Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frölich förklarat sig hafva den lyckliga erfarenhet, att ingen verkligt nödlidande är ohulpen, skulle jag önska alt flere hade en sådan erfarenhet.
För min del har jag ej vunnit en dylik, tvertom, striderne emellan dem, som skola försörja den verkligen nödlidande, börja visa ett sådant tilltagande, att en fattiglag olyckligtvis är högst nödvändig.
Jag åberopar blott den jemna strid, som uppkommit emellan socknarna i fråga om hvem fattigförsörjningen skall åligga.
Om barmhertigheten vore djupare inplantad, så tror jag alt dessa strider skulle upphöra att vara så mångfalldiga, som de nu äro.
Huruvida Utsktn hafva träffat det rätta i denna lagstiftning, det lemnar jag derhän.
Det må en hvar sjelf pröfva.
Här är anmärkt, att Utsk:n inskränkt fattigvården inom hvarje pastorat eller hvarje socken, men att det vore Statens åliggande alt försörja de fattiga, eller åtminstone lenina bidrag till deras försörjning.
Jag tror att den regeln är mycket farlig.
Fastän Utsk:n afhållit sig från att vidröra anledntna lill fattigdomen, hafva Utsktn dock funnit sig skyldiga alt genom en fattiglag söka hindra fattigdomens tilltagande; och jag är öfvertygad, alt om Staten skulle lenina medel lill de fattiges underhåll, så ökades deras antal.
Det är i alla fall bestämdt gifvet, att barmhertigheten är grunden för fattigvården.
Vi äga icke någon annan representant för denna christliga lag, än kyrkan; och hvarje församling har en kyrka, sorn representerar dess christliga åligganden i allmänhet.
Del är visserligen Sanni å en annan sida, att sedan Staten blandat sig så mycket in i näringarna, i individernes rätt alt använda sina krafter till förkofran; så borde Staten äfven afhjelpa de olägenheter, hvilka derigenom uppstå; men granska vi förhållandet närmare, så linnes dock industrien, med den riktning hon tagit, ligga till grund för fattigdomen till en stor del.
Vi äflas, vi sträfva att förädla tillverkningen af våra varor, vi söka att göra dem så litet kostsamma för producenten som möjligt; men jag hemställer, om det är rättvist, att vi så sällan fråga efter den menniskokraft, som användes lill dessa varors producerande.
Fordom var det icke så.
Det var ett hushåll, som arbetade för sig. öfverskotlet blef användt för hushållets behof.
Ofverskotlen voro då mindre, men jemte öfverskolten hafva behofven inom hushållen, lil - Dcn 9 September f, m. lika med civilisationen och retelsernas samt njutningarnas mängd, ökat sig så, alt öfverskolten till barmhertigheten äro mindre än förut.
Ai belskraflerne tillhöra icke hushållen; de äro nu utanför deni.
Arbetaren hörer ej längre till familjen; han njuter ej samma bröd.
Jag aflönar en daglönare för det arbete han för dagen uträttat.
När aftoneu är inne, så har förbindelsen å ömse sidor upphört.
Arbetaren får då sörja för sig sjelf, och den, af hvilken lian blifvit begagnad, bryr sig ej mera om honom.
Jag tror, att deri ligger en stor grund för den ökade fattigdomen.
Då sålunda husbonden har till föremål, att göra sig sjelf rik, utan att afse behofvcl hos andra, så må lian också bidraga till ett sådant behofs fyllande.
Jag tror, att Utsktn dervid ej kunnat sträcka sig längre än sockenvis eller på sin höjd pastoralsvis.
Här är sagdt, alt länen borde utgöra districter för fattigvård, eller att arbetshus borde finnas för hvarje län.
Jag tviflar på nyttan deraf.
Jag bekänner uppriktigt, ali jag har en ganska stor fruktan för dessa s. k. arbetshus.
De skulle börja med alt heta arbetshus och öfvergå lill att förtjena namn af correclionshus samt slutligen till brottslingshus.
Att casernera in de fatliga på delta vis de dagar, då de ej hafva arbetsförtjenst, är efter mitt omdöme högst vådligt.
Jag får likväl tillägga, att under discussionen inom Utsk:n gjordes härom anmärkntr, isynnerhet i fråga om den punkt, enl. hvilken sockennämnden borde skaffa tillfälle till arbetsförtjenst för dem, som äro i saknad deraf, samt att, då nöden vore så allmän, att nämnden ej kunde skaffa arbete, anmälan derom borde göras hos Konungens Bef:h:de; hvarvid Utsktn förgätit alt Konungens Bef:h:de icke har några medel alt vid sådana tillfällen använda.
