Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Går jag nu bort så här hastigt, så förklarar lagen mina stackars flickor för arflösa; de få då intet, de måste åter börja kämpa med fattigdom och brist, likasom den tiden då jag processade om min sednare hustrus arf, sedan hon afled i Köpenhamn, och hvilket arf hennes slägtingar ville förneka mig af skäl, att de trodde sig kunna öfverbevisa mig om att hafva haft falska betyg, den tiden jag gifte mig med henne.
Jag tog det säkra för det osäkra och for öfver med mina båda flickor hit till Åbo, i hopp att ännu träffa min ovärderliga första maka, och bönfalla om hennes tillgift, samt föreställa henne mina båda flickor.
Men så snart jag i Åbo erhöll den underrättelsen, att hon blifvit för längre tid sedan död, återstod mig icke annat, än att genast återvända till Köpenhamn och qvarlämna mina döttrar; och då kände mina flickor fatfigdomens börda.
Något bevisligt ondt kunde man i Köpenhamn icke påbörda mig, utom att jag forbytt namn.
Jag fick sådeles lyfta hälften af arfvet, och skulle fått alltsammans, om jag hade stannat qvar; men jag längtade att få hvila der min vagga hade stått.
Ledsnaden öfverföll mig och den är ej annat än en slags olycklig hemsjuka, som tvingar anden att, för hvad pris som helst, återvända till det land, der hon först skådat dagens ljus.
Nu är jag åter i detta land: alla illusioner hafva försvunnit, och blott den kalla, jernhårda verkligheten grinar emot mig med förvridna drag."
-- "Känner ni min son Axel Segerman, som är löjtnant?"
-- Ja, svarade jag, han är en bra karl. -- -- Jag hade således klart för mig min olyckliga moders förförare.
De marter jag kände inom mig, voro tusenfalldiga.
Jag hade så ofta suckat ve och förbannelse öfver den nedrige bofven, och nu låg han der, ett offer för den eviges hämnd, hvars domar äro outransakeliga.
Jag samlade all min styrka, för att bibehålla lugn och svor inom mig att iakttaga en helig tystnad.
Och dessutom: han var ju dock min far! --
-- "Jag kan ej dö, vidtog åter den sjuke, innan jag får sluta min son Axel till mitt bröst och af honom bedja om tillgift för de lidanden, jag förorsakat hans mor.
Han skall ock hafva en syster, född efter min bortresa, som lär heta Johanna; äfven henne önskade jag se.
Var god och sänd bud till komminister Mannert, och bed honom kalla hit min son och min dotter, om de på något tänkbart sätt kunna anträffas; men mycket snart, medan jag ännu har full sans och krafter att förordna om min yttersta vilja."
Jag lemnade den sjuke, hos hvilken Ida ensam qvarstannade.
När jag gick ut i salen, märkte jag att en förklaring egt rum emellan Axel och Emilia.
Hon satt och höll Axels hand i sin; ymniga tårar sköljde hennes kinder, och han syntes äfven högst upprörd och skakad i sitt innersta.
Jag närmade mig dem i den öfvertygelsen, att de hade lärt känna hvarandra; öppet ville jag säga Axel hvad jag tänkte, ty jag förutsåg att här snart skulle blifva ett afgörande ögonblick.
Samla dina själskrafter Axel, började jag, då du på din faders önskan går att tala vid honom.
Jag skall gå och bereda honom på din ankomst: men du får för all del ej säga honom, att det var du som störtat honom i det beklagansvärda tillstånd, i hvilket han för närvarande befinner sig.
Uti få ord sökte Axel öfvertyga Emilia om sin ånger och anhöll om försoning, och i det han stod upp betäckte han sitt ansigte med näsduken.
Sansa dig och var en man, sade jag till honom; medvetandet att du ej med öfverläggning gjort det onda, bör ju styrka dig.
