Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stat man skulle frukta den vådliga Demagogiens inflytelse i Rikets första Stånd och dess fördomliga sattsers insmygande biand nationens ädlingar, om några väl kände och upplyste personer med tystnad afhörde deras öfverläggningar ?
Vore det billigt att förmoda, det ett urval af medborgare (ty något annat har jag ej föreslagit böra införas i detta rum) i en sådan Stat som vår, skulle begagna en vänlig inbjudning i ett af Rikets Ständ, för att förleda sinnena och störa det allmänna lugnet?
Jag skall åtminstone ej tili låta min inbillning en så orättvis och sårande föreställning.
Tvärtom, efter hvad jag nu anä fördt, efter hvad den seda aste erfarenhet visat, hyser jag den fullkomliga öfvertygelse, att örn D emagogiska meningar någonsin här sökte inflytelse, skulle de af detta Stånd med harmen af en förolämpad rättskänsla, ogilias Den 5 Februarii, 91 och förvisas.
Jag tror derföre att offentligheten äfven i detta fall, skulle blifva för Samhället välgörande.
Ett medel att hos den upplysta delen af Nationen väcka högre, lifligare, allmännare och mera direct interesse för Nationalrepresentationen; ett medel att åt den mindre upplysta delen af denna Nation gifva begrepp om värdet af en inrättning, som utgör en så väsendtlig del i Samhällsordningen; ett medel att öfvertyga bägge genom deras egen erfarenhet, huru vigtig, granlaga och svår den befattningen är, att genom sunda och upplysta lagar, lemna verkställande magten nödig kraft till Statens styrande, och genom noggrann afvägning af Statens behof och Nationens tillgån-i gar, fylla de förra, med hvad billigtvis a£ de sednare kan användas.
Man har citerat offentliga öfverläggningar hos NationalRepresentanterna i andra länder, och man har deraf dragit slutföljder, som blott framställa detta förhållande som skadligt, och här antagit, som medförande vådliga följder.
Jag frågar, har väl från och med Director» tid, några vådliga uppträden der åstadkommits genom detta för-: hållande.
Och i våra dagar, då vi ej kunna tvifla om partiers sträfvande efter öfverlägsen-* het i förenämnde land, om olika politiska opinioners häftiga strider, om många åhörares öfvervaro i Franska Kammarens sessioner, der 92 Den 3 Februarii, opinioner blifvit yttrade, sora en del af dem lifligen delat, en de) lifligen ogillat, och i våra dagar, säger jag, upptes väl något enda factum, som styrker den farhåga några personer här hysa för offentligheten.
Hvad skada inedlörer väl detta förhållande i Norrige? mig veterligen ingen.
Aro vi då mindre fredälskande, mindre patriotiskt sinnade, mindre upplyste än förenämnde länders innevånare?
Man har citerat England, välan, jag vill begagna detta exempel, och visa hvad verkningar jag tror Nationalrepresentationens offentliga öfverläggningar der åstadkommit.
Ingen lärer neka, att denna inrättning utgör i England mera än i något annat Monarkiskt land, Stats-macbinens egentliga lifsprincip.
Man täflar om den äran, att i England blifva vald till NationalRepresentantj och om för denna täflan, ärelystnaden och begäret att få styra, utgöra en del af dess drifljedrar, så rättvisas dessas motiver högtidligen, då verlden miste erkänna, att Nationalrepresentationen i England, till hufvudsaklig del upprätthåller detta lands magt, och befordrar dess anseende.
På Engelska StatsMinistrarnes talanger* beror utan tvifvel betydligen denna Stats Styrelse, men det är uti Nationalrepresentationens
Den 5 Februarii, 93 sköte, sorn dessa talanger skola börja sin utöfning, det är der de skola verka; det är der Englands ledare måste söka den popularitet, hvarförutan de största Statsmannasnillen i detta land ej kunna utföra något allmänt stort och nyttigt Statsvärf.
Vi veta, att Engelska Representationen består af tvenne heterogena beståndsdelar; och detta oagtadt, skall man i vådans stunder, vid frågor om Englands frälsning eller fall, i hvarje Engelsman, vare sig ministeriel eller af op position, igenkänna idealet, af en, sin constitution tillgifven medborgare.
Är ej denna alldeles bestämda nationalcaracter ett bevis på det innerliga interesse, hvarje innevånare af detta bind fäster vid dess Styrelseformer, och är ej Naiionalrepresemationen med dess offentlighet, bland de mäst välgörande?
