Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag föreställer mig också, att det cirkulär, som från min justitieminister afgått till landshöfdingarne med befallning om utdelning af representationsförslaget och tabellerna, öfvertygat en hvar, som läst det, att jag anser kännedom om förslaget vara af synnerlig vigt, och när ärendet, anmäldes i min konselj, var det jag sjelf som dikterade dessa ord, hvilka väl icke kunna förstås annor-ledes, än att jag anser af synnerlig vigt att mitt förslag antages.
Annat kan för närvarande icke göras.
Interlokutören: Utan tvifvel hafva de åtgärder Eders Maj: t och dess regering nyligen vidtagit för att sprida en sann och fullständig kännedom om förslaget haft ett stort inflytande på opinionen, som pä senaste månader märkbart höjt sig i värme och intresse för Eders Maj: ts förslag, och inånga förut tveksamma ha derigenom blifvit trygga, men mycket återstår ännu att göra.
Hvad som icke kan göras offentligt, kan ofta göras på enskild vug och då jag nu med den innerligaste fröjd sjelf hörer, att Eders Maj: t lifligt deltager i allt hvad som kan uträttas för den goda sakens framgång, så dristar jag i underdånighet anmäla, att några fasta vänner af Eders Maj-.ts förslag, i spetsen för hvilka står friherre W. F. Teremeden, nyligen samraanträdt, i ändamål att bilda en enskild förening, för att söka befordra kunskap och intresse för frågan, dels genom meddelanden till pålitliga vänner i landsorten samt genom deras kraftiga medverkan och bemödanden, dels genom spridande af populära skrifter i ämnet.
Jag har för detta ändamål, utöfver de af staten inköpta exemplar, låtit påenskild bekostnad trycka 1,500 exemplar af den utaf mig utarbetade analys af förslaget.
I alla landsorter skola listor utsändas för att påtecknas af dem, som vilja på detta sätt understödja saken, förbereda valen m. m.
När man derefter kan beräikna sin styrka, blir det tid att närmare riksdagen framträda offentligen.
Sådan är föreningens operationsplan.
Jag hoppas Eders Maj: t icke misstycker detta steg?
Konungen: Tvärtom, jag gillar det fullkomligt, man uträttar dermed vida mer än med så beskaffade reformsällskap, der man släpper in hvem som helst, och hvilka, från början utan ivifvel välmenande, nu nedsjunkit till en nullitet eller ett åtlöje, sedan med få undantag alla personer af anseende och förtroende i det allmänna dragit sig tillbaka derifrån.
Det är således rätt sedt, att I viljen känna de personers tänkesätt och afsigter, med hvilka I förenen eder.
Er plan är god.
Jag önskar uppriktig framgång deråt.
Interlokutören: TiHåtes det mig säga detta åt föreningens ledamöter?
Konungen: Mycket gerna.
Hans Maj; t yttrade derefter några ord om Örebromötet, men sade sig derom känna föga, emedan H.
Maj: t de senare dagarne ej hunnit läsa tidningarne.
I möjligaste korthet meddelade jag nu en redogörelse derför jemte några anekdoter.
Hans Maj: t hade dervid åtskilliga träffande infall om ett och annat, samt yttrade slutligon: De der Örebroherrarne tyckas således icke varå alls farliga.
Så har jag trott från början.
Deras uppträdande tyckes numera endast vara för syns skull.
Ni underlåter väl icke att framhålla detta?
Sedan jag derefter slutligen lyckönskat H.
Maj: t till den stora glädje som träffat så väl konungahuset som det svenska folket genom h. k. h. kronprinsens förmälning med en dotter ur en stam af frihetens hjeltar, gaf konungen mig ett fast handslag med dessa ord: » Tack, herr Dalman!
Tröttna ej i edra fosterländska bemödanden, jag håller eder räkning derför; låt oss arbeta gemensamt. »
Andas denna relation en påtaglig belåtenhet, så finner läsaren deremot i ett bland de meddelade brefven ganska omisskänliga tecken att ett visst missnöje med vederbörande sedermera inträdt hos Dalman.
Under sina senare lefnadsår uttryckte han ock en vida större kärlek för Karl Johan, än man skulle väntat.
Men » major e longinquo reverentia », heter det ju, och Karl Johans kraftfulla personlighet komatt för Dalman omsider stå i en något förklarad dager, i synnerhet i jemforelse med den nästföljande konungens mindre öppna väsen och regeringskonst.
