Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 7: de Augusti stod Karl Johan med svenska hären gentemot den norska, som hade samlat sig till strid bakom sin försvarslinie, Glommens elf, och i stället för, som han efter Kristian Fredriks bref kanhända hade trott, att få se norrmännen falla till fota vid svenska arméns inmarsch öfver gränsen, » såg han framför sig ett långt, allvarligt krig, hvilket han dessutom ej kunde föra igenom med egna trupper, och hjelptruppema voro ännu ej på väg. » I verkligheten erfor han först i Oktober i Örebro af grefve Gustaf Löwenhjelm, att ryske kejsaren ändtligen ämnade hålla sitt löfte om 6000 man.
Då skickade han den 7 Augusti ett bref till kung Kristian Fredrik, i hvilket han erbjöd alldeles de samma fördelaktiga vilkor, som han så kort förutv med harm hade afböjt.
Det var icke längre tal om Kielertraktaten.
Om endast Kristian Fredrik ville abdikera och norrmännen välja Karl Xin samt antaga svenska successionsordningen skulle Sverige erkänna Ejdsvoldskonstitutionen, hvilken var en formlig protest mot Kielertraktaten.
Ur Dagms Krönika.
3Hvad som i detta ögonblick tvingade b&amp;de Sverige och Norge att noga öfverväga, om det ej, var bättre att taga hvad som för ögonblicket kunde uppnås framför att vädja till krigslyckan, det var å ena sidan garantimakternas hållning och å andra sidan det osäkra tillståndet i Europa samt den annalkande wienerkongressen.
Ryssland, England, Österrike och Preussen hade garanterat Sverige besittningen af Norge.
Med Sverige ensamt kunde Norge kämpa med hopp om framgång, men omöjligt mot Europa.
Och kommissarierna hade ej ingifvit norrmännen mycket hopp.
Om man den ena dagen hoppades, så nedslogs hoppet den andra dagen.
Men å andra sidan fann svenska regeringen, och i synnerhet Karl Johan, garantimakternas hållning mycket egendomlig och tvifvelaktig.
Det var egentligen endast Ryssland som Karl Johan trodde sig någorlunda kunna lita på, men äfven här hade han under de för handen varande omständigheterna många om och men att taga hänsyn till.
Han hade lärt känna dessa makters obenägenhet att göra annat än det minsta möjliga för att uppfylla garantien.
I synnerhet under fälttåget i Tyskland och invasionen i Frankrike hade Karl Johan, visserligen till en stor del genom sitt dubbla spel om Sveriges och Frankrikes kronor, haft anledning erfara, att vinden lätteligen kunde vända sig.
I England var dessutom oppositionen, deribland en prins af konungahuset, mycket entusiastisk för Norges sak.
Wienerkongressen stod äfven för dörren.
•Legitimitets-principen ville återföra allt till det gamlai med undantag af hvad som stormakterna sjelfva skulle tillskansa sig.
Att den till tronarfvinge korade napoleonske marskalken fann denna situation farlig för sig, kan ej förvåna någon, men den var äfven mycket ogynsam för Sveriges anspråk enligt Kieler-traktaten.
Om makterna beslöto att mot något slags ersättning till Sverige återförena Norge med Danmark, skulle kanhända Ryssland ensamt ej mäktagenomdrifva Sverigesanspråk.Den dunkla och för tillfallet visserligen mycket svårlösta frågan förelåg: Hvad skola garantimaktema, hvad skall Europa göra, om ett kanhända långvarigt krig uppstår mellan Sverige och Norge?
I Norge kunde man frukta, att makterna ville stå vid sitt ord, och då måste man underkasta sig på nåd och onåd, medan nu det vigtigaste kunde erhållas: konstitution, sjelfständighet, likställighet med Sverige.
I Sverige kunde man frukta att i bästa fall stå ensam mot Norge under ett kanhända långvarigt och förbittradt krig, hvartill man (enligt statssekreteraren Wir-séns förklaring) saknade resurser; i värsta fall kunde Wiener-kongressen möjligen rifva hela Kielertraktaten sönder.
