Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru de som nya bildstormare gripa sig an med att rycka upp den “ rot “ som enligt humanisterna bär hela vår odling, men som i verkligheten endast är en parasit, en snyltväxt, som stjäl en orimlig del af vår kraft, vår tid och vår anda!
Måtte det blott lyckas!
Kriget i Skåne vågar jag icke vidröra, åtminstone inte herrar lifgardisters deltagande deri, ty då kunde jag få ett åtal, och * på läkarekongressen var jag inte med.
Herrar Gamél och Raahauge tycker jag kunde ta hvarandra i hand och inte röra upp himmel och jord för en örfil.Prestkonferensen ger jag tu ... — tyst min mun, du kan bli beslagjagd — och handelsföreningens möte, indu-striidkaremötet och juristmötet med!
, f *
Nej inte-juristmötet — det var ett fint möte och ett nobelt möte och både häradshöfding Hultgren och filosofie doktor Bernadotte voro med på mötet.
Och nu ger det sig om de oskyldigt häktade skola få statsersättning eller om hvilken kitslig stadsfiskal som helst skall kunna sätta oss i finkan en sen operaqväll utan att vara skyldig bjuda på sillfrukost dagen derpå!
För öfrigt glömde jag nämna att prestkonferensen verkligen hade en humoristfsk episod — då en talare yrkade på en långsam död genom svält för alla våra bokförläggare — missionsföreningens bokförlags föreståndare undantagen.
Motionen lät icke ordagrannt så men meningen var densamma.
Bort med alla böcker, ty de äro alla syndiga utom Arndts postilla, Schartaus katekes och gamla Bibeln.
Men när festmiddagen hade varit så tror jag den siste värde talaren flyttade undan sina teologiska.
luntor från nattduksbordet och grep till “ Dagens krönika “, hvilken är en angenäm och lättsmält lektyr som hindrar folk att sofva för tidigt efter maten, hvilkét enligt alla gamla rön är lika skadligt som supa på ölost.
Judic!
Det ordet, det namnet, låter det icke precis som en slängkyss af fina fingrar från svällande korallröd ' mun?
Det tycker jag; det ligger leende i det, varmt och skälipskt på samma gång.
Men vi fingo icke höra henne och icke se henne — det var bara köbenhavnarne som fingo det nöjet, och den grekiske kungen och prins Waldemar de blefvo pin verliebta och smögo sig bakvägen in igen, sedan de en gång officielt lemnat Tivoli med pappa.Men ha de då ingen snäll och vaksam mamma, som ser efter dem, då de äro ute på slika vägar.
Ne me chatouillezpas!
skrattade Judic och det kittlade köbenhavnarnes fåfänga att hon trodde dem vara så skälmaktiga i fingrarne.
Men till Stockholm kom hon ej.
Och våra prinsar, de hålla sig vackert borta från slikt * Om ett par tjog svarta prinsessor på någon ö tusen mil bort dansa kankan i mor-gondrägt för vår prins, så blåser det bort för första hafs- ' flägt, men Judic — vade retro — —!
Skilnaden mellan Judic och ett sprucket kakelugnsrör är den, att Judic satte eld i köbenhavnarnes hjertekamrar, men ett sprucket kakelugnsrör satte eld i Kristiansborgs.
slotts alla gemak och kamrar.
Och kamrarne blefvo utan kamrar att sammanträda i, hvilket låter märkvärdigt, men är en riksdagssanning.
Och nu föreslår, man att-lägga två styfrar skatt på hvarje half bajer i det danska konungariket för att på denna maltstarka grund bygga upp ett nytt slott åt ett älskadt kungahus.
Bara inte humlens bitterhet kommer det vackra förslaget på skam!
* H!
Liksom bitterheten grumlar det goda förhållandet mellan Sigtuna stads rådmän, borgmästare och stadsfiskal!