På min framställning derom uppgjordes inom Utsktn ett förslag dertill, hvilket afgick till StalsUlsk.
Jag käntier ej hvad öde det sedermera fått, men det innehöll, alt i sådant fall Slaten borde komma emellan för alt skaffa arbetsfört folk tillfälle att förvärfva sitt uppehälle genom arbete, men icke inom lilis, utan på annat sätt.
Jag tror man i allmänhet vid anmärkntna i detaljerna sammanblandat tvänne saker, som
Utsktn likväl för sig temmeligen noga utredt.
Det finnes 2tne slag af fattiga, nemi. sådane, som icke kunna, och sådane som icke vilja försörja sig sjelfva.
På denna grund hafva Utsktn åtminstone någorlunda jemknt ihop föreskrifterna, så att behofven kunna blifva uppfyllda.
Cederström isynnerhet blifvit anmärkt, att Utsktn hindrat inflyttningar.
Jag ber derföre att få närmare förklara förhållandet.
Kanske att ordalagen ej äro nog tydliga, men vi hafva gjort skilnad emellan inflyttning på grund af mantalsskrifning, och rättigheten att få inflytta ulan att vara mantalsskrifven i vistelseorten.
När Utsktn ansett att socknen bör försörja sina fattiga, så har det väl också på andra sidan varit billigt, alt socknen bibehållits vid rättig - 2 '2 8 Den g September f. m. helen alt garantera sig för alltför många fattiga.
Del var kanske en hård strid nog att inom Utsk:n göra gällande den åsigt, att de utan mantalsskrifning skola få bo i socknen.
Dermed tyckes dock rättvisan hafva någorlunda nära hunnit sitt mål; ty då en församling har en person, som vill flytta derifrån, så är det bra hardt, alt han ej skall få göra det, derföre alt han kan blifva fattig.
Här är nemi. aldrig fråga om andra än dem. som äro arbetsföra, icke om dem, hvilka redan åtnjuta fattigunderstöd.
Men å andra sidan hafva Utsktn trott, att denna inflyttning skulle underlättas i betydlig mån, om den flyttande kunde vistas i den ena församlingen och vara mantalsskrifven i den andra, d. v. s. njuta fattigvård der lian var sjelfskrifven dertill förut.
Jag tror, att inga olägenheter kunna deraf uppstå, och det är åtminstone ett steg framåt till hvad man åsyftar — frihet för en hvar att välja sin vistelseort.
Jag tror, att detta till en början kan godkännas såsom ett försök; kommande lagstiftare må utsträcka denna rättighet efter blifvande tidsförhållanden.
Det har nu varit angeläget att få detta stadgadt, för alt slutligen slippa striderna om inflyttning, då ingen längre hade något egentligt skäl att sätta sig deiemot.
Jag kan bo i ena socken oell vinna arbetsfört jenst för kortare tid i en annan.
De utflyttningar, som nu sålunda skett, hafva verkligen satt mycken oreda i gång.
Den flyttande har i den församling, dit han kommit för alt söka arbete, blifvit vägrad inflyttning, derföre att han ej kunnat försörja sig på annat sätt, än genom sitt arbete.
Nu blefve anlednm lill en sådan vägran borttagen, och jag tror, att R. o Ad. åtminstone i någon mån borde hålla Utsktn räkning för att de kunnat gå så långt.
Cederström har ansett öfverflödigt att i författningen införa, att tiggeri, eller, såsom det här kallas, beltlande ej bör tillåtas.
Jag erkänner visserligen, alt förbudet icke alltid verkar hvad man åsyftar; men jag tror, alt om det borltoges, d. v. s. om tiggeriet vore tillåtet, så skulle detsamma ännu mera taga öfverhand.
I och för sig sjelft måste det visserligen medgifvas, att hos den behöfvande kan det ej vara ett brott att begära, lika litet som det kan vara brottsligt att gifva ; men vi lefva i tider, då det -händer att personer lefva endast af tiggeri, eller, såsom Frih.
Cederström ganska riktigt sagt, gjort det till sitt yrke.
Jag tror alt det är lagstiftningen, som bör förekomma denna oordning, som leder till så många andra.
Cederström har yttrat alt om ett barn, sorn vistats 12 år i Norrland, men vore födt i Skåne, komme i behof af fattigförsörjning, så skulle det flyttas tillbaka till Skåne.
