Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Exercistiden linge således minskas i samina förhållande, sorn afgiften nedsattcs eller vacance-afgift alldeles icke erhölles; och då dertill kominer, att staten till indelta soldatens beklädande endast för året lemnar en åttondel af munderingens värde, och att, då slitningstiden nu är upptagen till 4 är, den i händelse af större slitning finge beräknas för betydligen kortare tid, borde naturligtvis skillnaden, emellan hvad staten nu består och framdeles komme att erfordras, äfven utgå af vacanee-afgiftsfonden.
Att öfningstiden, med de tillgångar, som vacance-afgiften ensamt lemnade, och flera ännu oförutsedda utgifter, icke kan blifva särdeles lång, torde ofvanstående, ehuru ofullständiga beräkning tillfyllest utvisa, äfvensom att de många millionerna på så sätt icke äro till finnandes.
Ehuru oriktigt jag anser det vara, att i följd af lösliga calculer vilja reducera en arme, på hvilken vår sjelfständighet i sekler varit grundad, som med den korta öfningstid, hvilken nu är densamma lemnad, ändå är så användbar, och med längre kunde blifva ypperlig, och som till fullo, såväl under krig som uti fredliga yrken, rättvisa! det förtroende, nationen för densamma hyser, vill jag derföre visserligen icke neka, att försvaret, för att blifva ihärdigt och vid alla tillfällen bestämdt skyddande emot öfvervåld, bör vara helt och hållet nationell.
Men ett sådant försvar måste verka genom ordnade former, som äro afpassade efter statens ceconomiska och sociala- inrättningar samt krigskonstens reglor.
Vapenöfningar äro derföre af Styrelsen föreslagna i öfverensstämmelse med vara vanor.
Af ofvanföre uppgifna skäl anhåller jag, att Occon.-
Utsk:s afstyrkande af förslaget må af R. o. Ad. gillas.
Ilr Peyron, Gust. Abrah.:
Jag förenar mig till alla delar med H. Ex. Hr Gr.
Brahe och ber blott, enär jag såsom ledamot afUtsk. deltagit i målets beredning och nu saknar Utsk:s ordförande här närvarande, att få redogöra för de motiver, hvarpå Utsk. grundat sitt afstyrkande af motionen.
Utsk. har fullkomligt gillat motionärens idee, men har dock, med bibehållande af nu gällande beväringslagar, ansett densamma fullkomligt overkställbar.
Det är icke tänkbart, att beväringsynglingar skola blifva soldater efter 10 dagars exercis, och den, som tror det, har icke gjort sig bekant med sådana saker eller varit i beröring med beväringsmanskap.
Uti Utsk:s beredningsafdelning för det i fråga var. ärendet gjorde sig Gr.
Horns förslag gällande, att nemi. hälften af indelta armeen skulle successivt indragas och vacanceafgifterna användas till öfning af den öfriga armeen, jemte beväringen; men i Utsk:s plenum fanns detta förslag fullkomligt grundfalskt och oriktigt.
Vår indelta arme' utgör för närvarande endast 84 Den a4 Maj. 22,000 man, oell att hälften deraf skulle kunna anses för nog, luter knappt tänka sig.
Af sådana skäl kullvoterades afhandlingens förslag i Utsk:s plenum.
Jag yrkar, att betänk, må bifallas.
Ehuru jag finner, att XJtsk. grundligt motiverat dess afslag till motionen, anhåller jag dock att få tillägga några ord dels i afseende å sjelfva ämnet, dels i anledning af några yttranden, som under denna discussion förekommit.
Jag delar med motionären den öfvertygelse, att vårt lands försvar väsendtligen grundar sig på ett väl utbildadt beväringssystem.
Men ett sådant låter icke utföra sig enligt 1812 års beväringsstadga.