Ännu en gång tog han Emilias hand, tryckte den och försäkrade vid Gud, att han var lika oskyldig som olycklig, samt tillade med själsstyrka: hvad som än kan hända mig, vill jag söka bära det som en man egnar och anstår.
Om jag på något sätt kan försona mitt ofrivilliga brott genom att erbjuda dig och din syster min broderliga vänskap, så är jag er för lif och död!
Vill du alltid vara min syster, Emilia får jag kalla dig syster Emilia?
-- "Ja min bror," sade hon, i det ett par silfvertårar dallrade öfver hennes ögons klara blå botten, och de omfamnade hvarandra hjertligen.
Nu inträdde den efterskickade komministern, som ögonskenligen öfverraskades af Emilias och Axels omfamning.
Uti komministerns blick skymtade för öfrigt ingen oro, ingenting som stack af mot hans alltid lugna väsen.
Mig förestod att gifva honom upplysning om allt som hade tilldragit sig.
Mycket förundrad afhörde han min berättelse, men ännu mera bestört blef han öfver den gamle kaptenens andra giftermål och båda sednare barn.
Men huru skulle jag skildra uppträdet i trappan mellan far och son?
När jag, så skonsamt som möjligt, omtalat äfven detta, blef komministern rörd ända till tårar.
Han beklagade Axels hårda öde, vändande sig derefter till Emilia, sägande: det är säkert mamsell Kindblad?
-- Ack min herre!
ni är en Guds tjenare, vill ni icke vara god och gå in för att tala vid min far, han har säkert ganska mycket att säga er?
-- Det är min pligt, mamsell; men tillåt mig först att föra en syster i era armar.
Hon vill genom er söka och vinna ett samtal med sin far; jag hoppas, att äfven hon skall få smaka den himmelska glädjen, att hvila vid ett försonadt fadershjerta.
I detsamma inträdde Robert P. åtföljd af sin hustru.
Några få ord af komministern upplyste Johanna om förhållandet med systern.
Under tiden voro Emilias blickar uppmärksamt fästade på Johanna.
Hennes ögon hvilade bönfallande som en engels på den allvarsamma systerns drag.
Hon ville i dem söka det systerliga hjertat, hvarom den andlige gifvit henne förhoppning.
Den ädla Johanna, som förskräckt afhört komministerns förklaring af förhållanderna, såsom ock underrättelsen om att fadren var sjuk, talade några ögonblick med sin man och båda hastade derefter att med hjertiighet omfamna Emilia.
Ida kom äfven ut och förestäldes Johanna.
Imellertid gick jag till den gamle, som låg orörlig likasom i en dvala.
Emilia inträdde skönare än någonsin, upprörd af de händelser, som inom så kort tid timat.
-- "Hvar är min son?" pustade den gamle, hvilken återfått sansen.
Utan omsvep upplyste jag då, att han var tillstädes, men jag tillade att återseendets rörelse skulle öka faran af hans tillstånd.
Gubben aktade ej min varning, utan befallte Emilia kalla in Axel.
Ynglingen inträdde, kastade en ångerfull blick på den döende fadren, störtade, utan att kunna framstamma ett ord, fram till sängen och tryckte hans iskalla hand till sina läppar.
Högt snyftande slöt fadren denna son till sitt hjerta, som han engång så omenskligt öfvergifvit, och utbrast endast: "min son Axel!"
Stum af smärta betraktade jag denna scen, utan att störa den heliga tystnaden.
Nu inträdde äfven Johanna och knäföll vid sin brors sida, under det komministern upplyste, att äfven hon vore hans barn.
-- "Jag känner dig Johanna, mitt dyra barn.
Ja, mina barn, denna dag är en redogörelses dag; I skolen stanna qvar här, jag vill upprätta mitt testamente.
Komministern torde vara god och sätta sig ned för att skrifva."
-- Herr kapten, svarade komministern, doktor Hamster kanske skrifver och jag skall bevittna.