Jag vet icke livar det står, att en sådan flyttning borde äga rum.
Om barnets underhall redan vid inflyttningen icke kunde bekostas på annat sätt, än alt det kastades på något falligvårds-samhälle, så borde underhållet utgå från födelseorten; men liar behofvet.
Den 9 September f. ra. sedermera uppkommit, så tror jag icke att Utsktns förslag innehåller något om barnets återsändande till födelseorten.
Här finnes i alla fall ett ganska vigligt stadgande i betänk, intaget, att om tvist uppkommer om fattigförsörjning för den, sorn deraf kommer i behof, skall underhållet utgå af det samhälle, der den behöfvande finnes, intilldess tvisten är afgjord.
Af reservanterne samt en och annan här på Riddarhuset har anmärka, blifvit gjord emot 5 §:n.
Äfven jag är reservant i afseende på hemmansbrukare och jordtorpare; men pluralileten inom Utsk:n, och isynnerhet ledamölerne af BöndeSt., gjorde en anmärkn., som kanske ändå icke är så oriktig, nemi. att hetnmansbrukarens fattigdom ofta härrör af ett öfverdrifvet arrende, hvilket jordägaren njuter ensam, ulan att församlingen deri bar någon del.
Del är kanske icke så orätt, att den, som gör en person fattig, äfven får i högre grad ali andra bidraga lill bans underhåll.
Jag är från en provins, der exempel derpå fordom funnits, att underhafvande på stora egendomar eller gods blifvit behandlade så båldt, att fattigdom hos deni ovillkorligen måst blifva följden deraf.
Jag tror derföre att socknen eller den Corporation, hvilken allmänna fattigförsörjningen åligger, icke bör ensam drabbas af underhållskostnaden, då enskild person bidragit till fattigdomen.
Detta har förändrat sig mycket, men det har öfvergåll derhän, alt hemmansbrukare och jordtorpare hafva upphört att existera, och en annan dass arbetare under namn af stattorpare och statdrängar hafva uppkommit.
Jag hemställer oin del kan vara rättvist, att en socken eller en commun skall försörja dem, sorn sålunda med hustrur och barn hopas i en arbetscasern under tjenslehjonsvillkor, så alt de den 24 Augusti uppsägas alt flytta den 24 påföljande October med familjen på halsen.
De äro dertill lörpjiglade enl. nu gällande författningar; men jag frågar, oin icke den jordägare, som tillskapar sådana familjer sålunda att han antager en statdräng och, ehuru denne endast får stat för en person, tillåter samt måhända erbjuder honom att gifta sig, för alt kunna derjemte draga nytta af hustrun och barnen, men, när denna familj ökat sig lill 7 a 8 personer, uppsäger den att flytta efter 2:ne månader och sålunda försätter densamma i yttersta fattigdom, — jag frågar, säger jag, 0111 icke en sådan jordägare ganska ofta är lika skyldig och mera skyldig att bidraga lill dylika familjers fattigvård, än socknen.
Jag skall icke uppehålla R. o. Ad. längre, i förmodan att betänk, blir återremitteradt.
Sedan jag anmälte mig hafva åt skilliga välgrundade anmärkntr blifvit gjorda emot ifrågavar. förslag, så att jag ej har mycket att tillägga.
Jag ber likväl R. o. Ad. besinna, alt fattigvården i allmänhet är en af våra vigtigasle samhällsangelägenheter, och att man således
Den 9 September f. m. må väl besinna hvad man gör, då man stiftar en ny stadga, som i detta afseende skall tillämpas på landet i allmänhet.
Man hör i allmänhet göra sig val reda för orsakerna till fattigdomen, och huru den genom lämpliga åtgärder må kunna förekommas, samt till hvilka understöd lämpligen bör lemnäs.
Man har här talat om orsaken till fattigdomen.
För min del skulle jag visserligen tro, alt ganska många anledntr till fattigdom förelinnas.
Bland dessa hafva de täta missvexterna, under de sednare åren, betydligt ökat densamma, och backstuguh jonen, våra förtidiga giftermål samt vidt utsträckta hemmansklyfningar hafva äfven i hög grad bidragit dertill samt stå ännu qvar såsom verkande skäl till fattigdomen.
Jag fruktar, att dessa skäl ännu lange komma alt qvarstå, och att vi också derföre ännu ganska länge komma alt underhålla en betydlig massa af fattiga.
För min del anser jag verkligen, att i närvar, omständigheter lämpligast vore, 0111 större fattighus eller arbetsinrättn:r districts— eller länsvis kunde tillvägabringas.