En fait accompli på hvilka betingelser som helst blefvo under dessa omständigheter för Sverige att föredraga framför att riskera allt.
Sådana voro verkligen de politiska förhållandena på sommaren 1814.
Karl Johan och svenska regeringen kände dem noga, och vi anse det som ett bevis på hans stora statsmannaförmåga, då han beslutsamt föredrog att bringa unionen till stånd på sådana vilkor, hvartill han på den tidpunkten var » nödd och tvungen », framför att äfventyra det stora ändamålet: den skandinaviska halföns sammanslutning till en gemensam försvarsmakt gent emot utlandet.
Vi ha citerat en utländsk krigshistoriker, af hvilkens framställning * det framgår, att allt tal om » eröfring » är gripet ur luften.
Att tala derom är att tala om » hvad som möjligen kunnat hända », som det heter i komedien.
Det är ju äfven sjelfklart, att om något slags tillstymmelse till » eröfring » hade varit, skulle Karl Johan och svenskame omöjligen ha funnit sig föranlåtna att den 7 Augusti erbjuda hvad de så bestämdt af böjde den 21 Juli.
Vi tro att en dansk tidning, som med anledning af sistlidne unionsdag innehöll en ledande artikel om förhållandena, har slagit hufvudet på spiken, då den inleder artikeln med följande ord: » Omständigheternas makt påtvingade 1814 Sverige och Norge enunion.
Sverige ansåg sig ha statsrättsligt anspråk på att taga det af Fredrik VI afträdda landet såsom provins, medan Norge ansåg sig ha rätt att betrakta Kielerfreden såsom utgångspunkten för en ny aera, under hvilken norrmännen skapade sig ett sjelfständigt rike med egen konung.
Ingen af parterna mäktade sätta sin vilja igenom, men man nöjde sig med en kompromiss ».
Att situationen å båda sidorna verkligen var såsom här framstäld framgår äfven tydligt nog af de förhandlingar som försiggingo meilan urtima stortinget och Karl XIII: s kommissarier angående de till följd af unionen nödvändiga ändringarne i Eidsvoldsgrundlagen.
Det visade sig att norrmännen mycket hårdnackadt höllo på sin uppfattning, på samma gång som Karl Johan hade en ängslig hast med att få saken afgjord och oupphörligt ålade kommissarierna att gifva efter i allt som ej var alldeles oundgängligt nödvändigt for unionen.
Om nu sålunda norrmännen enligt historiens vitnes-börd måste afvisa talet om eröfring och om en tacksamhetsskuld, som på grund häraf hos dem borde härleda sig från svenskarnes högsinthet vid unionens upprättelse, så finna de sig likväl stå i stor tacksamhetsskuld till svenskarne för godt broderskap under 71 år.
Men vi för vår del tro dock, att man i politiken ej för mycket bör inblanda känslor, dessa vare nu vänliga eller ovänliga.
Mah har solidare och varaktigare faktorer att räkna med, der det gäller ett så vigtigt politiskt förbund som unionen, och det är intressena.
Hvad dessa beträffar, så höra vi till dem som mena, att de med nödvändighet kräfva vissa fördrag och institutioner som ännu fattas.
Vi tro således att om ömsesidigt förtroende mellan de båda nationerna och full säkerhet utåt skall uppnås, måste man ha ett otvetydigt fördrag angående den gemensamma försvarsskyldigheten, ett fördrag som bestämmer styrkan och utbildningen af hvarjelands här äfvensom skyldighet för densamma att enligt konungens befallning utan undantag kunna användas hvar som helst på halfön.
Vi tro äfven att, under full likställighet, en institution borde upprättas, genom hvilken de båda ländernas nationalförsamlingar kunde träda i direkt förbindelse med hvarandra till förberedande af och förhandling om unionela frågor, som skola föreläggas till beslut af hvatje lands nationalrepresentation.
