Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer, om det är möjligt att förhindra denna frihet, eller om det. icke stått och allt framgent skall stå den värde talaren öppet att forska fritt, äfven om någon villo-ande dervid skulle få makt med honom.
Detta kan lika litet hindras, som att den värde talaren kan låta sin familj få kännedom om denne villo Den 4 Febr irar i.
215 Bndes villfarelser.
Men helt annat ilr att vilja förhindra hvad som icke kan förhindras, nemi. att låta en hvar fritt forska och dervid möjligen blifva utsatt för villfarelser.
— Helt annat deremot att hindra en person att offentligen upträda och, förkunna sina villfarelser.
Della är proselvt-makeri, och det är det, sorn vi böra förhindra, och som jag anser vara representationens så väl som Konungens pligt att förebygga.
Forskningen kan ingen hindra, men om den leder till samhälls-uplösande resultater, då må det ock vara samhällets rättighet och pligt att förhindra dessas offentliga utspridande.
Jag fortfar i min anhållan om bifall.
'Hr Tersmeden, Fehr Reinh.:
Till en början anhåller jag att få till besvarande uptaga ett par af de yttranden, som den siste värde talaren haft. lion har låtit oss höra en särdeles vältalig utgjutelse öfver de förfärliga olyckor, som skulle dragas öfver landet, i fall K. M:s Propus., och troligen äfven LagUtsk:s sednaste förslag, skulle vinna R.
Shrs bifall.
Jag kan för min del icke begripa i hvilket sammanhang detta står med ämnet, enär den egentliga frågan, eller straffet för affall, redan är afgjord.
Men jag kan lika litet begripa, hvilka rättigheter, som hos dessa millioner, om hvilka den värde talaren så patetiskt yttrat sig, skulle blifva kränkta derigenom att 4,000 medborgare icke underkastades tvång.
Den värde talaren började sitt anförande roed att undra öfver •att rollerna vore omvända, och att personer, som tillförene talat för en utsträckt religionsfrihet, nu motsatte sig det förev:de förslaget.
Jag bekänner att, ehuru jag någorlunda forskat i detta ämne, jag dock icke vet hvad religionsfrihet vill säga, derest man anser det förslag, som från PresteSt. kommit oss till handa, innefatta en sådan frihet.
Men jag öfvergår till sjelfva frågan och förklarar alt, då jag instämmer med Gr.
Sparre i den åsigten att en skrifvelse till K. M. i den föreslagna syftningen till formen är högst olämplig, jag tillika anser det olämpligt att för Konungen påpeka att göra något i en fråga, der Ilan sjelf tagit initiativet, utan att jemväl meddela en i de noggrannaste detaljer affattad föreskrift, huru K. M. skall göra det.
Jag delar Gr.
Sparres tanke äfven deruti, alt jag anser dessa undersökningar vara en omöjlighet, och alt de skola stå på en alltför lös botten.
Dessutom har man ju redan, beträffande morn. 2 och 3, i K. M:s Förslag ett löfte om en dissenterlag samt att, intilldess den blir utfärdad, 1781 års författning varder gällande.
Besynnerligt är att, sedan man först afslagit K. M:s Propos, och sedan LagUtsk:s förslag, hvilka både hade ganska sliänga bestämmelser mot proselyt-makare, man nu skall komma med något ännu värre.
Man är icke nöjd med 309 dalers böter; man vill troligen hafva någonting mera strängt.
Hvad det amendement, som Hr Carlheim-Gyllensköid framställt till R. o. Ad:ns antagande, vidkommer, så, ehuru jag visserligen ■för min del och vid den afdelning af förslaget, som något skiljer 216
Den 4 Februari. sig från Domprosten Brings reservation, erkänner det vackra och ädla motiv, som ligger derutinnan att i någon män vilja förmildra den hårdhet, som blir en följd af den gamla lagens tillämpning, så kan jag likväl icke finna annat, än att det är i högsta grad orimligt, att en representation säger: »vi vilja icke hafva lagen uphtifd eller bifalla K. M:s Propos. i detta ämne; men vi vilja att lagen icke skall tillämpas annat än under vissa vilkor.»
Är det icke tillräckligt, att det varit ett faktum, att denna lag redan länge varit otillämplig?
Vill man drifva det besynnerliga ända derhän, att R.
St:r anhålla, alt denna lag skall fortfara, men icke tillämpas?
Samme värde ledamot har också i allmänhet yttrat, att allmänna opinionen ännu icke tycktes vara mogen för denna sak.