Ty de äro bittra på hvarandra så dét förslår, bittrare än kammarherren var på Arnoldsson för det han blef riksdagsman i Sorunda, och bittrare än gubben Lindström är mot Hedin för det han blef riksdagsman i Stockholm.
Men han är det inte ännu!
Han är bara en öfverkla-gad, och Gustafsson och Hammarlund och alla de andra sexton äro bara öfverklagade.Men Lindström är den öfverklagande,.
hvilket är bra mycket hvassare.
Men valmännen äro de beklagade, ifall det skulle hända att de få ruska tipp sig än en gång och stå och trängas i unkna vallokaler och hundsvotteras i tidningarne om de inte skrifva sina valsedlar efter redaktionernas resp. näsor, eller bära norska fanor på röda stänger för röda norskvänner.
Och så “ Giftas “!
Redaktören af Dagens krönika ställer alltid så vänligt till, att det pikantaste af halfårets allt pikanta redan är be-handladt af någon annan när titulus undertecknad kommer med sin chronique.
Jag tiger således om “ Giftas “, destomera som mina
• åsigter lätt kunde bli åtalade, äfveil de.
Det är förresten en komisk sak med den Strindberg.
Han är bestämdt född att föra chambrière.
Jag tänker mig alltid den situation som den högsta njutning för honom, då han finge hela menskligheten i en person löpande kring i en cirkus i en lång lina, hvars ända han hölle i sin starka hand.
Klatsch, klatsch!
Vill du löpa din rackare!
Och så skulle chambrièren smälla om ryggen på den stackaren eller rackaren menskligheten, så röda fåror skulle visa framfarten af Strindbergs stora, sköna hat.
“ Århundradets gåta “ vill Ni väl ej jag skall söka lösa?
Jag menar mr Bishops konst.
Jag ville i ett Stockholmsblad framdraga de skäl jag funno tala för att mannen var en äkta humbugist, en “ smart * amerikanare, men hufvudredaktören bad mig stoppa manuskriptet i rockfickan, stänga dörren utifrån och komma ihåg att det fins mycket mellan himmel och jord, hvarom vår filosofi inte drömmer.
\ Och det är visst, att hade herr L.
H. Vult von Steyern kunnat drömma om hvad måndagen den 20 oktober skulle komma att bära i sitt sköte, så hade herr Strindberg suttit i lugn i Genève och Albert Bonnier icke haft några sömnlösa nätter.
Men herr Steyern är ingen tankeläsare ...
Och regeringen inte heller ...
Men det är herr Josephsson, och derför gaf han Lycko-Pers resa den dagen, och eklärerade teatern festligt.
Och herrar handskmakare äro tankeläsare ...
Ty de visste att den qvällen skulle tusen par handskar spräckas på nya teatern.
Skall jag skildra jublet, hurraropen, inropningarne, ovationerna och demonstrationerna för Strindberg i desså dar?
Nej, hvad båtar det?
Jag gör ju bara små randteckningar i marginalen, och dessa dagens betydelsefulla händelser äro ju redan så utförligt skildrade i alla tidningar, att publiken hunnit tröttna.
Långholmen eller inte — det är nu frågan för dagen.
* I samma ögonblick, som detta ark lägges under preäsen, fyller ordet frikänd hvarje tänkandes hjerfca med glädje.
Att säga ' något mera torde vara öfverftödigt.
# Red.Från de anklagades bänk
G. Gcijer, H.
B. Palmœr, Vilhelm von Braun och August Strindberg för religionsbrott inför verldsliga
åklagaremalden.
För omkring 100 år sedan skref den oförarglige skämtaren Kexel — då han genom sina “ Tidsfördrif på gäldstu-gan “ ' åstadkommiJL seqvester och böter i anledning af förment gäckeri af Guds ord, d. v. s. af presterna!
— följande rader.
“ Det är tilläfventyrs med böcker likasom med kättare.
Begge leda till större delen sitt ursprung ifrån ärelystnad.
