Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men visst är dock,, att friherre Klinkowströru med en beundrausvärd påpasslighet skyndar sig att ' begära ordet, då den kungl.
propositionen om statsverkets tillstånd och behof remitteras till vederbörligt uttkott, och när baronen väl fått ordet, så släpper han det icke, förr än han grundligt uttröttat talmannen och auditoriet, for att icke tala om de stackars notarierna, som af friherre Klinkowströms stora meddelsamhet slita-ganska ondt.
När man hör dessa timslånga anföranden,, späckade af en aktningsvärd falang siffror, så frestas man ovilkorligen att tänka på att friherre Klinkowström skulle vara en synnerlig värderik acqvisition för de irländska agi-tatorerne i engelska parlamentet.
Få skulle bättre än han spela en framstående och utmärkt rol vid denna handfull folks obstruktionsförsök, ty en segare flit att tala och draga ut på förhandlingarna kan icke ens herr Parnell begära af sina obstruerande vänner.
Men denna friherre Klinkowströms stora och prisvärdaflit, som dock visserligen skulle vida mer senteras, om han lade den i dagen vid några privata föreläsningar, än såsom anföranden till första kammarens protokoll, sträcker sig icke allenast till talets område utan äfveu till skrifarbete,.
och ingen författar digrare motioner än han.
Det är icke små utkast på fri hand, med hvilka han kommer, utan det är digra böcker på ett par hundra sidor in qvarto, hvar-med han uppbygger kammaren hvarje riksdag, ibland on&gt; grundskatterna, andra gånger om försvarsfrågan och tullväsendet och nu senast om hela vår ekonomiska ställning.
Då man ser dessa hiskliga luntor, for hvilka statsverket får betala dryga tryckningskostnader, så förekommer verkligen herr Lagerstråles motion i första kammaren såsom en händelse, hvilken ser ut som en tanke.
För friherre Klinkow-
ström skall det blifva besvärligt och i hvarje fall förenligt med ett ganska artigt renskrifvarearfvode om herr Lagerstråles förslag går igenom, nämligen att alla motioner i första kammaren skola aflemnas i två exemplar.
Men för att nu återvända till första kammarens remissdebatt, så antecknas här, att friherre Klinkowströin, som började med det högtidliga och glädjande löftet att icke länge upptaga kammarens tid, höll detta löfte så, att han i två timmar tog, visserligen icke kammarens uppmärksamhet, men val dess tid i anspråk, och sedan han uttömt sina krafter, var äfven kammaren så uttröttad, att den knappast nog orkade höra på herr Wallenbergs anmärkningar eller statsministerns försvarsarrangement, och remissdebatten var helt enkelt i denna kammare förstörd, tack vare friherre Klinkowström » språksamhet.
I andra kammaren väntade man likväl etwas anders.
Här borde väl andarne drabba samman och här kunde detta någorlunda låta sig göra, då några obstruktionsförsök icke.
voro att befara, ty till sådana attentat kan man dock icke räkna herr Jöns Rundbäcks skäligen långrandiga expektora-tioner i den högre finanspolitiken.
Här väntade man något riktigt storståtligt af prima qvalité, en sammandrabbning mellan det ministeriella landtmannapartiet och den oppositionella intelligensen, som skulle gifva genljud i hela landet och i våldsamhet vid anfall och försvar icke gifva Bråvalla slag efter.
Väl förkunnade det mångspråkiga ryktet, att intelligensen beslutit sig före att supplera sina blanka sed-lar vid utskottsvalen med att tiga vid remissdebatten, men på den sagan ville man icke tro, och man hade rätt, ty intelligensen var icke tigande, men af den stora kalabaliken vardt intet; den blef instäld och alltsammans inskränkte sig till en liten oskyldig skärmytsling, som icke lemnade blodiga spår efter sig.
Intelligensen var väl oppositions-lysten och ett par land tmannapartister försökte sig på att spela regeringsvänner, men hela deras uppträdande påminte något om Sjövalls arrangement, att de, som i första akten spela prester, blifva röfvare i den andra, blott att det här var tvärtom.
Dock förmärktes här och der, att röfvare-naturen — allt naturligtvis å la Sjövall — hade svårt att gå bort.
Det var litet knystande, som förmärktes bland regeringstruppernas led.