Jag skulle tro, att derigenom de fattiges antal skulle betydligen minskas; ty, mine herrar! fruktan för våra correctionshus och våra arbetsinrällnrr i allmänhet gör, att allmänheten blir försigtigare eller ser sig bättre före; och måhända skulle de fattiges antal, åtminstone deras, hvilka satt sig ner i särskilda bostäder, minskas genom fruktan alt komma på dessa inrättningar.
Jag medger visserligen, att nu äro sådana större inrättntr icke verkställbara, emedan Statens mellankomst dervid är högst nödvändig, då kostnaderna skulle öfverstiga hvad af socknarna kunde tillskjutas; hvarförutan vi icke hafva tillräcklig sysselsättning för dem, som på arbetshusen borde inlagas.
Vi måste således inskränka oss till de enskilda iu— rältn:r, sorn inom socknarna kunna tillvägabringas.
I afseende på den stadga, som nu af Ulsktn blifvit föreslagen, hafva flera anmärkntr blifvit gjorda af Frih. Cederström, Gr.
Posse in. fl., och jag förenar mig hufvudsakligen med dem.
Frölich anser jag verkligen, att allt vidlyftigt reglementerande bör, så vidt möjligt är, undvikas i fråga om fattigvårdens ordnande.
Det är dessutom, mine herrar! ganska svårt att dervid reglementera och göra en lag för alla districter och socknar, särdeles vid besinnande deraf, att Utsktn i deras Un § sagt, att socknar af samma pastorat och församlingar af samma stad, der de så åsämjas, kunna förena sig om en gemensam fattigvård.
Förhållandet inom församlingarna, så väl i staden, som på landet, är ganska olika, och således anser jag det, så vidt möjligt ar, böra få ankomma på församlingarna sjelfva alt ordna sin fattigvård.
I a:a §:n säga Utsktn, att ”på hvart och ett fattigvårdssamhälle ankommer att, under iakttagande af föreskrifterna i denna stadga, ordna fattigvården på sätt som, efter ortens beskaffenhet och särskildta förhållanden, finnes lämpligast, Den 9 September f. m. dock sa, alt betllande aldrig må tillåtas.”
Jag anser denna § vara alldeles tillfyllcstgörande såsom reglemente i denna del, och att således den i3 §:n, hvilken omtalar hvad som till fattigvården skall utgöras, kan utgå.
Hvad vill det säga att en afgift af högst 6 sk. skall betalas af hvarje mantalsskrifven person, som fyllt 17 år?
Det är alldeles otillräckligt, isynnerhet i städerna, der fattigvårdsafgiflerna äro högst betydligen öfverstigande dem på landet.
Jag finnér således, alt man bör förebygga en inskränkning i detta fall och låta fattigvårdssamhället inom sig helt och hållet förordna och bestämma hvilka bidrag antingen i spanmäl eller i penningar höra erläggas.
1 de öfriga §J:na har jag, som sagdt ar, blifvit förekomman af Frih.
Cederström och andra talare, som här yttrat sig; men i afseende på 18 §:n, hvilken jag önskar må få qvarstå, och som innehåller, att ”fattighjon, som beträdes med betllande utom det samhälle det tillhörer, skall genast försändas till hemorten, och kostnaden dertill ersättas af nämnda samhälle,” får jag anmärka, alt man allmänneligen, och med mycket skäl, klagar deröfver, alt fattighjonen kringstryka från den ena socknen till den andra.
Detta är mycket svårt att förekomma, särdeles under tryckande år, då försarnlingarne med svårighet kunna underhålla sina fattiga ; men det är då också lika betungande att emottaga sådana främmande fattiga, och det vore åtminstone ett försök för tillvägabringande af ordning inom fattigvården och socknarna, om ett sådant stadgande blef gällande.
Det blef då anledn. för socknarna, att sjelfva närmare öfverlägga örn de strängare mått och steg, som kunde vidtagas, för att hindra dylika utvandringar.
Kunde det ske, såsom här är afsedt, vore sådant mycket väl.
För min del skulle jag åtminstone tro, att det borde qvarstå tills vidare.
Jag har visserligen bär hört, men icke haft tillfälle att taga närmare kännedom om de förslag, hvilka nu af Frih.
Cederström blifvit upplästa, ehuru de förut blifvit af honom framställda.
Jag kan således icke nu bestämdt yttra mig öfver dem; men så mycket jag kunde höra, tycktes de vara ganska väl grundade, och. jag hoppas således, att Utsktn, lill hvilka jag förmodar att denna fråga blir återremitterad, må taga Frih.