Begge vinna de sin tillväxt, alltefter som de blifva mer an-gifna och förföljda.
Det är sällan innehållet af en bok, som skadar, det är andras uttydning.
Hvar och en dömer efter sin känsla.
En procentare, som läser “ L ’ Avare “ af Molière, säger, att den är ett försvar för yppighet och elak hushållning.
En andäktig skrymtare, som händelsevis råkar få se en representation af Tartuffe, utropar på ögonblicket, att alla religionens grundvalar deruti äro rubbade.
Ingen tänkande läsare i Europa visste, att Rousseau, Montesquieu,.
Helvetius och andra stora författare, hade vunnit ett rum på den ansenliga listan af ateister och försmädare, förrän det hade fallit några stycken skolmästare i Paris in, att annonsera dem under denna oväntade karakter.
Rousseaus och Montesquieus likar äro öfvermåttan sällsynta, men kritiskå och intoleranta skolmästare finnas, tyvärr, öfverallt.
* Förhållandena äro, märkvärdigt nog ' sedan detta skrefs, icke mycket förändrade i * detta afeeende i vårt land.
Vi # behöfva icke säga, hvarpå vi härmed syfta, men innan vi öfvergå.
till dagens “ cause célebre “ skola vi redogöra för några bland de märkligare bland liknande föregående mål.
.Vi lemna härvid ur räkningen irrlärighetsmålet mot G.
L. Almqvist, eftersom detta icke utagerades inför verldslig myndighet, utan inför Upsala domkapitel.
Att börja med, stanna vi vid
• v / Åtalet mot E.
G. Geijer.
Det märkligaste af de åtal för religionsbrott på grund af Tryckfrihetsförordningens 3: dje paragraf, hvilka sedan denna förordnings antagande egt.
rum, * är anklagelsen mot vår frejdade häfdatecknare och tänkare Erik Gdstaf Geijer.
I sin år 1820 utgifna bok “ Thorild, tillika en filosofisk éller ofilosofisk bekännelse “ hade denne yttrat: “ Läran om tre personer i en gudom förefaller mig som en olycklig metafysisk spetsfundighet och tillika såsom en början till den för kristendomen främmande polyteism, som genom jungfru Marias och helgonens tillbedjande i romerska kyrkan ytterligare utbildades ... Trefaldigheten hörer till Guds uppenbarelse i tiden, ej till det eviga väsendet. “ Och på ett annat ställe i samma bok: “ Kristendomen är den enda konseqventa och lefvande monoteismen, nämligen då läran om de tre personerna i gudomen utgår; hvilken ock gifvit anledning till den krassa idéen om försoningsläran, att den andra personen i gudomen skulle med att offra sig sjelf, försona och tillfyllestgöra den första personens straffande rättfärdighet. “ Dessa satser fann då varande hofkansleren
G. af Wetterstedt så stridande mot den evangelisklutherska läran, att han öfverlemnade boken till justitiekanslersembe-tet för vidtagande af laga åtgärd; hvarefter justitiekansleren E.
J. Bergenschöld anbefalde stadsfiskalen G.
A. Ekström i Upsala att uttaga stämning på författaren hos Gonsistorium vAcademicum (i enlighet med den då gällande akademiska jurisdiktionen) samt yrka att samma konsistorium måtte genast belägga boken med qvarstad.
Stämningen utfärdades den 17 januari 1821, men qvarstaden egde rum, först den 3 februari.
Ansvar yrkades, enligt 3 paragrafen 2 momentet Tryckfrihetsförordningen, för förnekelse af den rena evangeliska läran, hvarå straffet var landsförvisning.
I sin skrifvelse till hofkanslersembetets ombud i Upsala förklarade grefve G. af Wetterstedt, att Geijers ofvan anförda yttranden voro af den art, att man ej bort-kunna vänta dem “ af en sådan författare, af en sådan lärare vid ett lärosäte “, samt att då de en gång voro i offentligt tryck framställda och sålunda “ upphört att vara den enskilda öfvertygelsens tillhörighet, och deremot kunna verka på andras “, så måste hos honom (hof kansler en) allt afseende på personen gifva vika för afseende på saken “.
