Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jag visste ej ens, då tankan uppstod, hvilket prisämne var utsatt för året.
Det skulle stå i Post- och Inrikes-Tidningarna, hvilka, efter att ha gjort sin rund i soknen, stadnade i Prestgården.
En Augusti-afton vandrade jag med mitt bekymmer åstad dit, och begärde, under någon förevänning, af Comministern, att få se hvad som kunde vara öfrigt af tidningarna för året.
– Han drog fram en gammal bordslåda, der, bland ostskalkar och brödbitar, en bundt mer och mindre fullständiga numror var instucken, lyckligtvis ibland dem, den jag sökte.
På hemvägen erfor jag först hvad det ville säga att gå hafvande med ett vittert foster.
Tidningsbladet blef mig ordenteligen tungt i fickan.
Mina tankar voro alla liksom på flykt.
Mig tycktes jag sökte dem, medan fötterna, under en sent på qvällen fortsatt vandring, stötte mot stock och sten.
Följande dagen slog jag upp och läste under ångest och suckan, i Dalins Svenska Historia, som (defect) fanns i huset, hvad som rörde min hjelte.
Jag vet mig aldrig läst någon ting så hårdsmält; och likväl skulle deraf utdragas den aldrafinaste saften af en doftande vältalighet.
Det var ett arbete!
Lycka att den gamle Riksföreståndaren ej känt det ännu i sin graf! – Sedan man någorlunda kommit till rätta med ämnet, var en ej ringa svårighet att få det på papperet.
Min far var en sträng hushållare med sådant.
Jag måste erkänna, att jag hemligen och olofligt tillgrep hvad jag behöfde.
– Jag gömde mitt rof i ett gammalt tomt väggurs-foderal; dit också Sten Stures Äreminne, allt som det skrefs, ark efter ark, nedsteg.
Att bibehålla hemligheten var ej lätt i ett hus, der alle voro vane att veta om hvarandras göromål.
Likväl lyckades det mig utan förtrogen; och en vacker afton sänkte jag med darrande hand och klappande hjerta mitt arbete, renskrifvet och häftadt, omslaget och försegladt, för sista gången i den dunkla gömma, hvarur det med nästa morgonrodnad skulle afgå per posto till Parnassens höjder.
– Det kunde hemma ej inskrifvas i postboken utan att väcka uppmärksamhet.
Jag bemägtigade mig derföre, sedan postgumman om qvällen bortgått, hemligen nyckeln till postväskan, rodde ensam, tidigt följande morgonen, öfver
Klara elf till nästa postgård, och fick sålunda mitt pakett inskrifvet och afsändt.
– Hösten tillbragte jag hemma.
– I början af December månad slår mina ögon en uppmaning i Tidningarna till författaren af Äreminnet öfver Sten Sture den äldre, med valspråket:
Non civium ardor prova jubentium etc. att gifva sig hos Svenska Academiens Secreterare tillkänna.
Min syster frågade mig, hvarföre jag blef så röd i ansigtet af Avisorna.
Obekant med de academiska formerna visste jag knappt om denna uppmaning betydde godt eller ondt.
Följande postdag underrättade mig ett bref från Hr Landshöfdingen Rosenstein, i uttryck, hvilkas uppriktighet och värma hela hans uppförande emot mig sedermera besannade, att Svenska Academien tilldelat mig sitt stora pris.
Jag störtade med det öppna brefvet i hand in i mina föräldrars rum.
Deras öfverraskning var stor och i början stum.
Min goda mor slöt mig till sitt hjerta, mina syskon omfamnade mig.
Alla husets vänner jubilerade.
Om min åldrige vän och välgörare berättade man mig, att han, vid emottagande af underrättelsen, tidigt en morgon, genast gick in till sina bröder, (gamla ogifta Officerare, såsom han sjelf), satte en stol uppå bordet, sig sjelf på stolen och med hög röst förkunnade min ära.
Min far minns jag aldrig ha smekat mig.
