Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Upp- och afskrifningsrörelsen är onekligen nyttig för landet, emedan den upsamlar kapitalerna, men det är tillika en för Bankerne mycket farlig rörelse; ty vid minsta förskräckelse som griper allmänheten kunna dessa medel genast uttagas, och då slår Banken inom ett ögonblick redlös, så vida den grundat sin verksamhet endast på denna rörelse.
Hvad angår Hr Aminoffs yttrande att borttagandet af BiksmynlKassan såsom grund för sedelemissionen skulle medföra en minskning i insättningarne på upp- och afskrifnings-räkning, så erkänner jag att jag icke förstod detsamma.
Man kan på upp- och afskrifningsräkning lika väl insätta Privatbunkssedlar som Riksmynt, och dessutom kan man utlåna Riksbankens sedlar, så ofta de insättas på upp- och afskrifningsräkning.
Utsk:s hår afgifna förslag, grundadt på de noggrannaste undersökningar af verkliga förhållandet, medgifver, ehuru med någon liten inskränkning, just den sedelutgifningsrätt, hvaraf Bankerna hittills begagnat sig.
Det kan icke vara lämpligt att under nuvide tidpunkt inskränka denna sedelutgifningsrätt endast till grundfonds-hypolhekerne; ty derigenom skulle man endast tvinga dem att vidtaga en ytterligare strypning, för att begagna Hr Hjertås uttryck.
Hr Aminoff yttrade äfven att Bankerna icke borde få utgifva sedlar på kreditiv-handlingar, hvilka icke hvilade på någon annan säkerhet än en borgen, och jag erkänner att häruti ligger en sanning, men då dessa kreditiv-handlingar aldrig omfatta längre tid än ett år, och då man kan antaga att Bankerna skola vara temligen försigtiga vid antagandet af dessa borgens-säkerheter, hvilka med afside å den korta tid för hvilken de gälla, måsle erkännas vara lämpliga, så ansåg sig Utsk. icke böra föreslå en förändring i delta afside, hvilka skulle hafva medfört en stor rubbning af de närvide förhållandena.
På grund af hvad jag anfört anhåller jag 0111 bifall till Utskis förslag, såsom varande både enklare, mindre äfven tyri igt och mera praktiskt utförbart än det nuv:de stadgandet.
Jag anser i likhet med Gr.
Sparre att det sätt hvarpå Utsk. redigerat 14 § innefattar en vä - Den 16 December e. m.
SOS väsendtlig förbättring af det närv:de stadgandet, och att denna ändring snarare åstadkommit en inskränkning än en utvidgning i Privatbankernas sedelulgifningsrätt.
Men fast jag ej bestrider att beloppet af Privatbankernas sedlar kan behöfva i viss mån inskränkas, kan jag icke dela Hr
Hjertås åsigt ang:de minskning af den sedelutgifningsrätt, som grundar sig på innebafvande säkerhetsbandlingar för beviljade Kassakreditiv.
De enskilda Bankerna hafva visserligen varit af stor nytta för industriens utveckling derigenom att de anskaffat penningar på nära håll för dem som deraf varit i behof, men den väsendtligaste fördelen af dessa Banker har onekligen varit Kassakreditiven.
Affärsmännen i orten hafva derigenom haft en gemensam kassa, af hvilken de kunnat begagna sig i händelse af behof, ulan att, såsom de i annat fall skulle behöft, låta penningar ligga ränlelösa i deras egen kassa.
Men om man fråntager Bankerna rättigheten att utgifva sedlar på Kreditiv-handlingar så skola de icke längre kunna lemna några Kassakreditiv; ty de kunna icke utan stor förlust hafva liggande räntelös på hyllan, den penningesumma som erfordras för att möta möjliga uttagningar på Kreditiven.
Bankerne skola då heldre välja en annan rörelse, hvarpå de kunna skörda en bestämd vinst, nemi. utlåning i Diskontväg.
