Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att nu borttaga denna industriens häfstång, med hela erfarenhetens bevisning för dess fördelaktiga verkningar, då man, på andra sidan, icke har annat än tidpunktens obetänksamma opinion, som icke tåi förnuftets motsägelser, utan endast söker experimenter med dagens theoder: att sådant vore skadligt, lärer visa sig temligen klart.
Jag tillstyrker altså undantag för kläde och siden, och anhåller, att de må få åtnjuta samma skydd som hittills.
Jag drager icke i tvifvelsmål, att ju ej Regeringen, i sin vishet, i alla fall förunnar dessa näringar det skydd, de behöfva; men jag önskade likväl, att en uttrycklig önskan derom måtte af R. o. Ad. frambäras till thronen.
Posse, Arv.:
Jag måste bestrida Frih.
Boyes anhållan om bestämmande af förbud mot införsel af kläde och siden.
Jag bestrider den derföre, att jag icke kan godkänna de skäl, hvarpå Hr Frih. grundat densamma, icke heller uppfinna några andra.
Hr Frihts skäl inskränkte sig hufvudsakligen dertill, att
Ständerna redan uttalat sin mening vara, att förbud bör qvarstå i afseende å tackjern, samt i öfrigt, att erfarenheten skall hafva ådagalagt, att de påyrkade förbuden visat sig förmånliga.
Olämpligheten af det förra skälet torde bäst visa sig genom urskilning af olikheten emellan de jemnförda förhållandena.
Om export af tackjern inedgåfves, skulle utländningen möjligen, genom föregifvande att råämnet vore från Sveriges grufvor, bereda en credit åt sitt stångjern, som kunde farligt inverka på afsättningen af vårt.
Något dylikt förhållande i afseende å kläde och siden kan icke uppletas; tvärtom vore det ganska önskligt, om vi åt dessa varor kunde bereda samma credit, som utländningens äga.
Hr Frih:s andra skäl vill förekomma något starkare; men äfven jag vågar åberopa erfarenheten, och såsom vittnesbörd af motsatsen till hvad Hr Frih. derifrån trott sig kunna sluta.
Det är en sanning, att fabrikerna under de sednare åren betydligen förkofrats; men det är icke förbuden, som dertill varit orsaken, ty dessa funnos långt förut, utan orsaken är den, att R.
St. 1823 förklarade sig önska antagande af ett friare system, hvarigenom fabriksidkarne blifva nödsakade att bereda sig på en täflan Den i5 December f. m. >/3 med utländningen.
Hr Frih. vill icke erkänna, att någon nytta af Ständernas uttalade tanka i nämnde hänseende uppkommit.
Jag vill då från den motsatta sidan åberopa den skada, som otvifvelaktigt skulle blifva en följd deraf, att Ständerna åter förklarade sig för förbudssysternet; och denna skada består deri, att man såmedelst återförde fabrikerna i det liknöjdhetstillstånd, hvari de befunno sig, innan den friare principen blifvit af Ständerna uttryckt.
Jag är äfven förvissad, att Regeringen icke genast sätter i verkställighet denna princip i sin helhet, emedan jag tror, att det är klokt handladt af en Regering att icke häftigt bryta existerande förhållanden, äfven om man finner dem vara oriktiga; men här är icke fråga örn något påskyndande af tillämpningar, utan frågan är, om man skall återgå i afseende å principen.
Fortsätta Ständerna att uttala samma åsigt, så blir det omsider möjligt för Regeringen att småningom afvika från det förut följda systemet.
Frånträda åter Ständerna den antagna principen, så skola pretentionerna hos prohibitisterna icke blott qvarblifva, utan deras mod skall växa, så att det fordras nya decennier för att sätta Regeringen i tillfälle att öfvergå till det system, utan hvilket täflan, industriens säkraste häfstång, aldrig kan komma att utöfva sitt inflytande på våra fabriker.
Jag tillstyrker altså, att Ständerna må uttala principen af det friare systemet, och afstyrker allt undantag derifrån för kläde och siden; ty följden blefve dålig vara, dyrt pris oell ömsider fabrikernas förfall.
Boye har i sin reservation, och nu ytterligare muntligen, upplifvat ett> stridsämne, som jag hade hoppats kunnat anses utkämpadt.
Åsigten för det friare systemet är så allmän, att jag icke tvifldr på frågans utgång; och jag skall derföre, samt då jag dessutom är förekommen af Gr.