Cederströms förslag i noggrannt öfvervägande.
Jag erkänner visserligen, att denna stadga bör vara till sitt innehåll så allmän, att icke något specielt reglementerande förhindrar den ena eller andra församlingen att ordna sitt fattigväsende efter de omständigheter, som der förekomma.
Men å den andra sidan är det också nödvändigt, alt icke lemna föreskrifterna om fattigvården så obestämda, som våra hittills gällande författningar äro.
Svårigheten återstår, att finna hvad som i detta fall må vara lagom.
Flera anmärkn:r vid be - Den 9 September f. m. tänk. och i riktning, motsatt dess omständlighet, hafva redan blifvit gjorda.
Jag skall äfven tillåta mig ali upptaga några omständigheter.
Första frågan blir naturligtvis den: hvem bör vara föremål för fattigvården.''
Det uttryck, sorn TJtsktn i i §:n begagnat, då de nämnt sådana, som sakna förmåga och medel alt sig sjelfva försörja, vill jag icke klandra.
Utsktn hafva upptagit 2:ne särskildta förhållanden, och begge måste ingå i pröfningen.
Om någon saknar förmåga, men bär medel, så är det klart att församlingen icke bör belastas med bans underhåll.
Flera särskilda bestämmelser i detta fall göras vanligen i fattigvårds-sladgarna; men jag skulle tro, att man i denna allin, författning icke bör gå längre.
Nästa allin, fråga är den: huru skall fattigvården meddelas? i afseende derpå föreslå Utsk:n: ”hvarje socken å landet, och i stad hvarje församling,” men tillåta likväl att socknar af samma pastorat och församlingar af samma stud måga förena sig 0111 samma fattigvård.
Jag ville tillstyrka att ordet ”måga” förändras till ”skola,” då det är fråga om terrilorial-församlingar i samma stad.
Om vi skola taga exempel här i Stockholm, så är förhållandet, alt det förmögnaste folket för det mesta bor i Clara och Storkyrko-församlingarna, der husen äro störst, och der, synnerligen i Clara, de drygare hyrorna göra att få fattighjon linnas, jemförelsevis till dem som bo i Cathrina eller Johannis församlingar.
Örn nu det förmögna folket, som bor i Clara församling, till arbete begagnar det fattiga folket, som bor i Johannis; kan det då vara skäl att denna fattiga församling skall ensam försörja sina fattighjon, utan bidrag af de förmögna i Clara?
Utom det att billigheten fordrar en gemensam fattigvård för alla territorial-församlingar i en stad, så fordras det äfven, 0111 jag så får säga, för verkställbar'beten; ty örn man, med bibehållande af sitt yrke och sina kunder, förblifver boende ungefär på samma ställe, men blott flyttar öfver Malmskilnadsgatan t. éx., så tillhör man det ena halfåret Clara och det andra halfåret Jacobs församling.
Då intet hindrar den som bor pä ena sidan af gatan att arbeta .på den andra i nästa församling, så äro inflyttningsfrågorna här ulan den vigt som på landet, och nästan utan tillämplighet.
Således, man mäste och bör förena dessa församlingar om gemensam fattigvård.
Från denna förening vill jag likväl undantaga de s. k. friförsamfin garna.
Dessa äro, efter mitt förmenande, ett missbruk åtminstone i hufvudstäderi, och måhända allestädes.
E11 sådan fri-församling är t. ex. den Finska härstädes, hvars medlemmar bo i alla församlingar inom hufvudstaden, t. o. m. utom staden, så att ingen kan hafva riktig reda på hennes utsträckning.
E11 församling, som på detta sätt håller sig skild från allt afseende på territorium, bör ock försörja sina fattighjon; ty för hvarje annan är det nästan omöjligt att bålla ordning på dem.
Den 9 S e p t e m b e r f. m. a33 l aldra §:n är det tillåtet att ordna fattigvården på sätt inan tinner lämpligast, dock så atl bettlande aldrig må tillåtas.
Jag ville här tillägga ett förbud, det nemi. alt landtförsamlingarna ej må vara tillåtet försörja sina fattiga genom omgång, då de fattige vanligen kallas rotehjon.
En sådan fattig går eller skjutsas från den ena stugan till den andra, är några dagar på det ena stället och några på det andra.
Den som är ärlig löper under ett sådant kringstrykande lif stor fara alt förlora sin goda fräjd.