Ja uttrycket: “ den krassa idéen om försoningsläran “ betecknade han till och med såsom “ ännu mera smädande “.
I sitt den 27 januari afgifna svaromål anmärkte Geijer först, att han redan på grund af den definition af ren evangelisk lära, som gafs af det emot honom åberopade lagrummet efter ordalydelsen fattadt — “ förnekelseri af en Gud och ett lif efter detta eller af den rena evangeliska läran “ — borde frikännas, då ingen påstått eller kunde påstå, att han förnekat dessa båda grundsanningar.
Men äfven om man med åklagaren betraktade uttrycket “ den rena evangeliska läran “ såsom liktydigt med den evangelisk-lutherska bekännelsen, sådan denna i de af svenska församlingen antagna symboliska böckerna är uttryckt, ansåg han sin sak lika klar.
De symboliska böckerna underordna nämligen sig sjelfva under den heliga skrift såsom den enda trosnormen.
Och i skriften ha hans yttranden om såväl treenighets- som försoningsläran fullt stöd.
Ty der talas om Fader, Son och Ande, men alls icke om några gudomspersoner; fastmera säges det uttryckligen, att “ ingen Gud är utan en “.
Der säges, att Gud var i Kristo och försonade ' verlden med sig sjelf, men alls icke att en annan gudomsperson skulle blidka den förstes vrede, Ordet persona — som äfven kan betyda representation af ett tillstånd eller en handling — infördes, i fråga om treenigheten, först i 3: dje årh.
af Tertullianus, såsom öfversättning af ett grekiskt ord (νποστασις).
Geijer kunde derför icke uppfatta treenigheten på annat sätt än att Gud uppenbarat sig såsom Fader i naturen, såsom Son i menskligheten och såsom Ande i ordet och dess verkningar, tron och kärleken, hvarför han icke heller kunde uppfatta försoningen i den meningen, att en person försonat en annan.
Häruti hade han ock på sin sida den svenska kyrkans då gällande religionslärobok, Lindbloms katekes, der endast uppenbarelsetreenigheten, icke väsentreenigheten betonas, der det blott säges att Fadren kallas den första personen, Sonen den andre och den Helige Ande den tredje.
Geijer medgaf oförbehållsamt, att hans framställning af treenigheten och försoningen afvek från det vanliga lärobegreppet.
Men dermed hade han ingalunda erkänt sig skyldig till den mot honom gjorda anklagelsen, ty “ att det vanliga lärobegreppet ej är det samma som det stadgade, lärer hvar och en, medgifva, som känner de olika föreställningssätt, hvilka inom gränserna af ett stadgadt lärobegrepp i frågan om djupsinnigare dogmer i olika tider varit gängse. “ Med uttrycket " en krass idé " hade han ju endast betecknat uppfattningen att en annan gudomsperson skulle blidka den förstes vrede, icke den kristliga läran om försoningen i och för sig.
Han betonade det egendomliga uti att hofkansleren betecknat nämda uttryck till och med såsom i högre grad smädande och sålunda i sjelfva verket beskyllt honom för förbrytelse mot tryckfrihetsförordningens 3: dje paragraf l: sta moment (om hädelse och gäckeri) oaktadt han å honom yrkat ansvar endast ef- 2: dra momentet (om förnekelse af den rena evangeliska läran).
I sitt den 7 febr.
1821 afgifna slutpåstående betecknade åklagaren den af Geijer åsyftade förändringen af formuleringen af treenighetsläran och försoningsläran såsom öfverflödig, alldenstund uttrycket personer i fråga om denna 156
lära ej inom kyrkan uppfattades i betydelsen af “ trenne särskilda, från hvarannan skiljaktiga väsenden med särskild vilja och förstånd “ och tron på försoningen ej såsom endast en bokstafstro på försonarens förtjenst.
