Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Det är en herre som önskar tala med konsuln, sade han.
Det här är hans kort.
Han säger, att det gäller en ytterst viktig angelägenhet.
Konsul Arvidson tog kortet, som Hammer räckte honom och läste med rynkade ögonbryn namnet på en tegelhandlare, som han kände till genom andra, och med vilken han varken hade eller ville ha några affärer.
-- Bed honom komma in.
Tegelhandlaren stod redan i dörren och bugade; mitt på golvet bugade han ännu en gång.
Då han kommit fram till skrivbordet, bugade han tredje gången och räckte fram ett papper.
Arvidson höll det länge i sin hand och betraktade det utan ett ord: först utan pincené, sedan med pincené.
Slutligen lät han pincenén falla, men fortfor alltjämt att betrakta papperet utan att röra en min.
Tegelhandlaren skruvade på sig och hostade ett par gånger.
Tystnaden började kännas tryckande.
-- Jag hoppas att det är i sin ordning, sade han slutligen.
Eller skulle det möjligtvis vara någon inkorrekthet med namnet, tillade han med ett skyggt försök till ett smålöje.
Konsuln drog ut en låda, där han hade en del lösa sedlar, och lämnade honom summan.
-- Väg edra ord, sade han lågt, med ett likgiltigt tonfall.
Papperet är fullkomligt i sin ordning. -- God middag.
Tegelhandlaren bugade lätt, förbindligt, och försvann.
Konsul Arvidson satt länge tankfull med papperet i handen.
Han ville ännu icke tro sina ögon.
-- Thérèse Webers son, mumlade han för sig själv.
Och han upprepade det gång på gång, medan han trummade med fingrarna på bordskivan:
Thérèse Webers son...
Slutligen vek han omsorgsfullt papperet i fyra lika stora delar, skar sönder det med en papperskniv och gömde bitarna i plånboken.
Därefter tömde han sitt glas, fyllde det ånyo till brädden med mörkt rött portvin och tömde det åter i ett drag.
Johannes Hall gick av och an i sin dubblett och rökte.
Emellanåt stod han stilla och lyssnade: hördes det inga steg i trappan?
Gardinerna voro nedrullade, och i kakelugnen flammade en stor brasa.
Lampan hade han ställt ut i entrén.
Han väntade Greta.
Han hade fått hennes löfte, att hon skulle komma upp och prata med honom en liten stund och se på fotografierna från hans resor och på en samling gravyrer efter en mängd märkvärdiga tavlor.
Men skulle hon nu också komma...
Hon var så oberäknelig.
Han hade kysst henne en gång, en enda gång, inne på ett konditori en eftermiddag; men sedan dess hade hon varit så skygg, så lättskrämd.
Hall gick till fönstret och lyfte upp gardinen ett stycke, så att han kunde se ut.
Det snöade åter, och vinden pep kring husknutarna.
En gammal fru kom långsamt seglande i medvind med den rundskurna kappan utspänd av blåsten och paraplyn bakom nacken.
-- Där går hon nu och tror att hon har det bra och att hon har sitt gamla sjuka huvud i lä, när hon håller paraplyn så stadigt bakom nacken -- och nu är hon vid hörnet -- och blåsten slår emot henne, och snön piskar henne i ansiktet, och paraplyn vänder sig ut och in... så halkar hon till på köpet, och där sitter hon nu...
Hjälp upp henne den som vill, jag gör det inte, jag har det bra där jag är.
Han släppte åter ned gardinen och kastade bort sin cigarrett.
-- Hon lovade att komma halv sju, och klockan är redan tre kvart.
Hon kommer inte...
Han sträckte ut sig på soffan och borrade huvudet i en kudde.
-- Vad det blir långt att vänta...
Och jag har redan väntat mer än nog, jag har väntat hela mitt liv.
Han hade längtat efter lidelsen, och likväl hade han flytt den.
Men det skulle icke ske vidare.
Han ville en gång veta, vad det var att älska -- och att vara älskad.
-- Det kunde vara på tiden.
Men kunde han taga på sig det ansvaret, att föra ett barn i fördärvet?
-- Ansvar...
Min far, som jag aldrig har sett, frågade inte efter det ansvaret.
Jag har också familjetraditioner.
Ansvar...
Vi veta icke själva vad sådd vi så.
Vi kunna icke åtaga oss ansvaret för någonting alls, varken för att gå framåt eller vända om eller för att stå stilla.
Men nu...
Var det inte någon som gick i trappan...