Att på detta sätt aflägsna anledningame till tvister mellan de båda nationerna, detta anse vi påkalladt af brödrafolkens verkliga intressen.
Men om man på båda hällen skall kunna lugnt betrakta unionen från de verkliga intressenas synpunkt bör man äfven försöka utrota vare sig misstänksamhet och ömtålighet eller historiska och nationela fördomar och irrläror.
nr *
Till slut några ord om Kielertraktaten.
Marcellus menar, att norrmännen äfven skola vara Karl Johah och Sverige tacksamma för denna, hvilken de dock på det bestämdaste motsatte sig och till följd af hvilken de be-slöto att med vapenmakt försvara sitt land.
säger att det sky lies Karl Johan, då i traktatens art.
IV, genom hvilken bestämdes, att Norge » hädanefter skall tillhöra h. m. konungen af Sverige och utgöra ett konungarike förenadt med Sverige », de sist anförda orden inflöto.
Detta beror förmentligen på ett missförstånd.
Det var England som genom traktaten med Sverige af 1813 hade påyrkat, att den då garanterade föreningen med Norge skulle genomföras » under iakttagandet af alla möjliga hänsyn till norska folkets jr ihet och lycka ».
Och i öfrigt säga ju de ofvan-nämnda orden ingenting om någon konstitution eller dylikt, endast att Norge — liksom förut under föreningen med Danmark — skulle utgöra ett konungarike.Deremot säger Kielerträktateils art. V, att Sverige skulle bibehålla Norges invånare vid åtnjutande af deras lagar, friheter, rättigheter och privilegier » sådana de för närvarande äro *, alltså fullkomligt som under danska tiden.
Saken är, att Sverige förde krig mot Danmark for att örvärfva Norge, ej för att » befria * det.
Och då Karl XIII i sin proklamation af 8 Februari 1814 lofvade att oktroyera något slags författning » lämpad efter edert behof », så skeidde detta uppenbart emedan ett fullständigt införlifvande — under hvilket Sveriges riksdag blefve gemensam för båda rikena — sannolikt skulle befunnits stå i strid med de förutsättningar, under hvilka England hade påyrkat alla möjliga hänsyn tagna till norska folkets frihet.
Som vi ofvanför sett, var det först den 7 Augusti 1814 att Sverige beqvämade sig att erkänna Norge som ett fritt, sjelfständigt, med Sverige under likställighet fbr-enadt rike.
Den uppriktiga tacksamhet vi norrmän hysa gentemot svenskarne härleder sig från tiden efter 1814, gnabbets men äfven vänskapens och broderskapets tid.
10 November.Pappa.
Svensk origrlnalberättelse.
Erast Arpi.
Rådhusklockan i X.
kallade med sin melankoliska klang till borgmästareval.
De goda X-boarne, hvilka annars visade föga hörsamhet, när den lilla hesa klockan svängde fram och tillbaka der uppe i det skröpliga tornet, tycktes denna gången vilja reparera sin försumlighet, ty uppför rådhustrappan trippade person efter person, grupp efter grupp.
För öfrigt försiggick valet i vanlig ordning, med derpå följande intriger, kring kandidaterne o. s. v., och omsider kom K.
Maj: ts nådiga utnämning, alldeles som i fars och farfars tid.
Den nyutnämde borgmästaren hr Hallner — som gjort ett föregående hastigt besök i det samhälle, der han, en ny Caesar, kom, såg och segrade — var emellertid ej gammalmodig.
Han hyrde sig en våning på tio rum, hvilka inreddes på det präktigaste.
Och så tog han icke blott magistraten, utan äfven sällskapslifvet om hand, samt blef sär-skildt damernas afgud.
På de unga flickorna hade den till äktenskap ledige, sjelf ungdomsfriske borgmästaren kastat utmanande blickar; flickorna öfver den kritiska åldern hade han visat en utsökt uppmärksamhet.
