Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl måste äfven denna omständighet vara, ej blott uppgifven och förutsatt, utan lagligen stjrkt, innan ett åtal angående öfverträdelse af 76 § Regeringsformen kan med befogenhet väckas och fullföljas. 322 Ehuru således Högloft.
RiksRätten lärer finna Rikets Ständers nyss anförde beslut ovillkorligen ligga i vägen för Hr JuslitieOmbudsmannens talan i denna del, vill dock jag, å min sida, ej grunda mitt slutliga försvar härutinnan på en under rättegången tillkommen omständighet, hvars inträffande jag, såsom Embetsman och enskild medborgare, djupt beklagar, ulan går jag, med den anklagades rätt och pligt, att ytterligare bemöta de af åklagaren anförda skäl, och söka ådagalägga huruledes, äfven i förevarande punkt, åtalet, från dess ursprung och oberoende af sednare tillfälligheter, saknat stöd af Lag.
I ändamål att, emot svarandernes bestridande, visa det KabinettsKassans förbindelser äro Statens och belasta Riket, anmärker Hr Justitieombudsmannen uti slutpåståendet: att nämnde Kassa skall intill närvarande tid hafva varit till betydligaste delen sammansatt af bidrag från anslaget till MinisterStaten och från extra utgifts medlen, och så till vida utgjorts af tillgångar från andra och åttonde Hufvudtitlarne, hvilka af Rikets Ständer vid hvarje Riksdag beviljades; och att, ”vid detta förhållande, en KabinettsKassan, utöfver dess ”dåvarande tillgångar (?) ålagd borgen för BarlhelemyKassan, syntes hafva åsyf”tat Rikets eller Statens skuldsättning i samma mån, som framdeles ingående ”Statsmedel dervid påräknades.” Såsom stöd för ett åtal, hvilket endast kan grundas på bevisning om uppenbar öfverträdelse, i rådslag lill handling, utaf tydlig lag, åberopas således här, att den anmärkta åtgärden synes hafva åsyftat
Statens skuldsättning i en viss män, medelst ett obehörigt påräknande af medel, som framdeles förväntades komma att inflyta!
Om denna slutledning, å ena sidan, utmärker en för den anklagade gynnsam varsamhet hos åklagaremakten, går den dock, å den andra, nog långt inpå uppsåtens och syftningarnes, från juridisk undersökning fridlysta område; och man frestas att dervid tänka tillbaka på det, under Franska revolutionens skräcktider rubricerade brott, som bestod uti iråkad ”misstanka för alt vara misstänkt.”
Men jag fäster mig ej vidare vid dessa uttryck, utan vågar påkalla Högloft.
RiksRältens uppmärksamhet å det serskilda förhållande, som med KabinettsKassan sig företer, i så måtto, att denna Kassa bildas af medel, som dertill af Kongl. Maj:t, efter godtfinnande och omständigheternes föranledande, men ej af Rikets Ständer vid Statsregleringarne, anvisas, och att samma Kassa i öfrigt står under Kongl. Maj:ts omedelbara, fria, disposition, utan behof af föregången anmälan derom i StatsRådet, utan att vara underkastad granskning af Statsverkets Revisorer eller Kongl. KammarRätten, och utan annan redovisningsskyldighet för förvaltningen, än den Konungen enskildt kan behaga af vederbörande inom Kabinettet äska och till formen bestämma.
Detta allt utvisar nogsamt, att 323 KabinettsKassan icke utgör någon del af Statsverket, eller eljest kan räknas bland Pakets förvaltande Inrättningar; oell då endast på Kongl.
Maj:ts nådiga förordnande ankommer, så väl att pröfva, af hvilka slags disponibla tillgångar KabinettsKassans behof skola förses, som ock aLt till serskilda ändamål använda extra utgifts medlen äfvensom besparingarne å Ministeranslaget, lärer den tillfälliga omständighet, att medel bland annat från nyssnämnde två källor blifvit till KabinettsKassan anvisade, icke kunna förändra Kassans verkliga egenskap i förhållande lill Statsverket och Riket, lika litet som någon förvandling härutinnan skulle inträffa, i händelse bidrag från omförmälde håll upphörde att KabinettsKassan tilldelas, utan Kongl.