Han sprang upp från soffan och gick ut och öppnade tamburdörren.
Greta stod utanför, rödkindad av blåsten och vit över axlarna av snö.
...Greta satt i soffhörnet närmast brasan, och Hall satt bredvid henne med en stor portfölj i knäet, ur vilken han tog fram fotografier, etsningar och gravyrer.
Greta tog den ena efter den andra och betraktade dem tyst och förströdd vid skenet från lampans orangefärgade spetsskärm.
Framför dem stod ett litet bord med en flaska curaçao och en ask cigarretter.
-- Vad jag är glad att ni kom, viskade Hall.
Ni dröjde så länge, och jag var så ensam.
Jag visste inte riktigt om jag borde gå.
Men jag ville ju gärna se på era tavlor.
-- Ni kan inte föreställa er vad jag är tacksam för ert konstintresse, sade Hall utan att småle.
I nästa ögonblick ångrade han vad han hade sagt; han kanske hade sårat henne.
Han fann dock snart, att hans farhågor voro utan grund; Greta hade icke något utvecklat öra för ironi.
Hall bjöd henne en cigarrett, och hon tog den utan lång tvekan.
-- Det är inte första gången jag röker, sade hon.
Det fick jag lära mig i skolan; jag och en flicka till rökte värst i hela klassen.
-- Är det möjligt...
Och medan han tände hennes cigarrett, smekte han med ett långt ögonkast hennes duniga kind, hennes smala hals och hela hennes veka, spröda gestalt, som var stramt omsluten av en slät mörk ylleklänning.
Elden knittrade i bränderna och därute pep vinden kring hörnet.
Greta såg upp från fotografierna, smuttade på sin curaçao och drog ett bloss på cigarretten.
Hon var mycket nöjd och befann sig alldeles förträffligt.
Vad hon hade varit dum, då hon gick därhemma och tvekade och undrade, om hon skulle våga gå.
Det var ju inte alls något farligt.
Visserligen var det litet opassande, men det gjorde ju ingenting, när ingen kunde få veta det, och dessutom måste man någon gång vara modig och trotsa fördomarna.
Hon var verkligen stolt över sig själv, där hon satt tillbakalutad i soffhörnet och log och drog långa bloss på sin cigarrett.
-- Se här, sade Hall, nu kommer min pièce de résistance.
Och han räckte henne ett album i stor oktav med reproduktioner efter Franz Stuck.
Greta bläddrade förvånad i boken.
Det var så underliga tavlor; hon hade aldrig sett något liknande.
Hon förstod ingenting av alltsammans, men det tordes hon icke säga högt.
Han skulle ju kunna tro, att hon var dum.
Och det var hon i alla fall inte, fast det alltid hade gått dåligt för henne i skolan...
-- Hu då! skrek hon till halvt ofrivilligt, då hon fick se en hemsk bild, under vilken det stod "Lucifer".
Lucifer, det var ju den onde själv?
Inte kunde det vara något för en ansedd artist att måla av nuförtiden; förr i världen kunde ju allt möjligt gå an.
Hall hade den förnimmelsen, att Greta icke var riktigt mottaglig för Stucks konst.
Han vände några blad på en gång och visade henne en bild, under vilken stod skrivet "Es war einmal".
Greta betraktade den länge, först häpen, sedan betagen.
Hon tyckte sig förstå den allt bättre, ju längre hon såg på den.
På en ängsmark i gulröd sagoskymning står en vitklädd och späd prinsessa och lutar sig fram över någonting därnere i gräset, hon böjer sig ned och lyssnar med halvöppen mun och vidgade skrämda ögon, som likväl le, och hon håller upp sin långa klädnad och är rädd att väta sina små fötter, där hon står på tuvan.
Vad är det hon ser därnere i det sumpiga, våta gräset, och vad hör hon, vad lyssnar hon till?
I gräset vid hennes fötter sitter en liten ful groda och ser på henne med stora, svårmodigt kloka ögon.
Och man ser strax, att det icke kan vara någon vanlig groda, eller man anar det dock, ty det ligger en hemlighet och en sorg i hennes ögon.
Hon har också något att säga prinsessan, något som ingen får höra mer än hon ensam, och den vita prinsessan böjer sig ned och lyssnar, leende och rädd.
Vinden har tystnat, för att hon skall kunna höra bättre.
Gräset prasslar icke längre, och trädens grenar kröka sig orörliga upp över synranden.
Och omkring dem står kvällen stor och tyst i gulröd sagoskymning.
