Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De frågor, som härvid framställa sig till besvarande, äro hufvudsakligen, huruvida en sådan stiftelse må vara nyttig; om den eger några rötter i landets gamla författning, och om uti denna författning finnas några brukbara grundämnen till lagstiftning för ifrågavarande ändamål; om institutionen låter förena sig med våra nuvarande samhällsinrättningar samt om några tecken visat sig, att folket uppfattat behofvet deraf.
Rikets Ständer anhålla att till besvarande få upplaga dessa frågor.
En kommunal-representation för länet komrne visserligen att förete en nyhet i afseende på formen, men dess väsende är dock djupt rotadt i Sveriges urgamla samhällsförfattning.
Ofvanom kommunen i trängre mening, eller staden och socknen, finnes verkligen en gemensamhet i intressen, hvilken söker en förm för alt kunna göra sig gällande i gemensamma åtgärder och beslut; och en sådan form egde det Svenska folket fordomdags uti landskapsförfattningen.
Landskapets menighet samlades på tinget, för att rådslå om Bih. till l{.
Prat. 1856—1858. 10 Sami 1 Jfd. 2 Band. 29 226 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 211. gemensamma angelägenheter; och den mening, soini uppfattades såsom menighetens, gjordes af lagmannen tiil lag.
När allmogen hade att hos Konungen" andraga en önskan eller ett klagomål, skedde det genom lagmannen, hvars framstående samhällsställning gaf en personlig vigt deråt.
Det är bekant, ali landskapen under medeltiden hade sina egna lagar; och möten med de särskilda landskapens ständer för beviljande af allmänna skatter och gärder höllos så sent, som efter medlet af sjuttonde århundradet.
Utan att vara genom lag ordnade, blefvo ännu under hela adertonde århundradet mölen icke sällan af Landshöfdingen hållna, än med borgerskapel i en stad, än med invånarne i hela länet eller vissa delar deraf, hvarvid tillfälle lemnades menigheterna, alt med Landshöfdingen rådslå om gemensamma hushållnings-angelägenheter och till Läns-styrelsen frambära sina önskningar.
Dylika läns-mölen, kallade Lunds/ing, höllos esomoftast i de norra länen, och ännu i delta år har i Jemtlands län ett dylikt ting hållits, dervid bidrag till en för länet vigtig kommunikations-anläggning blifvit af sockne-otnbuden beslutade.
Men ju mer dviikf» tillfälliga sammanträden med länens menigheter kommit ur bruk, desto tydligare liar behofvet deraf framstått, och detta behof har lid efter annan under de sista 30 åren gifvit sig tillkänna uti vid nästan hvarje riksdag återkommande motioner om inrättande af municipal-styrelser, dels häradsvis, dels lögderivis, dels länsvis, hvilka motioner till en del åtföljts af utarbetade lagförslag.
Redan vid 1823 års riksdag föreslog eli särskildt tillsatt utskott, uti afgifvet betänkande, angående styrelse-verkens reglering, inrättande af inenighels-styrelse, ”på det alt cmbetsmännens åtgärd endast mätte tillkallas i de fall, att folket icke vore i tillfälle alt sjelft besluta om sina närmaste angelägenheter.”
Vid 1828—1830 årens riksdag väcktes inom Ridderskapet och Adeln förslag om hushållnings-sällskapernas förvandling lill municipalråd.
Vid 1834—1835 årens riksdag framlades förslag till inrättande af landskaps-ting, hvarur sedan representationer vid riksdagarne borde utgå.
Vid samma riksdag väcktes dessutom särskilda förslag inom Preste-ståndet, ali af hushållnings-sällskaperna bilda municipal-inrättningar, och inom Rorgare-ståndet, om inrättande af kommunal-styrelser för såväl socknarne som länen, hvaraf följden biel', alt Ständerna uti en underdånig Skrifvelse begärde, det Kongl. Majit måtte infordra sakkunniga mäns yttranden om införande af en ordnad kommunal- och municipal-styrelse.
Landshöfdingen i Elfsborgs län afgaf ett förslag till inenighets-styrelse för socknarne och länen, hvilket Kongl. Majit lät på statens bekostnad trycka, hvarjemte Kongl. Majlis samtlige Befallningshafvande anbefalldes, att deröfver meddela utlåtanden.
Dessa blefvo sedermera, jemte anmärkningar af dåvarande Stats-sekreteraren Danckwardt, öfverlemnade till den år 1838 förordnade s. k.