Maj:t funne utväg att på annat sätt fylla Kassans samtliga behof.
Då jag nu tror mig hafva visat, att de väsentligaste villkoren för ett åtal enligt 76 § Regeringsformen, nemligen tillvaron af verklig gäld och Rikets belastande dermed, ingalunda få antagas inträffa i afseende å närvarande fall, är det en mera likgiltig omständighet, huruvida KabinettsKassans ifrågakomne borgen, såsom Hr Justitieombudsmannen ansett och vidhåller, varit genom preskription dödad vid den tid, då min klandrade påskrift af den 10 April 1839 å obligationerne tecknades; hvaremot jag å min sida åberopat, att den af H. E. Grefve af Wetterstedt år 1836 meddelade förnyelse af de då uppvisade obligationerne afsett icke blott sjelfva skulden, utan äfven KabincltsKassans löftesförbindelse.
Angående förhållandet härmed upplysa handlingarne, att, sedan Kongl. Maj:t, uti nådig skrifvelse den 7 November 1826, jemte beslutande af en låneoperation för BarthelemyKassans räkning och med KabinettsKassans ansvarighet, anbefallt och bemyndigat H. E. Hr Grefve af Wetterstedt, i uttryckligen utmärkt egenskap af dels StatsMinister för utrikes ärenderne, dels ock Chef för KolonialDepartementet, att å de begge Barthelemy och KabinettsKassornas vägnar ”utfärda alla de dokumenter och förbindelser, som för berörde ”angelägenhets bringande till slut erfordrades;” samt H. E. häruppå, den 31 December nämnde år 1826, med åberopande af denna Kongl. Maj:ts nådiga befallning, för hvarje del af lånebeloppet, å en och samma handling serskildt tecknat ej mindre Barthelemyfondens skuldförbindelse än ock KabinettsKassans borgen derför, så har H. E., i Juli månad 1836, under fortfarande utöfning både af StatsMinistersEmbetet och af Chefskapet för KolonialDepartementet, å serskilde af de handlingar, hvilka, såsom nämndt är, innefattade på en gång skuld- och borgensförbindelser, meddelat en så lydande påskrift: ”Förestående ”förbindelse, som denna dag blifvit för mig uppvisad, varder härmed till full 324 ”kraft och verkan förnyadoch förekommer härvid i öfrigt, att afsigten, hvari berörde påskrift, vid ohligationernes uppvisande, för publik räkning, äskades, icke synes hafva kunnat vara inskränkt till allenast sjelfva låneförskrifningens förnyelse, eller förenad med afstående från borgenssäkerheten; att en vägran af löftesförbindelsens innebegripande i den begärda förnyelsen skulle hafva saknat allt ändamål, enär det, sådant oaktadt, lika fullt berott af sedelinnehafvaren att, på annan grund, enligt lag och Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800, förvara och påstå fortfarande verkan af de, jemte skuldsedlarne, uppvisade borgensskrifterne; — att fastän sakens beskaffenhet fordrat, att, vid obligationernes första utgifning, skuld och löftesförbindelserne skrifvits serskilt, hvar för sig, någon anledning deremot ej varit för handen att, vid samtidigt uppgifvande, genom samma person, af dessa, å en och samma handling befintliga förbindelser, meddela mera än en, för dem begge gemensam påskrift härom; samt att då, i händelse meningen skulle hafva varit att från förnyelse utesluta den, å låndokumentet jemväl tecknade borgensförbindelsen, sådant otvifvelaktigt bordt yttryckligen gifvas tillkänna, så innehåller likväl påskriften af den 12 Juli 1836 icke något, som i ringaste mån antyder en dylik afsigt, utan ådagalägger fastmera ordalydelsen af samma påskrift, att de då uppvisade obligationerne blifvit ”till juli kraft och verkan” således utan någon inskränkning, förnyade, hvilket förhållande, vid samfälldt betraktande af ofvan anförde omständigheter, synts mig ännu klarare framstå i dagen.