De unga fruarna .hade han kurtiserat och de äldre bade han bistått med råd och dåd vid alla tillfallen.Ingenuerna sade derför ock, att han var förtjusande; damerna på öfverblifna kartan tyckte, att han var så snäll; de unga fruarna funno honom så intressant, och mammorna omtalade den fladdrande fjäriln som ett riktigt praktexemplar.
Stora supéer utgjorde emellertid för denne Papilio Apollo en fasa, hvarfor han inskränkte dem till tre om året, men for små middagar och ungkarlsgillen ordentligt svärmade han, och det gick ej mänga veckor förbi, utan att han hade antingen det ena eller det andra slaget af tillställningar.
I regeln bestod middagssällskapet af följande gaster: konsul Ejder med fru, grosshandlare Liberg med fru och deras sjuttonåriga dotter samt konsul Starck.
Efter middagens slut sökte man en fristad i rummet näst intill matsalen, hvilket man kallade konversationsrum-met Matsalens stela ekmöbler, mörka väggar, tunga draperier och klumpiga bronskronor väckte en tryckt stämning, som försvann, när man beträdde tröskeln till konversations-rummet Så ljust och gladt det var med förgylda rökoko-möbler, med hvita moarétapeter, på hvilka lyste små törn-rosbuketter, med kokett draperade gardiner i samma farg som öfverdraget på möblerna — ljusrödt — med praktfulla brysselmattor, ined taflor, statyetter, blommor och bladväxter!
och så skönt man satt på de svällande stoppningarna!
Först här inne gjorde de läckra rätterna och de utsökta vinerna sin verkan.
Kinderna glödde, ögonen strålade, och man skrattade och pratade i kapp.
Men den höga stämningen sjönk efter hand.
Skrattsalvorna blefvo mindre bullrande; konversationen mindre allmän.
Grosshandlare Liberg och hans kära hälft, hvilka eröfrat hvar sitt soffhörn, slumrade in.
De båda konsulerna drogo sig tillbaka i en fönstersmyg, der de halfsof-vande pratade om priserna på sill och spanmål, under det att den blåaktiga röken från .borgmästarens 25-öres-cigarrer blef allt tunnare och tunnare.
Borgmästaren, konsulinnan Ejder och fröken Liberg bildade en grupp borta vid ett blomsterbord.
Damerna suto i skuggan af solfjäderpalmernas breda blad, medan borgmästaren placerade sig så att hans profil fick ett slags Rembrandtbelysning från den kin esiska taklampan, ty han visste, att den belysningen förhöjde skönheten i hans regelbundna, qvinligt fina ansigte.
Värden och konsulinnan voro de som höllo målron vid makt, under det att Anna Liberg deremot blott d&amp; och då kastade in ett enstaka ord i samtalet Borgmästaren förstod att alltid föra konversationen in på literaturens område, der han rörde sig med stor bravur.
Af döda svenska författare kunde han ej nog prisa Tegnér, Franzén och Talis Qvalis; af lefvande älskade han mest C.
D. af Wirsén
En gång sporde konsulinnan, om han läst » Röda Rummet ».
Hon hade hört talas så mycket om den boken, då hon sist var i Stockholm.
Jo, det hade han.
Och så frågade hon, hvad han tyckte om den.
— Illa, fasligt illa, sade han.
Den boken är en skandal för svenska literaturen.
Sådana cyniska skildringar, som förekomma der oupphörligt, måste uppröra hvaije sedlig känsla.
Det förundrar mig verkligen, att höga vederbörande ej åtalat boken.
Ibland läste han upp dikter af sina älsklingsförfattare.
Anna Liberg, som tyckte att poesi var tråkig, gäspade.
Konsulinnan deremot, hvilken svärmade för poesi (hon hade ett album, hvari hon skref in de dikter, som särskildt tilltalat henne) lyssnade med återhållen andedrägt på de välljudande strofer, som strömmade ut öfver borgmästarens läppar.
