Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid sådant läll, då staten åtager sig deras försörjning, bör det äfven vara deras rätt att välja den ort, der de vilja stanna och uppehålla sig; om deremot en viss kommun skall bestämmas, som är skyldig att mottaga dem, torde väl vara lämpligast alt dertill bestämma den, der de tjenat som värfvade soldater.
Om man biträder denna grundsats, och således Lönnbergs motion i det väsendtligaste, så undvikes också hela tvisten om transporten, och det blir då deras egen sak att fortskaffa sig till den ifrågav:de kommunen.
Då denna fråga förehades i Utsk:t, var det högst få ledamöter, som icke helst velat bifalla motionärens förslag, men Utsk:t vågade icke, i likhet med hvad Hr von Koch här yttrat, hoppas på R.
Shrs frikostiga bidrag för genomförande af detsamma.
Utsk:t kalkylerade, att fattigvård för det afskedade manskapet skulle bli mycket dyrare på tjenstgöringsorten, än om det återvände hvar och en till sin hemort, der de afskedade kunde erhålla partiell fattigvård, hvilken dock alltid skulle betalas af kronan.
Gederström och Hr Nordenfelt hafva trott, att transporten icke skall betalas af kronan, men derom är dock tydligen stadgadt i fattigvårds-förordningen.
1 afseende å det årliga underhåll, som kommer alskedadt manska tillgodo, får jag upplysa, alt, enl. K. Kungörelsen den 28 Januari 1*59, det utgår Irån Wadstena krigsrnanshus-kassa, i l:sta klassen med 72 rdr eller lörhöjdl med 100 rdr, uti 2:dra klassen med 48 rdr, uti 3:dje klassen med 24 rdr, och iden lägsta eller 4:de klassen med 15 rdr, allt rmt.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Jag, för min del, kan icke förstå, hvarföre en värfvad soldat och hans hustru och barn skola mera än alla andra personer vara skyldiga att tillhöra det fattigvårds-samhälle, dit de hörde, innan mannen trädde i tjenst.
Det kan ju ganska väl hända, att en soldat tje - Den 14 Febrnari e. m. 421 nät 20 å 30 år vid en garnison och der gift sig med en qvinna, som alltid tillhört den orten, och som der har alla sina slägtlörhållanden.
Om han då vid afskedstagandet, t. ex. i anseende till sjukdom, saknar tillfälle att sig sjelf försörja, så skall han då flyttas bort till en annan socken, och om han dör, skola hustrun och barnen tvingas att bryta alla sina gamla förhållanden och sättas in bland menniskor, som de icke känna.
Det leder icke heller till besparing för staten, ty sannolikt kommer underhållet att bli dyrare på den nya orten.
T alla händelser innebär elt sådant stadgande ett våld mot den personliga friheten.
För min del skulle jag icke vilja bestämdt föreskrifva, att den kommun, inom hvilken han tjenstgjort som soldat, skall mottaga honom, utan snarare, att han må ega rätt att bosätta sig hvar han behagar; och är han då mindre arbetsför, så bör staten gifva honom understöd i förhållande dertill.
Det är för att kunna få ett förslag i denna rigtning, som jag förenar mig med dem, hvilka yrkat återremiss.
Hr De Maré, Baltzar: få medborgares lott torde vara så sorglig, som den afskedade värfvade soldatens på ålderdomen, och det har mången gång förvånat mig, att staten så sorglöst kastar dem ifrån sig; ty de af en talare omnämnde förhöjda pensionerna torde icke vara mycket att tala om.
Ingen synes mig hafva så rigtigt uppfattat denna sak, sorn motionären Lönnberg, och jag får derföre betyga min tillfredsställelse med hans motion.
Man har sagt, att de gamle soldaterne skulle vårdas och trifvas bättre i sin hemort bland slägt och vänner: jag vågar dock tro, att de trifvas aldra bäst och lida minsta nöden i närheten af ett kärt befäl och gamla kamrater.
Jag önskar således återremiss, och att Utslr.t måtte lemna större uppmärksamhet åt motionen i sin helhet, än som hittills skett.
Utsk:t har här blott talat om sättet lör soldatens hemforsling, och det torde vara alltför litet att stanna dervid.
Att emellertid hemförandet skulle, såsom en talare sagt, ske med fångskjuts, torde väl icke vara någons mening; och det måtte väl finnas något hederligt sätt att resa på kronans bekostnad; det göra ju många ansedda och höga Hrr.
