Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en allmän erfarenhet, hemtad från de länder, hvarest slafveri, träldom och lifegenskap finnas, att dessa förhållanden i sedligt hänseende verka lika förstörande upåt som nedåt.
Men för att bedöma om träldom eller frihet råder i ett land, bör man icke ensamt fästa sig vid der gängse benämningar; ty träldoraen har likasom friheten, sina grader.
Hvarhelst husbönder finnas, som saklöst kunna behandla sina tjenare omenskligt, och som hafva slafägares vanor, seder och åsigter, der är träldomen icke fullkomligt afskaffad, om än lagen för sekler sedan utdömt den.
Det länder fäderneslandet till heder, att sederna i detta fall äro mildare än lagen.
Bland allmogen, som använder den största mängd tjenstehjon, är det högst sällsynt att någon vill begagna sig af ifrågavar. lagliga rättighet, och för hvarje välvillig husbonde i andra samhällsklasser är dess utöfvande likaledes förhatligt.
Som lagen emedlertid ovilkorligen fordrar att tjenstehjon skall 190 Den 28 December f. m. agas, innan det för fel fä skiljas från tjensten, nödgas alla husbönder, som ej vilja befatta sig med en sådan afstraffning, antingen mot sin vilja behålla ett försumligt tjenstehjon eller ock, för att blifva från detsamma befriade, gifva det full lön och kost till legostämma, som om de sjelfve begått den olagligheten att skilja tjenstehjonet ur tjensten ulan giltigt skäl.
Det kan vid sådant förhållande icke vara lämpligt att låta husagan qvarstå i lagen endast såsom en förmånsrätt för råa och obilliga husbönder; ty det har läugesedan kommit derhän, att de, som med måtta, sans och urskiljning skulle kunna utöfva den, alls icke vilja nedlåta sig dertill, hvaremot de, som äro alltför benägna till en öfverdrifven stränghet, saklöst kunna tillfredställa sina nycker, blott de icke slå tjenstehjonet lamt eller lytt.
Sådan är nemi. den gräns, som lagen bestämmer för en måttlig husaga, och stundom stannar denna icke ens dervid.
Exempel saknas ej derpå att tjenstehjon i följd af misshandel, som kallats aga, tagit obotlig skada, utan att husbonden blifvit för brottet tilltalad.
Om tjenaren, i känsla af liden oförrätt, sätter sig till motvärn, skall han straffas såsom en grof förbrytare.
En hufvudsaklig anledn. till slika brott och våldsamheter skulle, medelst husagans borttagande, undanrödjas, och man behöfver icke befara att husböndernas tillbörliga anseende och myndighet deraf skulle förringas, flusbondeväldet är fast grundadt i menskliga samhällets natur och kan icke uphöra så länge några finnas, som behöfva betjenas och andra, som behöfva tjena.
Säkrast uprätthålles det då det med rättvisa och mensklighet utöfvas, och det är ingalunda svagare i de länder, hvarest, såsom i England, hvarken sed eller lag tillåter husaga mot tjenstehjon.”
På dessa grunder, hvilkas rättighet svårligen torde kunna bestridas, och då saken synes mig vara af sådan vigt att den, oberoende af det nya lagverkets pröfning i dess helhet, påkallar lagstiftande maktens behjertande, vågar jag föreslå, att det stadgade i 14 Kap. 5 § H.B. samt 2 Art. 5 § af K.
Legostadgan d. 23 Nov. 1833, hvarigenom ifrågavar. rättighet tillerkännes husbönder, måtte, jemte dermed öfverensstämmande särskilde lagbud, uphäfvas.
Denna motion begärdes på bordet, hvarjemte Frih. Palmstjerna, Nils Fredr., yttrade:
Det är med denna motion som med så många andra välmenta förslag, att den icke står i behörigt sammanhang med den öfriga lagstiftningen.
Om husagan skall afskaffas, sä är det också nödigt alt stadga ömsesidig rättighet för husbönder och tjenare att inom ganska kort tid eller ock utan upsägning, åtskiljas, hvilket icke är möjligt under nu bestående förhållanden.