Vårt förhållande till honom, ehuru kärleksfullt, var dock alltför genomträngdt af den djupaste vördnad för att vara förtroligt.
Denna dag, då vi en gång tillfälligtvis möttes, sträckte han ut sin hand och tryckte den emot mitt bröst.
Af alla kärleksbetygelser, liksom alla belöningar, har ingen så rört mig.
– Och än i dag kan jag ej tänka derpå utan tårar.
Först i början af följande året kom jag till Stockholm.
Jag såg Rosenstein, Leopold, Lehnberg, Hans Excellens Frih. Ramel, som ovetande hade föranledt min första litterära bedrift, och hvilken jag efter tjugu år skulle ha den äran att i Svenska Academien efterträda.
Jag behöfver ej säga, att jag emottogs med godhet.
Det fina, älskvärda, snillrika i Lehnbergs blick erinrar jag mig alltid, ehuru blott efter några få ögonblicks samtal.
Jag hade läst hans Gyllenhjelm med förtjusning, och läser den ännu alltid med stort nöje.
Det var ett mildt behag i hans personlighet, i hans ord, och likväl af ett eget slag.
Det var ett nöje, såsom att se en vacker hand leka med blanka, glänsande vapen, hvilka man likväl vet att den hvarje ögonblick kan bruka.
Och likväl var mildheten fullkomligt naturlig.
Sådant var det första intrycket, det enda, och dock, jag är öfvertygad derom, det sanna.
Jag återsåg honom aldrig.
I allmänhet odlade jag ej dessa för mig så smickrande bekantskaper.
Endast med Rosenstein förblef ett närmare förhållande.
Det var det allmänna, välvilliga, nästan faderliga, hvari denne utmärkte man, ännu mer genom sitt hjerta, än genom sin betydande plats, stod till alla unga Svenska Litteratörer, de måtte söka honom eller ej.
Till Leopold återfördes jag först i hans sista år.
Man har nekat hans skrifter hjertlighet.
Jag har känt och erfarit den, der den är hemma, – hos personen, – på en tid, då hans slocknade öga ej mera derföre ägde ett uttryck.
Den trängde så mycket djupare, der den lät sig förnimma, som förståndet, ostridigt och i ovanlig mån, var herrskande bland alla hans rika förmögenheter.
Han lät mycket gälla, som han ej fullkomligen gillade, sköt ifrån sig mycket, heldre än att ogilla skarpt; ehuru hans i alla afseenden bestämda öfvertygelser nästan kändes såsom en osynlig mur.
Men ett bifall, eröfradt öfver hans förstånd, hade en värma och ett värde, som den aldrig kan glömma, hvilken i någon mån haft den lyckan att deraf blifva delaktig.
Min framgång syntes stor, i den tiden ännu mer än nu.
Sådant hade gjort personers lycka.
Mig förvirrade den ännu mer än den smickrade.
Man talade om tidig, förundransvärd mognad.
Jag var, eller rättare, (ty jag vill alldeles ej neka det förledande af ögonblickets bifall), jag blef allt mera tröstlös öfver min omognad.
Ingen ting är att misstro så, som tidiga framgångar.
Man borde bli rädd för dem.
Man talar om Ungdomens lycka.
Och ej vill jag förneka en känsla, så allmän och naturlig, som den för vårens fägring och morgonrådnans prakt.
Men finge jag omlefva någon del af min lifstid, jag toge den tidigare eller senare.
Af ungdomens lycka har jag föga att säga.
Ej såsom ägde jag att klaga öfver yttre olyckor: – jag hade i afseende på min ställning intet att önska – ej heller öfver ovanligt svåra förvillelser: jag har genomgått lidelsernas stormar, ej utan stora faror, men utan skeppsbrott.
Men väl minnes jag hvad som under hela denna tid var föremål för min afund, en känsla, som eljest är mig främmande.
Det var deras lott, som af naturen äro utrustade med bestämda anlag, hvilkas utveckling, de må vara stora eller små, fortgår i jemn ordning.