Jag önskar således helst bifall lill Lönnbergs motion, men i alla händelser till Utsk:ts framställning.
För min de! anser jag såsom högst orättvist det nuvarande stadgandet, att en afskedad soldat skall tillhöra den kommun, der han är född, eller som han tillhörde, innan han kom i tjenst.
Jag förenar mig derföre med Hr Mannerskantz i hans åsigt, och yrkar i denna syftning återremiss, på det att ett fullständigt förslag måtte framläggas för R.
Sedan jag anmälde mig, hafva åtskilliga talare yttrat sig i samma anda, som jag ämnade, hvarföre jag blott vill förklara, att jag ej af hvad som blifvit från motsidan 422 Den 14 Februari e. m. anfördt, finner mig föranlåten frångå mitt yrkande om återremiss.
En talare har vidrört det förslags-anslag. som för ifråsavarande ändamål är af R.
St:r anvisadt; men K. M:s Befh:de först och K.
M. sedan göra alltid ganska betydliga afprutningar på de långa räkningar, hvarmed fattigvårds-styrelserna inom Januari månads utgång årligen inkomma.
Man kan således ej säga, att kommunerna få fullt vederlag för sina hafda omkostnader.
Det manskap, om hvars försörjning här är fråga, tillhör sannolikt värfvade arméen, ehuru detta ieke tydligen framgår af ordställningen i den föreslagna und. skrifvelsen.
Att en soldat skall åtnjuta fattigvård, kommer icke i fråga i annat fall. än att han vid afskedstagandet befinner sig i sådant tillstånd, att han icke kan sjelf försörja sig och de sina.
Ar han återigen i stånd dertill, så uppstår icke behof af understöd, och han eger då denna frihet, som hvarje annan Svensk medborgare, att nedsätta sig och vistas på hvad ort, han för godt finner.
I)å deremot en person skall genom andras försorg och på andras bekostnad underhållas, har det hittills icke varit här i landet vanligt, att man låtit honom välja hvilken kommun han skulle belasta med sitt underhåll, utan derom har staten genom lag reglerat.
I afseende härå är i detta särskilda fall föreskrifvet, att en afskedad soldats rätta försörjningsort icke ovilkorligen är den, hvarest han till följd af värfningen och sin deraf föranledda tjenstgöring sig uppehållit, och skälet dertill är, att det kan förutses skola blifva ganska betungande för en kommun, der garnison är förlagd, att på detta sätt få en ojemförligt större fattigpersonal än andra kommuner, men en sådan anordning, hvarigenom försörjningsskyldigheten ej ovilkorligen åligger garriisons-orten, är tilläfventyrs äfven ofta för soldaten sjelf en vinst.
Ty det är nogsamt bekant, att af det värfvade manskapet permitteras en icke obetydlig del mellan mötestiderna.
Af dessa återvända då ganska många till sina hembygder, hvarifrån de mera sällan vilja h. o. h. skilja sig, och om de så förfara, hafva de också lättare att, när de tjenat ut sin kapitulationstid, i hembygden finna bostad och omvårdnad, samt kunna med större säkerhet hoppas på att derstädes röna ett vänligt emottagande.
Det är blott en mindre del af manskapet, som hålles i permanent tjenstgöring, och således kommer att fästa sig mera vid den plats, der truppen är förlagd.
Som kapitulationen är frivillig, så fortsattes den väl icke i allmänhet utöfver en viss tid, och i vanliga fall torde detta aftal icke förnyas så månsa gånger, att ej karlen är arbetsför, då han tager afsked.
Han har då rätt att sjelf slå sig ner hvar han behagar, och jag anser ganska välbetänkt af Utsk:t, att icke hafva föreslagit någon förändring i afseende å bestämmandet af den rätta försörjningsorten.
Hvad beträffar den sed - Den 14 Februari e. m. 423 nare delen af fråsan eller förstaset att bevilja understöd af statsmedel för en fattig familjs hemförskaffande, så synes detta mig ganska billist, och jag tror derföre att förslaget i denna del bör bifallas.
Den farhåga, som blifvit yttrad, att en afskedad krigsman skulle kunna komma att behandlas såsom straff-fånge, tror jag grunda sig på ett misstag.
Fattigvårdsstyrelsen har icke rätt att skicka någon med fångskjuts, utan den får skaffa sig andra utvägar för transportens ombesörjande.