Sverige, ägande sedan 1809, en välbetänkt och i öfverensstämmelse med ali billig offentlighet författad Constitution, har ej behof af stridande fördelningar inom Nationalrepresentationen, för att genom deri kunna verka till Statens förmån.
Opposition i Sverige emot lagstridiga och skadliga åtgärder,’ är Statsmannens pligt och Medborgarens rätt, och den lagliga utöfningen deraf, rättvisar och upplyser Styrelsen offentlig för nämnd© åtgärder, och garanterar Nationen mot förtryck Den o Februarii, Medi så redbara moraliska länkar i samhäilskedjan, huru mycket och huru lätt skulle ej ett ökadt interesse för NationalRepresentatio.. nen bidraga till utvecklingen af en sund och utmärkt Nationalcaracter, rätta borgen för upplyste och välmenande Regeringars framgång och rättsinte Nationers lycka och anseende.
Det har blifvit yttrat, att Engelska Underhuset, der åhörare äga inträde, äger rätt att sjelft utöfva en oinskränkt lagskipande magt öfver dem af dessa, sorn i något hänseende störa ordningen inom Huset, eller som inför det allmänna, genom Tryckfrihetens bruk, vanställa, beljuga eller smäda Representanternes yttranden, och man Ilar synts anse, att utan en dylik öfverlåtenhet af arbitrair magt åt Ridderskapet och AdHn, skulle dessa förgripelser obestraffade här kunna utöfvas cm Riddarhuset öppnades för andra personer, än dess Ledamöter; och det har tillika blifvit yttradt, att den nya lagstiftning som erfordras om offentligheten här införas, ej kan hänföras till våra öfriga lagar.
Men vi äga ju redan kraftiga garantier i våra Grundlagar, mot dylikt våld och miss-j bruk, och dem vi tilläfventyrs sakna, mot mindre förbrytelser af enahanda slag, kunna vi. ju i laglig väg erhålla af verkställande maiten.
110. § RegeringsFormen är ett starkt och allmänt gällande värn mot allt våldför rande pä Riksens Ständer och störande af fri* Den 3 Febriiarii.
Uti tryckfrihets.: lagens 3 §. 6'te och 12:te momenter är tydligen utstakadt påföljden för den, som genom trycket smädar Riksdagsman, eller lögnefuUt uppgifver för allmänheten, deras gärningar och utlåtanden; och i samma lags 3 §. 3 momentet är vägen utstakad för den förolämpade, att: genom lagliga auctoriteters skyldiga biträde, vinna skyndsam bestraffning på den bevist brottslige.
Den vederläggning af falsk uppgift, som jag uti min motion omnämnt, att genom ett Protocollsutdrag, rätta en i allmän Tidning yttrad osann framställning af hvad, som i ett of* fentligt Plenum blifvit sagdt, betager efter min tanka alldeles icke lagen sin rätt att bestraffa den, genomfdenna preliminaira åtgärd bevista förbrytaren.
För mindre förbrytelse eller 0*: ordningar, möjligen uppkomne genom offentlighetens införande i Ridderderskapets och Adelns öfverläggningar, lärer verkställande magten, ifall mitt förslag här gillas, och af Konungen i Nåder sanctioneras, ej underlåta att meddela tillräckliga ordningslagar, sorn genom den materiella policemagten, kunna göras i ögonblicket åtlydde, om sådant emot all billig förmodan skulle blifva nödvändigt* Jag kan således åtminstone för det närvarande,' ej inse behofvet, att i händelse af den olfentlighets införande jag föreslagit, Ståndet som den tillåtit, må erhålla rätt att utöfva samma arbitrair domsrätt, sorn Engelska Underhuset.
I England existera få lagar, och den, för folkets egenkärlek skimrande friheten s är där så stor, 9ö Den 3 Februarii, att man har nödgats sätta denna stränga förmur, för att ej löpa en verklig fara.
Man har frågat om en lagfarenhet kaö få namn af Reglementarisk ordning, som nyttjar väpnade magtens biträde då den motsattes?
Det är just vid verkställigheten, af de för ordningens bibehållande kungjorde föreskrifter, vare sig af högsta magten, Länens eller Städernas Styrelser, som den materiella kraften alltid blifvit använd i Sverige, vid alla tillfällen, och på alla ställen der den oundvi-; keligen varit erforderlig, och jag känner intetciviliceradt land, der man ej följer enahanda, för Samhällets bibehållande nödvändiga regel.
