Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Att tala om någon delning eller delaktighet af henne, eller om något deltagande i hennes utöfning, är derför lika så oriktigt 90m att tala om tvänne eller flere statsmakter. » » Monarken bör först och främst noggrant bevaka eina monarkiska rättigheter mot folkförsamlingen, så att han icke tillåter den ... att ingripa i förvaltningen, eller att förfoga öfver de bestämda statsmedlen, eller att titulera sig för den ena statsmakten, eller att kalla sig den lagstiftande församlingen o. s. v., emedan allt sådant är lika s&amp; farligt för folket och staten som någonsin för honom sjelf. »
Hvart skall dylikt fåviskt tal kunna föra, der det blir trodt?
Och det har som bekant bliiVit trodt hos oss, och återbudet deraf kan ännu som oftast förnimmas till och med inom den nya riksdagens väggar, tjugo år efter det att » det enda rätta och för-nuftsgiltiga representationssättet », som det af samma höga vetenskapliga auktoritet förklarades vara, upphört att längre existera.
Resultatet kan endast blifva ett: den statsborgerliga indifferen-tismen, som är auktoritetstrons följdriktiga utveckling på detta område.
Hos oss har det funnits och finnes det ännu personer, som anse att ingen kan vara en lojal medborgare utan att han under-gifvet böjer sig för dessa bopfantiserade hugskott.
Det är icke erfarenheten och den historiska utvecklingen, som skola bestämma samhällsordningen.
Detta skall den abstrakta spekulationen göra.
Och detta kallar man statsmannavishet.
Att intet annat folk velat vara med om galenskapen, tyckes endast hafva gjort den ännu kärare för dess tillbedjare i vårt land.
Man är ju på det hållet mycket benägen för att åberopaauktoriteter.
Vi skalle kunna anföra en, hvars giltighet våra doktrinärer på detta område sjelfve i andra afseenden torde vara de förste att erkänna.
Redan innan denna s. k. statsfilosofi hade framträdt hos oss, skref sedermera professorn Anton Martin Schwei-gaard i vårt granland Norge, en i alla konstitutionela spörsmål ytterst konservativ statsman, hvars lojalitet väl står höjd öfver alla tvifvel hos våra universitets-politici, om den filosofiska spekulationens berättigande i statsvetenskaperna, och fälde derunder vid olika tillfallen yttranden, som, riktade mot allt abstrakt spekulerande på detta område, tyckas nästan profetiska, om man tillämpar dem på den nya Upsala-religionen.
* Deras gemensamma utgångspunkt, yttrade sålunda t. ex. vid ett tillfälle denna det norska samhällslifvets store pånyttfödare, är det godtyckliga, ett slags andens anarki; deras anspråk går ut på att skapa sanningen, icke att söka lära känna den, att sätta sina egna idéer i verklighetens ställe, att personifiera abstraktionerna, eller rättare att tillbedja dem som gudomliga väsen, i det de förbise deras ursprung och utgifva dem för inspirationer och omedelbara ingifvelser.
— Och en annan gång skref samme tänkande statsman: Hvar nation och hvar tidsålder har sina begrepp, som den kallar absoluta och oföränderliga.
Men från vetenskapens ståndpunkt, der det gäller begrundande och påvisande af fundamentets giltighet, får man icke låca det tillfälliga och i den historiska utvecklingen epokvis uppspirande och bort-döende blifva stående som det allmängiltiga och oföränderliga.
Skolfilosofien går emellertid just ut på att inbalsamera och från förruttnelse freda de utvecklingens grenar, som voro till endast så länge de hade lif.
* I det den söker fasthålla och föreviga de yexlande historiska tendenserna, gifver den oss en handfull af torra och i deras * saftlöshet oföränderliga qvistar, i stället för en bukett af friska rosor, som dofta till dess de dö.
Men verkligheten är icke ett käril, som man kan gripa vid öronen för att med ett enda tag tillegna sig hela dess rinnande innehåll; den är en forsande ström, som vi måste söka att följa med, ty den etannar icke för vår skull.
Sant är väl att detta ursprungligen yttrades om den He-gelsk * filosofien, som ju i fråga om den rent abstrakta metoden är raka motsatsen till den Boströmska, men det gälde icke blotta abstraktionerna, utan deras tillämpning på det verkliga lifvet, i främsta rummet statslifvet.
