Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en aristokratisk rörelse, en politisk öfverklassrörelse, der qvinnoma begagnas som agitatorer.
Ty se noga efter, om icke förfalskad kristendom tillredd af öfverklassen, alltid följer med, se efter, om icke välgörenhet, i form af förödmjukande mutor kastas för det vilda kopplet, se noga efter, om deticke ligger underkastelse och träldom bakom löftena om frigörelse!
Och hvad skall man säga om de män, som läna sig till detta nya galanteri?
Liksom det fins goda och dåliga män, så fins det goda och dåliga qvinnor.
Kunna vi vara vissa på, att alla de qvinnor som träda fram äro go4a?
Och är det framåtskridande och den frihet de bjuda, är den äkta?
» Qvinnan » har blifvit en abstraktion; och kom ihåg, att när I hållen skålen för qvinnan, inbegripes deri också den prostituerade qvinnan, och alla dåliga qvinnor, både de, som sälja sina döttrar för att komma åt ställning eller pengar, och de, som förstöra sina mäns förvärfvade förmögenheter, och äfven de qvinnor, som af fruktan för samhällets dom bedraga sina män i stället för att skiljas från dem!
Om vi derför skulle lägga bort ordet qvinnan såsom kollektivt, så skulle vi kunna komma derhän i rättvisa, att vi finge tala om qvinnans rättigheter i mindre ortodox anda, utan att behöfva frukta för att få hela qvinnokönet retadt emot oss.
Hvilket blodbad våra slafvinnor för närvarande i litteraturen anställa på männen!
Och männen gå med sina fruar på teatern och taga den ena duschen efter den andra, applådera och tycka allerunderdånigast att det är bra, ja de finnas, som måste eller vilja kyssa den vredgade slafvinrtans hand.
Den stackars Nora skulle, om hon lefvat, fått se på det vidunderliga (om hon funnitstill) och sett alla sina afkomlingar i litteraturen.
Och mest lysande är Fru Agrells Dömd / Detta är det besynnerligaste jag sett i hela qvinno-frigörelsens litteratur.
Fru Agrell skall döma kapten Bjömklo, och så går hon i misshugg och dömer fröken Gertrud.
Så här: Thes: Ett äktenskap utan kärlek är prostitution.
Bevis: Kapten Bjömklo älskade en gång en guvernant och fick barn med henne.
(Af detta känner den upplysta och öfver alla fördomar stående qvinnan sig förnedrad.
) Kapten B. ändrar tycke; råkar förälska sig i Gertrud.
Nu var det för utslitet att låta kaptenen vara ruinerad och Gertrud rik; derför blef det tvärtom.
Nå!
På förlofningen uppträder fröken Valborg (kaptenens förra älskarinna) och fordrar, att kaptenen skalf gifta sig med henne.
Hennes fordran är sålunda, att kapten B. skall med henne ingå ett prostitutions-äktenskap (efter som han icke längre älskar henne, blir det ju ett sådant äktenskap).
Och Valborg anför icke som motiv, att hon älskar kaptenen, det hade varit för egoistiskt, utan hon säger: » jag begär skydd (understöd) för min gamla blinda mor; och jag begär, nej jag fordrar, som min oafvisliga rätt, hans namn för min son. » Det är ju en förfärlig bekännelse af Valborg.
Hon ser i äktenskapet endast en källa till utkomst och till socialt anseende.
Hon vill ingå ett äktenskap utan kärlek, det vill säga vill göra ett räsonne-mangsparti, med ett ord » gifta sig för pengar » — och socialt anseende.
I samma andetag som hon så vackert också säger, att hon » begär skydd för det oskyldiga barn (Gertrud oskyldig!
), vid hvilket han ämnar sammanknyta sitt fläckade lif. » Men nu vill Valborg sjelf sammanknyta » sitt fläckade lif » vid hans!
Hvilken, förlåt uttrycket, » brack-aktig » uppfattning af saken!