För dem lägger dag efter dag en liten summa till lifvets facit: det är ett fredligt, stilla förvärf, som växer tillika med deras inre lycka, och sprider lycka omkring sig.
Jag tyckte mig sakna allt sådant.
Ingen har varit så utan sjelfförtroende.
Det enda, hvaraf jag hade medvetande var en oändlig förmåga att emottaga, en receptivitet utan gräns, men så utan sjelfbestånd och liksom utan personlighet, att det ofta var mig som om en skugga skulle kunnat undantränga mig och taga min plats.
En Tysk har skrifvit en Roman om en, som sökte sin förlorade skugga: jag skulle kunna skrifva en verkelig historia om en som sökte sitt sjelf.
Ett slags nöje af att subordinera, en böjelse att draga mig undan, snarare än att tränga mig fram, har för lifvet blifvit qvar af denna sedermera mildrade känsla.
Äger jag någon sjelfständighet, så är den långsamt och dyrt förvärfvad, och skall jag dömma af den tid, som det kostat mig att få någon reda på deras sammanhang och medelpunkt, så sträcka sig mitt väsendes trådar vidt.
Jag har blottat det innersta af en sinnesstämning, som följde mig under flera år, åt ingen förtrodd, och i ensamma stunder gränsade till förtviflan.
Deri ligger ock den omotståndliga dragningskraft, som Philosophien på mig utöfvat.
Henne endast har jag studerat af behof: allt annat af föresats eller nöje.
Kants, Fichtes, Schellings skrifter ha under åratal ej kommit af mitt bord; hvarom deras utslitna ryggar i min bokhylla ännu vittna.
Om min gång i Philosophien kan jag endast säga, att den varit motsattsen af den medlersta.
Jag har öfverallt måst begynna med ett icke-jag, för att komma till ett jag – och detta är ej det första, utan det sista, hvartill jag kommit.
Jag vill ej derföre säga, att jag uppbygt det af främmande materialier med Locke och Condillac, hvilka ofta varit mina följeslagare i gröngräset, (ty de äro för torra att njutas utan frisk luft).
– Att philosophera är föröfrigt konsten att drifva schakt och gräfva.
Så fordras guldet upp emot solens blick.
Men sol skall der vara för att det skall lysa.
Menniskan är öga, icke sol.
Under hela denna tid var jag fullkomligt ofruktbar, och på Sånggudinnornas gunst var icke att tänka.
Lagerkransen, hvilken jag vederbörligen erhöll såsom Magister, föreföll mig såsom en grym ironi.
Grep jag till pennan så korsade sig för mig alla möjliga manér och stilar, ur förrådet af en vidsträckt läsning.
Drager jag facit af denna i afseende på hvad jag inhemtat i Vitterhet och Konst, så stadnar jag i synnerhet vid fyra författare, som på mig öfvat en stor och evärdlig inflytelse, Rousseau och Schiller – Shakpeare och Göthe; – de förra under den tidigare perioden af mina läroår, de sista under den senare – det vill säga till min dödsdag.
I synnerhet har den sistnämndes verkan på mig varit omätelig, och med skäl kan jag säga, att jag af ingen menniska lärt mer.
Söker jag en gemensam orsak till deras inflytelse på mig, så är den utan tvifvel att man icke kan njuta någondera utan motstånd eller utan att de uppkalla hela spänstigheten af en liflig sjelfverksamhet.
Men det finnes en högre grad af denna väckelse.
Den tillhör de Snillen, som i afseende på all efterhärmning äro framför andra afskräckande och omöjliga.
De draga ej blott till sig: de drifva tillika hvar och en innom sig sjelf, som med dem, sysselsätter sig.
De verka endast sjelfständighet.
Att icke kunna imiteras är det bästa negativa kännetecknet jag vet på goda författare.
Det positiva är, att de verka stärkande, gifva känslan af själens hälsa.