Det fägnar mig visserligen, isynnerhet frän detta håll, att höra det något afs:de fästes å den allmänna opinionen.
Men då man är lagstiftare och allmänna opinionen i ett eller annat afs:de befinnes vara en fördom, bör man gå denna opinion i förväg och icke stanna bakom densamma, eller låta af henne förleda sig.
Hvad åter beträffar allmänna opinionen inom vår representation, så hafva vi 4 Stånd, hvaraf det ena genom bifall till K. M:s Propos. och de tre andra genom återremiss af den punkt i LagUtsk:s förslag, som icke innehöll något annat, än alt lagen skulle bibehållas, temligen tydligt ådagalagt att opinionen är gifven.
Om det ligger någon konseqvens deruti, att man sedermera afslagit Lag(Jtsk:s förslag, lemnar jag derhän.
Jag vill för öfrigt icke tillåta mig att bedöma detta förslag.
Meningarne må vara huru skiftande som helst: ett är åtminstone gifvet, och det är att jag för min del afslår både Hr Brings och Utsk:s förslag, äfven med det amendement, som Hr Carlbeim-Gylleriskjöld framställt; och jag hoppas att R. o. Ad. måtte göra detsamma.
Hr Liljenstolpe, Axel Fretjr.:
Med innerlig öfvertygelse att en verklig och sann religionsfrihet förr eller sednare skall göra sig gällande, täger jag mig friheten att, till hvad jag yttrade förra gången, då K. M:s Propos. här förevar, lägga några ord.
Jag ansåg mig särdeles öfverlygad af Hr Cederschiölds, Robert Theophron, föredrag, och delta gjorde att jag i går röstade för afslag å Utsk:s förslag, hvarföre jag i dag anhåller om bifall tili Domprosten Brings reservation, emedan jag önskar att frågan skall leda till något resultat.
Jag tror att vi skulle vara lyckliga, om vi finge höra upläsas ett af Prof.
Knös upgjordt förslag till inledning i Cl er i Comitia 1 is cirkulär, som PresteSt. ämnar vid denna Riksdag aflåta.
Det skulle, efter min öfvertygelse, vara nära nog ett tillräckligt svar på K.
M:s Propos., i fall det i öfrigt ginge an, att R.
St:r antoge en så vidlyftig afhandling såsom eget svar.
Jag kan slutligen icke undgå att anse det vara särdeles betecknande att nu, då frågan skall af R. o. Ad. afgöras, det sker på en dag, som bär namn af Sveriges första Apostel, nemi.
Ansr Ben 1 F ebro ari. 21T garius.
Jag tror icke att det blott är en tillfällighet, att vi på denna dag afgöra en för landets frid s§ vigtig fråga.
Jag slutar med att anhålla, det en underd. skrifvelse till K. M., såsom svar på frågan, måtte aflåtas, i öfverensstämmelse med Ur Iirings förslag.
Hr Carlheim-Gvllenskjöld:
Man har framställt den fråga, huru affällingarne skola räknas?
Denna fråga har Hr Cederschiöld, Ii , på ett sätt besvarat; jag ber att få göra detsamma, ehuru, jemte det jag i öfrigt instämmer med honom, mitt svar blir något afvikande från hans.
Jag har i en allmänt läst tidning nyligen sett en redogörelse för en upsats i »Svensk Kyrkotidning», hvilken omr talar att
Domkapitlet i Lund af vederbörande pastorer infordrat uplysning om antalet af dissenters.
Pastorerne hafva härå afgifvit svar, deri de lemnat åtskilliga siffer-upgifter, men derjemte förklarat, att dessa siffror torde tarfva någon förhöjning.
Det synes vara klart för hvar och en, som känner förhållanderne på landet att den nämnde frågan icke kunnat framställas till någon mera vederbörande än Presterskapet, ty husförhörs-längderna utgöra grunden för nattvards-, fräjds- och utflyllnings-bevisen, och om äfven separatisterna icke inställa sig vid husförhören, så anmäles der gemenligen, att de icke tillhöra församlingen.
I öfrigt stå pasto rerna på landet i sådant förhållande till sina församlingsboer, att ett affall icke kan ega rum, utan att de derom erhålla kännedom.
De äro ock genom sitt embeles pligt förbundna att noga vaka öfver dessa förhållanden, och derföre hafva också många pastorer ganska noga kunnat upgifva, när affall egt runi.
Här finnas vid Riksdagen flere pastorer, som kunna vitsorda hvad jag nu upgifvit.