Om ännu ett par eller tre regeringar fick Dalman vara med åtminstone som passivt vitne, och äfven om några nya partigrupperingar, till och med landtmannapartiet.
För den sistnämnda saknade han sympati, och alltså var han en bland dem som icke genom den efterlängtade representationsreformens genomförande såg vunnet hvad han for landet hoppats.
Från och med 1868 saknade han ock ett bland de fysiska vilkoren för ett mera aktivt deltagande i det politiska lifvet, hvarvid hans ålder säkert eljest icke skulle ha utgjort något hinder.
Nyssnämnda år drabbades han nämligen af det svåra slaget att nästan fullständigt beröfvas sina ögons ljus.
Han bar sitt öde utan att knota och egnade sig med en märkvärdig energi åt det under sådana omständigheter mångdubbelt försvårade och tröttsamma värfvet att, med hjelp af föreläsningar ur riksdagsprotokollen, dikterande utarbeta sin i åtta häften utkomna historik öfver våra ståndsriksdagar 1809? — 1865.
Förutom riksdagstaflorna, innehåller detta verk, såsom våra läsare redan sett, äfven fristående episoder ur den gamles politiska bana och associationer.
Ett på grund häraf ganska vidlyftigt kapitel är egnadt åt redogörelsen för den norska frågan i slutet af 1859 och början af 1860.
» Med anledning af den snart sagdt fiendtliga stämning mot Sverige » — skrifver Dalman härom — » som inom norska stortinget vid många tillfällen uppenbarat sig genom vägradt tillmötesgående å från Sveriges sida gjorda framställningar angående dels handels- och sjöfarts-förhållandena de begge rikena emellan, dels det norska försvarssystemets reglering med hänseende till föreningen med Sverige, dels norska eller svenska domars ömsesidiga exekutiva kraft samt rörande i öfrigt ett mera tidsenligt ordnande af de unionelaförhållandena i allmänhet, för att ej nämna de flera eftergifter, som konung Oskar I gjort Norge i afseende på konunga-titeln, riksvapnet, örlogsflottan o. s. v., hade inom Sverige ett väl grundadt missnöje uppkommit jemte en allmän mening om behöfligheten af en fullständig revision af förenings-fördraget mellan Sverige och Norge. »
Dessa förhållanden och detta missnöje funno, vid förevarande riksdag, ett uttryck i åtskilliga inom ridderskapet och adeln samt bondeståndet väckta motioner, i spetsen för hvilka stod grefve C.
H. Anckarsvärd.
Närmast honom följde Dalman, som i en utförligt motiverad framställning föreslog, att rikets ständer måtte hos K.
M. anhålla att, innan svar meddelades i anledning af norska stortingets beslut om ståthållareembetets upphäfvande, K.
M. täcktes del-gifva rikets ständer den skrifvelse i ämnet, som blifvit från Norges storting aflåten samt, efter utredning af det stats-rättsliga förhållandet i denna fråga, lemna svenska folkets representanter tillfälle att deruti afgifva sitt utlåtande.
Denna motion — tillägger Dalman, hvars bref till Crusenstolpe här torde af våra läsare jemföras — förvandlades under någon tid af riksdagen till ett slags brännande fråga, hufvudsakligen i följd deraf, att den då tem-ligen allrådande tidningen Aftonbladet, som i början lof-ordade och understödde motionen, efter några få veckors förlopp, norrmännen och det skandinaviska partiet till behag, helt tvärt vände om bladet och anföll motionären på ett sätt, som skilde honom från Aftonbladets reaktion, hvil-ken han de 8 föregående åren tillhört.
Inom norska pressen väckte motionen ett nästan ursinnigt larm och en vid-lyftig polemik i den statsrättsliga frågan, som Dalman då skötte i Nya Dagl.
Allehanda.
Då motionen föredrogs, uppstod derom en liflig debatt, hvarvid L.
J. Hierta i borgarståndet med skarp satir angrep förslagsställaren.
» Herr Dalmans motion och dertoranförda skäl » — sade lian — » påminna mig om den bekanta besvärjelse-scenen i operan Friskytten, deri jägaren Kasper är sysselsatt att stöpa frikulor af allehanda ingredienser, först det högra ögat af en vipa och sedan det ven-stra af en varglo, och så några glasbitar af sönderbrutna kyrkofonster, och ändå fordras för att åstadkomma det påräknade resultatet att ropa: Ujeljp, Samiel!