Jag anhåller att denna erinran måtte få åtfölja Hr Granfelts motion till det Utsk,, till hvilket den blir remitterad.
Isoleradt kan detta förslag icke antagas.
På Utsk:s pröfning må ankomma, att underställa RiksSt:n, huruvida det kanske i sammanhang med andra förändringar; men att borttaga husagan utan att gifva rättighet
191 till uphäfvande af det emelian husbönder och tjenare bestående förhållande, när som helst eller efter kort varning är icke rådeligt eller verkstälbart.
Hr Granfelt:
Jag anhåller endast att i anledn. af Baron •
Palmsljernas anmärkning få erinra det nu gällande lag ingalunda hindrar utan tvärtom uttryckligen medgifver husbonde att oansedt flyttningstiden ej är inne, få ett odugligt eller upstudsigt tjenstehjon ur tjensten skiljd, fastän husaga skall föregå såsom en varningsgrad.
Legostadgan säger nemi. att om en tjenare visar sig oskicklig, försumlig, olydig eller lättjefull, eger husbonden först genom allvarliga föreställningar och då de icke hjelpe genom måttlig husaga, söka sådant rätta; men om tjenaren icke eller deraf sig bättrar, så är det husbonden tillåtet att tillkalla vederbör, embetsmyndighet, som då undersöker förhållandet 'och, om tjenaren befinnes felaktig, har att skilja honom ifrån tjensten.
Vid sådant förhållande kan jag ej inse annat än att min motion om borttagande af den varningsgrad, som utgöres af husagan, ganska väl står tillsammans med Legostadgans föreskrifter om flyttningstid, upsägning och andra förhållanden husbönder och tjenstehjon emellan.
Hr Lind af Hageby, Carl Au g., anförde dels mundtligen dels skriftligen:
Inom vårt fädernesland finnes för närvar, knapt någon möjlighet för unga Kavallari-officerare alt få undervisning i manégeridning, ty våra maneger hafva uphört, och fä föräldrar äro i tillfälle att bekosta deras barns vistande i främmande länder för vinnande af en dylik undervisning i ridkonsten.
Af denna anledn. tager jag mig friheten väcka den motion, att R.
St. måtte bevilja ett Statsanslag af 4.000 r:dr b:co årligen såsom löner åt 2:ne Stallmästare, hvilka jag skulle önska blifva stationerade, den ene vid Strömsholms den andra vid Ottenby Stuterier för att gifva unga KavalleriOfficerare undervisning uti ridkonsten.
Jag vågar i underd. tro, att H. M. Konungen, som med välbehag omfattar alla läroanstalter, icke skall förneka de vid nämnde Stuterier befintlige hästars användande för ett slikt ändamål, likasom jag äfven tror, att Chefen för Stuteri-Styrelsen icke eller skall detsamma sig motsätta.
Jag anhåller, alt denna motion måtte remitteras till StatsUtsk.
Häruti instämde Gr. af Ugglas, Ludv.
Det är ganska bestämdt att Svenska kavalleriet saknar utvägar att såsom sig bör inlära ridkonsten.
Landet har länge önskat detta och på grund af denna öfvertygelse och den kännedom jag har af saken vågar jag anmäla, att jag instämmer i motionen och torde detta mitt yttrande få medfölja remissen till Utsk.
Remitterades till StatsUtsk 192 Den 28 December f. m.
Hr Silfverstolpe, Fradr.
Otto, upläste följande:
Vid mindre
Auktioner på landet händer icke sällan att ingen af de personer, som i öfrigt ega rättighet att försälja mat och bränvin, kan förmås att hålla den auktionssökande allmänheten sådan förtäring tillhanda, utan begäres då hos K.
M. stånd till en sådan försäljning för någon person ofta hörande till dens hushåll, hos hvilken auktionen hålles; och om Pastors-Embetet och Församlingen ej deremot hafva något att erinra, bifalles vanligen en sådan ansökning.
