Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Erih, Cederström härvid begärt ordet och förklarat sig afstå från sitt särskildta yrkande och instämma uti den gjorda begäran om §:ns återremitterande; framställdes propos. på afslag å den förevale §:n och bifall till den motsvarande lista §:n uti K.
Mits förslag, dervid svarades starka ja jemte några nej; och förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 2.
Erih. Cederström', Thure:
Jag ber blott att i korthet få nämna, det jag för min del anser stadgandet i denna § vara alltför strängt.
TJtom det att uttrycket »varder rättigheten till fri religions-öfning missbrukad» är alltför obestämdt, samt lemnar rum för godtycke vid tillämpningen, finner jag för min del det vara en drakonisk stränghet att upplösa en församling, derföre att ett sådant formfel, som i 2:dra §:n omförmäles, blifvit begånget. §:n bifölls. § 4.
Den skiljaktighet, som i denna § förefinnes emellan K. M:ts Propos. och Lag-Htslcts förslag, synes visserligen vara ganska ringa, och består blott deruti, att på 5:te raden orden »sannt» och »eller» blifvit uteslutna och ersatta af ordet »och.»
Man kan visserligen säga, att denna skillnad är i sig sjelf temligen obetydlig, dock icke derföre likgiltig; ty att, för en så ringa sak, frångå IL M:ts Propos., kan jag så mycket mindre finna tjenligt, som man ganska väl kan föreställa sig, att, inom ett sådant samhälle, som här är i fråga, den ena af de i §:n antydda omständigheterna kan inträffa, men utan att samtidigt dermed den andra inträffar; och i sådant fall synes mig det disjunktiva ordet »eller» vara bättre användt, än konjunktionen »och.» Jag 352 Den 22 Maj. anhåller fördenskull om bifall till K. M:ts Propos. jemväl i denna §, på sätt Högv.
PresteStåndet redan beviljat.
Prih. Cederström, Thure:
Jag ber blott att få anmärka, att, sedan man i §:n uppräknat allt hvad föreståndaren har att iakttaga, så tillägger man: »samt att för öfrigt ställa sig till efterrättelse lag och de särskilda föreskrifter, som af vederbörande honom meddelas.»
Jag förstår icke hvad man här menar med »vederbörande.»
Man borde väl hafva förtydligat detta, äfvensom sagt hvilka slags föreskrifter det är fråga om.
Jag vill icke begära någon propos. på afslag, utan anhåller blott att detta mitt yttrande måtte komma att i protok. antecknas.
Prih. Creutz:
Då jag redan tillkännagifvit, att jag blott velat fästa mig vid den princip, som genomgår författmn, anhåller jag att få anmäi ka, att det åligger föreståndaren att inom en månad efter hvarje års slut »aflemna förteckning å församlingens medlemmar samt under årets lopp ingångna äktenskap eller inträffade födelser eller dödsfall.»
Det har visserligen inom Svenska kyrkan varit lagligt bruk, att presterskapet i afs:de å äktenskapsförhållanden har öfverinseendet: men då det är fråga om en dissenterlag, tror jag att sådant icke kan ega rum; ty det gifves församlingar, som alldeles icke erkänna äktenskapet såsom någon presterlig eller kyrklig sak, utan betrakta det såsom en borgerlig inrättning, och äfven inom den äldsta Romerska församlingen var det borgerliga äktenskapet det enda antagna, Hr Rosenqvist har i 5:te §:n af sitt förslag föreskrifvit, att dissenters »höra för pastor loci anmäla harns födelse och dödsfall inom en månad sedan de hafva inträffat, vid vite af 20 rdr för hvar vecka, anmälningen derefter uteblifver.»
Detta är i enlighet med Norska dissenterlagen.
Det är således föräldrarne, som straffas, i fall de underlåta att uppgifva sådana förhållanden, som de verldsliga mjmdigheterna hafva rätt och skäl att fordra af dem.