I England undviker man hufvudsakligast att visa detta säkerhetsvapen, för att ej utan högSta nöd, väcka begrepp om tvångsmedel hos ett folk, som är ömtåligt om bevarandet af frihetens sinnebild, men man nyttjar det likväl i vigtiga fall med all den kraft, som alltid utmärker Engelska Styrelsens företag.
E« mellertid är detta troligen ett ytterligare skäl, hvarföre man öfverlemnat Underhuset den förutnämnde domsrätten.
Långt ifrån att offentligheten rubbar vår ConJ stitution, är den uti fullkomlig öfverenstämmelse med en del af dess föreskrifter och öfverallt med dess anda- I Regeringsformen finnes intet förbud emot öppna Plenas hållande inom Ben 3 Fcbritiirii, S7 inom Stånden: och uti tryckfrihetslagen, afven Grundlag, finna vi, att till och med ministeriel* la och Bankens hemliga ärenden kunna blifva offentliggjorde.
Att efterapa andra är sällan mitt votum, men då detta sker, när smaken dier modet det åstundar så torde det ock kunna ske, när förnuftet det gillar.
Det har blifvit yttra dt, att en mindre väl* tålig döljer sin tanka om offentligheten införes, och att således personer derigenom skulle utestängas från sin yttrande rätt.
Skulle val desse Talare hindras att begagna sin yttrande rätt, o n deras åhörares antal ökades, från 1300 personer, hvaraf detta
Stånd nti nära utgöres, till kanske 10O mera, bland hvilka sednare, de sannolikt personligen känna flere än bland de förra?
Menar man den, att i allmänna tidningar få se utdrag af sina ojusterade" yttranden,1 så är det intet annat, an hvad sorn nu dagligen sker, fastän jag här höft d tia föreses som ett blifvande on lt, om offentligheten tillåtes.
Kan någon föreställa sig, och äga vi någon rätt att fordra tystnad öfver våra yttranden tills de blifvit justtrade?
Är denna försam'ing ett Ordenssällskap , der hemligheter förvaras genom edsförbindelser, eller är den en andel af nationens representanter mäst värderad af dtn, då dcSs nit och rena bemödanden äro mäst kända.
Och om vi för ett ögonblick skulle föreställa öss den Bil. till Rid, 0, Ad.
Pr, 1 Åfd, 7 ■V •< •• * 98 Den 5 Febrnarii. möjligheten, att tänkesätt af mindre god halt här yttrades, låter det då tänka sig att detta ej skulle utom Ståndet blifva kändt?
Jag erkänner att vi sakna dylika bildningsScholor, och tror detta vara en verklig brist i ett land der Nationalrepresentation existerar, men jag tror ej derföre, att denna brist bör ersättas, genom för tidiga tentamina i Ståndens Plena, emedan man af detta ej har rätt att vänta annan verkan, än voluminösa rrotocoll, utan att göromålens behandling derigenom påskyndas.
Men hvarifrån tager man då denna allmänhet?
Det är åtminstone icke ur min motion; ty jag har aldrig föreslagit allmänhetens inträde på Riddarhuset, utan endast ett bestämdt antal personers, som Den 3 Februarii. 99 af Ridderskapets och Adelns Ledamöter utvaldes bland dem de sjelfve kände.
En varm discussion ökar rätt ofta både värdet och intresset af ett ämne, och emot en för varm, anser jag ingalunda origtigt att förmoda, det främmandes närvaro och snar vunnen publicitet, skulle blifva ett modererat correctif.
Denna förmodan står ej i contradition med den nyss föregående, ty jag tror ej, att sådane åhörares närvaro som jag föreslagit, qväfver en ovan talares mod att uppträda på sin bänk, men jag tror att denna närvaro åtcrhåller en van talares olämpliga utbrott om ett sådant fall någonsin skulle komma ifråga.
Jag medgifver utan svårighet vigten af denna reflexion och lämpar den gerna som en varning för framtiden på mig sjelf, men jag tror dock ännu att jag hvarken genom beskaffenheten, eller mängden af de förslag jag framställt, röjt någon öfverdiifven kärlek till förledande theorier.
Åt forskningen inom fanta-J siens områdan lemnar jag visserligen stundom min tanka, men ännu hafva ej drömverldens mystiska hilder förvillat de begrepp jag äger öfver den verkliga.