En dag deklamerade han Talis Qvalis dikt: » Mitt döda barn ».
Hans ögon voro fuktiga, hans stämma skälfde af undertryckt rörelse, och när han lade boken ifrån sig, runno tårar ner för de- glödande kinderna och hängde« — så tyckte åtminstone konsulinnan — som stora daggdroppar i de guldglänsande mustacherna.
— Bra vo!
utropade konsulinnan och klappade i sina små händer.
Det var det skönaste, jag hört på länge.
» Det fins ej sinne så förslitet,
Som qj har barn aögat kärt,
Det fins ej barn, om än så litet,
Som ej år millioner värdt. »
— Ah, det är verkligen vidunderligt vackert!
Ni måste låna mig den der boken, så att jag kan få skrifva af » Mitt döda barn. » — Gerna!
ooh vändande hnfvudet mot Ånna Liberg sporde han: bvad tycker ni om dikten, fröken Liberg?
— Bra — a, stammade hon.
— Jag vet knapt någonting så vackert som detta poem, sade borgmästaren, men det kommer sig måhända deraf, att jag afgudar barn.
— Ja, barn äro en Guds välsignelse, utbrast konsul-innan, och fast jag har fem småttingar skulle jag ej för alla verldens skatter vilja mista en enda af dem.
Anna Liberg sneglade bort till konsulinnan.
Annars brukade hon säga, att barn voro äktenskapets förbannelse, ty de röfvade all den tid, som borde egnas åt ideela kra£ Och många gånger hade Anna sett långa, röda strimmor på småttingarnas kinder — märken eftef uppmuntringar, som mamma, delade ut med frikostig hand, när småttingarna störde hennes lugn.
Hvarför satt hon och ljög borgmästaren rakt upp i ansigtet?
Och hvarför bytte hon nu för tiden om toalett hvar och hvarannan dag — hon, som annars slet samma klädning vecka ut och vecka in, ända tills garneringarna hängde i trasor?
Och hade hon inte skaffat sig nya löständer?
Och svärtade hon inte ögonbrynen?
Och voro inte de röda fläckarne på den mattgula hyn smink?
Ah, Anna Lidberg kände en sådan brinnande lust att gå bort och stryka handen öfver hennes ögonbryn och kinder.
— Svärmar ni också ^för barn?
sporde borgmästaren efter en kort paus och lutade sig fram mot fröken Liberg.
Borgmästaren.
och konsulinnan ryckte till, ty hon nästan skrek ut sitt nej.
— Jag svärmar inte för dem, tilläde hon, röd som en
I) ion, och vridande spetsnäsduken till en råtta, men jäg håler af dem, och far jag en gång barn, så skall jag nog söka bli en värdig mor åt dem.
Borgmästaren smålog.
— Ni blir utan tvifvel en utmärkt mor, sade konsulinnan med ett lätt skratt, ett mönster för alla mödrar, och böjande sig fram öfver blomsterbordet, så att hennes läppar tiästan vidrörde borgmästarens öra, tilläde hon: Vet ni hvad, fröken Liberg tanker snart gifta sig.
Här förleden öfver-raskade jag henne med att läsa en bok, som heter » tfpp-foetran * af.
.. af.
.ja, hvem är den nu åf, mitt barn lilla?
Hon lade hufvudet på sned, och, kisande med ögonen, såg hon bort till den unga flickan, som tycktés helt och hållet upptagen af råttan.
— Spencer, sade Anna och lyfte upp ögonlocken.
Men den boken — tilläde hon hastigt — är allt for nykter, der fins inga vackra fraser.
Dermed reste hon sig upp och lemnäde rummet.
Under borgmästarens ungkarlsgillen var konversations-rmnmet ett forloradt pateidis for gästerna, ty han var rädd om det fina öfverdraget och de dyrbara mattorna.
Men matsalens stela prakt lade ej det ringaste * band på uppsluppenheten.