Ytterligare har man frågat hvad värde statistiska upgifter kunna hafva, då man, i fråga om några afrättningars antal, funnit så afvikande upgifter som 17 och 3, hvilket sednare var det rätta.
Jag omfattar med fägnad detta tillfälle att yttra mig i en fråga, på hvilken man ofta, såsom det heter, ridit upp.
Några år innan jag tillträdde min nuvide embets-befattning, hände det, att en mindre van person, antog
Landshöfd:rnes upgifter ang:de verkställda utslag i lifssaker, såsom upgifter å antalet af verkställda dödsstraff.
Detta trycktes, men felpt uptäcktes genast och rättades.
— Man kan anse ett dylikt misstag för en lagens calami; ett tillfälligt missöde, som torde händt ofta i vigtigare mål och utan så snar och öppen rättelse, när misstaget blifvit updagadt.
Har man icke några bättre invändningar emot tillförlitligheten af statistiska upgifter, så må jag bekänna, att de äro ganska ha 11 lösa.
Med långvarig vana vid statistiska siffror och beräkningar, vet jag ganska väl att mycket gravare anmärknir kunna göras, och att det nära nog är omöjligt att i vissa fall komma till den rätta siffran; men sådant kan dock icke minska statistikens värde.
Detta består nemi. deruti, att man erhåller en approximativ- eller proba bill tetssanning, som är alldeles tillräcklig för lagstiftaren, statsmannen samt t. o, m. för den enskilde närings-idkartn.
Den 4 F ahrn ari.
119r har af en annan talare blifvit yttradt, att lagstiftningen bör gå den allmänna opinionen i förväg.
Det må vara sannt; att den bör, i vissa fall, gå längre, än det allmänna tänkesättet hunnit bland massorna utbilda sig, när blott hos de ädlaste och insigtsfu 1 laste bland folkets män, öfvertygelsen i något hänseende tillräckligen stadgat sig, men jag bestrider, att religions-frågor och särskildt denna fråga i närv:de tidpunkt äro så beskaffade, att lagstiftningen i afs:de å dem bör gå allmänna opinionen i förväg.
Jag är deremot öfvertygad, alt denna opinion, vid tiden för nästa Riksdag, skall vaTa så mogen, att man icke behöfver befara, att en ny friare lag skall mottagas med allmän ovilja såsom den, hvilken bär så ifrigt, än i en, än i en annan skepnad, förfäktats, otvifvel aktigt skulle hafva rönt
Men det finnes ännu en annan omständighet, på hvilken måste läggas ganska stor vigt, och det är, att hvarje lag bör grunda sig på kända och erkända förhållanden.
Den nu ifrågasatta författningen skulle likväl ställa en stor, till antalet fullkomligt okänd del af samhälls-medlemmarne alldeles utom lagen, utan att med ett enda ord vara bestämdt i hvad förhållande till Staten de skulle stå.
Samma talare har jemväl yttrat, att, R.
St:r förklarat, det de icke vilja hafva lagen om landsförvisnings-straff uphäfd.
Jag och, sorn jag tror, de fleste med mig, hafva dock den föreställningen, att R.
Sl:r äro enhälliga uti att denna lag bör uphäfvas, ehuru de icke kunnat öfverenskomma om hvad de skola sätta i stället.
En annan värd ledamot har talat om min »blygsamhet», eller, såsom han måhända menade, min oförskämdhet att vilja påkalla Ståndets upmärksambet på mitt förslag.
Jag ber att få förklara hvarför det sker.
Det är derföre, att jag anser det vara Riksdagsmannens pligt alt i hvarje fråga, som han behandlar, uttala sin •öfvertygelse, och då min öfvertygelse med afs:de å denna fråga icke undergått någon förändring sedan jag första gången framställde mitt förslag, ansåg jag det vara min skyldighet att ånyo framställa det, till det afs.-de det må anses förtjena.
Då jag anmälde mig •och begärde ordet, viste jag icke att den fråga, hvarom jag ämnat yttra mig, skulle uptagas af en annan talare.
Men ehuru det i någon mån egt runi, tillåter jag mig att fästa en talares här i mitt grannskap upmärksambet på att rollerna, icke, såsom han sade, äro ombytta, utan, enligt min öfvertygelse, desamma som under hela Riksdagen.
A ena sidan finna vi nemi. dem, som kämpa icke allenast för bibehållandet af allt det förtryck, som hittills egt rum i andligt hänseende, utan äfven om möjligt för tilläggandet af ett litet plus dertill.