Det var ganska märkligt att höra, hurusom på regeringens sida uppträdde herrarne Larsson, Carl Anders och Liss Olof, hvilka förut icke just dokumenterat sig såsom särdeles re-geringsvänliga.
Men rörande den verkliga halten af dessa herrars regeringsunderstödsförsök kan man någorlunda göra sig en föreställning, derest man får veta att herr Carl Anders Larsson från Maspellösa serverade kammaren den kolossala ankan att, då år 1878 ett lån upptogs af riksgäldskon-toret på 18 millioner kronor for att konvertera äldre lån, så användes för detta ändamål endast och allenast 1,300,000 kronor och, försäkrar den värde representanten med den allra trovärdigaste min, att Dresten strök for att betala de höjda lönerna ».
Man skall hafva — som Sehlstedt så tref-ligt sjunger — allra minst en » iskällare i magen » for att till protokollet öfverlåta en sådan godbit som denna.
För öf-rigt var det med något lustig uppsyn, som kammaren af den orerande östgöten mottog den försäkran, att det icke var » gentlemannalikt » att neka anslå tilläggsbevillningen till betäckande af statskontorets skuld till riksgäldskontoret.
Det undrades och icke utan skäl, om herr Larsson var denrätte mannen att tala om gentlemannafasoner.
De pläga annars icke hafva någon plats lios den representant, som nu derom ordade.
Den andre herr Larsson, som hade ordet under remissdebatten, gaf naturligtvis regeringen sitt » moraliska understöd » i afseende å tilläggsbevillningen som föll — af skäl som vi sedan skola söka att förklara — » regeringspartiet » synnerligen på läppen.
Herr Jöns Rundbäck spelade den kritiske magisterns rol men var anspråkslös nog att genast afgifva en insolvensförklaring rörande sin kompetens att bedöma statsverkspropositionen.
Han egde icke » de insigter och den skarpa blick », som fordrades för att » genast kunna genomtränga och sätta sig fullständigt in i alla detaljer af detta omfattande arbete », hvilket icke hindrade honom att, som en annan Klinkowström, ehuru naturligtvis i miniatyr genomgå de särskilda hufvudtitlarne från början till slut, för att nu icke tala om hans granskning af inkomstberäkningen, allt emedan han fann » ett och annat i Kongl.
Maj: ts proposition dunkelt och otydligt », hvilket han i sin fortsatta anspråkslöshet förklarade bero icke derpå att » Kongl.
Maj: ts proposition i och för sig skulle vara dunkel, utan detta uttryck gäller naturligtvis endast min oförmåga att bedöma alla deri förekommande märkvärdigheter ».
Med hänsyn till de stränga anmärkningar, som herr Rundbäck sedan gör, så må man med allt skäl påstå, att han hyllat den gamla latiuska sentensen » fortiter in re, leniter in modo », ty med större tillbakadragenhet kunde han väl icke gerna uppträda.
Han gjorde ju allt för att ställa sin egen värda person i skuggan.
Men det är icke herr Rundbäcks anmärkningar, som vi här skola uppehålla oss vid, utan vid något helt annat.
Herr Rundbäck talar om statsverkspropositionens » märkvärdigheter », men man skall ock i hans yttrande finna en passus af mer än vanligt remarkabel beskaffenhet.
Han inlåter signämligen i inledningen till sitt yttrande på det politiskt-parlamentariska diskussionsområdet och söker med en säll-spord sakkunskap och skarpblick förklara remissdebattens betydelse hos oss och hvarför icke här åt densamma till-mätes samma vigt som i andra länder.
Synnerligast nu, då vi ju befinna oss i ett slags nytt politiskt skede, måste det alltid vara af intresse att de mer märkliga politiska spörsmålen erhålla belysning, särdeles då den kommer från den dominerande sidan, och vi bereda helt säkert våra läsare en stor och angenäm njutning genom att återgifva de djupsinniga betraktelser, som herr Rundbäck framställer rörande den ytterst intressanta frågan.
Han yttrade: » Det är ett förhållande, som utbildat sig till sedvana, att vid remissen af Kongl.
Majrts proposition angående statsverkets tillstånd och behof representanterna uttala de intryck, de erfarit vid studerandet af detta digra opus.
