar, ofta diarrhée, som ej sällan är grönaktig, inflammation af mage och tarmar (allt eftersom giftet hunnit ned i tarmkanalen) med en liten och klen, men hård och hastig puls.
Vid obduktionen finnas de af giftet vidrörda delar anfrätta, gangrenerade och till sin organisation förstörda.
Dessa verkningar af ett skarpt mineraliskt gift följa snart på dess njutande, och om vi än vilja medgifva hvad en och annan anfört (men vi tro vara högst sällsynt), att t. ex. arsenik kan, till följd antingen af en mycket stor dosis eller någon särdeles prsedisposition hos personen, döda genom dess omedelbara verkan pd nervsystemet, utan att de omnämda symptomer och phcenomener visa sig; så våga vi likväl påstå: att sådant aldrig händer flere timmar efter giftets nedsväljande, utan måste ske ännu hastigare än vanligen.
Om vi nu använda dessa säkra erfarenhets-satser på tillståndet hos högtsalig H. K. H., så skola vi lätt finna, att dess beklagliga död ej kunde vara följd af något nyligen bibringadt mineraliskt gift.
Från den stund 11. K.
H. hade intagit frukosten i Helsingborg till dess ankomst till Qvidingehed, måste åtminstone 3 å 4 timmar hafva förflutit; men under denna tid yttrade H. K. H. ej något illamående.
Höglofl. K. Svea HofRätts protokoller uplysa, att så väl vid afresan från Helsingborg, sora vid ankomsten till Qvidinge, hade Hr ÖfversteLöjtnant Holst funnit H. K. H. till utseende frisk och munter, samt att Hr Major Forsell, en knapp halftimma för» ankomsten till Qvidingehed, gick fram till Prinsens vagn för att 200
Ben it December e. m. se dess ansigtsfärg, som var frisk oell frågade äfven, huru han mådde; då svaret blef: ganska
Ira!
Ilr Landshöfd. och Ridd. Gr. v. Rosen, som under^ ombyte af hästar en längre stund samtalade med H. K. H. vid Ästorps gästgifvaregård, J mil från Qvidinge, samt de Hrr Officerare, som på Qvidingebed emottogo H. K. H., kunna säkert vidare bestyrka det redan tillräckligt uplysta.
Vi påstå: att det med intet enda trovärdigt exempel kan bevisas, att ett mineraliskt gift 3 a 4 timmar efter dess njutande dödat genom apo plexie (slag) utan andra föreg:de symptomer.
Härtill kommer, hvad man ock borde vänta, då inga af nämnde känningar föregått, att vid obduktionen af H. K.
H:s lik mage och tarmar befunnos uti naturligt tillstånd, utan ringaste tecken till inflammation, gangren eller annan förstöring.
Lika säkert är ock, att ej något nyligen njutet vegetabiliskt gift vållat H. K. H:s död.
I samma mån som dessa gifter äro skarpa och frätande, likna de i verkningarna de mineraliska, och det redan anförda galler då äfven om dem.
Annorlunda förhåller det sig med de döfvande eller såkallade narkotiska växtgifterna.
Verkningarna af dessa, då de tagas i tillräcklig dosis att blifva dödande, äro: retlighetens och känslans ha stiga aftagande, själskrafternas förvirring och minskning, såsom förlust af minnet, en villad imagination och vanvett af åtskilliga slag och grader, darrningar, subsultus tendinum särdeles af händernas muskler, lamheter och slutligen, men ej utan att flera eller färre af nämnde symptomer föregått, en djup, onaturlig sömn (sopor), ur hvilken den sjuke vanligen ej upvaknar, eller ock ett dödande slag (apoplexie).
Att, med undantag af det sista, intet af allt detta inträffade hos H. K. H. är allmänt bekant och behöfver således ej bevisas.
Men det kan icke med något enda exempel styrkas, att ett vegetabiliskt gift dödar apoplectico modo utan andra föregångna sjukdomstillfälligheter.
Hr Professor Lodins hypotes är upkommen af så lösliga och irriga begrepp, att den icke en gång försenade det slags vederläggning, hvarmed K. Colkm Medicum densamma bevärdigat.
Ett vegetabiliskt gift finnes emellertid, som så i anseende till lättheten att anskaffa och bibringa det, som säkerheten af dess dödande kraft af mindre erfarne här möjligen skulle kunna misstänkas såsom användt, och detta är Aqua Laurocerasi, ett vid många tillfällen förträffligt läkemedel, men ock ett af våra starkaste och hastigast dödande gifter.
Detta gift, i den dosis taget, att det förorsakar döden, gör det antingen i ögonblicket eller efter några minuter, högst en halftimmes föregångna häftiga konvulsioner, men dessa följa då alltid genast på giftets nedsväljande.
Madden, Fontana, Penchienati, Willmar m. fl. hafva bestyrkt detta.
Man behöfver således bjott erinra om H. K.