Ä andra sidan befinna sig deremot de, som, väl vetande hvad frukter ett dylikt fortsatt förtryck skall medföra, försöka, om möjligt 8r, undanrödja de olägenheter, som genom ett sådant tillvägagående ovilkorligen skall upstå.
•Samme talare har sagt, att han väl vet alt i det enskilda lifvet sjelfsvåldiga barn icke vilja mottaga något, då de icke få allt hvad <ée vilja.
Jag tror att denna erinran är ganska riktig och till Den 4 Febr n ar i. ful 1 ö öfverensståmmer med erfarenheten.
Men jag betviflar att den eger någon tillämpning på närv:de fall.
Deremot synes det mig af denne talares sätt att gå till väga vara lilia uppenbart, att han icke i något fall förmår förneka inrotade lefnadsvanor.
Ty vore det verkligen så, att de grundsatser, som här framställas äro af beskaffenhet att öfverensstämma (ned de öfvertygelse!1, som hyllas af dem, hvilka strida på motsatt sida i förhållande till den värde talaren, så skulle icke ringaste tvifvel upstå om att hvarken jag eller någon af desse män skulle göra oss skyldige till förebråelsen att vara lika sjelfsvåldiga barn; men just derföre att desse åsigter äro ulgångne från den hierarkiska ståndpunkt, som här uppenba-* rat sig under så många former, är det som jag och andra med mig deremot måste upträda.
Det var visserligen att förutse, att den seger, som i går vanns, skulle göra hierarkiens kämpar dristigare, än de voro förut: blindhet vore icke blindhet, om icke sådant hade inträffat.
Men man hade dock kunnat hoppas, att en sådan seger, som gårdagens, hvilken slår så nära gränsen af ett nederlag, hade kunnat visa dessa
Hrr hvad klockan är slagen, och att denna seger är förebud till ett omätligt nederlag, derifrån icke någon återgång skall kunna esa rum.
Jag måste beundra den ifrågavide talarens förmåga icke allenast att gifva sina ord den form, som för hans ändamål är lämpligt, utan äfven att framställa sitt eget väsende i den dager, som han för tillfället anser skola utöfva det största inflytande på bans åhörare.
Jag har hört omtalas, huruledes krokodiler gråta; men jag tviflar på att den, som öfvervarit ett sådant upbyggligt skådespel, skall finna sig mera förundrad deröfver, än att afhöra den värde talarens ömma utgjutelser.
Det är visserligen en stor lycka att disponera ordets makt; men det är en icke mindre, att kunna gråta, eller skratta, när man behöfver, eller gifva åt sitt väsende hvilken stämpel man behagar.
För min del föredrager jag att åt mitt väsende gifva det uttryck, som öfverensstämmer med mitt hjertås innehåll; ty då vet jag att ingen af mina vänner misstager sig om min person.
Jag anhåller, att, då R. o. Ad. i går ansåg sig icke kunna bifalla ett förslag, som måhända och med skäl befanns bristfälligt, dock icke mätte låta förleda sig af någon hierarkisk förföljelse-lusta; jag för min del behöfver åtminstone icke sätta näsan under någon biskopskåpa för att veta, hvad som är en medborgares rättigheter i så väl verldsligt som andligt hänseende.
I förbigående ber jag att få besvara den af Hr Tersmeden till mig framställda fråga, hvad ondt religionen skall hafva deraf, att hvar och en tillätes utträda ur Svenska kyrkan, utan att behöfva tillhöra någon annan.
Enligt min öfvertygelse skall ett sådant förhållande medföra det onda, att personer blifva vacklande i sin tro och att det lugn, den lycka, den trefnad och belåtenhet de hittills åtnjutit skola förbytas i sorg, oro och bekymmer.
220 D en 4 F ebrn ari.
Jag begärde egentligen ordet för att besvara den anmärkn., som blifvit gjord emot 3:dje mom. i Hr Brings förslag, som handlar om proselytmakeri.
Sparre har nemi. mot denna punkt anfört, alt den vore obehöflig, emedan logen redan stadgar straff för dylikt brott, och det således kunde synas som om man ville göra straffet ännu strängare.
Jag ber dock att få fästa uprnärksamheten på att ifrågav;de inom. icke omtalar några nya straff-bestämmelser, eller ens innehåller några önskningar att K.