Allt hvad den friskaste luft har renande, allt hvad den klaraste våg har läskande, allt hvad det skäraste ljus har lifvande är ett intet deremot.
Medicina mentis!
– Själens läkedom och spis!
– Se der den underbara kraft, hvarmed de blifvit begåfvade!
Välsignelse öfver dessa mensklighetens välgörare!
– Förbannelsen ligger nära, om man vänder sig om till giftpölarna.
Jag vill ej oskära mina läppar dermed.
Jag är lättrörd, och har ofta nog deraf haft olägenhet.
I Göthes Wilhelm
Meister talas om en sådan oart, hos en Souffleur, eljest förträfflig i sin sak.
”Han blir – (säger Aurelia) – vid vissa ställen, så rörd, att han gråter heta tårar, och på några ögonblick kommer helt och hållet ur fattning, och likväl är det ej egentligen de så kallade rörande ställen, som försätta honom i detta tillstånd: det är, om jag tydligt uttrycker mig, de sköna ställena, ur hvilka Poetens rena anda, liksom blickar fram ur klara, öppna ögon, ställen, vid hvilka vi andra till det högsta blott glädja oss, och hvilka af tusende öfverses.”
– Jag har någon gång smickrat mig med den trösten att jag liknade denne man.
I sjelfva verket har jag aldrig, om ej i min första ungdom, någonsin älskat de författare, som gå ut på att röra.
– De goda ha i sig en isande köld mot all lånad värma, liksom himmelsk eld nog mot all själens frost.
Det kommer deraf, att de arbeta ur sakernas väsende, ej ur sitt eget jag.
Det är falskt, det är ett öfvermod, att tro det någon författare är öfver sitt ämne – nemligen, om detta ämne är någon ting värdt, och har i sig en gnista af sanning och skönhet.
– Man fattas tvertom af sitt ämne och blir då författare.
Jag menar dermed ej en blind öfverväldigande hänryckning.
Allt sannt och skönt ger tillika ljus och kraft, och är blott priset för en stor möda; men man känner på långt håll den attraction det utöfvar.
Huru tidigt låter ej denna förnimma sig hos lyckliga naturer med bestämda anlag – redan i barndomen, i den första ungdomen!
Det som är ämnadt att bli deras lifs bestämmelse, verkar redan tidigt hos dem, som en drift.
Och likväl hur länge ser man dem ej irra, söka, sträfva fram emot ett okändt, dunkelt anadt mål! tills de erkänna det, och med ens finna sig hemmastadda.
Det är en kärlek, som fått ögon, och firar sin försoning.
Jag tror att hvar och en, med ett verkligen redligt sträfvande, har kännt några af dessa gyldene ögonblick i lifvet.
Att urskilja detta sträfvande, att hjelpa det fram är uppfostrarns stora konst; en konst, som ej heller kan utöfvas utan kärlek.
Anlag finnas nog.
Ja det är min fullkomliga öfvertygelse, att det finnes ingen enda menniska, som ej kan göra någon ting, bättre än alla de andra.
Också finnes det ej en enda, af hvilken jag icke tilltror mig att lära något.
Det är min liberalism –: att låta allt gälla hvad det kan gälla!
Jag förstår ingen annan.
Men på. denna har jag lärt.
Jag har länge och vidsträckt irrat.
Jag har klappat på många dörrar.
Och min erfarenhet är, att det i denna verld finnes tusende gånger mer godhet, vishet och kärlek, än menniskorna kunna begripa.
Midt i den dunkla, ofruktbara obestämdheten af mitt väsende på denna tid strömmade in en flod af ny åskådning.
Jag fick tillfälle att göra en resa till England, såsom följeslagare åt en ung man, hvars uppförande emot mig jag har allt skäl att berömma.
Några utdrag af bref och anteckningar från den tiden må här erhålla en plats – jag skulle tillägga, – utan anspråk, om ej denna bok vore ett anspråk.