Jag önskade blott, att det oväder man nu försöker besvärja upp emot norrmännen och deras sjelfbestämningsrätt icke måtte i en framtid komma att erinra om det ställe i Friskytten, der Samiel yttrar: sex skott gå fritt, det sjunde är mitt. »
Emellertid hade Dalman den tillfredsställelsen, att hans motion icke blott blef remitterad till ekonomiutskottet, utan äfven, enligt motionärens hemställan, kommunicerad med stånden.
Det utlåtande, som i ämnet afgafs af ekonomiutskottet och hvilket torde kunna anses såsom ett alster af sekreteraren i utskottet, sedermera bankofullmäktigen herr A. W. Dufvas penna, tillstyrkte att riksens ständer måtte i skrifvelse till K.
Maj: t anhålla, det K.
M. måtte täckas, genom en af svenska och norska män bestående komité eller på annat sätt, som K.
M. funne lämpligt, låta verkställa revision af stadgandena for föreningen mellan Sverige och Norge och uppgöra förslag till ett nytt föreningsfordrag samt derefter till rikets ständer och Norges storting aflåta nådig proposition, med förslag till fullständigt ordnande af föreningsforhållandena de båda rikena emellan.
Rikets ständers beslut expedierades, sedan voteringar försiggått i stånden uti en till K.
M. i april 1860 aflåten skrifvelse, hvan de i utskottsbetänkandet afgifna motiven lades till grund för framställningen.
Med lätt förklarlig belåtenhet yttrar Dalman i sitt 1878 utgifna sjunde häfte af riksdagshistorien, att » man icke varsnat något spår af de ’ vådor ’, som på vissa liåll förespåddes af den svenska riksdagens ofvan upptagna beslut,hvarförutan h. maj: t konungens sanktion af norska stortingets beslut om upphäfvande af ståthållareembetet fördröjts intill dess, i anledning af norska stortingets förnyade begäran, konung Oskar II år 1875 biföll den äskade förändringen, dock endast i den ordning 1860 års riksdag opi-nerade eller i svenskt och norskt statsråd. »
Ett annat på sin tid jäsning framkallande spörsmål, hvaråt Dalman i sin riksdagshistoria egnat en utförlig behandling, var den polska frågan, i afseende hvarpå läsaren ock torde jemföra ett af de meddelade brefven (till Claës Lundin *).
Polska frågan utgjorde på sitt sätt ett ganska betecknande föremål för riksdagens behandling (1863) eller egentligen för opinionsyttringarne härom både inom landet, tidningspressen och hos riksstånden.
I följd af det allmänna deltagandet för polackarne och förbittringen mot Ryssland, stegrades agitationen allt mer och mer.
Denna gaf sig slutligen luft i ett par motioner, hvilka föranledde remiss till utskott samt lifliga debatter inom riksstånden.
Dessa motioner väcktes hos adeln af friherre Fabian Staël von Holstein och inom borgareståndet af rådman Björck.
De åsyftade en anhållan hos K.
Maj: t » att dess regering måtte, i samverkan med andra stater, som garanterat 1815 års Wienertraktat, å diplomatisk väg påyrka konungariket Polens återupprättande. »
Ur den i flera afseenden intressanta debatten på riddar-huset anföra vi blott, att friherre Manderström ganska spetsigt anmärkte, att då motionärerna begårt återupprättandet af konungariket Polen, det icke bestämts huruvida der med afsåges konungariket Polen före 1772 eller efter 1795 eller 1833 eller någon ännu mera aflägsen tidpunkt, hvarjemte friherren meddelade att diplomatiska underhand-
* Konceptet till detta bref, så väl som till ett par andra af Dalmans ofvan anförda skrifvelser, fans bland hans efterlemnade papper.lingar i ämnet pågått med andra makter, såsom med Frankrike och England.
Adelns beslut blef en opinionsyttring med uttryckt forhoppning att K.
M. måtte samverka med andra makter till Polens formån » enligt folkrättens och mensklighetens fordringar, utan att freden for Sverige blott-stäldes, så länge dess bibehållande vore förenligt med vårt sjelfbestånd och vår värdighet. » I presteståndet, der man tycktes anse hvarje riksdagens inblandning i fråga om regeringens utrikespolitik icke vara af grundlagen medgifven, blef ekonomi-utskottets betänkande helt tvärt utan votering afslaget.
I borgare- och bondeståndet bifölls betänkandet, hvari tillstyrktes att, under uttalande af sympatier för det olyckliga landet, ifrågavarande motioner icke måtte till någon rikets ständers åtgärd föranleda.
