Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror likväl, att då sinnesstämningen tycks vara allmän inom landet för den åsigten, att det tillhör fäderneslandets samtlige söner, att bereda sig för att försvara sitt land, så torde erfordras stadgande om förändrad organisation i allmänhet och sålunda äfven uti nämnde fall.
— Jag inser icke, ifall man väntar sig något behof af denna landtstorm i framtiden, — och då denna landtstorm naturligtvis skulle bestå af de bevåringsskyldige, som fullgjort bevåringspligten, — hvarföre man icke Den 7 Januari. 33 icke nu i tid skall bestämma om skyldigheten att framdeles tjenstgöra, i händelse sådant skulle blifva oundgängligen nödigt, allt med de inskränkningar, hvilka äro uti omförmäldte reservation antydda.
Då jag vidrör detta ämne och mina blickar falla på Gr.
Anckarsvärd här midt emot mig, så tror jag mig draga mig till minnes att för 30—40 år sedan den ädle Grin framställde den tanken, att det vore lyckligt om bevärings-ynglingarna sjelfve underhölle sig med sin mundering, emedan det sålunda skulle blifva lätt att bilda en nationaldrägt, samt äfven att bekläda en landstorm.
Om beväringsynglingarna egde rätt att mot någon skälig ersättning begagna egna kläder, så vore det väl knapt någon enda, som icke skulle bestå sig med desamma.
Vi se numera, att, då allmogens söner åro klädda, hafva de i allmänhet vackra bonjourer och öfriga persedlar, som, i händelse dessa hade samma färg och snitt, ganska vs)J skulle passa till uniform Hvad de hvita pantalongerna beträffar, så vet jag icke ens någon, som icke består sig med sådana.
Sedan några infört seden att begagna egna kläder, togo andra efter detta bruk; och så småningom blef det en ambitionssak för litet hvar att förskaffa sig dem; och jag tager för alldeles afgjordt, att det icke kommer annat i fråga, än att alla slutligen skulle heldre begagna sig deraf, än att bekläda sig med de persedlar, som nu lemnäs dem ur förråderna.
Så är nu förhållandet med skjortor, strumpor och skor, hvilka beväringsynglingen eger förskaffa sig mot en rdr bko, en ersättning, hvarpå han sannerligen icke kan skörda någon vinst.
Jag, som gjort ett ansenligt antal beväringsmöten, vet huru det hänger ihop med de beväringspersedlar, som utlemnas åt beväringsynglingarne.
De må vädras aldrig sä mycket, så är det dock vidrigt att taga på sig de plagg, som andra hafva begagnat flere år, utan att man vet, hvad det är för personer, som hafva begagnat dem.
Vi kunna föreställa oss en yngling, klädd uti bonjour med en eller ,2 knapprader och mossa, plagg, som litet hvar har.
Hvad särskildt mössorna vidkommer, så se vi, huru benägen allmogen är att troget efterapa uniformsföråndringarne för militären i denna del.
Jag tror, att med en sådan rock och mössa skulle ynglingarne ganska gerna och mot en måttlig ersättning underhålla sig.
På så sätt skulle dock bildas en slags uniform, . som tillika så småningom skulle öfvergå till hvad Gr.
Anckarsvärd afsåg, en nationaldrägt öfver hela landet.
Jag tror, att denna idé icke bör förkastas, och anser, att det år en idé, som R.
St:r icke böra förbise vid den underd. framställning, de i ämnet komma att göra hos K. M. Slutligen får jag yttra, några ord i afseende derå, att man af den K.
Proposm kan sluta dertill, att deras antal, som kunde, komma att lösa sig från vapenöfningarne, skulle möjligen komma att öfverstiga halfva antalet eller 10,000.
Den, till följd deraf, disponibla beväringsstyrkan skulle blifva 50,000, från hvilket antal man dock torde få, af olikartade orsaker, afräkna en stor mängd, så att det kanske slutligen icke funnes mer än 40,000 att tillgå uti farans stund.
Månne nu denna styrka, sammanlagd med vår lilla armé, kan vara tillfyllestgörande?
Visst är det lyckligt, att de, som exer« H.
Hl. i 34 Den 7 Januari'. cera, få en bättre öfning, och att 2 års öfning är att föredraga framför ett års, kan ju aldrig bestridas; men jag fruktar, att, om en del af befolkningen icke alls exercerar, det kunde blifva betänkligt, att, ifall man behöfver en större styrka, då till största delen taga den af helt och hållet oöfvadt folk.