I afseende på den afgift, som till Slaten skall erläggas för denna försäljning, har man för det närvar, ingen annan föreskrift alt tillämpa än 3 mom. i 58 § af K. Förordn. d. 13 Oct.
1848 ang:de vilkoren för tillverkning och försäljning af bränvin, hvaruti säges att den som erhållit tillstånd att vid marknader, regdsmöten, auktioner och andra sammankomster utöfva tillfällig försäljning af bränvin, skall såsom afgift för dylik rörelse erlägga minst 2 r:dr för året, hvilken afgift Taxerings-Komitéerne ega att förhöja i mån af rörelsen.
Emedlertid händer icke sällan att vid en mindre auktion hela bruttoinkomsten af mat och bränvinsförsäljningen icke går stort öfver 2 r:dr b:eo.
Man nödgas det oaktadt, i stöd af författnin , gens föreskrift, ålägga försäljaren den bestämda minsta afgiften, 2 r-.dr.
Då obilligheten häraf är tydlig, och det af författningens ordställning vill synas, att man vid dess redigerande endast afsett personer som för längre tid få tillstånd att hålla sådan förtäring vid flere auktioner, ett förhållande, hvilket, såsom jag här ofvan nämnt, likväl icke alltid kan iakttagas, vågar jag föreslå, att ett tillägg till ofvannämnde 58 § mätte göras, hvarigenom den brist som, enl. min tanka, i författningen nu finnes, kunde fyllas.
Detta tillägg skulle fogas till 3:dje mom. och kunde få följande lydelse: ”Har någon erhållit sådant tillstånd för blott en viss auktion, ”må denna afgift, där sä billigt pröfvas, kunna nedsättas ända till ”24 sk. b:co, men icke derunder.”
Om remiss af denna motion till Beviltn:sUtsk. får jag anhålla.
Remitterades till Bevilln.Utsk. Frih.
Stjernstedt, Au g. Willi., upläste 2:ne motioner af följande innehåll: l:o.
På grund af den erfarenhet, att R.
St. vid åtskilliga tillfällen funnit skäligt bevilja understöd åt förtjente medborgares enkor och barn vågar jag vördsammast föreslå, det R.
St. genom en dylik åtgärd måtte upfylla billighetens och erkänslans fordringar i afseende på en genom embetsmanna-skicklighet och medborgerliga förtjensler utmärkt man, Förste Exped.-Sekret, och R. N. 0. Carl Magnus Arrhenius, som d. 28 sisth Januari med döden afgick och ef - Den 28 December, f. m. 193 efterlemnade enka och 4 minderåriga barn i knappa förmögen hets-vilkor.
Såsom skäl lill denna min vördsamma framställning anhåller jag få fästa upmärksamheten ä följande deraf förtjente förhållanden.
Härvid torde först böra anföras den motgång Exped.-sekret.
Arrhenius på tjenstemanna-banan fick vidkännas.
Promoverad Phil. Mag.
1809 och inskrifven i K. Kanzli-styrelsens Exped. 1813 blef han 1819 utnämndt till Kopist derstädes med 293 r:dr 32 sk. lön.
Ehuru allt framgent inskränkt till detta ringa lönebelopp befordrades han redan sistnämnda är till Prot.-sekret samt 1824 till Förste Exped.-sekret, och bestridde de till dessa grader hörande befattningar under det att de för desamma bestämda lönerna innehades af äldre tjenstefria kamrater.
Sedan han sålunda i 14 år förestått dessa befattningar mot åtnjutande af endast förutnämnde låga lönebelopp, blef för honom med 1833 års utgång allt tillfälle till vidare löneförbättring och befordran opåräknadt afskuren, derigenom alt K.
Kanzli-styrelsen såsom serskildt embetsverk vid nämnde tid uplöstes, och vid hvilken förändring han endast erhöll den obetydliga ersättningen, att han på indragningsstat upfördes till åtnjutande af ett mot hans innehafda kopist-lön svarande belopp af 293 r:dr 32 sk.
