Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här, liksom i det följande, kastar han en blick på den lösliga och flacka Philanthropism, som då (i praktisk hänsyn) utgjorde kärnan af dags-philosophernes vishet, och som från dem öfvergick i arf till andra slika välmenare, ända ned till deras moderna vederlikar.
Sedan han derefter skildrat den sanne Vise, och huru denne, verkande i en ljusrymd upphöjd ofvan jordens dimmor, ”hvilar i det lugn, som andars sällhet är”, fortfar han:
Med en förmäten flygt när jag hans kosa följer,
Af en gudomlig kraft jag tror mig äga del.
Jag från ett bråddjup rycks, som du med blomster döljer,
Du, ljufve philosoph! som smickrar mina fel.
Hur djerfs du dygdens lag förklara?
Du orklöst vill; men han allena kan.
Han styrka har, att dygdig vara,
När du, af svaghet, blir – tyrann!113
De läsare, som älska en ode-lyftning af kanske mera rent poetisk stämning, skola dock troligen föredraga lofqvädet till Naturen; äfven derföre, att inför en nogare skärskådning håller Naturens skönhet bättre stånd, än den antika Republikanismens.
Se här några stropher:
Det, som vi kalla död, hvars rätta namn oss felar,
Är ett och samma lif, som har sitt rum förbytt;
Ett ljus, som aldrig släcks, men ständigt sig fördelar
Att tända sig på nytt.
Omäteliga kraft! som verlden återföder
Af hennes strödda mull som har förvandlat sig;
Som riktas af förlust, och skapnader föröder,
Men bibehåller – Dig!
Hvad är du?
Jag dig ser försedd med evig styrka,
Och frågar, hvad du är – I varelsernas band
Hvem röjer ej en Gud?
I Dig vi Honom dyrka,
Du verkan af hans hand!
I din varaktighet jag dig med undran prisar,
Gudomeliga Eld! men jag er skilja kan.
Ombytliga Natur! hvart ögonblick bevisar,
Att Du är icke Han.
Du är det återsken, som Honom uppenbarar,
Af sin oändlighet från oss för vida skild.
För ögon, som dig se, hans aftryck du bevarar,
Och lyser af hans bild.
En half-lärds falska vett på verldens thron dig målar
Som Ödets blinda gud, och böjer knä för dig.
Hvad är då denna hamn, som sprider guda-strålar,
Och sjelf ej känner sig?
Du, snillets gudason, som offrar dina stunder
Uti Naturens tjenst att vörda hennes spår!
Att läsa hennes bok, och känna hennes under,
Du nya ögon får.
För dig hon öppnad är: du hennes ordning följer,
Till gränsen af det mål hon för vår syn har satt;
Och i det dystra moln, der hon sitt ursprung döljer,
Du vördar hennes natt.
Du endast mäktig är, att stiga i det höga
Och helgedomen nå, der sig Naturen stängt.
Åt mig, att henne se, i stället för ditt öga,
Har hon ett hjerta skänkt.
Ett medfödt verldsförakt, en afsky för att trängas
På lyckans skådeban, der hopen skockar sig;
En smak för enslighet, att fjerran utestängas
Från arga dårars krig.
Min oro bröt mig lös ur städers trånga näste,
Och med ett steg, Natur! jag i ditt tempel var:
Dess altare vår jord, dess tak var himlens fäste,
Och Du mitt gudasvar.
Jag andades en luft, som lif och styrka närde;
Jag hörde hjertats språk, och älskade din lag.
Ibland ett menlöst folk, jag såg mitt slägtes värde
I dina första drag.
Förnöjd, jag märkte då hvad orätt jag dig gjorde,
När jag det höga sökt, der du ej ägde del;
Och att jag till ditt lof min sångmö helga borde,
Att bättra hennes fel.
Afgudadyrkare! hvad vänten J för ära?
Vid foten af er gud, ert rökverk sig förtär!
Natur och Sanning blott den ädla låga nära,
Hvars klarhet evig är.