Man kände sig fullkomligt ogenerad.
Man skrå-lade » helan * går », etc.
Man skrek och man skrattade, och man skrattade och man skrek, allt under det man slogs kring smörgåsbordet Sedan man sent omsider blifvit mätt, sattes der in én väldig, japansk bål, hvars innehåll skruf-vade upp stämningen ett par tum.
Ville det sig dervid riktigt väl så fick man äfven se en Hebe.
Strax efter bosättningen i X. hade nämligen borgmästaren fatt i sin tjenst en ung bondflicka, hvars fägring väckte sådant uppseende, att hon allmänt kallades för borgmästarens vackra Elin.
När hon gick genom rummet följdes hon också alltid af husbondens blickar.
Och när hon någon gång slog upp de långa, morka ögonfransarne, hyilka höUos blygt sänkta, sken det till under dem, och der vex-lades ett forstulét leende mellan Herre och tjenarinna.
Umgängesvännerna, som märkte detta, brydde borgmästaren, men han sade skrattande att för husets pigor hyste ban tillbörlig respekt.
Ute i ' staden talade man emellertid mycket om en blif-vande fprlofning.
Fröken Liberg och rättvisans högste representant promenerade förmodligen icke för ro skull tillsammans.
Men så gjorde grosshandlare Liberg, beklagligt att omtala, en vacker dag konkurs.
Misslyckade spekulationer i span-mål hade — sades det — slukat upp hans förmögenhet Tillgångarne voro så klena, att man med knapp nöd kundefa ihop ett 25 procentd ackord.
Med det obetydliga öfver-skottet flyttade han at på landet och öppnade en liten diversehandel Anna reste på en onkels bekostnad tQl Stockholm för att taga telegrafistexamen.
Det riktigt skar den fine borgmästaren i hjertat, nar hon räckte honom handen till afsked.
Hon såg så blek ut, och ögonlocken voro så svullna.
Stackars flicka!
När fröken Liberg väl hade rest, slog dock borgmästaren sig snart i stället ut för Ebba Beckman, enda barnet till konsul Tobias Beckman, stadens solidaste aflarskarl.
Knapt större än en tioåring var hon till växten, med öron och alla lemmar så små som hos Tumme-Lisa, men de vidöppna, förgät-mig-ej-blå ögonen voro så onaturligt stora, att man oupphörligt tänkte: nu trilla de ut.
X-herrarne tyckte, att hon var förtjusande naiv, men borgmästaren sade, att hon var dum, irriterande dum.
På en bal friade han likväl och fick ja, samt mottogs förstås med öppna armar af både pappa oeh mamma, och ett par .dagar derefter regnade ner öfver X. små kuvert, omslutande ljusröda velinkort.
Den natten var der stor gråt och tandagnisslan i » de stummas läger *.
Flickorna på öfverblifna kartan sade dock ingenting, utan drogo blott djupa, resignerade suckar.
De unga fruarna sm * logo nervöst.
Och mammorna slogo knyck pa nacken.
— Yi hade aldrig trott, sade de, att borgmästaren var så simpel, att han ville sälja sig.
Och så predikade de för sina döttrar om guldets makt Nu för tiden tjenade det till ingenting att vara vacker, dygdig och väl uppfostrad, när man ej har pengar!
Bröllopet bestämdes först till sommaren, sedan till hösten, ty konsulinnan ville ha tid på sig för att fa hemgiften i ordning.
Ah, hvad der pratades om de förlofvade!
Fästmön hudflängdes af de unga damerna — borgmästaren slapp temligen helskinnad undan, ty man kunde ej länge vara ond på en så älskvärd personlighet
Men så kom der ut ett rykte, som höll på att störta afguden.
Vackra Elin v hade måst hals öfver hufvud bege sig hem.
Och nu vardt det ett förskräckligt beklagande affitetmon, hvilken skulle kastas i armarne pâ en så lättsinnig fyr som borgmästaren.