Härigenom förbereddes äfven den för hans efterlemnade enka och barn högst kännbara förlust, att, enär han, i Civil-statens Pensions-inrättning icke kunnat vinna inträde i den för Exped.-Sekret, bestämda klass, der enke-pensionen utgör 400 r:dr, hans enka och barn äro i denna inrättning inskränkte till ett pensions-belopp af 150 r:dr.
Dessa missgynnande förhållanden, serdeles hvad beträffar den hädäng,ingnes enka och barn torde förtjena R.
St:s behjertande, likasom den aflidnes medborgerliga förtjenster, hans uplysta, oegennyttiga och outtröttliga nit för allmänt bästa synas mig förtjena någon gärd af samhällets erkänsla.
Ulan tvifvel är det för många af R. o. Ad:s ledamöter väl bekant, att Expcd.-sekret.
Arrhenius med sin sällsynta embetsmaanaskicklighet förenade ett varmt nit för liRyägabringande af allmänt gagneliga samhällsanstalter.
Outtröttlig i detta sträfvande hade han isynnerhet all möda och kostnad ospard för att vinna kännedom om livad i andra länder blifvit uttänkt och vidtaget lill förbättring af de mindre bemedlade och arbetande samhällsklassernas ställning.
Alt lian egde en lycklig förmåga att lill allmänt gagn använda sina vidsträckta insigter i dessa ämnen, derom vittnar hans verksamma deltagande i ordnandet af hufvudstadens anstalter för folkundervis ning, fattigvård, besparings-kassor och flere andra kommunal-angelägenheter.
Men företrädesvis bör ihågkommas att han var den förste, som genom en år 1842 utgifven afhandling fästade allmänhetens npmärksamhet på de då nyligen flerstädes i Tyskland inrättade Ränleförsäkrings-anstalter.
Efter noggrann pröfning hade han vunnit den öfvertygelse, att Ränteförsäkring-anslalter, såsom egande ett obestridligt företräde framför Sparbanker, ehuru icke uteslutande behofvet af de sistnämnde, erbjödo det ändamålsenligaste medel att, isynnerhet åt den egentliga arbetsklassen, bereda nödigt 2 H. 13 m
Den 28 December f. m. ålderdoms-understöd, dels genom egna insatser, dels genom husbönders frivilliga gåfvor eller på annat sätt möjligen tillkommande bidrag.
Af dessa utsigter underhölls och lifvades allt framgent hans nitälskan för dessa inrättningar.
Redan samma år hans afhandling härom blifvit genom trycket allmängjord, företog han på egen bekostnad en resa genom Tysklands flesta Stater och förvärfvade der en noggrann kännedom om den inre organisationen af sådana anstalter.
Inom fäderneslandet vann saken snart det liflga deltagande, att ett allmänt möte för öfverläggning om denna angelägenhet tillvägabragtes i Wexiö år 1843 der Exp-sekret.
Arrhenius var närvande och i anseende till sin vidsträcktare sakkännedom lemnade nyttiga uplysningar.
Sedan derefter saken blifvit uptagen vid 1844 års riksdag, täcktes K. M., med anledn. af R.
St:s derom gjorde und. begäran, år 1845 för ämnets utredning förordna en serskild komité, i hvilken Exped.
Arrhenius i nåder kallades att såsom ledamot deltaga.
Det förslag till Ränteförsäkrings-, Lifförsäkrings- och Lifränte-anstalter, hvilket nämnde komiterade nian alt derföre njuta något arfvode under loppet af 1 .j år utarbetade, jemte dertill hörande förslag till stadgar för nämnde inrättningar äfvensom uplysande vidlyftiga tabeller, har sedermera blifvit lagdt till grund vid organiserandet af de inrättningar af detta slag, som i åtskilliga af rikets städer börjat komma i verksamhet.
Såsom ett ytterligare bevis huru Exped.-sekret.
