Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Artikeln blef aldrig fullbordad; men på de lösa bladen finnas nedkastade tankefragment, hvilka ge en föreställning om hvad hon velat säga:
Det ligger något förkrympt öfver vår nyaste literatur.
Det fattas sol, luft, frihet – allt det, som gör att dikten lefver.
Det är afmattning på alla områden.
Se efter.
Hvad ha de senaste åren gifvit oss?
»Pastor Hallin», »Lifsuppgifter», »Kampen för lyckan» etc.
Jemför!
Författarne äro bundne af sig sjelfve eller bundne af kritiken.
Skuggrädslan har kommit in i allmänhetens sinnen.
Qvafheten – det lilla utrymmets brist på luft – lägger sig tryckande öfver allas bröst.
Ernst Ahlgren uppräknar de orsaker, i hvilka hon anser den literära afmattningen ha sin grund:
Kritikens tryck: gudsnådligheten.
»Realismens» eget tryck: hvardagligheten, tyngden, grofbröds- och ölstämningen.
Det ekonomiska trycket: nutiden fordrar mera teknik, följaktligen mera arbete.
Allmänhetens skuggrädsla.
Kritiken saknar personligheter.
Författaren står för hvad han skrifver med sitt namn eller sitt kända märke på boken.
Kritikern är hvad för en obskyr tidningsarbetare som helst, och han undandrager sig oftast allt ansvar genom att icke sätta ut sitt namn.
Jag klagar icke öfver att kritiken är sträng; jag klagar öfver att den är medelmåttig.
Ernst Ahlgrens bekymrade blick dröjde vid den skada, som en medelmåttig kritik tillfogat den unga svenska literaturen, och hon såg sig om efter ett korrektiv mot denna underhaltiga kritik.
Hon trodde sig kunna finna det hos allmänheten:
Kan allmänheten korrigera kritiken? var titeln på en tredje planlagd literaturartikel.
En fjerde skulle handla
Om »objektiviteten» – hvilket, jemte »tendensen» var ett af den moderna litteraturens slagord.
Ernst Ahlgren protesterade också mot objektivitetsdogmen:
Det duger icke alltid att vara objektiv.
När det gäller att komma till tals med den stora allmänheten, när det gäller att värma och väcka, när det gäller att rycka den läsande med — — — då kommer diktaren fram, hans hand är det, som skälfver af lifsvärme, hans röst är det, som finner de tonfall, hvilka gå till hjertat — — — —
En diktare skall våga vara sig sjelf om det också strider mot teknikens regler.
Den arbetande handen skall gå med naturen, icke mot den.
Frihet för ens individualitet att röra sig, det är knuten – utan detta ingen originalitet!
Bryt mot teknikens lagar, då ditt skaplynne icke kan böja sig under dem, och låt så gerna den snusförnuftiga kritiken peka på fel, om blott dessa fel äro dina, om de blott ha kraft i sig, om de blott ge oss någonting nytt, om de blott få fram din individualitet, ditt sätt att se.
Bort med objektiviteten!
Bort med det förkonstlade, stela, opersonliga, kalla – här har du mig, allmänhet! med fel och förtjenster, döm mig om så skall vara, men hör på hvad jag säger.
Det personliga förhållandet mellan Ernst Ahlgren och utgifvaren.
Från mitt första sammanträffande med Victoria Benedictsson står intrycket kvar af något aftärdt, genomskinligt, nästan okroppsligt: ett blekt ansigte, med djupa spår af genomgångna lidanden, mot en bakgrund af hvitt – sjukbädden.
Det var – som redan nämdt – sommaren 1881.
Under den närmast följande tiden bibehöll bekantskapen sin flyktiga karaktär.
Hur den sedermera skriftligen förnyades och personligen fortsattes under sommaren 1884, är också på föregående blad antydt.
Under många år hade Victoria Benedictsson lefvat andligen ensam i den lilla byn på skånska landsbygden.