Den 3 Februarii, i denna sednare är en sanning, men då denna sanning bevisar att det goda linnés, så hafva missbruken, framställande det onda, 5 och med detsamma förtydligadt för den tänkande mensk” ligheten, skillnaden emellan dygder och brott.
Finnes väl på jorden något ämne, i hvars spår rysligare följder af missbruk och förvillelse röjas, än Christna religionen? och skulle likväl, något upplyst och varmt hjerta vilja rösta mot dess antagande, om den ej funnesV Se der mine Herrar, utvecklingen af det ämne, som under sistförflutne
Riksmöte bär framställdes och upptogs, och som jag vid detta nu satt å bane.
Måtten J, mine Herrar, genom Eder upplysta och opartiska granskning, i detta utlåtande inse, att jag ej föreslagit något, hvarken constitutionvidrigt, eller för våra öfverläggningars frihet och värdighet skadligt medel.
Jag har varit lång, förlåten det, men mina motståndare hafva, under erkännande af tankens förtjenst, fjettrat den med så många band, och hafva med så mycken skicklighet bortskymt dess ljus» sidor, att jag nödgats restaurera taflan, för att göra den åter åskådlig, Om samtiden skulle tveka att afgöra deni»* frågas halt, så skail dea kommande
Den 3 Februarii, oförsagdt bestämma hvem som haft rätt, den som talat för, eller den som talat emot offent' ligheten.
Grefve von Schverin, Fredric
Den anledning som vid justeringen osökt erbjudit sig åt mig att fylla en bland folkrepresentantens pligter, som i*g räknar bland de heligaste, den kan och vill jag icke lemna obegagnad.
Mig synes folks representanten ärr.u icke hafva gjort sin pligt tili fy
S1 e s i derigenom att han bemödat sig att sjelf lära känna de
Grundlagar 60m han besvurit
Han har lotvat försvara dessa Grundlagar Ingen är för hvilken icke denna Ed är helig; men mången torde glömma, att det ges ett medel att förekomma det detta försvar aldrig må behöfva sträckas till förbindelsens yttersta fordran; och detta mede! är, att så ofta omständigheterna dertill föranleda, fästa uppmärksamheten på de följ" der som uppkomma, när en sådan lagarnas tillämpning yrkas, som förråder att man icke känner lagarne, eller icKe tolkar dem rätt, och i följd deraf icke lemnar dem den agtning som dem tillhör.
Det fordrades ett halft Secel i England innan rolema på det offentliga lifvets stora scen fingo sina bestämdt teknade caractererj i ett annat land, som redan i en längre tid haft en Nationalscen, har den ännu icke 102 Den 3 Februarii. hunnit stort utöfver rangen af en Theatre da varietet.
Vår lagstiftares åtgärder till förekommande af öfverraskning vid beslutens fattande, äro icke mindre visligen beräknade, än hans åtgärder til afböjande af det Ministeriella inflytandet på valet af de personer, åt hvilka uppdraget lemnäs att reda de frågor öfver hvilka Ständerne skulle besluta.
I så måtto hafva desse arne frågor blifvit beslägtade, att i dem båda inkräktning ägt rum, inkräktning af opinionen på lagens gebiet , inkräktning på de garantier, som lagstiftaren förlänt åt folket och ålagt folkets representanter att åtkommande 6lägter förvara Hvad stadga lagarne om frågors bordläggning?
RiksdagOrdningens 49 §. säger: ”Hvar och en allmän fråga som första gången i något Stånd förekommer, skall, så vida ej Ståndet enhälligt genast densamma till vederbörligt Utskott förvisar, ligga på bordet till nästa Plenum.”
Vidare säger denne §.
”Hvar och en fråga af annan än allmän beskaffenhet, äfvensom praeliminaira hemställanden och förfrågningar ifrån Utskotten, må genast kunna afgöras.
Stånd kan föreslå mo - Deri 3 Februarii.
103 dificationer och tillägg, som föranleder till flerfalldiga communicationer
RiddarhusOrdningens 35 §., som sammanstämmer i samma afsigt, är med större försigtighet alfattad.
Att ”när ett skrifteligt Memorial inkommer, hvarå Remiss till Utskott ej begäres eller pröfvas nödig, bör detsamma ovilkorligen, utan afseende om någon det äskar eller icke på bordet läggas, och ej förr företagas, än efter den ordning föredragningslistan utmärker.’5
Lagstiftarens afsigt är här ganska klart uttryckt.
Skriftligt Memorial, vöre något annat än hvad Riksdagsordningen förstår med uttrycket Allmän fråga.