Detta förfarande anser jag för min del vara ganska klokt och ändamålsenligt, ehuru jag dock icke vill tillmäta det den betydelse och den vigt vissa personer dervid velat fästa, nämligen att en dylik diskussion här skulle i någon mån motsvara de adressdebatter, som i vissa representativa församlingar, i stater med parlamentariskt styrelsesätt, vid kammarsessionernas början merendels förekomma, då man uttalar sig öfver budgeten och regeringspolitiken i allmänhet.
Hvarför icke remissdebatten hos oss kan få samma vigt och betydelse, torde härleda sig deraf, att man hos oss vid remissen af statsverkspropositionen mindre vänder sig till regeringen än till Stats-Utskottet, der alla dessa millioner sedermera skola skiras och dryftas.
Från den sidan sed t har jag dock hört sägas, att alla yttranden vid remissdebatten skulle vara öfverflödiga och icke tjena mycket till, enär det värda Stats-Utskottet ändå icke lärer underlåta att uppmärksamma hvad uppmärksammas bör.
Detta medgifver jag gerna, och erfarenheten skall utan tvifvel iregeln gifva de personer rätt, som hysa en sådan åsigt; men det kan ju hända, att, om uppmärksamheten ej sär-skildt fästs derå, vid det trägna och ansträngande arbete, som åligger statsutskottet vid denna omfattande detaljgransk-ning, någon sak af större eller mindre vigt, som likväl för-tjent att komma under granskning och skärskådande, eljest blifvit glömd eller förbigången. »
Oppositionens talan sköttes af herrar Dickson, Caspar-son och Rundgren m.
fl., för att icke tala om den lilla meritlista, som herr Hedin till regeringens berömmelse uppgjorde.
1 koncentrerad form framlade herr Casparsou intelligensens såväl bifall som missnöje med Kongl.
Maj: ts nådiga proposition, och på sitt vanliga skämtsamma manér redogjorde denne intelligensens fyndige debattör för stats-verkspropositionens såväl goda som dåliga sidor i följande lilla nätta skildring:
» Då vi vid riksdagens början förnummo, att de oundgängliga anslagsbehofven kunde fyllas utan förhöjning i de nuvarande skattebidragen, så var detta för visso för alla riksdagens ledamöter ett ljufligt och gladt budskap.
Då jag sedermera emottog statsverkspropositionen och fann, huru dess förr så svällande former reducerats till sådana, som påminde om det nya representationsskickets mera menlösa ung-domsdagar, ocb då jag tillika såg den klarhet och öfver-sigtlighet i uppställningen, hvarmed herr statsministern in-augurerat sitt öfvertagande af finansdepartementets portfölj, så var detta för mig.
en ytterligare anledning till belåtenhet; men då jag tog kännedom af propositionens innehåll, gick ett moln öfver den leende taflan, ty jag fann att, ehuru volymen minskats, likväl budgetens specifika vigt ökats med
2 millioner, och att för fyllande af de ökade anslagsbehofven äskades en tilläggsbevillning äfven för nästa år ».
Men trots bifallet från landtmannapartiets två herrar Larsson, trots herr Rundbäcks liyperkritiska reflexioner,trots herr Johan Anderssons i Tenhult missnöjda funderingar, trots intelligensens oppositionsförsök och grefve Erik Sparres oförlåtligt misslyckade jernvägskalkylationer, så företedde hela denna remissdebatt, af hvilken man väntat så stora ting, en skäligen tarflig effekt.
Annat var det på den tiden, då grefve Arvid Posse satt, icke på statsrådsbänken, utan på den mer blygsamma plats, öfver hvilken Herrestads och Ljunits härad förfoga i andra kammaren.
Det var då en viss kläm i hela denna ordvexling och det var onekligeu effektrikt, då statsutskottets fruktansvärde ordförande slog den då till volymen skäligen korpulenta statsverksproposi-tionen i bänken framför sig med de hotande orden af ungefärligen denna lydelse: » den är diger nu, denna lunta, men jag svarar för, att den skall krympa, när den får genomgå statsutskottets pröfning ».
Se det var andra tider, då var det något att se och höra vid en remissdebatt.
Om således sjelfva remissdebatten var skäligen matt, så bjöds dock i stället på ett postskriptum, som onekligen hade en viss karakter.
Det var vid justeringen af protokollet, som en liten episod timade, hvilken kan förtjena att nämnas, då den visade, att hans excellens statsministern är ojemnförligt mycket styfvare i anfall än i försvar.
Histo-storiens upprinnelse var följande.