Derföre hade det också varit väl, om äfven denna § blifvit återremitterad; men jag inskränker mig till att blott uttala min önskan i detta häns:de, och är för öfrigt öfvertygad, att det slutligen blir en nödvändighet att införa det borgerliga äktenskapet; ty det finnes redan nu ganska många, som icke på något vilkor vilja ingå äktenskap, hvilka äro förknippade med kyrkliga lysningar, benediktioner &c. &c. Hr Olivecrona:
Den obetydliga skiljaktighet, som förefinnes emellan K.
M:ts Propos. och TItsk:ts förslag, heror blott på hvad man kan anse vara mer eller mindre språkriktigt.
Den är dock så obetydlig, att den icke bör kunna föranleda en splittring i meningarna, då K.
M:ts Propos. i denna del redan blifvit af 2 Stånd antagen.
Jag förenar mig derföre i begäran
Den 22 Maj. om bifall till §:n.
Jag ber derjemte att få besvara en anmärkning af Frih. Thure Cederström, då han klandrat, att en föreskrift finnes derom, att föreståndaren skall vara skyldig att ställa sig till efterrättelse lag och de särskilda föreskrifter, som af vederbörande kunna varda honom meddelade.
Att han skall ställa sig till efterrättelse lag, lärer väl icke vara öfverflödigt, och de särskilda föreskrifter, som här omtalas, måste vara sådana, som K. Mits Befide kunna finna sig bofogade att meddela.
Sådana finnas öfver allt för att uppehålla god ordning.
Det kan derföre icke på något sätt anses obehörigt, om äfven dissenter- församlings föreståndare ålägges att iakttaga hvad som gäller för den Lutherska församlingen.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., afslogs den förevarande §:n och antogs i stället den 4:de §:n uti K.
M:ts förslag. § 5.
Vid behandlingen af 5:te §:n har Lag-Utsk:t varit något strängare, än K. M:t.
TJtsk:t har velat, att gudstjenst inom tillåten församling ej skall få hållas för slutna dörrar.
K. M:t åter har inskränkt sig dertill, att den offentliga myndigheten ej må vägras tillträde till sådan gudstjenst.
Jag kan för min del icke annat än tillerkänna K. H:ts Propos. ett företräde i denna del.
Jag ser icke någon nödvändighet, att ålägga den främmande församlingen annat, än den öfvervakning, som ligger deruti, att den offentliga myndigheten har fritt tillträde till dess gudstjenst.
Detta är en rättighet, som icke kan, utan våda för det allmänna, lagligen frånkännas samhällsmakten.
Huruvida det åter må vara • enskild person tillåtet, att till främmande trossamfund, vid dess gudstjenst, intränga, och genom sin närvaro möjligen äfventyra att störande inverka på andaktskänslan hos de närvarande, det torde trossamfundet sjelft få afgöra.
Önskar någon sådant tillträde, så må det bero på trossamfundets eller dess föreståndares gifna tillstånd dertill.
Utsk:ts förslag skiljer sig jemväl i afseende på böterna från K.
M:ts, der sådana icke finnas omnämnda.
Mig synes icke nödvändigt, att dessa böter äro på förhand stadgade i sjelfva lagen.
Det kan ju vara nog med lagbudet, enär det står sedan i den offentliga myndighetens skön, att stadga vitén, om sådana visa sig behöfves, hvarvid vitesbeloppet lättare kan rättas efter tidsförhållandet, än för närvarande torde låta sig bestämmas.
Då således de gjorda förändringarne icke synas mig vara af något verkligt behof påkallade, och då det för öfrigt icke torde vara skäl, att, i oträngdt mål, skilja sig från K.
M:ts Propos., får jag anhålla om afslag å TJtsk:ts och bifall till K.
M:ts förslag. 354 Den 22 Maj.