-- "Hamster, säger ni! hvarifrän härstammar denne Hamster?"
-- Han är son till en Mathilda Hamster, hvilken tidigt lemnade honom värnlös.
Hon förkortade genom sorg sitt unga lif och anhöll på sin dödssäng att få anförtro sin späda son åt er första hustru, hvilken äfven vårdat honom med samma omsorg som sina egna barn, och påkostat hans uppfostran.
-- "O Gud, bistå mig! äfven han är min son.
Jag förförde den oskuldsfullaste och renaste qvinna, jag mördade hennes lugn -- -- -- ah, gif mig ett glas vatten -- öfvergif mig ej mina barn."
Alla utbrusto vi i tårar.
Gubben föll åter i vanmagt.
När han åter kom sig före, kallade han mig till sin säng.
ELIAS LÖNNROT
Biografiskt utkast
AHLQVIST
G. W. Edlund, Helsingfors, 1884.
Till läsaren.
Detta utkast till en lefnadsteckning har uppstått af det minnestal, förf. höll vid den sorgefest, hvilken det finska universitetet d. 13 maj 1884 firade för att hedra den store hädangångnes minne.
Allt, hvad talaren vid detta tillfälle yttrade, återfinnes i detta häfte och derutöfver har tillkommit åtskilligt, nästan lika mycket som festtalet, af sådant, som skrifvits både före och efter festen.
Några mindre betydande uppgifter hafva dessutom hemtats ur det minnestal af prof. S. G.
Elmgren, hvilket denne på svenska höll vid Finska Vetenskapssocietetens årshögtid d. 29 april och senare utgifvit af trycket.
I förväntan på en mera omfattande lefnadsskildring torde den finska allmänheten låta denna konturteckning få gälla för hvad hon också endast är, en första, blott för den närmaste framtiden gjord flyktig framställning af Elias Lönnrots verk och personlighet.
Helsingfors i juni 1884.
TILL ELIAS LÖNNROTS MINNE.
Elias Lönnrots lefnadsdag är afslutad.
Den var lång, men hade den varit än aldrig så lång, skulle vi likväl önskat, att den räckt ännu längre: så kär var han oss, så svårt hade vi att tänka oss skilsmessan från honom.
Men det tillkom ej oss att bestämma hans lifslängd, och vi mottaga med ödmjukhet den Allsmäktiges domslut.
Vi äro bedröfvade, men knota ej.
Vi tacka Gud, som låtit en så rikt begåfvad, så ädel och så kärleksfull man födas till ett barn af det finska folket och unnat honom ett så långt, verksamt lif till vårt bästa.
Lika litet som den enskilde individen, lefver ett folk af bröd allena.
Redan den unge konung Salomo bad i forntiden, att Herren ville förläna honom icke rikedom och verldsliga egodelar, utan "ett förståndigt hjerta".
Förstånd och snille äro i vår tid likaså nödvändiga som i Salomos dagar och äfven likaså sällsynta; de äro den största gåfva, den enskilde och genom honom hela hans folk kan erhålla.
Lyckligt det folk, som till siare och skalder egt män, sådane som Runeberg och Lönnrot!
Liksom Runebergs, så var Lönnrots lefnadslopp i yttre afseende föga skiftesrikt.
Han föddes i ett torftigt hem,1 sattes i skola, led brist men vann kunskaper, blef student, lifnärde sig med konditionerande, aflade sina lärdomsprof på ett tillfredsställande, om också icke lysande sätt, fick tjenst och skötte den otadeligt.
Se der nästan alltsammans!
För att vara ett lif, tillhörigt folkets störste man, vore väl detta på förvånande händelser, halsbrytande företag och stormiga själsskakningar blottade lefnadslopp att anses temligen fattigt, såvida ej denne hjeltes bragder varit af andlig art, af den art som manar minnestecknaren att för sin framställning söka det intresseväckande på helt andra områden än de nyssomnämda.