Dag hade gått efter dag, enformigt som rinnande sand, under fruktlösa försök att ge innehåll åt ett lif, som syntes henne värdelöst, då hon icke kunde uppnå det enda stora, som hon åtrådde.
I anteckningarna från alla dessa år förtälja lidelsefulla ord om kampen mellan enformigheten och hennes starka längtan.
Det var denna kamp, som gång på gång satte pennan i hennes hand, sedan hon gång på gång i förtviflan bortkastat den.
Alltifrån den tid, då hon var ung flicka, hade hon också i hemlighet gått och burit på ett svärmiskt hopp: att få umgås på förtrolig fot med en henne sympatisk man, utan inblandning af erotik.
Så länge hon ännu var ung och fri, var denna oerotiska förhoppning antagligen just en form af förklädd erotisk längtan.
Omständigheter gjorde, att den bokstafligen kom att realiseras, vid en tid då hennes blomning – till följe af sjukdom och lidanden – redan måste anses ha varit förbi.
Den ovanliga formen för detta intelligensförhållande skall alltid bidraga sitt till, att det synes den utanför stående ofattligt; och hvarje den efterlefvandes försök att förklara det, skall antagligen förefalla läsaren förmätet.
Det inleddes med full afsigt, spirade långsamt upp under dagligt umgänge och knöt sig under år af ömsesidigt arbete och ömsesidig utveckling, då bådas själslif var så intimt förbundet, att de delade allt: tankar, erfarenheter, intryck och stämningar; och detta allt bildade med tiden en gemensam intellektuel fond, till hvilken båda hade samma rätt, då ingen kunde afgöra hvad som från början varit den enes, och hvad som varit den andres bidrag.
Nedanstående utdrag ur stora boken skildra ett par episoder från umgänget under sommaren 1884 – sedda med Ernst Ahlgrens ögon.
(Juni 1884.)
Den 7:de kom Axel Lundegård i bokhandeln på vanlig tid.
Jag hade föregående qväll varit nog oförsigtig eller rent ut dum att lemna honom slutet af »Informatorn» till genomläsning.
Jag visste nog, att jag riskerade att bli utskrattad, men jag var besluten att sätta allt på ett kort.
Med ett ord, jag ville säga honom, att han endast behöfde räcka ut handen för att af mig omfattas med en äregirig moders hela intresse.
Det var med icke så liten oro, jag afvaktade hans ankomst.
Då dörren öppnades flög min blick honom till mötes, snabb och forskande.
»Den är sentimental», sade han i hård, klanglös ton, hvari låg en skymt af vedervilja.
Jag greps af den djupaste, pinsammaste blygsel och jag kastade manuskriptet under mitt skrifunderlägg för att slippa se det mer.
Flere gånger försökte han att föra samtalet öfver till det, då i sin vanliga ton, men jag kunde icke uthärda, utan bad honom tala om något annat.
Det skärande, disharmoniska ordet hade träffat en alltför ömtålig punkt och slagit ett sår, som inte tålde det ringaste vidrörande.
Ännu är jag således för obetydlig till att våga något dylikt.
Minnesbetan var god.
Detta »ännu är jag således för obetydlig», är betecknande för Ernst Ahlgrens nästan otroliga brist på sjelfkänsla och sjelftillit.
Denna brist hade sina rötter långt tillbaka i hennes barndoms- och uppväxtår – berättelsen »Ur mörkret» ger en antydan derom.
Flerestädes på dessa blad (exempelvis sidorna 100–101) skymtar det också fram, hvilka höga tankar författarinnan hyste om det manliga könet.
I detta fall mötas hennes åsigter nästan på hvarje punkt med den svenske författares, hvilken under de sista åren på ett så energiskt sätt häfdat sitt eget köns öfverlägsenhet gentemot kvinnokönet.
Men hvilken skilnad i framställningen!