I likhet med föregående talare, anser äfven jag denna Utsk:ts stränghet vara alldeles obehörig, hvarföre jag äfven gillar K. M:ts Propos. i denna §.
Att icke främmande församlingar skulle hafva samma rätt som våra egna, att kunna stänga sina dörrar, förstår jag icke.
Våra kyrkoherdar och kyrkoföreståndare hafva ju sig öppet att tillsluta dörrarne.
Här t. ex. en prest, som hela Stockholms stad vill höra predika, någonstädes i staden komme att predika uti högmässan, och skriftermål uti samma kyrka skulle hållas före högmässan, så skulle, derest icke denna rätt vore medgifven, att tillsluta dörrarna under skriftermålet, det för högmässan plats sökande folket under pågående skriftermål komma att intränga ända fram till altaret, hvilket vore högst störande, särdeles om nattvardsgång samma dag skulle ega rum, då det kunde hända att mången församlingsbo, för trängsel skull, finge aflägsna sig från både skriftermål och nattvardsgång och gå hem igen med oförrättadt ärende.
Hvad för öfrigt beträffar dissenters, så veta vi ganska väl, att det understundom uppstår bitterhet emellan olika trosförvandtcr, som kan föranleda begär att störa hvarandra.
Sådant har också handt för någon tid sedan, då pastor Scott predikade i Engelska kyrkan, och man inträngde dit sjungande bacchanaliska visor.
Skulle i sådant fall en sålunda störd församling icke ega rätt att vid en följande gudstjenst, medelst dörrarnas tillslutande, freda sig emot dylika objudna gäster, så synes mig derigenom ett allt för stort ingrepp göras uti en religionsfrihet, som dem omöjligen kan bestridas.
Jag kan således icke finna, att ett sådant stadgande är förenligt med det rätta, hvarföre jag förenar mig med föregående talare i anhållan om afslag å Utsk:ts förslag-och bifall till K. M:ts Propos. Gr. Sparre:
Ingen enda Svensk församling i vårt land får hälla sin gudstjenst för slutna dörrar.
Det synes mig då vara högst besynnerligt, att man anser som en öfverdrifven stränghet att stadga för främmande trosbekännare detsamma som gäller för oss sjelfva.
Hen hvad som kan vara klokt är att på landet, der understundom länsmannen har flere mil till kyrkan, stadga att gudstjensten skall hållas för öppna dörrar.
Det kan också vara nyttigt ur den synpunkten, att församlingens själasörjare må ega tillfälle att åhöra de läror, som predikas, för att under samtal med sina församlingsboer kunna upptaga, bemöta och vederlägga dessa läror.
Det är icke ens territorial-församlingarnes kyrkoherdar tillåtet att inkomma i den främmande kyrkan, och om en annan främmande trosbekännelses anhängare skulle vilja sprida ut sina läror, så kan kyrkoherden icke hindra detta, eller känna dessa läror, emedan han icke slipper in i kyrkan.
Jag hemställer, om det kan vara klokt och i statskyrkans intresse att stadga något sådant.
Cederströms förmodan i afseende å böterna, sa hvilar den pä ett misstag, enär samma böter äro stadgade i 4:de § för föreståndaren.
Utsk:ts föreslagna stadgande är bade i kyrkans och den allmänna ordningens intresse, hvilket svårligen lärer kunna bevakas af den på flere mils afstånd boende kronobetjeningen.
Jag anhåller på dessa skäl om bifall till Utskffs förslag.
För min del finner jag Utsk:ts förslag i denna del vida bättre, än K. M:ts Fropos.
Ty, såsom Gr.
Fparre nyssnämnt, är det allmänt, att hvarest gudstjenst hålles, sker det för öppna dörrar.
Mig synes att man i K. M:ts Propos. velat utgjuta sin ovilja emot olika tänkande.
Då statskyrkan lemnar enhvar tillträde till sin gudstjenst, inser jag icke hvarför man skall göra ett motsatt stadgande för en dissenter-församling.
