Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ser på honom med en min, som om hon ville bilda sig en klar föreställning om hans oförsynthet, men upptäcker till sin förvåning, att hans ögon ha ett oförställdt uttryck af sympati.
Därvid far den tanken för första gång genom hennes hufvud, att han möjligen kunde vara henne till något gagn.
– Fråga gärna! nickar hon majestätiskt.
Han lägger sina ord så väl, att hon så småningom blir intresserad, och frångår sitt beslut att svara undvikande.
Hon har många svåra krämpor, öfver hvilka hon ofta klagat för sin omgifning, och i hela hofstatens närvaro kan hon nu icke förneka, att hon ofta är nedstämd och alltid trött, med oroliga förnimmelser under bröstet – som om en luftblåsa rörde sig upp och ned.
– Hon uttalar sin förmodan, att detta är början till vattusot – –
Han ser på henne och småler diskret; det undgår icke hennes uppmärksamhet, att hans stora, blåa ögon alltjämt uttrycka uppriktigt deltagande, och att han har vackra hvita tänder.
– Först och främst ber jag att få lugna E.
M:t med afseende på vattusoten! säger han.
– Vattusot är en blodsjukdom, som omöjligt kan tänkas i sammanhang med E.
M:ts ungdom och sunda konstitution.
I det hela taget ger E.
M:ts hälsotillstånd icke anledning till allvarligare bekymmer, och jag hoppas att E.
M:t snart skall vara fullkomligt återställd.
Hans röst har något förtroendeingifvande i sitt tonfall, och allt hvad han hittills sagt henne, har förefallit både klokt och höfviskt; men hon bekämpar den sympati, hon börjar känna.
Om han också icke är en lyckoriddare af det vanliga slaget, en fursteparasit af samma art som Holck, tör han likväl vara en omoralisk och hänsynslös person, fast han vet någonting mera än de andra och bättre förstår konsten att förställa sig.
Därför behåller hon sin buttra min, då hon svarar:
– Jag är led vid piller och medicin.
Jag skall säga er, att jag icke tror på sådant.
– Därtill har E.
M:t goda skäl!
– Han bugar sig höfviskt.
– Piller och medicin hjälpa i allmänhet mindre, än man tror.
Det är naturen själf, som drifver en sjukdom ut ur kroppen. E.
M:t har en mycket god kroppsbeskaffenhet.
Också tror jag mig kunna lofva att göra E.
M:t frisk utan både piller och medicin.
– Och hvad ämnar ni då ordinera? frågar hon, intresserad.
– Någonting som icke finnes att få köpa på apoteken. E.
M:t har säkert lagt märke till, att blommor, som växa fritt i solen, ha friska färger och gröna blad.
Men flyttar man en af dem i skuggan och utestänger ljuset, så blir hon hvad man kallar sjuk och tynar bort.
Då behöfver man endast låta solen lysa öfver henne för att få se grönskan återvända.
Ännu är drottningens min reserverad, men det är tydligt att hon både förstått allegorien och upptagit den väl.
– Hvad menar ni med detta blomsterspråk?
Hon väntar, att han skall smickra gröfre; men han är på sin vakt.
– Det fattas solsken här vid hofvet.
Det kommer sig af skrankorna – han ser sig småleende omkring i gemaket, där hofstaten ännu står styf.
– Dem förmår jag icke undanrödja; men jag skall nu underdånigast aflämna min rapport för H.
M:t konungen och föreslå några läkemedel, som E.
M:t icke skall finna obehagliga.
Han bugar sig ännu en gång, afgörande, som om han icke haft något ytterligare att tillägga; men hon vill icke ännu låta honom gå.
– Jag skulle själf gärna vilja veta, hvad ni ämnar ordinera!
– E.
M:t har att befalla.
Enligt min mening är det enformiga lif, E.
M:t för, hufvudorsak till sjukdomen.
Från läkarens synpunkt är en drottning endast en människa; och en människa, som är ung och frisk, behöfver kroppsliga och själsliga emotioner för att kunna lefva.