Posse, icke fortsätta bevisningen om nyttan af ett fritt handelssystem, helst det torde vara onödigt att strida med den, som nekar sina motståndare lika nit för våra fabriker, som han tillerkänner sig sjelf, och sorn bestrider den sats, att lurendrejeri är svårare att förekomma, än tullförsnillning.
Jag skall endast upptaga några argumenter.
Först vill jag i afseende å kläde underställa Hr Frih. den händelse, att fabrikörerna införskrifva utländskt kläde, och fråga honom, om det sedan icke allätt för dessa att skicka det införskrifva klädet lill hallen och derå erhålla stämpel; ty det lurendrejade klädet, är förut icke försedt med någon sadan, då deremot förtullad vara skall vara med stämpel försedd.
Elusioner äro således lättare under förbudssysternet än annars, och skyddet af tull är altså kraftigare, än det af förbud.
För det andra ville Hr Frih. finna en motsägelse uti Utsk:s usta punkt.
Jag kan icke dela en sådan tanka.
Ständernas opinion för en *74 Den i5 December f. m. allm. frihet står a ena sidan uttryckt; men Ständerna hvarken kunna eller vilja derföre kränka K.
M:s rätt att i frågan besluta.
Eljest kunde det inträffa, att, der Ständerna beslutat förbud, Konungen kunde synas hindrad att borttaga detsamma , enär någon tullafgift derför icke vore af Ständerna utfästad. ålen då Ständerna nu utsätta en skyddstull för alla varor, beror det på K.
M. att låta dervid förblifva eller i stället låta förbud qvarstå.
Jag yrkar bifall till betänk.
Frih. Rantzou, Joli.
Al b., uppläste följande:
Vid förra betänk, reserverade jag mig mot införsel af brännvin orh önskade således ett undantag i det fria tullsystemet.
Jag bär dock funnit, att ett undantag från min sida kunde påkalla ett dylikt från andra håll, och jag har frångått lämpligheten af detta mitt påstående.
Då jag förenat mig i den af Utsk. yttrade åsigt, att ordet förbud icke borde finnas i tulltaxan, har jag utgått från den grundsats, att ett förbudssystem är onaturligt och demoraliserande, och från den erfarenhet, att i vår tid och med den friare riktning, handeln under en snart tjuguårig fred tagit, ett sådant system är skadligt för industrien, i följd vare sig af uteblifven täflan eller af svårigheterna, att ej säga omöjligheten, att uppställa controller emot öfverträdelser af, i folkets omdöme, rältsvidriga lagar, sådana som förbudslagarna äro.
Min öfvertygelse är således, icke blott att ett friare handelssystem är det rättsenligaste, utan äfven att måttliga tullafgifler långt bättre skydda näringarna och befordra konstllitens utveckling, än absoluta förbud.
Vi kunna hemta exempel från tiden sedan 1823 års riksdag, under hvilken tid våra fabriker, i anseende till dels medgifven fri införsel, dels den täflan, hvartill en del näringsgrenar blifvit nödtvungna i följd af lurendrejeriet, särdeles med kläden, stigit, snart sagdt, otroligt i afseende på fabricationens både mängd och beskaffenhet.
Det motstånd, man emot min åsigt i denna fråga uppställt, har egentligen blifvit föredraget af Gr.
Posse, och jag ber att få upptaga detsamma till bemötande.
Hr Gr. har åberopat erfarenheten emot förbudssystemet; men lian har afven medgifvit, att förbud alltid existerat i Sverige.
Hvar finnes väl då erfarenheten utaf det motsatta förhållandet hos oss?
Åberopandet innebär altså icke något bevis, utan blott en phras.
Äfven har Hr Gr. sagt, att fabrikernas förkofran varit en följd af 1823 års friare system.
Jag begriper icke med hvad rätt Hr Gr. antager detta sätt att sluta vara det rätta.
Jag tror motsatsen, och mina grunder bestå i annat än phraser; ty jag har under mina egna ögon sett de stora entrepriser, som ägt rum under förbudsliden.
Slutligen har lir Gr. medgifvit, det han hoppas, att Den i5 December f. m. .;5 Regeringen till en början må bibehålla förbudssystemet, emedan man blott småningom bör öfvergå till ingripande förändringar.
I afseende på allm. förhållanden är detta riktigt; men vidkommande det speciella fall, mitt yrkande afser, är satsen icke tillämplig.
Här gifves nemi. icke utvägen att gå steg för steg.