Det har nn under de år, som beväringen exercerat, blifvit en allmän öfvertygelse hos hela vår befolkning, att krigstjensten ieke är något motbjudande, farligt eller vidrigt.
Denna erfarenhet har tillförene icke varit så allmänt spridd, som den nu blifvit det; och denna för fosterlandet nyttiga anda böra vi söka underhålla och befrämja.
Det är från denna synpunkt, jag utgår, då jag bekänner, att jag anser lyckligare, om ett större antal ynglingar erhålla en mindre öfning, än om ett inskränktare antal erhålla en något större, som i allt fall ej kan motsvara fullkomlig rekrytbildning; jag tror nemi., det vara ändamålsenllgare, att t. ex inskränka sig till ett års öfning under 20 dagars möte med ett större antal, än att kunna åstadkomma 2 års öfning meil endast 1 5 dagars möten för ett ringare antal beväringsynglingar.
Efter 20 dagars möte ett år äro obestridligen beväringsynglingarne så exercerade, att de kunna användas vid sidan af gammal stam och på 2:ne år förgäta de icke så hvad de inhemtat, att de icke på ganska kort tid kunna återuplifva minnet deraf.
Det är uppå de skäl, jag nu andragit, som jag ansett mig böra framkasta betänkligheter mot den stora förminskning, som skulle ega. rum uti det antal af beväringsynglingar, hvilka hädanefter skulle årligen exerceras, och hvars numerär, jeml. den K.
Proposm, skulle upgå till endast 10,000 om året.
Ilr Stjernsvärd, Gustaf Mauritz:
Att nu med någon fullständighet kunna ingå uti analys af förevarande K. M:s nåd.
Propos., angule beväringsmanskapets bildande och vapenöfningarne, är nära nog omöjligt, så väl i anseende till detta opus’ stora omfattning till vidden, som med hänsigt till den korta tid, som förlupit, sedan nämnde K. Propos. till R.
St:r öfverlemnades.
Enär det sålunda endast kan blifva helt ytligt, jag nu kommer att vidröra någon af de frågan tillhörande ämnen, anhåller jag, att, då denna K.
Propos. blir tryckt, få i afseende derå afgifva de påminnelser, hvartill jag kan finna anledning.
Till en början kan jag icke undgå att yttra min stora tillfredsställelse dermed, att den åsigt, som, efter mitt förmenande, menligt inverkade på hela national-beväpnings-principen, och, efter att vid 1847 års
Riksdag hafva gjort sig gällande uti en Regeringens framställning samt af de
K onoterade nu återuptagits, — den åsigten nemi., att ej hela, utan blott en del af beväringsmanskapet skulle undergå årlig vapenöfning — icke återfinnes i den K.
Propos n.
I öfrigt vill jag yttra några ord angalo det uti den K.
Proposm framstälda förslag, att medelst erläggande af en afgift erhålla befrielse från beväringspligtens utgörande.
Att helt och hållet afskaffa tegan, tror jag vara omöjligt
Det sätt, som nu blifvit föreslaget, för befrielse från beväringspligten, är dock uti min tanke bättre, än det förutvarande.
Sorn kändt är, egde nemi. beväringsynglingarne förut rätt ben 7
Ja nn ar i. att sjelfve lega.
Logningspenningame, han gaf ut, lemnades till en afskedad oduglig militär, ofta en vanfrejdad person, och blefvo vanligen upsupne under pågående möte.
Sådant var resultatet, som vanns derutaf.
Nu deremot, då en bestämd afgift af K.
M. blifvit reglerad, och då den summa, som härför inflyter, ingår till Statsverket, för att användas till med försvarsväsendet gemenskap egande ändamål, tror jag man fullgjort allt, hvad uti detta afseende kan åstadkommas.
Jag anser blott denna summa på engång vara för låg och orättvist utgå
Dun är uti K.
Proposm bestämd till 100 rdr rmt, för att på en gång utbetalas.
Som vi känna, äro beväringsåren 5.
Om nu em beväringsyngling, som betalt vakansafgift, dör efter första årets förlopp, eller genom inträde i _ Arméen befrias från beväringsskyldigheten, så har han erlagt 100 rdr, ehuru han de facto för den då gångna tiden endast bort betala 20 rdr, således fått betala 80 rdr utöfver hvad han borde.
Rättelse i denna orättvisa bör således ega rum.
Hvad befrielsebeloppet angår, anser jag, att det borde bestämmas till enahanda summa, för att årligen utgå, som nya ordinarie roteringen nu erlägger i vakans-afgift.
