Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men som man i denna tid mindre älskade resonemanget än tron, så trodde man de ”klokes” ord: att sillen utan fråga blifvit bortskrämd genom en stor kopparhäst, hvilken för långt tillbaka genom trolleri nedsänkts i hafvet och sålunda hindrat sillen att löpa in i vikarne.
Hvem som åstadkommit trolleriet kände traditionen icke, men det blef snart andra trollerier.
Peder Clausen, den gamle norske historieskrifvaren, förmäler om fisket, strandsittarne och vantron följande:
”Menniskorna hafva icke rätteligen känt och brukat denna Guds stora gåfva och välgerning, utan tullnärerna hafva med obilliga pålagor besvärat både fiskare och köpmän mer än dem var befaldt, och innevånarne i den provinsen hafva varit så elaka mot alla andra, som kommit dit att fiska, och med hugg och slag, skällsord och förbannelser öfverfallit dem, så att det icke var säkert för någon, hvarken inhemsk eller främmande, att fiska ibland dem, såvida de icke voro så starka och många tillsammans att de kunde försvara sig.
Ifrån många blefvo garnen bortstulna.
De underläto ej heller att vitja både sina egna och andras garn om helgdagarna, när de kunde stjäla sig dertill – och detta förutom det ogudaktiga lefverne, som isynnerhet de strandsittare, hvilka der bodde, förde med dryckenskap, skörlefnad, mord och mandråp och andra slagsmål och grofva laster.
Då hafver Gud allsmäktig åtvarnat dem med en underlig sill, som anno 1587 fångades der, att han ville för deras ogudaktighets skull taga dessa välsignelser och goda gåfvor ifrån dem, hvilket ock skedde året efter.
I en annan norsk skrift talas om en vanskaplig, outransakligt märkvärdig gris, som under någotdera af de åren blifvit född, allt till samma varningstecken mot de gamla vikboernas synder.
Troligen var det till förekommande af denna babyloniska förbistring och i hopp att sedligheten icke alldeles skulle gå under, om folkmängden icke blefve så stor och blandad, som regeringen år 1666 vid sillens återkomst utgaf ett reglemente, deri stadgades att ingen utlänning finge deltaga i fisket, såvida han ej ville blifva borgare i någon svensk stad.
För den sill, som fördes utrikes, skulle också per tunna betalas 8 öre silfvermynt i tull och för den, som skeppades inrikes, 4 öre.
Men nu ville det synas som frånvaron af det onda i ett fall icke åstadkom något godt för det hela.
Det gamla vilda lifvet gick hand i hand med den lätta förtjensten.
Man såg sitt mål blott i den kommande dagen.
Det stora, det allmänna gick ej mycket bättre, särdeles i fråga om sjelfva beredningen af den dyrbara gåfvan, och regeringen såg sig nödsakad att uppmana holländare att sätta sig ned i landet och derjemte bevilja en oktroy för sillfiskets inrättande på holländska sättet.
Detta allt oaktadt blef ändå ingenting jemförelsevis stort af, hvilket röjes deraf att sjelfva Göteborgs största export 1666 bestod endast af 1,302 tunnor.
Efter att ånyo hafva försvunnit, återkom sillen sjuttio år senare, och den utomordentliga skilnad, som då egde rum i förädlingskonsten att bereda den, ligger genast i öppen dag.
Enligt uppgift skola mellan åren 1755 och 1760 icke mindre än 90,000 tunnor hafva skickats till utrikes orter, och under följande decennium var exporten från samma stad 100,000 tunnor årligen.
Emellertid hade det kostat kronan oerhördt att vid början af denna hafvets offerfest gifva stimmarne ett bättre mottagande än förut.
Men sillens mängd var då så stor, att den ej kunde fullt tillgodonjutas af brist på folk och brist på kunskap.