Arrhenius till allmänt gagn underkastade sig enskilde upoffriugar, må ock nämnas, att han redan år 1832 utan något af Statsverket lémnadt understöd besökte åtskilliga Tyska länder i afsigt att inhemta kännedom om det sätt hvarpå allmänna författningars tryckning och utdelning derstädes ombesörjdes.
Ledd af den erfarenhet och kännedom han sålunda förvärfvat, föreslog han efter hemkomsten, att det s. k. årstrycket borde uphöra och i dess ställe en Svensk författningssamling utgifvas.
Förslaget bifölls och befattningen med samlingens utgifvande updrogs åt Exped.-sekret.
Arrhenius, som, enl. livall allmänt torde vara erkändt, förestod densamma med största ordentlighet och noggrannhet.
Det ändamålsenliga sätt hvarpå förordningar och publika handlingar nu meddelas allmänheten är således hufvudsakligen en följd af hans nit och tillgöranden för denna icke ovigtiga angelägenhet.
Sedan jag sålunda sökt vördsammast fästa H. R. o.
Ad:s upmärksamhet ej mindre på den oförvållade förlust Exped.-sekret.
Arrhenii enka och barn måste i afseende på pensions åtnjutande i Civil-statens Pensions-inrättning vidkännas, än ock på hans i lifstiden ådagalagda och allmänt erkända medborgerliga förtjenster, får jag lika vördsamt föreslå att R. II.
St. måtte åt hans enka Fru Louise Reuter bevilja en årlig pension af 500 r:dr b:co. 2:o Såsom ledamot å Inkomst-afd. i R. H. St:s StatsUlsk. har jag, vid genomgåendet af R.
St:s sednaste Revisorers Rerättelse om granskning af Stats-verkets, samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning, deribland icke funnit To - Den 28 December, f. m. 1U5 iagsmedlen.
Det torde dock vara i sin ordning att äfven dessa medel ställas under Revisorernes granskning, då man besinnar bvilka ofantliga summor, som rikets sjö- och stapelstäder årligen upbära under namn af Tolag, oell sorn upgå till nära 400,000 r:dr b:co.
Brefvet d, 21 Sept. 1715 finner man, att ordinarie Tolagen blifvit anvisad till underhåll af bryggor och packhus.
Man borde väl till följd häraf vara benägen att tro, det rikets sjö- och stapelstäder odeladt skulle använda Tolagen till desamma ursprungligen anvisade ändamålen, men så är icke förhållandet.
En mängd missbruk hafva under långliga litter insmugit sig, och dels af tryckte revisionsberättelser öfver vissa städers drätsel, hvilka årligen utkomma och lemna allmänheten kännedom om samma städers drätselätgärder, dels af allmänna tidningar erfar man huruledes Tolagen användes till städernas fattigförsörjningar, dårhus-inrättningar, undervisnings-anstalter och flere dylika för Tolagens hufvudbestämmelse alldeles fremmande föremål.
I jemnbredd med dessa missbruk anslå R.
St. snart sagdt vid hvarje riksdag stora penningesummor lill städernas hamn- och bro-anläggningar samt reparationer å desamma, hvilka summor dels såsom lån mot nedsatt ränta, dels såsom anslag utan äterbetalnings-skyldighet utgå.
Under dessa besynnerliga förhållanden måste hvar och en ovilkorligen fråga sig sjelf, om man pä sådant sätt bör, kan eller vill hylla dessa missbruk.
Att frågan från Vällofl.
BorgareSUs sida icke forde möta något motstånd tar jag så mycket heldre för gifvet, sorn nämnde Riks-Stånd städse hyllar principen deraf, att allmänna medel, af hvilken natur som helst, böra ställas under R.
St:s eller dess Revisorers granskning.
Att här framdraga bevisen för detta mitt yttrande i afseende på de ofvannämnde missbruken, hvilka i tryckte officiella handlingar kunna återfinnas, skulle alltför länge uptaga fl. R. o. Ad:s lid, om också icke 90 § R.F. förbjöd mig till pröfning framdraga enskilde medborgares och korporationers förhållanden.