I Preussen, hvarest en med strömmar af blod vunnen erfarenhet infört detta system till den ytterlighet, att prinsen, grefven, den rike bankiersonen, lika med den ringaste medborgare, ingår i armeens leder, der icke någon civil embetsman finnes, som icke börjat med att vara soldat; der kan beväringen ersätta behofvet af en större indelt arme'.
Men i Sverige, der man för 100 r:dr kan köpa sig fri från skyldigheten att deltaga i landets försvar, här låter det icke tänka sig, att arme'en skulle kunna recruteras från beväringsmanskapet; och äfven i militäriskt och ceconomiskt afseende är det framställda förslaget olämpligt och skadligt, på sätt Hr Gen .Adjutanten för Armeen i dess anförande så riktigt utvecklat.
Jag vill derutöfver citera exemplet från Norrige.
Der utgöres armeen af beväring, hvilka under fem ar hafva en sådan skyldighet sig ålagd; men man hör också alla klaga öfver den olägenhet, att soldaten, just då han hunnit blifva väl uppexercerad, måste lemnäs tillbaka från truppen.
Hvad den oeconomiska sidan beträffar, har man beräknat de förmodade besparingarna ända till flera millioner.
Jag får i afseende härå först erinra, att det är ganska svårt att få rotehållare att ingå på erläggande af vacanceafgift.
Svårigheten för dem att anskaffa contanta penningar förorsakar, att de vanligen hellre hålla soldatnumret fyldt, än ersätta det i contant, så att, ehuru vacanceafgifterna blifvit betydligen nedsatta, man har svårt att bibehålla sä många, som nödvändigt erfordras till spel, underofficerare, m. m.
Dessutom brukas för närvarande öfver 100,000 tunnland jord såsom soldatindelningar, och denna är gemenligen den bäst brukade, emedan soldaten måste använda största omtanka, om han derpå skall kunna föda hustru och barn.
Om dessa boställen återföllo till hemmanen, hvarifrån de äro tagna, skulle de säkerligen förfalla i vanvårdnad eller användas såsom torpställen, och man vet, huru dessa gemenligen skötas, hvilkas innehafvare vanligen måste använda deras tid under arbete hos jordägaren.
Man behöfver endast se på de soldattorp, som tillhöra vacancerotarna; vanligast befinnas de i vanhäfd.
Om nu hela armeen skulle recruteras af beväring, skulle ju sålunda 100,000 tunnland jord för landets produetion till Den a4 Maj. 85 större delen gå förlorade.
Af de skäl, jag nu anfört, samt dem, uti hvilka jag instämt, anhåller jag altså om bifall till betänkandet.
Innan jag ingår i besvarandet af de dels emot mig, dels och synnerligast emot motionen gjorda anmärkningar, ber jag att få uppläsa ett document, tilt hvilket R. o. Ad. torde kunna sätta stone förtroende, än till hvad både jag och många andra skulle kunna anföra.
Detta document är en K. propos., afgifven d. 3i Oct. 1809. K. M. lät nemi. kort efter regementsförändringen nedsätta en committé' af de yppersta män af militäryrket, för att framställa den möjligen säkraste planen för bibehållandet af Rikets framtida bestånd och sjelfständighet.
Denna plan uppgjordes kort efter, sedan Riket varit liotadt af en öfverhängande fara, och då sålunda föreställningen om möjligheten af fruktansvärdare anfall emot dess sjelfständighet af hvarje känsla lifligt omfattades.
Af de personer, hvilka uti Statsrådet kraftigast understödde det K. förslaget, vill jag endast nämna numera aflidne Gr. v. Platen, hvars blotta namn torde få anses innebära en borgen för att ämnet icke blef lösligen behandladt.