Vid tidpunkten för Lönnrots första uppträdande på den fosterländska literaturens mark, d.v.s. år 1830 eller ett par år tidigare, var finska språket så föga uppodladt, att det nuvarande slägtet väl knappast förmår göra sig någon föreställning om dess literära armod och dess ringa betydelse för samhällslifvet.
Bibelöfversättningen oberäknad, bestod den finska literaturen då för tiden af psalmboken, ett par predikosamlingar.
"Sionin virret"
("Zionssånger"), "Hunajan pisarat"
("Honungsdroppar"), "Ilolaulu Jesuksesta"
("Glädjesång om Jesus") och några andra skrifter af samma slag.
Något annat än andlig literatur fans knapt till namnet.
Sålunda existerade icke något historiskt arbete utom "Ajantiedot"
(den korta krönikan främst i psalmboken), icke någon resebeskrifning utom Bunyans "Kristityn vaellus"
("En kristens resa"), icke något arbete af politiskt innehåll utom "Europan valdakundain tasavoiman vaarasta",2 icke något naturvetenskapligt arbete utom Frosteri "Hyödyllinen huvitus luomisen töistä"
("Nyttigt tidsfördrif om skapelsens verk"), icke något dramatiskt verk utom "Höga visan" och intet modernt skaldförsök utom "Arkkiveisut" (godtköpsvisor).
Lagboken var visserligen öfversatt till finskan, om också mycket otillfredsställande, och derutöfver öfversattes väl äfven en del författningar; men i embetsväg användes finskan endast i debetsedlarna och de grekisk-ortodoxe presternas prestbetyg.
Undervisning på finska meddelades endast vid läsförhör och i skriftskolan, och af läroböcker funnos endast abc-boken och katekesen.
Den enda ledningen i räkenkonsten erbjöd den i abc-boken intagna multiplikationstabellen, och först år 1839 utgaf just Lönnrot i sin "Mehiläinen" den första metodiskt uppstälda anvisning för "de fyra vanligaste räknesätten".
Geografins första grunder offentliggjorde v.
Becker i sin veckotidning "Turun Wiikkosanomat", och den första karta med ortnamn på finska var en liten, plumpt gjord, i Stockholm tryckt sådan öfver Europa, som utdelades med andra årgången af detta blad.
Tidningar hade ingen dristat sig att utgifva, allt sedan Lizelius år 1776 misslyckats med sitt blad "Tietosanomat", hvilket lefde endast ett halft år, tills v.
Becker år 1820 begynte utgifva ofvannämda veckoblad.
Först så sent som år 1829 började "Oulun Wiikkosanomia" och år 1833 "Sanansaattaja Wiipurista" utkomma.
Sålunda var finska språket vid
Lönnrots första uppträdande lik en ouppbruten vildmark på alla andra områden än det andliga, och till och med en så entusiastisk yngling som han utan tvifvel var torde i sina drömmar om att kunna uträtta någonting för modersmålet intagits af ej ringa betänkligheter; så djup var den öfverallt rådande tystnaden och så stor bristen på högre ideella sträfvanden.
De djupa ledens brist på bildning och omöjligheten för dem att komma sig till den på annat sätt än genom svenska språkets förmedling begynte likväl småningom kännas tryckande för folket sjelft och det egna språkets tillbakasatta ställning förekomma detsamma förnedrande och onaturligt.
Äfven hos de mera framstående af allmogeklassen väckte dessa missförhållanden bittra känslor.
Detta synes t. ex. af Paavo Korhonens sång "Om finska språket", skrifven mot slutet af tretiotalet, i hvilken han yrkar på detta språks uppodling och användning såsom embets- och domstolsspråk.
Folket i sin helhet var således ännu ej andligen dödt.
Äfven andra förebud och försök förekommo kort innan Lönnrots uppträdande eller samtidigt med detta, hvilka å andra sidan voro egnade att upplifva ynglingens förhoppningar med afseende å modersmålets studerande och odling.
