Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”bresslingen”, om den ställes på tillväxt, lika litet blir stor gråbenssill som katten, om han ställes på tillväxt, blir ett lejon, mopsen en bulldogg och kräftan eller räkan en hummer, ehuru hvarje af dessa äro af samma slägte.”
Hvad som i dessa saker emellertid ligger klart för hvar och en, som vill kasta en pröfvande eller blott intresserad blick på dessa kusternas sorgliga förhållanden, är det att staten, som med uppoffring af stora summor sökt och söker upphjelpa det s. k. storfisket, hvilket åtminstone hittills icke gifvit något gagnande resultat för det allmänna, deremot beröfvar den fattigare delen af fiskrarne det väsentligaste medlet för deras nödiga uppehälle och möjliga förkofran, utan att staten varit betänkt på att genom andra utvägar skaffa den svältande befolkningen något vederlag.
Liljan på Sotenäs’ strand 19.
Ett farväl.
”Förebrå mig ingenting – tala ej hårdt till mig!
Mitt hjerta är fullt af klagan.
Det är mig som om ett barn sutte derinne och gret, och jag kan ej stilla det!”
”Det är du sjelf, min Juanna, som är det barnet.
Af din spanska moders blod har du fått mindre af den spanska elden än den stela grandezzan och den vemodiga romantiken.”
Dessa ord vexlades mellan en ung man och en helt ung qvinna, båda sittande bredvid hvarandra i fördjupningen af en hög klippa, belägen på en liten ensam holme, från hvilken de nu tigande blickade utåt hafvet, som i den nyvaknade sommardagens första timmar låg så stilla att det fullkomligt upptog den vackra gruppen deruppe.
Och visst var det en vacker grupp som solen lyste öfver!
Några lätta regndroppar hade med små perlor bestrött de svarta lockarne kring den unga flickans hufvud, medan hennes djupsvarta ögon, der en himmel af glöd och kärlek lågade, fastän insvept i blygsamhetens slöja, irrade sökande öfver vattnet för att der hitta ett mål, på hvilket det i trygghet kunde hvila.
Mannen vid hennes sida, Juannas trolofvade, kapten Lauritz Hellevi, var i många fleres än den älskande fästmöns ögon typen för svenskt mannamod, svensk heder och svenskt hjerta, alltsammans bevaradt i en så vacker form af den menskliga gestalten som man kunde begära från Guds frikostiga hand.
Men något mjukt, något ömt och vekt fanns ej i hans eldiga ögon eller i draget kring den något stränga munnen.
Deremot lågo passion och storm, hänförelse och missnöje i de blickar, med hvilka han, så att säga, omsvepte den lätta gestalten bredvid sig.
Juannas kinder, der en egen gul varm färgton höjde blodets snabba lopp, hade äfven fått ett par perlor – men dessa perlor kommo icke från himlens dagg, utan från hennes ögon, och der lågo de så stilla, anklagande honom för allt det orimliga, som hans dårskap och svartsjuka hade talat, och det i deras sista afskedsstund.
”Nåväl”, utbrast han otåligt, då hon ännu förblef i samma ställning, ”skall du straffa mig med att ännu längre undangömma de blickar, som jag nu måste räkna efter minuter!
Du vet icke sjelf huru kall du nu ser ut.
Min varma gula lilja är snart den stela snöhvita ...
Senora Juanna, skall den spanska grandezzan vara närvarande vid denna sorgfest?”
Hon vände sitt ansigte emot den häftige unge mannen.
”Lauritz, se utåt detta storartade vatten ... se de hvita topparna, som leka öfver Sotens mörka djup, hur många älskande har ej detta vatten både skilt och förenat!
Jag tager det till vittne att min tro ...”
”O, Juanna, svär icke vid något så förrädiskt som dessa böljor.
Det var ett dåligt förebud.
Hvarföre tog du ej i stället klippan, som orubblig låter hafvet både smeka och slå sin fot?”