Glädje och förströelse muntra sinnet, rörelse i fria luften stärker hälsan.
– Rider E.
M:t gärna?
– Det roade mig förr.
Men på sista tiden har jag icke ofta haft tillfälle.
– Här i Danmark rida de förnäma damerna icke så mycket, som till exempel i England.
Att rida är en förträfflig motion.
Det skakar om blodet i våra ådror och kommer alla organ att fungera lifligare.
– Till en början skulle jag vilja ordinera en timmes ridning hvar dag – om E.
M:t icke har något däremot.
– Visst icke.
– I så fall skall jag underrätta H.
M:t konungen därom.
För öfrigt ämnar jag ordinera nöjen och förströelser – – allt som drager E.
M:ts tankar utåt är i hög grad välgörande.
– Skulle detta vara hela kuren?
– Hon skrattar högt och det glittrar till i hennes stora, blåa ögon.
– Det är hela kuren!
Hon afskedar honom nådigare än hon mottagit honom.
När han bugat sig för sista gången och åter ser upp, möter han Elisabeth Eybens gråa ögon.
Hon blinkar som om hon velat säga:
Det där gjorde du bra!
– Nå? frågar kung Kristian, som i sina egna gemak afvaktar resultatet af denna preliminära konsultation.
– Hur spelade det af?
– På bästa sätt, E. M:t.
– Och Struensee skildrar med lifliga färger audiensen.
Mot vanan lyssnar kungen uppmärksamt.
I London hade han lagt märke till, att hans kusin, konung Georg III, som eljes i alla afseenden var en äkta man à la mode, officielt bemötte sin drottning med utsökt ridderlighet.
Men då han själf efter hemkomsten ville följa exemplet, kunde han icke helt och hållet aflägga sin spefågelmin.
Olyckligtvis började också grefve Holck samtidigt visa sig ridderlig gent emot drottningen och parodierade därvid omedvetet kungens attityder, hvarför hon uppfattade bådas höfviska later som hån och kände sig blodigt kränkt.
Emellertid önskar kungen för närvarande ingenting högre än att komma till ro i sitt förhållande till drottningen, ty han känner en utlefvad kavaljers längtan efter fred i sitt äktenskapliga lif och han griper tillfället i flykten, då det nu oförmodadt tycks yppa sig.
– Det är bra – säger han nådigt.
– Jag lägger nu allt i era händer.
Ni skall sörja för ridlektioner och förströelser åt drottningen.
Har ni nyligen sett till Holck?
Men jag förmodar att grefven simmar i ett haf af lycksalighet!
Han skall ju snart gifta sig.
Han är komplett galen!
För andra gången!
– Kungen skrattar högt.
– Och med en dotter till Danneskjold!
Minsann, hon kommer att kröna honom!
Men plötsligt skiftar hans lynne, han blir majestät från hjässan till fotabjället, och talar i befallande ton:
– Alltså ni uppvaktar drottningen hvar dag, tills Hennes Majestät är fullkomligt återställd.
– Angående ridning och förströelser har ni blott att rådgöra med hofmarskalken.
Och han afskedar sin lifmedikus med en nådig vink – –
Tidigt nästa förmiddag inställer sig Struensee hos grefve Holstein Lethraborg och anhåller om audiens hos drottningen.
Hofmarskalken försvinner, återvänder och beklagar:
– Hennes Majestät känner sig opasslig.
– Jag vet det – säger Struensee, småleende.
– Just därför är jag här.
– Jag kan, tyvärr, icke lämna er företräde.
– För all del!
Det är icke min mening att forcera.
Bed Hennes Majestät ursäkta, att jag kommit okallad.
Det har skett på kungens uttryckliga befallning.
Han bugar sig och lämnar drottningens våning, går raskt genom korridoren i riktning mot konungens enskilda gemak, i andra ändan af slottet.
Plötsligt hör han bakom sig ljud af lätta steg, och då han vänder sig om, ser han en ung flicka komma springande.
– Han stannar för att invänta henne.
Hvilka putslustiga rörelser, smidiga och tafatta!
Hon liknar en kattunge, som försöker skutta på bakbenen.
Hon springer som för brinnande lifvet.
Då hon ser sig iakttagen, försöker hon också trippa, som en dam.
Det blir därefter, men hon är gratiös till trots för det misslyckade försöket att vara elegant.
Hennes unga kropp, som är spenslig men mjuk i linierna, vaggar än åt ena sidan än åt den andra, och under den fladdrande kjolen ringa hennes högklackade skor som kläppar i en bordsklocka.
När hon stannar, är hon andfådd af ansträngningen, och hennes späda barm går i vågor.
Det är någonting kyskt och oberördt öfver hennes byst, den är icke så fyllig som de eleganta damernas i allmänhet och drottningens i synnerhet.
Hon kan icke vara mer än sexton år.
M:t drottningen befaller, att – att – stammar hon förlägen, men sänker icke sina ögon inför hans blick.
Det är ett par mörka ögon, med något af barn i sitt uttryck.
Skulle det finnas en oskuld bland hofvets kammarsnärtor?
Han mönstrar hennes drag.
Näsan är vackert böjd, munnen skarpt skuren och mycket röd, med en mörk skuggning på öfverläppen.
Men hela ansiktet får sin karakter af de där mörka, frågande ögonen i skuggan af halft nedfällda ögonlock, som förläna henne ett trött och sorgmodigt uttryck.
Ögonbrynen äro högt hvälfda och hyn blek.
– att – att – härmar han, godmodigt småleende – att jag skall komma?
– Så kommer jag väl.
– Han börjar långsamt gå tillbaka.
– Hvad heter du, mitt barn?
– Esther Gabel.
– Gabel?
Hjärtat blir oroligt vid blotta ljudet af detta namn, men det lugnar sig snart.
Gabel, rätt och slätt, utan von eller de – så hette ju en af drottningens kammarsnärtor, hade Warnstedt sagt.
– Och du är kammarjungfru hos drottningen?
– Vet du af, att du är vacker?
– Det kan göra detsamma hvilket! säger hon och hennes läppar skiljas i ett småleende.
Hon har hvita tänder, men ser icke glad ut.
– Vill du inbilla mig, att det är dig likgiltigt? fortsätter han, road af hennes förbehållsamhet.
Jag vill ingenting inbilla er.
– Har ingen förut sagt dig att du ser bra ut?
Många kavaljerer ha sagt precis detsamma.
Det är icke så noga, hvad man säger till en kammarjungfru.
Han vänder sig om, böjer sig öfver henne och ser henne forskande in i ögonen.
– Hör, min lilla vän – du tyckes icke vara glad?
Har du kärlekssorger?
Är han otrogen?
Trösta dig då med en annan!
Världen är ju full af kavaljerer.
Hon skakar hufvudet, och ögonlocken sjunka ännu djupare öfver de mörka pupillerna, men hon svarar ingenting.
Så småningom ökar hon takten af sina steg och till sist springer hon framför honom genom korridoren.
Hon håller händerna upp mot ansiktet och liknar ett flyende skogsrå, som snyftar.
Inne i ett af de inre gemaken hvilar drottningen på en kanapé.
Hon är klädd i en löst sittande morgondräkt af ljusblått siden och spindelväfsfina spetsar.
På en pall vid hennes fötter sitter hoffröken Juel med en bok, ur hvilken hon läser högt, när Struensee inträder.
– Jag hör, att det är min höga gemål, som skickat er! säger drottningen, i det hon med en nick besvarar hans underdåniga hälsning.
– Ja – han talar i samma högceremoniella ton. – H.
M:t konungen har befallt mig att hädanefter hvarje dag efterhöra E.
M:ts befinnande.
– Jag är djupt rörd öfver H.
M:ts kärleksfulla intresse och ömhet!