Arvidsson hade gjort sina kraftiga uttalanden till förmån för den finska nationaliteten, v.
Becker utgifvit ett finskt veckoblad med större framgång än någon före honom, Gottlund i Upsala (år 1818) offentliggjort en samling finska ordspråk jemte latinsk öfversättning och sedermera under de derpå följande åren inför den svenska allmänheten tagit i Sverige (Vermland) bosatte finnars nationalitet i försvar, v.
Schröter blifvit så intagen af våra runor, att han till tyskan öfversatt en hel del af dem.
Vidare hade Judén och Renvall (den senare till en början i Mnemosyne) redan hunnit undersöka finska språkets prosodiska egenskaper, och Ignatius, Frosterus och Helenius utgifva hvar sin särskilda samling psalmförsök, i hvilka nämnda undersökningars resultat på ett mer eller mindre lyckadt sätt tillämpats.
Dessutom hade v.
Becker, på den tiden Lönnrot var student, till trycket befordrat sin länge under arbete vordna finska grammatik, genom hvilken forskningen i det finska språket tog ett jättesteg (enligt Lönnrots yttrande "ett sjumila steg") framåt, och Renvall två år senare utgifvit sin ordbok, hvilken i sitt slag utgjorde ett lika stort framsteg som v.
Beckers språklära i sitt.
Äfven hade
Sjögren vid denna tid begifvit sig på sin långa forskningsresa, om hvilken då och då anlände underrättelser och som Lönnrot och några andra torde hafva följt med intresse.
Men i främsta rummet hade Topelius d.ä. med sina från folkets läppar upptecknade runor visat, hvarifrån hörnstenarne och grunden borde tagas icke endast för poesin, utan för hela literaturen i detta ords rätta betydelse.
Sålunda erbjödo då våra literära förhållanden äfven några hugneliga och direkt uppmuntrande sidor.
Voro ej v.
Becker, Renvall och Sjögren sådane forskare och skriftställare, i hvilkas fotspår en yngling, som kände sig vara i besittning af förmåga, fann sig manad att träda?
Och de der psalmdiktarne, uppeggade ej också deras arbeten honom, som allt ifrån sin späda barndom hört sjungas och läst hundratals godtköpsvisor, att pröfva sina krafter i jemnbredd med dem eller att kanske öfverträffa dem?
Att Lönnrot af desse mäns verksamhet mottagit sådana väckelser är så mycket säkrare som han sedan i sina mannaår, om ock delvis ett halft århundrade senare, på ett så storslaget sätt både såsom ordboks- och psalmförfattare, förverkligade sina ungdomsplaner och förhoppningar och äfven såsom språkforskare både på det inhemska språkets och på de dermed beslägtade språkens områden svingade sig upp till v.
Beckers och Sjögrens jemnlike.
Men närmast och främst lockade honom Topelii spår, och det var i dem v.
Becker ifrigt uppmanade honom att träda.
"Utom desse två män", yttrar han sjelf, "låge kanske Kalevala-runorna ännu fördolda, ty hvem hade väl utan Topelii anvisning hittat på att ge sig af och uppleta dem i ryska Karelen, eller hvem kunnat komma på tanken att hopfoga dem till ett helt, såvida ej v.
Beckers försök ledt honom på tråden?"
Härmed syftar
Lönnrot (i företalet till 2:a uppl. af Kalevala, pag.
II) på en längre uppsats af v.
Becker i andra årgången af "Turun Wiikkosanomat" med titeln:
"Om Wäinämöinen", i hvilken denne af de runor, han sjelf och andra upptecknat, söker sammanställa denne hufvudhjeltes i våra episka sånger lefnadssaga.
Synbarligen har denna uppsats för Lönnrot, när han skref sin första afhandling "De Väinämöine"
(1827), hvilken han uppger sig (i 1:a uppl. af Kalevala, pag.