”Klippan är hård, men vågen mjuk.
Du är klippan, jag vågen, som ständigt, ständigt återkommer ...
Ack, Lauritz, tro med stark tro på henne, som icke förstår något så väl som sitt eget hjertas slag, hvilka alla slå för den otacksammaste af män!”
”Juanna, min sol om dagen, min glänsande stjerna om natten, då jag under den ensliga vakten på mitt fartyg blickar tillbaka efter min hemverld, kan du förlåta, kan du glömma all min dårskap?
Sedan din moder dog, behöfver du hos din blifvande make finna äfven de veka omhuldande känslor, som din ömma själ nästan fordrar; men det är en olycka att mitt hjerta, ehuru, vid Gud, ett redligt och varmt hjerta, skall ega så få sympatier för det blödiga, om än så naturliga hos menniskan.
Kanske – jag känner det stundom med bäfvan – är jag ej den mannen, som med nog fin samvetsgrannhet kan vårda den mig anförtrodda skatten.
Jag älskar dig så högt att jag skulle kunna för dig bortkasta tio lif, men jag kan ändå ej finna den tonen, som jag bestämdt känner att du förgäfves söker i mitt hjerta.”
”Säg icke att jag söker den förgäfves – säg mig i stället tydligt, uppriktigt, hvarföre du är mera misstänksam nu än vid början af vår trolofning?”
”Först och främst derföre, min Juanna, att jag aldrig kan skilja mig från den fasa och oro, som detta långa sorgår, hvaraf ännu fyra sekler, d. v. s. månader återstå, har alstrat genom den tidsutdrägt, det medfört för vår förening.
Dessutom finnes det tvänne personer dig nära, som jag af skilda anledningar icke kan fördraga.”
”Konkordia – hvad du gör henne orätt – och Engelbert, som jag förebrår mig att knappt kunna gifva en god slägtinges känslor?”
”Men din far, denne eljest så vördnadsvärde man, har en svaghet att se ert gamla adliga familjnamn fortplantadt genom herr kornetten; och kunde det tänkas att du ...”
”Tyst, Lauritz, du talar endast hädelser!
Om min far önskar se sitt namn fortlefva, hvad under deruti?
Jag hoppas att han nog får sin önskan uppfylld, ty jag tror att Engelbert, åtminstone stundom, med intresse betraktar Konkordia och att hon icke skulle bli honom obenägen.”
”Nej, nej”, svarade den unge kaptenen rodnande, ”Konkordia älskar visst icke din kusin.”
”Du tror då att hon gynnar pastorsadjunkten?”
”Jag tror ingenting, min älskade Juanna, men jag vet att jag sagt dig sanningen, då jag förklarat att det är dessa tvänne personers närhet till dig som jag fruktar.
Må Gud tillstädja att jag har orätt ....
Men se, solen har kommit så högt upp att jag ej längre vågar förlänga denna stund, som jag ändå förbittrat för både dig och mig.”
”Just derföre, min Lauritz, får du ännu dröja några minuter ...
Är det alldeles nödvändigt, kan det icke hjelpas – måste du ovilkorligen resa i dag?”
”Hur grufligt, Juanna, att säga nej till den bönen, som står i dina ögon!
Men innan i morgon bittida nödgas jag vara i Göteborg.
Lossningen är då slut, och lastningen begynner.
Ju starkare verksamheten är, desto fortare tror jag mig döda dessa fyra månader, som ligga mellan mig och min sällhet.”
Juannas tårar föllo nu likt rik dagg på brudgummens bröst, till hvilket han dragit henne.
”Det hade varit så godt”, sade hon sakta, ”att det stannat vid det afsked, som vi togo i går afton, och att jag i dag icke följt dig hit.”
”Säger du det på allvar – kan du ångra att vår kärlek ännu fick ett minne att lefva på?
Ty denna sista stund är ju så skön, så full af frid, att vi med salig glädje kunna gömma den.”