I motsats till reglementet på 1600-talet måste regeringen nu, i anledning af folkbristen, utgifva en förordning den 8 september 1752 af lydelse att de, som ville nedsätta sig på kronans egor i skärgården för att idka saltsjöfiske, skulle utan afgift ega frihet dertill och utan betalning erhålla byggnadsvirke.
En annan senare förordning återkallade till fäderneslandet sådana svenska undersåter, som olofligen afvikit och nedsatt sig på utrikes orter, med löfte att om äfven de ville idka saltsjöfisket och till den ändan välja sådana ställen som voro tjenliga för fisklägen, ville kongl. maj:t draga försorg derom att nödigt utrymme för dylika inrättningar måtte blifva dem till everldlig tid upplåtet samt nödiga hus och fiskarkojor på kronans bekostnad för dem uppbyggda.
Premier utlofvades äfven, och dessa premier voro så underbart stort tilltagna att de utgingo med icke mindre än 3 daler silfvermynt för hvar tunna sill, som insaltades.
Emellertid befanns den anslagna fonden snart blifva otillräcklig, hvarför premierna 1758 nedsattes till en daler silfvermynt, och slutligen måste de alldeles upphöra, sedan man dock först användt det medlet att neka premier till alla, som icke saltade i tunnor af ek.
Fonden var då i en skuld af 851,841 daler och 12 öre kopparmynt.
Döttrarnes hemgift ligger på Grönland.
Såsom man lätt kunde förutse, skulle alla de personer, som väntat sig premier och så länge blifvit afspisade med undanflykter, råka i högsta uppror, när dessa gåfvor, hvilka snart ansågos som bestämda rättigheter, totalt upphörde; och då kronan nu hade en sådan mängd besvärliga fordringsegare, måste hon vara betänkt på att kasta åt dem, om icke annat än en chimär-förhoppning, hvilken – om det så ville sig – äfven kunde förvandlas i verklighet.
Ett kompani eller slutet bolag till idkande af hvalfiskfångst vid Grönland inrättades i Göteborg 1774 genom subskriberade aktier, och kronan begagnade detta tillfälle att göra sina premiefordrare till aktieegare i det grönländska kompaniet, sålunda att kronan betalade vissa procent af de sillpremiemedel, för hvilka hon för egen del subskriberat.
För detta kompanis grundläggning och bestånd gjorde regeringen verkliga uppoffringar.
Men kompaniet var icke af ödet bestämdt att sprida glans hvarken öfver Göteborg, regeringen eller den direktion, hvarunder det stod, och det såg verkligen ut som om det Ostindiska kompaniet skulle komma att ensamt representera den vigtiga handelsstaden.
År kommo och år gingo, men hvalfiskfångsten ville icke motsvara förhoppningarne: utdelningarne blefvo mindre än de minsta.
Fiskeriegarne i skärgården förgrymmades, och då de ej på annat sätt kunde ge sin harm luft, skedde det mot döttrarne, hvilka under denna gyllene tid icke ledo brist på resande friare, afnämare till pappas både döttrar och trankokerier.
Pappa svarade dock kärft på dotterns bön att få gifta sig: ”Hvad pratar du – hemgiften ligger på Grönland.
Det blir god tid att tala om giftas, när premierna fallit ut!”
En vacker dag kom notisen om att kompaniet nedlagt sin verksamhet, men tyvärr icke för att hvila på sina lagrar, ty förlusterna sträckte sig åt alla håll.
Emellertid lära de missnöjde aktieegarne förut blifvit utlösta med 25 procent.
Granberg yttrar härom: ”Antalet af de personer, som genom innestående sillpremier, med eller mot sin vilja, blifvit delaktige i Grönlands-kompaniet, utgjorde något öfver 100; och den summa, som för deras räkning insattes, steg till 851,851 daler och 12 öre silfvermynt eller 47,324 riksdaler och 12 skillingar.