Jag instämmer med Hr Hjerta deruti, att man bör inskränka sedelutgifningsrätlen, och har ingenting deremot om det låter sig göra på något annat sätt, om man t. ex. kunde bestämma den till af grundfonden i st. f. hela grundfonfonden.
Men om man vill bibehålla Kreditivrörelsen, så är det alldeles nödvändigt att man låter Bankerna få någon fördel deraf, och att man låter dem behålla sin rätt att utgifva sedlar på Kreditiv-handlingar, ehuru man kan bestämma att de icke få öfverskrida en viss proc. af grundfonden.
Om man beröfvar
Bankerna denna rättighet, så gifver man dem i och med detsamma en helt annan riktning och förstör deras mest gagneliga verksamhet.
Jag bestrider ingalunda riktigheten af den sisfe talarens yttrande att den största fördel landet haft af Privatbankerna just varit Kassakreditiven.
Ändamålet med min förra framställning var i allmänhet att få sedelutgifningsrätlen något inskränkt, emedan, som jag då tog mig friheten yttra det är ett missförhållande, att enskilda Banker skola få utgifva sedlar till ett belopp 8 å 12 gånger större än deras Riksmyntkassa.
Jag har aldeles ingenting emot om R. o. Ad. heldre vill inskränka sedelutgifningsrätten på det sätt Hr Mannerskantz föreslagit, men något måste göras.
En annan värd talare, Hr Aminoff, har prisat den stora nytta Privatbankerna gjort landet, och framhållit den omständigheten att de ständigt stodo under offentlig kontroll.
Privatbankerna hafva hittills fullgjort sina förbindelser, det är godt och väl, men jag tror icke att någon skall kunna bestrida att om dessa Banker från början blifvit inrättade enl. 1824 års författning, hvilken icke talar om några sedel-ulgifvande Banker, så hade de gjort landet långt större nytta än som nu varit fallet.
Man har talat om den klokhet Stockholms Enskilda Bank visat i sin husX H. 20 306 Den 16 December e. m. hållning, och om den säkerhet hvarmed den motstått den påtryckning som under de sista veckorna blifvit gjord, men mine Hrr! till hvilket pris har detta skett?
Jo, till det pris att den Enskilda Banken indragit alla sina lån i mån som de förfallit, utan att sedermera våga förnya dem.
En hvar här närv:de känner säkert, hvilka olägenheter detta medfört för alla dem, som behöft låna penningar, och huru lätt en och annan derigenom har kunnat blifva störtad.
Om Banken åter icke hade haft några kreditsedlar i rörelse, så hade den icke till samma grad behöft vidtaga denna åtgärd; ty det var farhågan för kreditsedlarnas värde som har orsakat stormlöpningen på Banken.
Det fins likväl ingen Pri vatbank som har så litet kredit-sedlar i rörelse som Stockholms Enskilda Bank, och om de andra Bankerna varit utsatta för samma påtryckning, så är det osäkert huruvida de icke nödgats att vidtaga ändå våldsammare åtgärder.
Det är behofvet af sådana förfärliga botemedel, som jag vill söka förekomma, och det kan icke ske på annat sätt än att man inskränker sedelutgifningsrätten.
De Banker som i st. f. att endast afse den största möjliga vinst, vilja handla efter sunda Bankprinciper hafva dertill ett godt tillfälle uti upp- och afskrifnings-rörelsen.
Den egentliga källan till en normal och loyal vinst för
Privatbankerna är att emottaga penningar mot en lägre ränta, och hyra ut dem mot en högre.
Jag har ingenting vidare att tillägga, utan förenar mig med dem, som begärt återremiss.
Hr Lagerstråle, Gerhard:
Frågan huruvida man bör bifalla eller återremittera denna punkt, beror hufvudsakligen derpå, om man anser den här föreslagna inskränkningen i sedelutgifningsrätten vara tillräcklig eller ej.