III) hafva utarbetat "med ledning af v.
Becker", tjenat ej allenast som förebild, utan äfven till en stor del såsom densammas källa.
Beckers tanke att af de redan tillgängliga sångerna sammanställa Wäinämöinens lefnadssaga bör således anses vara embryot till Kalevala-idéen, en idé, som först senare tyckes ha upprunnit för Lönnrot, sedan han redan länge förut hyst den åsigt, "att af sångerna om Wäinämöinen, Ilmarinen och Lemminkäinen samt våra andra minnesvärda förfäder kanske funnes så rikligt, att till och med längre berättelser om deras hjeltebragder kunde af dem sammansättas".
De spridda episka sångernas ordnande till smärre hjeltedikter var sålunda ett till sin tanke färdigt faktum, och härifrån var sedan endast ett enda, om också nog djerft och stort steg till idéen, att dessa små-epos vore att anses för delar eller episoder af ett stort helt folkepos.
Men jag har ju, under det jag velat påvisa hvilken andel Topelius hade i att leda Lönnrot in på folkdiktningens område och v.
Låtom oss derför återgå till framställningens början.
Den tanken, att de sånger, som uppspirat ur allmogens hjertan och lefde på dess läppar -- den s. k. folkdikten -- borde tagas vara på och utgifvas, var icke ny ens vid tiden för Lönnrots framträdande.
Redan femtio år tidigare hade Porthan och hans män, af hvilka Ganander var den främste, begynt uppsamla folkdikter.
De tyckas likväl för det mesta fäst afseende endast vid trollsångerna, och att döma af den till sitt omfång icke obetydliga "Mytologi", Ganander utgaf, synes han hafva känt ett stort antal sådana.
Men de episka sångerna voro till den grad sammanblandade med trollsångerna, att ej heller de kunde bli dessa forskare obekanta, om ock de ej förutsågo deras stora betydelse.
Folkvisorna eller de lyriska dikterna deremot tyckas de ej hafva tillagt något synnerligt värde.
Men deras efterföljare i detta århundrades början försmådde ej heller dessa, utan togo till vara allt, hvad de hörde från folkets mun.
Folkdiktningens värde hade nemligen nu betydligt stigit.
Ganander och Porthan hade ansett henne endast för en källa till kännedom om förfädernas hedniska trosföreställningar.
Nu begynte hon betraktas från den vaknande nationalitetsidéens synpunkt.
Man hade begynt uppsöka och samla folkdiktens alster äfven hos andra folk.
Macpherson hade med sina gaeliska sånger väckt en till och med alltför stor uppmärksamhet, de serbiska sånger, Vuk Stepanovitsch samlat, ansågos ej kunna nog beundras, och de svenska folkvisor, Afzelius utgifvit, förtjuste sinnen och uppvärmde hjertan äfven på denna sidan om Bottenhafvet.
Härtill kom att man begynte tillägga folkdikten ett högre värde äfven i estetiskt hänseende.
Såväl de omnämda som andra samlingar af folkdikter bekräftade -- man insåg det nu -- det berättigade i de loford, Herder i sin bok "Stimmen der Völker in Liedern" egnat folksången.
Den blomma, som växer i skogens djup eller på åkerrenen, sade mången nu, är ofta till färg och form skönare och doftar härligare än den, som uppdrages af trädgårdsmästaren, om också den senare är mera prunkande, frodigare och fylligare.
Under dessa förhållanden kan det ej förvåna, att ett så mottagligt och varmt sinne som
Lönnrots helt och hållet lät sig hänföras af folkdiktningen.
Efter aflagd kandidatexamen tog han renseln på ryggen och begaf sig på en fotvandring, afsedd enkom för samlandet af folksång.
Han besökte de trakter, Topelius anvisat honom, och hvad han der fann, det veta vi.