De förlorade nu på dubbelt sätt, ty när kompaniet stiftades (1774), gjorde denna summa dubbelt så många riksdaler, emedan man då ännu icke räknade riksdalern till mer än 9 daler kopparmynt.
I trots af dessa motgångar fortforo de intalande främlingarne – för det mesta engagerade bokhållare – i sina frierier, och dottern grät och sade: ”Pappa, jag föraktar både Grönland, regeringen och kompaniet ... jag vill ha min hjertans kär!”
”Men jag”, svarade pappa, ännu vresigare än förut, ”jag vill icke blifva ytterligare ruinerad!
Jag har gjort öfvermenskliga ansträngningar och satt mig i oerhörd skuld för att få upp alla dessa byggnader och kunna aflöna dessa vilda uslingar, som arbeta i salterierna och trankokeriet.
Skall jag nu på köpet göra herr bokhållarn till kompanjon, så blir det jag som får gå från strand.
Tig derföre med allt giftermål, tills affärerna redt sig!”
Men långt ifrån att tystna, lekte ungdomen af båda könen en gammal folklek med en liten variation, som troligen uppkom just i följd af Grönlandsförhållandena.
Sittande i ring, hviskade den ena grannen tre personers namn i den andres öra, och då alla sålunda blifvit begåfvade, uppläste den första i ordningen, och se’n alla hela vägen, denna versstump:
”Första gången jag till Grönland for,
”Ville man mig bortgifta.
”Mot min vilja och mot mitt ja
”Fick jag den, jag icke ville ha,
”Och det var ... (N. O.)
Här nämdes någon af de förut skänkta personerna.
Sedan man andra gången varit olycklig på grönlandsresan och ånyo förklarat sig icke vilja ha den förmodade friaren (M. F.), sade flickan med en sidoblick på den utkorade:
”Tredje gången jag till Grönland for,
”Med min vilja och med mitt ja
”Fick jag den, jag gerna ville ha,
”Och det var ...”
Efter några blyga stamningar förljöds den utkorades namn, och nu träffade blicken med öm bönfallan fadern, hvars hjerta då någon gång bevektes.
I de flesta fall hjelpte dock ingenting, och detta var mindre att undra på, ty fäder, som bortgifte sina döttrar med dessa lycksökare, kommande från östan och vestan, blefvo vanligen i grund ruinerade.
Det är känd sak att bokhållarne skodde sig i vida högre grad än patronerna, som ensamma måste stå för de oerhörda afbränningarne för trankokerierna och de oerhörda utbetalningarne till dessa invandrande folkskaror, som läto värfva sig för arbetet.
Ännu ett förfärligt ondt inträffade för de persöner, som på regeringens uppmaning och lockade af premierna anlagt kostbara verk för trankokningen och sillsaltningen.
Efter den briljantaste perioden mellan 1754 och 1770 hade de nyckfulla stimmarne, lydande sina naturlagar, dragit sig undan och småningom allt mer och mer lemnat kusten, utan att dock alldeles upphöra.
Då det nu icke var tänkbart att i så upplysta tider komma fram med förtrollade hästar, grisar eller ens förtrollade sillar, men man det oaktadt måste ha en antaglig förklaring öfver orsaken till hemligheten, så fann man den också.
En nationalfråga af omätlig vigt uppstod och åstadkom nära på en hel revolution.
Liksom en lavin sluppit lös, började ett alarm utan mått om ”tran-grumset”, som hittills utkastats i sjön, men hvilket nu ansågs vara rätta orsaken att sillen flydde undan.
Alla möjliga åtgärder vidtogos för att stilla den fruktan, som häraf uppkom; och under de häftigaste debatter bevisades hit och dit allt både möjligt och omöjligt, utan att man likväl ännu hann så långt att man bevisat något väsentligt i den vigtiga frågan.