Privatbankernas egna meddelanden för den siste nästl.
September, omkring 25 milkr kreditsedlar f. n. äro i rörelse, deri icke inbegripit de 2me Banker, som nyligen fått sin oktroj, eller de 9 Banker som vänta på sanktion, så kan man väl icke förundra sig, om mangen anser att man vid utfärdandet af en ny Banklag icke bör stanna vid den här föreslagna inskränkningen.
Ett bifall till Utslcs förslag skulle endast medföra en inskränkning af några hundra tusen
Rdr, men om man vill gifva en annan riktning åt Bankernas verksamhet, så bör man antaga något af de här framställda förslagen.
Att beröfva Bankerna deras rättighet att utgifva sedlar på Kreditiv-handlingar, låter sig svårligen göra i §:ns nuv:de skick, men om man på sätt Hr Gripenstedt föreslog, bibehöll det gamla stadgandet, att sedelemissionen skulle grunda sig både på grundfonden och riksmyntskassan, så kan jag icke finna något ovilkorligt hinder för borttagandet af denna rättighet.
Om Banken eger rätt att, i mån som Riksmyntkassan ökas, utgifva ett deremot svarande belopp i kreditsedlar, så kan den utan ränteförlust förse sig med så stort antal Riksbanks-sedlar som erfordras för att bevilja Kassakreditiv åt dem som deraf äro i behof samt dervid gifva de kreditivtagande af sina egne sedlar, och derigenom bereda en räntevinst, hvilket naturligtvis alltid bör ligga i deras intresse.
Hr Aminoff an - Den IS December e. m. 307 märkte ganska riktigt att flera Banker erhållit tillstånd att utlemna Kreditiv äfven emot namn-säkerhet, då Kreditiv deremot förut endast kunde erhållas mot inteckning i fast egendom, men i samma mån som banden blifvit lossade i detta hänseende, synes mig också böra försvinna den sedelutgifningsrält sorn grundas på Kreditiven.
Hrr som yrkat återremiss.
Det är enl. min tanke nödvändigt att bemöta de af den siste värde talaren gjorda .anmärkn-r mot den på beviljade Kreditiv grundade sedelutgifningsrätten, så ofta sådana anmärkn:r upprepas.
Det är klart att om en Bank har rätt att utgifva sedlar till ett bestämdt belopp motsvarande 75 proc. af grunfonden, på sätt gamla författningen innehåller, så måste det vara fördelaktigt för Banken alt utlåna hela denna summa i diskontväg; ty samma dag som den ene inbetalar sitt lån får den andre ut samma summa, och Banken lider på sådant sätt alldeles ingen ränteförlust.
Om Banken åter beviljar Kreditiv lill ett visst belopp, så beböfver den visserligen icke hafva hela den beviljade summan liggande i kassa, men den måste alltid för kreditiv-tagarnes behof hafva tillhands en summa, öfverstigande medeltalet af de lyftningar, som vanligen göras å Kreditiv.
Denna summa ligger således ränteiös, och det är för att hålla Banken skadeslös för den förlust han derigenom lider, som man medgifvit honom rättighet att utgifva sedlar å Krediliv-handlingarne.
Om man beröfvar Bankerna denna rättighet, så skall man fåfängt söka att bibehålla den för lapdet nyttiga Kreditiv-rörelsen; ty den skulle då blifva fullkomligt stridande mot Bankernas eget intresse att skörda så stor vinst som möjligt.
Om man borttager denna rättighet, så förändrar man derföre fullkomligt de enskilda Bankernas rörelse.
Jag ber om ursäkt att jag uprepat dessa skäl, men denna rättighet är så vigtig för Bankerne att få bibehålla att man icke nog kan försvara den.
Det mål man bör sträfva efter är enl. min tanke, att ju förr dess heldre åstadkomma en inskränkning i Privatbankernas sedelulgifningsrätt.