Uti denna K. propos. heter det bland annat:
"Ej "heller bör obemärkt lemnäs, att nationalbeväringen nödvändigt skall förekomma den omåttliga stegringen af soldatle"gor, som från ett krigstillstånd, med nuvarande inrättningar, är oskiljaktig, och att, om nationalbeväringen hinner "till den stadga, som endast tiden och Svenska folkets egna "patriotiska böjelser kunna densamma gifva och hvarigenom tillfälle skulle yppas att, till en början un"der fredstid och tor hän da sedan för alltid, hålla "intill tvåtredjedelar af indelta arméens num"mertal vacant, en betydlig inkomst skulle för "Riket beredas genom rust- och rote hålla res a f"gifter för dessa vacant a numror.”
Sedan propos. ankommit till R.
St. och hos dem mött betydligt motstånd samt, utan medgifven remiss, blifvit af liondeSt. afslagen, förevar här på Riddarhuset en skarp dis— cussion i ämnet.
Under minne af de lidanden, som träffat landtvärnet, uppträdde en stor del af landtadeln för att motsätta sig förslaget; och då ömsom klander, ömsom beröm vexlades i hänsyftningen till de rådgifvare, som medverkat till propos., samt Statsrådsprotocollet icke var densamma följaktig, beslöts infordrande deraf. R. o.
Ad. fick detta d. 7 påföljde Nov. jemte ett särskildt, d. 5 förutgångne hållet prot., uti hvilket sednare, som till det förra utgjorde missiv, Konungens rådgifvare, hvilkas meningar i det första prot. endast summariskt blifvit upptagna, närmare utvecklat rnotiverna till det K. förslaget.
Uti detta prot. säges:
"Men då "R. o. Ad. härom (nemi. att se Statsrådsprot.) yttrat en un"derd. önskan, hvaruti de af Statsrådets ledamöter, som den SG Den 24 Maj. ”ifrågavar. pvopos. und:st tillstyrkt, nu äfven instämde, med ”förklarande, att de skulle detta sitt tillstyrkan”de till en för Rikets framtida sjelfständighet och ”säkerhet, efter deras öfvertygelse, nödvändig ”anstalt inför Gud och men nisk or med tillfredsställelse försvara” &c. Den K. propos. är contrasignerad af en Konungens ännu varande rådgifvare, Hr Gr. af Wetterstedt, som likväl nu af en sorglig anledning icke ar här närvarande.
På de skäl, sorn de citerade documenten innefatta, lemnade många sin röst för ideen; och jag beklagar, att de principer, som år 1809 utgingo från Konungens Rådkammare, numera synas från samma sida icke längre vilja vidhållas.
Jag ber dock för min del att få adoptera dem och tror, att uti den discussion, som 1809 härstädes i ämnet förevar, finnas nog starka skäl för att häfva hvarje tvifvel i afseende å fördelarna af den ifrågaställa ideens utveckling i en så mycket som möjligt utsträckt tillämpning.
Då jag nu skulle ingå i besvarandet af de anmärkningar, som i dag emot motionen blifvit gjorda, och då mau tyckts tro min åsigt öfverensstämma med motionärens förslag, får jag först förklara, att jag anser motionen i sina detailler olämplig, och att det blott är ideen, som mitt godkännande omfattat.
Brahe har ansett, att den militära bildningen hos våra soldater, i händelse af ideens tillämpning, skulle blifva olämplig.
Jag tror, att då förslaget ej borde blifva så ensidigt uppgjordt, att icke hela beväringsclassen skulle få större öfning och dertill använda längre lid, den militära bildningen i vår arme', långt ihan att komma att visa sig ofullständig, blefve vida fullständigare än för närvarande.
Denna invändning har, under det Hr af
Dalström förklarat sig deruti instämma, likväl af honom blifvit motsagd just med de skäl, han framställt till vederläggning af min åsigt.
Hr af Dalström har nemi. åberopat Norrige och omtalat, att Norrska officerare beklagat sig, att soldaten der, då han blifvit bildad till sådan, går undan ur armeens leder och officeren nödgas mista honom.
Detta är just den stora fördelen af ett nationelt försvar.