Om det nu, enligt Fru Agrells mening, funnits rättvisa i verlden, så skulle kapten B. ha dömts att ingå ett prostitutionsäktenskap med en q vinn a, som han ickeälskade längre.
Följden hade blifvit: skilsmessa.
Följden af den: Valborg (i fall kapten B. förlupit henne) hade suttit qvar med hans förmögenhet och namn.
En fint uttänkt affär!
Ty icke skulle väl Valborg ha velat lefva på äktenskaplig fot med, d. v. s. sälja sin kropp åt kapten B.?
Det hela rör sig sålunda om en affär!
Stuart Mill (
Jagär^f Fru Agrell öfvertygad om, att Fru Mill har rätt.
Man och q vinna, som äro vigda, ega af lag och förnuft rätt att skiljas, äfven om de ha barn, och dömes mannen dervid att underhålla barnet.
När lagen är så mild mot de vigde (och den prisas ju ofta för denna mildhet), hvarför skulle icke två ovigda, som upphört älska hvarandra (ty men-niskor kunna ju upphöra att älska hvarandra!
) hvarför skulle de icke få skiljas?
Och hvarför anses det ohederligt, o så ohederligt, att kapten B. vill lemna underhåll åt sitt barn?
Jo derför att Valborg i äktenskapet ser en inrättning, som ger socialt anseende och garanterar underhåll åt blinda svärmödrar, inför komministerdöttrar i societeten, och, hvarför icke, på hofvet.
Nu går Valborg miste om allt detta, och derför vill hon » rädda » Gertrud.
Men Gertrud, » det oskyldiga barnet », hon håller till godo hon med hvad som bjudes, hon » säljer sin kropp » för rang och pengar, och hon får fru Agrells medlidande och publikens sympati.
Men rättvisan: Jo, Valborg kallar sig martyr, det vill säga är ren, men kapten B: s lif är » fläckadt », oaktadt de båda varit med om det der brottet.
Uns det två sedelagar?
frågar Fru Agrell helt barnsligt?
Det fins ju så många som helst, en för hvart land och en för öfverklassen och många för underklassen!
Men det fins två naturlagar: en för mannen (hanen) och en för qvinnan (honan).
Den första naturlagen, för mannen, säger så: om du följer din drift, blir du ickemed barn; den andra (för qvinnan) säger så: om du följer din drift, blir du med barn!
Men så säger samhället så här: akta Er för att få barn, om Ni inte har bröd!
Samhället har sett, att naturlagen medför större risk för qvinnan, derför ålägger den mannen att betala bamupp-fostringshjelp, såvida qvinnan icke bevisligen tagit betaldt för sin favör.
Ja lagen är så o väntad t artig mot qvinnan, att han tillåter qvinnan, om hon också haft umgänge med flere män, att peka ut hvilken hon vill som far, utan att den utpekade har rätt att fria sig genom att utpeka någon annan, med hvilken qvinnan haft umgänge.
Är samhället orättvist mot qvinnan, derför att hon af naturen fått större risk?
Fru Agrell är reaktionär i sin sträfvan till frigörelse.
I stället för att förkunna frihetens evangelium, naturens, vill hon, i sitt blinda hat, knyta samhällsbanden ännu hårdare.
Hvarför gör hon icke ett enda litet angrepp på de trånga samhällslagame?
Nej, ty hon är en praktisk qvinna och vet, att sådant medför förlust af » socialt anseende », och en sådan förlust fordras mod att bära; emedan hon icke kan se frågans stora perspektiv ', utan endast tar den som en tvekamp mot mannen!
En fortsättning på Dömd skulle ha varit lärorik.
Kapten B. olyckligt kär i sin hustru, som vill begagna honom för att » komma i societeten ».
Kaptenskan B. dragande sin man från landtbruket till Stockholm för att gå på teatrar och baler.
Kaptenskan B. ruinerande, förstörande sin mans förmögenhet på bodskulder, klädningar och lyx.