Nej, med eller utan Den j Februarii, tillägg eller ändringar, gå innehåller memorialet en fråga, en väckt fråga tilldess den blifvit besvarad.
Det Hedervärda BondeStåndets Ridderskapet och Adeln meddelade Protocolbutdrag, bevittnande det beslut, som BondeStåndet fat— t*t innehöll tillika en inbjudning till Ridderskapet och Adeln att deltaga i dess beslut.
Inbjudn'ngen var en motion, en fråga som skulle besvaras; Titeln al Protocollsutdrag alldeles enahanda med titeln af Memorial; Och dä frågan var af den beskaffenhet, att dess remitterande till Utskott icke kunde äga rum, skulle den ovillkorligen bordläggas, utan afseende om sådant af någon äskades eller icke.
Jag känner rätt väl att bordläggning vid frågor af denna art förr icke ägt ruin.
Ick® i 81a, då Riksens Ständer uppdrogo åt dåvarande Hans Kongl. Höghet
Men Standernes å'gärder vid båda dessa tillfällen voro yttranden af tillgifvenhet och förtroende för personer, rättfärdigade och påkallade af tidernas skick.
Genom ofvannärrmde åtgärder har det bildat sig en opinionens inkräktning på lagens
Den 5 Febfuafiii. gebiet, som ledt derhän, att man i samma cathegorie vdat ställa åtgärden af en Tacksägelseadresse, sorn uttrycker känslan af ögonblickets förhållande emellan den verkställande makters, och Nationalrepresentationen, samt ofvannämnde a:ne högtidliga declarationner af Nationens tillgifvenhet för sin dynastie, gifna, icke i afsigt blott att uttrycka ögonblickets känsla, utan gifna för att betrygga kommande Slag•ters trefnad.
Vid 1817 års Riksdag, då ett tillägg till Tacksägelseadressen, som hade kunnat behöfva någon jemnkning i ordalagen utan föregången bordläggning beslöts, gjorde Jag mig sjelf det löftet, att i en dylik händelse erindra om lagens fordran.
Då BondeStåndets ProtocolIsutdrag upplästes hade jag visserligen genast kunnat fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att, hvad Konungen sjelf i sitt tal till Ständerne nämnt glädjande för oss, påkallade uttrycket af våra tacksamma känslor för Konungens omsorg om kommande slagters trygghet, framför uttrycket af vår tacksamhet för de omsorger om Riksets Styrelse i allmänhet, hvaraf RiksdagsBerättelsen upp täller taflan.
Kanske hade jag då ock genast kommit i hog att förelå de lättelser både till ordfogning och till mening som motionen kunde behöfva.
Man säger icke omsorg i, utan man brukar säga." mtorg får elier omsorg cm.
En TacksÄgelseadresse, bör så styliseras, Io6 Den ■ 3 Februarii. att den icke mindre motsvarar deras värdighet som toika känsian af folkets tacksamhet, än dens söm är föremål för densamma Tacksägelseadressen bör lyfta Konungens peron högt ofvan om de organer förmedelst hvilka han verkar.
Hvad mot dessa organer, eller hvad i en och annan Styrelsens gren, af Ständernas granskande Utskott skulle möjligen kunna anmärkas, såsom icke motsvarande Konungens allmänna omsorg om Riket och dess Faderligakänsla för sitt Folk, äger ingen gemenskap med folkets hyllning åt sin Konung.
Derföre bör ock hvarje ord i en Tacksägelseadresse noga öfvervägas:
Och det säger sig sjelft, att om hvad ett Stånd efter hållen öfverläggning, anser böra vara TacksägelseAdressens caracter utaf ett, annat Stånd, skulle utan förutgången öfverläggning godkännas, så är det tid att göra slut på lagens complaisance för en felaktig opinionsfordran.
Derföre var det ett fattadt beslut hos mig att i händelse af en motionerad tacksägelseadress, erindra om Lagens fordran.
Men jag visste att i alia länder, och främst bland alla, i Sverige, den fria opinionen lätt låter justera sig af lagen.
Om bordläggningsåtgärden fått en skarpare caracter derigenom, att Protocollet namnger den person som begärt den, och nämner blott en, då likväl tvänne begärt den, så lärer RiddarhusSecreteraren kunna intyga, att jag icke Den 3 Februarii, äskat en sådan omständlighet.
Det fästade också min uppmärksamhet, att vid detta tillfälle höra en formel nyttjas, sorn icke är vanlig.