Å ena sidan en förbittrad man, som ropar om sin styrka på gator och torg; och å andra sidan en försynt kvinna, som ödmjukt bekänner sin svaghet.
Denna ödmjukhet var den sjuka punkten i Ernst Ahlgrens hjerna, och den gjorde henne oftast i sitt umgänge med menniskor till ytterlighet blyg och tillbakadragen.
Hon kände sig alltid så »landtlig», så »ostilig» – hennes egna uttryck – så underlägsen.
Hon var andligen en selfmade man, hon ansåg sig tillhöra »literaturens underklass», och hon anade en dold ringaktning i hvarje ord och tonfall – »ringaktning för det jag är fattig, ringaktning derför, att jag aldrig lefvat i societén, ringaktning derför, att hvarken stat eller enskild bekostat mina studier, utan jag som en hungrig hund fått gå snokande omkring och slicka upp mina smulor».
– Hon tyckte sig vara en tiggare, som med nakna fötter stod under kunskapens träd och blickade upp till dess rika krona.
Hon hade på egen hand hunnit så långt, att hon – liksom den vise greken – visste, det hon intet visste; men detta kriterium på högre upplysning kände hon endast som en förkrossande tyngd, ty hon inbillade sig alltid, att andra menniskor, särskildt de män, med hvilka hon kom i beröring, visste, kunde och förstodo så oändligt mycket mer än hon.
Hos dem såg hon allt utifrån, och utifrån syntes inga luckor, allt föreföll helt och sammanhängande och fullödigt.
Hon jemförde då detta, som hon hos andra såg utifrån, med hvad hon hos sig sjelf såg inifrån – der bristerna tycktes ligga i öppen dag – och dessa jemförelser alstrade hos henne en ödmjukhet, som föreföll onaturlig.
Häraf kom det sig också, att de, som stodo henne nära, så ofta kunde göra henne ondt utan att veta och utan att vilja det.
Hon var känslig som en spegel, på hvars blanka yta den svagaste andedrägt af ett ord kunde framkalla ett moln.
Och molnet kunde växa och växa till ett helt oväder, som då vanligen urladdade sig i stora boken.
Det gick trögt med det personliga närmandet.
»Vi liknade två sniglar, som sökte formera bekantskap», sade Ernst Ahlgren sedermera skämtsamt om denna tid.
Och i stora boken skrifver hon:
Som det syns af almanackan var A. L. här med »Moln»26 den 30:de.
När han skulle gå, sade han:
»Samtalet går trögt nu för tiden.»
Kommo till det resultat, att trögheten hade sin rot i forceringen, det att just vilja tala och vara intresserad en hel timme.
Det, att han kommer endast för att tala och höra mig tala.
»Jag väntade mig så mycket», sade han.
»Hvad väntade ni er då?»
»Att ni skulle ha så mycket att säga mig, att jag skulle ha så god nytta af att höra ert omdöme om hvad jag skrifvit.
Ni säger ju nästan ingenting alls.»
»Men hvad skulle jag väl säga!»
»Allt möjligt.
Jag har ju så många anmärkningar att göra angående ert, och håller aldrig inne med något.
Jag har rätt att bli behandlad på samma sätt.»
»Jag skall försöka», sade jag, och så skildes vi.
Hon försökte nog, men det lyckades icke.
Ernst Ahlgren kunde icke tala.
Dels derför att blygheten och den onaturliga ödmjukheten hämmade hennes tankegång, dels derför att hon pinades af att höra sin egen hårda och sträfva röst.
Hon skrifver derom i stora boken:
Ingen menniska kan föreställa sig hur jag afskyr min egen röst, hur afskräckande och främmande den verkar på mig, denna själlösa stämma som icke tycks ha något gemensamt med mig sjelf och som icke har ett enda tonfall för hvad jag känner.
Att af naturen ega en sådan röst vore en förbannelse, men att under årslångt förtryck, under en värnlös barndoms alla förödmjukelser ha fått den afstympad till hvad den nu är, det är så bittert att det icke fins ord för det.