Det skulle ha blifvit en värdig pendant till Fru Edgrens Sanna Qvinnor.
Jag skulle ha kännt frestelse att skrifva en sådan pjes, om icke jag ansåg mera gagnande att skrifva dessa anmärknihgar till Fru Agrells pjes, oaktadt det icke ger mig några applåder, och framför allt emedan jag anser, att franska litteraturen gifvit nog af dåliga qvinnor, så att en erinran om, att dylika finnas,endast skulle skada qvinnosaken, hvilken jag vill befrämja.
Som mina ord« genom den samhällsordning, som ger öfverklassen rätt och förmåga att med lofliga och olofliga medel förläna eller beröfva auktoritet, icke erhållit tillståndsbevis på att vara gällände uttryck för ett annat än mina personliga Små intressen, skall jag sluta dessa korta tillägg till mitt företal i Giftas med några anmärkningar hemtade ur två auktoriteter: Stuart Mill och Herbert Spencer.
Stuart Mill, som endast delvis tror på qvinnans slaf-veri, ty han sjelf dyfkade sin hustru och gaf henne magt öfver sina tankar till och med, var icke en orä-sonlig qvinno-emancipatör, som ville, att qvinnans likställighet skulle bli lika med qvinnans tyranni.
Han har ännu ögonen obländade för qvinnans fel och menar, att de tvistiga fallen i frågan böra lösas på vänskaplig väg och icke som nu med tvedrägt.
» Jag erkänner », säger Mill, » att hustrun, om hon än icke kan göra något verksamt motstånd, åtminstone kan taga igen skadan; äfven hon å sin sida kan göra mannens lif ytterst obehagligt och kan genom denna magt göra sin vilja gällande i många saker, der hon bör råda, och äfven i många, der hon icke bör råda.
Det är ett vapen för retsamma och egensinniga qvinnor, för sådana, som skulle göra det sämsta bruk af magten, om de sjelfva hade den, och som i allmänhet vända denna magt till ondt&gt;
M. förutsätter sålunda verkligen fall, der mannen är den förtryckte eller slafven.
De mildrande orsakerna till mannens aktningsfulla och hederliga behandling af hustrun finner M. i » den personliga tillgifvenhet, som är en frukt af tiden ... deras gemensamma intressen iförhållande till andra personer ... hustruns verkliga vigt för mannens dagliga trefnad och välbefinnande och det värde, hon derför har för honom för hans egen skull, hvilket hos en man, mägtig af känslor för andra, lägger grund till omsorg för henne för hennes egen skull. » — » Genom dessa olika medel utöfvar hustrun ofta äfven en alltför stor magt öfver mannen; hon är i stånd att inverka på hans håndlingssätt på sådana områden, der hon icke är skicklig att utöfva något nyttigt inflytande
— der hennes inflytande icke endast är oupplyst, utan till och med användes på den moraliskt orätta sidan, och der mannen, lemnad åt sig sjelf, skulle handla bättre. » Detta, är ju ett medgifvande, der fransmannen helt positivt säger: Cherchez la femme!
Och Mill synes ha en aning om qvinnans stora magt, äfven om han icke härleder den af den omständigheten, att det vanligast är mannen som är förälskad, qvinnan sällan.
» Derför », fortfar han, » blifva, såsom sakerna nu stå, de män som behandla sina hustrur bäst lika så ofta sämre som bättre genom hustruns inflytande i fråga om alla sådana intressen, som sträcka sig utom familjen.
Hon har nämligen fått lära, att hon icke har att göra med saker, som ligga utom denna sfer, och derför har hon sällan om dem bildat sig någon ärlig och samvetsgrann öfvertygelse, hvadan hon knappast någonsin befattar sig med dem för ett rättmätigt ändamål utan t allmänhet för riägot egennyttigt. »
Detta är ju hårda ord, hvilka jag icke vill under-skrifva, då qvinnans magt i det goda kan vara och ofta är lika stor, men det synes som två händer skrifvit i Mills bok, och sjefva boken är eri intressant belysning af frågan.