– Hon ser allvarsam ut, men orden klinga nästan ironiskt.
– Vill E.
M:t tillåta mig att fullgöra min plikt som läkare?
– Det är mig alltid en glädje att kunna tillmötesgå min kunglige gemåls önskningar.
Långsamt, liksom tvekande, närmar han sig några steg:
– Det vore nu min skyldighet att undersöka min höga patients puls – men om E.
M:t har någonting emot det, får det naturligtvis vara.
Han böjer sig öfver kanapéen och fattar hennes handled med yttersta spetsen af sina fingrar.
Den är mjuk och rund, och handen, som hänger utanför, är knubbig som ett barns, med små gropar vid fingerspetsarna.
– Hur känner E.
M:t sig i dag?
– Just som i går och alla dagar.
Hennes tonfall är mörkt, men det finns icke längre någon ovilja i hennes blick.
Egentligen är han henne ingalunda osympatisk, denne medikus, om hvilken hon tänkt så mycket ondt.
Hans väsen är höfviskt, men icke krypande utan man- ligt och nästan förtroendeingifvande.
– Jag kan just tänka mig det! säger han med ett deltagande småleende.
– Men ni lofvade mig i går, att jag snart skulle bli alldeles frisk!
– Det löftet hoppas jag kunna infria.
Men först måste kuren begynna.
Underverk ske icke längre.
Allting får ha sin tid.
– Har E.
M:t bestämt sig för att rida?
Stallmästaren väntar E.
M:ts order inne på ridbanan.
– Ja, tack – säger hon, tvekande.
– Men jag vet icke, om jag orkar i dag.
M:t konungen far in till Kristiansborg om en timmes tid och har befallt mig fråga, om E.
M:t skulle vilja förunna honom äran af sitt höga sällskap?
Nu ser hon upp med en glimt af intresse i de stora djupblå ögonen.
Hon är icke van att bli behandlad som drottning af konungen.
Om hon också icke har några ömmare känslor för sin gemål, hyser hon dock synbarligen ännu någon tillgifvenhet för sitt barns far.
En timme senare håller sexspannet utanför slottstrappan, och hofvets damer och kavaljerer lägga med förundran märke till, att kungen ridderligt kysser drottningens hand och önskar henne en god morgon.
Han hjälper henne sedan artigt upp i vagnen och sätter sig vid hennes sida.
De båda höga makarna blicka vänligare på hvarandra, än de gjort på mången god dag.
(27 Oktober.)
Träden i Friedrichsbergs slottspark ha fällt sina gulnade löf under höstens slagregn; hofvet residerar åter på Kristiansborg.
Men i dag lyser solen varmt som en sensommardag öfver lindarna på Kongens Nye Torv, glittrar i kanalen omkring slottsholmen och kastar sina strålar genom de mångrutade, höga fönstren in i drottningens kabinett, mot Höjbroplads.
Därinne hvilar
Hennes adertonåriga Majestät bekvämt tillbakalutad i en bergère med fötterna uppkastade på en hög pall och kisar välbehagligt mot ljuset.
Hennes hy är friskare och minen gladare; ögonen ha återfått hälsans glans.
På en annan taburett, till vänster om henne, sitter Elisabeth Eyben.
Samtalet har afstannat; men pendylen borta på kaminfrisen hackar sönder stillheten och skapar oro i luften omkring sig.
– Hvad är klockan? frågar drottningen, som hvilar så bekvämt, att hon icke gitter vända på hufvudet.
– Klockan är strax elfva, E. M:t.
– Då måste etatsrådet strax vara här.
Eybens blick stryker förstulet öfver drottningens profil.
Är det den återvändande hälsan som ensam förlänat kinden värme och ögat glans?
M:t hyser icke längre någon ovilja mot den nye läkaren?
– Ovilja?
– Drottningens blåa ögon uttrycka förundran.
– Hvarför skulle jag hysa ovilja mot en man, som aldrig gjort mig annat än godt?
– Nej – nej, visserligen.