Det är att ha varit utsatt för våld på både kropp och själ.
I allt som rör mitt innersta lif har jag att genomgå samma lidanden som om jag vore stum.
Dess monotona banalitet får icke lägga sig deröfver och komma allt, som var friskt och ursprungligt, att falna och plattas.
Hvar gång jag tänker tillbaka på något sammanträffande med de menniskor, jag känt mig dragen till, är det med en förnimmelse af, hur mycket jag lemnat osagdt af hvad jag haft på hjertat.
Och jag beklagar då denna tillbakadragenhet – eller rättare: fruktan att vanställa mina bästa själsrörelser genom att illa uttrycka dem – hvilken gör, att jag tiger vid alla tillfällen, då en annan i mitt ställe skulle känt sig mest uppfordrad till att tala.
Om menniskor t. ex. äro oförtjent goda emot mig, om jag känner mig glad öfver ett återseende, eller om min strupe sammansnöres vid en förestående skilsmessa, då måste jag tiga, äfven om jag derigenom skulle få utseende af en idiot.
Det är en inrotad vana från min barndom att genom en sådan tystnad kufva hvarje sinnesrörelse.
Ovanan är så inrotad, att om jag nu ville bryta med den, skulle orden helt enkelt svika mig.
Och under allt detta känner jag så pinsamt, hvilket intryck af tafatthet, min tystnad måste göra.
Härtill kom under det personliga umgänget i Hörby ännu en annan omständighet: hon kunde icke undgå att känna sig tryckt af alla de mindre vackra tankar, som lågo i luften.
Att umgås på förtrolig fot i en by på landet, är som att sitta i en fångcell, med tittgluggar på alla väggar.
Situationen blir – med eller mot ens vilja – tryckt.
Man vet, att man bespejas från alla håll, och sjelfva den instinktiva förnimmelsen af dessa lurande ögons närvaro alstrar en känsla af tvång och ofrihet.
Att döma af nedanstående utdrag ur stora boken närde »byns befolkning», åtminstone för den ene af de båda kontrahenterna, just icke de allra vänskapligaste känslor.
Och detta tycks i omvänd proportion ha framkallat sympati hos Ernst Ahlgren, som ju – enligt egen utsago – tyckte bäst om menniskor med temligen många och stora fel.
— — — När alla, alla fälla samma dom öfver en menniska, skall jag ändå tro att min är den rätta?
Dessa frågor tvinga sig på mig, och jag blir skeptisk gentemot min egen öfvertygelse.
Det blir en inre splittring; jag kan icke bli ense med mig sjelf.
Och hvad är grunden till att jag tycker bra om Lundegård, trots det, att hela byns befolkning tycks afsky honom mer för hvarje dag?
Efter att ha förkastat en mängd olika svar, hvilka alla sökte att blanda bort sanningen, har jag kommit till det resultat, att det just är det obändiga hos honom, som är tilldragande för en ziguenarnatur sådan som min.
Detta är hufvudskälet, tror jag, först i andra rummet komma de goda egenskaper, jag tror honom ega.
– Ja, granska dig sjelf, Ernst Ahlgren, du har ju förr än nu stått ensam emot allmänna opinionen, ihärdigt kämpande för din »fosterbror» med alla medel, dag efter dag, år efter år.
Och hvad var det som band dig vid honom, annat än hans brinnande hat emot dogmer och former, hans okufliga frihetsbegär!
Fans det väl något hos hans person, som var dig tilldragande?
Det var det, att han var ensam, som lockade.
Och så är det nu.
Sedan detta nedskrefs har A. L. varit här sin vanliga tur.
Det är »Skuffelse».
Det är känslan af att ha fört ett långt samtal utan att ha fått det ringaste derur; det är på en gång trötthet och missräkning.
Hvad är det då, vi hoppas för hvarje gång och hvad är det för ett hopp, som svikes?