Den grundfond på hvilken de enskilda Bankerna röra sig, utgöres, såsom vi veta, af Riksbankens metalliska valuta.
Nu har denna grundfond endast för kortare tid visat någon märkbar tillökning, således ingen fortgående tillvext. och i denna stund är den metalliska kassan högst betydligt mindre än den var när utvexlingen tog sin början.
Privatbankernas antal deremot ökar sig jemt, och deras sedelstock tillväxer utan att sjelfva grundfonden eller ltiksbankens metalliska kassa okar sig; månne man då icke är nödsakad att vara betänkt på en inskränkning i deras sedelutgifningsrätt.
Sedan på grund af det förslag 1844 års BankoUtsk. framställde, Riksbankens sedelstock icke behöfver stå i någon viss proportion till den metalliska kassan, utan att Banken alltid skall ega rätt att hålla i omlopp 20 milkr mera än som motsvaras af reel valuta, så rådslog man inom Utsk. länge och väl om något sätt att bestämma den proportion, i hvilken Privatbankernas sedelstock borde stå till 308 Den 16 December e. m.
Riksbankens.
Frågan blef likväl icke löst, dels tillföljd af sakens inneboende svårigheter, oell dels kanske derföre att man, hvilket ofta händer, hvarken egnade nog tid eller ihärdighet åt densamma.
Man ilar nu mindre än någonsin lid att lösa en så beskaffad fråga, men om punkten återremitteras, så tror jag att Utsk. borde kunna föreslå en. efter de särskilda Privatbankernas grundfond lämpad inskränkning i sedelulgifningsrätten.
Hvad angår sältet för denna inskränkning, så anser jag det vara vida lämpligare att bestämma sedelutgifningsrätten lill endast 75 proc. af grundfonden, än alt fråntaga Bankerna deras rätt att utgifva sedlar på Kredit. iv-handlingar.
Jag vågar derföre föreslå alt Utsk. vid förnyad pröfning af frågan ville taga i betraktande, om man icke uli Bankernas sedel u t g i fn ingsrält kunde göra den inskränkning, alt de hädanefter endast fingo rätt att utgifva sedlar till ett belopp motsvarande 75 proc. af grundfonden, och derutöfver på Kreditiv-handlingar till ett belopp, icke öfverstigande hälften af den sedel-emission, hvartill de sålunda blifvit berättigade.
Så långt jag minnes tillbaka har man alltid vid öfverläggningarne inom RiksSt:n ang:de detta ämne visat obenägenhet och ovilja mot de enskilda Bankerna och sagt sig tvifla på dess förmåga att fullgöra sina förbindelser.
Oviljan och obenägenheten höfva likväl på sednare tider gifvit med sig, och man har offentligen erkänt att dessa inrättningar varit nyttiga och g^gneliga för landet.
Under närvrde tidpunkt hafva de enl. min tanka vederlagt alla tvifvel på deras förmåga att fullgöra sina förbindelser, och desto besynnerligare förefaller det mig, alt man just nu vill inskränka deras verksamhet, och beröfva deni en rättighet, som de aldrig missbrukat.
Den nu föreslagna lagen innebär alia möjliga garantier; K.
M. skall pröfva oktrojerna; Direktionen skall vara solidariskt ansvarig och när som helst halla Bankens räkenskaper K. M:s Befhde till handa; vid hvarje qvartals slut skall direktionen insända qvartalsrapport till K.
M:s Befhde; i vården om grundfonds-hypothekerne skall jemväl K. M:s Befhde deltaga, och om Banken förlorar så mycket som 10 proc. af grundfonden, så skall all Bankrörelse uphöra, så vida icke delegarne ånyo sammanskjuta beloppet.
Utskis förslag inskränker i någon mån sedelutgifningsrätten, men icke bör man, synnerligen i denna tidpunkt ytterligare binda deras verksamhet, och derigenom förhindra den lindring i den financiella krisen sorn dessa Banker, klokt och väl förvaltade, ovilkorligen böra kunna åstadkomma.