Jag mins mig icke hafva hört andra formler nyttjas än dessa: lader på bordet; begärdes på bordet.
Jag förutsåg att man kunde vilja anse adressens läggande på bordet, såsom en signal att den hvilade till debatte-
Det beror af ministern att såsom minister deltaga i öfverläggningar och discussioner eller att låta bli det; det beror af dem, hvilkas åsigfer stå i opposition till ministrarnes, att utveckla sina åsigter och bestrida de sednares, eller att inskränka sig till att med Ja eller Nej besvara hvad Utskotten säga.
Men då Lagstiftaren anbefallt att ett memorial eller en motion skall 2:ne serskilta gånger upplåsas; då han gifvit hvarje Stånds Ledamot rätt att fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma, då våra Lagstiftare varit upplyste och ädle män, hvilka hela lagstiftningen igenom tydligen ådagalagdt att de ansågo Constitutionens förnämsta garanti ligga i den fria yttrande rätten och den derigenom bildade opinionen, så ligger i allt detta beviset att de insett de - Dm 5 Februarii, batfernes nytta och velat bereda möjligheten dertill.
I sanning, sedan en gång intresset för det allmänna vaknat; sedan man börjat blygas att gå en och en i sender till det stora Nationalbordet att äta sig matt; sedan med intresset för det allmänna också ingigterna väst och förmågan att se och bedöma sakerna; sedan det blifvit omöjligt att hindra folket ifrån att samtala öfver allmänna angelägenheterna, ifr&n thecotterierna ned till de ;amiingsställen, der arbetaren en stund, från dagens mödor hviiar sin kiopp och vidgar si«tt hjerta, synes säkraste correctivet mot granskningslynnets möjliga missledninear just ligga i dessa högtidliga Nationalsamtal , sorn gifva anledning till ömsesidiga explicationer och göra möjligt 211 i de väsendtligaste delarna ideerna kunna justera sig- Jag föreställer mig att det för ädla Ministrar borde vara lika angenämt att få höra hvad man har att säga om deras åsigter, som det bör vara påkostande för dem att veta, att det är om dem man talar så snart de aflägsnat sig.
Hvad hafva icke Minisfrarne allt för sig vid dessa offentliga strider?
Den redan vunna erfarenhet, det redan gifna anseendet, den friare tillgången till de materialier som till stridens förande fordras, och derjemte biträdet af alla Riddare som äga den inre aningen att deras sköldar skola af framtiden tecknas, då å andra sidan ängen gerna kan våga uppträ - Den 5 Februarii, da, sorn icke redan presterat prestanda, hvad moraliska Caracteren och sakkännedomen beträffar.
Jag har inom dessa murar hort Axel Fersen, Carl DeGeer, Claes Frietzky och Arvid Spaldencreutz tala för grundsatsers helgd; jag hörde dem tala i en lid, då inga ansvarighetslagar, - ingen medgifven granskningsrättighet fanns; då det var svårt att åskilja den som tillstyrkt åtgärder från d.-n sorn befallt dem; då afund och agg hindrade mången ifrån att förstå, att det språk som de talade var ädle mäns språk.
finnes det ingen ting att tala lör?
Ingenting att försvara?
Jag tror mig hafva visat det sä viii i den fråga hvarpå jag i dag fästat Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet, sorn i fråsan om det ministeriella inflytandet på utöfningen af Folk.'r;presentaaternes valrättighet
Jag förklarar att jag hvar» ken i det ena eller det andra förhållandet tror någon föresats hafva funnits att inkräkta på de garantier, sorn lagstiftaren förlänt åt folket»
Men inkräktningarne ske genprn tillfälligt1; vis bildade opinioner, åt hvilka tiden sedan ger häfd och en art af constitutiooalitet.
Omständigheter inträffa sednare som påkalla behof af Ilo Den 3 Februarii. krafter; man tar den kraft som ligger en närmast och innan korrt, utan att mången gång sjelf kunna göra sig redo för huru det gått till, äro rålinierna förvillade.
Bör det kunna ogillas att en man deltager i utöfningen af en rätt, och i fyllandet af en pligt, sorn han så mycket mindre anser stå i motsägelse med pligterna af sitt enskillda kall, som, för honom, det constitutionella förhållandet äger sitt största värde deri, att det utgör detta lifvets högsta bildningsanstalt, för det som är rätt och ädelt.
Bilagor till PleniProtocolIet för elen 3 Februarii, eftermiddagen.
Herr Afnell, Lars: