Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Professorn var just i begrepp att, efter detta beslut, draga sin foliant till sig, för att ånyo börja den afbrutna läsningen, då kapten Ferdinand inträdde och helsade sin farbror.
”God afton, min son,” sade professorn mildt.
”Hvarföre går du nu jemnt och hänger hufvudet?
Det tycker jag alldeles icke om.
En ung man, som nyligen hållit begrafning åt sina besvärliga björnar, bör, som jag tycker, vara treflig och glad, när han besöker sin gamle farbror, och icke se ut liksom han lagt sig på astronomien, ständigt kikande efter måne och stjernor.”
”Ack, min bäste farbror, förlåt mig, om jag ej är sådan jag borde vara,” svarade kapten Ferdinand bedjande. ”Gud vet, att jag är så tacksam, som någon stackars sälle, hvilken blifvit hulpen ur en dylik klämma; men, farbror, mitt hjerta vill ej unna mig det.”
”Prat, min kära Ferdinand!
Det der ger sig med tiden; det är aldrig värdt att du talar om kärlek för mig, utan slå den saken ur hågen, min gosse, tilldess du blir äldre och mera stadgad.
Dessutom är det icke värdt, att du tänker på något giftermål med Hilda; ty den flickan vet, så sannt jag lefver, hvad hon vill, och hon vill bestämdt icke ha dig, lita på det.”
”Huru kan farbror veta det så bestämdt?” frågade kaptenen, blossande röd, vid erinringen af det ömma, bönfallande bref, han med dagens post tillsändt henne.
”Lika godt huru jag vet det,” menade professorn, ”det gör föga till saken; allt nog, du kan tryggt bygga på mina ord, du får henne aldrig.”
”Jag har likväl ett svagt hopp,” återtog Ferdinand, ”och jag måste anförtro farbror, att jag i dag för sista gången, ja, för allra sista, skrifvit och begärt hennes tillgift, och jag smickrar mig med det hoppet, att hon nu, sedan hon beträdt sitt nya, ängsliga hem, skall lyssna till mina böner, förlåta, glömma och återvända som min lilla hustru.”
”Det der allt kunde du hafva sparat dig,” menade professorn, litet småförtretad.
”Hon skall visserligen förlåta, men aldrig glömma att du, af hvad orsak som helst, föredrog en annan.
Du får korgen, så sannt jag heter gamle Ling, lita derpå!
Hilda har, sedan hon ännu gick ’i kolten och oskyldigheten,’ varit egensinnig och bestämd; alldeles icke lik far eller mor, hvilkas egensinnighet haft en annan grund.
Hon är en bra flicka, och har mera fasthet i sitt lynne, än du och ett halft tjog sådana män tillsammantagna.
Ferdinand sade endast de tvenne orden: ”Min farbror!” men ögat blixtrade, och kinden glödde af ovilja, hvilken han likväl icke vågade gifva luft i ord, emedan han då fruktade att hänföras för långt ifrån den väg, som pligt och tacksamhet bjödo honom följa, då han talade med sin gamle, faderlige vän.
”Nå, har jag orätt?” återtog professorn, som ganska väl bemärkte Ferdinands rörelse, och ville draga nytta deraf.
”Har jag orätt, eller vill du att jag skall upprepa ditt uppförande från början till slut, och det sämsta är i mitt tycke, att du skall unna henne den triumfen, att gång efter gång afslå dina böner.
Vore du en man med ringaste sjelfkänsla och beslutsamhet, så gaf du henne på båten, sedan du gjort allt, hvad af en hederlig karl rimligtvis kan fordras, för att godtgöra en öfverilning.”
Professorns yttrande behagade och sårade Ferdinands ömtåliga hederskänsla på samma gång; men de talade likväl kraftigt och uppmuntrande till hans manliga stolthet, och i det han räckte sin farbror handen, svarade han: ”Ger hon mig afslag denna gång, så vill jag ej vidare heta hederlig karl, om det icke blir den sista; tro mig, farbror!