Jag kan således ej finna, att det af Utsk:t åsyftade stadgande skulle kunna innebära någon förödmjukelse för den afskedade soldaten, som derigenom säkrare och bättre komine till hemorten, än hvad nu understundom är händelsen, och jag anhåller således om bifall till Utsk:ts förslag.
Under denna långa debatt hafva flera ledamöter yrkat återremiss, för att få ett förslag i öfverensstämmelse med Lönnbergs motion.
Jag täger mig dock friheten fästa uppmärksamheten vid den förökade fattigvård, som derigenom komme att drabba städerna.
För närv:de ingifva både stads- och landskommunerna till K.
M. räkningar å sådan bekostad fattigvård, och erfarenheten visar, att de räkningar, som ingilvas från landsbygden, blifva till fullo betalda, då deremot för städer, i hvilka ständiga garnisoner äro förlagda, vanligen icke mera än J af det äskade beloppet beviljas.
Jag vill icke påstå, att ej någon gång dessa räkningar från städerna kunna tåla vid afprutningar, men i alla fall är skillnaden betydlig.
Jag får också bekänna, att jag allt hittills trott det för ändamålet gifna anslag vara fast och icke, såsom här blifvit upplyst, ett förslagsanslag.
Mig synes för öfrigt, att Utsk:ts förslag går en ganska god medelväg, och jag får således anhålla om bifall dertill.
Gr. von Hosén, Fredrik:
Jag har inom Utsk:t biträdt detta Betänk., och just i den afskedade soldatens eget intresse.
Jag tror att, om han kommer åter till sin hemort, han der långt mindre anses som fattighjon, än om han skall stanna qvar och försörjas inom den kommun, der han under sin tjenstetid vistats.
— Flera talare hafva önskat återremiss, för att vinna bifall till Lönnbergs motion och för att få ett ökadt anslag; men i förväntan på det aldrabästa torde man böra nöja sig med det sorn är bättre än det nuvarande.
Något sårande kan jag icke heller finna deruti, att staten åtager sig omsorgen om soldatens transporterande, och med fångskjuts lärer det väl icke komma att ske; dertill finnes också icke ringaste antydning i Utslcts Betänk., hvartill jag anhåller om bifall.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till, dels återremiss af och dels afslag å Utsk:ts förevarande tillstyrkande, framställde Hr Gr. o. Landtm, först pro - Den 14 Februari e. m. pos. på bifall till detsamma, hvartill svarades ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med många ja, blandade med nej, och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Ekon.-Utsk:ts den 7 och 11 dennes på bordet lagde Betänkm:
N:o 67, i ani. af väckt motion om inrättande af ett OfverConsistoritim; och N:o 68, i ani. af väckt motion om ändring i K.
Förordn. den 12 Januari 1855, ang:de Svenska jerneffekters stämpling.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 7 och 11 dennes bordlagda Betänk.
N:o 70, i ani. af väckt motion i fråga om utfärdande af en författning ang:de försäljning af maltdrycker, kaffe och thé samt andra icke sprithaltiga drycker.
Hr von Ehrenheim, Per: Hvad Ekon.-Utsk:t här föreslagit, synes mig i hög grad betänkligt.
Den makt, som derigenom skulle läggas i kommunal-styrelsens hand, att, när inträffande oordningar dertill föranleda, indraga s. k. ölstugor, kunde lätt missbrukas derhän, att den oskyldige komme att lida i stället för den skyldige.
Oordningar kunna ofta nog inträffa, hvilka den. som håller ölstugan, ej på något sätt har i sin makt att afstyra, och det är då ej rättvist att derför straffa honom, ännu mindre att göra det på ett sådant sätt, att kanske hela hans ekonomiska välfärd blir förstörd.
I det föreslagna stadgandet säges ej heller, huruvida denna indragning skulle vara personel, eller om den skulle afse både personen och platsen; och i fråga om besvär öfver en dylik åtgärd, säges, att dessa skola anmälas hos K. M:s Befh:de, som deröfver inhemtar yttrande af kommunal-stämman; men vid den undersökning om den öfverklagade oordningen, som val lärer böra föregå kommunalstämmans yttrande eller Konungens Befh:des slutliga beslut i saken, är det att helara, att kommunal-nämnden kommer att spela den dubbla rolen af vittne och part på en gång.
Af dessa skäl får jag anhålla om afslag på detta Betänk.
Då genom den nya bränvinslagstiftningen priset på bränvin betydligt stegrades, var ändamålet dermed att vänja allmänheten af med det öfverflödiga förtärandet af denna skadliga dryck, och man uppmuntrade då i stället inrättandet af dessa ölstugor.