Jag kan dessutom icke gilla den åsigten att polismyndigheten ensam skall ega tillträde till dissenters gudstjenst, så framt ej något uppträde der försiggår, och då får den intränga äfven i våra kyrkor.
Jag kan således icke inse anledningen till detta stadgande, så vida den icke är att statskyrkan äfven härutinnan vill visa sin absolutistiska makt.
Jag har begärt ordet blott för att upplysa om hvad som verkligen är kändt för något hvar, åtminstone på landet, nemligen att det är en allmän sed att stänga kyrkan, på det icke gudstjensten måtte störas.
Denna frihet har alldrig varit förvägrad, och jag kan då ej inse, hvarföre icke äfven främmande trosbekännare må få ega en sådan.
Hvad åter beträffar, att den offentliga myndigheten der skall hafva tillträde, så får jag bekänna, att jag icke vet hvad den har der att göra, så vida icke några våldsamma uppträden ega rum, och sådant kan väl icke gerna inträffa, då kyrkan är stängd.
Då emedlertid den offenliga myndighetens rätt icke gerna bör kunna missbrukas, anhåller jag om bifall till K.
Jag vill blott med några få ord anmäla, att jag i detta fall anser Utsk:ts förslag bättre än K. M:ts Propos.
Om nemligen dissentierande församlings gudstjenst alltid skall hållas för öppna dörrar, så blifva dess läror på det bästa och mest pålitliga sätt kontrollerade af allmänna opinionen, och derpå kunna båda parterna icke annat än vinna.
Äro dissenters’ läror sådana, att de kunna trotsa motståndare, så är ju det en fördel att de blifva kända; är deremot förhållandet motsatt, så är det en vinst för den kristna församlingen i allmänhet att dylika läror så fort som möjligt varda dräpta genom opinionens makt.
^ 356
Hr Estenberg: Att Frih.
Creutz så lifligt yrkar på Ut sk:ls förslag i denna punkt, undrar jag ej på.
Ty vi känna ganska val, att han önskar den Norska dissenter-lagens antagande i vår Svenska lagstiftning.
Han vet dock att till och med Norrmännen sjelfva erkänna, att denna lag är behäftad med fel, hvilka de vilja hafva afhulpna.
Då nu troligen Regeringen varit i ganska godt tillfälle att pröfva äfven dessa oegentligheter och framställa ett förslag, deruti sådana blifvit uteslutna, så ser jag äfven deruti ett skäl för Frih.
Creutz att öfvergå på vår sida.
Yi önska ju här att stifta en dissenterlag, som passar för våra förhållanden; hvarför skola vi då i en så obetydlig sak, som om dörrarna skola vara öppna eller icke, lägga oss i dessa dissenters’ angelägenheter?
Det enda, som jag har att anmärka emot de öppna dörrarna, är lättheten att göra proselyter; men som jag nyss nämnde, sjelfva saken anser jag vara så obetydlig, att vi gerna kunna nöja oss med K. H:ts Propos.
Till stöd för ITtskds förslag har åbero pats den omständighet, att äfven Svenska statskyrkans församlingar äro underkastade samma bestämmelse, som här ar stadgad.
Med anledning häraf ber jag att få nämna, att enligt författningen af den 11 Oktober 1848 äro främmande trosbekännare, när de samlas till andakts-öfning, icke skyldiga att insläppa andra än kyrkoherden, kyrkorådet och den offentliga myndigheten.
Jag yrkar bifall till K. M:ts Propos. Frih.
Jag begärde ordet med anledning af ett yttrande, som här fälldes att dorrarne skulle stå öppna vid dissenters’ gudstjenst, på det att deras läror mätte allmänt få höras, och den allmänna opinionen derigenom komma i tillfälle att deröfver fälla sitt omdöme.