Anmärkas bör, att detta storartade qväde, som blott af brist på rum ej aftryckes helt, är ett af Gyllenborgs sista.
Det diktades under 1790-talet, då han beslöt att utgifva sina och sin Väns skaldeskrifter i en gemensam samling.
Thorild hade då redan afträdt från Svenska Vitterhetens skådeplats.
Under öfvergångs-tiden från mandom till ålderdom författade han ock sitt ”Försök om Skaldekonsten”, en lärodikt i fyra sånger: en svensk ars poetica, högst karakteristisk för lynnet af hans personlighet, konst-åsigter och skaldesyftning.
Den blef med mycken aktning, i Silverstolpes Journal för Svensk Litteratur, recenserad af Höijer; som i allmänhet tyckte sig hos denne skald mer, än hos någon annan af de då lefvande inhemska, finna en viss antik-artad naivetet.
Hvad han i förevarande lärodikt värderade, var egentligen den praktiska sinnes-högheten af Skaldens föreställning om Poesiens kall, och det deraf följande, genom eget föredöme bekräftade, stränga nitet för konst i konstens utöfning, för teckningens rigtighet, för uttryckets sanning, ädelhet och rena svenskhet114.
I uppmaningarna till denna, så den inre som yttre, igenkänner man alltid genast Gyllenborg; så t. ex. här:
I menlöshetens famn din ådra sprungit opp;
Låt se, att lika ren hon prisas i sitt lopp,
Ej med ett skum af vett i stora verlden blandas.
Sök sällskap af din smak, der dygd och vishet andas,
Der tankan utan flärd skall yttras ren och fri,
Och deras ädla språk din sånggudinnas bli.
Glöm ej, att hon är Svensk, och, värdig af den heder,
Med all den ärbarhet, som utmärkt våra seder,
Bör söka vårt behag, och Fosterlandets vän
I all Parnassens prakt sig visa manlig än;
Af landets eget gods och förråd sig betjena,
Och smälta i dess form det guld hon nödgas läna.
Också vi prisa villigt dessa egenskaper; för dem, och för det sannt poetiska dels af åtskilliga målningar, dels af en mängd tankedigra, ofta äfven epigrammatiskt uddiga sentenser, förbise vi gerna (så långt möjligt) den theoretiska och litterär-historiska torftigheten, med dess flerfaldiga origtigheter och än flera otillräckligheter.
Utgifvet först 1798, författades likväl detta verk under tiden af Thorilds strid mot Kellgren och Leopold, såsom ett bidrag – säger Gyllenborg sjelf – ”att försvara det Sunda Förnuftet (Sensus Communis) mot de vådligaste anfall af några villhjernor, som förvånade allmänheten med ett sken af snille och en vida större oblyghet”.
Bland dessa ”villhjernor” sigtade han äfven åt Thorilds vän Lidner; hvars dikter, både i sina skönheter och sina fel, onekligen voro åtminstone indirecta ”anfall”115.
Tid och rum tryta här, att med åtskilliga af Gyllenborg vördade äldre Poeticor jemnföra denna: som är, tillika med sitt företal, en sammanfattning af allt hvad han under sin tillryggalagda skaldebana tänkt, lärt och velat.
I hufvudsaken återvänder theorien till Boileau.
Men den Manhems-värdiga åsigten af i allmänhet Skaldens pligter, och i synnerhet den svenske Skaldens, uppenbarar en själslyftning, som fullt motsvarar hans förra vackraste ingifvelser och särskildt hans ”Ode till Sånggudinnorna”.
Ett qväde, om hvars liktidighet med stiftelsen af Lovisas Vitterhets-Akademi han ej utan billig sjelfkänsla erinrar; såsom han ock i sin Skaldkonst-lära, der han visar Dalin välförtjent aktning, likväl icke förgäter påminna, att
Den prisade Dalin, som ej sin like fann,
I ynglingars försök har sett sin öfverman.
Det icke minst interessanta är den bifogade afhandlingen ”Anmärkningar om Svenska Versificationen”.