Nog af, missbruken bedrifvas uppenbarligen inför hela nationens ögon, och de hvarken böra eller kunna hädanefter opåminte tillåtas eller under stillatigande medgifvas af R.
Med all aktning för 114 § R.F. och oaktadt jag väl vet och känner alt Vällofl.
BorgareSt. under loppet af 1834 års riksdag vägrade remiss åt Hr Wierns motion ronde undersökning och reglering af den lill sjö- och slapel-städerne ingående Tolag och ansåg denna fråga vara af privälegii-natur, vågar jag dock bestrida detta påstående.
Att Regering, Ständer och Borgerskap icke ansett frågan vara af privilegii-natur bevisas bäst deraf, att uti Tull-taxan af d. 24 April 1816 tolagsfrihet blifvit stadgad för åtstillige varor, såsom för tågvirke, ur, verktyg, väfnader, ättika, öl m. fl. artiklar.
Att Regeringen icke ansett frågan vara af privilegii-natur bevisas äfven väl deraf, att eli K.
Bref af d. 14 Aug. 1830 fritager trädvaror och ull från tolag.
Att R. II.
St. icke ansett frågan vara af privilegii-natur bevisas deraf att tolags-frågor blifvit af R.
St. och 13* 196
Den 28 December, f. m. deras Utsk. vid liksdagarne utan afseende på BorgareSt:s mening handlagde.
At Tolagen icke hörer lill Städernas privilegier bevisas slutligen deraf, att dess benämning bärleder sitt ursprung från Tyska ordet zulage, som betyder tillagg, nemi. till allmänna tullen och att den utgår med en viss procent-beräkning pä den sednare.
Ar tull-upbörden allmän, så blifver Tolagen det äfvenledes, så mycket mer som den bestämmes till sitt belopp af den förra.
Då man häraf lätteligen kan inse, att den städerna tid efter annan på ekonomisk lagstiftnings-väg medgifnc rättighet till npbärande af Tolag, hvars rättsenliga tillvaro man numera vågar hoppas på annan väg få utredd, icke är af privilegii-natur, ulan endast och allenast är en allmän upbörd och hvilken likaväl af R.
St. kan uphäfvas, sorn den under deras hittillsvarande stillatigande kunnat medgifvas, så och till förekommande af framtida skeende missbruk vid dess användande, vågar jag vördsamt föreslå Rikets nu församl.
Att genom underd.
Skrifvelse till K. M: anhålla, det K.
M. täcktes i nåder från rikets samtl. sjö- och stapel-städer låta infordra verificerade räkenskaper för dc sislförflutne 5 åren, öfver upbörden och användandet af dessa Städerne förunnade Tolags-medel och att K.
M. behagade i nåder låta öfverlemna dessa räkenskaper till R. 8l:s näst sammanträdande Revisorer, på det ali Revisorerne efter deröfver skedd granskning, må sättas i tillfälle att kunna till Rikets näst sammanträdande Ständer inkomma med nödiga uplysningar ronde ofvanberörda missbruk, samt R.
St. sålunda äfvenväl sättas i tillfälle att derefter fatta beslut, huruvida all Tolag bör uphöra eller till sitt nu utgående belopp förminskas.
Och slutligen att K.
M. äfvenledes täckes i nåder vidtaga samma åtgärd för framliden så ali alla derefter följande räkenskaper öfver Tolags-medlen må allt framgent blifva ett bestämdt föremål till granskning för framlida sammanträdande Stals-revisionen.
Om remiss- til! vederrörligt Utsk. anhåller jag vördsamt.
Desse motioner remitterades lill StatsUlsk.
Hr Weidenhjelm, Ernst Äng., upläste 2:a sålydande motioner: 1 :o Ehuru med tacksamhet bör erkännas, att lagstiftningen, serdeles under en sednare period, sökt så ordna rältsförhållanderne emellan fordringsägare och gäldenär, att i allmänhet den sednare lika litet må ega fog (ill klagan öfver oskälig förföljelse, som den förre skäl lill missnöje öfver lamhet i verkställigheten af ett vunnet utmätningsbeslnt, återstår likväl ännu den oegentlighet, att, ehuru K.