Detta låter visserligen ganska bra; men då vi nu en gång kommit derhän, att församlingar få bildas och bygga kyrkor, så böra vi väl också laga att de åtnjuta det skydd, som bör dem tillkomma, och då säkerligen många sådana kyrkor komma att byggas i landsorten, så befarar jag i sanning, att, med den anda som der råder, deras andakts-öfningar skola komma att störas af en mängd mer eller mindre rå ungdom.
För att anföra ett exempel, så finnes det en afdelning inom den reformerta kju-kan, der man begår Nattvarden medelst stående omkring ett bord med hattarna på sig och vanligt bröds brytande.
Det är vanligt hos dem och väcker ingen uppmärksamhet; men att det här skulle väcka dels åtlöje, dels förargelse, och andakten sålunda blifva störd, är klart, och då böra de också hafva rätt att tillsluta dorrarne.
Jag vet väl, att en kyrka kallas Guds hus; men den är också den för samlings hus, som byggt den, och derföre ämnar jag rösta för K. H:ts Propos.
Jag hade föreställt mig att både Lag-TTt gk:t och K. M:t i sin Propos. hade kunnat låta detta stadgan - Den 22 Maj. 357 de helt och hållet uteblifva.
Jag tror ej att det är af behofvet påkalladt; ty det faller af sig sjelft, att de, som byggt en kyrka, hålla sin gudstjenst för öppna dörrar och inbjuda till att afhöra den.
Hamiltons yttrande, att det är bruket att stänga dörrarna i våra kyrkor, när predikan hålles, så tror jag att detta bruk i allmänhet är afskaffadt, och att det uppkommit deraf att man ville qvarhålla folket under predikan.
I denna fråga mäste jag sluta mig till dem, som anse att dörrarna böra vara öppna, eljest blir det ett slags frimureri, som jag icke kan anse vara rätt och nyttigt
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H. Exe. Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n och dels afslag derå, samt antagande i stället af § 5 uti K.
M:ts förslag; framställdes först propos. å bifall till §:n, dervid svarades starka nej jemte några ja, och sedermera propos. å §:ns afslående samt bifall till den motsvarande §:n i K.
H:ts förslag, då svaren utföllo med starka ja, blandade med åtskilliga nej ; Och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 6.
Bifölls. § 7- Frih. Cederström, Thure:
Jag vill för min del blott inskränka mig dertill att anmärka, det denna § innefattar en inskränkning i den religionsfrihet, som för närvarande är medgifven.
Förhållandet är nemligen, att enligt nu gällande lag är det icke förbjudet för främmande trosbekännare, så snart de äro Svenske medborgare, att förvärfva sig fast egendom.
Afven denna § bifölls. § 8.
Hvar och en, som upp märksamt jemför den af Utsk:t föreslagna 8:de §:n med motsvarande § i K.
M:ts Propos., måste finna att TJtsk:ts förslag har ett obestridligt företräde framför K.
M:ts. Skillnaden består deruti, att enlig K. M:ts Propos. är det alldeles förbjudet för bekännare af främmande troslära att hafva skola för andra än egna trosförvandter.
LagUtsk:t har deremot tillagt, att de skulle få hafva läroanstalter för undervisning i särskilda öfningar och slöjder.
Om man också vill gå så långt att anse vådligt för statskyrkan att skolor, der andra religiösa läror, än den statskyrkan bekänner, predikas, få af dess medlemmar besökas. 3 .'8
Den 22 Maj. gå måste det väl icke vara farligt för denna kyrka att en dansmästare eller fäktmästare eller annan dylik lärare, af främmande trosbekännelse, meddelar undervisning.
Icke heller vore det väl så vådligt att en utmärkt språkmästare med K.
M:ts tillstånd gåfve undervisning i sitt fack, ehuru han tillhörde annan trosbekännelse.
Men så intolerant anser man sig i 19:de seklet böra vara, att man icke ens medgifver en främmande trosbekännare att undervisa i musik, dans eller gymnastik m. m.