— — Tag i med hårdhandskarne, det är det enda, som hjelper.
Du är alltför anspråkslös; det duger icke.
Det är ju du, som skall leda konversationen.
Skrif i boken hvad du vill ha sagdt, och lär dig så att tala.
Du vill ju vara honom till nytta, nå, så bry dig icke om, hvad han kan tro och tycka om dig, bara dina ord äro sanna.
Om du icke kan tala, så är du en feg, eländig stackare.
Hvarför säger du icke rent ut, att du är förnuftskristen?
Du bara sitter och tänker på, att han anser dig tråkig; hvad är det för dumheter?
Din uppgift är icke att vara nöjsam utan nyttig — — — Hvad är det för undfallenhet, du visar honom vid alla tillfällen?
Energien togs fram, men resultatet blef icke stort bättre:
18 9/8 84.
Jag försökte komma fram med mina kritiska anmärkningar rörande hans råhuggna stil.
Jag stammade, rodnade, kunde icke komma fram med något – åh, hvad lönar det sig, att jag försöker tala!
Orden sätta sig ju i halsen, du förefaller rent af dum, när du talar, det är att nedsätta dig sjelf.
Och der står han med sin bredbenta trygghet och sitt eviga:
»det håller jag styft på».
Och hvar qväll ligger jag och kritiserar, estetiserar och teoretiserar, uttrycken falla sig klara och lätta, de komma så osökt.
Och att tänka sig, att de skola vara alldeles borta, när jag vill ha tag i dem – kan man inte bli ursinnig.
Och så det, att jag så pinsamt klart skall känna min underlägsenhet – nej, pinsamt dumt borde jag säga, ty det är inte så alldeles afgjordt att jag är honom fullt så underlägsen, som jag känner mig.
Men jag vill vara äregirig – o, jag vill! – att kunna tala som en jemlike med en verkligt intelligent man, det är min ärelystnad.
Om jag kunde få en tross af beröm att släpa på, skulle det kanske lyckas.
Emellertid arbetades det å ömse håll, och manuskripten flögo fram och tillbaka mellan prestgården och postkontoret.
Ernst Ahlgren läste och kritiserade mina novell-utkast, ett par enaktspjeser – af hvilka den ena på hösten blef antagen till spelning vid kongl. dramatiska teatern – m. m.
Å andra sidan genomläste jag alla de manuskript, som under årens lopp hopat sig i Ernst Ahlgrens skrifbordslådor, samt de första kapitlen af Pengar.
Den ofvan nämde »Informatorn» brändes och ämnet skänktes mig med varm hand, d. v. s. Ernst Ahlgren berättade för mig den faktiska tilldragelse, hvarpå »Informatorn» var byggd.
På denna basis skref jag novelletten »Uppgörelse» (I Gryningen).
På liknande sätt tillkom också berättelsen »Lycka», deri Ernst Ahlgren till och med skriftligen upptecknade åt mig en del repliker och för öfrigt muntligen gaf mig fakta i öfverflöd.
Efter min afresa till Stockholm på hösten fortsattes atelier-kritiken pr post; hvarje nytt kapitel af »Pengar» tog strax raka vägen till Stockholm; och hvarje af mig fullbordad berättelse sändes ögonblickligen till Hörby, derifrån den alltid med största skyndsamhet remitterades, försedd med rand-anmärkningar eller – när icke marginalen räckte till – åtföljd af några fullskrifna lösa blad.
I meddelade utdrag af brefven från denna tid har läsaren redan sett skymta fram, hur allvarligt Ernst Ahlgren tog denna sin kamratkritiska verksamhet, särskildt beträffande den sedermera – på goda grunder – kasserade berättelsen »Årstider».
En del af de motiv, den innehöll, har senare stått upp i »Röde prinsen», bland annat också Ernst Ahlgrens i brefvet på sidan 170 omnämda skildring af Ellens hand, som nästan oförändrad återfinnes i »Röde prinsen» (sidd. 25–26) — —
Vare sig det gällde att utföra och förtydliga sina egne anmärkningar, eller att försvara sin uppfattning gentemot af mig framställda sådana, skydde Ernst Ahlgren hvarken möda eller arbete.