Herr Casparsson hade, som ofvan synes, framhållit det faktum, att, ehuru statsverks-propositionens, volym minskats, så hade dock » budgetens specifika vigt ökats med 2 millioner ».
Detta uppkallade herr statsministern, som under remissdebatten synbarligen gick och spekulerade på att få sista ordet i båda kamrarne, och han gjorde sig mödan att söka förklara huru en » opartisk jemförelse » mellan de senaste årens budgeter skulle komma att ställa sig.
Toge man ett medeltal af de sex sista årens budgetssiffra, så finge man en summa af 66,586,000 kronor eller mer än 3 millioner kronor högre än Kongl.
Maj: t äskar för 1882.
Härmed var munnen tillstoppad på de sa-duceer, » alla öfriga talare tego », som Gladstone en gång råkade säga i engelska parlamentet, och statsverkspropositionen blef remitterad.
Men saken var icke härmed slutagerad.
Protokollet skulle justeras, och herr Dickson passade på tillfället att så höfligt som möjligt förklara, att hans excellens statsministern roat sig och kammaren med ett litet skämtsamt esca-motage med budgetssiffrorna.
Under de tre första af de sex jemförelseår, som grefven för sin kalkyl användt, hade i budgeten upptagits hela den utgiftssumma, som jernvägs-trafiken kräfde, Under det att å den andra sidan också bland inkomsterna influtit hela bruttointägten af jernvä-garne, då man deremot de senare tre åren endast och allenast bland inkomsterna upptagit nettoinkomsten.
Derigenom hade numera budgetssiffran minskats med 10 å 11 millioner kronor, hvilka deremot ingå i de tre första jemförelseåren och sålunda komma dessa års budgetssiffra att stiga högt.
Genom detta förhållande — menade herr Dickson — hade grefven fatt medelsiffran så hög, och på detta sätt hade han kunnat åberopa den såsom gynsam för sin jemförelse.
Nu ville talaren på Göteborgsbänken hänvända sig till den närvarande stats- och finansministern för att få förklaring öfver denna enligt anmärkarens förmenande högst oförklarliga kalkyl.
Det var ett förargligt uppdrag, nu ålåg grefve Posse, att utveckla och klargöra hvad som icke kunde göras klart.
Det var en stöt, som icke kunde pareras, och grefve Posse begagnade äfven den metod, som utmanadt folk använder, då det icke ser någon dager att helskinnadt komma ifrån en begärd duell; han inlät sig alldeles icke på densamma utan förskansade sig bakom grundlagen eller arbetsordningen, det är icke godt att veta hvilketdera, ty det som i detta afseende tilldrog sig, påminner omisskänneligt om bonden, som vann vid tinget och tappade i papperen.Icke annorlunda hände det grefve Posse.
Han förskan-sade sig i kammaren bakom riksdagsordningen, men i protokollet hade han genom någon outgrundlig förvandlingsprocess endast och allenast arbetsordningen för att betäcka sin vägran att inlåta sig på en parlamentarisk duell med herr Dickson.
Saken låter otrolig, men är sann.
På herr Dicksons framställning svarade grefve Posse helt snäft, att » grundlagen medger ej rätt för en kammarledamot att återupptaga en diskussion, som talmannen redan förklarat vara af-slutad.
Herr Dicksons statsekonomiska föreläsning är der-för ej på sin plats.
Grundlagen och riksdagsordning berättiga mig ej heller att bemöta honom.
Först då han i grundlagsenlig ordning fått kammarens tillåtelse att interpellera mig, är jag beredd att besvara hans anmärkningar.
Emellertid måtte grefve Posse hafva ångrat sig och med skäl hållit före, att det väl icke ginge an ändå att låta de grava anmärkningar, som herr Dickson framstält, &lt;1 vars tå utan tillstymmelse till försök att vederlägga dem.
Då nu herr Dickson efter den snäfva behandling, hau rönt af statsministern, alldeles icke var hågad att formligen interpellera honom, så mycket mindre som han naturligtvis icke ville medgifva, att han begått något formfel, som be-höfde rättas, måste nu annan kanal sökas for att grefven.
och statsministern skulle få säga några ord, hvilka skulle kunna se ut såsom ett slags försvar.
Man borde åtminstone i tidningarna få läsa, att grefve Posse haft något att säga.