Min svaghet för Hilda är med tillintetgörandet af det sista hoppet förbi.
Jag kan icke längre älska en qvinna, som är så oförsonlig, och jag skall då glömma henne.”
”Godt!” svarade professorn; ”håll ord med det, så skall du få begära permission, för att resa några månader.
Det är ju det gamla vanliga sättet att bota olycklig kärlek, och dessutom tänker jag, att det skulle blifva både nyttigt och interessant för dig, att litet få se dig om i verlden.”
Denna tanke, ny och retande, länge närd i Ferdinands själ, utan utsigt att se den förverkligad, gjorde nu, då den så oförmodadt och tjusande framstod, en ny revolution i hans, som professorn uttryckte sig, elastiska hjerta; och det var svårt att afgöra, hvilket han mest fruktade från sin gamla älskarinna, ett nej eller ett ja; ty han beherrskades vexelvis af tanken på en angenäm resa, med en mängd nya och retande äfventyr, och den på ett husligt, stilla lif vid Hildas sida.
Emellertid beredde han sig att med all möjlig köld emottaga det vigtiga ord, som skulle bestämma hans öde samt utgöra vändpunkten af en ny lefnadsbana för honom.
Professorns Besök.
– Nytt Bryderi för Kommerserådinnan – Kapten Fer- dinands Beslut.
Klockan 10 följande morgon begaf sig vår gode professor, i grå nankinsrock, grön saffianskaschett och den dyrbara käppen med guldbeslaget i handen, till f. d. kommerserådet Widens tarfliga boning.
Kommerserådet och hans fru sutto i det lilla hörnrummet åt gatan, och anförtrodde hvarandra, under täta och djupa suckar, sina bekymmer och sina bedragna förhoppningar, i anseende till all den lycka, den nye friaren skulle skapa omkring dem.
Under den stridaste farten af sina utgjutelser blef frun varse en skymt af professorns långa, magra gestalt, då han linkade uppför trappan.
”Kors i Himlens namn, kära Widen!” utropade hon och släppte en tallrik ärter i golfvet, hvilka hon i all huslighet höll på att rensa, ”ser du då ej! Skynda dig ut!
Ack, Herre Gud, se alla mina ärter!
Söta Widen, min gubbe, det var ju professorn!
Spring allt hvad du kan, och stanna i förmaket; jag kommer straxt efter.
– Ja, ja, har jag icke alltid tänkt att det skulle så gå!” fortsatte kommerserådinnan, sedan hennes man tillslutit dörren; ”men nu är det så dags.
Då hon ej vill hafva den rike grosshandlaren Garben, lärer hon väl aldrig taga den lättsinnige, rumlande kaptenen.
Ack, den flickan, hon lägger mig i grafven genom sin envishet!
– Caroline och Josephine, mina små pullor! kom in och hjelp mamma plocka upp ärterna.”
Och medan pullorna skrattande lågo på knä, och samlade tillsamman den tillernade middagsmåltiden, kastade fru Widen i största hast på sig lockarne och mössan, svepte en shawl öfver den mindre prydliga morgonrocken, och begaf sig derefter in i det så kallade förmaket, pinad af en olidlig nyfikenhet, hvad professorns besök egentligen kunde gälla.
”Välkommen! bäste herr professor!
Kors så roligt det var, att få se någon gammal bekant!
Det är minsann längesedan vi hade den äran att träffa herr professorn.
Men Rosa, menar jag, har den lyckan att ännu fortfarande få vara favorit.
Var så god och sitt, min bäste professor Ling!”
Med sitt vanliga småleende tog gubben plats i soffhörnet, samt yttrade sedermera, uti en vida mera vänlig och vänskapsfull ton, än den han begagnat då han sist talade med kommerserådinnan, på förlofningsdagen:
”Ja, Rosa är verkligen min älskling, och en söt och bra flicka är hon!