Härunder hade af konungen till landshöfdingeembetet befallning blifvit gifven att ”intet trankokeri skulle få bibehållas eller anläggas utmed sjön och att den salteri- eller trankokeriegare, som icke inom tre veckor efter sjudningens upphörande hade affört allt det grums, som ej genast kunnat nedgräfvas, eller låtit något deraf i sjön utflyta, skulle vara förfallen till 100 riksdalers plikt och dessutom blifva sin trankokerinäring förlustig; samt skulle en hvar vara berättigad att åklaga sådana förbrytelser.”
Det är lätt att inse huru de många fiender, som här lurade den ene på den andre, skulle vara på vakt för att skjuta ut en afundad yrkesbroder.
Också blef det en fläkt i seglen för herrar bokhållare, som icke lemnade denna fortyn oanvänd till sin egen uppkomst, vare sig att döttrarne följde med eller icke.
Emellertid var det icke blott för den enskilte som saken tog en svår vändning, utan hufvudmännens otaliga verktyg blefvo äfven i sin väg förstörda, så att när sillfisket åter nalkades, rådde den största förvirring bland alla dessa menniskor, som voro hotade till sin bergning.
Trankokeriegarne inkommo då med en underdånig supplik om uppskof i den dom, som blifvit fälld öfver deras egendom, och derjemte om tillåtelse att emellertid låta anställa en ordentlig undersökning i afseende på trangrumsets befarade skadlighet.
Hans maj:t medgaf uppskofvet, och tvänne officerare jemte en naturforskare blefvo ombetrodda undersökningen, hvaröfver ändlösa forskningar, mätningar, förfrågningar och jemförelser äro upptagna i den dagbok, som deröfver hölls och hvilken sedan på trankokeriegarnes bekostnad trycktes och utgafs under namn af ”trangrums-akten”.
Äfven sändes en burk af det omtvistade ämnet till Upsala att der af de lärde undersökas.
Och resultatet af den stora uppståndelsen, som sjelf utgjorde en lång och dyster mellanakt under sillens aflägsnande, blef slutligen det, att trangrumset hvarken bidragit eller kunnat bidraga till det onda, man påbördade det, något som äfven synes bestyrkas af det förhållande att sillen snart nog i oändlighet förökade sig.
Det var således under det fisket stod i sin andra högsta florering, mellan 1786 och 1799, då både premierna, Grönlands-kompaniet och trangrumsprocessen gått till hvila, som min far anslöt sig till den stora falangen af fiskeriegare och fiskerihandlare i skärgården.
Vadkonungen.
Det var i trakten af Fiskebäckskil som min far började sina operationer och uppbyggde sina salterier och trankokerier; och i val af bokhållare, som var det vigtigaste vid dessa transaktioner, gynnade honom lyckan.
Ty ehuru båda dessa män, herrar Diedrichsen och Dittmer, sedermera blefvo egna behållna handlande, den förre på stranden invid Fiskebäckskil, den senare i Strömstad, blefvo de det ingalunda på sin patrons bekostnad.
”Lefva och låta lefva!” var deras valspråk, men sådant var också deras principals, och det till den höjd att folket, som förstod sig på den stränge husbondens blödiga sinne, så starkt lade an på detta att herrar bokhållare mer än en gång gjorde honom uppmärksam på att han icke alls tog sin fördel till ögonmärke.
Men hvad helst köpmannen Rutger Smith än tålde, aldrig var det anmärkningar af underlydande.
Dock skulle han lika litet ha tålt sådana af förmän, ifall han haft dylika.
Såsom förut vid början af dessa anteckningar blifvit antydt, fanns det blott två makter som styrde honom.
Den ena var hans hustru, den andra vidskepelsen.
Den mest blomstrande affär, hvilken om aftonen beräknades som en säker vinst, blef bestämdt bortkastad på morgonen, ifall natten tillfälligtvis medfört en dröm om Kræmer och det holländska klockspelet.