Hvad vidare beträffar fredsuniformoringen, så har jag icke tillräckligt noga genomsett den K.
Proposm, för att kunna bestämdt påstå, att deruti något förekommer rörande denna sak; men då Frih.
Raab fört denna fråga på tal.
Vili jag i korthet yttra mig derom.
Jag anser, att den mest ändamålslösa utgiften, som beväringsmanskapet föranledes, sker till följd af den dyrbara, utan ändadamål varande, fredsmunderingen.
Uti denna ligger en bestämd misshushållning med statsmedlen och som blef ännu större genom sisth Riksdags beslut, sorn anslog medel till dubbelt af beväringsmunderingen, i st. f. en, som förut bestods.
Beväringsynglingen kan aldrig utslita en mundering, långt mindre 2 me, hvilket gifver mig anledn. påyrka, hvad jag vid förlidne riksdagar föreslagit, nemi. att bevärinKsbeklädnaden i fred skulle, utom öfrige nödige plagg, reduceras till 1 blus, att pådraga öfver de egna kläderna.
På detta sätt tror jag, att en större del af utgifterna skulle försvinna.
Jag vill härmed icke hafva sagt, att icke medel böra anslås till beväringens beklädande under fred, men endast för att bilda ett reservförråd för kriget, samt att inga andra persedlar under fredstid böra tillverkas i fullständigt skick, än sådane, som utan svårighet kunna förvaras, utan att förstöras, och som, i händelse af krig, icke utan svårighet med nödig skyndsamhet kunna anskaffas.
En del materialier äro nemi. sådana, att de lätt undergå försämring under det de förvaras, såsom färdiggjorda kläder m. m.
Klädet, som i reservförrådet måste upläggas, borde derföre årligen omsättas, medelst utdelning af det befintliga till den stående hären, och samtidigt härmed nytt kläde anskaffas.
Sålunda kunde man åstadkomma en fullständig omsättning deraf, och all försämring, så vidt möjligt, förekommas.
Jag tror mig hafva funnit, att måhända icke uti den K.
Proposm tillräckligt afs:de blifvit fästadt vid detta ämne; men då jag, enligt hvad jag vid början af detta anförande omnämnde, icke fått tillfälle att så noga genomgå förevarande K. Propos., som jag det Den 7 Januari. önskat, vill jag endast, anföra denna omständighet såsom en förklaring derför, att jag denna gång icke kunnat så uti detalj, som jag ämnat, ingå uti skärskådande af den K.
Proposm, samt anhåller slutligen, att dessa mina ord måtte få åtfölja den K.
Proposm till StatsUtsk:t.
Jag inser fullkomligt svårigheten för hvar och en ledamot af Ståndet att på den korta tid, K. M:t.s nåd.
Prop. ang:de förnyad författning om utskrifningssättet och inrättningen af allm. beväringsmanskapet varit tillgänglig, kunna derom taga fullständig kännedom.
Häruti ligger ock tillräcklig förklaringsgrund af de misstag, den föreg:de talaren gjort vid upfattningen af Proposins innehåll.
Den flygtiga genomläsningen har kommit honom att förblanda den Ii. Propos-.n med Komiterades betänkande, och åtskilliga af hans anmärkmr äro rigtade mera mot det sednare ån emot den förra.
M. icke föreslagit uttagande af endast ett bestämdt antal beväringsynglingar utaf hvarje klass.
Den enda förändring som, i afs:de på skyldigheten att utgöra beväringspligten, hädanefter skulle komma att ega rum, är, enl. K.
M;s nåd. förslag, att den hittills varande legningsrätten under fredstid utbytes emot skyldigheten för dem, som önska befrielse från vapenöfningame, att derför till Staten erlägga en viss summa.
Antalet af de årligen exercerande beväringsynglingarne blir sålunda beroende af det större eller mindre antal, som önskar begagna sig af friköpningsråtten.
Rättigheten att under fredstid medelst penningar befria sig från exercis inskränker dock icke skyldigheten för hvarje bevärings-yngling att, i händelse af krig eller vid behof af krigsrustningar, träda under vapen.
De, som genom penningars erläggande befriat sig från vapen-öfningarne, skola, i händelse de upbådas i tjenstgöring under den tid de friköpt sig frän exercis, återbekomma halfva friköpnings-summan.
Man bör häraf finna, att någon inskränkning alldeles icke -egt rum uti den skyldighet, hvarpå nationen, med så mycket skäl, sätter så stort värde: den skyldigheten nemi., att med lif och blod försvara sitt fädernesland.