Med denna tillämpning har det också sedermera återgifvits af en annan norsk vetenskapsman och politiker af obefläckadt konservativt sinnelag (Ebbe Herzberg: Pro-fessor Schweigaard i hans offeDtlige virksomhed 1832 — 1870) och i detta sammanhang har det sin tillämpning icke minst p&amp; det tomma spekulerande, som hos oss så obesväradt sattes i stället för de erfarenhetér historien lär oss och de sanningar bestående förhållanden redan med det beståendes rätt vindicera.
Om detta statsfilosofiska system sjelft är icke mycket att säga.
Hvad hela Boströmska filosofien beträffar, sä rinner oss i hågen ett uttryck som vi tillfälligtvis fått se i ett bref till en numera afliden svensk författare.
Uttrycket, som ffeldes fbr omkring 20 år sedan af en man, hvilken f. n. står i främsta ledet bland den svenska vetenskapens och den svenska literaturens målsmän, var pregnant nog: han kallade nämligen Boströmska filosofien » denna otäcka vampyr, som sugit elden och kärleken for frihet och ren mensklighet ur åtskilliga unga generationers hjer-tan », och han förklarade sig skola vid tillffclle slå ihjel vampy-ren, h vil ket do * ck beklagligtvis ännu ej skett.
Med läran i sin helhet hafva vi emellertid nu icke egentligen att göra, men hvad Boströms s. k. filosofiska statslära angår, så är den vida mindre sjelfständig och vida mera förvirrad, än hvad man i allmänhet kan föreställa sig.
Så t. ex. fins der satser, som utan den ringaste förändring äro direkt lånade ur den längst gående engelska parlamentarismens praxis.
Så är t. ex. förhållandet med framställningen af den konstitutionela oppositionen, som helt visst under andra förutsättningar än de här nyttjade, skulle vara att betrakta såsom det mest exakta i hela systemet.
Det samma gäller också i vissa delar hvad som der säges om de ansvarige rådgifvarnes ställning.
Men i dessa och liknande fall lider systemet genomgående af en oredig förvexling af orsak och verkan.
Men om det Boströmska statsfilosofiska systemet som sådant äfven ur synpunkten af den rena teorien icke har något värde, kan det deremot alltid hafva sitt intredse att tänka, på de omständigheter, under hvilka det tillkommit.
Man behöfver icke gå långt för att snart kunna börja misstänka, att det åtminstone icke uteslutande hade att tacka för sin uppkomst den filosofiska » uppenbarelsen », utan att det lika visst som allt annat mennisko-verk uppstått från helt naturliga orsaker.
Det gälde vid en viss period af vår samhällsutveckling under detta århundradet att finna ett surrogat för den gamla legitimiteten, som så objelpligen fått dödsstöten i 1809 års revolution och de derpå inträffade båda tronföljarevalen.
När ett sådant surrogat icke fans att tillgå i verkligheten, konstruerade man ihop det ur fantasien.
Men icke ens för detta ändamåls vinnande hade man väländå behöft gä så långt, som man gjorde, om det ioke varit, att man i sista hand mera haft sina Ögon fösta pä auktoritetslnm# befästande och den blinda undergifvenheten i lifvets alla förhållanden för auktoriteten än på auktoriteten sjelf.
Man behöfver icke vara okonungsk för att icke tänka och resonera som de rätt-trogne ur den Boströmska skolan.
Ett bevis derpå hade man ju t. ex. redan före denna skolas uppkomst i en, sådan ^juptänkt och ärlig ande som Erik Gustaf Geyer.
Geijers » affall » missförstås helt visst mycket grundligt, om det uppfattas såsom ett aflägsnande i någon den ringaste mån från de konungska tänkesätt han förut hyst.
Brytningen hos Geijer syftade utan tvifvel alldeles åt samma mål, som man några år senare ville nå med en stor statsrättslig dogmatik, endast det att rörelsen hos Geijer var något ärligare i sina uttrycksformer.
När Geyer en gång (i brefvet till landshöfding Järta den 24 februari 1838) talar om sitt » affall » såsom ett affall från den historiska skolan och till erkännandet af den princip för handlandet, som måste vara hvaije tidehvarfs egen insats, så är det icke svårt att finna hvad detta egentligen innebär.
* Den der epokgörande principen var ett revolutionens barn.
I Sverige hette den Karl XIV Johan.