”Men i guds namn, herr patron”, utfor den liffulle Diedrichsen, ”det bär ju ända in i blåkulla att kasta ifrån sig en redan upplagd penningsumma!”
”Drag sjelf efter, herre!” kunde min far då utropa i blossande humör.
”Jag ställer mig aldrig under annan vilja än min egen ...
Seså, seså, herr Diedrichsen, det var icke illa ment.
Kalkylen hade fel: affären skulle icke burit sig.”
”Men huru kan herr patron påstå det, när allting låg solklart?”
”Tyst, tyst, herre – jag vet hvad jag stöder mig på.
Och aldrig knyst numera om saken ... det var ordet!”
Bokhållarne svuro inom sig och grubblade och grubblade och rådfrågade alla både möjliga och omöjliga omständigheter, som kunde vara orsaken till det så hastigt förändrade beslutet.
Men ingenting ville gå ihop, och de föreställde sig slutligen att någon hemlig agent utan deras vetskap varit med i spelet – ja, de föreställde sig allt, utom den verkligheten att en dröm kunnat omgestalta förhållandena dithän, att det stora påräknade penningebeloppet frivilligt bortkastades för att ingå i en annan köpmans rörelse.
Oaktadt dessa omständigheter blomstrade affärerna friskt – – – – – – – – –
Men det är nu tid att komma till den person, som visst icke utgjorde sista länken i kedjan mellan köparen och varan, den så kallade vadkungen, hvars titel har följande uppkomst.
Då man i äldsta tider fångade sillen endast med garn, hade man vid 1770-talet hunnit dithän att man kommit i gång med vadarne.
Längden af dessa beräknades i allmänhet till 100 famnar och 12 famnars djup, men det fanns de som gingo ända till 144 famnar i längd.
Dessa senare voro sammansatta af 48 dukar, hvardera af 3 famnars bredd.
Linorna vid hvarje arm voro 400 famnar långa.
Vaden utlades så långt som möjligt kring stimmen och drogs, sedan sillen med buller blifvit indrifven deri, till land förmedelst tvänne vindspel.
I en sådan vad funnos vanligen 12 eller 18 delegare, af hvilka en, utnämd till befälhafvare för det hela, erhöll namn af ”vadkungen”.
Stundom förenade sig flera vadlag, alltså flera majestäter, liksom det tillgår i krig, der en gemensam fiende ingifver ett gemensamt intresse, ehuru fienden här bestod af de enfaldiga sillstimmarne.
Vid dessa stora härnadståg sammanband man vad vid vad, så att de tillspärrade hela viken, då all den bekrigade sillen, som fanns derinne, måste ge sig tillfånga och låta upphemta sig af de små vadarne.
Vid sådana lyckliga fall kunde i en vad fångas ända till 1,200 tunnor i ett kast.
Stundom fingo dock vadkungarne tillfälle att besanna det gamla ordspråket att ”snålheten bedrar visheten”.
Derigenom att man instängt för mycket sill i vaden hände det att varpet icke kunde dragas i land.
Den stockade sillen dog och blef liggande på hafsbottnen att förruttna, och på sådant sätt gingo hundratusentals tunnor sill årligen förlorade.
Fiskplatsen ansågs äfven derigenom förderfvad18.
Men det var icke blott fiskplatsen som förderfvades, det var äfven de förbittrade maktegandes sinnen, hvilka blifvit af medgången alltför öfvermodiga att tåla motgången.
Vid vida mindre svåra tillfällen kastade de sig under uppretadt raseri i fejd mot hvarandra, och nästan dagligen hörde man omtalas blodiga uppträden och bataljer, som deras högheter lefvererat sins emellan.
I allmänhet tillgick det så, att när båtarne hunnit fyllas, fördes sillen, redan förut af köpmannen betingad, till förädlingsverket.
Under dessa leveranser och möten vänner och fiender emellan syntes de farligaste striderna ega rum ofta under förhållanden, dem ingen penna bör skildra.