Huru långt man i detta hänseende gått tillbaka är lätt att inse, då man besinnar att Konung Gustaf I antog en Calvinist, Dionysius Beurreus, till lärare för sin son Erik den XIV.
Detta skedde dock i en tid, då Protestantiska läran nyss var införd.
Jag anser således K. M:ts Propos. gå alltför långt i illiberalitet eller, att jag så må säga, i sitt odium theologicum.
Hittills har det icke varit förbjudet för främmande trosbekännare att meddela undervisning i vissa ämnen, och ännu mindre har K.
H:t varit betagen rättigheten att medgifva tillstånd dertill.
På grund af hvad jag nu yttrat, får jag hemställa att R. o. Ad. behagade bifalla 8:de §:n i LagIJtsk:ts Betänk.
Cederström, Rudolf: I olikhet med Frih. Cederström, Thure, anhåller jag, att E. o. Ad. ville antaga K.
Hr Olivecrona har i sin förtjenstfull och sakrika reservation jemväl egnat denna afdelning af ärendet en uppmärksamhet, som jag vill hoppas att äfven E. o. Ad. skall åt det vigtiga ärendet förunna.
Reservanten har ganska riktigt antydt huruledes K.
M:t med denna § åsyftat att skydda vår kyrka emot det katholska proselytmakeriets intrång.
Cederström har talat om nyttan för vårt land af undervisning i dans, fäktkonst, musik m. m.
Jag tviflar ej att man skall få ganska stora dansmästare i bade en och annan mening hit utifrån.
Jag tviflar icke, att det skall finnas katholska musici, som skola vara villiga att, med en omklädnad af de behagligaste toner, sätta i musik hela den katholska lärans innehåll, och sålunda innöta den på ljufligaste vis i Svenska folkets öron.
Jag betviflar ej heller, att fäktmästare, vanda vid de skickligaste finter i sin konst, skola begagna de mest lyckade sådana, för att insmyga sina katholska lärosatser i unga Svenska sinnen.
Jag betviflar lika litel, att, i fråga om de sköna konsterna, målaren och bildhuggaren af nyssnämnde trosbekännelse, alltför ofta, skola söka vinna samma ändamål.
Det är just detta, som K. M:ts Propos. sökt undanrödja; och äfven lag-Utsk:t har velat undanrödja faran, men på annat sätt.
Utskrt har trott sig kunna hjelpa saken genom att endast omfatta de undervisningsanstalter, der undervisning meddelas i särskilda öfningar och slöjder.
Men det förefaller mig dock, med den erfarenhet, verlden eger om tillämpningen inom ett visst ordenssamfund af satsen »ändamålet helgar medlen», som om äfven med dessa »öfningar och slöjder” kunde, i väsendtllig mån, för oss vådligen förknippas, Don 22 M a 359 under hemlighetens slöja, ett ganska verksamt nit för utbredandet af katholicismen.
På dessa grunder anser jag K. Mits Propos. vara mera välbetänkt, och anhåller om bifall dertill.
De Geer: Utsk:t yttrar pag. 28 i sitt Betänkande: "Erfarenheten lärer, att de, som mest oförtrutet hängifva sig åt proselytmakarens yrke och såsom fält för sin verksamhet inrätta skolor, derstädes sällan, om ens någonsin, genom direkt religions-undervisning sträfva till sitt mål, utan sker sådant nästan alltid under sken af undervisning i andra ämnen, såsom historia, antiqviteter m. m."
Detta har också varit motivet, hvarföre man ansett nödvändigt, att i K. M:ts Propos. införa så stränga stadganden, som här skett.
Jag kan icke neka till att jag anser beklagligt, att dylika stadganden skola behöfvas, emedan derigenom, på samma gång som man vill förqväfva något ondt, man äfven kan förhindra något godt, som kan uppstå genom dylika skolors inrättande.