Vid ett sådant tillfälle blifva ju alla bevårings-ynglingar lika skyldiga att, efter upbåd, infinna sig vid depoterna.
Genom den föreslagna förändringen vunnes deremot den väsendtliga fördelen, att
Arméen under fredstid slipper uti sina leder uptaga legda personer, hvilka vanligen varit till ringa båtnad för det hela.
Att vid krigstillfälle rättigheten att genom ersättnings-karl befria sig från beväringspligtens fullgörande, blifvit bibehållen uti K. M:S nu afgifna nåd.
Prop. hemtar sitt stöd deruti, att, då fråga om legningsrättens uphörande vid föreg:de Riksdagar förevarit, denna fråga mött ptt så allmänt motstånd, att K.
M. kurmat ega rätt att anse densamma såsom förfallen.
Vidare behandlar den K.
Prop:n en annan ganska vigtig angelägenhet, den nemi., att utur beväringsmanskapets leder söka bilda befåls-ämnen till ersättande af den brist härpå, hvilken, redan under fredstid kännbar, vid en mobilisering blir högst betydlig.
Raab har obestridligen uttryckt en ganska rigtig tanke, då han yttrat, Deri 7 J»nu«r,t. 37 att den indeldta soldaten eger mera vana vid vapens förande än man kan begära af bevärings-ynglingen, som endast en kortare tid kommer att öfvas.
Det vore således högst önskligt, om man kunde tillsätta allt befäl genom indeldta eller värfvade soldater, hvilka erhållit fullständigare utbildning i sitt yrke.
Men detta låter sig dock svårligen verkställa.
Den styrka, som vid Arméens mobilisering skall utrycka mot fienden, antages till 50,000 man; för att kunna under krigets fortgång underhålla detta antal, måste i depoterna förläggas omkring .70,000 man.
Förutsatt att alla i tjenst varande officerare äro friska och tjenstbara. så upstår likväl vid sådant fidi en brist af ungefärligen 700 officerare.
Dessa måste ersättas af under-officerare, under-officerarne af korporaler, korporalerne af vicékorporaler, och dessa åter genom upflyttning af manskap.
Det år naturligt, att en stor del häraf, kanske den största, kommer att ersättas genom stam-soldater.
Att deremot beräkna, det hela bri sten skulle kunna på detta sätt fyllas, tror jag vara äfventyrligt, synnerligast som den minskning, kadern härigenom komme att undergå, icke kan antagas lända till någon fördel för Arméen i sin helhet.
Man har derföre sett sig nödsakad att finna någon annan utväg att anskaffa befäl, användbart åtminstone uti de lägre graderna
Det ligger ock en billighet deruti, att beväringsmanskapet, hvars röle, då det skall upträda till sitt fäderneslands försvar, är så vigtig, äfven under freden ser någon möjlighet för sig att blifva befordradt.
Då jag tror att häruti finnes en nyttig upmuntran, samt att dessa befordrade kunna blifva gagneliga att användas dels under vapenöfningar i fredstid, dels vid depoterna, för den händelse att Arméen skulle mobiliseras, så har jag icke tvekat, att i underdånighet tillstyrka K.
M. att framställa en Prop. i detta syfte.
Huru det vid verkställandet sedermera kommer att gestalta sig, är svårt att med fullkomlig säkerhet förutsäga.
Baab har förespeglat, att endast de, som äro förmögnare och mera bildade och således de lämpligaste till befäl, skulle begagna sig af rättigheten att frigöra sig från vapenöfningame.
Sådant kan visserligen vara möjligt, men då de naturliga goda anlagen hos bevärings-ynglingen upöfvas genom ett rigtigt användande af de medel, som härtill stå till buds, så torde ock vara att motse, att bland dem finnes ett icke obetydligt antal, hvilka till en början kunna användas såsom vicekorporaler, hvarifrån de mera framstående sedermera kunna upflyttas till korporaler.
Äfven har blifvit af en annan talare anmärkt, att han, som visserligen i öfrigt gillar sjelfva principen, likväl anser att den summa, som K. M. föreslagit, dels är för lågt tilltagen, dels skulle komma att utgå på ett sätt, som är mindre rättvist.
M. fann lämpligt, att bevärings-ynglingen, genom erläggande af penningar, skulle få befria sig från vapenöfningame under fredstid, kunde dock icke lätteligen, efter mitt förmenande, vid bestämmandet af denna summa, antagas den grund, som af denna talare blifvit omférmäld, emedan den frihet, som beredes vakanta nummer, är något mer än frihet från vapenöfningar.