Men då nu erfarenheten visat, att förhållandet vid deni åtskilligstädes hotar att blifva nästan
Den 14 Februari e. m. 425 lika sorgligt som förut vid krogarne, och att oordningar ofta der inträda, torde val vara nödigt att söka sådant förekomma.
Hr von Ehrenheim tycktes anse att föreståndaren för ölstugan kan häruti vara alldeles oskyldig, men jag vågar dock tro, att det mycket beror på honom, att hindra och afstyra oordningar, och det är af största vigt, att det ligger i hans eget intresse, att så göra.
Då dessutom Justitie-Ombudsmannen i sin berättelse antydt denna brist i vår lagstiftning, och uttalat en önskan, att någon åtgärd måtte i detta afseepde vidtagas, anser jag, då R.
St:r icke torde böra genom uppställande af speciella reglor gå K. M. i förväg, Utsk:t hafva rigtigt förfarit, och anhåller om bifall till dess förslag till beslut.
För min del instämmer jag h. o. h. med Hr von Ehrenheim.
Jag tror att K. M:s Befh:de har tillräcklig magt att förekomma oordningar, derest sådana befaras, utan att behöfva gå till en sådan ytterlighet, som att rent af förbjuda öl-försäljningen.
Jag yrkar således afslag på Utskits framställning.
Meningen inom Utsk:t var i allmänhet den, att öl-försäljningen borde vara en h. o. h. fri handtering, men att man borde genom något kraftigt medel söka förekomma oordningar vid ölstugorna, och att dessa icke komme att läggas på otjenliga ställen, t. ex. nära kyrkan.
Då man dessutom vet, att öl, äfven oblandadt, kan gifva ett försvarligt rus, så måste detta bli ännu starkare, då ölet, som ofta sker, uppblandas med bränvin.
Något korrektiv bör finnas mot missbruk af den rättighet, som ingen vill bestrida, och det mäste, enligt min tanka, göras genom ett stadgande i den rigtning, som blifvit föreslagen.
Sedan vi nu fått kommunal-författning, beror det på kommnnal-stämman att. uppgöra förslag till ordningsstadga för kommunen, men det synes mig bättre och rigtigare, att för detta särskilda läll det finnes en generel ordningsstadga, utfärdad af K.
M. och gällande för alla kommuner.
Någon fara kan jag icke se bör uppkomma, då man har rättighet att klaga i alla instanser, och icke lärer väl heller den kommunala myndigheten i allmänhet utan skäl tillstänga och förbjuda en ölstuga.
Då för öfrigt stadganden i detta afseende redan nu äro olika för olika orter, anhåller jag om bifall till Utsk:ts framställning, på det att saken måtte regleras och enhet vinnas.
För min del kan jag icke tro annat, än att öl-försäljningen för närv.de är en alldeles fri handtering.
Jag anser också, alt hvarje sak bör gälla hvad den kan; och om oordningar uppstå vid en ölstuga, så bör väl straffet icke drabba den, som eger densamma, utan dem, som anstiftat oordningarne och sig brottsligt förhållit, och de böra väl då straffas efteråt enligt lag.
Några preventiva åtgär - 42#
Den 14 Februari e. m. der i detta fall kan jag åtminstone icke gilla.
Sedan man nu lyckats komma derhän, att det oskyldigare ölet till stor del utträngt det skadligare bränvinet, går man ännu längre, och vill äfven aflysa surrogatet.
Detta torde ännu vara något för tidigt, och icke heller nödigt, isynnerhet som kommunal-författningen tillägger kommunal-slämman rättighet att utsätta vitén.
Jag anser således det föreslagna stadgandet onödigt och olämpligt, hvadan jag anhåller om afslag.
Jag har icke utan förundran hört en och annan talare anse, att ingenting bör i detta afseende åtgöras.
Man måste dock besinna, att här är fråea icke blott om att afstyra slagsmål och dylika oordningar, kvilka kunna uppkomma äfven vid andra tillfällen, utan det gäller att utrota lönnkrögeriet.
Jag har i detta ändamål utfärdat en särskild kungörelse för det län, som är mig i nåder anförtrodt, och detta emedan det från flera håll anmäldes, att rättigheten till maltdryckers försäljning utöfvades på ett sätt, som ingalunda var det bästa.