Det är nemi. icke meningen, att soldaten skall anses såsom officerens tillhörighet, utan såsom landets.
Då han hunnit bilda sig, för att behörigen kunna användas till dettas försvar, då är han ock berättigad att lemna exercislederna och återgå ut i nationen.
Der är han alltid såsom soldat att påräkna, under det han likväl verkar och arbetar såsom allmän medborgare, tilldess faran och behofvet kalla honom till ett annat verknirigsfält; och då ett sådant system hunnit utveckla sig, kan man påräkna och lita på, att när folket blir uppfordradt att resa sig i massa, behöfver icke landet frukta för sitt försvar.
Hr af Dalström har vidare åberopat förhållandet i Preussen.
Jag tror, att man der gått för långt i tillämpningen af beväringssystemet; men då Hr af Dal - Den 24 Maj. ström riktigt erinrat, att man kommit till detta system genom en med strömmar af blod köpt erfarenhet, skulle jag önska, att Sverige ej dröjde så länge att antaga det system, som för oss i denna väg kan vara lämpligt, att äfven vår erfarenhet om behofvet deraf kommer att framtvingas genom sådana blodströmmar.
Jag är säker, att de sedan icke skola rinna.
Hr af Dalström bar sagt, att uti Preussen prinsar och grefvar stå med i leden.
Det är tillfredsställande, att sådant kunnat tillvägabringas i ett despotiskt land, der nristocratiens välde vanligen är starkast; och roan torde då böra antaga, att det vackra efterdöinets införande i ett land sådant sorn vårt, der aristocratien numera torde böra anses urståndsatt att lägga några mera väsendtliga hinder deremot, altså icke bör möta något synnerligt motstånd.
Jag skulle önska, att man måtte komma derhän, att, om äfven rättigheten att lega funnes qvar, hvar och en likväl fann sin pligt vara att sjelf ingå i nationalförsvarets leder, och sålunda icke ville begagna sig af möjligheten att undvika sådant.
Jag föreställer mig sålunda, att det lämpligaste varit, 0111 II.
St. nu ingått till K.
M. med en underd. skrifvelse, hvari tillkännagifvits en sådan Ständernas åsigt, att de nu höllö före, det vårt nationalförsvar borde utbildas, egentligen med hänsigt till beväringen, samt anhållit, det K.
M. intill nästa riksdag behagade afgifva förslag i ämnet, i enlighet med de grundsatser, II.
St. uttryckt.
Då kunde i sammanhang dermed jemväl undanrödjas de hinder, hvilka nu anses linnas i vår nuvarande beväringslag.
Den förste talaren, som yttrade sig efter mig, har ingått i sådana detailler, hvarigenom han velat visa, att de af ide'ens tillämpning påräknade besparingar icke i verkligheten skulle uppkomma.
Jag är af en motsatt öfvertygelse i denna del; men då jag nu icke kan vara beredd att ingå i några bestämda moträkningar, får jag blott med uttryck af min öfvertygelse besvara den sålunda gjorda anmärkningen.
Jag är fullkomligen förvissad, att i fall K.
M. framställde ett fullständigt och lämpligt förslag i detta vigtiga ämne, skulle det visa sig, att nationen både i ceconomiskt och moraliskt hänseende komme att vinna på dess antagande.
Man har sagt, att det är svårt att få rotehållare att ingå på att erlägga vacance-afgift.
Detta kan vara mera naturligt, då dessa medel ingå till statsverket, utan att provinsen, hvarifrån de utgå, känner, om något eller intet deraf kommer densamma till nytta.
Möjligen äro dessa afgifter äfven ännu för höga; men om medlen stadnade i provinsen till bekostande af dess beväringsöfning och utginge i naturprestationer, såsom t. ex. säd, är jag öfvertygad, att rotebållarne begärligt skulle derpå ingå.
Jag tror ock, att det bästa sättet ligger i det af Gr.