Den är rigtad mot en af Sjöberg skrifven (och temligen förflugen) ”Kritik öfver våra fordna Skalder”116.
Med en både skarp och qvick tillrättavisning försvarar Gyllenborg, segrande, Dalin, Fru Nordenflycht, Creutz och sig sjelf.
Likväl ser det ut, som hade han sedan (såsom i sitt senast bland ”Årstiderna” författade Höst-qväde) velat visa, att äfven han kunde slå sig lös i rim-väg, och låta t. ex. ”älskare” rimma mot ”tankarne”; samt alltså, någongång åtminstone, instämma i de nyare poeternes (af Sjöberg med triumf prisade) bruk, att både till rim och rim-par nyttja de klanglösa ändelser på e, en och het, med hvilka en hop flerstafviga ord i Svenskan är begåfvad.
I grunden förblef han dock vid sin motsatta åsigt; som ock hade varit våra ännu äldre skalders117.
Till denna har det nyaste svenska skaldeslägtet, beviljande undantag nästan blott för stycken af komisk art, enhälligt återkommit.
– Gyllenborgs egen vers är, lik gången af hans känslor och tankar, manhaftig, sorgfälligt regelrätt, ofta högtidlig och majestätisk; men har mera sällan den musik, som höjer sig öfver den oratoriska.
Derför händer, att den emellanåt – liksom hans poesi öfverhufvud – blir kärf, blir träskuren, af en för vida sträckt ovilja mot allsköns yppighet och flärdskimmer.
För rimmets bibehållande, och mot de antika versformernas återinförande, ifrar han i sin Poetik eftertryckligen.
Dock lyktade han sin bana med, att i sina sista dagar, lyssnande till Höijers recension och uppeldad af Adlerbeths föresyn, sjelf äfventyra ett hexametriskt försök: en fri öfversättning från Ovidius, skildrande ”Tvisten mellan Ajax och Ulysses om Achills vapen”.
Hvem vet, i fall han lefvat några år till, om ej äfven ”Mimers källa” med sitt ”grummel”, eller ”Göternes mörka sagor118 och vilda skri”, – för hvilket allt han likaledes nitiskt varnar, – hade funnit nåd inför hans ögon?
Slutligen må anmärkas, att Gyllenborg, som fick både upp- och öfverlefva den Tredje Gustafs tidehvarf, derigenom hann att någorlunda efter sin framskridande samtid jemnka, hvad i språksätt och uttryckston omsider blef för denna samtid gammalmodigt.
Många stycken af Creutz deremot qvarstå i sitt oförändrade och temligen Dalinska ursprungs-skick.
Således ock med icke få af de äldre Skaldernes apostropheringar eller förkortningar; i sjelfva Atis och Camilla förekommer ”ä’” i stället för ”äro”.
Bruket af dess i stället för hennes, ja för sitt och sina, har Creutz drifvit ända till uppenbara origtigheter och så långt, att derigenom icke sällan uppkommit otydligheter, – åtminstone ögonblickliga119.
Mellertid undgå dock näppligen de Gyllenborgska ”Satirerna”, att nu, så till ton som innehåll, synas något föråldrade.
Jag lemnar derhän, huru mycket mindre detsamma gäller om hans”Theater-Stycken” och hans ”Fabler”; men såsom ett slags historiska tidsbilder, och dertill personliga bekännelser, gifva verkligen Satirerna, tillika med det till Creutz skrifna skaldebrefvet ”Ungdomens Försvar”, långt mera njutning.
Svaga alster äro visserligen hans Skådespel.
Teckningar af så objectift bestämda menniskogestalter och handlings-förhållanden var icke hans sak.
Till dessa dramatiska försök, der han pröfvat sig än i lyriskt, än i tragiskt, än i komiskt slag, drefs han mindre af en inre kallelse, än af konungsliga uppmaningar och beställningar.
Dock gagnade de i sin tid konstens utveckling; såsom (enligt hans egna ord) ”varande, till större delen, af alla särskilda slag de första, som blefvo vågade i dagsljuset” på den af Gustaf III inrättade nya ”Svenska Skådeplatsen”.