De må ock gälla hvad de kunna. –
Yarmouth d. 12 Aug. 1809.
– Hit ha vi blifvit stormdrifna.
Den Engelska Paketten lägger eljest an i Harwich. – Jag är glad att ha sett hafvet.
Der är någon ting stort och ursprungligt.
Man begriper utan det ej heller landet.
Man bör se detta uppstiga ur vattnet.
På sjösjuke har detta en förunderlig verkan.
Blotta anblicken af strand kurerar dem.
Jag har lyckligtvis ej varit sjösjuk.
Det var den 6 Augusti vi lade ut från Götheborg – på den vackraste morgon.
En sådan har alltid förefallit mig som en vår i sammandrag.
Allt väckes, rör sig och känner hela friskheten af det lif, som man nyfödt emottager ur sömnens armar.
I sjelfva verket blir lifvet redan litet för gammalt fram emot middagen.
Sorlet af friska arbetande menniskor hördes från hela den stora mängd fartyg, som omgaf oss på alla sidor – båtar skyndade oss förbi, menniskoskaran rörde sig på stranden, alla sysselsatte, hvar och en brådskande att hinna ett stycke väg innan sin död.
Förbi Elfsborg vidgar sig utsikten, och antager en annan karakter, stränderna vika allt mer åt sidorna.
Ännu skjuta uddar fram, man ser öar ut i skärgården, och emellan dem öppna sjön, öfver hvilken de aflägsnaste blå klipporna tyckas hänga i skyn.
– Man känner ej vattnet, förrän man sett detta element i sin makt och herrlighet.
Vi äro vane att skåda det fängsladt innom stränder, upptaget, liksom på nåder, af sin broder jorden; emot förbindelse att hålla dess gröna tapet vid frisk färg och fägring.
Här skall man skåda det!
Se dessa stränder, denna skärgård! som jag under ett uppehåll gick i land för att närmare betrakta.
Den består blott af ofantliga kala klippor.
Intet träd.
Jorden är bortsköljd så långt ditt öga når.
Blott i de djupare dälder litet gräs.
Skärgårdsfolket drifver dit sina kreatur.
Jag såg middagstiden en häst ett långt stycke ifrån mig, ensam på en klippa.
Han stod och såg ut åt hafvet.
Jag var borta en stund och kom tillbaka.
Han stod der ännu – och hade blott vändt sig om.
Det såg underligt nog ut.
Förmodeligen lär hans betraktelser gått ut på, att här fanns mera utsikt än bete.
Hus ser man högst sällan.
De äro bebodda af Lotsar.
Vid stranden voro ett par temligen välbygda.
Längre bort ser du usla kojor – liksom hade hafvet vikit tillbaka och lemnat vrak efter sig.
Sådan är denna kust.
Och likväl har, emellan dessa klippmurar, Bohuslän, längre in, sköna, gräsrika, fruktbara dalar.
Men vid stranden är ej blott jord och vextlighet borta.
Äfven i klippans barm har det fruktansvärda elementet tryckt spår efter sig.
Vågen har en gång brusat öfver dessa stenmassor, sargat dem, plöjt dem och lemnat märken nog efter sig, innan den sönk tillbaka i det djup, hvarur den nu bryter sig mot den urgamla Sveas yttersta grundfästen.
Föreställ dig nu en gränslös vattenrymd, efter hvilken hon med sina armar af sten förgäfves famnar, denna rymd krusad af en lindrig vind, och närmast besådd med seglare, större och mindre.
Föreställ dig dem under en ren himmels glans, i det herrligaste solsken– och oss sjelfva i vår lilla snäcka, gläntande sakta emellan dem, tilltalade af somliga, tilltalande andra, emottagande bref och underrättelser, språkande med Engelsmän, Amerikanare, Tyskar, Holländare: här mängden af handelsfartyg, lastade med idoghetens, med fredens frukter; der ett
Engelskt krigsskepp nyss kommet ur striden med ett Danskt, med märken efter kulor i sina sidor och liggande med lutad flagg, till tecken att dess kapten blifvit skjuten i striden.