Jag vågar således tro att de här yttrade farhågorna äro öfrerdrifna, och alldeles stridande mot erfarenheten, och anhåller om bifall till Utskrs förslag, helst redan detta förslag, meri afs:de på Bankernas verksamhet, innefattar flera garantier, än de nu befintliga stadgandena.
Jag medger gerna att
Privatbankerna icke kunna skörda så stor vinst som hittills, om de förlora sin rätt att utgifva sedlar på Kreditiv-handlingar, men att de i alla fall böra kunna lemna Kreditiv åt dem, som deraf äro i behof, det bevisas D«ii 1K
December e. m. af föl ja n de omständighet.
Vid granskningen af Privatbankernas qvartals-rapporter finner man nemi. alt en Bank, med endast 961,000
Rdr i utelöpande sedlar, har utestående fordringar på Kreditiv till ett belopp af 1.217,000 Rdr; i diskontväg till ett belopp af 1.716.000
Rdr och på vexlar till ett belopp af 1,121,000 Rdr.
Det 8r temiigen gifvet att denna Bank hufvudsak ligast bedrifvit sin rörelse med Riksbankens sedlar.
En annan Bank åter, nemi.
Smålands, har utgifvit krediliv-sedlar till ett belopp af 4,026,000 Rdr; men det oaktadt uppgå Bankens fordringar på uttagna Kreditiv icke till iner än 1,720,000 lidi-, och i diskontväg icke tili mer än 1.632.000 Rdr.
Häraf torde synas alt Krediti v rör elsen icke står i något ovilkorlig! samband meri sedelutgifningsrällen.
Jag hyser visserligen icke något tvifvel om Bankernas förmåga att honorera sina, förbindelser, men då lagstiftaren väl hufvudsakligen bör afse att betrygga det allmänna, och då det alltid är ett betryggande att icke låta Privatbankernas utelöpande sedelstock blifva allt för stoisk nödgas jag fortfara med min anhållan om återremiss.
Sparre grundade sitt försvar för Privatbankerna hufvudsakligast derpå, att dessa Banker hittills utan undantag alltid fullgjoit sina fölbindelser, så vill jag för min del fästa upmärksamheten derpå att det är något sent att stifta lagar först då, när de olyckor intiäffat sorn en oriktig lag kan medföra.
Då en Privatbank redan inställt sina betalningar och dei igenom dragit andra Banker med sig och störtat landet i det största förderf, då är det försent alt förändra en felaktig Banklagstiftning.
Hr Grin har äfven i likhet m. fl. andra talare framhållit den stora kontroll på Privatbankerna, som skulle ligga deruti att K. M:s Befhde öfver dem egde en ständig tillsyn.
Men äfven den fullständigaste kontroll är icke alltid i stånd att före komma olyckor; ty det finns inga penningeförvaltande individer eller verk, sorn hafva en fullständigare kontroll på sig än upbördsmännen, och likväl veta vi, huru ofta landet lidit stora förluster just genom dessa upbördsmäns förvållande.
1 likhet med Hr Hjerta anser äfven jag, att det enda man tiar att göra är alt inskränka Privatbankernas sedelulgifningsrätt, så vida man vill att dessa Banker, på samma gång de gagna landet, likväl skola vara ur stånd att skada detsamma.
Jag tror att det skulle medföra goda påföljder, om man endast medgåfve
Bankerna rätt att utgifva sedlar till ett belopp motsvarande % af deras grundfond; ty derigenom skulle
Privatbankernas sedelstock komma i ett mera proportionerligt förhållande till Riksbankens sedelstock.
Hvar och en bör utan svårighet kunna inse, hvilka olägenheter
Privatbankerna kunna föranleda genom en allt för stor sedelemission.