M. måtte meddela andra eller strängare dylika.
Afsigten är tvärtom att söka förhindra proselylmakeriet och sålunda äfven förhindra straffets tillämpning
Hvad den siste värde talarens yttrande beträffar angide den förmåga jag skulle ega att kunna förändra min gestalt efter omständigheterna, så får jag upriktigt gifva tillkänna, att det är för mig en fullkomlig nyhet att jag skall besitta en sådan förmåga.
Deremot vet jag, att jag eger en egenskap, hvilken jag trotsar någon ledamot inom detta bus och äfven den värde talaren att ega i högre grad, och det är, att jag älskar sanningen framför allt.
Jag bevistar visserligen icke de sammankomster, som så ofta bedras af den värde Grins närvaro, och har jag derföre ej, i likhet med den värde talaren, öfvervarit, för att begagna hans egna ord, de upbyggliga skådespel, der krokodiltårar utgjutas; men för att döma efter beskaffenheten af den värde talarens utfall, vill det synas, som man inom de af mig påpekade sammankomsterne, huru andäktiga de än för öfrigt må vara, dock icke skulle lära sig att ens lägga så mycket band på sin sekteriska hätskhet, att man i sitt tal iakttager vanlig grannlagenhet eller belefvenhet emot sina motståndare.
Då frågan om religionsfrihet inom detta Stånd fallit, hade jag icke ämnat vidare yttra mig; jag anhåller dock, det oaktadt, att få nämna några ord.
Jag hemställer till R. o. Ad. huru, i fall en så beskaffad skrifvelse som den föreslagna skulle till K.
M. aflåtas, det skulle se ut inför den all männa opinionen inom landet, inom Europa, om vid en Riksdag, då Konungen afgifvit en Propos. angide religionsfrihet, R.
St:r skulle ingå med en skrifvelse, deruti de anhölle, att K.
M. måtte genom utsända emissarie!- motverka densamma?
Medan jag har ordet, kan jag icke underlåta att till besvarande uptaga ett yttrande af Hr Robert Cederschiöld.
Han har nemi. på ett sätt, som åtminstone för mig syntes vittna om en sann rörelse, uttalat ett slags ömhet om vårt folk med afside på våra fäders tro.
»Våra fäders tro» är ett högst sväfvande begrepp, som jag föreställt mig icke kunnat framkomma af en så uplyst person, som Hr Cederschiöld.
Ty när man talar om våra fäders tro, månne man menar Odens, Olof Skötkonungs eller Gustaf lis.
Jag kan icke annat än beklaga om Hr Cederschiöld med afside å sina trossatser håller sig vid något så sväfvande; men jag vill dock icke missunna honom att dö i sina fäders tro, vore det ock Odens eller Kettil Okristens; ty äfven desse voro våra fäder. 1) e n 4 Febr uar i.
221 Hr Lefrén, Joh. Pehr:
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, emedan jag redan under öfveriäggningen i går hade tillfälle att yrka bifall till Hr Brångs reservation.
Men jag har blifvit upkallad att yttre några ord om den sorgliga fanatism, sorn jag hör vara rådande hos företrädesvis ömtåliga personer.
Man ingår i menniskans inre och tillägger sina motståndare biafsigter.
I religionsfrågor tror jag dock, att man borde iakttaga den regeln att vara tålig mot sin nästa: det lärer vårt presterskap hvarje medlem inom den Lutherska församlingen.
Jag är en gammal man, och har min enkla tro i behåll; jag är derföre öfvertygad om att det är bättre att följa den ledning, som vårt uplysta presterskap gifver, än att ställa sig utanför detsamma.
Man behöfver derföre icke krypa in under någon prestkåpa.
Skall man dock välja emellan ett öfvervälde af prestkåpdrna i Sverige och de kåpor, som utan prestvigning kläda vissa individer, så torde det förra vara bättre.
Jag följer åtminstone hellre
Rikets presterskap än proselytmakarne.
Af de Hrr, som stridt för bibehållande af reiigionsförtryck, har om motsidan blifvit framkastad beskyllning för bristande tålamod och fördragsamhet.
En sådan förebråelse från dem förefaller i sanning ganska förunderlig.
De, hvilka icke vilja tillåta någon att hysa och uttala annan religiös öfvertygelse, än den de sjelfva bekänna, vid äfventyr af landsför visning, beskylla oss för ofördragsamhet, derföre alt vi icke vilja låta dem ostörda få fullfölja sitt förtryck.
Skall fördragsamhet och försonlighet endast visas förtryckaren, men icke den förtryckte?
Detta är i sanning en särdeles upfattning sf kristendomen.