Greta satt med halvöppen mun, leende och rädd som prinsessan själv.
Hon kunde icke taga sina ögon från bilden.
-- Jag är säker om att det är en förtrollad prins, sade hon lågt.
-- Ja, viskade Hall, och han ber henne att lösa honom ur förtrollningen, och hon nickar med huvudet och ger honom sitt löfte.
Han viskar till henne vad hon skall göra, för att han åter skall kunna bli prins, och hon står undrande och lyssnar och skälver och ler.
Och hon blir rädd och blek och sveper den vita klänningen tätt omkring sig och tror aldrig, att hon skall våga göra vad han säger, ty det är något så besynnerligt, det som han bönfaller henne om, medan han ser på henne med stora ögon, stora och vida av en hemlig sorg.
Greta hade tårar i ögonen.
Hall tillade lågt:
-- Kanhända likväl, att hon gör det en gång.
-- Ja, kanhända...
Det var sagans doft och äventyrets skimmer över bilden, över henne själv och allt omkring henne.
Sagans gulröda skymning blev till ett med det matta ljus, som spreds genom lampans orangegula skärm.
Den bruna drycken, som hon läppjade på, stack henne i gommen med sin söta och kryddade smak och sänkte henne i en ljuv, drömlik yrsel.
Cigarrettröken lindade en tunn blå slöja kring hennes huvud och hans, som satt vid hennes sida.
I brasan flammade den sista branden upp med en fladdrande blekgul låga, som slingrade och krökte sig i bukter och speglades i möblernas glatta ytor.
David Ramms arv
DAVID RAMMS ARV
Bokförlaget Trevi
DAVID RAMMS ARV Av Dan Andersson Utgiven första gången 1919 Utgiven av Bokförlaget Trevi, Stockholm, 1977 Tryckt i Finland 1977
Om en människa vore än så törstig skulle hon ej dragas till källan om icke något av Gud vore i vattnet.
Mäster Eckhart
En kort inledning samt historien om en hammare
Det arv jag fått från min faders land av skogar och vilda snår, är bara en börda som tynger min rygg där jag ensam och grubblande går.
Men det blir väl en morgon på ofridens natt -- jag vill lära mig bedja och tro, att en ensam människas blod en gång skall svalna i kvällarnas ro.
Och av en oren klädnad till sist skall vävas en ljusets skrud åt den som bland många förgängliga ting tappade bort sin gud.
När denna berättelse börjar är David Ramm tjugofyra år och jag är skyldig denna del av hans historia en kort inledning.
Det är tämligen säkert att det svårmod han led av, denna omöjlighet att riktigt komma till rätta med tingen i denna värld, berodde på degeneration och ej endast på bittra upplevelser i barnaåren.
När han en kort tid före de händelser som avsluta denna skildring berättade mig det han visste om sina förfäder, tror jag han hade rätt när han i detta fordom spårade upprinnelsen till den heta själens oro som förgiftade hans tillvaro, denna tidvis häftigt starka, tidvis alldeles förintade livslust, som var honom till så stort men i hans praktiska liv.
Och en utfattig man får lov att vara praktisk, i den mån han ej är det skall han gå mot döden, på ett eller annat sätt, hastigare eller långsammare allt efter omständigheterna.
David Ramms nervösa känslighet, hans omväxlande uppsluppenhet och förtvivlan, hans ångest inför eländets hemlighet, inför vilken han aldrig lärde sig den prövade vises ro -- allt detta gjorde honom i högsta grad opraktisk.
Detta själstillstånd kunde väl vara frukten av ett från barndomen kringflackande liv, ständig hemlöshet, alkohol, opium och tidiga erotiska förvillelser, men det var nog också arv.
Ty om ej svagheten funnits hos honom från början, hade han då ens behövt falla i alkohol och opium?
Och om han ej från början varit den ångestjagade man han var -- hade han då så tidigt behövt fly hemifrån?
När han berättade mig det han visste om sin släkts historia visade han mig en underlig tingest, som låg avsides på en skräpvind nere i finnbyn.
Det var en liten hammare eller mindre slägga av järn, omkring två decimeter lång och med avbrutet träskaft.
Han höll den i handen och liksom lekte med den, knackade sakta mot en jordfast sten med den och tycktes liksom drömmande lyssna på klangen.
Och han berättade följande:
-- Bakom mäj tycks det bara ha varit fattigdom, tiggeri och vanvett.