Jag skulle också vilja göra något, för att se henne lycklig; men jag insåg alltid, att hon icke blifvit det med min brorson, emedan deras lynnen icke passade tillsamman, och derföre var jag emot partiet, ehuru jag älskade flickan från första ögonblicket jag såg henne.”
Nu voro kommerserådet och hans fru alldeles ur konsepterna.
De hade väntat ett nytt anbud i afseende å kaptenen, och båda hade känt en viss stolthet, vid hoppet att få afslå det; med hvad professorn nu egentligen kunde vilja, det var ej lätt att utgrunda, och den blick af betydelsefullt forskande, som de begge makarne vexlade, öfvertygade dem, att de voro lika långtifrån målet, sedan de skjutit bom på det första.
Efter en temligen långvarig tystnad, yttrade ändtligen kommerserådet: ”Jag vet verkligen icke, med hvilken man Rosa skulle finna sig lycklig, och jag börjar tro, att min hustru har rätt, då hon påstår att flickan ej har något hjerta för kärlek.
Men om förhållandet så vore, ser jag åter icke, hvarföre hon skulle afslå det förmånliga anbud hon nu har.”
Vid denna förklaring väntade kommerserådet och hans fru, att professorn skulle falla i största förvåning och undrande fråga hvilket anbud.
Men äfven denna triumf nekades dem; ty professorn svarade helt enkelt: ”Ja, det är just i anledning af herr Garbens giftermålsförslag, som jag tagit mig friheten att gå hit, för att, gemensamt med Rosas föräldrar, öfverlägga hvad som kan göras för hennes trefnad och lycka.
Kommerserådet och hans fru sågo åter på hvarandra; men vid deras gästs sista ord klarnade deras blickar till ett eget leende uttryck.
Ett ljus tycktes uppgå för dem; professorn kunde ju möjligen hafva fått den idéen i hufvudet, att sjelf fria till flickan.
Rosas täta besök hos gubben föllo nu för första gången med någon vigtig betydelse kommerserådinnan i hågen; derefter den omständigheten, att Rosa redan anförtrott professorn Garbens anbud; och slutligen, då man ej kunde få reda på, hvar menskliga hjertats besynnerligheter taga sin början, och ännu mindre hvar de sluta, så tänkte kommerserådinnan, att det väl icke var det orimligaste hon hört bland dylika egenheter, att Rosa – men det var i alla fall för besatt – möjligen ville gifta sig med professorn.
”Vi äro bror oändligen förbundna för denna välvilja,” yttrade kommerserådet, som först återfick sin fattning och beslutsamhet; ”det är en verklig hugsvalelse för bekymrade föräldrar, hvilket vi tyvärr äro, att hafva någon, med hvilken de kunna rådgöra om det, som ligger dem närmast om hjertat, nemligen deras barns sällhet och jordiska väl.
Och tycker icke bror, att det är bra besynnerligt, ja riktigt otroligt, att en flicka, med Rosas goda och sunda vett, och dertill med fritt hjerta, afslår ett sådant anbud, helst då hon vet, att hon derigenom kunde upphjelpa sin gamle fars förstörda affärer; ty utom Garben finns ingen menniska, som vill försträcka mig den summa, hvilken vore nödvändig för att åter, om än i aldrig så liten skala, börja min rörelse på nytt?”
”Den saken är väl icke så alldeles afgjord,” yttrade professorn i en ton, som något när liknade den föreställning fru Widen bildat sig om englarnes musik, vid det sälla uppvaknandet i bättre verldar.
För hennes och hennes makes öron ljöd den åtminstone mera himmelsk än jordisk.
Professorn tillade: ”Jag trodde väl, att det förnämligast var af den orsaken bror önskade förbindelsen emellan Rosa och grosshandlaren Garben!”
”Visserligen, visserligen, min högtärade bror; hvad kunde annars föranleda mig dertill?