Var det icke just detta slags fördragsamhet, som gjorde att Pilatus tillät Christi korsfästelse?
Jag för min del har upfattat kristendomens anda belt annorlunda; och skall aldrig instämma i deras fördragsamhet och försonlighet, hvilka med landsförvisning, fängelse och böter vilja straffa olika tänkande.
Jag fortfar i mitt yrkande om afslag å alla amendementer äfvensom å den projecterade skrifvelsen.
Hr Adlercreutz, Axel:
Under den discussion, som nu en längre tid här fortgått, bar jag funnit att, sedan tvenne förslag till en förändrad lag blifvit förkastade, frågan nu endast gäller; huruvida man skall ingå med en underd. skrifvelse till K.
M. och anhålla det en ny lag måtte, efter vissa upgifna grunder, blifva utarbetad.
Regeringen måste hafva rätt att fordra att; sedan R.
St:r förkastat en lag och begär en ny, få veta de grunder, på hvilka denna lag skall byggas.
Jag har emellertid under hela discussionen icke hört ett enda ord om, huruvida de nu framställda grunderna äro riktiga eller icke.
En af de lifligaste talarne för det förev:de förslaget har sagt, att om det också icke vore det bästa, så borde man dock antaga det.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på ordalagen i 2:dra morn., hvilka synas mig temligen dunkla, oob möjligen kunna gifva anledn. till flere tydningar.
222 Den 4 Februari.
Jag har dock icke kunnat utleta någon annan mening deruti, än att R.
St:r skola förvandlas till en komité, som hvart tredje år sammanträder för att pröfva, hvilka religions-rörelser, som i den ena eller andra orten upstått, samt huruvida separatisler på ena eller andra stället få hilda församlingar.
Och med allt delta skall ändock landsförvisningsstraffet bort.
Jag förstår icke, huru en lagstiftning kan byggas på dylika grunder, och af denna orsak, ehuru jag eljest skulle hafva kunnat antaga förslaget, måste jag nu yrka afslag derå.
Särskildt finner jag, med afs:de å 3:dje morn., ett bestämdt skäl att förkasta förslaget.
Med anledn. af K. M:s Nåd.
Propos., angtde utvidgad religionsfrihet, framkommer man nemi. med en begäran, att åtgärderna mot separatisler mätte skärpas.
Man bar visserligen försökt att tyda detta mom. på det allra lindrigaste sättet, och jag vill icke bestrida, att det så möjligen kan komma att tydas, i fall det skall vinna bifall, ålen i orden ligger en extra-ordinär åtgärd, ett öfverlåtande af den makt, som R.
St.r ega gemensamt med K.
Ty när det heter, att Rv St:r »up draga åt K.
M. att söka i möjligaste mån förhindra» etc., så måste redan orden »i möjligaste mån» förstås med alla möjliga me del.
Hvar och en känner äfven, att i alla strafftheorier anses äfven det afskräokande vara ett inneboende element i straffen.
Jag anser således, att genom antagandet af detta mom. skulle i sjelfva verket en extra-ordinär makt i strid med Grundlagen blifva öfverlemnad åt K. M.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om afslag å förslaget.
Skulle dock detta icke bifallas, yrkar jag bifall till blott lista och 2:dra inom., men afslag å det 3:dje. Hr Carlheim Gyllenskjöld:
Då olika yrkanden blifvit framställda i afsuie å de särskilda morn., tordo det vara nödigt att vid propos.-ns framställande åtskilja dem.
Jag vågar derföre anhålla att propos. måtte framställas å lista och 2:dra mom. på en gång, och att 3:dje mom. måtte blifva föremål för en särskild propos.
Öf verläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde, att i afside på det förslag, sorn Utsk. i förevide punkt afgifvit, icke någon framställning blifvit begärd, och samtlige talare således lära funnit, att detta förslag i dess närv:de skick ej kunde antagas sedan sjelfva författningsförslaget blifvit förkastadt.
Deremot hade blifvit yrkadt af Hr Tersmeden, Niis, bifall till ett af Högv.
PresteSt. fattadt så lydande beslut: »Att R.
St:r, med anledn. af de sekteriska och separatistiska rörelser, hvilka på flere orter inom Riket i sednare tider egt rum, måtte i underd. skrifvelse anhålla;» »l:o att K. M. i Nåder ville genom vederbörande embetsmyndigheter låta anställa så fullständiga undersökningar som möjligt, ang:de såväl utsträckningen af dessa rörelser som den tros - Den 4 Februari.