Emellertid hade utom riksdagen inom tidningspressen, så väl i Aftonbladet som förnämligast i Nya Dagligt Allehanda och i Fäderneslandet, en häftig agitation bedrifvits, der det gälde icke mindre * än att passa på tillfället att anfalla Ryssland.
Detta gaf anledning till tvänne af Dalman författade artiklar i Stockholms Dagblad för den 25 april och 2 maj 1863, under öfverskriften » Krig och fred » och » Situationen », hvilka återgåfvos äfven i utländska blad.
For att gifva våra läsare ett prof på Dalmans förmåga i den publicistiska stilen, anföra vi följande slående och for-roelt fulländade deduktion.
» Sveriges intresse, säger man » — skrifver han här — • » fordrar att vi nu passa på tillfallet att anfalla och hämnas på Ryssland, hvars ytterliga svaghet forutsättes såsom ett axiom, hvars » flotta skall bestå endast af en mängd gamla ruttna träkolosser, af hvilka de flesta icke ens kunna hålla sjön » och som saknar både penningar och kredit o. s. v. Men hvar-uti skulle då Sveriges intresse bestå, motsvarande de » vidtutseende för-vecklingarne » och de oerhörda » materiella uppoffringarne? » På denna fråga har D.
A. visligen underlåtit svara annorlunda, än att vi derigenom » åt våra efterkommande skulle lemna en betryggad frihet. » Men på hvad sätt skulle då denna trygghet vinnas?
Kanske genom att återvinna Fin-land?
— ty att vi skulle kunna köra ryssarne från Petersburg, så högt kan vill icke den djerfvaste fantasi flyga.
Nå vtil, blifva vi genom Finlands besittning säkrare betryggade än nu?
— förutsatt att Finland verkligen numera önskar — hvilket mången betviflar — att underkasta sig Sveriges spira, och det ädla finska folket såsom fordom vill äfven i framtiden blifva det som närmast ställer sig i gapet på den, såsom D.
A. yttrar sig, » öfvermäktiga och rofgiriga grannen! » För vår del kunna vi svårligen med något slags uppriktighet besvara denna fråga med ja.
Efter vår tanke Ur hafvet en säkrare förmur mot Rysslands angrepp än Finland någonsin varit det.
Vi föreställa oss äfven, att Finland ännu bibehåller och så länge dess kultur varar måste bibehålla en så beskaffad kurlek för Sverige, att det möjligen torde vara lika svårt att formå fin-narne till ett härnadståg mot Sverige för Rysslands räkning som att tillintetgöra Finlands egen ' tillvaro.
Dessutom tro vi, att genom en åter-eröfring af Finland Sverige måste blifva långt mer blottstäldt för Rysslands » rofgirighet », än vid motsatt förhållande.
Sverige skulle då ånyo se sig nödsakadt att städse hålla sig färdigt till krig — hufvudsakligen tor att forsvara Finland.
Men den tiden är förbi, då Sverige kunde vara en eröfrande stat; det är nu förvandladt till en kulturstat, som bör skörda sina segrar på åkerfälten i stället för på slagfälten, som under en allt mer och mer utvecklad inre frihet och under i öfrigt lyckliga samhällsförhållanden må kunna lugnt och tryggt framgå på industriens och bildningens bana.
Utan någon feg fruktan eller sorglös likgiltighet i känslan af sin inre kraft och sina inre tillgångar, bör Sverige, städse beredt till ett starkt försvar, det medgifves, likvul aldrig blifva det utmanande.
Detta är, som vi våga påstå, under närvararde förhållanden Sveriges sunda och rätta politik.
Vur yttre historia är redan outplånligt ristad i häfderna.
Det är en bautasten, som icke kan förstöras.
Äfven vår mre historia, med en lagbunden frihet från hedenhös, visar lika många vackra blad som något annat lands; men dessa blad skola, som vi hoppas, än vidare fullskrifvas, icke med dödsrunor, men med runor på humanitetens och civilisationens lefvande och af hela menskligheten förstådda språk ».
Vi afsluta med detta utdrag våra kommentarier till de Dalmanska brefven och skola nu blott tillägga några få notiser rörande hans senare lefnadsår.
Den utmärkta juridiska skarpsinnighet, hvilken för vår bränvinslagstiftning (1854) i ganska väsentlig mån togs i anspråk — i det sekreteraren i det af ständerna tillsatta ut-skottet, J.