Till dennes personlighet drogs Geijer hela sitt lif igenom af en beundran, som tyckes ha gränsat till hänförelse, och en kärlek, hvars uppriktighet icke kan vara tvifvel underkastad.
Att detta äfven uppfattades af den det gälde, bevisas bäst af det i grunden orubbade förhållandet mellan konungen och hans gamla beundrare,, äfven efter » affallet », ett förhållande, som ju bäst kännetecknas deraf, att Geijer ett par år senare blef tillbjuden en plats i konseljen, hvilket han dock som bekant afböjde.
Och om beundrarens och det beundrade föremålets vägar icke från den dagen kommo att löpa mera jemnsi-des än hvad de gjorde, så har nog detta också sin nära liggande förklaringsgrund.
När Geijer, för att möta Karl Johan, gick, som han sjelf något oegentligt uttryckte det, från den historiska traditionen och rakt mot det revolutionära fenomenet, sträfvade konungen samtidigt att i rakt motsatt riktning kunna slå sig fram från revolutionens till legitimitetens ståndpunkt.
Denna antydan, som närmast kan tyckas hafva ett psykologiskt intresse med afseende på Geijer personligen, har dock äfven ett annat och längre gående intresse med afseende på hela den tid, som kom efter honom.
Det visar nämligen att icke ens för uppnåendet af det mål, hvartill de nya statsfilosofiska spekulationerna väl ytterst syftade, läggandet af en ny grundval förden nya monarkiska principen, bade behöfts allt detta vidt-sväfvande fantasteri ocb allt detta oförsynta förnekande af tydliga fakta.
Men för den nya skolan och änna mera för dem, som gingo att ute i sambällslifvet praktisera hennes läror, var det icke s&amp; mycket den monarkiska personen det gälde, som icke fast mera regerandet genom regeringsmaskineriets alla grader.
Till dettas förhärligande lärdes ocb praktiserades dogmen om det öfvernatur-liga i styrelsemakten.
I ett land, der den högre bildningen snart sagdt i alla dess grenar och genom alla desa grader är liktydig med embetsmanna&gt; bildning, förvärfvad i det enda syftet att efter vissa bestämda befordringslagar leda till en bergning för lifvet på det allmänna » bekostnad, måste nödvändigtvis ett stort byråkratiskt intresse uppstå, starkare i förhållande till den högre bildningsgraden och brukande sin styrka i den riktning, som anvisas af sjelfbevarelse-instinkten och den allt för vanliga driften att söka göra sig gällande öfver andra, sä långt detta kan ske.
Hos oss stärktes detta intresse å ena sidan genom den större täflan för att blifva upptagen i dess gemenskap, som uppstod, då förändrade ekonomisk » och sociala förhållanden drefvo ett allt större antal ämnesvenner att göra denna gemenskap till målet för alla sina sträfVanden, och å andra sidan genom förbindelsen med den konungamakt, som sökte och fann sitt närmaste stöd hos detta efter hand aUt mäktigare blifna tjenstemannaintresse.
Det är endast som en ut-grening af detta man i detta sammanhang behöfver nämna det köpmannaintresse, hvilket också vunnit en starkare rekrytering af sådana, som skydde det mera ansträngande näringslifvet, och hvilket följde, som det på det hela taget ännu följer, det byråkratiska intresset såsom en ledare, naturligen sjelfskrifven genom en högre bildning och en närmare kännedom om statsrutinen.
Det var kombinationen af dessa intressen, som för tjugo fir sedan genomdref den stora ombildningen af vårt representations-skick.
Frågan härom hade så länge stått på dagordningen, den hade så länge motarbetats af den blinda halsstarrigheten, att följden måste blifva hvad den nödvändigtvis alltid blir under dylika förhållanden, en i sista stunden brådstörtadt genomförd reform.
I stället för att granska de olika meningarna och söka samman-jemka dem, hade man förspilt nära sextio år med ett hnfvudlöst motstånd.
Kom så den tid, då allt vidare motstånd var omöjligt.
De, som då hade öfvertaget och hade lyckats att sätta sinnena i rörelse utöfver hela landet, voro naturligt nog ickebenägna att medgifva ytterligare uppskof.
Reformförslaget skalle tagas sådant det var, ocb ingen ändring eller rättelse var längre möjlig.
Den grandlag, som på det sättet tillkom, bär ännu i dag märke både af de intressen, som bragte den till stånd, och af den brådska hvarmed detta skedde.