Hvad smak, värdighet och allt slags regelrätthet beträffar, är framsteget från Dalins Brynilda oförnekligt; så att man påminnes om henne vida sparsammare här, än i Wallenbergs Susanna, som dock med de äldre af dessa skådespel var samtidig.
Men i den sistnämnda är, oaktadt dess flerahanda oskickligheter, långt mera lif, värma, karakters-teckning, interesse; der träffas, till och med, ett och annat af ännu i dag gripande verkan och hänförande pathos; något, som i de Gyllenborgska skådespelen ej må efterletas.
Bäst af dem alla är hans Komedi ”Det nya Herrskapet”, – nämligen så långt de två första akterna räcka; de enda, med hvilka (såsom skalden sjelf berättar)
Konungen förklarade sig belåten.
Det snart sagdt enda rätt vackra, som i samtliga dessa försök står att upptäcka, är en åtta raders bit, en aria i ”Sveas Högtid”; der
Dygderna och de Fria Konsterna fira sin försoning omkring Gustaf I:s (1774) aftäckta ärestod.
”Snillet” sjunger der ”utur skyn”:
Den klarhet himlen sprider,
Hör mig på jorden till.
Jag skiftar rum och tider,
Och lefver hvar jag vill.
Min flygt, som aldrig hvilar,
Naturen öfverfar;
Och hvart min kosa ilar,
Jag själ och öga drar.
På Fabler var Gyllenborg särdeles begifven.
Han har af sådana författat en stor mängd; öfver hundrade.
Syftningen tyckes vara en medelväg mellan La Fontaines och Gellerts.
Slaget, således det vanliga Äsopiska, sattes i Gyllenborgs Poetik ganska högt: nämligen inom hvad han kallade ”den egentliga Skaldekonsten” (eller den som företrädesvis är inbildningskraftens och den fria diktningens), vid sidan af ”Oden, Hjeltedikten och Herdedikten”.
I sig sjelft är det likväl föga poetiskt; hvadan ock kommer, att, om vi än inrymma all möjlig giltighet åt den bekanta satsen tous les genres sont bons hors le genre ennuyeux, konsten att icke bli ledsam är här i högsta måtto svår.
Hammarsköld anser Gyllenborgs
Fabler för ”kanske de bästa vi på vårt språk äga”.
Men jemngoda finnas redan hos Dalin och Fru Nordenflycht; och orätt har näppligen den, som säger sig hos Kellgren, Leopold, ja Silverstolpe (t. ex. ”Djurkretsen”) ha funnit bättre.
Att Gyllenborg misslyckats i sitt försök till Hjeltedikt (”Tåget öfver Bält”), är allbekant; likväl mera genom eftersägning, än egen kännedom af hans arbete.
Jag kan ändock ej annat, än sätta denna Epopé öfver hans Tragedier.
Läsningen är väl också här något mödosam; men lönas åtminstone stundom af berättande och beskrifvande taflor, som verkligen måla.
Att han vid detta företag helt och hållet följde sin egen drift, kan ej betviflas.
Första tanken dertill erhöll han af Fru Nordenflycht; som dock tyckes ha insett, att ämnet ej var lämpligt för någon vidlyftig episk behandling.
Men hade än så varit, och hade dervid hans fulla ungdomskraft ännu stått honom till buds: förolyckats hade vågspelet i alla fall; genom de närmast i sigte varande mönstrens (och allramest Henriadens) missledande inverkningar.
Det förvända begreppet om Epopé och episkt Machineri, tillsammans med de allegoriska makternas abstracthet och de historiska personernas ej heller stort concretare framställning, göra det hela onjutbart och sprida deröfver en frost och frostbitenhet, hvari den tillfrusna Bält är, mer än önskligt, symboliserad.
En sjelfgifven anledning, i sednare tider, till månget lustigt infall öfver detta så allvarsamma verk, fordom allmänneligen prisadt såsom ”Homeriskt”120.