”Nej, nej, ingen ånger!
Det är blott skilsmässan som gör mig otacksam ...
Och nu, Lauritz, låt oss icke förlänga hvad som dock måste ske!
Nu har jag mod att åter stiga i båten ...
När du rott mig tillbaka till min udde, blåser du bort med morgonvinden, och jag ... jag går att gömma mig i den ensligaste klyfta, der jag får gråta ostörd”
Öfver den lekande junivågen vaggade båten mot Juannas udde, och snart stötte den intill stranden.
Den unge starke mannens armar slöto sig darrande omkring henne, hans kärleks hela verld ...
Ännu några ögonblick, och han befann sig ensam i båten.
Konkordia.
På en annan udde fladdrade från högsta klippan i den tilltagande vinden en ljus klädning, hvilken bars af en lång smärt qvinna, som sjelf stod orörlig med en kikare för ögat.
Hastigt visade det klara glaset den lilla båten med de två, som, sittande midtemot hvarandra på tofterna, lutade sig intill hvarandra.
Då farkosten landade vid Juannas udde, syntes ingenting ....
Men nu återkom den med blott en innehafvare och passerade snart förbi höjden, der den ljusklädda qvinnan stod och utsände sina spanande med magnetisk kraft tilldragande blickar, ty nu behöfde de ej längre glasets tillhjelp för att kunna se.
”God morgon och farväl, kapten Lauritz!
Jag trodde att ni redan var på väg till Göteborg landvägen ...
Ärnar ni resa i den der lilla båten?”
”Jag har tagit farväl af min fästmö, som jag gerna ville träffa utan vittnen!” svarade kaptenen temligen kärft.
”Och om ni vidare vill höra gången af min restur, så ...”
”Nej nej, besvära er icke ...
Jag kunde ej annat än ropa er an, då händelsen gjorde att jag så tidigt var ute på långpromenad.
Söndagsmorgonen är alltid skönare än andra mornar: den lockar med så oemotståndlig makt ...”
”... till kyrkan och predikan?
Jag önskar för predikantens skull att ni rätt lifligt egnar er uppmärksamhet åt den senare ...
Men då ni har en hel mil mellan Tossene och Berffendalen, vill jag icke uppehålla er.”
”Åh, morgonen är knappt börjad ännu.”
”Desto svalare är den att resa under ...
I alla hänseenden måste jag rekommendera mig.
Mamsell Konkordia, ni förlåter ju en enfaldig okruserlig sjöman att han så litet förstår sig på artighet och fina seder, att han föredrager en snabb rodd framför hvarje uppehåll, huru angenämt och tillfälligt som helst.”
Härvid reste sig kapten Lauritz i båten, aftog hatten och lät den ceremoniöst beskrifva en ståtlig halfsvängning, hvarefter han åter satte sig, fattade årorna och flög af som en pil utan att vidare kasta en enda blick åt klippan.
Den ljusklädda qvinnan slog då klacken af sin höga sko så hårdt i stenhällen att klangen kunnat väcka sagans prinsessor, som derinne sofvo sin domedagssömn.
Och så litet gjorde hon skäl för namnet Konkordia, att aldrig någon i grunden kunnat vara mindre ening med sig sjelf och andra än hon.
Detta hindrade likväl icke att hon beherrskade många personer, hvilka i henne sågo endast det väsende, som hon nu blott genom en sträng tuktan öfver sig sjelf syntes vara, nemligen en kraft, en föresyn i goda verk, en älskvärd vän, ett troget stöd åt sin gamla moder och för pastoratets fattigaste innebyggare ett slags lån- och sparbank, alltid tillreds att sköta deras små kommunalbestyr, att skrifva deras försvarsskrifter till tinget jemte hvarjehanda förklaringar, inlagor och böneskrifter till sockenstämmorna och landshöfdingeembetet.