Garben är visst en bra och hederlig karl; men att se ett barn, så älskadt som Rosa, och så nödvändigt för min lycka, som hon blifvit, flytta öfver till ett annat land, huru nära det än må ligga, det kunde väl icke vara så önskvärdt, synnerligast då det skulle ske mot hennes egen böjelse, om icke, såsom sagdt är, – jag måste tala rent språk, – min fördel bjöd det.”
”Emellertid,” yttrade professorn, ”nämnde Rosa för mig i går afton, att bror icke ville i denna sak använda den faderliga myndighet, som fäder ofta missbruka till sina barns förderf och sin egen ånger.
Detta finner jag också ganska rätt och serdeles att värdera hos bror, under närvarande omständigheter.”
Nu var kommerserådet riktigt i klämman.
Om han bara kunnat inse hvar han hade professorn; men denne hade så skickligt inkastat ett och annat hoppfullt ord, utan att derföre vara förbunden till dess uppfyllande, att kommerserådet ej riktigt visste hvad han nu skulle yttra, för att icke säga hvarken mer eller mindre i afseende på det faderliga ädelmodet, än ett framtida uppförande kunde rättfärdiga.
Ändtligen började han i något osäker ton: ”Rosas oändliga smärta, obegriplig för mig, vid denna angelägenhet, upprörde mig i går afton i högsta grad, och jag vill erinra mig, att jag då yttrade något ditåt, för att lugna henne.
Men sedan jag bättre betänkt saken, anser jag det likväl vara min pligt, som far, att föreställa henne, att ett sådant parti förtjenar tagas i närmare öfvervägande äfven för hennes fars skull; likväl utan tvång, förstås; det kommer aldrig i fråga.”
”Ja; men det gifves ett sätt att framställa sådana ämnen,” menade professorn, ”som är långt farligare, än det mest bestämda tvång.
Rosa kom så upprörd och uppskrämd till mig i går afton, att jag hade all möda att återställa jemnvigten i hennes annars så lugna och stilla sinne.
Sådana der häftiga känslouppsvallningar äro icke bra att tillvägabringa, och det kostar Rosas helsa och frid, kanhända hennes lif, om herrskapet följer den plan, som nu tyckes vara utkastad, att inverka på hennes alltför finkänsliga och veka hjerta.
Sådan är åtminstone min öfvertygelse.
Dessutom kan det väl icke vara någon omöjlighet, att hon redan träffat ett annat val.”
”Nej, omöjligt vore det visst icke,” stammade kommerserådet och hans fru på samma gång, i andanom seende det gryende hoppet utveckla sig i all sin glans.
”Men,” tillade kommerserådet hastigt, för att icke släppa ämnet ur händerna, ”vi ha dock ingen anledning att förmoda detta.
Likväl, om så förhöll sig, och det vore en redlig och bra karl, som kunde försörja flickan, gjorde det visserligen föga till saken, om han hette Garben eller något annat, blott han hade ett hederligt namn.”
”Ja, det är nätt upp hvad äfven jag tänker,” yttrade professorn förnöjd. ”Men, för att återkomma till affärerna, i händelse bror har förtroende till mig, och vill träda i bolag med en man, hvilken jag känner såsom driftig och redlig, och den jag fordom försträckte de summor, hvarmed han gjorde sina första affärer, så, och i händelse bror vill vara ordentlig och bestämd vid betalningsterminerna, kan bror helsa på mig i morgon afton, då jag äfven skall bjuda till mig herr M**.
Dervid kunna vi gemensamt uppgöra och öfverenskomma om de närmare omständigheterna af saken.”
”Är det min herr brors allvar?” frågade kommerserådet med en ton, hvilken lika mycket uttryckte glädje, som fruktan att bedraga sig i denna oväntade framställning.
”Mitt fullkomliga allvar,” försäkrade professorn, och räckte kommmerserådet sin hand.
”Sjelfmant gör jag gerna det lilla goda jag kan; men då det får utseende af anspråk, går det något trögt dermed.