Man hade ingen annan princip att tillgå än de samfälda valens, men som de om reformen mest angelägna intressena ingalunda utgjorde majoritet bland folket, måste ett sätt utfinnas, hvarigenom en » jemnvigt » åstadkoms.
Man stod i begrepp att öfvergifva ståndsvalen och hade redan för länge sedan funnit alla slags klassval omöjliga, som man sade, men detta hindrade dock icke, att man delade folket i två klasser, och för den vida talrikaste af dessa gjorde det till ett fel, att den bodde på landsbygden och idkade landets modernäring, och detta fel bestraffades med en inskränkning i representationsrätten intill eventuelt en fjerdedel af hvad den blef för städerna, der reformens egentliga tillskyndare skulle så långt ske kunde tillgodoses.
Med en öppenhet, som verkligen förtjänar erkännande, förklarade man detta vara » af praktisk omtanke på * kalladt ».
Samma praktiska omtanke påkallade förmodligen också, att stora massor af förut valberättigade medborgare, hvilkas antal i vissa län kunde räknas i tusental, för framtiden förverkade denna rätt endast genom att gifva sitt bifall till den nya ordningens genomförande.
I andra land har man likväl vetat att gå till väga på ett annat och med rättvisan något mera öfverens-s Läm mande sätt.
1 England finnes t. ex. ännu en klass-valmän, som fortfarande utöfva denna rätt endast derför att de innehade den före den stora valreformen 1832, och detta tyckes också vara det enda rätta.
Men skulle man 1865 gått till väga på det sättet hos oss, hade ju med detsamma också reformens närmaste tillskyndare kommit att befinna sig i en ännu ofördelaktigare minoritet.
Man gjorde derför hvad man kunde för att i » den praktiska omtankens » intresse gifva den mera burgna stadsbefolkniugen lejonparten af bytet.
De mindre bemedlade, deras medborgerliga kapacitet måtte för öfrigt hafva varit hur stor som hälst, utestängdes af samma praktiska omtanke på det mycket enkla sättet att penningen, som var den enda användbara värdemätaren på åtskilliga af reformens patroner, fick göra samma tjenst för alla.
Detta inskränkte ytterligare valmännens antal.
Åtskilliga år senare, sedan det redan flere gånger varit tal om att utsträcka rösträtten nedåt till alla dem, som öfver hufvud erlägga någon bevillningalls till staten, föreslog och geoomdref den nya riksdagsordningens skapare en bestämmelse i vår bevilIningsstadga, som högst betydligt inskränkte antalet af dem, hvilka möjligen kunde hoppas att få njuta fördelen af en sådan utsträckning, derest den verkligen en gång komme att inträffa.
Det finnes oss veterligen icke i hela frih.
De Geers offentliga verksamhet ett enda drag, som skulle kunna för hans samtida rättfärdiga en misstanke om att denna åtgärd, hvilken motiverades såsom en välbehöflig och fbr visso äfven väl berättigad skattelindring fbr de mindre bemedlade, skulle stå i något samband med frågan om den utsträckta rösträtten.
Men fbr att efterverlden icke skall döma annorlunda om detta egendomliga sammanträffande, måste det blifva dubbelt makt * påliggande fbr frih.
De Geer, derest han ännu finnes i lifvet och fortfarande deltager i de offentliga förhandlingarna, när en gång frågan om förändrade grunder för den politiska rösträttens utöf-vande förekommer till slutligt afgörande, att då lägga hela tyngden af sitt mycket vägande ord fbr en så genomgående reform i detta afseende, att icke de mindre bemedlade klasserna i våra land få med förlusten af en stor medborgerlig rättighet dyrt betalt den mindre, enbart ekonomiska förmån han en gång beredde dem.
Hvad för öfrigt maktfördelningen under den nya representationsordningen vidkommer, är förhållandet dermed en länge sedan känd sak.
Kändt är också, att oaktadt alla försigtighetsmått och inskränkningar maktens tyngdpunkt ändock icke koin att ligga hos städernas tjenstemän och köpmän.
Deras inflytande har i stället fått visa Big i det motstånd de under nära tjugo år fortfarit att uppställa mot andra stora reformer, hvilkas slutliga oundviklighet bort vara tydlig för hvar och en redan dagen efter det de första röstlängderna för de första valen till den nya andra kammaren blifvit uppgjorda.