Fatligvårds-kommittén, som utarbetade förslag till socken-, härads- och läns-nämnder.
Vid 1840 års riksdag blef al Lag- och Ekonomi-utskotten eli förslag upprättadt till lag icke blott lör sockenstämmor och sockennämnder, utan ock för härads- och läns-nämnder, men Ständerna blefvo likväl icke ense om de sednare, ulan hemställde till Kongl. Majit endast förslaget angående sockenstämmor och sockennämnder, i följd hvaraf, på sätt förut är ointaldt, de särskilda nådiga förordningarne af den 29 Augusti 1843 utfärdades.
Vid 1844 års riksdag hvilade denna fråga, men vid 1847—1848 årens riksdag väcktes ånyo förslag om fögderi- och länsvis ordnade municipal-styrelser, hvilket förslag dock af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet afstyrktes och dervid Rikets Ständer läto bero.
Samma öde rönte vid riksdagarne 1850—1851, samt 1853—1854 gjorda särskilda framställningar om inrättande af länsnämnder eller lands-ling.
Dessa tidt och olla förnyade förslag hafva således icke erhållit uppmuntran af Rikets Ständer, men orsaken dertill kan måhända påträffas uti det förhållande, som visar sig vid jemförelse emellan de särskilda förslagen, att nemligen åsigterna om ifrågava - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
227 rande municipal-styrelsers andamål och befogenhet icke kommit till full stadga.
En del hafva betraktat de s. k. länsnämnderna såsom af menigheterna åt Landshöfdingen valde rådgifvare och biträden uti läns-styrelsen, andra såsom representationer för länen, befullmäkligade att föra hela läns-menighetens talan samt rådpläga och besluta om länens gemensamma ekonomiska angelägenheter.
Rikets Ständer tveka för sin del icke att gifva företräde åt den sednare uppfattningen af församlingens karakter, och anse den förra knappast förenlig med våra länsstyrelsers inrättning.
I vissa fremmande länder äro visserligen styrelser af motsvarig egenskap inrättade i kollegial form, men erfarenheten har icke vitsordat denna organisations företräde framför den Svenska läns-styrelsen.
Hvad som sökes, är också icke att få ett bättre inrättadt embetsverk för skötseln af länets styrelse, utan att tillskapa ett uttryck af läns-innebyggarnes gemensamma vilja, en församling, utrustad med makt att förbinda menigheten till uppoffringar för gemensamma ändamål.
Rikets Ständer anse ock derföre den i en del förslag för ifrågavarande församling begagnade benämningen lands-ting bättre motsvara begreppet af en rådslående församling, än det i andra förekommande uttrycket lans-nämnd, hvilket snarare betecknar ett vid Landshöfdingens sida stående styrelse-biträde.
Del lider intet tvifvel, att lands-tingen, om de ock i början komme att ega färre förhandlings-ämnen, äro mäktiga af en stark utveckling och skola allt mer öka föremålen för sio verksamhet.
Det är icke osannolikt, att de deputationer från länet, som nu sammanträda för vissa ändamål, såsom pröfnings-kommitteer, deputerade för markegångs-sättning, revisioner af läns-lazaretlets räkenskaper, hushållningssällskap m. fl. kunna i framtiden innefattas i lands-tingen eller af dem utses, äfvensom den förhoppning bör kunna hysas, alt en mängd af de vid riksdagarne aflåtna motioner i ekonomisk syftning och af företrädesvis lokal beskaffenhet, skola blifva till lands-tingen afledda.
Mycket äf hvad sorn nu utgör föremål för ekonomisk lagstiftning, såsom väghållning, skjutsning, stängsel-skyldighet o. s. v., torde ock i framtiden kunna dragas under lands-tingets lagstiftnings-befogenhet, hvilket Rikets
Ständer betrakta såsom en stor fördel i vårt land, hvars, i afseende på naturbeskaffenheten, närings-utvägar och folklynne, så skiljaktiga landskap fördra helt skiljaktiga reglor för sin hushållning.
Den beskaltnings-rätt, som ifrågasatts att ål lands-tinget uppdraga, har städse alstrat farhågor, hvilka icke litet torde hos Rikets Ständer motverkat sjelfva saken.
Utan denna rättighet blefve dock hela inrättningen gagnlös.