Horn uppgifna förslag till bestämmande af hvilka rotar, sorn komma att blifva vacanta.
Om nemi. allmänheten finge täfla om rättigheten att i stål - 88 Den a4 Maj. let för soldat lemna en viss årlig afgift, och beloppet deraf skäligen nedsattes, skulle ändamålet säkert vinnas.
Man har trott, att man icke borde reducera en arme, hvarpå vår sjelfständighet i sekler hvilat och sorn gjort sig fullkomligt förtjent af ett fortfarande förtroende.
Jag tror icke, att här ar fråga om att reducera fäderneslandets försvar, utan tvärtom att utbilda det enda rätta system för danande af en sådan arme', som med säkerhet kan bevara vår sjelfständighet.
Slutligen har man sagt, att ett hinder emot ide'ens tillämpning skulle Unnas deruti, att den jord, soldaten nu brukar, i händelse den tillfölle rotehållarnes hemman, skulle falla i vanhäfd; och man har trott, att denna jord för närvarande är den bäst skötta.
Jag känner icke förhållandet härmed och tror näppeligen, att någon bestämdt känner det; men jag tror, att bildningen jemväl hos åkerbrukare numera är kommen derhän, att de likaväl som soldaterna förmå inse fördelen af att sköta all sin jord väl.
Jag fortfar att anhålla om återremiss af betänk.
Jag uppstiger icke för att afhandla det speciella i motionen.
Hvad den oeconomiska delen deraf beträffar, är jag af H. Ex. Hr Gen.Adjutantens för Armden beräkningar så öfvertygad, som man nödvändigt måste blifva genom authentika sifferuppgifter.
Beträffande frågans militäriska del, öfverensstämmer all min erfarenhet med H.
Ex:s åsigter i ämnet.
Men jag åsyftar vårt försvarssystems betraktande från en allmännare synpunkt, den nemi. af den vigtiga hos oss redan länge gängse eontroversen örn företrädet emellan försvar medelst massor och försvar medelst en fåtaligare, men fullkomligt öfvad, disciplinerad, härdad och utrustad arme'-styrka.
En talare har förekommit mig i åberopandet af frami.
Gr. v. Plåtens tanka.
Äfven jag ämnade anföra denna för att förklara min skiljaktighet från denna ganska mägtiga auetoritet.
Platen var i vårt tidehvarf ett bland de mest lysande bevisen på vårt lands fortfarande förmåga att alstra utmärkta, ja, jag säger gerna, stora män.
Jag tillriiknade mig som en heder att i alla öfriga mål med honom dela åsigter, för hvilka jag på detta rum ofta och ifrigt stridt.
Jag har mycket arbetat med mig sjelf för att äfven uti detta göra det; men 47 års erfarenhet och trägen tänkning i ämnet altsedan 1810 hafva allt mer och mer allagsnat mig från den store mannens åsigt.
All ökning af ammer utöfver det antal, man kan behörigen bilda och utrusta, ingår mer eiler mindre i systemet af försvar med massor; och undersökningen, huruvida detta stridssätt äger företräde framför det med öfvade arraeer, adresserar sig således i mer eller mindre mån till den väckta motionen.
Försvaret med massor förutsätter för det första oförmågan till all olfensiv; ty endast med fullkomligen bildade och utrustade trupper är denna tänkbar.
Den lid, Dea 2-\
I\Iaj. tid, då nationer vältrade sig som snölaviner på nationer, ar alltsedan Åsarnas hitkoinst förbi.
Men en defensiv, utan förmåga till offensiv, är redan deri ofullkomlig.
Det är att duellera med förmåga att blott parera, icke att stöta.
Nu inrycker man med en i proportion till befolkningarna ringa styrka.
Man måste handla efter system; framgången beror af strategi och tactik; men ingendera kan användas med obildade och ofullkomligen utrustade trupper.