Man blandade bränvin i öl och dricka, och söp sig på det sättet full, och kronobetjeningen samt domarena på landet begärde då någon åtgärd för att möjliggöra en kontroll öfver detta lönnkrögeri.
Jag var verkligen villrådig, huruvida jag vore befogad att härvidlag något stadga, men, i betraktande af nödvändigheten af någon åtgärd, stadgade jag ett vite af 15 rdr för den, som beträddes med att blanda bränvin i maltdrycker, och detta stadgande medförde den åsyftade verkan.
Just.-Ombudsmannen fäste sig vid denna åtgärd och tycktes sjelf icke vara rätt säker, huruvida K. M:s Befh:de egde rätt att utsätta ett sådant vite, men emellertid har detsamma icke blifvit återtaget, hvilket torde få tydas såsom ett gillande.
Det finnes visserligen åtskilligt i Ulslcts förslag, som jag icke kan gilla, men isynnerhet då K. M:s Beflude icke har tydlig rätt att förelägga sådana vitén, anser jag det vara af högsta behof påkalladt, att K.
M. utfärdar en allmän föreskrift, och anhåller jag derföre om bifall till det slut, hvari Utsk:t stannat.
Ilr Nordenfelt, Leonard Magnus:
Jag har inom Utsk:t icke kunnat biträda detta förslag, hufvudsakligen emedan det tjenar till rakt ingenting.
Det är egentligen lönnkrögeriet, man vill komma åt, men derom är i särskild författning stadgadt, och det kan i enlighet dermed förföljas.
Förbjuder man en ölstuga på ena sidan gärdesgården, så flyttar egaren den öfver till andra sidan, eller ock kallar han den en vattenförsäljning eller mjölkförsäljning eller något dylikt.
För öfrigt tror jag ej, att det är så farligt med missbruken, som man här velat påstå; det torde vara endast undantagsvis, som öl försäljningen gifver anledning till oordningar.
Att enhvar har rättighet att sälja denna vara, som är en landtmannaprodukt, torde väl icke kunna bestridas, och om kommunalstämman betoge mig denna rätt, sä synes det mig vara K.
M:s Beffndes skyldighet att skydda mig Den 14 Februari e. m. 42 r i dess utöfning.
Jag kan dessutom icke alls gilla några preventiva åtgärder i detta fall, och får på alla dessa skäl anhålla om afslag.
Det är visserligen lätt att säga, som Hr Mannerskantz, att vi hafva allmänna lagen att tillgå emot slagsmål och oordningar, men det torde icke vara lika lätt att vid hvarje sådant tillfälle skaffa vittnen och befordra den brottslige till laga ansvar.
Om deremot man vidtager den föreslagna åtgärden, så hänger en ständig fara öfver värden på stället, och tvingar honom att uppehålla ordningen.
Det är dessutom ett faktum, att dessa ölstugor ganska ofta äfven äro lönnkrogar, och häremot finnes ingen annan kontroll att tillgripa.
Icke bör man heller kunna befara, att kommunalmyndigheterna skola komma att missbruka sin makt i detta afseende.
En helt annan sak vore, om en sådan makt skulle lemnäs åt en enskild person; men då det är en hel kommuns valda representanter, torde det ej kunna antagas, att orättvisa eller väld kommer att utöfvas.
För öfrigt eger man ju rättighet att anföra klagomål hos K. M:s Beflude.
Jag anhåller således om bifall till Utslots framställning.
Det har blifvit sagdt, att Utsk:ts förslag skulle innefatta preventiva åtgärder.
Detta är ett misstag, ty här talas icke om någon åtgärd, förr än oordningar inträffat.
Man har också sagt, att kommunalstämmorna redan nu skulle vara berättigade att utsätta vitén för sådana särskilda fall, som de ifrågav:de.
Detta är äfven ett misstag, ty kommunal-författningarne för landet tala icke om andra vitén, än sådana, som äro förut bestämda genom fastställd ordnings-stadga.
Vidare har man sagt, att med detta förslag ingenting skulle kunna vinnas.
Jag tror tvertom, att vissheten derom, att kommunal-stämman kunde förbjuda hela rörelsen, skulle afhålla egaren till en ölstuga från det lönnkrögeri, som vid dessa anstalter nu så ofta bedrifves.
Jag har således ej kunnat öfvertygas derom, att Utsk:t icke haft skäl till sitt förslag, och jag anhåller fortfarande om bifall dertill.
Då för 10 år sedan bränvinet fördyrades, försökte man alla möjliga medel att vinna ändamålet: att minska denna skadliga drycks förtäring; och man ansåg då nödigt att underlätta tillverkning och försäljning af öl.