Då ett alldeles nytt slag af skatter, nemligen lill länet, skulle härigenom uppkomma, vill det visserligen synas, som borde de skattskyldiges bidrag i det hela ökas, men det är ingalunda afgjordt, alt så verkligen komme att inträffa, och i allt fall bör den skattskyldige kunna påräkna motsvariga fördelar af de åtgärder, för hvilka skattebidragen till länet skola användas.
En naturlig följd al den provinciala beskattningsrättens utöfning måste blifva, att direkta kronoskatte!- till motsvarande belopp kunna indragas eller ock öfverflyltas pä länets budget, hvaraf en bättre hushållning med dessa medel bör vara att förvänta.
De betydliga summor, som från stals-verket utgå lil! länen för utförande af vissa ekonomiska företag, såsom väg-omläggningar, ström-rensningar, vatten-aftappningar och mera dylikt, att icke tala om jernvägarne, hafva icke utan folkets medverkan influtit i statens kassa.
Skulle nu af landstings-inrättningen den följd uppstå, att orter och personer, för erhållande af understöd till ofvannämnde slags företag, komme att oftare vända sig till länets, än till statens representation, så kan det med säkerhet antagas, alt en långt större sakkännedom och försigtighet vid understödens beviljande skola göra sig gällande, och att sålunda en sorgfälligt re hushållning med de skattskyldiges bidrag komme att ega rum. 228 Expeditions-(Jtskottcts FdYslag till underd.
Det förhållande, att landets representation sysselsätter sig med att anslå medel till föremål af rent kommunal beskaffenhet, såsom lill folkskolorna o. s. v., i stället för att dylika angelägenheter böra inom kommunerne eller på sin höjd länsvis ordnas, visar, att man är inne på en afväg, hvilken icke kan vidare fullföljas, ulan att den allmänna andans försoffning skal! blifva följden deraf.
Fruktan att länsrepresentationeu skall med allt för stor beredvillighet åtaga sig skatter, är visserligen öfverflödig då man erinrar sig, att menighelerne, huru stor frikostighet de än kunna ådagalägga med anslag af redan befintliga tillgångar, likväl städse visat sig betänksamma, all åtaga sig ökade utgifter.
Tvärtom är det att förutse att i början, innan institutionen hunnit pröfvas och kommit i tillfälle att bära välgörande frukter, en öfverdrifven sparsamhet och försigtighet torde komma att visa sig.
Man har vidare invändt, att det vore fara värdt all en länsrepresentation komme att inverka hämmande på gången af länsstyrelsens göromål och lätteligen kunde bidraga till att nedsätta och förringa landshöfdingens myndighet.
Rikets Ständer tro deremot, att följden skall blifva alldeles motsatt.
Med läns-styrelsens embetsåligganden kan läns-representationen ej få något att skaffa, och således ej komma i tillfälle att deruti göra något ingrepp, men landshöfdingen behöfver i många fall menigheternas samtycke och bidrag (ill utförande af vissa för länet gagneliga företag och står nu i detta hänseende med bundna händer, i saknad af lagbestämda former för länsinnevånarnes hörande.
Det är sant, alt landshöfdingen kan för särskilda ändamål sammankalla ombud för länet, men dermed är ej svårigheten till fullo afhulpen.
Omhudens uppdrag kan inskränkas genom på förhand gilna skadliga instruktioner, och om frågan fäller en gäng, är det vida mindre sannolikt, all eli nytt möte för hennes återupptagande utlyses, än att hon vid en ständig länsrepresentation skall återkallas tili lif.
Man har slutligen uttryckt farhåga, att ifrågavarande anstalt kunde låna sig till hjelpmedel alt sprida och underhålla politisk oro i landet.
1 delta hänseende kan om denna institution sägas allt detsamma, som om det konstitutionella samhällsskicket i allmänhet: men då invändningen icke får gälla såsom bevis för förkastligheten af systemet i sin helhet, bör det ej heller få åberopas mot detta systems tillämpning på mindre kretsar af landet, inom hvilka dessutom ämnen af vida ringare omfattning och långt mindre ömtålig beskaffenhet behandlas, än vid de allmänna riksmötena.
Rikets Ständer tro snarare, alt representativ-systemets utsträckning till länsvis ordnade möten skall bidraga till att öka det konslitulionela regeringssättets fasthet, och att de dugligaste grundämnena till en länge påyrkad förändring i Stats-representalionen böra sökas, i ett utbildadt kommunalväsende.
Rikets Ständer äro visserligen ej i tillfälle alt till utredning upptaga alla de serskilda frågor, hvilka sammanhänga med lösningen af ifrågavarande uppgift om menighets-slvrelsens utsträckning till större kretsar; men på en och annan torde dock eli svar böra lemnäs.
På sätt förut är anmärkt, hafva vid särskilda tillfällen förslag afgifvits orri inrättande af Härads-Nämnder. antingen utan kommunal-representation för länet, eller såsom en länk emellan densamma och den mindre kommunen.
Rikets Ständer anse sig dock ej kunna gilla en sådan organisation.
Häradsindelningen har numera förlorat sin administrativa betydelse, och det finnes, efter Rikets Ständers tanke, intet skäl att söka upplifva den.
f de sällan förekommande fäll, då gemensam öfverläggning af ombud för häradets socknar kan vara behöflig, kunna sammanträden inför häradsrätten för till fället utlysas, eller ock, såvida en kommunal-representation för länen kommer till stånd, kunna ärenden, som röra särskilda härader, af dessa häraders ombud i länsrepresentationeu särskildt behandlas.
Experi i ti oris- Uls k o Hets Förslag till underd.
Skrifvelse N:n 211. 22U Annorlunda är förhållandet med länet.
Länsstyrelsen är den medelpunkt, omkring hvilken kommunernas gemensamma intressen samla sig.
Länsstyrelsen har en bestämd förpligtelse, att göra sig förtrolig med dessa intressen och söka befordra dem.
Läns-slyrelsen är det ändtligen, som bör till thronen frambära länets och dess innevånares gemensamma åligganden.
Länet är således den krets, inom hvilken ifrågavarande institution bör bildas, och de mindre områden, som i församlingen böra representeras, äro länets särskilda kommuner.
Men om ock detta i allmänhet göres lill regel, måste likväl, i anseende lill den stora skiljaktighet i folkmängd och antalet af socknar, som förete sig i de olika länen, betydliga undantag derifrån för de större länen fastställas.
I Malmöhus län med 247 socknar och 6 städer skulle, efter nämnde regel, landstinget komma att utgöras af 253 ombud, utom vissa embels- och tjenstemän hvilkas sjelfskrilna närvaro vid tinget torde befinnas behöflig; men en så stor samling är icke lämplig och skulle föranleda lill tidsutdrägt vid ärendenas behandling samt dryga traktamentskostnader, hvarför inskränkning i representanternas antal torde blifva oundgänglig.
Äfven om fullmäktige skickades endast från hvardera af länets 131 pastorater, blefve detta antal öfverflödigt stort.
Länen torde således böra i ett passande antal valdistrikt indelas.
Lämpligheten af städernas upptagande i länsrepresentationen kan ur flera skäl ifrågasättas.
Landsbygdens och städernas intressen hafva föga sammanhang med hvarandra, bestämmandet af en jemförlig grund för städernas och landets bidrag företer ingen svårighet, och underlägsenheten i stadsombudens antal kan utsätta dessa samhällen för faran att blifva dels åsidosatta, dels obilligt betungade.
1 Norrige är ej heller städerne representerade i amtförmanskapet.
Oaktadt allt detta, tveka dock Rikets Ständer icke, att biträda åsigten om städernas inrymmande i länsrepresentationen.
1 många frågor, och tvifvelsutan de vigligaste, sammanfalla ändock landsbygdens och städernas intressen, och de intelligenta krafter, hvilka i städerna stå til! buds, böra ej för institutionen gå förlorade.
Mot majoritetens förtryck, om det vore att befara, kunna vissa skrankor i författningen uppställas, och en säkerhet deremot bör också kunna påräknas uti Konungens och Landshöfdingens mellankomst.
Rörande utsträckningen af församlingens rättighet, att få sina beslut bragta till verkställighet, kunna delade meningar uppstå.
Frågan besvaras lättast, då man uppfattar besluten såsom öfverenskommelse^ att i en viss sak någonting hos högre myndighet utverka.
Om frågan är af den beskaffenhet alt, enligt gällande författningar, en framställning derom af enskild man eller menighet skall göras hos Konungens
Bef allni ngshafvande, så bör det tillkomma landshöfdingen, att öfver landstingets beslut resolvera, med rättighet för församlingen att, i händelse af afslag, deremot anföra besvär.
Är åter frågan sådan, alt hon eljest skolat omedelbarligen hos Kongl. Majit göras anhängig, så bör följaktligen landstingets beslut derom underställas Konungens pröfning.
Mänga dylika frågor skulle kunna upptagas till besvarande, men Rikets Ständer anse det icke lämpligt, lika litet, som Rikets Ständer varit i tillfälle alt utarbeta ett fullständigt förslag lill en omfattande kommunal-lag; men då Rikets
Ständer aro öfvertygade om vigten af den ifrågasatta institutionen, få Rikets Ständer hos E. K. M:t i underdånighet anhålla, alt E. K.
M:t täcktes låta, genom sakkunnige män, ej mindre upprätta förslag till författning om landsting, eller en länen omfattande kommunal-representalion, än äfven, i sammanhang dermed, öfverse de angående menighets-styrelse såväl pä landet som i synnerhet i städerna gällande författningar, samt derefter till Rikets Ständers pröfning framlägga de förslag, hvilka i följd häraf kunna varda utarbetade.
Stockholm den 12 Februari 1858. 230 Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse N:o 5/5.
]V:o Sif.
Uppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln den 6 Febr. titsa.
Preste-ståndet den 10 — — Borgare-ståndet den 10 — — Bondc-slåndel den 12 — — Rike/s Stunders underdåniga Skrifvelse, i fråga, om inköp of fasta egendomen N:o / på Riddareholmen.
(Slals-Utsk:s Utkden N:ris 189 och 227.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit anfördt, atl, sedan Grosshandlanden A. O. Wallenberg emot en köpeskilling af 73,000 R:dr banko, tillhandlal sig den under N:o t i qvarteret
Riddareholmen inom hufvudstaden belägna lästa egendom, känd under namn af "Geijerska huset”, hvars nu lill en del raserade åbyggnad sträcker sig från Riddareholms-kanälen inemot kyrkan, hade under laglärlsliden det kommit lill allmännare kännedom, huruledes Wallenberg ämnade alt, i stället för den på tomtens norra del åt Birger Jarls torg befintliga låga byggnad, uppföra ett stenhus, som, enligt hvad den bos vederbörlig embetsmyndighet till fastslällelse företedda ritningen utvisade, skulle blifva af sådant omfång, att Riddareholmsk yrkan k om me att af samma byggnad nedtryckas och derigenom synas obetydlig, hvarförutan kyrkans östra del, innefattande koret och de kongl, graf-kapellen, skulle deraf till större delen bortskymmas och kyrkan blifva för ökad eldfara utsatt.
Hufvudsakligen till förekommande häraf, och lör att i stället, genom afrödjande och planering af vissa delar utaf tomten, bereda åt kyrkobyggnaden ett mera fristående läge än den hittills haft, men äfven lill erhållande af utrymme för en strandgata invid Riddareholms-kanalen, hvartill en staden tillhörig utefter tomtens gränslinea mot kanalen belägen jordremsa af endast 4 till 5 alnars bredd ej var tillräcklig, blef af Stockholms Stads Drätsel-Kommission, efter vederbörligt be - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o SIS. myndigande, vid laga domstol yrkadt, att staden, såsom egare af nämnda jordremsa, hvilken för det dermed afsedda ändamålet var lör trång, mätte tillerkännas nabo-losen af den ifrågavarande egendomen, äfvensom, samtidigt dermed, af enskild person framställdes påstående att fä egendomen i börd inlösa.
De sålunda väckta Iöse-anspråken blelvo likväl sedermera återkallade, och sorn derigenom inträffat, att Grosshandlande!!
Wallenberg numera är af egendomen i full besittning, samt följaktligen oförhindrad att bringa sin förut omnämnda plan, alt å den nordvestra delen af tomten uppföra en större byggnad, till verkställighet, men det vore af vigt att Riddareholmskyrkan och Rikets Ständers hus, i framtiden, icke genom enskilda byggnader blefvo vidare instängda, så borde ifrågavarande hus och tomt af staten exproprieras, hvarefter tomten antingen kunde i sin helhet alrödjas och till Birger Jarls torg utläggas, elier ock med endast norra delen deraf vidtagas en sådan åtgärd, då den på södra delen befintliga stenhusbyggnad kunde bibehållas och med tillhörande stycke af tomtplatsen för statens räkning användas eller försäljas.
I hvilket sednare fall det kunde antagas, att minst hälften af lösesumman för det hela blefve Statsverket godtgjord, utom det alt, i hvilken händelse som helst, Stockholms stad, enligt hvad Drätsel-kommissionen förklarat, voie villig att i lösen för så stor del af tomten, som för en strandgatas anläggande erfordras, utgifva hvad derför, i förhållande till löse-summau för hela fastigheten, efter afdrag af åbyggnadens värde, sig belöper.
Och har på grund af dessa förhållanden, hos Rikets Ständer blifvit föreslaget, att medel måtte anvisas lill expropriation för Statens räkning af förutnämnda, Grosshandianden Wallenberg tillhöriga fastighet, samt att med densamma derefter måtte i enlighet med ettdera af de framställda alternativen förfäras.
Då angeläget är att Riddareholmskyrkan, en af landets dyrbaraste national-monumenter, skyddas för att blifva nedtryckt och undanskymd genom uppförandet i dess nära granskap af en storartad enskild byggnad, samt det tillika är af vigt för det allmänna, att komma i besittning af de å Riddareholmen befintliga egendomar, af hvilka för närvarande, utom det s. k.
Geijerska huset, endast några få egas af enskilde, men de flesta tillhöra Staten, hafva Rikets Ständer funnit de i delta hänseende gjorda framställningar vara förljenta af uppmärksamhet.
Beträffande äter beloppet af de medel, som för inköpandet af denna egendom må kunna erfordras och vilkoren för deras beviljande, så vill del synas Rikets Ständer, som skulle Statsverket kunna till en betydlig dei tillförsäkra sig godtgörelse för dessa kostnader, dels derigenom alt Stockholms stad förpligtigas alt, enligt sitt redan gjorda anbud, sedan staten blifvit egare af egendomen, inlösa så stor del af tomtplatsen, som erfordras för en tillämnad strandgatas anläggande invid Riddareholms-kanalen och dels genom alt försälja sodia delen af tomtplatsen med derå befintliga stenhusbyggnad, enär det icke torde vara alldeles nödvändigt, att denna plats blefve afröjd, för att bereda ökadt utrymme invid Riddareholmskyrkan och Rikets Ständers hus; men ehuru, vid frågans bedömande, de nu anförda omständigheterna förtjena afseende, såsom ådagaläggande, alt
Statsverkets kostnad för ifrågavarande ändamål icke bör uppskattas till den blifvande köpeskillingens hela belopp, då en betydlig del deraf framdeles kan varda Statsverket ersatt, hafva Rikets Ständer likväl ansett det icke vara lämpligt, hvarken ali utgången af denna fråga nu gjordes beroende af en öfverenskommelse i nyssnämnda hänseende med Stockholms stad, eller att Rikets Ständer för närvarande meddelade några bestämmelser om sättet för egendomens användande, helst denna egendom, med afseende å dess belägenhet och tomtens vidsträckta areal, har så stora företräden, att någon tvekan knappast kan uppstå om dess användbarhet och lämplighet för hvarje 232 Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o '2-13. allmänt behof, hvarför byggnadsplalsers anskaffande redan blifvit eller framdeles kan varda ifrågasatt.
Med föranledande häraf, och då Rikets Ständer inhemtat, att nuvarande egaren till oftanämnda egendom redan i följd af köpet lått vidkännas åtskilliga kostnader, hvadan den af honom gilda köpeskilling icke utan någon förhöjning torde kunna läggas till grund för det förmodade priset vid en blifvande försäljning, hafva Rikets Ständer ansett ett belopp af 140,000 R:dr Runt böra för ifrågavarande ändamål vara att tillgå; och få Rikets Ständer alltså hos E. K.
M:t i underdånighet anmäla, att å Riksgäldskontoret till E. K.
M:ls disposition blifvit anvisad nämnda summa, Ett Hundra Fyratio Tusen Riksdaler Riksmynt, att i mån af behof, användas lill inköp lör Statens räkning af egendomen N:o 1 på Riddareholmen, i den händelse att E. K. M:t, vid nådig pröfning af delta ärende, finnér en sådan åtgärd vara för det allmänna nyttigt och lämpligt.
Wto «18.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 6 Febr. 1858.
Preste-slåndet den 10 — — Borgare-ståndet den lo — — Bonde-ståndet den 12 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående allmänna vilkor och stadganden i afseende på de under denna riksdag beviljade statsbidrag till väganUiggningar m. fl. arbetsjöretag.
(Stats-Utsk:s Mern.