P. Theorell, ständigt förfrågade sig hos Dalman, hvars alla anmärkningar blefvo af utskottet iakttagna — denna skarpsinnighet föranledde att den gamle blinde mannen ännu under det senaste årtiondet allt som oftast en-skildt anlitades som rådgifvare af de i samhället högt betrodda.
För öfrigt fortfor han såsom praktiserande jurist och förde med framgång åtskilliga vigtiga rättegångar, såsom om Hjelmarens sänkning m. fl.
Ännu under förlidet år var Dalman, såsom redan antyd t, sakförare i ett inveck-ladt mål (angående donationsjord, gent emot Örebro stadsfullmäktige), hvaraf han i Stockholms Dagblad 8 oktober 1880 i korthet meddelade en utredning som, genom sin klarhet i belysningen af hvad högsta Domstolens utslag egentligen innebar, förvärfvade sig läsares erkännandei Antagligen kommer denna tvistighet att utredas på administrativ väg, men emellertid sitta Dalmans parter, på grund af hans åtgörande inför rätta, ännu så att säga i orubbadt bo.
Atta dagar före sin död dikterade han med fullkomlig redighet en inlaga till högsta domstolen angående samma mål.
Den krets af gamla umgängesvänner, hvari W. F. Dalman gerna trifdes, hade under de senaste åren betydligt glesnat, men ännu innevarande år var han en afton med i ett lag af sju » unga gubbar » — i fall vi i god meuing få begagna detta uttryck — hvilkas sammanlagda ålder utgjorde den ganska respektabla summan af 550 år.
Kort innan Dalmans dödstim me slog (natten mellan den 1 och 2 februari) afhörde han ännu med oförminskadt intresse en anförvandts uppläsning af dagens tidningar ocli särskildt af de utländska telegrammen och ådagalade sålunda nästan in i dödsminuten sitt deltagande för allmänna angelägenheter
A. W. A.
Två apologeter.
Till dagens Stockholmskrönika höra professor von Schée-les och teologie assistenten Norrbys föreläsningar, hvilka af åtskilliga anledningar ådragit sig ganska mycket uppseende.
Den som skrifver dessa rader har en särskild rättighet, för att icke säga skyldighet, att tillägga ett nytt drag i en länge sedan påbörjad karakteristik, i det han nämligen for snart ett tiotal af år sedan uti en af hufvudstadens tidningar (Aftonbladet för den 27 januari 1872) först fäste uppmärksamheten på det nya sätt att utdrifva djeflar, hvilket af d. v. docenten von Schéele med beröm omförmälts i Teologisk Tidskrift och hvil-ket i hast fÖrvärfvade sig en stor ryktbarhet, men ådrog sig af den svenska pressen ett ännu större ogillande, förmodligen i väsentlig mån på grund deraf, att det icke var en okunnig » kolportör », som framlagt den kristliga berättelsen (om besvärjaren pastor Blumhardt, det besatta fruntimret, och hin håles framkrypande i spikform), utan i stället en person med akademisk bildning, till och med en universitetslärare.
* Ej långt derefter (Aftonbladet 1873, 26 februari) togo vi oss friheten påpeka en ny bedrift af samma person, då han nämligen, likaledes i de svenska teologernas förnämsta språkrör, företagit sig att med de gröfsta beskyllningar, hvilka då länge sedan varit af kritiken vederlagda, öfverösa Yoltaires minne.
Beskyllningarne voro af det slag, att en
* Möjligen berodde hela den uppbyggliga historien blott på ett öfver-siittningsmisstag af hr von Schéele, eller kanske af någon tysk sagesman i andra hand, # som ej haft reda på att ordet clou betyder icke endast spik, utan äfven spikböld.
Att en förment » besättning » utbrutit i spikbölder, hvarefter den sjuka tillfrisknat, vore åtminstone icke ett så vanvettigt fantasifoster som de von Schéeleska spikarne.
bildad man, med någon kännedom om literaturhistorien, omöjligt skulle kunnat å ny o frambära dem, så vida han icke — bedröfligt att antyda, men det fins intet annat för-klaringssätt — skrifvit mot sitt bättre vetande.
Yi lemna professor von Schéeles föreläsningar i allmänhet i sitt värde, men i afseende på ett uttalande, hvilket icke blifvit af.kritiken närmare nagelfaret, måste vi förklara: Så talar icke en bildad man, så vida han icke talar mot sitt bättre vetande.
Föreläsaren anförde nämligen bland annat såsom ett faktum, att blott ett försant-hållande af hvad kyrkans män lära, kan medföra verklig samvetsfrid och tillfredsställelse, medan rationalisterna i grund och botten alltid, men i synnerhet då döden nalkas, bära på ofrid och oro.
af denna uppsats påminner sig lifligt hvad Aug.