Gången af denna strid faller icke inom gränserna för denna framställning.
Dess förbindelse med vårt här behandlade ämne är tillräckligt utredd med ett enkelt påpekande af det inflytande denna onödigtvis utdragna strid måhända haft genom att uppskjuta och fördröja den utveckling i andra riktningar, hvilken eljest långt före detta väl bort vara kommen såsom den naturliga följden af den stora omdaningen för tjugo år sedan.
För de intressen, hvilka varit som mest verksamma för att uppkalla och under nära två årtionden fortsätta detta, som det nu visat sig, i alla fall fåfänga motstånd, lär väl dock ett sådant uppskof äfven i andra riktningar icke synas vara något fel.
En känd riksdagstalare yttrade en gång rörande den märk-ligaste kombination, som hittills kommit till st&amp;hd under vårt nya representation sskiok, kompromissen af 1873, att vid dess afslu-tande mycken god tro och mycken godtrogenhet gjort sig gällande.
Det samma skalle med minst liksi mycket skål kanna sågas om tillkoinsten af hela detta representatiobBskick sjelfl.
Åtminstone måsie godtrogenheten varit stor hös de massor, aom då sattes i rörelse för att frambringa ett skyndsamt afgörande af en reform, af hvilken de ännu dier tjugo års förlopp för sin del icke erfarit något annat resultat än de höjda b ränvin sskatterna.
De, som satte rörelsen i gång och äiven lyckades att bestämma reformens karaktjfr, tyckas deremot hafva haft mera klart för sig nvarthän de syftade.
Var det en ny och förändrad maktfördel * ning?
Ja, men en, som så långt ske kunde skulle lägga makten odelad i vissa intressens händer.
Deraf de godtyckliga inskränkningarna i tillämpningen af den mer än godtyckligt valda rösträttsgrunden * Deraf sträfrandet att utesluta så många som migligt från deltagandet i de » all-mtana » valen;
Och samma ständigt framlysande fraktan för att resultatet möjligen ändock icke skulle blifva det man efterÉträfvade, dref slutligen äfven till att man för den nya representationen anvisade en ställning, som allt för tydligt här spår af att tara bestämd af det der egendomliga talet * att en andra statsmakt, en lagstiftande församling är lika så farlig för ¿olkefc och staten som någonsin för monarken, Derför fick den nya riksdagen icke ens i sina former blifva en fullt fri och sjelfständig församling.
Den skalle ställas i ett yttre ooh formligt beroende af konungamakten, denna de nya intressenas bundsförvandt, af hvars goda vilja de väntade så myckét.
Eör den Bkull tillkemmo sådana bestämmelser, som att kamrame under utöfvandet af sitt fria medborgerliga uppdrag icke sjelfva skulle få till sina ledare utse de personer, till hvilka de hade det största förtroendet, utan att dessa poster skulle béklädas efter regeringsmaktens förgodtfinnande.
För den skall ' fick riksdagen icke sgelf bestämma om sin sammansättning, utan granskningen af det medborgerliga mandatet och af-görandet om dess giltighet ellefc ioke-giltighet förbehölls i första banden åt en konungens ställföreträdare.
Ooh lika som sjelfVa grunden för den nya riksdagens bildande tydligt visade hän mot penninge-intressets allmakt, så visade dfen ordning * som faststäldefs för de kommande arbetena, ett lika mäktigt inflytande från det andra hållet.
Ma dfen byråkratiska sidafa.
SkrifVareslentriaoeo skall aldrig beböfva befara att råka i glömska hos oss, så länge Ur Dogms Krönika.
5våra riksdagsförhandlingar väsentligen fbrtgågeaom ett oändligt mångskrifveri, uppmuntradt af ett sönderplockande af ärendena, som faktiskt högst betydligt kringskär afgöranderätten, på det håll, der denna borde finnas hel oeh oförkrinkt, i kämrames plena nämligen.
Alla nödiga försigtighetsmått tycktes sålunda vara vidtagna för att den nya riksdagsordningen skulle kunna $ena son » ett lämpligt verktyg i händerna p&amp; de klasser, hvilka med den^fingo stadffcstelse på sin nya maktstAHuiog.
När den hade gjort den tjensten, skulle den anses halva gjort nog.