Ändå strängare tillägger han: » Hon vet icke eller frågar icke efter, på hvilken sida rättvisan är i politiken, inen hon vet hvad som kan inbringa penningar ellerbjudningar, skaffa hennes man en titel, hennes son en plats eller hennes dotter ett godt parti. »
Det vore att göra en pjes af!
Men derpå skulle några qvinnor svara: det är vår dåliga uppfostran!
Hvarpå en man skulle svara: men det är ju Era mödrar (alltså qvinnor) som uppfostra Er!
Så kommer M. till den kinkiga, hardt när olösliga frågan: » hvem skall afgöra saken, när äkta makar äro af olika tankar? » Härpå svarar M., försigtigt som höfves en så kinkig fråga: » En person måste afgöra dem!
Men deraf följer icke, att detta alltid måste vara samma person.
Den naturligaste utvägen är en delning af magten mellan båda, så att hvardera är oinskränkt inom sitt område och hvarje systemförändring fordrar bådas samtycke. » Bådas!
Men när icke bådas kunna åstadkommas, utan att den ena ger sig, hvem skall ge sig?
Derpå svarar författaren till Qvinnans underordnade ställning: » Det verkliga praktiska afgörandet skall, hvilken än må hafva den lagliga myndigheten, till stor del bero, såsom äfven nu är fallet, på.
förmågan att afgöra. » Men hvem eger förmågan och rätten att afgöra öfver denna förmåga att afgöra?
Jo, säger författaren, » redan den omständigheten, att mannen är äldre, skall i de flesta fall gifva honom öfvervigten, åtminstone till dess båda nått ett lefnads-stadium, der skilnaden i år är af ingen betydenhet.
Ett större inflytande tillfaller äfven naturligen den, hvilken det än må vara, som skaffar i huset medel till uppehälle. » Här talar författaren sålunda för mannens » tyranni », och i den följande ger han en förklaring som nära på är ett försvar för detsamma.
» Den olikhet, som härrör af denna källa (skaffandet af uppehälle) beror icke på äktenskaps-lagame, utan på de allmänna vilkoren för det menskliga samhället sådant det nu är. » För att fria sig från misstankar att ha talat för mannen slutar författaren kapitlet med att uttala den åsigten, det i allmänhet sakenafgöres i godo.
Men hvad vill det säga, då båda äro af olika meningar?
Jo, det vill säga, att den ena ger sig!
Författaren medger att qvinnor finnas som äro hersk-lystna.
» Utan tvifvel finnas qvinnor, för hvilka jemlikhet icke är nog, med hvilka ingen fred är möjlig, så länge någon annan vilja eller önskan får göra sig gällande, än deras egen.
På sådana personer finner lagen om skilsmessa sin rätta tillämpning. »
Han erkänner vidare att familjen icke är någon skola för uppfostran till jemlikhet.
» Menniskoslägtets sedliga uppfostran har hittills förnämligast utgått från den star-kares rätt och passar nästan uteslutande för de förhållanden, som styrkan skapat (
Dén nuvarande sedeläran passar derför hufvudsakligen för ett förhållande mellan befallande och lydande.
Men befalla och lyda äro endast olyckliga nödvändigheter. » Hvad få nu barnen först af allt lära?
Lyda.
Författaren fortfar alltså: » Familjen är en skola för despotismen ...
Hon skall alltid för barnen blifva en skola i att lyda, för föräldrame en skola i att befalla! »
I den stora och värsta af alla frågor om qvinnans, icke rättigheter, utan lämplighet och förmåga att under nuvarande förhållanden försöija sig med sitt arbete, intar författaren till » Qvinnans bibel » en ståndpunkt, som väl svårligen skall anses frisinnad af våra modema slafvin-nor.