Herr Lyttkens vidtalades således att räcka en hjel-pande hand, och sålunda kom från honom en formlig inter-pellation, för livilken grefve Posse fann sig manad att af-lägga sin tacksägelse och hvilken han äfvenledes bjöd till att besvara; men det skulle hau hafva låtit bli.
Hans yttrande är så karakteristiskt ocli hans försvars-försök så till den grad ur luften gripna, att det vore skadaatt undandraga detta yttrande läsarens kännedom.
Han medgaf, att det förhöll sig, som herr Dickson yttrat * nämligen att i riksstaterna för 1876 — 78 förekouime 10 å 11 millioner kronor afsedda för utgifter i och för jernvägs-trafiken, men det vore helt och hållet oriktigt att påstå, det grefven förbisett detta förhållande.
» Det har jag för visso icke gjort — yttrade herr statsministern — utan jag har sett och uppskattat och öfvervägt det.
Det förhåller sig nämligen så, att i dessa trenne års statsregleringar, der jernvägstrafikmedlen äro upptagna, förekomma icke med någon siffra de belopp, som till löner utgått af sportler och boställen.
Dessa belopp har jag ansett på goda skäl motsvara jernvägstrafikomkostnadern a.
Att så är förhållandet, synes äfven framgå, då man jemför den ordinarie stats-regleringssumman för år 1876 med den för år 1879.
Utgifterna på ordinarie stat uppgingo 1876 till 55,185,000 kronor.
Af dessa utgjorde 10 millioner jernvägstrafikom-kostnader.
Det första året af de tre sista, eller 1879, då denna post uteslöts från utgiftssidan, visar den ordinarie staten 56,490,000 kronor eller nära en och en half million högre än 1876, då dessa 10 millioner kronor stodo der; och detta öfverskott har jag ansett vara en följd hufvud-sakligen deraf.
att i de tre senare årens statsreglingar ingått löner i kontant, som förut bestått i aflöning af boställen eller utgjorts af sportler och i följd deraf icke kunnat till siffran utföras.
Vid frågans bedömande böra väl icke alldeles förbises de högst betydliga löneförhöjningar, som iugå i de tre sista jemförelseårens stater och icke ega sin motsvarighet i staterna för de tre# första åren, der to-lags- och postutgifterna dessutom varit upptagna med alldeles otillräckliga, sedermera höjda belopp. »
För sitt uppträdande vid detta tillfälle råkade herr statsministern synnerligen illa ut i pressen.
Aftonbladet visade i en ledare huru » tiderna förändras » och hurusom
3grefve Posse totalt skiftat mening rörande befogenheten af de anmärkningar, som vid justeringen af ett protokoll må kunna framställas.
Då han ännu satt på oppositions bänken, hade han i detta afséende en annan mening.
Händelsen fÖrskref sig från 1874 och passerade den 21 Februari nämnda år.
Då fann grefve Posse intet hinder hvarken i grundlag eller kammarens arbetsordning att vid protokollsjusteringen åter upptaga den om statsregleringspropositionen förda diskussionen, och han gjorde det med en skärpa och ett eftertryck, som på den tiden var hans vanliga tal.
Det gälde då beskyllningar, som gingo in på en regerings politiska heder, nämligen att regeringen upplånte penningar för att dermed bestrida löpande utgifter.
Den dåvarande finansministern, som alltför lätt kunde visa grundlösheten af denna svåra beskyllning, behöfde icke forskansa sig bakom konstlade hinder, och han upptog frågan.
Emellertid var kammarens dåvarande vice talman, friherre Åkerhielm, af precis enahanda åsigt, som grefve Posse var sju år efteråt.
Han fann detta återupptagande af diskussionen icke tillåtet, men han fick då till svar af grefve Posse följande nog irriterade ord: » Jag vill icke alls ingå i något bedömande af herr vice talmannens uppfattning; jag underkastar mig talmannen i denna del, och så vida jag icke blir af bruten af honom, då jag nu fortsätter, kommer jag att fortsätta », och han blef icke afbruten.
Med allt skäl tillägger Aftonbladet några reflexioner till denna parallel mellan hvad oppositionsmannen grefye Posse ansåg sig kunna göra och hvad statsministern Posse ville tillåta andra att göra, alltsammans en ny, men god illustration till hvad den af Kellgren besjungne gamle hedersmannen tänkte, då han
» tålte lätt kritiker
8&amp; snart de gälde någon ann ’. » Dessa af Aftonbladet anstälda reflexioner lyda:
» Så kunna tiderna förändras.