Betraktom nu den, vid denna oförmåga till offensiv, återstående defensiven!
Hvilka äro dess vilkor?
Jo, först att icke hindra invasion, ty till dennas motande erfordras nödvändigt den regelmessiga stridsstyrka, jag askar; utan denna måste man vara beredd på invasioner, ålan måste insläppa fienden i landet för att sedan förgöra deri.
Här väga förhållandena lika i strategiskt hänseende, och krigslyckan ger utslaget.
Men skådom följderna för landet äfven vid lyckligaste militäriska utgång.
Betänkom de fiendtliga sköflingarna.
Är naturen hos oss så productiv som t. ex. i Flandern och i Bayern, der ett år efter invasionen knappt något spår synts qvar?
Äro vi så fattiga på egendom ofvan jord, att vi deraf föga hafva att förlora?
Äro vi så lika, att, när fienden förstört våra fabriker, våra stora inrättningar1, vära allmänna byggnader, vi genast efter kriget förmå återställa allt detta?
Kunna samtliga dessa frågar icke med ja besvaras, så skickar sig icke för oss ett defensionssystem, som förutsätter gränsens öfvergifvande och fiendens insläppande i landet för att sedan förgöras af massorna.
Må jag tillägga en psychologisk anmärkning.
Sammanloppet af massor förutsätter i nationallynnet något, som icke är i vårt.
Bevis, att saken icke finnes hos folket, är, att ordet icke finnes i språket.
Jag hade nära sagt en thiis ia sm, men förgäfves söker jag det egentliga Svenska ordet och nödgas bruka det Franska entrainement eller engouement, som beteckna sydligare nationers fallenhet att för en upphetsande ide' sammanlöpa.
Ja, detta kan icke till denna grad finnas i protestantiska länder.
Vi hafva icke de munkar, de pope)-, som fanatisera massorna.
— Att jag så här inträngt i en undersökning, som icke var af förevarande motion omedelbart föranledd, härrör af den vigtighet, jag finner deruti, att vien gång stadga våra grundsatser i dessa magtpåliggande ämnen, Ide'en att medelst ganska få stridsmäns lönande i fred äga ganska många att påräkna i krig är ganska förförisk, och har derföre alltför länge varit hos oss en af dé ide'er, emellan hvilka opinionen sväfvar fram och tillbaka.
Vi äro för ett sådant sväfvande temligen fallna, och det är i sådana cardinalfrågor högst menligt.
Må en apologue mig tillåtas.
'Frenne ryttare satte sig till häst; den ena red till höger och den andra till venster.
En red uppenbarligen orätt, men han insåg sitt misstag och vände om.
Det kostade ho7 H. 12 Den a4 M a j. nom mera tid, möda och hafra; men han kom, ehuru senare, till rätta målet.
Den tredje red idkeligen volt; om aftonen var hästen utriden och ryttaren qvar vid stalldörren.
Så hafva vi länge gjort i mångå och ganska vigtiga frågor.
Sålunda ifrågasattes redan 1790, om vi borde hafva örlogsflotta eller bara skärgårdsflotta, eller båda och i hvad proportion; och detta ventileras ännu.
Så hafva vi förfarit i de mest magtpåliggande administrationsmål, såsom financesystem, tull-lagar och brännvinsförfattningar, ja, t. o. m. i fråga om hållskjutsen.
Sedan man kunde skäligen hoppas, att opinionen om dess skadlighet var stadgad; sedan ångbåtar och diligencer väl fått börja lätta dess afskaffande, får man ju höra anmärkas: ”att det är ändå bra, att ’’den vid landsvägen liggande bonden får förtjena en constant styfver till sina contributioner.”
På detta sätt, mina Hrr, komma vi aldrig till en fast utgångspunkt i något; och utan en sådan kommer man aldrig till något nyttigt, till något dugligt i något.