Uti vakans-afgiften ingår icke allenast upsättandet af soldaten, utan äfven hvad som erfordras för dennes nöd - 38 I)eri 7 .la»uari. torftiga uppehälle.
Nu är deremot endast fråga oiu att bestämma en afgift, motsvarande den förlust, ynglingen gör under den tid vapenöfningarne fortgå.
Sedan jag nu yttrat mig i afs:de å grunden för summans storlek, vill jag öfvergå till frågan, huruvida det kan vara lämpligare, att beloppet utportioneras på flere år, i stället för att, såsom K. M. föreslagit, utgå på en gång.
Jag för min del anser det vara temligen obestridligt att, då den afgift, som erlägges, upkommit genom legningens afskaffande och således kan anses motsvara densamma, denna afgift äfven bör utgå på samma sätt, som denna sednare hittills utgått.
Legningssumman har alltid utbetalats på en gång, och det har, mig veterligen, aldrig inträffat, att, om en person legt en karl för att utgöra beväringspligten och den legda sedermera antagit värfning eller ingått i nummer, att den, som vi här kunna kalla principalen, återtagit de utbetalade penningarne eller ansett sig hafva fog dertill.
Det synes mig således äfven uti förevarande fall vara ganska billigt att utbetalningen sker på en gång, och är detta äfven uti andra afseenden önskvärdt, enär redovisningen derigenom blir både lättare och enklare.
Hvad derefter beträffar det förslag, som blifvit framstäldt i afs:de på beväringsmanskapets beklädnadssätt, så torde det väl icke egentligen böra uti första hand utgöra ett föremål för K.
Ms nu afgifna nåd. förslag.
För den händelse allmogen, eller rättare sagdt den beväringsskyldige sjelf skulle vilja anskaffa uniform, så anser jag att sådant icke borde förhindras; lämplig slitnings-ersättning borde t. o. m. derför beviljas.
Likväl erfordrades äfven då förråder af persedlar för de bevärings-ynglingar, hvilka icke ville sjelfva bekläda sig.
Hvad som dock, uti min tanke, strider mot tillämpningen af det utaf den värde talaren uti detta fall föreslagna förfaringssätt är, att de ynglingar, som hafva bättre råd och tillfälle än mängden, då säkerligen skulle kläda sig finare och båttre än de andra, och detta förhindra eller menligt inverka på den jemlikhet, hvilken hos trupp i allmänhet, och isynnerhet hos dem, som stå i samma led, framför allt bör ega rum.
Ytterligare har af en talare yttrats några ord med anledn. af hvad åtskilliga reservanter vid Komiterades Betnle uti förevide fråga anfört rörde en »Landstorm», att nemi. genom lag eller föreskrift borde stadgas, att beväringen skulle såsom Landstorm kunna upkallas.
Betydelsen af detta ord är dock ännu ganska litet utredd.
En del kan alldeles icke göra sig klart, hvad som med Landstorm verkligen förstås.
Några anse, att dermed menas en fullständigt ordnad krigshär.
Andra åter tro, att det innefattar ett upbåd att försvara sin härd.
Det vissa är, att det nu skulle möta stora hinder att införa denna så kallade Landstorm, emedan vi för närv:de sakna tillräckligt förråd både af vapen och öfrigt tillbehör, som dertill skulle erfordras.
Våra förråder äro nemi. långt ifrån så försedda, att de skulle kunna förslå för att fylla det behof, som framkallades af denna stora tillökning af trupper.
Man kan icke genast utdela alla vapen, som finnas i förråden; det är nödigt att tillse, det något finnes i reserv till ersättande af den förlust, som utvelaktigt alltid, redan öfter första sammandrabbningen, inträffar.
I)pii 7 Januari. 39 Jag har yttrat dessa ord för att bemöta de hufvudsakliga anmärknme mot den K.
Proposm; och får slutligen endast tillägga, att de omdömen, jag hört om frågan i allmänhet, låta mig hoppas en tillfredsställande utgång af de förhandlingar, sorn blifva en följd af K.
M:s nu föredragna nåd.
Jag tror att den siste värde talaren be gått ett misstag, då han upfattat mitt yttrande så, som skulle jag hafva yrkat, att vakans-afgiften, som beväringsmanskapet skulle erlägga för befrielse från bevåringspligten, skulle bestå uti samma summa, som stipuleras för en soldat-vakans.