Privatbankerna, som hafva stor utländsk skuld, hafva för det närv:de, enl. hvad Hr Lagerstråle upgifvit 25 milkr sedlar i omlopp.
Dessa 25 mill:r hafva undanträngt lika många milkr Riksbankens sedlar, hvilka ingått i Riksbanken i utbyte mot silfvertackor, som sedan vandrat till utlandet.
För alt betala utländsk skuld måste man först hos Privatbankerna utbyta deras Kreditsedlar mot Riks - 310 Den 16 December e. m. bankens sedlar, och sedan invexla dessa i Riksbanken mot silfvertackor.
När nu en tidpunkt inträffar då en större utländsk skuld skall betalas, blifva Privatbankerna utsatta för en så stark påtryckning att de, för att sjelfva icke ramla, tvingas att strypa, d. v. s. de måste indraga alla lån utan att bevilja nya, och då göra de så stor skada, att det hade varit bättre, om de aldrig varit till.
Jag vill icke bestrida Privatbankernas nvlta, men jag vågar påstå, att den utsträckning deras verksamhet på sednare tider erhållit vida mera skadat än gagnat.
Som jag icke hört någon annan yrka afslag å 14 g, så afstår jag från mitt yrkande och förenar mig med dem, som yrkat återremiss.
Den först till bifall å förev:de § framställde proposm besvarades med starka
Ordf:den hemställde om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmä.rkn:ne föranleda till återremiss, samt sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte några Nej, förklarade sig anse
Ja nu hafva varit öfvervägande. § fä.
Hr Aminoff: Ehuru det kan synas obetydligt, får jag likväl anmärka, att man i denna g uteslutit ett stadgande som fanns i gamla lagen, nemi. att sedlar på samma valör skola hafva lika färg.
På det Privatbankernas sedlar icke må förete allt för stor omvexling i färgor, anhåller jag att detta stadgande måtte införas.
För min del kan jag icke fatta någon anledn. till det stadgandet, att Privalbanksedlar på samma valör skola hafva lika färg, och då jag i allmänhet anser att man icke onödigtvis bör reglementera med afs:de på Privatbankerna, så anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag.
Efter till bifall å förevtde g framställd propos., som besvarades med starka
Ja jemte åtskilliga Nej, förklarade Hr Frih. o. Ordf:den att han funnit
Hr Lagerstråle: Enl. min tanka har man varit obillig, då man i första mom. af denna g stadgat, att om en sedel till inlösen vägras, så eger sedel-innehafvaren att upbära 6 proc. ränta till den dag då full betalning följer.
Det är väl gifvet, att om en Bank blir oförmögen att fullgöra sina förbindelser och ställes under utredning, så kommer en viss dag sedermera att utsättas för kredit-sedlarnes inlösande.
Skall då den kredit-sedel, som på sagde dag icke till betalning upvisas, löpa med 6 proc. ränta allt framgent?
Detta synes mig i sanning vara obilligt; ty all ränta borde väl uphöra från den dag, då Banken ånyo börjat sin invexling.
Hvad angår sista mom. af denna g så tager jag mig friheten att Den 10 December e. m. 311 föreslå ett stadgande, hvilket jag anser böra införas antingen vid denna eller den 21 §•
Om under skeende utredning en Banks utelöpande sedlar skulle visa sig öfverstiga de fordringar, hvilka till Banken förfalla innan inställelsedagen i konkursen, så anser jag alt Bankens fordringsegare icke borde behöfva vänta tills Bankens alla andra fordringar äfven blifvit indrifna, utan att de solidariska bolagsmännen borde tvingas att genast tillskjuta den summa som erfordrades för att betäcka bristen.
Jag anhåller derföre att få framställa följande förslag: »yppas då eller i följd af annan anledn. konkurs och af Bankens ställning sig visar, att dess utelöpande kreditsedlar och andra förbindelser icke kunna godtgöras med de säkra fordringar, hvilka till Banken förfalla innan inställelsedagen i konkursen, åligger det den oller dem, som med Bankens utredning hafva befattning, att ifrån Bankens solidariske bolagsmän indrifva så stort tillskott, som till fullgörande af slik godtgörelse erfordras.