– Vi mötte de menniskor, som i en båt förde hans lik till stranden, och af en bredvid liggande Engelsk Fregatt fingo vi underrättelse, att han dog högst beklagad, varit en aktningsvärd man och hemma lemnat hustru med sex barn.
– Föreställ dig allt detta – och du har omkring dig en verld i sammandrag med alla sina skiften, och framför dig en bild af den oändlighet, i hvilken den svaga menniskans alla öden försvinna, och hvilken hon likväl känner i sitt hjerta och med sitt snille söker utforska!
– Midt i denna scen kastade vi ankar.
Mörkret betäckte den snart.
Stjernorna speglade sina strålande hufvuden i vågen.
– – Och nu God natt!
Yarmouth d. 18 Aug.
Här är jag ännu, har varit tre dagar i England och skulle kunna berätta dig mycket derom.
Hvad vill du veta om Yarmouth? – att staden är 300 år gammal, har 15000 invånare och ett betydligt sill– fiske från September till Novembers slut m. m. – allt en lärdom, som jag köpt i nästa boklåda och lätt skulle kunna lägga ut till en liten bok, som med många andra böcker i verlden blott hade det lilla felet, att vara skrifven flera gånger förut.
Första anblicken af Engelska kusten här var intagande.
Inga Svenska klippor mer! – man ser en strimma af hvit sand och straxt ofvanför den härligaste grönska.
Sagta och jämnt höjer sig denna välsignade ö ur hafvets sköte, som ur en moders barm – omgifven, så långt ögat når, af skepp, det stolta Albions rikedom och murar – alla flaggande.
Det var just Prinsens af Wales födelsedag.
Vädret var vackert.
På stranden hvimlade välklädda menniskor.
Engelskornas hvita flägtande drägter skimrade i solskenet, och vi kunde föreställa oss dem sjelfva så vackra vi ville.
Yarmouth är en hygglig stad – alla hus snyggt byggda af tegel – inga stora – inga granna.
Granlåt såsom sådan tyckes Engelsmannen ej fråga efter.
Man har i allmänhet på långt när ej så mycket rum, som i Sverige: blott hvad man nödvändigt behöfver; men allt i högsta mått beqvämt, snyggt, ordentligt, behagligt.
Till detta ändamål användes allt utrymme, och finnas ett par qvadratalnar oupptagne emellan huset och gatan, är man säker, att der se så många blommor och så många små nätta gångar emellan dessa blomsterbäddar, som kunna ditläggas.
Många hus äro utanpå prydda med murgrön och andra sådana vexter.
Folket har för godt rum i Sverige och frågar ej efter om utom porten är ödemarken.
Den är på så många ställen den närmaste grannen, att man vant sig dervid.
– Jag har ej sett en enda tiggare.
Med ett ord: allt ger begrepp om trefnad och välstånd.
Folkets utseende tyckes svara deremot.
Det är välbildadt och har uttrycket af en behaglig, något trotsig välmåga.
Fruntimren se ut som skulle de vara rätt goda, rätt hyggliga matmödrar i dessa små ordentliga hus.
Jag har ej sett någon skön, men ingenstädes så många prydliga, nätta varelser.
Deras drägt är snarare god och fin än smakfull.
Att man ej ser någon hals, att klädningen der kniper ihop och kragen står fram under hakan är ej vackert och ger ett utseende såsom skulle det lilla hufvudet titta upp ur en kruka.
Det gäller dock blott om morgondrägten och om allmänhetens.
Barnens klädnad är så lätt som möjligt.
De ha skor, men deras små hulliga ben äro bara, äfven som små flickornas armar och bröst.
Det är en glädje att se dessa söta varelser.
Man låter dem så mycket som möjligt vara i friska luften.
Man ser mödrar, äfven af den så kallade bättre klassen, med barn på armen å offentliga promenader.