Frågan gäller förbud eller icke förbud, och emellan dem gifves ingen medelväg.
Ilar Regeringen rätt, då hon icke förbjuder, hvarföre hafva då icke äfven vi rätt, då vi förfara sammaledes?
Jag öfverlemna!- detta lill Ilr Gr:s egen urskilning.
För öfrigt skall jag icke nu längre uppehålla; men med den lifliga öfvertygelse jag hyser, att förhudens upphäfvande komme att gifva ett hardt slag, icke blott åt fabrikerna, utan äfven åt jordbruket, anser jag mig pligtig fullfölja min åsigt ända till votering.
Då denna fråga förra gången förevar, höjde sig de flesta rösterna till klander af Utsk:s tillstyrkande i denna del; nu åter, och sedan Utsk. frångått sin förra mening derutinnan, har en talare uppstått och klandrat delta.
Jag tillhörde i afseende på det förra betänk, minoriteten inom Utsk.; nu åter har jag tillhört pluraliteten, och jag torde få utveckla de åsigter, som bestämt min röst.
Denna fråga är sammansatt af tvenne delar: för det första beskattningsfrågan, och för det andra önskningsfrågan i afseende på förbudens upphäfvande.
Hade mari kunnat åtskilja dessa, så hade striden måhända icke blifvit så stark; men då sådant icke kunde äga rum, måste beskattningsfrågan jemväl komma inom gebitet af oeconomisk fråga.
Detta har likväl Frih.
Boye klandrat.
Men i afseende på principfrågan hemställer jag, huru det är möjligt att åberopa erfarenheten, under föreställning att derigenom vinna stöd för en motsatt åsigt till den Utsk. uttryckt.
Det är nemi. nödigt, då man åberopar erfarenheten, att gå något längre tillbaka med sin forskning, än inom de närmast förflutna åren.
Hurudan var väl då fabrikernas ställning före 1820, hvarintill förbudssystemet existerat i ali sin kraft, emedan det skyddades af båda Stalsmagterna?
Hvilken förändring ägde rum nämnde år?
Jo, den, att Ständerna för sin del förklarade sig för ett friare system; och är det väl icke från denna tid, som fabrikernas förkofran räknar sin begynnelse?
Man har således icke någon annan billig förklaringsgrund för ett sådant förhållande än den, att den af Ständerna uttalade mening, det förbudssystemet borde upphöra, varit orsaken till fabrikernas tillväxt; och man lärer då jemväl från en sådan erfarenhet få hemta stöd för bibehållande af en åsigt, hvilken, fastän blott uttryckt, likväl visat ett så välgörande inflytande.
Boyes förmodan, alt de, hvilka anlagt större fahriksinrättningar, gjort det med afseende å status quo, kan jag icke dela, emedan, om man granskar motionerna och ansökningarna om förbud, dessa inskränka 176
Den i5 December f. m. sig till begäran om ett limiteradt förbud för vissa år, hvilket derefter borde upphöra; och derutaf skulle man kunna inledas till den åsigt, att partiella förbud vore nyttiga.
Om man å andra sidan undersöker förhållandet, finner man, att förbuden, då den utfästade tiden expirerat, nästan alltid förnyas; och det är derföre,-som det är angeläget, att
Ständerna ihärdigt förblifva vid sin mening om det friare systemet, på det fabriksidkarne icke må slumra.
Regeringen bör gå steg för steg i sina verkställighetsåtgärder erkänner jag; men derutaf följer väl icke, att Ständerna böra steg för steg taga retrograda rörelser.
Redan för 11 år sedan uttalade Ständerna sin åsigt emot förbudssystemet.
Vill man nu återvända till den punkt, man då var, skall man jemväl draga fabrikerna med sig till det sorglöshetstillstånd, hvari de vid nämnde tid befunno sig.
På dessa grunder, och ehuru jag medgifver, att flera artiklar ännu behöfva skydd af förbud, såsom t. ex. jern, tror jag likväl, alt Representationen icke bör ingå ,i några detailler till inskränkning af principen, helst man erfarit, att Regeringen i alla fall iakttagit nödig varsamhet i saken.
Skulle man frångå principen, skulle troligen flera förbud uppkomma, än som hittills ägt rum; men ju flera artiklar man lossar, ju fiffigare blir handeln och ju större statsinkomsten.
Följderna af ett motsatt förhållande kan man icke på förhand känna, och man måste rätta sig efter erfarenheten.