Jag anhåller om återremiss af denna punkt, på det Ulsk. må blifva i tillfälle att taga delta mitt förslag i ompröfvande.
Det af den siste värde talaren föreslagna tillägg kan väl icke gerna införas annat än vid 21 S, der fråga är om konkurs.
Här är blott fråga om att bestämma sättet för Banksedlars inlösen, när en Bank, utan att göra konkurs, brister i full görandet af sina förbindelser.
När vi komma till den 21 § skall jag besvara Hr Lagerstråles anmärkn., men jag anser att man icke bör göra någon förändring i den nu föredragna §, utan anhåller om bifall till densamma.
På sätt jag nämnt, är det mig likgiltigt om det af mig föreslagna stadgandet införes bär eller vid den 21 g, men det synes mig icke sakna sammanhang med den nu föredragna g, emedan äfven den handlar om det fall att Bankrörelsen inställes.
Jag har således ingenting emot bifall till denna §, så vida i första mom. göres den ändring jag föreslagit.
Sedan härefter Hr Frih. o. Ordf:den framställt, att enl. hans upfattning Ilr Lagerstråle väl medgifvit att frågan om hans sednare anmärkn. må upskjutas tills 21 § förekommer, men icke afstått från sin på den första anmärkn:n grundade begäran om återremiss, och deremot Gr.
Sparre yrkat bifall å förev:de g, yttrade Hr Lagerstråle:
Den första af mig gjorda anmärkn. ang:de räntan på Banksedel som blifvit vägrad till inlösen uptogs icke af Gr.
Sparre till besvarande.
Jag trodde, att begge de af Hr Lagerstråle framställda anmärkmne egentligen afsågo konkurser, och med afs:de på räntan i konkurser är stadgadt i 21 §, hvarföre jag trodde mig kunna upskjuta besvarandet af dessa anmärkn:r tills vi komma till denna §.
312 Den 13 December e. m.
Min anmärkn. med afs:de på räntan gällde icke egentligen det fall då en Bank gör konkurs, utan det fall då han ställes under utredning.
Jag ber blott att få anmärka, att 21 g handlar icke blott om konkurser, utan äfven om annan uplösning.
Efter nu särskildt i afs:de på l:sta mom. af 16 § framstälde propos:r förut till bifall, hvarvid ropades blandade Ja och Nej, och sedan till återremiss, hvarvid ropades starka
Ja jemte åtskilliga Nej, förklarade Hr Frih. o. Ordkden det han ansåg den sednare propos:n besvarad med öfvervägande Ja.
Sednare mom.
aGdenna § bifölls. §§ 17, 18 och 19.
Dessa §§ biföllos. g 20.
I denna § synes visserligen det allmännas rätt vara tein!igen betryggad, men man har icke tänkt sig det förhållandet att större delen af Bankens fordringar kunna innestå i konkurser.
I sådant fall komma naturligtvis
Bankens räkenskaper icke alt utvisa förlust för
Banken förr än alla dessa konkurser blifvit utredda.
Det låter då tänka sig att en Bank under en följd af år blifvit inblandad i en massa konkurser, och att den förlust, som motses att drabba Banken, ehuiu den ännu ej är till siffran bestämd, vida öfverstiger den liondedel af grundfonden som här omnämnes.
Det torde således vara af vigt att uti denna g införa en bestämmelse för detta fall, men som det är svårt att slumpvis beräkna den behållning som kan blifva i en konkurs, och å en annan sida bestämmelsen icke torde böra göras alltför sträng, så torde man böra utsätta en temligen hög siffra för de fordringar, som få innestå i konkurser innan särskild åtgärd kommer i fråga.