Alla dessa kunskaper, som hon gjorde fruktbärande, hade hon redan handlagt och inlärt sig, under det hon hjelpte sin fader, kronolänsmannen Peder Gude Giädda, af den märkvärdiga prestslägten från Bullaren, att sköta hans lilla kontor – ty inkomsterna för honom, som hellre hjelpte än stjelpte den fattige bonden eller strandsittaren, voro så små att han icke på gamla dagar, då krämporna förtyngde göromålens börda, hade råd att skaffa sig ett biträde.
Förutseende detta, hade han mycket tidigt vetat använda sitt enda barns goda hufvud och inlärt sin Konkordia att handtera såväl uppbördsmedlen som räkenskaperna, och under de sista åren kunde hon sägas minst till hälften sköta sysslan, utom vid de fall, då kommissarien i egen person nödgades representera; men då måste gubben, så klen han än var, åstad i schäskärran med, förstås, Konkordia vid sidan.
Genom detta ovanliga, men i alla fall högt respekterade förhållande blef det möjligt för gamle Peder Gude att undvika att taga afsked, så att familjen fick behålla sina små inkomster, hvilka, med sparsamhet omhuldade och lagda i några enkla affärer, dem Konkordia skötte icke mindre väl, slutligen växte till ett litet kapital, lagom stort för köpet af en gårdslott i den sköna Berffendalen, som utgör tredje socknen af Tossene pastorat på Sotenäs.
I denna tillflykt, hvars anspråkslösa boningshus den raska tör inga slags sysslor afskrämda Konkordia sjelf invändigt målat, limmat och iordningställt, införde hon sin moder, då gamle Gude Giädda blifvit samlad till sina talrika fäder, efter hvilka han under sista tiden af sin lefnad så ihärdigt längtat, att han nästan med otålighet emotsåg hvar dag, som ännu skilde honom från dem.
Vid den tiden, då detta tilldrog sig, var Konkordia i full frid med sig sjelf och den öfriga verlden – hon var då hvad hon syntes.
Men kärleken, som eljest har den höga makten att förädla, visade sig icke förädlande i sina följder hos Konkordia, hvars starka, allvarliga och icke vid mycket motstånd vanda natur revolterade under omöjligheten att komma fort med kors och försakelse.
I Berffendalen hade man en nära granne, enkan efter en tapper sekundlöjtnant vid flottan, Lorens Hellevi; och denna enka, sjelf i sina bästa år, en ståtlig och förträfflig qvinna, var öfver sin son Lauritz, den unge kofferdikaptenen, som förde fartyg från Göteborg, lika stolt som den gamla hederliga och anspråkslösa fru Jetta Gude Giädda var öfver sin hurtiga dotter, hvilken hade ett eget litet kontor, mycket likt hennes salig Gudes – ty det innehöll hans skrifpulpet, hans gamla maskätna länstol, hans bokhylla, hans rangliga bord, till och med hans älsklingspipa, ja ända till hans gamla bruna lärftsgardin vid nedra ändan af fönstret.
Och huru länge de bägge enkorna vid kaffekoppen skröto för hvarandra, började de icke anse som någon omöjlighet att deras tvänne gårdslotter i framtiden kunde komma att utgöra en gård.
Men kapten Lauritz hade längesedan i tysthet dristigt lyftat sina ögon upp till yngsta dottern i den gamla adliga familjen von B., som lefvat qvar i Bohuslän från den tiden, då det ännu var en norsk provins.
I Tossene, moderförsamlingen, bodde en gren af denna familj, dock icke mera mäktig och rik som fordom – de gamla fejderna hade mycket blottat och förminskat dess krafter – men dock ännu alltid, om också endast i en sidogren, afkomlingar af store herrar, höfdingar och berömda stridsmän.
Den sköna och af alla älskade fröken Juanna, som vi nyss lärt känna, var tredje dottern af major Tönne von B., vanligen kallad blott herr Tönne på Byborg.