Hafva vi nu verkligen kommit så långt, att vi icke vidare behöfva bekymra oss härom eller uppehålla de åtgärder, som då vidtogos mot bränvinssupandet?
Man säger, att den makt, som enligt Utsk:ts förslag skulle tilläggas kommunalstämman, säkert ej kommer att missbrukas, men, med all aktning för kommunalstämman, sätter jag den i ungefär samma kategori som det fordna kyrkorådet eller sockenstämman, och jag minnes ganska väl, huru i min ungdom ett kyrkoråd dömde till stock-straff, derföre att man dansat, och det kan då ganska lätt hända, att en 428 Den 14 Febrnari e. m. sådan kommunalmyndighet äfven går alltför långt af öfverdrifven nvkterhetsifver.
Mörner har nämnt, att inom Wexiö län missbruk egt rum af rättigheten att försälja maltdrycker; men Hr Gr:n upplyste också, att han sjelf lyckats genom ett lämpligt vitesförbud stäfja dem, och der har man ju då det nödiga korrektivet, samt K. M:s Befh:de ett godt exempel att följa.
Af dessa skäl och då enligt min tanka det icke bör ut färdas nya författningar förr, än då de äro nödvändiga, anhåller jag om afslag å Betänk:t.
Mellan Hr Mannerskantz och mig är, till följd af olika åsigter, ett sådant svalg befästadt, att om jag undantager bankfrågor, i hvilka jag gerna ställer mig under hans ledning, finnes näppeligen någon, vare sig politisk eller annan, fråga, hvaruti vi öfverensstämma.
Lika litet som jag derföre kan tilltro mig att verka på hans öfvertygelse, lika litet har han kunnat ändra min.
Men det är af vigt, att R. o.
Ad. icke genom hans framställning vägledes på en bana, som enligt min tanke är oriktig.
Ekon.-Utsk:t har ingalunda haft till syfte att lägga hinder i vägen för ölförsäljningen, utan tvertom önskat att frihet må i detta afseende råda. men en lagbunden frihet.
Raab har yttrat, att då en K. M:s Bel'h:de utsatt ett vite, som befunnits hafva åsyftad verkan, så funnes der redan det nödiga korrektivet.
Men, Mina Hrr! vi hafva 24 län i detta gamla konungarike, och om t. ex. alla K.
M:s Befhrde icke torde vara af samma tankar i detta fall, skulle det ju blifva en ganska vacker och brokig lagstiftning.
Då är det väl bättre och ändamålsenligare, att ett allmänt stadgande af K. M. utfärdas.
Man har också sagt, att oordningar kunna åtalas, sedan de blifvit begångna, men jag anser det vida lyckligare, om brott kunna förekommas, än att man sedan skall behöfva rusa på brottslingen och honom afstraffa.
Dessutom är polispersonalen på landsbygden så fåtalig, att den icke kan vid alla möjliga tillfällen vara lill hands och öfvervalla, att ej oordriingar begås.
Frågan är verkligen ej likgiltig, utan af ganska stor vigt för den allmänna vältrelnaden, och då Justitie-Ombudsmannen äfven fästat uppmärksamheten dervid, torde det vara så mycket nödigare alt något åtgöra.
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. vilie bifalla Utskits Betänk.
Oaktadt visst icke något svalg är befästadt hvarken mellan mig och Hr Mannerskantz, eller mellan mig och talaren på 17:de bänken, måste jag dock denna gång uttala en åsigt i strid mot deras, hufvudsakligen på det skäl, att hela denna lagstiftning om öl- och kaffestugor är alldeles förvirrad.
K. M:s Bellude äro dock naturligtvis tvungna att se till, det ordning må råda i detta sorn i andra fall. och kunna icke göra det f. n., annat än genom godtyckliga åtgärder.
Man kan icke tillåta att allmänna landsvägen blir Den 14 Februari e. m. 429 uppfylld af vagnar och kärror, som stänga passagen, medan forbönderna gå in till gumman i kaffestugan; man kan icke utan beifran se, att i denna kaffestuga de draga upp ur fickorna sina väl fylda bränvinsflaskor eller kannbuteljer och supa ur dem, tills de blifva redlösa och förorsaka oorduingar.
M:s Beflude måste då genom half advokatyr leta sig till ett lagrum, som tillåter några åtgärders vidtagande mot sådant ofog.