Det berättades, att fröken Beckman oförhappandes kommit ut i köket, då pigorna diskuterade skandalen.
De hade vandt sig om vid en duns i golfvet, och da hade de fnn-nit fröken ligga likblek och afsvimmad När hon återfått sansen, hade hon skrikit och gråtit som en vansinnig, och först lugnat sig en smula då konsuln, som blifvit hemkal-lad från klubben, hade talat förstånd med henne.
Naturligtvis blef der ingenting af med förlofningen.
Man kunde knapt sofva om natten, så nyfiken var man på att fa veta, hvad morgondagen skulle bära i sitt sköte.
Men tiU allas gränslösa förvåning syntes Ebba och borgmästaren följande dag på Storgatan, arm i arm, leende och konverserande, som om ingenting passerat
Detta fenomen hade konsul Beckman åstadkommit med en diplomatisk fint Han hade sagt till den förtviflade dottern, att hon inte skulle bry sig det ringaste om pig-sladder.
Borgmästaren var fullkomligt oskyldig — den skyldige deremot Elins fastman, en styrman Andersson, det hade.
Elin sjelf sagt till sina bekanta.
Denna underrättelse hade haft förträfflig verkan.
Gråten hade upphört, och med ett leende på läpparne hade den lyckliga fästmön somnat in.
När borgmästaren på morgonen kommit för att hemta henne till den sedvanliga promenaden, hade konsuln dragit honom in på sitt rum och berättat, hvilket uppträde der varit föregående dagen, och så hade han hviskat i den som en flicka ömsom rodnande, ömsom bleknande borgmästarens öra:
• — For att få bugt med den lilla fjollan måste jag säga, att en styrman Andersson var förföraren.
Jag tviflar alldeles inte på din oskuld, men » qui s ’ excuse s ' accuse », som det heter, och derför ansåg jag en liten nödlögn vara bästa medlet att slippa från hela historien.
Och för öfrigt kan den der nödlögnen ej skada någon, ty Andersson heter ju hvar och hvarannan styrman.
Och hoppas jag, att du, ifall Ebba frågar dig, säger detsamma som jag.
Styrman Andersson — kom ihåg det!
Borgmästaren, hvilken hela natten grubblat på, hvad han skulle säga, ifåll Elins resa komme på tal, hade med glädje accepterat konsulns förslag, och, då Ebba med nerslagna ögon hviskande sport, hvem som var skuld till Elinsolycka, hade han helt tvärsäkert svarat: styrman Andersson, hennes fastman.
Och så hade hon kysst honom, och så hade de frukosterat, och efter den muntra måltiden togo de en promenad.
De talade om bröllopsresan, som de skulle göra » Ebba ville helst till Paris; borgmästaren helst till Italien.
Men för att slita hvaije tvist föreslog borgmästaren, att de skulle först fara till Paris — sedan till Italien.
Och det blefvo de öfverens om.
I slutet af April inföll borgmästarens födelsedag.
Matsalsbordet var öfversålladt med praktfulla buketter, blommor, tårtor och alla slags grannlåter.
Fästmön gaf honom ett par broderade tofflor.
Naturligtvis lade han i dagen stor förtjusning öfver presenten, men inom sig förbannade han dar raernas toffelmani, ty i garderoben stodo åtta par, som haii aldrig satt sina fötter i.
Först vid fyratiden aflägsnade sig den sista gratulanten.
Borgmästaren gick in i sängkammaren för att kläda sig till middagen, som konsul Beckman skulle ge till hans ära.
Då han höll på med att fasta den hvita halsduksrosetten * knackade det på dörren.
Det var Kersti, hushållerskan.
— Hvad vill Kersti?
— Der ä ' en gumma der ute i köket, som vill tala med borgmästaren.
Säg till henne, att hon komr mer igen i morgon.
— Jag fråga * henne, om ho » inte kunde vänta tills i morgon, men då sa ’ hon nej.
— Så får hon göra, hvilket fen hon vill.