Systrarna voro gifta långt bort i andra provinser; och sedan hennes moder, hvilken, född i Spanien, som barn kommit öfver till Sverge med en emigrerad familj, lemnat henne att ensam styra icke blott det inre af faderns hus, utan ock att blifva honom en högre ersättning för den förlorade, hade Juanna känt sig kallad att utveckla de krafter, som funnos hos henne, ehuru det syntes som om hon varit skapad endast af känslor.
Då dessa känslor blefvo henne för mäktiga, dolde hon dem under ytan af köld och en viss stelhet, som man kallade hennes spanska ”grandezza.
I B:ska slägten hade det alltid varit sed att gitta sig så nära som möjligt inom sig sjelfva; och då herr Tönne icke egde någon son, hade hans käraste önskan gått ut på att få någon af sina döttrar gift med en man, som bar familjnamnet.
De äldsta flickorna hade också gift sig med slägtingar, men dessa tillhörde endast mödernet.
Återstod Juanna, som kunnat bereda sin gamle far och hela sin slägt den största tillfredsställelse, om hon förenat sig med kornetten Engelbert von B., som friade till henne, redan då hon var 16 och han 21 år.
Men Engelbert hade i Lauritz en medtäflare, som icke lät besegra sig; och ehuru sjelf egande både ett behagligt yttre och en åtminstone till ytan angenäm karakter, som kunde göra anspråk på att behaga, så behagade likväl ingendera delen Juanna, hvilken blott såg Lauritz och blef nästan orättvis mot sin kusin, derföre att han djerft lät förstå det han ansåg sina anspråk vara större.
Herr Tönne hade emellertid aldrig förstått en fars pligter annorlunda än att de skulle hafva till hufvudändamål barnens lycka.
På karakterens och hjertats vägnar var ingenting att invända mot kaptenen; och att han blott hade sin verksamhet att lefva af, då kornetten var arfvinge till ett fideikommiss på annan ort, det kunde den gamle riddersmannen icke sätta som motvigt mot sin ömma och veka Juannas hela framtida lycka – och således blef hon utan strid förlofvad med Lauritz och skulle redan ännu tidigare ha blifvit hans hustru, om ej hennes älskade moders död framskjutit giftermålet ett år, detta, både emedan Juanna sjelf icke ville det annorlunda och icke heller hennes slägt som i vissa fall hade stränga reglor.
Men om fyra månader skulle Juanna blifva brud och äfven såsom gift qvarlefva på sin faders lilla egendom, der hon redan representerade en husfrus roll; och på det sättet, då hon så fick egna sin vård åt den gamle vördnadsvärde fadern, skulle hon mindre känna smärtan af att långa tider på året blifva ensam under sin makes frånvaro.
För alla voro dessa arrangemanger önskvärda, utom för kornetten, hvilken vi sedan få lära känna, och Konkordia, hvars bittra svartsjuka gnagde hullet från hennes former, rosorna från hennes kinder och uppfyllde hennes förut rättsinniga hjerta med galla.
Sjelfva hennes hufvud förvirrades af det häftiga lidande, som den obesvarade lågan väckte, så att alla de klara och goda tankar, hon haft, blefvo dels färgade af elakhetens svärta och dels förtärda af vredens brand.
Huru högt hade hon ej förut älskat Juanna, som hon erkänt för ett mycket öfverlägset väsende, icke blott i det inre, utan äfven till det yttre!
Sjelf var Konkordia – nu 26 år gammal – utan skönhet, men med ett ansigte, som dock alltid frapperade såväl för de något starkt utpräglade dragen, de halft beslöjade ljusgrå ögonen, ur hvilka gnistor af ett klart förstånd utstrålade, som ock för den något sposkt framstående munnen med dess högröda läppar, icke döljande hennes förnämsta prydnad, en rad blåhvita och jemna perlor.