Här var således i grunden blott fråga om en skiljaktighet i ord.
Men det vore en pligt att “ afhålla sig från att på ett ovarsamt sätt offentliggöra sin enskilda öfvertygelse, om den ock endast i yttre sken skilde sig från den antagna läroformeln “.
Han vidhöll, att de åtalade ställena i Geijers bok voro “ för lagen åtkomliga “.
I sitt den 10 februari afgifna svar visade Geijer, att benämningen tre personer, i fråga om gudomen, icke endast kan utan måste leda till föreställningen om “ trenne skiljaktiga väsenden med särskild vilja och förstånd “, och åberopade derför framstående teologers auktoritet sådana som Doederleins, hvilken (i sin Institutio theologi christiani) säger sig tvifla, “ att läran om de tre personerna kan i folkundervisningen så framställas och förklaras, att faran af triteismen eller villfarelsen om tre Gudars tillvarelse kan undvikas och förstöras “.
Då detta .svaromål var uppläst, och åklagaren icke vidare hade något att i målet anföra, utsågs juryn.
Efter gjorda uteslutningar bestod denna af konsistorienotarien J.
U. Almquist, prosten M. Floderus, teol. adjunkten E. Bergström, (valde af åklagaren); e. o. teol. professorn J. Thorsander, teol. adjunkten S. Löwenhjelm, seminariidocenten G.
G. Rogberg, (valde af svaranden); prosten J. Åström, seminariiprefekten N. Kellström, häradshöfdingen, grefve Jacob M. Spens, (valde af domstolen).
Den 14 februari 1821 sammanträdde juryn och frikände den anklagade.
Geijer bars af de jublande studenterna i triumf från det akademiska konsistoriets lokal till sin bostad.
Tankefrihetens sak hade tillkämpat sig en lysande seger.
Ett betydelsefullt prejudikat var vunnet till förmån för den friare tolkning af begreppet “ den rena evangeliska läran “, som icke slafviskt håller på bekännelseskrifternas bokstaf,- utan fastmera tager hänsyn till dessas uttryckiiga underordnande af sig sjelfva under bibeln såsom den enda trosnormen och till det menskliga förnuftets rätt att tolka bibeln.
Under skydd af denna tolkning har i en lång följd af år — på ett par beklagliga undantag när, om hvilka vi längre fram skola tala — diskussionen af religiösa frågor inom literaturen och den periodiska pressen varit fri.
I kampen för det religiösa framåtskridandet ha vigtiga inlägg gjorts genom originalarbeten sådana som N. Ignells och V. Rydbergs, och många af de mest betydande alstren af de progressiva riktningarne i utlandet — såsom Rénans, Colanis, Channings och Parkers skrifter ha genom öfversättningar införlifvats med vår literatur.
Senare religionsprocesser.
Under den period af europeisk reaktion, som följde på revolutionsåret 1848, egde åter några religionsprocesser rum.
År l850 anställdes mot hr F. T.
Borg (nu redaktör af Öresundsposten och riksdagsman i Första kammaren), i anledning af ett af honom i Stockholms arbetareförening hållet föredrag, åtal för hädelse mot Gud och förnekelse af den rena evangeliska läran.
Det ansvar, som yrkades å honom, var lifvets förlust (dödsstraff för hädelse qvarstod ännu i svensk lag).
Detta åtal är ett af de mest eklatanta exempel hos oss i den nyare tiden på detta kyrkliga afguderi, som förvexlar en mensklig tankebild af gudomligheten, hvilken kan vara och ofta är en vrångbild af densamma, med det högsta väseödet sjelft och förklarar en djerf och frimodig kritik af den förra för hädelse mot det senare.
Äfven denna gång firade tankefriheten en seger; Borg blef fullständigt frikänd.