Sådana kunde ej uteblifva; och torde, då han sjelf icke upplefde dem, synas desto mer förlåtliga.
Bättre hade man dock gjort, om man tagit i något betraktande det högsinniga af författarens afsigt och det patriotiska af hans skaldskap; hvars förtjenst är äfven här igenkännlig, och, om än i sin låga mattad och sjunkande, likväl ingalunda slocknad.
Creutz och Gyllenborg äro, efter strängaste måttstock bedömda, ej stora poeter; de blefvo blott fragmenter deraf.
Men – hvad bättre och vida ovanligare är: de blefvo, i sina egna varelsers beskaffenhet, i sina personers vackra utveckling och fulländning, sköna poemer.
De tänkte, för det mesta, ej klyftigare än de klyftigaste af deras samtida; men de kände omätligt lifligare, djupare, sannare: deraf en lyftning, som ej blott i utöfningen af deras konst ofta höjde dem till en rymd dit sjelfva läran knappast någonsin medföljde, utan framförallt gjorde dem personligen till mönsterbilder af en sann och vördnadsvärd mensklighet.
I lifvet och sången oskiljaktiga fosterbröder, hafva de ock efter döden vunnit den egna lycka, att deras minne blifvit förherrligadt, den enes i diktkonstens språk, den andres i vältalighetens, genom en och samme Skald, – en af vårt fäderneslands största.
Eller för hvilken Svensk är okändt, att Franzén har besjungit Creutz och loftalat Gyllenborg121?
Att till dessa mästerstycken hänvisa, äfvensom till de tvenne välskrifna uppsatserna i tredje och femte bandet af Palmblads ”Biographiska Lexicon”, är mig ett behof i samma mån, som jag med smärta här saknar utrymme till så poetiska individualiteters fullt utförliga teckning.
Dit hör, väsendtligen, en mängd ännu oförgätna anekdoter122: om deras flerahanda ovillkorliga afvikelser från umgängslifvets smärre former; deras esomoftast påkommande själsfrånvarelser eller tankspriddheter; deras naiva glömskor af den omgifvande hvardagsverlden; deras sällsamma beteenden mot henne under dessa täta vistanden i en idealisk, dit de esomoftast genom de plötsligaste språng af känsla och inbillning försattes; den barnsliga oskuld, som följde dem intill grafven och gjorde, att Gyllenborg ännu i sitt sjunde och sista årtionde var en yngling.
Dit hör likaledes, att Naturen hade gynnat båda med ett yttre, som var behagligt, ädelt och genialt.
Än i dag lefver en och annan högtbedagad, som har sett Creutz, och kan påminna sig hans andfulla uppsyn, hans glada och goda ögon, hans i förtid grånade hår, som dock endast ökte hans utseendes värdighet, hans intagande väsende, hans okonstlade och bildrika sätt att tala, ljuft äfven enkom i röstens ljud.
Betydligt flere lefva, som kunna berätta om gubben Gyllenborgs rena, vackra, lättrörliga anletsdrag, än allvarligt stränga, än af någon upplyftande tanke förklarade, än ömt milda, än leende af en fin satir.
De hafva sett den silfverlockige skaldefadern, med de stora blå ögonen, den höga, böjda näsan, sitta i Vingåkers-bygden vid det besjungna Skenäs, under dess sjö-afspeglade hängbjörkar, under ekar, dem fordom Carl Gustafs vägvisare Dahlberg planterat.
De veta omtala den blandade stämpel af höghet och enfald, som utmärkte hans umgänge; hans ostörbara sinneslugn, vid sidan af en honom värd maka och barn, som täflade att förljufva hans dagar; hans blygsamma, men ofördöljda medvetande af sin rättighet till den allmänna aktning, för hvilken han var föremål.
Det bör härvid nämnas, att bland dem, som af Gustaf III kallades till ledamotskap i Svenska Akademien, var han den ende; hvars inträdes-tal ej tillkännagaf förundran öfver slik oförtjent ära: han fann sin plats der helt naturlig; och hade rätt deri.