» När en familjs uppehälle beror icke på förmögenhet, utan på eget förvärf, synes mig det vanliga sättet, att mannen skaffar i huset hvad som behöfves och hustrun drager försorg om användandet deraf, i allmänhet vara den lämpligaste arbetsfördelningen mellan de två ... Om hon företager sig något annat deijemte, kan det sällan befria henne från detta värf, utan endast hindra henne från att rigtigt utföra det.
Den omvårdnad, som hon sjelf icke kan hafva om barnen och hushållet, har ingenannan i hennes ställe; de af barnen, som blifva vid lif,
uppväxa bäst de kunna, och hushållet blifver sannolikt så illa skött, att detta äfven ur ekonomisk synpunkt gör ett betydligt afdrag från hvad hustrun förvärfvar.
I ett för öfrigt rättvist sakernas tillstånd är det derför, som jag tror, icke något önskvärdt bruk, att hustrun skall med sitt arbete bidraga till familjens inkomster. »
Nu är emellertid tidens lösen, åtminstone såsom den utgifves af ett halft dussin skrifvande qvinnor, (de millionerna, som icke skrifva, hafva intet sätt att afge sin opinion!
) qvinnans frigörelse genom rätt att arbeta.
Att ' arbeta har qvinnan alltid haft rätt till, om hon också icke haft smaken!
Det finnes malitiösa personer som anse äktenskap och samhälle vara ett slags amazonstat,
' der qvinnoma sitta i ro som drottningen i bikupan och drifva ut männen att arbeta.
Samma personer anse lagen vara orättvis mot de stackars männen, som dömer dem ensamma att försörja barnet och hustrun vid äfven-tyr af Dillströms inrättning, under det modren icke af lag är ålagd försörja barn, oaktadt hon också varit med om nöjet att skaffa dem till verlden, och dessa illvilliga män anse det icke vara likställighet, att icke qvinnan också är dömd att underhålla sin man och sina barn!
Milliarder qvinnor hafva lefvat på sina mäns pengar, men ingen qvinna har ännu utan att knota låtit sin man lefva på hennes.
Men lagen är orättvis mot männen i den grymmaste af alla punkter.
Antag att herr X. friar till fröken Y.
Herr X. är som vanligt kär i henne; fröken Y. har väntat på en friare.
Nu kom han: alltså gifter hon sig med honom.
Oenighet uppstår, derför att fru X. är af den klass fruntimmer, som Mill kallar de » oförsonliga ».
Herr X. kommer såsom varande den förälskade under toffeln; men han vill icke skiljas, icke för något i verlden.
Men det vill fru X.
Hon tar barnen och reser hem till sina föräldrar samtansöker om skilsmessa.
Märk nu, att fru X. icke anses ha förlupit eller rymt från sin man, hon har flytt från en tyrann (som stod under toffeln) och hon har anropat sina föräldrars och lagens bistånd mot en dålig man.
Efter ett års skilnad i säng och säte dömes herr X skild från sin maka.
Det var nu godt och bra.
Men han dömes äfven skild från sina barn, plus: skyldig underhålla sin förra hustru och sina barn.
Hvartill dömes nu fru X.
Att sitta i ro med barnen och njuta underhåll.
Hon dömes icke underhålla sin man!
Eller är det tyranni?
Gifter nu fru X. om sig, då har herr X. det grymmaste af alla öden öfver sig: att se sina barn under en styffar!
Hvad återstår honom då?
Att gå och hänga sig?
Eller gifta om sig med annan qvinna, som han älskar, och som kanske tvingar ' honom att skrifva och predika: om qvinnans underkuf-vade ställning!
Detta är väl ämne till en pjes om något!
Vore icke på tid, innan den osunda strömmen blir för stark, denna hermafrodit-rörelse, som upphäft sig till qvinnans frigörelse, att tala ett ord om lagens partiskhet för qvinnan och orättvisa mot mannen.