En sämre utgång fick det samma år anställda tryck-frihetsåtalet mot porträttmålaren Pettersson för en artikel i tidningen Reform om Kristi himmelsfärd.
Den anklagade förklarades af juryn skyldig till brott mot Tryckfrihetsförordningens 3: dje paragraf, 2: dra momentet (förnekelse af den rena evangeliska läran) och dömdes till landsförvisning.
Denna ' dom kunna vi icke anse annorlunda än som en verklig skamfläck för den svenska lagskipningen.
Genom densamma förklarades Kristi himmelsfärd i rent yttre och materiel mening, såsom en materiel kropps uppstigande till en himmel i rummet — ty mot någonting annat var argumentationen i nämda artikel icke riktad — för en väsentlig beståndsdel af den rena evangeliska läran; och en oförvitlig man blef för den i tryck uttalade förnekelsen af en sådan dogm förjagad från sitt fädernesland och måste, då polismyndigheterna i Köpenhamn, dit han skickats, sände honom tillbaka, emedan han saknade alla utvägar att der försörja sig, vistas på en pråm som gjorde turer fram och tillbaka öfver Sundet, till dess han slutligen genom kunglig nåd fick återvända.
Senare på 60-talet blef en sjuttioårig gubbe, pistolsmeden Bergstedt dömd till fängelsestraff för utgifvandet af en öfversättning af Thomas Paines verldsbekanta bok “ Förnuftets tidehvarf “, i hvilken bibeln temligen omildt medfares.
Ännu senare, i början af 1870-talet, lagfördes och böt-fälldes Dalabonden Gunnars Lars Larsson för sin skrift “ Det eviga evangeliums katekes “, hvari han, stödjande sig på några bibelställen, betänkligt nog påstår, att i det tusenåriga riket de troende skola ha.
flere hustrur.
Detta tycktes smaka af mormonism.
Författaren hade visserligen icke uppmanat till införande af månggifte nu, utan endast, med förment stöd af bibeln, profeterat om hvad som en gång skall ske i det tusenåriga riket.
Den rena evangeliska läran kräfde åter ett offer.
Det genom det Geijerska tryckfrihetsmålets utgång gifna prejudikatet till förmån för den möjligast fria tolkning af begreppet “ ren evangelisk lära “ har för öfrigt fått gälla *
%ja, äfven den sålunda utvidgade gränsen för yttrandefriheten i religiösa frågor har mångfaldiga gånger öfverskridits, utan att några repressiva åtgärder vidtagits.
Man skulle — att döma af fakta — nästan kunna tro, att vederbörande myndigheter antagit att endast då statuera ett exempel, när någon person i ett anspråkslösare läge, utan lärdom, förmögenhet eller samhällsställning — med ett ord någon af underklassen — försyndar sig mot den kyrkliga renlärigheten.
A. CANTOR, MARCELLUS, HELEN ZIMMERN, GUSTAF GULLBERG
ANDRA ÅRGÅNGEN.
Norrköping 1882.
ANDRA ÅRGÅNGENS INNEHÅLL.
Sid. Stockholms teatrar januari 1882 .................... i.
Situationen i Danmark, af A. Cantor ................ 86.
Richard Cobden och frihandeln, af Helen Zimmern ........ 50.
Henrik Ibsen och hans ” Gengangere ”, af Marcellus ....... 78.
Apropos ” Gengangere ”, af Gustaf Gullberg ............. 91.
Anekdoter och karaktersdrag: En politisk gåta, fjolårsminne från London af en resande landsman .............. 98.
Dikt och sanning i operan ” Nordens stjerna ” ............ 105.
Andra häftet.
Från 1882 års riksdag: 1.
Svenska folkets representanter och religionsfriheten, af Æmilius Paulus ......................... 1.
Till frågan om den kostnadsfria undervisningen, af August Strömbäck ..................... v ....... 21.