Med godkännande af de theoretiska principer, hvarpå motionen hvilar, kan jag dock ej gilla mer än en af de practiska slutföljder, motionären velat draga deraf.
Jag anser i allmänhet orätt att på detta rum discutera principer, hvaraf ingen tillämpning för tillfället påyrkas; men då åtskilliga andra talare inlåtit sig på detta fält, vill jag i korthet säga min tanka, som är, att ett försvar, som hunnit utbildas till fullkomlighet, måste uteslutande bestå af en personal, som ej är legd.
Den siste talaren har ordat om mindre arméers företräde framför massor.
Om dermed menas obildade massor, tyckes det ej vara lämpligt såsom motskäl emot dem , som ifra för beväringens fullständigare bildande.
Var det åter talarens mening att i allmänhet göra en jemnförelse emellan conscriberade och legda armeer, så vill jag i afseende på de förras användbarhet endast hänvisa honom till det land, sorn han måhända känner bättre än någon annan inom detta hus, det land, hvars segrande legioner vi minnas utbredda från Tajo till Moskwa.
De voro ej legda dessa legioner och de bibehöllo öfverhanden, tilldess de mötte härar, som ej heller voro det.
Det förslag, om hvilket jag velat förena mig med motionären, är tillsättandet af militärlärare vid våra högre allmänna undervisningsverk.
Denna fråga står ingalunda i oskiljaktigt samband med Krigsacademiens upplösning, utan är det tvärtom nödvändigt, att denna kommer att fortfara, tilldess densamma genom militär-undervisningens grundliga meddelande vid universiteten befinnes vara öfverflödig.
Tillsättandet af dessa lärare tror jag så mycket mindre bör uppskjutas, som det är en känd sak, att Krigsacademien ej ar tillräcklig att meddela bildning åt mer än en mindre del af Den 24 Maj.
Oi armeens befäl.
Det är på denna grund, sorn jag yrtar återremiss.
Äfven jag ber att få yttra några ord i ett ämne, som länge sysselsatt min uppmärksamhet och min tillgifvenhet.
Det är otvifvelaktig!, att Sveriges försvar ytterst hvilar på beväringssystemet.
Jag är derom så öfvertygad, att jag tror alla andra åtgärder böra stå tillbaka för utvecklingen af denna hufvudfråga; icke så likväl, att öfriga negligeras, m<en så, att denna dock lemnäs företräde.
Men då jag sålunda tror, att vårt försvar förnämligast bör byggas på viljan hos alla att försvara landet, när det gäller, vill jag derföre icke, att detta försvarssystem skall för nationen utgöra en landsplåga i fredstid.
Detta inträffar dock, om man uteslutande bygger försvaret på beväring.
Då kommer det att förhålla sig såsom i Preussen, att hvar och en är soldat.
Jag önskar gå en sådan medelväg, att man icke åsidosätter, hvad vårt försvar erfordrar, utan att derföre plåga nationen med onödig krigstjenst; och då måste man erkänna nödvändigheten af en stående arme', en kärna, kring hvilken beväringen kan samla sig,en ledare i fält, en vårdare i läger.
Härtill är ingen bättre stam tänkbar än vår indelta arme'.
För att vara kort, vill jag nu blott framställa 2:ne satser, hvarpå utbildningen af vårt försvarssystem hufvudsakligen hvilar.
Den första är, att indelta armeen bör betydligen mera öfvas för att vara stam. K.
M. bär i sådant afseende föreslagit inrättande af exerciscompagnier.
Vi få detta ämne snart under öfverläggning.
Jag vill nu blott säga, att efter dessas införande skulle vår arme blifva den förträffligaste stam, man kunde önska sig.
Den a:dra satsen är, att beväringsexercisen bör utsträckas, icke så, att beväringen ingår i nummer, men så, att han erhåller disciplin och vapenöfning.
Härtill anser jag erfordras 20 dagars excercis, minst 2:ne år å rad, måhända bäst 3 år.