Mill har vågat det; jag vågar det inte ännu, utan gömmer mig derför så godt jag kan bakom Mills erkända, af qvinnoma (huru underligt!
) erkända auktoritet.
» Mången qvinna smickrar sig med (säkerligen nio gånger bland tio utan grund), att ingenting hindrar henne och hennes man från att umgås i de förnämsta kretsar på orten — der andra, som hon väl känner och som befinna sig i samma lefnadsförhållanden, obehindradt hafva tillträde — utom att hennes man olyckligtvis är en dis-senter eller känd för att blanda sig i en radikal partipolitik.
Det är detta, tänker hon, som hindrar Georg från att fa en anställning, Carolina från att göra ett fördelaktigt parti, och som hindrar henne och hennes man från att erhålla inbjudningar och kanske ärebetygelser, till
# hvilka, såvidt hon kan förslå, de hafva lika mycken rätt som många andra.
Med ett sådant inflytande i hvarje hus, antingen öppet framträdande eller ock så mycket mägtigare, emedan det verkar i tysthet — är det väl tinderligt, att männen i allmänhet icke höja sig o / ver denna aktningsvärda medelmåtta, som börjar bli / va ett så starkt utprägladt drag hos vår tid?
Det är hårda ord det!
©et är ett Dömd!
uttaladt öfver qvinnan såsom hafvande ett dåligt inflytande icke på den enskilde mannen utan på hela manslägtet, ett Dömd, som jag icke vill underskrifva, ty det fins lika många goda qvinnor, som hafva ett godt inflytande på sina män, men sådana qvinnor skrifva vanligen inga böcker och uppträda icke heller offentligt, utan de verka i det tysta, föraktade hemmet, på barnen, emedan de ännu icke anse det som något » lågt » att sitta vid vaggan och vårda det vigtigaste af allt: det kommande slägtet, ty att förbättra det nuvarande och oss sjelfva lär väl icke ha någon framgång att påräkna med vår gamla uppfostran.
Och slutligen ett ord, efter en annan stortänkare, som icke gjort sig misstänkt för några reaktionära meningar i qvinnofrågan, Herbert Spencer, ett ord om qvinnans nuvarande ståndpunkt och hennes inflytande pä det allmänna, om hon i dag får rösträtt.
Spencer har, emot Fru Agrell, funnit två lagar, en för mannen, en för qvinnan; och dessa lagar icke stiftade af tyranniska män, utan af naturen.
Han finner hos qvinnan, på grund af att denna är af naturen be-gåfvad med organer för fostrets näring, en » specialiserad instinkt, en särskild fallenhet för behandlingen af den späda barndomen ».
— Vidare har han, frän sin naturvetenskapliga ståndpunkt, funnit hos qvinnan andra egen-
2skaper, nämligen » förmågan att behaga och en dermed följande kärlek till bifall », » förmågan att dölja sina känslor », » att snabbt uppfatta » och slutligen en » liflig uppfattning af enkla, omedelbara följden, som oftast » står i vägen för tanken på invecklade och medelbara följder ».
» Vidare hafva vi hos qvinnoma den öfvervägande vördnaden för magt och auktoritet, hvilken beherskar deras tankar och känslor i fråga om alla institutioner och sträfvar till stärkande af såväl politiska som kyrkliga styrelser.
Tron pcL allt, som framträder under ett imponerande yttre, är specielt stark hos qvinnan.
Tvifvel, kritik eller ifråga-
sättande af saker, som äro faststälda af öfverheten, förekomma sällan bland dem.
Deras inflytande på offentliga angelägenheter går derför ut på uppehållandet af styrande anstalter och dessas förökande såsom medel för utlofvade omedelbara fördelar; i det qvinnan med blicken rigtad på det konkreta icke egnar någon tanke åt de aflägsna olyckor, som kunna framkallas genom ökadt tvång. »
Når den eljes oförskräckte mannen nu skall draga slutledningen ur detta, darrar han, och i väl valda ordalag säger han icke sin mening utan att dock kunna dölja den.