Jag bör dessutom tillägga, att detta isynnerhet sker för att betrygga
Rosas lycka; ty det förstås, att, lika oåterkalleligt som mitt ord är, lika säkert och bestämdt måste bror gifva mig sitt, att med omgående post skicka grosshandlaren Garben ett tacksamt afslag.
Och har jag brors löfte härom, så kan bror åter börja tänka sig som driftig affärsman, försatt tillbaka i gamla förhållanden.
Förstås likväl, med klokhet och sparsamhet, annars bär det sig icke!”
”Se här mitt handslag, så väl på det ena som det andra,” svarade kommerserådet med oförställd och djup rörelse.
”Mitt hjerta är tacksamt för Garbens godhet; men tusen gånger hellre tager jag min lycka ur en mans händer, hvilken icke förlorat på mig och med Guds hjelp icke heller skall göra det.”
Uti ett trofast handslag förenade sig de båda männens händer, och kommerserådinnan höll näsduken för ögonen, emedan hon denna gång gret af verklig och naturlig glädje; och som hon vid detta tillfälle ej kom att tänka på verkan af sina tårar, följde hon den vanliga ingifvelsen, att skyla sitt tårdränkta ansigte i näsduken.
Men långvariga och djupa känsloutbrott voro, en gång för alla, emot kommerserådinnans natur.
Hennes ögon uppklarnade derföre snart, och strålade fördubbladt af fröjd och hopp, vid den ljufva utsigten till en skymt af det försvunna, glada lifvet, i utbyte mot det närvarande tröga och tråkiga framsläpandet af långa dagar.
Uti många och rika ord tackade hon professorn för det ädelmod, hvarmed han lofvat bistå hennes make; men sedan vred hon behändigt samtalets tråd i alla riktningar, för att kunna utleta, hvarföre den hedersmannen gjorde allt detta; ty hon visste väl, att det hade samband med hans hjertliga välvilja för Rosa.
Denna bevekelsegrund syntes dock henne för mycket obetydlig; något vigtigare måste det nödvändigt vara; och hade han icke sjelf antydt, att Rosa redan träffat ett val?
Förgäfves slog fru Widen omkring sig med sina mest skarpsinniga anmärkningar; det blef förspilld möda, ty nu var professorn åter sluten som en gåta.
Med ej ringa förtret måste hon derföre se den hedersmannen uppstiga, för att taga afsked, utan att hafva vunnit någon lättnad för sin nyfikenhet och sina fintliga bemödanden.
Men då gubben redan var i dörren, greps hon af ett slags ångest, att nödgas lefva i en sådan ovisshet.
Utan att derföre mycket besinna sig, fattade hon i hans rockskört, och med ett:
”Om förlåtelse, söta professor Ling!” fick hon honom att vända sig om, och nu sade kommerserådinnan i ganska rörande ton:
”Ack, min gode herr professor!
ni har satt mitt modershjerta i en riktig ångest!
Skulle väl – vore det möjligt – att det kära barnet hade en känsla – den jag, hennes mor, hennes ömmaste vän och, enligt naturen, hennes närmaste förtrogna i hjertats angelägenheter, icke skulle känna?”
”Var utan all fruktan och oro, min bästa fru!” svarade professorn lakoniskt.
”Om ni sätter ringaste värde på den vänskap, jag fattat för ert hus, så plåga icke Rosa med en enda fråga eller hänsyftning på den saken.
När tid blir, kommer jag tillbaka och anmäler pretendenten.”
Härmed tillslöt professorn dörren, och ledsagades af kommerserådet ända till nedersta trappsteget.
Emellertid blef den stackars fru Widen stående ensam, långt värre än förut intrasslad inom labyrinten af sina gissningar.
Ändtligen, efter mycket bråkande hit och dit, för att finna en utväg, stannade hon dock vid den första förmodan, att professorn menade sig sjelf.
Ja, det var fullkomligt klart!