Vid de platser, der salterier och trankokerier funnos, användes en mängd qvinnor af alla åldrar, kommande från vida verlden.
Här var ej fråga om prestbetyg och fräjd, utan om dugliga händer, ju flera, desto bättre.
Emellertid voro dessa till fiskerierna hörande damer af stor olikhet.
De unga, vackra och någon gång äfven sedliga voro naturligtvis mest fjäsade: de voro solarne, för hvilkas skull rivalskap uppkom; och om duellerna icke utfördes på värja eller pistol, så utfördes de bröst mot bröst och knä mot knä med naturmenniskans hela vildhet och i öfvertygelse att den vinnande alltid måste blifva något för den eftersträfvade.
Blef nu förhållandet sådant och eröfringen en gång var gjord, så upphörde likväl icke derföre fejderna, ty dessa vilda sällar, herrar vad-delegare, ville ha kommunism i allt.
Dessutom älskade särskilt deras majestäter att lefva som österländska sultaner hvar och en med egen seralj.
På Blåbärsholmen, der ”patron Smith” hade sina verk, rådde emellertid en ordning, som jemförelsevis var lugn i förhållande till hvad som passerade hos andra patroner, och det var ej heller utan att den väckte deras afund.
Men herrar Diedrichsen och Dittmer voro män, som fullkomligt kunde hålla tyglarne i husbondens frånvaro; och då han sjelf var närvarande, hade vida mindre hans liberalitet, ehuru alltid erkänd, något välde öfver folket, än det rykte, hvilket föregått honom, att vara den häftigaste och djerfvaste vikbo, som ännu fanns att räkna bland gamla stammen.
Hans gnistrande ögon, då vrede väcktes genom svek eller snikenhet, hans rynkade ögonbryn, hans djupa stämma, allt lät dem känna att deras makt icke utöfvade någon makt på honom; och det var liksom ett hedersbevis, då karlarne sins emellan sade: ”Det är en karl att räkna – han är inte rädd han!”
En af de vadkungar, med hvilken många affärer gjordes, var den notable och fruktade Jörgen Kox, en betydande halfherre, som på utseendets vägnar kunde ha varit en hel herre, och af god race ändå.
Att säga till hvilket land han hörde var omöjligt.
Han talade flera språk, såsom sjömän tala dem, och gaf sig ömsom ut för ryss, norrman, skotte och spanior.
Den fullkomligt olivgula hyn, det korpsvarta tätkrusiga håret och skägget, de något kantiga dragen och de starka nästan ihopväxta ögonbrynen, hvilka hvälfde sig öfver de mörkbruna på gul emalj spelande ögonen, gåfvo emellertid ett icke osannolikt sken åt den förmodan att han tillhörde den förkastade och underbara zigenarstammen, ehuru han var alltför stolt att medgifva sig ha varit glasförare, marknadsriddare eller något dylikt, innan han, efter sjöresor i åtskilliga länder, med pretention på herretitel uppträdde i skärgården, der han nu lefvat öfver ett års tid och dit han anlände med mynt på fickan.
Ung, djerf, eldfängd och högligen öfvertygad om sin oemotståndlighet hos könet, hade han likt fjäriln fladdrat från den ena strandrosen till den andra, men nu blifvit så allvarsamt fängslad att han var sinnad gifva sig under hymens bojor, derest han kunde vinna föremålet för sin låga.
Men detta stod ännu i vägningen, ehuru Jörgen
Kox på det sedliga området stod fullkomligt framom sina yrkesbröder.
Han var öfverdådig ända till det otroliga i knep, dryckenskap, spel och stridslystnad, men med de unga qvinnorna glammade han blott af hjertans grund, och midt under glammet kom ändå en sorgefläkt öfver honom.
Detta hade likväl icke synbart inträffat vid den kurtis, som nu var å bane.