Den senaste danska politiken, af A. Cantor ............. 40.
I tegel, i lera och på duk, af Claudius ............... 52.
Om realism, af Aug.
Strindberg ............... ' ..... 104.
Tredje ooh fjerde häftena.
D. af Wirséns författarskap, af A. Haraldson ............ 1.
Emilie Zolas författarskap, bedömdt af Albert WolfF.
Med sär- skild anledning af ” Bättre slödder ”, af C. Björkman ..... 13.
Från Italien: 1.
Den politiska pånyttfödelsens af spegling inom tidskrifts- literaturen.
Originalbidrag till Dagens Krönika af Angelo de Gubernatis (öfvers.
från förf: s italienska handskrift 23.
Ett blad ur den nyare italienska skönliteraturen.
Original- uppsats.
för Dagens Krönika af Alfredo Mazza (öfvers.
från forf: s italienska handskrift af H. Sandström, med poem, öfversatta af Edv.
Fredin).
, .......... 53.ft Från England: Sid.
Den irländska frågan.
Originalbidrag till Dagens Krönika af M.
E. Harkness (öfvers.
från forf: s engelska handskrift af A. F. Akerberg) .......................... 51.
Bernhard von Beskow om Tegnér m. fl.
uttalanden i bref till landshöfdingen frih.
Ridderstolpe ................. 78.
Kungliga barnsöl och en kunglig risbastu ............. 87.
Nya bidrag till H. C. Andersens karakteristik ........... 97.
Från Ryssland: Nihilister nas edsförbund.
Ofversättning åt Dagens Krönika från ryskt manuskript ....................... 195.
Derjemte en minne^runa 113.
Något om den politiska stämningen i Norge.
Studie af C.
Den danska politiken af A. Cantor .................. 171.
Odette.
En oppositionel teaterstudie, af P. Staaff ........ 184.
Anekdoter och karaktersdrag: 1.
Huru polisen och magistraten i Malmö förhöllo sig på 1760-talet .............................. 194.
Huru domkapitlet i Lund på 1830-talet värderades af David Munck af Rosenschöld ................. 199.
Huru arkiatern Afzelius för Karl XIY Johan förklarade vissa ' intressanta omständigheter ............... 200.
OOXKO«- Stockholms teatrar.
(Januari 1882.
Öfverintendenten Westin har redan i mer än ett halft år varit förste direktör för kungl.
maj: ts hofkapell och teatrar och likväl är han ännu icke afskydd, ej ens hatad af teaterfolket / icke förföljd af tidningarna, icke föremål för allmänhetens klander och qvickhufvudens stickord.
Hvilken lycklig kungl.
teaterdirektör!
Men öfverintendenten lär icke vara nöjd.
Han fordrar då gudars lön?
De som hafva lyckan att personligen känna hr Westin försäkra, att han visst icke är missnöjd med sin plats, ej heller ännu helt och hållet med kungl.
maj: t och kronan, lika Jitet med abonnenterne, i synnerhet med onsdagsgrefvarne, eller ens med allmänheten i allmänhet, men att han tycker sig icke nog uppmärksammad af tidningspressen.
Fins då ingen som kan säga öfverintendenten, att tidningspressens tystnad, i afseende på en teaterförvaltning, är ett mycket godt tecken?
Gåfves verkliga skäl till anmärkningar, skulle de sannolikt icke ute-blifva.
Det vore då tidningarnas pligt att ej hålla på dem, och i det fallet bruka tidningarna vara pligttrogna.
Öfverintendenten må icke föreställa sig, att den tidning eller afart af tidning, som en gång förebrådde honom, att han vore göteborgare, skulle tiga, i fall hon kunde få tag i några bättre skäl till ett riktigt grundligt klander ... Göte-
* Af samma okända penna, som i ijol uppenbarade sig på defcta område, har red.
haft nöjet mottaga ofvanstående uppsats.
1 borgare!