– Ni vet, hur svag och sjuk jag var, då jag första gången rådfrågade honom – och huru väl jag funnit mig af att lyda hans råd.
Jag har blifvit starkare för hvar dag, och förhållandet mellan min gemål och mig är bättre än hvad jag på senare tiden vågat drömma om.
För allt detta står jag i tacksamhetsskuld till etatsrådet Struensee.
Hur skulle jag kunna hysa ovilja mot honom?
– Nej, men E.
M:t trodde ju ända tills helt nyligen, att han hörde till samma kategori af lycksökare – som kammarherre Sperling och grefve Holck.
– Hvad skulle jag tro?
Jag kände honom ju icke.
Men nu vet jag, hur högt han står öfver de flesta kavaljerer jag träffat.
Hur helt annorlunda är icke hans sätt?
Fritt men ändå höfviskt, alltid inom gränserna för det passande och likväl icke slafbundet af etiketten.
Alla andra i min omgifning likna vaxdockor – de göra alla samma rörelse och frågar jag dem om något, ge de samma svar.
Men han har alltid något nytt att lära mig och för hvar gång, jag talar med honom, blir jag mer och mer intagen af hans klokhet, hans goda hjärta och den sinnets fördomsfrihet, som tycks sträcka sig till allt och alla.
– Ack ja – säger Elisabeth
Eyben sakta – han är verkligen en kavaljer med många naturliga företräden – af det slag vi damer uppskatta mest.
Också lär det vara farligt att komma in under trollmakten af hans vackra, blåa ögon.
– Farligt?
– Drottningen reser sig upp och rynkar ögonbrynen.
Hennes kinder äro högröda, hållningen stolt och den blick hon sänder sin hofdam, är förkrossande som en ljungeld från skyarna.
– Farligt, för hvem?
– För enhvar, som icke står så högt, att hans lidelse aldrig kan nå henne! svarar Elisabeth Eyben med en djup reverens.
I detsamma slås dubbeldörrarna upp, och Struensee stannar, bugande, innanför tröskeln.
– Se där är ni ju!
Drottningen nickar nådigt och vinkar honom närmare.
Han rör sig utan hast fram öfver det bonade golfvet, böjer sig öfver hennes hand, som hon räcker fram, och för den till sina läppar.
Sedan ser han henne, småleende, in i ögonen och frågar, som vanligt, efter hennes befinnande.
Det är godt och väl – och hon afskedar med en nådig nick sin hofdam, som drager sig tillbaka.
– I dag har jag en diplomatisk mission till E.
M:t! säger han i lekande ton, sedan drottningen återtagit sin plats i bergèren och anvisat honom den taburett, som Elisabeth Eyben nyss lämnat.
– Nå, låt höra! nickar hon uppmuntrande.
M:t konungen har fått lust att göra en utflykt i dag – till häst – och har befallt mig fråga, om E.
M:t behagar vara följaktig?
– Gärna!
Och hvart styra vi färden?
– Ja – måtte jag nu kunna lägga mina ord väl!
Det är fråga om att öfverraska ett nygift par midt i smekmånaden – –
Hon reser sig häftigt och kastar fram ett enda ord:
– Blaagaard?
– Ja – svarar han och höjer på axlarna, som om han ville försäkra henne om, att förslaget icke kom från honom själf.
– Men jag har ingen lust att gästa grefve Holck! far hon ut.
– Han är min fiende!
Berodde det på mig, skulle den uslingen aldrig få visa sig vid hofvet.
– Ah – om jag hade makt!
Hon knyter sina knubbiga händer, det blixtrar till i hennes stora blåa ögon, och den svällande underläppen skälfver.
– Den nidingen har varit min onda genius! fortsätter hon, häftigt och högröstadt.
– Han bär skulden för alla mina lidanden.
Han är mig så vidrig som en fet katt.
Och ändå vågar han skryta af, att han kunde ha vunnit min gunst, om han velat!