Men så var det icke heller en skönhet från sillsalterierna som öfvervunnit hans antipati mot det äkta lifvet.
Långt derifrån.
Det var den ytterst blygsamma, vackra och förståndiga hushållerskan för herrar bokhållare Diedrichsen och Dittmer, den unga enkan madam Guri Anundsson.
Guri hade icke inträdt i sitt första giftermål af böjelse: hon var fattig och ville bli hederligt försörjd.
Det barnlösa efter tre år upplösta äktenskapet lemnade henne likväl icke annat i behåll än ett litet tarfligt bo och den ärbara madamvärdigheten.
Men tyvärr skyddade henne icke den senare för efterhängsna artigheter, och då det nu icke var en tid att förvärfva uppehället genom väfnad och spånad, hade hon med tacksamhet emottagit den ifrågavarande hushållerskeplatsen.
Det var alltså på patron Smiths holme som Jörgen Kox sett den 24-åriga Guri i sin fullmogna blomstring; och det anseende, hennes stadiga väsende och utmärkta ärbarhet förvärfvat henne, verkade lika mycket på herr Jörgen, som just hade ett synnerligt sinne för dessa då så sällsynta behag.
Dessutom måste hans känslor stegras äfven deraf, att en sådan flock af friare ansåg henne lika önskvärd som han sjelf.
Hon var utan all fråga drottningen för alla stränder vidt omkring, och Jörgen frågade sig enkelt om det fanns en vadkung till sådan som han – ett vädjande, hvilket hans kungliga sjelftillit besvarade med ett tydligt nej.
Nog af:
Guri var värdig att dela både hans samhällsställning och hans rikedom, hvilken ej vidare hade värde, om den icke kunde få användas i grannlåt åt den anspråkslöst klädda qvinnan.
Guri syntes likväl, åtminstone i början af sin bekantskap med Jörgen, icke vara angelägen om hvarken friare eller grannlåt.
Men efter hand blef det någon rörelse i hennes hjerta, då hon såg Jörgen Kox i sin pittoreska kostym, en sällsam sammansättning från åtskilliga af hans uppgifna nationaliteter, och såg huru innerligt grant och konstigt han hvälfde sina mörka ögon öfver hela hennes varelse.
”Akta sig, madam Guri”, rådde bägge bokhållarne i ärligaste välmening, ”akta sig för Koxen!
Fan vete hvad det är för en gök – ingen känner om det är fågel eller fisk.” Och Diedrichsen tillade:
”Vet hon, madam Guri, jag tror att man kommer sanningen närmast, om man tar honom för en äkta skojare, sedan han klädt af sig de lånta fjädrarna.”
”Jag vet icke af andra fjädrar än den örnfjäder han har i sin svarta sammetsmössa, och den kan herrn vara viss om att jag ej tycker missklär honom.”
”Aj aj, Guri – jag ser henne redan i andanom sväljas af en stor hvalfisk.”
Guri låtsade icke höra vidare, hon tog sig något arbete och tänkte en hel hop ängslande tankar om den aflägsna framtiden, då hon skulle bli gammal och icke orka arbeta hos andra.
Vid ett annat tillfälle blef det herr
Dittmer som på sitt allvarsammare vis afbröt hennes funderingar öfver ålderdomens ensamhet och svårigheter.
Han blef dock icke mera hörd än sin medbroder.
Men då patron sjelf nästa gång inträffade på platsen och helt oförtäckt gaf tillkänna sin önskan att Guri icke måtte falla på någon oförlåtlig galenskap, tog enkan till förklädessnibben, torkade sina lysande ögon och förklarade att hon visst hade någon ovän, som velat skada henne hos herr patron.
”Jag tror icke att madam har någon värre ovän än hon är åt sig sjelf.
Tänk blott på hur grufsamt öfverdådigt den karlen lefde, innan han fick smak på att snärja en qvinna, som hittills så väl hållit sitt fat i helgelse.”