Då fann grefve Posse alldeles i sin ordning att diskussion kunde få återupptagas, fastän talmannen förklarat densamma slutad; nu var detta olagligt.
Då ansåg han den indirekta formen för en inter-pellation förträfflig; nu var den otillbörlig.
Då stod han på sin rätt att begagna ordet efter som han af talmannen fått det och att fortsätta till dess talmannen af brutit honom; nu tillät han sig att såsom grundlagsvidrigt förklara ett af talmannen icke ogilladt och af honom ej af brutet anförande, sålunda sättande sig till doms öfver talmannen och viljande i dennes ställe föreskrifva kammaren hvad som vore grundlagsenligt eller ej.
— Yi hafva aldrig från en statsmans sida — och såsom en sådan vill ju hans excellens statsministern anses — kunnat tänka oss en sådan lek med grundsatser ochj principer eller, rättare sagd t, ett så komplett förakt för bådadera, då de icke befinnas vara för situationen för ögonblicket passande.
» Staten, det är jag », var en viss konungs under dåvarande tidsförhållanden icke alldeles omotiverade tanke; » rätten, det är jag », tyckes vara hans excellens statsministerns, med andra ord den maxim, åt hvilken Polykarpus i Kronfogdarne gifvit ett så drastiskt uttryck. »
Till grefve Posses försvar uppträdde naturligtvis Dagens Nyheter, sin ministeriella rol trogen, och slog under den lika snillrika som originella titeln: » en som trampar i kla-veret » ett kraftigt slag för grefve Posse.
Det var helt andra förhållanden som existerade 1874, menar Dagens Nyheter, och hör nu på, säger den officiöse, huru grefve Posse då motiverade sitt återupptagande af debatten vid protokollsjusteringen:
» Då jag sist hade ordet inom kammaren, tillät jag mig
yttra såsom min enskilda öfvertygelse, att ----, men
att någon säker ledning för kammaren i dess omdöme ickekunde lemnas förrän efter fullbordad utredning af den kongl.
propositionen, hvilken utredning då var börjad inom statsutskottets riksgäldsafdelning.
Denna utredning är nu gjord och såsom resultat deraf äro i kamrarne utdelade tablåer, som göra statsregleringen lättare öfverskådlig.
Det är också med hänvisning till dessa, som jag nu förnyar mitt påstående att ----- »
Och nu utbrister Dagens Nyheter med fröjd förkunnande, att det ju hade inträffat, att statsverkspropositionen ej var i sådant skick, att den vid remissdebatten lemnade » någon säker ledning för kammaren i dess omdöme ».
Den tarfvade — fortsätter tidningen — en utredning; denna utredning kom till stånd och meddelades kammaren i form af tablåer.
Ofver dessa tablåer uttalade sig grefve Posse icke såsom herr Dickson för att bistå en kamrat, utan endast försvarande sina egna anmärkningar.
Hvar äro nu, så slutar jublet, de jemförelsepunkter, som skulle ådaga-lägga grefve Posses inkonseqvens?
Sakta i backar ne och låtom oss icke blanda bort korten!
Låtom oss utan alla krumbugter hålla oss till saken, sådan den är.
Hvarom gäller frågan alltså?
Jo — statsministern grefve Posse förklarar det sjelf — » grundlagen medger ej rätt för en kammarledamot att återupptaga en diskussion, som talmannen redan förklarat vara afslutad ».
Yi fasthålla noga detta påstående.
Nåväl, var icke diskussionen af talmannen förklarad afslutad, när grefve Posse den 21 Februari 1874 åter tog upp den?
Jo visserligen, men då är ju också saken klar.
G ref ven förklarade ju tydligt 1881, att, efter sedan detta skett, diskussionen icke finge upptagas, men han gjorde det icke förty sjelf 1874 och alltså måste han dä hafva hyst en annan tanke än den han sedan såsom statsminister proklamerade.
Allt tal om de skäl och grunder, som kunde föranleda honom att ånyo taga till ordet i saken, blir således nonsens.
Är förbudetmot återupptagande af en afslutad diskussion positivt, så lärer den omständighet, att grefve Posse och möjligen några hans meningsväniier ansåg denna proposition dunkel och tarfvande förklaring, icke utgöra det ' ringaste skäl att bryta mot detta positiva förbud.