Sohlman en gång i detta afseende yttrade i kretsen af vänner: » Om jag någon gång skulle blifva så sjuklig och försvagad, att jag hyllar den kyrkliga ortodoxien, så kommen ihåg mig sådan jag var i mina friska dagar. » Aug.
Sohlman fick slippa att se sina ideal blekna, men mången frisinnad man har på grund af nyssnämnda omständigheter, sjukdom och ålderdomssvaghet, råkat i denna olyckliga ställning.
Det är dylika exempel, som föreläsaren förmodligen, om så påfordras, kan triumferande framdraga, men han måste ovilkorligen veta att det fins minst lika många exempel på motsatsen och att alltså hans slutsats är falsk.
Nog har väl föreläsaren hört något talas om den för sin inre harmoni bekante » store hedningen » Goethe?
Eller om Joh.
Kellgrens dödsbädd?
Månne någon af dem längtade att upptagas i kyrkans sköte?
Eller kanske var det fallet med honom, som till inskrift på sin graf på den lilla kyrkogården vid Greifswald bestämde de gripande orden: » O du lef-vande guddomlighet!
Du själ af min själ!
Din har jag varit, dig tillhör jag » — behöfva vi kanske uppgifva namnet: Thomas Thorild ?Det vore en lätt sak att öka förteckningen på de ädla fritänkare, h vilka säkert känt ett högre samvetslugn än de som af auktoritetstro säga ja och amen till kyrkans dogmer, och hvilka utan rädsla kunnat se äfven döden i Ögat.
Vi nöja oss dock dermed att infor dessa nyss anförda namn beklaga att ett så ömkligt » bevis » på ortodoxiens sanning kunnat framställas från en kateder i Vetenskapsakademiens hörsal af en professor från Upsala, och framför allt beklaga vi att de för den » rena » läran intresserade vilja använda.
dylika apologeter.
På de sedermera härstädes hållna fÖreläsningarne af teologie assistenten Norrby anse vi ej skäligt att närmare inlåta oss, eftersom till och med » Väktaren » funnit dem vara till sin form af en väl » drastisk » beskaffenhet, d. v. s. flödande af glåpord mot dem som förfäkta andra vyer än hr Norrbys, och som der för af honom undfått titeln » andliga qvacksalfvare » m. fl.
lika smakfulla epitet.
I afseende på innehållet i hr Norrbys föredrag tillåta vi oss dock påpeka ett förhållande, som märkvärdigt nog, hittills synes undgått uppmärksamheten, nämligen att hr N. väsentligen plagierat Ernest Navilles föreläsningar öfver det ondas problem.
Vi skola korteligen ådagalägga detta genom att anföra några rader ur Teologisk Tidskrift 1872, hvari Navilles då i svensk öfversättning utgifna föredrag refereras.
Det heter der: » Förf.
börjar här med det ondas motsats, det goda; ty, säger han riktigt, » vi kunna icke klart fatta hvad det onda är, om vi icke ha en sann idé af det goda. » Detta bestämmes derför forst till sin idé och till «in natur, äfvensom den borgen vi hafva för dess verklighet och förverkligande uppvisas.
Det goda förklaras kort och godt såsom » den ordning, hvilken bör vara », och det så, att denna ordning på en gång får betydelse för alla själens förmögenheter och med afseende på dem kan göra sig gällande.
Utvecklingen af denna det godas idé är särdeles djup, någon gung dunkel, men allt igenom utmärkt för grundlighet i bevisföring.
Detsamma kan sägas om den närmare bestämning, som förf.
gifvit af det godas natur.
Denna sättes i förverkligandet af kärlekslagen, såsom den &lt;ler ensam iir mäktig att framalstra en pligtlära med inre enhet, enpligtlära i lefvande system.
Denna afdelning ger förf.
anledning att upptaga och gendrifva ett gammalt men tillika nytt påstående, att det nämligen icke skulle finnas något godt i sig, något verkligt och absolut godt utan blott ett tillfälligt, ett temporärt och arbiträrt eller konventionelt, att det således icke skulle gifvas någon permanent regel för det goda, icke någon moral upphöjd öfver tidsmeningar och vexlande seder.
Medgif-vande sedernas vexling och lemnande fritt utrymme åt den yttre olikhet, som olika tidsförhållanden och nationela egendomligheter kunna medföra, framhåller förf.