Dessa fördelar underkände hon icke, men hon fann dem sjelf ringa bredvid Juannas bländande fägring, och deraf kom hat och harm och mycket annat ondt i hennes vänskap; men, såsom nämdt är, hon förde en så sträng tuktan öfver sina yttre handlingar att blott en enda person – men tyvärr var det den, för hvilken hon velat vara snö-renast – bemärkte hennes dubbelhet och höll den för ännu sämre än den var.
Hon visste det, och denna visshet retade henne ännu mer.
Konkordia var icke utan friare: den nye länsmannen, som två gånger fått afslag, och nu pastorsadjunkten i Tossene, en ödmjuk Christi apostel, hvars blygsamma önskningar stannade vid komministraturen i Berffendalen med
Konkordia till husmor, ett dussin hvita får på den gröna ängen, några kor i ladugården och en skara ankor i dammen vid gården.
Magister Sune Konradsson hade dock ännu icke friat.
Han ville först blifva utnämd till den lediga komministraturen, och derom hade han någorlunda godt hopp.
Just denna söndag skulle han hålla sin profpredikan, och det var på den och dess följder kapten Lauritz häntydt, då han låtsade tro att
Konkordia så tidigt varit ute på morgonen för att hinna från Byborg, der hon tillbragt föregående dagen hos Juanna, hem till Berffendalen i tid.
Men hvad brydde sig Konkordia om den blygsamme unge presten med hans täcka sommaridyll om hvita lam och gröna ängar eller vinteridyllen, hvilken hon lika noga kände, med den städade kammaren, som den omtänksamma husmodern höll ljus och treflig, brasan på spisen och äpplena i askmörjan.
Hon tänkte med vild makt på den stolte sjömannen, som, hånligt leende bugat sig så djupt och som dömde henne så grymt, så grymt, tio gånger svårare än hon förtjent.
”Vänta”, stammade hon med okuflig rörelse, och ännu en gång for den högklackade skon så hårdt mot hällen att de sofvande prinsessorna derinnanföre visst måtte ha rört på sig, ”vänta ...
Konkordia låter ej förakta sig utan ...”
Härpå försvann äfven hon utåt strandvägen, men icke på de stigar, der hon kunnat blottställa sig att möta Juanna.
Den gamle och den unge ädlingen.
Sotenäs härad utgör den nordligaste af de tre stora halföar, som med sydvestlig riktning utskjuta från Bohusläns mellersta kust.
Sammanhängande i norr med Qville, Tunge och Stångenäs härader, omgifves Sotenäs i vester af den farliga Soten och i öster af den natursköna Åbyfjorden, som i forntiden kallades ”Berofjord” och från hvilken den egentliga Berffendalen framgår långs socknen inåt Svarteborg.
Inom Tossene socken ligger vid Åbyfjorden det märkvärdiga donationsgodset säteriet Åby, och likt en riddarborg med sina dubbla borggårdar och vackra trädgårdsanläggningar20, reser det sig från en klippbrant vid fjorden, omgifvet på ena sidan af den mellan väldiga fjällväggar framsmygande hafsviken och på den andra af bördiga sädesfält, begränsade af skogbeväxta kullar.
Då Bohuslän införlifvades med Sverge, hade detta säteri – fordom egdt af en konung Olof, som hade stora domäner i Viken – icke mindre än 60 hemman under sin lydno.
Ifrån Galde-ätten, som länge innehaft godset, blef det slutligen såldt till den vidt bekanta fru Margareta Hvitfeldt, som år 1666 donerade det jemte sina öfriga egendomar till Göteborgs gymnasium, hvarifrån så många stipendier utgå till fattiga studerande ynglingar.
Anledningen till detta storartade testamente skall hafva varit den, att fru Margaretas ende son och arfvinge, hvilken dog under en resa i främmande land, derom bedt henne.
Andra socknen, Askim (den tredje känna vi redan), som inbegriper södra delen af halfön, har ett ödsligt och öckenlikt utseende.