Emot denna tillämpning af H. E. Hr Grefve af Wettersfcedts ifrågavarande påskrift anmärker Hr Justitieombudsmannen: att namnen under berörde påskrift voro desamma, som funnos under BarthelemyKassans ursprungliga förskrifningar, men att Kabinettskassans borgensförbindelser deremot skulle visa ”andra namnteckningar” hvilket förmenades nogsamt utmärka en emellan dessa begge kassor iakttagen skillnad; att icke styrkt vore, det namnteckningarne under påskriften af år 1836 vid den tiden varit för Iiabinettskassan gällande; samt att framlidne II. E. Hrj Grefve af Wetterstedt ej ”bevisligen egt rättighet” att ensam å denna kassas vägnar någon förbindelse sig ikläda.
Men, må det tillåtas mig att fråga:
Var ej H. E. Hr Grefve af Wetterstedt, genom Kongl. Maj:ts nådiga Bref den '7 November 1826, uttryckligen bemyndigad, att ensam utfärda alla å KabinettsKassans vägnar för låneoperationen erforderlige förbindelser och handlingar?
Följde ej af detta åt Hans Excellens sålunda gifne uppdrag, äfvensom af Hans Excellens ännu år 1836 innehafde Embete, såsom Statsminister för utrikes ärenderne, att Hans Excellens, och icke någon annan, var den, som egde att, då, jemte låneförskrifningarne, KabinettsKassans borgensförbindelser för 325 för Hans Excellens uppvistes, meddela intyg, så väl om uppvisandet, som angående förnyelsen?
Fanns väl, genom lrögstberörde nådiga förordnande eller eljest, föreskrifven någon viss form ens för sjelfva de ursprungliga förbindelser nes utfärdande?
Och kan, vid sådant förhållande samt enär, såsom ofvan är antydt, icke mera än en gemensam anteckning å hvarje handling vid tillfället erfordrades, någon vederläggande slutföljd hemtas från den omständighet, att H. E. Hr Grefve af Wetterstedts oftanämnde påskrift af den 12 Juli 1836, hvilken — till öfverflöd — finnes med kontrasignation af en person, nu mera jemväl aflidne Hr ExpeditionsSekreteraren Bergius, försedd, icke derhos är vorden, lika med KabinettsKassans borgensförbindelse år 1826, kontrasignera!, af dåvarande KabinettsSekreteraren Baron E. Lagerheim, men hvars berörde befattning vid garantiens förnyande år 1836 redan upphört?
RiksRätten, huruvida ej nu anförde förhållanden i afseende å påskriften af år 1836 skäligen berättigat till den öfvertygelse, att samma påskrift, för de dermed försedda dokumenter, innefattat förnyande både af borgen och af skulden; och jag vill blott tillägga, att då man funnit sig oförhindrad att nu påkalla och mig affordra ”bevisning” rörande afsigten och förhållandet i öfrigt med en redan afliden Embctsmans, Hr Grefve af Wetterstedts ifrågakomne tjensteåtgärd, en sådan bevisning, enär ej mindre bemälde Hr Grefve än Hr ExpeditionsSekreteraren Bergius äro urståndsatte att angående beskaffenheten af samma åtgärd meddela förklaring och vitsord, icke kunnat åstadkommas mera tillfredsställande än den här blifvit lemnad.
I allt fall lärer det ej vara med en laga rättegångsordning förenligt att grunda åtalet emot den efterlefvande på en tydning af hädangångnes tillgöranden och afsigter, hvilkens ti oriktighet desse sednare möjligen kunnat ådagalägga, om de blifvit derom tillsporde och hörde.