Just som om Danmarks drottning stode i samma kategori som de franska aktriserna eller balettdamerna, för hvilka det tjocka djuret lär vara oemotståndligt!
Hon är blodröd af vrede och stampar med foten i golfvet:
– Men vänta mig!
Hans tid skall väl komma!
– Den är redan kommen, E. M:t – säger Struensee lugnt – Hans aktier stå nu så lågt, att ett barn skulle kunna blåsa honom omkull.
I så fall önskar jag, att jag hade en vän, som ville göra mig den tjänsten att blåsa till!
– Jag tror, att E.
M:ts riddare handla klokare, om de icke förifra sig.
Den feta katten dör strax af sig själf, om han får vara i fred.
Det är förmånligare på alla sätt.
Hans lugna röst dämpar hennes vrede.
Hon sätter sig åter och stirrar en stund, tigande, rakt ut i luften.
Så säger hon sakta:
– Ni har gjort mig stora tjänster.
När ni kom till mig, hade jag intet hopp om att min tillvaro här skulle kunna bli dräglig, men tack vare er har allt förbättrats.
– Hvarför har ni gjort detta för mig?
– En människas handlingar bestämmas ju i allmänhet under påverkan af vissa intressen eller sympatier – –
– Ni kunde icke ha några sympatier för mig.
Ni visste, att jag uttalat mig mycket nedsättande – och mycket orättvist – om er person?
Men det var min öfvertygelse, att det icke fanns mer än en möjlighet till ömsesidig lycka och trefnad för min drottning och min konung: nämligen om det goda förhållandet dem emellan kunde återställas.
Jag trodde mig göra båda majestäten en tjänst genom att arbeta därpå.
– Men ni hade ingen anledning att göra någonting för mig!
– Jo, E. M:t – säger han.
– Jag trodde mig därigenom bäst sörja också för mina egna intressen.
Det föll sig för öfrigt af sig själft; omständigheterna, min ställning förde det med sig.
Jag kom till hofvet med den fasta föresatsen att icke blanda mig i intrigerna utan endast göra min plikt.
Som läkare måste jag under resan gång på gång varna H.
M:t konungen för följderna af ett alltför tygellöst lif och motarbetade därigenom, indirekt, grefve Holcks inflytande.
Likväl blef jag fäst vid H.
M:ts person.
Min uppriktighet hade alltså icke misshagat H.
M:t, som kanske kände, att mina varningar voro dikterade af den varmaste tillgifvenhet.
– Så kom jag hit.
Också här höll jag mig utanför intrigspelet; dock lade jag märke till, hurusom de olika partiernas intriger mot hvarandra alltid utgingo från den förutsättningen, att förhållandet mellan de kungliga makarna icke kunde förbättras.
Hvarför icke söka åvägabringa ett närmande?
Af åtskilliga samtal med konungen trodde jag mig ha märkt, att H.
M:t i själ och hjärta ingenting högre önskade.
– Därför vände ni er således till mig?
Jag vill minnas, att jag icke mottog er synnerligen nådigt!
Men jag hade ju också rykte för att vara en så kallad favorit!
– Blef ni icke sårad af det mottagande ni rönte?
Han skakar sitt hufvud sakta och småler stilla.
– Vill man uträtta någonting, får man icke fästa sig vid, om man får en skråma under förarbetena.
Nervositet och dåligt lynne följa med vissa sjukdomar – jag hade en del erfarenhet däraf – jag har nämligen haft många damer bland mina patienter i Holstein.
– Och dessa damer – nyfikenheten glittrar i hennes ögon – jag förstår icke – på hvad sätt kunde ni komma underfund med, hvad som fattades dem?
– Genom att undersöka dem!
– Ni menar väl icke att damer – damer af kvalitet – tillåtit att – –
– Jo, E. M:t.
När det gäller att finna bot för en sjukdom, få de vanliga konvenansreglerna maka åt sig.
Det är icke så farligt.