Nedanstående apologi är i det fallet betecknande.
Svar på anmärkningarne.
Du säger att jag i 4:e kap. skulle »markera en smula att det äfven hos henne fans det der – man kan ju kalla det nyfikenhet – man kan också kalla det drift – fint, omedvetet, nästan omärkligt — — — men konstnären ser allt».
Ja, han gör så.
Det är derför jag särskildt besvarar anmärkningen, på det att du ej skall mena, att jag icke skulle ha sett, att det äfven hos Selma fans detta – jag vill hos henne icke kalla det nyfikenhet, ty redan i en dylik ligger det en viss grad af medvetenhet – och här var det som du säger »fint, omedvetet, nästan omärkligt».
Det är derför jag ansett mig hellre böra låta det skymta mellan raderna än tydligare framträda.
För mig ligger det i följande rader:
(Selma yttrar:)
– »Och så önskar man att det fans någon som höll riktigt af en, mer än af alla andra menniskor, inte för det man är i slägt och så der .... och vet du att jag kan vara så ledsen ibland, att jag inte kan låta bli att gråta, och jag längtar, jag längtar så rysligt!»
Der ha vi det omedvetna!
Deri ligger hennes oskyldiga bekännelse så fullständig som hon på sin ståndpunkt kan gifva den.
Det är allt hvad hon vet, allt hvad hon har att säga.
Och jag, som författare, jag har ej hjerta att stiga fram och yttra mig i hennes ställe.
Ja, det vet jag att du gör.
Och jag tror att redan det sagda är nog.
Ty just så uppenbarar det sig hos så många unga flickor.
Jag vill berätta något, som bestyrkt mig i min tro, att jag sagt tillräckligt:
När jag skref på det der kapitlet var fröken X. här på några dagars besök.
Ett godt hufvud, en lidelsefull natur.
Hon satt härinne medan jag skref – hade smugit sig in för att bikta.
Bläddrade så i manuskriptet och läste.
Jag gaf henne lof, med vilkor att hon läste högt.
(Jag sätter värde på hennes omdöme – det är ovanligt säkert, och hon har inga »idealer».)
Hon läste, halfhögt och snabbt, emellanåt i ett visst staccato.
Vid det anförda stället vacklade stämman och tårar stego upp, hon blef röd i ansigtet och kunde icke beherska sig.
»Ja, ja, ja!» utropade hon och betraktade mig med ett slags erkänsla, »hvad det är sant!
Just så är det det käns!»
Hon hade förstått mig.
Men jag fortsätter:
Hvarför sänker hon sin annars så frimodiga blick, om det ej är i en instinktlik känsla af, att hon trampar på okänd, osäker mark?
Hvad är denna förtrolighet annat än ett »den inre advokatyrens» konstgrepp, hvarigenom den intalar henne att hennes känsla är för honom personligen d. v. s. att hon skulle hålla af honom?
En man, som hon knappast känner!
Så är det din andra stora anmärkning.
»Tänkte hon verkligen ingenting annat?
Är du för pryd att låta henne egna ringaste tanke åt hvad som tilldragit sig under natten?
Jag tror att det skulle kunna antydas utan att det precist blefve stötande.
Men man nöjer sig icke med mindre än man får en förklaring härutinnan – det ligger ju så nära till hands att fråga:
Hur hade hon fattat det?
Och på denna grund skulle ju dessutom allt det följande byggas.»
Jag vill besvara ditt anförande punkt för punkt, men min sanningskärlek tvingar mig att först och främst högt och ljudligt förklara, att du har rätt.
Hon tänkte verkligen mer än hvad jag talat om, och jag har just genom att sönderstycka kapitlet i tvenne afdelningar velat antyda, att jag här lemnat en lucka.