Men nu suckade hon ändå, vid tanken derpå, att snart se sin hulda, blomstrande Rosa såsom maka vid den gamle, torre professorns sida.
”Herre Gud, sådana infall flickorna nu för tiden hafva!” yttrade hon halfhögt.
”Hvem kunde föreställa sig, att hon skulle föredraga den gamle, utlefvade gubben framför Garben, en man i sina bästa och kraftfullaste år?
Men jag tiger; jag vet om intet.
– Och så länge kan han väl ändå ej lefva.
– Och nu öfvergick kommerserådinnans tankegång helt enkelt till den tid, då Rosa, såsom en ung och rik enka, firad och tillbedd, skulle hålla ett hus i prakt och glans öfverträffande allt hvad H** hittills sett, och der det, i anseende till värdinnans ungdom och oerfarenhet, tillkom mamma att blifva ordförande.
– ”Nå ja, min gubbe, det blir likväl ej så rasande, när jag rätt betänker saken,” började fru Widen, då hennes man åter inträdde.
”Och alltid kunna vi tiga, tilldess han sjelf vill tala; det kunna vi visst, för att göra honom till viljes, den hederliga själen.
Men du förstår ju, söta Widen, hvad klockan är slagen.
Jag gissade det genast; och ehuru jag aldrig velat nämna något åt dig, har jag länge i tysthet bemärkt saken, och trott att det skulle sluta på detta sätt.
Ja, det har jag alltid trott!”
”På hvilket sätt, kära Brigitt Marie?
Jag fattade icke meningen af professorns ord, det tillstår jag.”
”Ack, söta Widen, du fattar allting så långsamt!
Vissa saker blifva dig klara först sedan du ser dem genom mina ögon.
Märkte du då ej, min gubbe, att han menade sig sjelf med pretendenten?
Och hörde du honom icke säga, att han alltid varit emot partiet med kaptenen?
Allt det der är fullkomligen ljust och redigt; och lägger man nu härtill Rosas täta besök hos sin gamle vän, hennes glädjestrålande ansigte hvar gång hon kommer derifrån, – ty den flickan har nu, i paranthes sagdt, en smak som icke liknar andras, – så menar jag, att ej flera bevis behöfvas, för att styrka trovärdigheten af min tanke.
Du förstår säkerligen nu hela sammanhanget, min gubbe, är det icke så?”
”Nej, min gumma, det gör jag visst icke, och du får ursäkta mig, om jag tror, att din skarpsinnighet denna gång tagit felt; ty, vore det nu fråga om honom sjelf, ser du, så vore väl tiden inne att fria och gifta sig när som helst, om den icke längesedan kan anses förliden.
Således finner jag den saken icke trolig.”
”Men, min egen Widen,” klagade kommerserådinnan misslynt, ”huru kan du vara så envis?
Har jag då icke alltid varit skarpsynt och sett redigt och klart i sådana saker, hvilka just ligga inom min krets?
Förr hade du alltid förtroende till din hustrus tanke i alla ämnen; men man får se tiderna förändra sig i så många hänseenden; ja, ja, det är verldens vanliga gång.
– Här fann kommerserådinnan lämpligt att använda ett antal suckar och tårar af det slag, som hon alltid hade till hands, då hon var i den öfvertygelse, att hennes make förnärmat henne.
”Kära Brigitt Marie, hvad är detta för barnsligheter?” yttrade kommerserådet i vänlig, smekande ton.
”Visst tror jag gerna hvad du säger, och tviflar ingalunda på din skarpsynthet, den jag känner af gammalt, och möjligen, emedan ingenting är omöjligt, kan du äfven i detta hänseende hafva rätt; men huru som helst, min vän, så kom ihåg, att du icke får göra Rosa några frågor, ej heller gifva henne den ringaste vink om dina tankar.”
Några veckor efter de händelser vi nyss skildrat, satt kommerserådet
Widen på sitt nya kontor, och samtalade förnöjd med sin bolagsman, herr M**, om en vinstgifvande spekulation, som den nya firman var sinnad att företaga.