– Jag påminnes om krigets förstörelse midt under dessa idylliska betraktelser.
Öfverlefvorna af Hertig Wilhelms af Brunsvik Oels Corps ha till en del hit ankommit nästan på samma gång som vi – svarta, dam- rök- och krutbesprängda gestalter med ofantliga mustacher och stora tobakspipor i mun.
Så gå de omkring och äro på värdshuset ganska högljudade.
Folket betraktar dem med deltagande.
De ha slagit sig ut ur det innersta af Tyskland, liksom ur ett brinnande hus – knapt 1500 man, förföljde af Napoleons skaror – och dock lyckats genom sin egen och anförarens oförskräckthet att komma igenom, till kusten af Nordsjön, och från Helgoland till England.
Den 31 Juli hade Hertigen genomtågat sin egen hufvudstad Brunsvik.
Han har ej landat här. –
London d. 21 Aug.
Jag kom hit i förrgår efter en snabb resa från Yarmouth.
Hvad man reser förträffligt i England!
Ypperliga hästar – Equipager med hvilka man kunde brillera i Sveriges hufvudstad, – Värdshus, der ett ord framkallar alla beqvämligheter.
Värden, ej sällan en rik man, infinner sig sjelf vid din måltid, med servietten på armen, och frågar om allt är till nöjes.
Man skäms ej för sin födkrok här som i Sverige.
Landet är odladt och herrligt öfver all beskrifning.
Jag har aldrig sett någon vackrare tafla af flit.
Menniskans förståndiga herravälde öfver naturen är här så allmänt, så fullkomligt, att Nordboen sluteligen längtar att återfinna den i sin frihet, sådan den herrskar i våra skogar och på våra berg.
Här är en rikare vegetation.
Gräset har en täthet, en färg, som gör godt i ögat att se på.
Grönskan är så klar och herrlig, som du om våren endast ser den på de täcka ängar och vid den stilla flod, der du bor.
– Då man nalkas London en mil nära på denna sidan (på den södra skall anblicken vara vackrare) förändras taflan.
Vägen blir bredare, men sämre, häckarna stå tofviga och torra, marken ligger sank och på flera ställen obrukad.
Man ser stora hus, men ock eländiga kojor, trasiga ungar, och hvad man förut ej i England sett, folk hvars hela gestalt brist och förderf genomträngt.
Det är Londons dunstkrets – en varnande Deus Terminus af en verldens hufvudstad.
Denna massa med sin dunstkrets utvidgas dagligen; ty London sväljer byar, såsom en munsbit, om de komma dess gap för nära.
Inträdet är ej angenämt.
Man far genom evigt långa gator, emellan hus, alla lika, alla mörka och nedrökta.
Man intränger allt djupare i en atmosfer af stenkolsrök, i hvars skymning en oändlig folkmängd rör sig, förbi bodar, i pragt och mängd utan like.
Med häpnad stöter man i denna trängsel af hus på S.
Pauls kyrka, en hög colossal gestalt, som med harm tyckes se ned på det krämar-slägte, som köper och byter vid dess murar.
– Yr i hufvudet befann jag mig sluteligen i mitt rum, – Brunets Hotel, Leicester Square, – allena med min kappsäck
; och tyckte mig instängd i en verld af tegelsten och ensam bland en million menniskor.
Les extrêmes se touchent.
Jag har aldrig haft lifligare begrepp om en ödemark än den stund jag först befann mig midt i den folkrikaste stad i Europa.
Jag erfor för första gången rätt lifligt känslan af att vara främling.
Hos vilden betyder ordet det samma som fiende.
Men äfven detta är ett menskligt förhållande.
Här var jag dödligt likgiltig för hela verlden, utom för min postillon, tills han fick sin betalning, och för min värd så länge han väntade på sin.
Besynnerligt nog!
Penningar äro blott tecken på varor.
Huru mycket är då menniskan, när hon blott är ett tecken af tecknet? – en skugga af skuggan? –
London d. 8 Sept.