Gerna vistades han i enslighet: men denna var icke menniskoskygg; fryntligt mottog han der vänners besök, och helst Adlerbeths.
Lefvande föröfrigt mest i sin ungdoms sköna hågkomster, fortfor han alltid att högst ibland dem skatta sin ”Uranie” och sin ”Creutz”.
För namnet ”Trofast”, som han burit i Eckleffs Tankebyggar-Orden (det Nordenflychtska samfundets vagga), gjorde han i hela sin lefnad skäl; och främst i hänsigt till dessa vänner, – dem han outplånligt saknade, vid alla tillfällen prisade, och, när han så tyckte behöfvas, försvarade123.
Hans förhållande till Creutz var ett af de – sorgligt nog! – i Vitterhetens häfder så sällsynta, att den Svenska Vitterhets-historien känner hittills blott detta enda exempel af ett dylikt vän-förbund.
Det påminner, ovillkorligt, om vänskapen mellan Goethe och Schiller: ty det bestod, alldeles likaså, i ett ömsesidigt upplifvande, utbytande, rådgifvande, stödjande, fullständiggörande; föranledt af personlig motsvarighetskänsla; närdt af det oinskränktaste och afundsfriaste förtroende; befästadt, i rigtningen åt samma lefnadsmål, af gemensamma productiva sympathier för stora, evigt varaktiga interessen.
Och voro än Goethe och Schiller, i diktskönhetens egenskaper, de svenska motbildernes öfvermän: i den sedliga skönhetens voro de det icke.
Den heliga öfverenskommelse, som mellan Creutz och Gyllenborg var träffad i deras ynglings-år, är ämnet för dennes till vännen rigtade skaldebref ”Ungdomens Försvar”; der han, bredvid bilden af deras ungdom, har uppställt en lika varmt målad af deras tillkommande ålderdom.
För sin del besannade han den; och höll så det svurna löftet, att hvarken vid hans allmänna eller enskilda lefnad fanns någon fläck att anmärka; att intet afsteg, ingen dragning, ingen tvekan, oaktadt all hans rörlighet och eld, förmådde något ögonblick förvilla eller ens fresta hans rena själsadel, hans stränga oegennytta124, hans frimodiga redlighet.
Korteligen: hans
karakter var lika renstämd och högstämd, som hans lyra; och få hafva så, som han, varit berättigade att förmana sitt fädernesland:
Du land, som varit hjeltars moder!
Blif aldrig trälars usla bo.
Den dygd, dig vunnit ärestoder,
Låt evigt i ditt sköte gro.
Än bör du verlden dygder lära;
Låt fosterbrödra-tro och ära
I helgd hos svenska hjertan bli!
Dens namn låt evigt mörker gömma,
Som, född i Sverige, vågar glömma
Sig vara född att lefva fri.
Sveriges unga skalder! sådan var den Gyllenborg, som af sin tids vittre, med sonliga känslor, enhälligt kallades ”fader”.
Svenska fosterland! sådant var hans testamente.
Gustaf den Tredje.
”En af den menskliga själsodlingens höjder är det vittra förbunds, genom hvilket ännu engång till jorden – och nu till dess nordligaste trakt – Augustiska dagar tillbakakommo: det förbunds, hvars medelpunkt Sveriges Tredje Gustaf var.
Det skimmer, hvarur dess glada sångar-andar vinka oss, består numera endast i förevigade afskeds-strålar från en ärorik solnedgång.
En sträng pröfning har beröfvat det konst-ideal, som då var det allmängiltiga, makten af uteslutande mönster; men icke rättigheten att gälla såsom en egen nationalbild af oförgängligt behag; och vid den glänsande bergspets, der deras lustläger står med sitt féslott i midten och svenska konungsfanan derofvanpå, skola äfven ögon, som sigta åt ett ännu högre mål, allt framgent dröja ofta och gerna.