Höga liksom slipade bergkullar höja sig bakom hvarandra från Grafverna till Sotehufvud och Åbyfjorden.
Fiskläget Grafverna på yttersta udden af Sotenäs eger sitt eget kapell.
Platsen, som äfven tillhörde fru Margreta Hvitfeldt, fick sitt namn efter den kyrkogård, hvilken hon lät inviga till begrafningsplats för främmande förlista sjömän 21.
Det kan anses obehöfligt att hafva vidrört pastoratets alla tre socknar, men händelserna i denna familjroman äro förlagda i såväl den ena som den andra ....
Vi befinna oss nu på det visst icke stora Byborg, som innehades af f. d. majoren herr Tönne von B.
Egendomen hade på sin långa sluttning nakna klippiga stränder, nedstupande i den del af Nordsjön, som svallar kring Sotenäset.
På höjden deremot var den omgifven af en täck skogspark och några lundar, förenade med en icke oansenlig trädgård, sträckande sig i terrass efter terrass utför sluttningarne.
Manbyggnaden, lång, gammal, grå och mossig som egaren, men icke förfallen, låg på en vacker plan långt uppe från stränderna och rundt omkring planterad med syrener, som skjutit så högt upp att de bildade ett skyddsvärn mot vinden.
Det var endast genom uthuggningarna man lyckats få en blick utåt sjön, hvars majestätiska dån under hösten och vintern rullade mot fönsterrutorna och pep i de afbladade grenarna.
Utanföre det ärevördiga grå huset, midtför de lika ärevördiga grindarne med hundkojan på ena sidan och dufslaget på den andra, gick en stor utskjutande förstuga, der breda ekbänkar lutade sig intill de massiva stolparna, som uppburo träskärmstaket med små fågelhus rundtomkring.
Utåt husets väggar syntes några bikupor och diverse finare fiskredskap.
På en af ekbänkarne sutto tvänne män.
Den ene – emellan 60 och 70 år – föreföll mycket äldre än han var: det sista året hade gjort hans hufvud alldeles silfverhvitt och lagt öfver de innerligt milda och redbara anletsdragen en frid och förklaring, som synes endast på dem, hvilka i tillvaron på jorden allenast se den nödvändiga genomgången till himlen.
Den yngre mannen – omkring 23 år – hade ett af dessa utseenden, som kunna sätta en menniskokännare i bryderi.
En forskare af ansigtsspel och särskilta drag hade troligen kunnat sagt att här var mer eller mindre än som syntes och att ännu mycket outveckladt låg bakom denna vackra yta.
”Min käre Engelbert, icke skall du hindra dig från kyrkan, för det din gamle farbror icke numera alla söndagar orkar dit!
Det vore icke vackert, om vår bänk stode alldeles tom i dag.
Folket har gått till
Berffendals kyrka att höra vår värdige magister Sunes profpredikan, och jag förstår att Juanna håller sin gudstjenst – der den också väl kan hållas – i Guds fria och välsignade natur.”
”Vill icke farbror”, svarade den unge kornetten, Juannas kusin, ”tillåta mig att fira min söndag på samma sätt?
Det är så qvalmigt att stänga in sig i den gamla kyrkan, förpestad af unk, åbrodd och lavendellukt.
Jag har stort behof att andas med fria lungor just i dag.”
”Du gör hvad dig lyster, brorsson – och jag ser på den oroliga blicken i dina ögon att ditt sinne är dig i olag ...
Vill du tala eller tiga?”
”Tala, om jag får, eftersom hjertat är fullt.”
”Gör så – vi äro ju ostörda.”
”Det är icke mer än fjorton dagar jag varit gäst i detta gamla för mig så dyrbara hus, och redan känner jag att det besöket varat alltför länge ... jag måste bort igen.”
”Det var en hård notis, brorson!”
”Det är en ännu hårdare verklighet, min bäste farbror!”
”Hm hm, gosse, en mans kraft bör vara större än så.