Han tigger vid livar mans dörr, blott med den skilnad, att det är honom föreskrifvet inom hvilken lid lian skall förflyttas tillen annan.
Jag har till och med på en gästgifvaregård sett ett sådant rotehjon, som tillika var något fånigt, antasta och förskräcka ett resande fruntimmer. 1 4 §:n hafva Utsktn stadgat: ”Jemte den föräldrar alltid tillhörande förbindchen alt försörja sina barn, skall det i allmänhet åligga anhörige, i rätt upp- och nedstigande led, ali, i män af behof å den ena och förmåga å den andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning.”
Delta stadgande är alltför inskränkt.
Om någon fattig har en förmögen, syster eller bror, sä är denne anhörige icke i rätt uppeller nedstigande led; men månne lian icke likväl bör vara förbunden att draga försorg om det fattiga syskonet?
Utskln hade, efter min förmening, gjort vida rättare, om de, i stället alt här antaga rätt upp- och nedstigande led, blott hållit sig vid stadgandet i K. förordningen af den ii Dec. 1766, att landshöfdingen skall pröfva, huruvida de anhörige äga förmåga att försörja den fattige och derefter besluta.
I sådant fall kan åliggandet utkräfvas i alla riktningar utan äfventyr att förbigå dem, sorn företrädesvis borde betala.
En värd talare har klandrat Utsk:ns förslag.
Jag måste af erfarenhet yrka, atl det mätte få stå qvar, men med den lydelse jag antydt.
1 ett län, hvars landshöfding icke sitter långt ifrån mig, hände under den tid jag var statssecreterare, alt flera syskon, hvaribland någre voro i goda omständigheter, och en, om jag rätt minnes, hade eget hemman, vägrade försörja deras gamla moder, som var 60 år gammal och blind.
Gummans försörjning sattes på entreprenad-auction, och någon åtog sig den för 2:ne tsr korn om året, men församlingen, som skulle betala denna säd, vägrade och yrkade barnens förpligtande dertill.
Målet gick. lill landshöfdingen, som förklarade, att- barnen, hvilka voro i stånd alt försörja modren, väl horde vara skyldige att göra det, men att han icke kände någon författning, som ålade deni en sådan skyldighet.
K a 111111a r-col l:m gillade landshöfdingen beslut, men Konungen tillämpade 1.766 års författning.
Jag hörde aldrig mera af det målet; ty utan tvifvel pröfvade landshöfdingen barnen skyldiga alt försörja sin moder, hvarmed saken afstannade. i3 H. 3o »34 D e ii 9 September f. m. Vid' 5(§:n har Hr Edenlijelm anmärkt, alt 'fabriker borde hafva en särskild fattigvård.
Jag instämmer med honom deruti.
Det är alldeles olämpligt att ålägga en församling dylik fattigvård.
Han har omförmält förhållandet med en fabrik i Westergöthland.
Jag får fästa uppmärksamheten på en i Östergöthland, nemi.
Motala mekaniska verkstad.
Antalet af der anställde arbetare är så stort, att fattigvården för dem blefve Motala församling alltför tung att bekosta.
Jag kan icke minnas annat, än att fråga derom redan var viickt under min embelsmannatid.
I annat fall kommer saken väl snart lill närmare utveckling.
I io §:n i morn. står: ”Sockennämnden tillkommer målsmans och husbonderätt öfver dem, som åtnjuta full fattigförsörjning samt öfver andra understödstagare vid tillfällen, då de vid fattighus eller hos nämnden sig i fatligvårdsärenden befinna.'’
Det lär väl menas, att de befinna sig der, såsom understödstagare.
Mången kan gå i fattigvårds är en d e n, utan att begära något understöd. i i §:n stadgar, att, ”då fattighjon visar tredska, sjelfsvåld, oordentlighet eller sturskhet, må sockennämnd, der annan rättelse ej gör tillfyllest, besluta en lämplig minskning af hjonets underhåll.”
Denna föreskrift härrör från 9 och 1 1 §§:na 28 cap. kyrkolagen, och kallas i dagligt tal att sätta fattighjonen på latkost.
Delta är en åtgärd, som städse befunnits oumbärlig, men till densamma hörer tillåtelse för fattigvårds-directrn eller den som har uppsigten öfver den late, att kunna instänga honom; ty får han mindre föda, än han åstundar, och man ej hindrar honom att gå ut, så blir följden, att lian tigger, och således upplöser sig hela åtgärden i en oordning.
När jag nämner detta, så påminnes jag om arbetshus-inrältn:r.