Bef:h:de icke eger att ålägga betalningsskyldighet utan i de fall då fordrings-påståendets rättmätighet är tydlig och klar, utväg dock blifvit gäktenären beredd att, genom fullföljd af besvär mot dess beslut i Ofver-rätt, uppehålla fordrings-egarens anspråk, utom i de serskildt uptagna fall, att skulden är erkänd, gäldenären med förklaring uteblifvit, eller det, som utsökes, ej går öfver 100 r:dr b:co Den 28 December, f. m. eller dess värde.
Alt gäldenärer ofta begagna denna utväg för att, icke blott vinna rådrum med betalningen, utan ock, hvad värre är, genom konstlade mede), under tiden sätta sig utan synbara tillgångar lill sina fordrings-egares förnöjande, — derom bära Hofrätternes prot:r nästan dagligen bevis; — och då detta missbruk verkar störande på de, äfven i många andra hänseenden rubbade kredit-förhållanderna, och en utvidgning af exsekulions-makten härutinnan icke tyckes vara betänkligare, än den i lag, K.
Bef:h:de redan medgifna och hittills utan större olägenheter utöfvade rätt att, ännu innan fordrings-anspråket blifvit i vederbörlig ordning pröfvadt och godkändt, genom beviljandet af qvarstad å gäldenärens egendom, sälta honom utur lagligt tillfälle alt densamma använda; så får jag härmed ödmjukl. föreslå att, beträffande K.
Bef:h:des utslag, ett stadgande mätte utfärdas i öfverensstämmelse med hvad K.
Förordn. d. 18 April 1849 innehåller i fråga om rätt lill verkställighet å Under-rätts dom, deremot vädjadt blifvit; — i hvilket afseende jag alltså har äran hemställa alt, med undanrödjande af sista momme i 2 kap. 2 § och 9 kap. 1 § Utsökn.-B., 2 kap. 5 § samma balk kunde fä följande lydelse: ”Nekar han till det, som ”sökes; eller gör der emot annat jäf; och pröfvar K.
Bef:h:de, att ”lian ej häfver skäl dertill: hjelpe då den sökande till sin rätt; ”och gånge K.
Bef:li:des utslag, utan hinder af besvär, i verkställighet efter Ihy, som i 3 kap. 5 § denna balk sägs, der den sorn ”vunnit, det äskar och besvären ej derigenom onyttiga varda.
Är ”jäfvet sådant, att saken derigenom tvistig blifver, skjule ilen under ”domaren”. 2:o
Enär de i nu gällanda lag stadgade, s. k. tysta förmånsrätterna, oaktadt ileras menliga inverkningar pä kredit-förhållanderne, sannolikt ännu länge komma att fortfara, torde R.
St:s upmärksamhet böra fästas på nödvändigheten att genom något lagbud afhjelpa ilen ovisshet eller stridighet i domarnes åsigter, som, i saknad af bestämd lag, mer än en gång egt rum vid tillämpningen af 17 kap. 8 § II.
B. Det har nemi. ofta inträffat, att sedan en person upnått myndig ålder, en flerårig tid lilländalupit innan hans förra förmyndare gjort konkurs, utan att denne hvarken ditintills redogjort för sin befattning, eller myndlingen honom derför någon räkenskap affordra!.
Då nu den egendom, pupillen egt hos honom innestående, otvifvelaktig! haft egenskap af barn-arfsmedel, hafva en del domare bibehållit myndlingen vid förmånsrätt, blott icke den i lag i allmänhet bestämda preskriptionstid af tio år förflutit, hvaremot andra, vid jemförelse af 2.3 kap. 1 § Ä. B., ansett pupillens företräde til! betalning vara förloradt, när han icke åtminstone inom tre år vidtagit åtgärd för kraf och redovisning.