Hela sällskapet av mina förfäder liknar, tycker jag, en hop krälande kräk som alla trampar på och spottar på, och när något led i den där kräldjurssläkten trampas ner i leran, blir det bara bättre plats för dom andra.
Men allihop av dom var mycket barmhärtiga mot sina medmänniskor, snälla och hjälpsamma -- --
Han lade ifrån sig hammaren och rätade upp sig.
Aftonvinden lekte med hans hår, och jag såg att det börjat gråna vid tinningarna.
Hans vita ansikte var mycket vackert, ögonen stålgrå och sorgsna på ett underligt behärskat sätt.
Och han var bara tjugofyra år.
Vi satte oss under en björk och lade hammaren emellan oss, och så tog han sig över pannan och fortsatte.
-- Du skulle ha varit med mäj, bror, så hade det gått bättre många gånger, men vi fick ju aldrig vara tillsammans.
Det gör detsamma nu -- jag har berättat min historia och du skall skriva den -- men nu skulle jag tala om släkten.
Du skall ha den, och så den där hammaren liksom till inledning.
Efraim Magnus Ramm, ser du, var soldat, drinkare och nästan alltid brödlös så fort tjänsten slutade.
Jag har tagit reda på honom, han var min farfars far -- bergsmansbönderna satte just inte så stort värde på de usla Rammarna, som först tiggde, nästan tiggde det dom skulle leva av och sedan delade sina tiggda bitar med alla andra uslingar.
Folk tycker inte om sånt, vet du.
Men man hade en viss respekt för Rammarna ändå, dom var inga fega stackare, dom var oförvägna, dödsföraktande, dom inväntade döden med cyniskt lugn mitt i sin örtagård av trasor och lump -- jag blir alltid så här poetisk, när jag talar nu mera, men mest var dom så fulla att livet bara var ett veckolångt drömliv på rökstumuren.
Dom var inga finnar, vi ha inte ett smul nomadblod i oss.
Snarare var dom österrikare, det lär ha varit inflyttning av såna smeder, men det vet jag inte nu, i alla fall, min farfars far började tjänsten under Gustav tredje -- han gick i trollskola hos Libson, sade man, var skottfri och kunde trolla.
Han rymde som krigsfånge från Wittenberg -- varför han skulle hit igen kan jag inte begripa, han kunde ha varit kvar i fängelset och trollat -- men hit kom han och vart en sån där profoss, piskade ogifta barnaföderskor med spön, söp och latade sig och diktade visor på rökstumuren, och på dödsbädden bekände han att han en gång lönnmördat en svensk officer, han hade skjutit honom i ryggen, men han tycktes ej ångra sig, han bara talade om det.
Han hade många barn, jag vet inte av alla, och änkan höll lönnkrog ett slag och uppfostrade farfar min, som -- som rådde om den här hammaren.
En konstig bergsman vart han, som satt på vägkanterna och knackade sten och sjöng besynnerliga sånger i takt med slagen till släggan -- tokig, förstår du, en sorgens galning med långt hår, jag skall visst vara mycket lik honom, men innan det där bröt ut hade han blivit far --
Far min, ser du, ja jag behöver inte tala om honom, du känner honom lika bra som jag, han fick följa mor sin på tiggarresor kring bygden, då var han bara tio år, det fanns inga fattighus då eller nånting ordnat åt dom fattiga, och som ung vart han bruten av höftvärk och tuberkulos.
Han vart, som du vet, en kristen, en rätt kristen.
Men i ungdomsåren lär han ha varit rätt vild, under de tider han var som starkast, innan han vart religiös hade han en tid med någorlunda hälsa, och då var han som sagt ganska vild, släktblodet, ser du, det var han som ensam, när linjen för H.-järnvägen skulle stakas, gav säj ut på en murken stock över den gamla Lombacksgruvan, inunder honom var en avgrund på sex sättningar och han stod upprätt på stocken som brakade och fällde murkna flisor, och där högg han bort ett skymmande träd som växte i öppningen med roten i västerslidan.
Och kamraterna stod mållösa av rädsla, men då lär han ha kommit ihåg hur fattig och usel han var och att han var en tiggarunge och ingen bergsmansson, för han hade sjungit denna gamla slagdänga medan han huggit så att spånorna yrde över avgrunden.
Och i det han liksom smekande for med handen över släggan sjöng David Ramm sakta:
Alla man, alla man, håll i repet!
Alla bergsmän som skeppar erat järn -- ni kan släppa när ni vill -- släpp repet!