Då det emellertid torde kunna antagas, att en katholsk skolas undervisning i sanning kan verka lika mycket för proselytmakeriet som undervisningen i antiqviteter, hvilket TJtsk:t tagit till exempel, så tror jag att det är ganska välbetänkt, att sådana skolor blott skulle få inrättas, der undervisning meddelades i särskilda "öfningar och slöjder".
Att åter K.
M:t skulle hafva dispensations-rätt att tillåta främlingar inrätta dylika skolor, synes mig icke stå väl tillsammans med 28:de §:n B. E., så länge denna förbjuder K.
M:t att till lärare, äfven dem, som undervisa i konst och slöjd, antaga andra, än bekännare af den rena evangeliska läran.
Förslag är visserligen vid denna riksdag väckt, att gifva K.
H:t en sådan rätt; men intilldess det visar sig, om det blir gällande lag, förefaller det mig som om det vore en anomali, att K. M:t, som icke har rätt att utnämna en enda sådan lärare, skulle hafva rätt att tillåta en hel dylik skola.
Jag skulle för min del tro, att det tryckande, som denna § kan anses innefatta, kan till väsendtlig mån minskas, om en sadan främmande lärare, som här vill undervisa, ställer sig under ledning af någon bekännare af Svenska k}ukan, hvilket naturligtvis alltid står honom öppet.
Jag anser således K. M:ts Pr°' pos. i detta fall vara bättre, än Lag-Utsk:ts förslag, och anhaller derföre om bifall till den förra.
Jag är till hufvudsaklig del förekom men af H.
Exc. Hr Frih. De Geer.
Då frågan rör: le denna § förevar i Lag-Utsk:t, var jag af skiljaktig tanke med Utsk:ts pluralitet, och jag har också reserverat mig emot TJtsk:ts beslut.
Jag tror att den tanke, som uttalas i K.
H:ts Propos., ^är under närvarande förhållanden den riktiga.
Da det är fraga om att motverka det proselytmakeri, som på sednare tider här gjort sig gällande, måste man taga utländska förhallanden till ledning och den erfarenhet, som der vunnits.
Den säger oss 360 Den 22 Maj. att det är just genom skolor som katholicismen söker göra p:oselyter bland det uppväxande slägtet.
Cederström har talat om att det skulle vara en intolerans, alldeles oerhörd i det 19:de seklet.
Jag vill besvara detta yttrande blott dermed, att äfven inom de länder i Europa, der man anser den största tolerans förefinnas, existera stadganden, som äro lika stränga som det ifrågavarande.
Jag vill allenast anföra Englands exempel.
Der får ingen antagas såsom student vid Universitetet i Oxford, utan att bekänna anglikanska kyrkan.
På samma sätt vid Universitetet i Cambridge, der ingen får taga någon grad eller komma i åtnjutande af stipendium, som ej bekänner samma tro.
På dessa och de af H.
Exc. Hr Frih. De Geer anförda skäl, anhåller jag om bifall till 8:de §:n i K.
Jag anser att det försigtighetsmått emot proselytmakeriet, som finnes i 1 mom. af 8:de §:n i båda förslagen, är alldeles tillräckligt.
Hvad åter sednare mom. beträffar, så anser jag det innefatta ett obehörigt ingrepp i samhällslifvet.
Det afser att förbjuda främmande trosbekännare att äfven i en sluten krets hålla uppbyggelse-föredrag.
I en dissenterlag anser jag det högst opassande; det förutsätter bestämdt, att vi Svenskar alldeles icke behöfva tillegna oss någon erfarenhet utifrån.
Nu är dock händelsen, att det finnes samfund, i hvilka de schismatiska dogmerna icke spela hufvudrollen, utan man har alldeles gått ifrån det gamla spelet inom kyrkan.
Det finnes sådana trossamfund, der man just är förenad i kärlekens och trons grundelement, och till följd deraf icke sysselsätter sig med bokstäfver och dogmer.