I detta handelsurverk, hvilket professorn så lyckligt tillvägabragt, var herr Widen att anse såsom själen, och herr M** som kroppen, hvilken med nit och drift följde alla den herrskande kraftens rörelser, men likväl med en stadighet och fasthet, som gjorde det omöjligt för själen att verka det ringaste, utan sin underordnade medbroders biträde.
Uti nästa rum sutto de unga kontoristerna på kullerstolar framför pulpeten, samt drefvo affärerna driftigt och raskt.
Hela huset hade ett riktigt äkta köpmansutseende.
Öfra våningen beboddes af kommerserådets familj, och herr M**, en ungkarl af gamla skolan, åtnöjde sig med rummen på nedra botten, och fann sig bäst vid dem, emedan de stodo i förening med kontoret.
Kommerserådinnan hade åter börjat upplyfta hufvudet, och helsade nu sina gamla bekanta från fönstren med en uppsyn, hvilken tycktes bebåda, att hon en gång hoppades hämna sig för den likgiltighet, de under flera månader visat henne.
Väl var denna våning obetydlig, i bredd med den hon fordom beherrskat; men den var likväl ett paradisiskt hemvist, i jemförelse med de små, låga och mörka kyffen hon lemnat; och öfver hufvud taget fann sig den goda frun riktigt belåten, ja lycklig, i sin nya, ljusa, trefliga och glada boning.
Men den, som kände sig tacksammast och verkligen lycklig bland alla husets medlemmar, var Rosa.
Hennes sällhet och innerliga erkänsla mot sin gamle, ädle vän var lika ny hvarje dag.
Hon kände djupt och lifligt, för huru mycket hon hade att tacka professorns ömhet och omtanka.
På hans räkning kunde hon med säkerhet föra den grannlagenhet, hvilken förmådde hennes föräldrar att aldrig vidare omnämna förslaget med Garben.
Då hon lemnade sin far brefvet, som innehöll afslaget, hade fadern endast sagt helt vänligt:
”Ja så, min flicka, är det redan färdigt!” och mamma tillagt med det ljufvaste leende:
”Himlen bevare föräldrar från det oförståndet, att tvinga sina barn i så vigtiga angelägenheter!”
Och sedan talade man alldrig mera i det ämnet.
Lika litet gjordes några obehöriga frågor i det andra, hvaruti professorn rekommenderat tystlåtenhet.
Sålunda var allt lugnt, godt och bra.
Hvem var då lyckligare än Rosa!
Hon slösade också på sin gamle vän alla sitt varma, rika hjertas vänliga och hulda omsorger.
Hvarje dag var hon flera gånger hos honom; ty det hus, kommerserådet nu bebodde, låg nästintill professorns.
Hon tillagade hvar afton hans thé, och ledsnade aldrig att göra om det så många gånger, tilldess hon njöt den triumfen att höra honom säga, att det nu var alldeles så, som
Hilda plägade tillreda det. – ”Ack, Hilda!” suckade då Rosa ofta, ”ack, att äfven hon vore här!
Då kunde väl en gång äfven den stackars Ferdinand bli lycklig; ty slutligen finge hon väl gifva efter, om hon riktigt hölle af honom.
Tror icke farbror det?
Väl har Hilda många gånger försäkrat mig, att hon aldrig till något pris ville förena sitt öde med Ferdinands; men jag har svårt att tro, att detta är hennes hjertas allvarliga mening, så vida hon en gång varit honom verkligt tillgifven.”
”Det första bör du icke betvifla, mitt barn,” svarade professorn allvarsamt; ”det andra kunna vi icke bestämdt veta; men Hildas lynne är fast som jern, och till din heder, min Rosa, vill jag tro, att om Mannerstedt, – hvilket fall likväl är otänkbart, – uppförde sig så emot dig, som Ferdinand emot Hilda, du då handlade på samma sätt.”