Pryd är jag icke, då jag anser att jag bör tala, det vet du bäst.
Men om jag skulle taga verklighetens mörka färger nu, så skulle jag försvaga slutets verkan, der hon sjelf talar om sitt samlif med honom.
Här vill jag vara så lätt på handen som jag kan.
Ty om jag här skulle tala, så ville jag kunna slå ett slag af helt annan art än något af dem jag måttat i »Penningar», och om jag icke kan slå det hårdt, så vill jag icke ens höja min hand.
Om mitt namn får klang, så att det ljuder vida omkring, då må slaget falla, och det skall heta »Moderskärlek».
Jag ville slå konventionalismen i ansigtet med denna himmelsskriande lögn: den lifegnes våldsamma hat sjuder i hvarje pulsslag, bara jag tänker derpå!
Det fins mången före mig som lärt sig konsten att tiga, utan att derför glömma konsten att slå till.
Hade Penningar burit ditt namn .... det hade varit annat, dig ger jag sanningen, så länge – så länge – ja hur länge vet ju inte jag! så länge jag känner mig kunna göra det så fritt som nu.
»Hur hon uppfattat det?»
Jag tänkte att det låg något af hennes uppfattning i sjelfva den kalla, ruskiga morgonstämningen, i hennes rysning när hon önskar att der vore eldadt, i hennes suck när hon ser på slöjan, som var så vacker »i går».
Hvad beträffar den laissez-aller-stämning du nämner, fins den der till en viss grad, men ännu är hon icke i stånd att klart fatta, att hon förlorat spelet.
Det är först farbrodrens ord på qvällen, som öfvertyga henne derom.
Det är då »det oåterkalleliga» ropar sitt: laissez-aller!
– i åtbörden låg något af en bacchants exaltation.
Först då ger hon allt förloradt och hängifver sig, med öppna ögon och ett förtvifladt »en avant!»
Det följande bygges icke på den grunden, ty om han än varit en Adonis, så att hon verkligen blifvit kär i honom och gifvit lika mot lika, så hade det aldrig varat i längden, ty lifsgemenskapen saknades, och hon var för sjelfständigt anlagd för att vara endast en favoritslafvinna.
Dessutom stod faktum qvar: föremålet för hennes personliga böjelse var Richard.
Enda orsaken hvarför hon icke hade det klart för sig var, att han aldrig närmat sig.
Hos dem funnos alla yttre och inre förutsättningar för ett verkligt äktenskap.
Det är det det följande bygges på.
Om kung Lindorm skulle jag tala, så att man förstår hänsyftningen – om inte jag blir förskräckt när det kommer till stycket.
Saken var den, att han var den fagraste herre, men han tog det löfte af sin hustru, att hon aldrig skulle gå in i hans rum medan han sof.
Hon höll sitt löfte till en tid, men så vardt nyfikenheten henne öfvermäktig; hon gick ditin och fick se ett sammanringladt, fjälligt vidunder, kallt och vederstyggligt; och hon greps af den häftigaste förskräckelse.
Nu visste hon hvarför, men aldrig kunde hon öfvervinna sin fasa, och hvar gång den vackre kung Lindorm tryckte henne i sina armar, tyckte hon att han åter vardt det fjälliga vidundret; så var deras kärlek död, och hur mycket de sörjde kunde den aldrig vakna till lif, utan drottningen tynade bort, tärd af ångest och sjelfförebråelser.
— — jag formligen hetsas till döds af mina stämningar.
De gifva mig ibland ingen ro till arbete, de trängas med hvarandra, den ena skuffar undan den andre utan rast och ro; det hjelper ej att jag slår ifrån mig med båda händerna, de jaga mig lika skoningslöst, om jag är än så uppgifven af trötthet.
Våren 1885 utkom Ernst Ahlgrens roman Pengar och mitt debutarbete, novellettsamlingen I Gryningen.