Jag har redan antydt huruledes jag, för min del, finner frågan om borgensförbindelsernes preskription icke vara af något väsentligt inflytande på målets pröfning i lagligt hänseende.
Men det gifves en ännu högre synpunkt, nemligen den moraliskaj, hvarutur saken påkallar att bedömas.
Om det nu i. allmänhet anses af hedrens lag förbjudet att, på grund allenast af en så beskaffad formel invändning, sorn den angående preskription, undandraga sig verkan af en åtagen förbindelse, hvilken eljest medgifves vara ouppfylld, så synes man ej, utan våldförande af känslan för det rätta och värdiga, böra kunna framställa den fordran, att den offentliga Embetsmannen, som handlar i Konungens namn, skulle, vid påföljd af hardt ansvar, vara pligtig att iakt 42 - 326 taga ett handlingssätt och begagna utvägar, som enskilde emellan ej kunde annat än betraktas såsom otillatne.
Det är likväl en sådan fordran man drifver, då man, under grundlös förutsättning, att borgensförbindelsen år 1839 varit preskriberad, förmenar detta bordt hafva leda derhän, att förbindelsens förnyande vägrats, och Kabinettskassan förklarat sig ej mera behöfva vidkännas densamma.
Att nyssberörde anmärkning, om än icke saknande vigtig betydelse, likväl ej innefattar något juridiskt försvarsskal, inser jag fullkomligen.
Men jag är nog lycklig att, i nu omförmälda punkt, kunna åbei’opa ännu ett förhållande, som oemotsägligen ådagalägger, att Kabinettskassans samtlige ifrågavarande borgensförbindelser, oberoende deraf, huruvida de år 1836 blifvit förnyade eller icke, dock vid min påskrift, den 10 April 1839, varit med full verkan gällande, äfvensom att den åtgärd, man velat föra mig till last, endast skett till verkställighet af en derom i laga ordning meddelad, för mig till ovillkorlig efterlefnad gällande föreskrift.
Maj:t har nemligen, enligt det till Höglofl. RiksRätten förut i saken ingifna Protokoll af den 17 Mars 1839, i nåder anbefallt mig, jemte tillförordnade Chefen för KolonialDepartementet, Hr StatsRådet
Ihre, ätt förnya de ifrågavarande obligationerne, samt dervid uttryckligen förklarat, att denna förnyelse afsåge, så väl sjelfva skuldförbindelserne, som ”fortvaron af KabinettsKassans ansvarighet.”
Då man härvid ihogkommer, att Konungen är Den, under hvars omedelbara höga disposition KabinettsKassan lyder, oell hvilken således måste ega att, å Kassans vägnar, i främsta rummet ingå och erkänna förbindelser, lärer man ovillkorligen skola finna, alt Kassans omförmälda borgen icke kunnat anses vara upphörd i den stund, då Konungen, medelst nyss anförde befallning, tillkännagifvit och medgifvit motsatsen.
Hvad åter angår Hr JustitieOmbudsmannens fullföljda anmärkning derom , att ifrågavarande ärende skulle hafva bordt hos Kongl. Maj:t behandlas i enlighet med 11 § Regeringsformen, samt att, då sådant icke skett, beslutet angående borgens förnyande måtte anses ej hafva blifvit i behörig form utfärdadt och således icke heller varit till efterlefnad lagligen bindande, så får jag, till bemötande häraf, blott svara: att 11 § Regeringsformen föreskrifver sättet för handläggningen af Ministeriella mål; att under denna benämning, eldigt sakeus natur och den i Grundlagen numera uttryckligen intagne förklaring, icke förstås andre ärenden, än sådane, ”sorn angå Rikets förhållande till främmande makter;” att frågan om förnyande af en Kabinetts Kassans borgensförbindelse, till inrikes innehafvares säkerhet, icke angått Rikets förhållande till 327 någon främmande makt, och således uti intet afseende varit af egenskap att hafva bordt behandlas enligt 11 § Regeringsformen, och att, då samma förnyelse endast innefattat ett förordnande angående nyssnämnde, under Kongl. Maj:ts fria disposition stående kassa, men någon föreskrift af viss form för så beskaffade förordnanden och befallningar icke finnes i Grundlagen eller annorstädes gifven, måste det ankomma på Kongl. Maj:t att, i hvarje serskildt fall, bestämma sättet för beslutets utfärdande; hvilket i förevarande fråga, lämpligen och ulan anledning till ringaste tvekan om befallningens förbindande kraft, skett medelst ett Protokoll, expedieradt af den Embetsman, nemligen tillförordnade KabinettsSekreteraren, till hvars tjenstebefattning
KabinettsKassans angelägenheter närmast höra.
Härmed slutar jag nu det svaromål, som i förevarande anklagelsepunkt mig ålegat att afgifva; och jag- vågar anse mig hafva ljusligen ådagalagt, att anklagelsen härutinnan är lika olaglig till sin grund och form, som blottad på giltiga skäl i sak.
För en åtgärd, som ej varit eller bordt vara föremål för öfverläggning i StatsRådet, och icke heller haft egenskapen af Ministerielt mål, 'är jag, med åberopande af 106 § Regeringsformen, vorden ställd under åtal inför RiksRält, oaktadt sådant åtal, enligt samma §:s innehåll och ordalydelse, endast kan väckas rörande rådslag, sorn anmärkas vid granskning af StatsRådets Protokoller, eller af något i Ministeriélla ärenden fördt.
Jag har visat, huruledes berörde åtgärd, rätteligen bedömd, endast består deruti, att jag, å en kassas vägnar, hvilken ej tillhör Statsverket eller Rikets drätsel, på Kongl. Maj:ls i laglig ordning lemnade nådiga befallning, meddelat påskrift om fortfarande verkan af en icke proprie borgensförbindelse, hvilken jag, i följd af Kongl. Majrts eget förklarande och andra omständigheter, måste anse hafva varit ännu med full kraft gällande före och i den stund, då min omförmälda påskrift egde rum.
Men utan afseende härå och fastän Regeringsformen och Ansvarighetslagen icke medgifva åtal för annat, än uppenbara öfverträdelser af Ijdlig lag och boksta/Uga föreskrifter, påstår man och vidhåller, att jag i sådan måtto brutit emot 76 § Regeringsformen och bidragit till Rikets belastande med ny gäld, samt yrkar i följd häraf intet mindre, än att jag måtte dömas hafva förverkat mitt ännu icke frånträdda Embete!
Jag öfverlemnar med full tillförsigt till Höglofl.
RiksRätten att göra tillämpningen af dessa sammanställningar, och tillägger blott, att åtalet af mig, till alla delar, och på alla grunder, beslrides.
Slutligen, då Hr Justitieombudsmannen fullföljt serskildt påstående om öfverträdelse af 58 § Regeringsformen, derföre att fråga om KabinettsKassans 328 meranämnde borgensförbindelse ieke blifvit af mig framställd vid Kongl. Majrts, sistlidne Riksdag aflåtne, proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, får jag härutinnan blott anmärka, att 58 § Regeringsformen icke igenfinnes bland de i Ansvarighetslagen den 10 April 1810 uppräknade stadganden, för förbrytelse emot hvilka, påföljd i nämnde lag föreskrifves, och att vid sådant förhållande anmärkningen i förevarande del icke, emot 6 § i merberörde lag och 106 § Regeringsformen, utgör föremål för åtal inför RiksRätt, eller kan till någon ansvarspåföljd föranleda.
För att till öfverflöd visa äfven detta åtalets obefogenhet i sjelfva saken, får jag vördsamt hänvisa, till hvad som af mig, dels i min första förklaringsskrift, dels ock vid detta tillfälle blifvit ytlradt angående KabinettsKassans rätta egenskap, samt om orsakerne, hvarföre icke Kassans ifrågavarande borgen erfordrat att för Rikets Ständer uti propositionen om Statsverket uppgifvas.
Slockholm den 1'7 Januari 1842. G. A. STIERNELD, genom Alb.
Ihre enligt fullmakt.
Uti förestående förklaring, i hvad angår det, jemväl emot mig, fullföljde åtalet angående förment åsidosättande af 58 § Regeringsformen, instämmer jag för egen del.
Stockholm som ofvan. ALB. IHRE.
I anledning af Rikets Ständers JustitieOmbudsmans till Höglofliga RiksRätten aflemnade slutpåståenden får jag, för de mig rörande punkter, dels vördsamt åberopa de skäl och omständigheter, som mine öfver Hr Justitieombudsmannens anmärkningsmemorialer afgifne förklaringar innehålla, och hvilka jag icke anser vederlagda eller försvagade genom Hr JustitieOmbudsmannens mer och mindre tvungna slutledningar, dels ock instämma uti hvad de öfrige i saken delaktige f. d.
StatsRådsLedamöter vid dessa punkter nu ytterligare anfört.
Jag anhåller derjemte vördsamligen att, hvad serskildt beträffar anmärkningen emot ett för Barthelemiska kassans räkning, med borgen af Kabinettskassan, upptaget lån, få tillägga, det Rikets Ständers vid sista Riksdag i denna fråga fattade beslut uppenbarligen ådagalägger, att Riket genom den anmärkta åtgärden icke blifvit med gäld belastadt, och att följaktligen 329 densamma, såsom jag ock förut haft äran anföra, hvarken bort inför Konungen i StatsRadet förekomma, eller kan utgöra föremål för Höglofliga RiksRättens pröfning.
Med vördnad och undergifvenhet öfverlemnar jag de emot mig, i egenskap af f. d. Statssekreterare för Handels och finansärendena, gjorda anklagelser till Höglofliga RiksRättens upplysta och rättvisa pröfning.
I alla händelser skall jag emot denna rättegång söka tröst i vissheten derom, att genom de åtalade åtgärderna enskild mans rätt ej blifvit kränkt eller våda för Riket uppkommit, äfvensom i den förhoppning, jag hyser, att beskaffenheten af de anmärkningar, som ett särdeles nitiskt Konstitutionsutskott emot Konungens förra Rådgifvare framställt, skall, opartiskt pröfvad gemensamt med Rikets tillvexande välstånd, inför samtid och efterverld ådagalägga, att vid den tidpunkt, som utgör föremål för klandret, Svenska Folket, under sin åldriga och stora Konung, varit på en gång väl regeradt och fritt, så i ord, som handling.
Stockholm den 17 Januari 1842. C. D. SKOGMAN. Till Höglofliga RiksRätten.
Uti det svar på Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningsmemorial, som redan den 29 sistlidne Mars till den Höglofliga RiksRätten aflemnades, voro några allmänna betraktelser framställda, hvilka, härledda från den uppenbara syftningen af Sveriges ännu gällande Regeringsform, i dess helhet uppfattad, samt serskildt bekräftad utaf dess ordalydelse i 106 §, syntes vara nödiga till bestämmande af den åklagaremakt, sorn nyssnämnde grundlagsparagraf medgifver Rikets Ständers Konstitutionsutskott.
Man föreställde sig, att Hr Justitieombudsmannen, antingen skulle, i fall han tilltrodde sig att vederlägga dessa betraktelser, manligen framgå med ett allvarligt försök dertill, eller ock, i motsatt händelse, tinna sin rättsinnighet, sin sjelfständighetskänsla samt aktningen för det höga kall, som Rikets Ständer, i Svenska Folkets namn, men icke det åklagande Utskottet, honom anförtrott, oeftergifligen kräfva, att öppet erkänna riktigheten af de utvecklade begreppen om betydelsen af Regeringsformens 106 § och om den hofsamhet, som dess tillämpning fordrar, samt derefter rätta sitt vidare handlingssätt.
Men intetdera af dessa skäligen väntade alternativ har inträffat.
Hr Justitieombudsmannen bar sorgfälligt undvikit att inlåta sig i någon storartad, hans upphöjda embete värdig, diskus - 330 sion öfver de principfrågor, som uti inledningen till svaromålen på lians anmärkningsmemorial blifvit framställde, men deremot, under synbart bemödande, att inom den hvardagliga advokatyrens område neddraga denna rättegång af hög politisk och historisk betydelse, fullföljt till slutliga ansvarspåståenden hvarje af de trettio, mestadels småaktiga anklagelser, som till hans åtgärd blifvit hänviste.
Dessa anklagelsers oskälighet är redan ådagalagd och skall än ytterligare ådagaläggas i de speciela förklaringarne öfver Hr JustitieOmbudsmannens ofvanberörde slutpåståenden.
Men likasom förut må det, vid detta tillfälle, vara tillåtet att underställa den Ilöglofl.
RiksRätten några allmänna anmärkningar, föranledda af Hr JustitieOmbudsmannens sätt att utföra denna rättegång.
Man behöfver endast flygtigt genomläsa hans långa deduktioner, för att genast upptäcka, alt han, i stället att frimodigt medgifva den ringa vigten af KonstitutionsUtskottets anklagelser, velat visa sin beredvillighet att i det yttersta förfäkta dem.
Ingen åklagarekonst förmår dock vända bort Regeringsformens i bestämda ordalag uttryckta stadgande, att Konungens Rådgifvare endast dä kunna ställas under tilltal inför RiksRätten, när de ",uppenbarligen handlat emot denna Regeringsforms tydliga föreskrift eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar mot sådana öfverträdelser, eller dem vållat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning.”
Hade några sådana uppenbarliga och uppsåtliga öfverträdelser af tydlig lag med fog kunnat de anklagade före vitas, så skulle det väl hafva varit för Hr Justitieombudsmannen ganska lätt att helt enkelt sammanställa de klara fakta, som ansåges hafva utgjort öfverträdelserna, med de öfverträdda tydliga lagbuden.
Men just vidlyfligheten af hans argumentationer och dessas tillkonstlade beskaffenhet bevisa nogsamt, att hvarken de föregifna lagbrotten varit uppenbarliga d. v. s. obestridliga, eller de lagbud, emot hvilka förbrytelser skulle hafva egt rum, tydliga i den af honom antagna tolkningen.
Man har ej aktat nödigt att söka tillgång till KonstitutionsUtskottets Protokoller.
Men, örn de intyga, att, såsom det blifvit allmänligen berättadt, ett större eller mindre antal bland Utskottets Ledamöter funnit de af en omvexlande, stundom ganska ringa, majoritet beslutade anklagelserne vara oskäliga, så torde äfven af denna dissensus ibland män, de der alla blifvit hedrade med samma Rikets Ständers förtroende, kunna slutas, att anledningarne tillåtalen icke varit så ovedersägliga och så vigtiga, som 106 § Regeringsformen förutsätter.
Uti den ofvanåberopade inledningen till redan afgifna förklaringar är anmärkt, med stöd af nyssnämnde Regeringsforms §, att åtal ej kan lagligen 331 anställas vid RiksRätt mot Konungens
Rådgifvare för andra förmenta öfverträdelser af Grundlagarnes föreskrifter, än dem, som Ansvarighetslagen af den 10 Februari 1810 noggrant uppräknar och bestämmer.
Ibland de underdåniga rådslag, för hvilka 1840 års Konstitutionsutskott hemtat anledningar till anklagelser inför den Höglofl.
RiksRätten, förekomma dock åtskilliga, till hvilka den i Regeringsformen åberopade Ansvarighetslagen icke ens af Hr Justitieombudsmannen kunnat anses användbar.