Dä ä bara en tiggare på än’.
Det var inte mycket, men det var sextonåringens trotsiga skoj med översittarna, fattigdomen och dödsfaran.
Gud vet vad han tagit sig till här i livet om inte sjukdom och ytterligt elände skruvat till sig kring hans unga liv.
Och så, till sist men ej minst, om ej den gamle Gud Fader talat till honom så allvarligt mitt i skogarnas gripande tystnad, att han vid tjugu år plötsligt lade om sitt leverne och sedan vart en av traktens frommaste män!
-- Jo, svarar Efraim Ramm själv, då hade jag blivit rövare och mördare och slagskämpe och allting -- kanske simpel tjuv också.
Jag hade fröet till alla synder i mig.
Nu vart jag visserligen lusfattig, men hederlig, och det är inte så litet!
Så att han kunde berömma sig själv också, men det hade han rättighet till, ty han levde som han lärde.
Och den gamle vitskäggige log så att ansiktet var som en hösthimmel med klar sol.
Och si, det var allt av Herran kommet!
Och där sitter han på sitt skräddarbord och syr och syr medan hans fattiga liv stupar ned mot den evighet som han aldrig är rädd för, mot den död som han håller av som en vis vän därför att den ej mer kan förfära en nerv i gamle Efraim.
Han är en rätt kristen, möter varje bekymmer med en ny lovsång, begraver sina barn, när de dör eller när de i vanvettig yrsel själva tar sina liv, begraver dem med fruktan och bävan inför den stränge guden, men rädes ej, förtvivlar ej, går hem och arbetar igen som om intet hänt.
När sjukdomen bröt ned honom såg han himmelen öppen.
All livets bitterhet var hans arv och för allt tackade han Gud.
Det är en underbar man.
Inte heller är han ängslig, han knäböjer varje kväll och skickar upp alla sina bekymmer till himmelen.
Och om han tror att de hamnar rakt framme vid Guds tron -- varför skulle vi betvivla att de gör det?
Och hamnar de inte där, så stor sak vart de tar vägen, huvudsaken är att Efraim blir kvitt dem!
Den sista delen av Davids berättelse hade framsagts på ett visst högtidligt sätt, som också kunde vara trötthet.
Han reste sig upp, tog den olycksaliga hammaren i handen och gjorde sig redo att gå.
Eftersom jag trodde att han ämnade sig hem till sina föräldrar ville jag ej hindra honom, vi tog farväl av varandra där, under några gamla vänliga och beskyddande hängbjörkar.
Det var en lent susande majdag med en mjuk vind och solen gick just nu ned bakom de mäktiga bergskedjor som skiljer Graninge vildmarker från Värmland.
Jag såg honom försvinna uppåt skogsvägen till Asanders ås, lång och rank, men med någonting nervöst och trött över varje rörelse.
Jag undrade varför han ej förmådde sig att kasta bort hammaren, kände han en viss kärlek till den -- eller var han på något sätt förvirrad?
I handen höll jag hans skrivbok, som han anförtrott mig, en tjock lunta med vaxdukspärmar.
Den innehöll två avdelningar, den första bestod av mycket fragmentariska uppteckningar från de år av enstöringsliv han levat här i skogen, den andra avdelningen innehöll det mesta av den berättelse som följer här, och ur första avdelningen har jag endast medtagit så mycket som kan vara av intresse för belysande av de händelser jag skildrat i denna del av hans historia.
Vännerna
På hemväg
Det var nära dagbräckningen.
David satt på ett långt persontåg någonstädes på Canadian Pacific.
Tåget hade stannat och inväntade ett söderifrån kommande snälltåg.
Han lutade sig halvvaken ut genom fönstret.
Det var början till en daggvåt och blåsig dag, en sådan dag som han alltid älskat, särskilt bland de kanadiska slättlandens hela fält av solrosor.
Väldiga sjöar lyste som eld långt borta.
Helt nära rucklet som skulle föreställa stationshus såg han enstaka kors på en kyrkogård skymta svarta genom dunklet och mellan korsen silhuetten av en snokande hund.
Stationsvakten löste av haken som höll signalbrädet, just som snälltåget körde förbi och för ett ögonblick skymde bort korsen därute.
De lysande fönsterna susade förbi som en storm och så såg han kyrkogården igen, och den stora hunden som gick där och snokade.
Det är mycket möjligt att hela denna syn bara var en dröm, ty i nästa ögonblick tyckte han att han sett kyrkogården i Graninge i Dalarna.