Att sedan komma och tala om en konsti tutionel utveckling på grundvalen af den nya ordningen, var ej tillåtet.
Skull * sådant komma i fråga, hade man jn medlet nära Ull hands.
Man talade d&amp; om faror för konungamakten, som man alltid gern^ förblandar med sin egen makt, och sedan får ingenting vidare hända ntöfver hvad som hände för tjugo år sedanv
På tjugo år har i Sverige icke mer än en enda konstita-tionel reform af någon som helst principiel betydelse genomförts.
Bet var statsministersembetets inrättande i dess nu i varande form.
Men om vi rörande denna reform tillåta oss den anmärkningen, att dess resultat hittills visat sig lika tvifvelaktiga, som det uppriktiga refornmitet hos förslagets apphofaman i mångas ögon syntes misstänkt, så vilja vi dermed icke hafva kastat någon som helst skugga på hr A. O. Wallenbergs m$liga statemannaftjrtjen-ster, utan endast helt * nkelt hafra konstaterat ett redan af t de senare årenB händelser bevisadt faktum.
Den förändring, som af vissa godtrogne ifrare helsades som ett stort steg framåt i vår konstitutionela utveckling, betraktades af andra med icke mindre oförstäld glädje som ett lika stort steg baklänges.
Och det var de senare som fingo rätt Från den konAervativa sidan talade man tillitsfullt och förklarade, * att hädanefter kunde det väl ieke längre blifVa tal om att anse kenangens rådgifvare som politiska funktionärer.
Statsministern var &amp; « den ende, som skulle aå anses.
De öfriga statsråden voro endast expeditions-ministrar, departements-chefer, d. v. s. ett slags bättre byråchefer eller kansli-sekreterare.
Det httndes ju både oförsynt ooh omtyjligt » men 1883 års ministerskifte visade, att det icke varit så illa uträknadt.
Från den stunden ' hade man kommit ifrån nödvändigheten att erkänna statsrådets ledamöter i en annan ställning än andra em-bets- ooh tjenstemän » Den verkställande makten fick intaga en från den lagstiftande ännu mera afskild ställning.
Förbindelsen mellan dem båda gjordes ännu lösligare.
Och detta kallades för en utveckling af 1865 års representationsreform: Rageringen ock riksdagen.
Förhållandet mellan de båda statsmakterna, om detta hädiska uttryck må rara oss tillåtet, var aldrig på något synnerligen klart och tydligt sätt utstakadt i våra grundlagar.
Att be-gftrm det den akrifna lagen en gång för alla sktdle ända in i enskildheterna uppdraga detta förhållande, vore helt visst icke välbetänkt, alldenstund dermed möjligheten till en gradvis och efter tidsförhållandena lämpad utveckling skulle omöjliggöras.
Men en säker vägvisare för denna utveckling bör man dock alltid kunna begära att finna nedlagd i författningen.
Eljest födas lätt både å ena och andra sidan otillbörliga anspråk, ooh en begreppsförvirring uppstår, som icke kan annat än hindra och fördröja utvecklingsarbetet.
Det äi * icke blott i barnkammaren man fantiserar i hop spöken för att sedan få ryaa åt dem.
Ibland händer det samma åfven med mognade mån, samlade i det ansvarsfulla uppdraget att rådgöra ooh besluta om de vigtigaste allmänna angelägenheter.
De meningsbrytningar, som föregingo antagandet af vår nu gällande riksdagsordning, voro heDer icke fria från detta slags ande-besväijelser.
Spökena hette den gången parlamentarism och un-dergräfd konungamakt.
Namn knnna ibland göra mycket till att blanda bort en e \ jest tydlig sak, och framför allt hafva utländska namn en märkvärdig förmåga i detta afseende.
Hade man smellertid i stället för att både då ooh sedan t.ala så mycket om den der besynnetiiga parlamentarismen, som man så litet känner till, talat om en tidsenlig utveckling af den sjelfstyrelse värt folk ju sedan ' urminnes tider berömt sig af att ega, så skalle möjligen förskräckelsen kuonat blifva något mindre.
Och ännu säkrare skulle detta blifvit fallet, derest man, i stället för att tala om den nya ordningen såsom bestämd att undergräfva konungamakten, talat om den såsom bestämd att stärka regeringsmakten, att befteta den verkställande maktens befogenhet så, som den i vår tid kan beföstas endast genom ett förtroendefullt samarbete med representationen.