» Qvinnor hafva i alla tider spelat en rol och i nyare tider en ganska anmärkningsvärd rol i bestämmandet af samhällsinrättningama.
De verka både direkt och indirekt.
Direkt taga de en stor, om icke en öfvervägande del i denna ceremoniella styrelse, som är ett supplement åt både den politiska och kyrkliga styrelsen; och det direkta stöd, de lemna dessa, i synnerhet den kyrkliga, är ingalunda ovigtig.
Indirekt verka de genom sitt inflytande på männens åsigter och känslor — ' dels såsom mödrar genom gossames uppfostran, dels i det husliga och sociala umgänget med männen, hvarunder dessa medvetet eller omedvetet taga intryck, som ' inverka påderas offentliga handlingar.
Huruvida det är önskligt, att det inflytande, qvinnoma redan utöfva på samhällsverksamheten, måtte ökas, är en fråga, den vi vilja lemna odiskuterad. »
Men det vill icke jag!
' Derför vill jag till diskus-sions-ämne föreslå: » qvinnans rösträtt nu, och dess inflytande på utvecklingen ».
Som jag sjelf lagt fram ämnet, yttrar jag mig först, kort och godt: Ett beviljande af rösträtt nu åt qvinnan skulle i Sverige fördubbla de reaktionäras röstantal utan att märkbart öka framstegspartiets; följden: läseriet obligatoriskt i alla skolor; prester-nas sjelfskrifvenhet såsom styresmän vid alla skolor och universitet; ingen embetsman tillsättas som ej vore läsare; kungamagtens utvidgning; drottningens magt likställig med konungelfe; prinsessornas apanage åttadubblas för utöfvande af » välgörenhet »; Carlsborg ett » starkt försvar » (nämligen mot underklassen); obligatorisk blomsterkastning vid alla grundlagsbrott; Elfsborgs, Kronobergs, uppbyggande och befästande; kronprinsens (och prinsessans) insättande som vicekonung och drottning med absolut veto i Norgel införandet af uniform för tjensteflickor och drängar; upplifvande af lagens straffbestämmelser för umgänge mellan ogifta af könen o. s. v.
Jag tror det vore den största otjenst man kunde göra sig och — qvinnoma!
Men när skola qvinnoma få rösträtt?
Jo, när vi få allmän rösträtt, kanske icke ens då genast, ty om icke underklassens qvinnor skulle rösta med embetsmännen, så skulle de kanske rösta med prestema.
Det vore ganska troligt!
Jo, vi skola gifva våra barn en annan uppfostran än vi fått.
Och der ligger qvinnans stora reformatoriska magt, ty der har hon icke allenast rösträtt, utan nästan absolut veto!
Låtom oss begagna hvad vi ega till en böfjan !Låtom oss icke gräla om styframe, ty de skola snart gå sin väg;
Låtom oss icke gräla om bagateller, om hvem som skall sitta eller stiga upp, gå före eller efter;
Låtom oss icke dömaC någon, hvarken man eller qvinna, för att de lydt naturens bud, när det blef för svårt att trotsa;
JJltom oss tillsammans angripa det vrånga samhället och icke endera könet;
Låtom oss icke reta fäder och mödrar, varande eller blifvande, mot hvarandra;
Låtom oss arbeta för framtiden, och icke för stunden;
Låtom oss, framför allt, vara vänner.
Frankrike, som mer än något annat land företer den bjerta skilnaden mellan stad och land, har i städerna, särskildt Paris, åstadkommit ett slags qvinnans frigörelse eller likställande med mannen, men till hvilket pris?
I handelsklassen gifter sig mannen med én » dugtig » qvinna, som förstår affären.
Frun sätter sig vid disken och sköter kassan, mannen tar utgöromålen.
Så kommer barnet.
Det sändes genast ut på landet att dödas hos en amma.