Ju längre det afstånd växer, som skiljer oss från dessa företeelser, desto mera förenklas och förstoras de; och desto högre visar sig den bland dessa sångarskuggor högsta, den krönta; hvars åsyn påminner, att, om till ett Augustiskt tidehvarf fordras framförallt en Augustus, är Sverige det enda ny-europeiska land, som hedern att hafva ägt ett sådant tidehvarf kan tillkännas.
Ju mera en oveldig efterverld kommer till tals om den siste af våra store Gustaver, – visserligen äfven till storleken den tredje, men jemväl såsom den tredje tillräckligt stor,– desto kraftigare skall hon bestyrka, att han icke var en af de många furstar, hvilkas nedlåtande hägn om vittra idrotter dels ögonskenligt blottat, dels låtit med skäl misstänka ovittra bi-afsigter.
Augustus sjelf kan icke från sådana rent fritagas; än mindre (såsom nu allbekant är) Ludvig den Fjortonde; men Gustaf den Tredje kan det.
Äfven för honom voro sånggudinnornas lekar en beståndsdel af hofnöjen och konungahöghetens ståt: men den yppersta; men ett uttryck för folksglädjen och folksäran; men ett yrke, hvars ljufva ingifvelser han kände genom egen erfarenhet.
Ty ej mindre för detta yrke, än för dess idkare, klappade inom hans bröst ett vän-hjerta; han var sjelf, af lågande böjelse, både skald och talare; han älskade att af dem, som voro detsamma, i sådan egenskap behandlas såsom jemnlike.
Bråddes han i upprigtigheten häraf, liksom i tillgifvenheten för den äldre Fransyska konstskolan, på sin morbror, den Preussiske Fredrik: så var han dock äfven denne Monark olik i den väsendtliga omständighet, att fosterlandets språk och sång intogo främsta rummet i hans omsorg.
I motsats till en bland nyssnämnda skolas långvarigaste fördomar, ville han, att Poesiens högre arter skulle företrädesvis egna sig just åt inhemska ämnen; han gick sjelf med föredöme i spetsen; och ehuru de röster och strängaspel, till hvilka han på Mälarens stränder lyssnade helst, ljudade, liksom hans, i tonarterna från Seinens, djerfdes han äska, att dessa tonarter skulle lämpa sig efter Svenska häfdaminnen, Svenska naturtaflor, Svenska seder.
Att han äskade detta, invecklade honom i den vackra, den rörande motsägelse, som speglar sig i hela hans vittra ställning.
Å ena sidan stod hans förkärlek för de fransyska formerna; å andra sidan hans åstundan, att en skandinavisk själ skulle genomblicka, en skandinavisk grundstämma genomklinga dem; hans förhoppning var, att sålunda skulle uppkomma ett af sjelfva förebilderna oberoende national-skönt.
Säge man fritt om hans ädla syftning, att mycket saknas i dess begrepp om sitt innehåll; blott säge man ock, att detta innehåll verkligen låg deri!”
”Besinnar man sedermera, hvad man dermed sagt: då undgår man icke heller, att rigtigt uppskatta den skapartanke, som stiftat Svenska Akademiens samfund.
Det var en tanke, som förstod, att intet bildadt folk äger någon dyrbarare samhällsrikedom, än ett själfullt språk, som är allfrejdadt af styrka, skönhet och snillebragder; att hvarje sådant, huru långt än i allt öfrigt en verldsborgerlig nationernas likställighet må sträckas, bibehåller den innersta folks-egenheten oförkränkt; och att i hvarje sådant lefver, jordens årtusenden framåt, äfven sedan sjelfva folkets tillvarelse försvunnit, allt det herrliga, som det varit, kännt, tänkt och gjort.
Det var en i sanning konungslig tanke, som alltså ville, att Sverige skulle, äfven genom sitt språk, förnimma sig lyckligt och stort, och som derföre gladde sig att på fosterländsk grund uppresa ett Snillets Pantheon, der all Svensk skaldesång och vältalighet inbjöds till en för all Svensk tacksamhet gemensam tempeltjenst.