Klingspor, Maur.:
All lagstiftning, såväl politisk som oeconomisk, bör göras i majoritetens interessen, och menniskans naturliga rättigheter ligga till grund derför, så vidt de äro förenliga med samhällets bestånd.
Att köpa det man behöfver hvar som helst och der det kan fås till bästa priset är en af de naturligaste, och denna borde man väl icke kunna bortskänka för några fä individers interessen, som ädelmodigt åtaga sig alt förse samhället med vissa förnödenheter mot ett betingadt pris, sorn är vida högre än det, hvartill man kan förskaffa sig dem på annat håll.
Genom en sådan concession och liberalitet å majoritetens sida har dock prohibitivsystemet uppkommit.
Länge har man som ett axiom antagit, att fabriker endast genom prohibitioner kunna uppkomma.
Vore förhållandet verkligen sådant, skulle jag anse det förmånligare för ett land, att de aldrig existerade, än under villkor af en så dryg beskattning.
Förhållandet är dock, att de uppkomma af sig sjelfva, utan några konstlade utvägar, blott den rätta tidpunkten är inne.
Alla stater, i sin barndom, handla endast med råämnen, och de befinna sig icke sämre för det; ty den slatsoeconomiska vinsten för ett land uppkommer icke derigenom, att man Den i5 December f. m. ■77 man företrädesvis säljer den eller den varan, den förädlade eller råämnet, utan derigenom, att ett land förökar sina vinstgifvande .affärer och säljer det mesta möjliga af hvad som helst.
Så länge en nation endast handlar med råämnen, är vanligen den allm. välmågan störst; ty erfarenheten har olyckligtvis utvisat, att uselheten i de större fabriksländerna är samsyskon med industrien.
Således liemtar man hvarken i moraliskt eller statsoeconomiskt afseende några skäl att genom konstlade medel framskjuta tidpunkten för fabrikers uppkomst.
Då råämnen börja tryta, då med folkmängdens tilltagande jordbruket har armar alt aflåta åt näringarna, och således arbetslönerna blifvit nedtvingade, då först är perioden inne för fabrikers anläggande.
Denna tidpunkt har nu inträffat för Sverige, och näringarna skola bär progressivt tilltaga med ett liberalt tullsystem, då de deremot under en förutgående period, vare sig med eller utan prohibitioner, aldrig skulle kunnat uppstå från sin linda.
Problemet, som man nu vill lösa, är att förena,statens, consumentens och fabrikantens inleressen.
Ingen vill näringarnas fall, tvärtom önska alla deras förkofran; man är blott oense om sältet.
Å ena sidan tror man sig genom förbud och höga afgifter hinna detta mål; å andra sidan deremot genom ett liberalt system.
Jag tillhör sednare åsigten, och skall bjuda till att motivera den.
Att den utländska handeln i hufvudsaklig mån bidrager till ett lands rikedom och trefnad är obestridligt.
Den förskaffar oss de produeter, till hvilkas producerande andra länders climat och industri äro bäst passande, och vi betala den med sådana, till hvilkas producerande vårt eget är lämpligast.
Att köpa för det bästa möjliga och sälja till det dyraste är hvarje enskild köpmans maxim, och den blir äfven den bästa regel, som kan appliceras på hela landets rörelse.
Ingen lärer bestrida nyttan för ett land af en vidsträckt handel, äfvensom att dess liflighet beror af de större eller mindre band, sora äro lagda derpå; och frågan blir således endast, om den fria handeln skadar eller gagnar näringarna.
En nation förlorar på att sjelf vilja producera allt; det är alltid förmånligare altför bättre pris af utländningen köpa en vara, som vi sjelfva endast med mera kostnad skulle kunna producera.
Vära inkomster äro så mycket större, ju flera beqvämligheter och njutningar vi derför . kunna förskaffa oss; och det vi betala för mycket för en sak, förminskar i samma mån det vi kunna betala för en annan.
Man förutsätter, att hvarje införsel af utländska varor förminskar till samma grad afsätlningen af våra egna.
Visserligen kan det blifva en skada för en speciel näringsgren; men som en import alltid förutsätter en export, afsätta vi i dess ställe andra produeter.
Fabriksidkaren gynnas icke af förbudet eller hög tull; han är mera belåten 17 H. 23 Den i5 December f. m. med den måttliga.
Med hög tull är vanligen förenadt ett högt pris på varorna; då deremot produeternas goda pris lika mycket gynnar producenten som consumenten genom en förökad afsättning och efterfrågan.