Han frös i hela kroppen.
En beklämning grep honom lik den nattmara som förstört hans barndoms sömn.
Hans kropp blev stel och det fattades honom vilja att röra sig, hunden på kyrkogården vart så småningom en schakal som bökade bland det vissnade kransskräpet på Graninge begravningsplats, där hans olycklige och sinnessjuke bror skurit halsen av sig.
Hade icke någon skrivit hans historia?
Jo visst, men den skulle aldrig ha skrivits.
Och även om David hade boken handlat -- vem kan skriva något som handlar om en annan mänska?
Hur han hela sitt liv syndat och varit rädd för Gud, icke kunnat tänka på något annat än Gud, ja, på allt som kan kallas Gud, hur han läst tusen böcker för att hitta en utväg ur vanvettet.
Har någon skrivit det, ingen, men alla ödsliga kyrkogårdar gav honom igen scenen från hans brors begravning.
Nu såg han den igen.
Far var också med.
En lungsiktig och lomhörd präst stod och hostade upp orden ur ritualen och ett par gånger tyckte David han spottade ner upphostningarna i graven.
Han såg ut som om han avundats liket i kistan.
Far stod på gravkanten i sin slitna rock med händerna knäppta, hans grova stövlar sjönk ned i den uppkastade leran, som blötts upp av regnet.
Hans ansikte var på en gång sorg och frid.
Det var förunderligt, David var den ende som ej hittade vägen till fred ur de onda dagarna.
Far hade samma sorg men en större styrka att bära.
Han hade hittat sin Gud -- och David hade aldrig hittat sin.
Som eviga pulsslag från ett väldigt larmande hjärta dunkade buffertarna.
En magerlagd newyorksaffärsman satt bredvid honom och knackade takten med en förnicklad reservoarpenna mot ryggstödets mässingsbeslag.
Ibland bet han i ett äpple med vita tänder, lagade med rent guld som glimmade rovlystet mot den köttiga frukten.
De hade suttit bredvid varandra i fem timmar men knappast märkt varandra förrän nu, affärsmannens kalla blick överfor den något trådslitne reskamraten som om han varit en panelbräda i väggen.
David började avundas honom, han ville veta vad den andre tänkte om Gud.
Han kunde väl vara trettio år.
Var han affärsman?
Han kunde väl vara präst också, men i så fall skötte han nog yrket bra kallblodigt.
Nej, han måste vara köpman, ingenjör möjligen, en man vars väsen var sammansatt av järn, köld, isklart förstånd av guld.
Han var rik, han hade Rembrandt i salongerna -- eller fattig med bara Whistler på väggarna -- eller ännu fattigare -- stor tvålagent med aktier i firman?
Varför rördes aldrig detta magra marmoransikte -- det fattades bara rörelse, så hade mannen kunnat vara konstnär.
För all del, han kunde ändå vara det.
Han tänkte börja tala till mannen, men viljan svek honom, han var nyfiken men saknade kraft att ta steget.
Som förlamad lutade han sig bakåt och drömde igen.
Han hade aldrig saknat livslust utom i vissa ögonblick.
Tvärtom hade hans företagsamhet ibland ej vetat av några gränser.
Som tioåring hade han en stark passion för russin, han sålde sina skolböcker för att köpa russin.
Plötsligt kunde detta begär slockna och avlösas av ångest.
Ångest över jorden och människorna och livet och hemmet och ibland över ingenting.
Då såg han all naturen kring sig som ett främmande land, men han tvang sig att gå hem, där satt han med slanten i sin brännheta hand.
Och nu fanns det ingenting i världen som han ville köpa.
Å vad han älskade blommor och kärrmarkens röda lysande tranbär, men just nu ville han ej böja sig ner för att plocka ett av dem.
Nu fanns det ingenting att längta efter ty nu ville han ingenting.
Han gick ut på gården, upp på berget, i mörka drömmar och bittra minnen, tills himlen höljdes av moln, en västanstorm kom gående med fanfarer över de vilda bergen, den tog hans hatt och sopade den utför backen.
Hans ögon lyste när han jagade efter den, fångade den, stannade ett tag och hörde med andlös tystnad på stormens dån.
Han sjöng och dansade utför backen.
Som en pil var han i väg till handelsmannen, sprang i kapp med vinden, sjöng och visslade.
Det här tåget gick verkligen långsamt, han gitte inte öppna ögonen eller se efter i tidtabellen var han befann sig.