Så var icke mitt yttrande.
Jag tog mig friheten anföra, att jag skulle anse fullkomligt lämpligt, om bevärings-ynglingarne skulle erlägga samma afgift, som årligen utgår för nya ordinarie roteringen.
Det är en helt och hållet annan summa, denna vakans-afgift, än den som erlägges för soldaten.
Vidare har Hr Björnstjerna bemött min anmärkning deremot, att en befrielse-afgift skall erläggas på en gång och icke särskildt för hvartdera af de 5 år, beväringsskyldigketen hittills fortgått, genom att anföra, att innan det nu föreslagna nya sättet trädt i verkställighet, har det aldrig ifrågakommit, att en bevärings-yngling, som legt annan karl i sitt ställe, återbegärt någon del af den utgifna legan, för den händelse att den legde inträdt i aktiv tjenst.
Men, mine Hrr! för närv:de är denna summa, som utbetalas, högst obetydlig, och vi skola finna detta förhållande ganska lätt förklarligt, då vi besinna, att den yngling, som leger annan karl i sitt ställe, likväl måste i första och sista rummst stå och svara för skyldigheten.
Rymmer t. ex. den legda karlen, så måste den andra inträda uti hans ställe, hvilket ock föranleder, att den summa, som nu vanligen utbetalas, upgår till endast en 10—12 rdr.
Nu deremot är denna summa förökad till 100 rdr, utan återfordringsrått, i händelse af dödsfall eller att ynglingen inträder i en kathegori, som befriar honom från bevåringspligten.
Det har endast varit med dessa få ord, som jag velat besvara den siste talarens yttrande i ämnet.
Jag har med största tillfredsställelse afhört Hr Krigsministerns förklaring.
Huru flyktigt jag än genomläst så väl Kommitterades Betänk, i ämnet, som den K.
Proposm, tror jag mig dock kunna försvara min upfattning af den sistnämda, och finner mig derföre och till följd af nyssnämnde förklaring föranledd att yttra ännu några ord rör:de denna fråga.
10 § uti K. M:s nåd.
Propos. har följande lydelse: »1 morn.
Antalet af dem, hvilka det vid mönstringarne må »tillåtas att sålunda under fredstid befria sig från vapenöfningarne, »får utgöra högst hälften af de inom hvarje mönstringsdistrikt för »året approberade beväringsskyldige», och då vi veta, att antalet beväringsynglingar hittills utgjort 21,000, samt då ungefärligen hälften af detta antal kunde enl. ofvan åberopade § komma att åtnjuta befrielse, har jag kommit till den slutsats att endast omkring 10,000 ynglingar skulle årligen utskrifva^, och har för detta antagande haft 40 Den 7 Jenu ari. så mycket mer skäl, som följande strof förekommer uti 2 mom. af denna § »Anmäla sig flera än halfva antalet, till erhållande af en »dylik befrielse, bestämmes genom lottning, hvilka inom samma antal »skola befrielsen åtnjuta, men med anmälan om förhållandet bör til»lika utan dröjsmål underställas K.
M:s pröfning och beslut huruvida »befrielse från vapenöfningarne jemväl för de öfrige, som sig dertill an»målt, må kunna medgifvas», samt dessa nu citerade ord synas antyda möjligheten att antalet kan komma att ytterligare rinder hälften nedsättas.
Det är för en så betydlig nedsättning, som jag har fruktat ; och befarat att, till följd deraf, antalet beväringsynglingar skulle komma att blifva alltför ringa.
Hr KrigsMinistern har omnämnt att, ifall en 50,0 00 man skulle gå ut i fält eller förläggas i depoterna, så, under förutsättning att alla i tjenst varande, officerare äro friska och tjenstbara, erfordras dock 200 officerare öfver det antal, som f. n. finnes och i förhållande dertill underbefäl.
Hvem finner ej att bristen på befäl är obestridlig; men frågan upstår då:
Hvarifrån skola korporalenka tagas?
KrigsMinistern anser att för korporalerna böra vieekorporalema insättas, för vicekorporalernas rekrytering åter vanligt manskap uptagas.
Hr KrigsMinistern, som gjort sig känd såsom utmärkt praktisk militär, torde tvifvelsutan gjort den erfarenhet, hvilken öfverensstämmer med min öfvertygelse, att till korporalen fordras mindre den stora intelligensen, än pålitlighet och ordning, jemte innött vana, som icke vinnes på ett par beväringsmöten.