Först genom det låga priset blir en vara tillgänglig för allmänheten och således småningom ett nödvändighetsbehof.
Täflan uppkommer, machiner förbättras; ett större antal arbetare inöfvas, oell den utländska varan, som i början torde inkomma, skall snart åter utträngas; ty i samma mån som anspråken påen förbättrad vara stiga hos consumenten, i samma och ännu större mån motvägas dessa svårigheter af den förvärfvade arbetsskickligheten.
De satser, jag här framställt, torde gillas i theorien; men man anser dem oanvändbara i practiken och befarar tillämpningen häraf i Sverige; man förutspår våra näringars undergång, om en täflan med utländningen skulle företagas med så underlägsna krafter.
Denna fråga är dock redan till en del afgjord genom lurendrejarens försorg; vissa näringsgrenars synbara förkofran kan man med full tillförsigt tillskrifva den täflan med utländska varor, som härigenom redan existerat.
Våra fabrikanter hafva således redan de facto eoncurrerat med utländningen; frågan är nu, att de äfven måste göra det de jure.
Om jag t. o. m. förutsätter tullförsnillning, inser jag ingen orsak, hvarföre den Svenska fabrikanten icke skulle kunna täfla med utländningen.
Vi hafva å vår sida en mängd förmåner framför utländningen, och de, sorn ännu felas oss, kunna vi till största delen tillegna oss.
Arbetslöner, hushyror och bränsle äro här billigare än utomlands, och den högre tillverkningskostnaden, som här förorsakas af en högre ränta, motväges fullkomligt af transportkostnaden för den utländska varans införande, utan att man deri behöfver inberäkna tull och handelsvinst.
Den vattenkraft, hvartill våra strömmar lemna oss en så ymnig tillgång, erbjuder mechaniska hjelpmedel, fullt svarande mot alla Englands eld- och luftmacliiner.
Ehuru arbetsfördelningens förmåner utgöra ett axiom i all slags hushållning, tyckes man icke riktigt hafva uppfattat det i Sverige.
I Frankrike anlägges sällan någon fahriksrörelse med mindre förlagscapital än flera millioner francs; uti Belgien äro fabriksanläggningarna i ännu större scala.
I Sverige ser man icke sällan flera fabriksrörelser i samma band med ett förlagscapital, som ofta icke torde öfverstiga 5o,ooo r:dr.
Denna mångslöjd är ganska menlig för fabriksidkaren; tillsyn och den practiska färdigheten kunna icke räcka till dessa olika grenar, hvilka dessutom alla i proportion draga en mängd faux frais, som blifva så mycket större, ju mindre det tillverkningsquantum är, på hvilket de fördelas.
Vid én större anläggning kan fabriksidkaren nöja sig med en mindre behållning, och ändock i det hela hafva Den i5 December f. ra. större vinst genom den större tillverkningen.
I ett capitalfattigt land mäste fabriksanläggningarna drifvas genom bolag.
Bomullsspinnerierna äro icke skyddade genom något förbud; de bära sig dock derföre, att de äro inrättade i en större scala.
I Sverige har man en passion att blifva hvad man kallar sin egen herre, och detta föranleder uppkom sten af en mängd små fabriksanläggningar, hvilka gifvet skulle gå under utomlands.
Att fabriker i en så liten scala kunna bära sig bevisar, att conjuncturerna för näringsidkaren icke äro så ofördelaktiga, som man ofta velat förespegla, så mycket mera sorn 4 å 5 stolar i Sverige ofta torde få bära en lefnadskostnad, som i andra länder knappt bäres af 5oä6o; ty t. o. m. den störste fabrikanten utomlands måste lefva med den noggrannaste hushållning och beräkning, om han skall slå sig ut, och ofta sker det ändock endast på de stackars fabriksarbetarnes bekostnad.
I Sverige fattas äfven tålamod; man vill göra en för hastig vinst, och detta karakterslyte förslappar den ihärdighet, som fordras, så vida man i industriel väg vili förkofra sig.
Man anför slutligen, att vårt land genom ett skyddstullssystems antagande skall blifva öfversvämmadt med utländska varor.
Englands concurrens befaras isynnerhet derföre, att Engelsmännen icke mera behöfva skydd för sin egen industri; de skulle således endast arbeta på att neddrifva skyddsvärnen för andra länders näringsflit, för att derigenom öppna sig nya marknads- och afsättningsorter för en Ständigt stigande productionsmassa.