Första gången (år 1828) genomvandrade han det område af Karelen, som hör till Kuopio län; andra gången (år 1831) utsträckte han sin färd längre norrut, till trakterna af Kajana.
Afkastningen af dessa färder utgjorde fyra smärre häften, utgifna under den gemensamma titeln "Kantele", i hvilka de skilda diktslagen, de episkt-mytiska och de lyriska, ännu äro sammanblandade.3
Under sin tredje färd (år 1832) utsträckte han sitt insamlingsarbete i finska Karelen till Repola, bortom finsk-ryska gränsen.
Deremellan egnade han också sina medicinska studier en sådan omsorg, att han redan år 1830 kunde aflägga kandidat- och år 1832 licentiatexamen, vid hvilket sistnämnda års promotion han mottog doktorshatten.
Samma år ville det sig så lyckligt, att provincialläkartjensten i Kajana blef ledig.
Lönnrot lyckades bli förordnad att till en början sköta denna tjenst som vikarie, och blef sedermera ett år derefter utnämnd till ordinarie provincialläkare i distriktet.
Sålunda hade han då med ens så godt som nått målet för sina önskningar: han befann sig nu midt uppe i sångens förlofvade land och just hans befattning ålade honom att lefva och röra sig bland allmogen.
Detta gjorde han också träget, främst på tjenstens vägnar, men äfven för att samla sånger.
För detta ändamål uppger han sig under åren före utgifvandet af Kalevala i dess första upplaga äfven hafva gjort fyra resor till ryska Karelen.
Företalet till denna nationaldikt är dagtecknadt den 28 februari 1835.
Med hänsyn till den snabbhet, hvarmed Lönnrot på den tiden tyckes hafva arbetat, och då vi veta att de lyriska sångerna voro ojemförligt lättare att ordna än de episka hade varit, förefaller det oss till en början förvånande, att ej Kanteletar följde snarare på Kalevala, ty antalet upptecknade lyriska sånger torde hafva varit mångfaldigt större än de episka sångernas och trollsångernas, hvilka samlaren endast erhöll af sällsynte här och der boende runosångare, medan deremot i det närmaste hvarannan qvinna i goda sångtrakter kunde för honom sjunga lyriska sånger.
Denna vår förvåning förskingras dock, när vi erinra oss, att Lönnrot redan året derpå vidtog med en literär verksamhet af helt annat slag, nemligen med utgifvandet af en månadsskrift.
Af "Mehiläinen" -- detta var skriftens namn -- utkom visserligen blott ett tryckark i månaden, men för en redaktör, som befann sig i statens tjenst och ej kunde påräkna biträde af andre, gaf äfven det lilla månadshäftets periodiska utgifvande rätt mycket arbete, så mycket mer som bladets trycknings- och utgifningsort var Uleåborg, dit postgång från Kajana fans blott en gång i veckan.
Härtill kommer att Lönnrot från och med slutet af år 1836 företog en längre resa till Lappland, under hvilken en mera omfattande språkforskning tyckes ha afledt hans verksamhet från det uteslutande upptecknandet af sånger.
Detta var skälet till att Kanteletar utkom först fem år senare än Kalevala eller år 1840, men då också fullständigt i tre delar inom ett år; första delen till Universitetets 200:åriga jubelfest, vid hvilken äfven Lönnrot var närvarande.4
Såsom en skörd vid sidan af de episka sångerna inhöstas vanligen ordspråk och gåtor, och af sådana hade en ofantlig mängd äfven hopats hos Lönnrot.
Här afslutas den förra och vigtigaste hälften af Lönnrots lif och verksamhet, betydelsefullast derför, att han under denna period lyckats i ljuset framdraga dessa oss så oändligt dyrbara runoskatter.
Så dyrbara? och ännu: så oändligt dyrbara?
Har då folkdiktningen verkligen ett så högt värde som det ofta upprepas?
Otvifvelaktigt, åtminstone så vidt det gäller vårt folk.