En läkares studier ha i allmänhet gifvit honom en noggrann kännedom om människokroppen – och en sjuk dam tillhör icke längre genus femininum –
– Men jag förstår icke – vidblir hon, synbart intresserad af ämnet – en undersökning måste ju alltid såra en dams blygsamhet – – ?
– I alla händelser skulle jag aldrig kunnat bekväma mig till något sådant!
– Om det varit nödvändigt, skulle jag, så grannlaga som möjligt, sökt öfvertyga E.
M:t därom, men dessbättre var det icke nödvändigt.
Jag visste allt hvad jag behöfde veta.
Kan ni trolla?
Men jag har en viss förmåga att kombinera fakta.
– Det skulle roa mig att höra era kombinationer!
M:t har att befalla!
Till en början får jag då berätta, att jag stod på bryggan i Altona den där oktoberdagen för tre år sedan, då Danmarks femtonåriga drottning för första gången satte sin fot på dansk jord.
Vågar jag tillstå, att jag i det ögonblicket icke uteslutande var genomträngd af undersåtliga känslor – utan också af ett svärmiskt medlidande, farhågor och bekymmer för den framtid, som väntade detta barn?
Under de följande åren hade jag mycket tillförlitliga underrättelser från hofvet och kunde således bilda mig en tämligen exakt föreställning om E.
M:ts lif.
Därför visste jag redan första gången jag såg E.
M:t här, af hvad art sjukdomen var.
Hon ser på honom med en undrande och tviflande blick och frågar:
– Skulle ni kunna klargöra detta för mig?
– Det är svårt att finna ord nog grannlaga för en sådan framställning; men om E.
M:t befaller det, måste jag våga ett försök.
Det finnes vissa naturens kraf, som ingen kan undandraga sig; och en drottning är i detta fall icke lyckligare lottad än en vanlig dödlig.
Ty en drottning har icke mer än en jämlike i sitt land och om denne ende icke tillfredsställer hennes naturs kraf på kärlek, kan hon icke finna någon ersättning i ett förhållande till en annan, så som andra damer nutilldags ofta finna.
På den höga plats, en drottning intager, tryckes hon väl också af tusentals band – och hvarifrån skall hon hämta lefnadsmod, om det väsentliga fattas?
Ty också för en drottning förblir känslolifvet alltid det väsentliga.
Men känslolifvet har många afskuggningar – och alla, också de, som icke få nämnas, grunda sig ytterst på en outrotlig instinkt, som Skaparen från begynnelsen nedlagt i hennes väsen – –
Det blir en lång paus i samtalet.
Pendeln på kaminfrisen slår och slår, som ett bäfvande hjärta.
Drottningen reser sig sakta och går fram till fönstret.
Därute lyser solen så vackert som om det vore vår.
Men hon fryser.
Luften härinne tycks henne kall och rå.
Ändtligen vänder hon sig om och talar, men håller blicken sänkt:
– Ni är en märkvärdig man – olik alla andra.
Ni förstår så mycket, som andra icke förstå – och ni förefaller så ärlig och uppriktig, att man bara vill tro er blindt.
Och ändå – det är så mycket falskhet i luften här vid hofvet – Hvarför skulle jag kunna lita på er mer än på andra?
– Därför att jag byggt hela min framtid här vid hofvet på E. M:ts nåd.
Jag kan således icke svika E.
M:ts förtroende utan att undergräfva marken under mina egna fötter.
– Å – ni behöfver icke min nåd – – ni har ju kungens.
– Men jag vet, att den dag snart skall komma, då förhållandet mellan de höga makarna blir sådant, att H.
M:ts drottningens vilja blir rådande.
Konungen är svag – och hvar skulle han söka stöd om icke hos sin höga gemål?
– Hos de mäktige herrarna, som egentligen äro de regerande!
Nu ser hon upp.
Han har närmat sig några steg och lutat sig en smula framåt.
Hans blick får ett uttryck, som om han bestämt sig för att röja en hemlighet, och han sänker rösten.
– Jag har talat mycket med kungen i detta ämne, och om jag rätt fattat H.