Jag deremot kan icke rätt fatta någon beräkning i att ruinera sig sjelf för att ruinera andra.
Äfven den rikaste nation går snart under på en sådan speculation.
För att i en icke aflägsen framtid kunna undersälja Engelsmännen, hvilkas arbetslöner svårligen kunna nedsättas i anseende till de dryga taxorna, fordras endast, att vi skaffa oss mera capitalstyrka och större arbetsskicklighet.
Posse: Frih.
Boye har uti mitt yttrande funnit endast phraser.
Jag skulle vilja föreställa mig motsatsen; ty jag vet icke, hvarföre Hr Frih. eljest upptagit ensamt detta yttrande till besvarande och verkligen utfört detta försvar med en slags värme, om icke just motbevisning.
Jag klandrar icke Hr Frih. derför; jag medger honom mästerskap i förmågan att, i brist af vederläggande motskäl, afleda uppmärksamheten från saken.
Denna vill jag icke åter upptaga.
Mycket kunde deri sägas; men det är sagdt förr och är af alla kändt.
Boye har redan begärt votering.
Jag önskar, att vi må komma dertill, och får blott erinra, att då jag åberopade erfarenheten, var icke detta åberopande blott ett tomt ord; ty jag uppgaf, att fabrikerna icke började stiga före i8a3, att de deremot stigit sedan, iSo
Den i5 December f. m. oell att den förändring i handelsförhållandena, som då ägde min, var blott den, att Ständerna förklarade sig emot prohibi ti vsystemet.
Häruti ligger en verklig erfarenhet och icke något tomt ord.
En talare har, såsom skäl för förbudssystemets fortfarande, åberopat den förkofran, våra klädes- och sidenfabriker gjort under delta system.
Jag medgifver, att förkofran ägt rum; men jag har svårt alt tro, det denna härledt sig derifrån, att varan varit till införsel förbjuden.
Jag tror, att det, t. o. m. i Stockholm, icke är svårt att, när som helst, erhålla utländska kläden; och söder om Norrköping äro Svenska kläden snarare sällsynta.
Hvad siden beträffar, hehöfver man endast besinna, att knappast fidei af det, som inom landet consumeras, kan tillverkas på våra inhemska fabriker, för alt finna att oloflig inpractisering af denna vara ägt rum.
Återstår således att afgöra, om införseln komme ntt ökas, i fall förbuden upphäfdes.
Å ena sidan påstår man det vara lättare att tullförsnilla, än att lurendreja, dels emedan risken i sednare fallet är vida större, än i det förra, och dels emedan den, som låter förtulla något, kan vida lättare tullförsnilla mångdubbelt mera.
A andra sidan påstår man motsatsen, och äfven der låta skälen ganska goda.
Jag tror, att man har lika rätt och lika orätt å båda sidor.
Rian ser nemi. saken från olika synpunkter.
Å den ena ser man på möjligheten att besticka tullbetjeningen; å den andra på möjligheten att införa varorna utan tullbetjeningens vetskap.
I förra afseendet synes tullförsnillning vara lättare, men i det sednare tvärtom; och som jag hyser det hopp, att tullbetjeningen icke låter besticka sig, kan jag icke finna annat, än att det är bättre stadga en skyddstull, än att bibehålla absoluta förbud.
Likväl lärer Utsk:s förslag icke kunna ordagrannt antagas, emedan ett undantag för principen redan ägt rum i afseende å tackjern; hvadan det lärer blifva nödigt att liär upprepa detsamma.
Frih, Cederström, Jac.:
Det å'r några under discussionen fällda yttranden, som uppkallat mig; eljest hade jag icke ansett mig behöfva yttra mig i frågan, hvilken redan vid föregående riksdagar är tillräckligt utvecklad.
Boye har sagt, att Ständerna oell Konungen böra äga lika grundsatser.
Konungen utöfvar likväl ensam den oeconolniska lagstiftningen; och undantag från principer kunna, till följd af politiska förhållanden, vid tillämpningen blifva nödiga.
Ständerna, hvilka i dessa fall endast äga att uttrycka, hvad de anse vara grundsatsenligt, hafva icke att göra med möjligheten af behof utaf undantag.
Bestämmandet i denna del tillhör Konungen, hvars så beskaffade rätt jemväl blifvit af Utsk. erkänd.
Det sålunda uppdragna skälet lärer altså böra förfalla.