Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likväl röjer sig denna krigiska anda redan i åtskilliga af hans bekantare dikter, genom beslägtade och förberedande accorder: såsom t. ex. i den nästförsista, på arsenalen hänvisande strophen af den komiska idyllen ”Mollberg! stå stilla, stå stilla vid grind”; eller i den rena – man kunde säga, kungliga – idyll, som afslutar samlingen af Fredmans Sånger, är klädd i formen af ett ”Bref till Kongl.
Sekreteraren Schröderheim”, och har till ämne Konungens resa till Ryssland år 1777.
Detta af idel skogsluft och landtglädje genomandade stycke, der skalden tillika har målat en liten glänsande tafla öfver sig sjelf såsom jagtklädd och jägare, är föröfrigt det vackraste af alla dem, som han gjort för att läsas; och har den särskilda utmärkthet, att af alla dessa vara det i språklig hänsigt noggrannaste, – ja, enda fullt korrekta.
Jag nämnde Bellmans språk.
Allmänneligen, så vidt jag vet, erkänner man deraf svenskheten, egentligheten, ledigheten, naiveteten, färgrikheten; äfvensom – hvad efter allt det föregående säger sig sjelft – dess rhythmiska smidighet, dess musikaliska lenhet, alltonighet och outtömligt flödande rimförråd.
Öfverhufvud är det en för hans behof särdeles lycklig blandning af Skrift-svenskans och Tal-svenskans egenskaper; så likväl, att den sednare vanligtvis har öfvervigten.
Närmare kan det så beskrifvas, att han der, med obegränsad frimodighet, har upplyftat vårt hvardags-tungomål till skriftspråk; visserligen med poetisk och musikalisk förädling, men med troget bibehållande af hela dess grammatik.
Det gifves ingen dithörig frihet, som ej här träffas använd och med en obryddhet utan like: t. ex. vid förhållandet mellan singularis och pluralis (såsom ”vi gör”, eller ”benen mig bär”, eller ”blixt och skyar prålar”, eller ”bödlar sågs vandra”, eller gå, kom, sup i st. för gån, kommen, supen; vid bruket af ovanliga, någongång rentaf origtiga ordformer (såsom skärt för skurit, stog för stod); vid apostropheringar och sammandragningar, särdeles af imperfekter (såsom klacklappa för klacklappade), – och mera dylikt; att ej tala om syntaxens mångfaldiga sjelfsvåld.
I den Fredmanska sånggudinnans skaldespråk, är sådant ej något fel.
Det endast kan klandras, att den högre och den lägre grammatiken stundom blifvit sammanmängda på ett sätt, som ger ett störande intryck af slarfaktighet.
Sällan går detta dock så långt, som då det t. ex. heter i fröjdqvädet vid Konungens återkomst från kriget:
”Prester! öppnen nu templet och buga
I alla rikets vinklar och vrår,
Och förkunnen i ringaste stuga” m. m.
eller i ”Zions Högtid”:
”Himlens kroppar rycks och hvälfva”;
hvarofvan, i samma stroph, läses den flerfaldigt felaktiga raden:
”Ström och floden våldsamt rinner”.
Lyten af så beskaffad art, som i alla fall visa sig mindre sparsamt än önskligt vore, stöta naturligtvis mest, när de (liksom här) möta oss i stycken af högtidligare slag, eller af en annan ton än den egentliga Fredmans-sångens.
Vi vilja ej vidare fördjupa oss i anmärkanden af brister, som här och der, åtminstone för stränga nagelfarare, blotta en försummad städning: något lågt eller oädelt uttryck på obehörig plats, någon onödigt besynnerlig ordställning, någon alltför våldsam ellips, någon blindmening, någon origtighet i bild, något för långt drifvet eller på opassande ställe 143 användt bruk af slurfvigt dialekt-uttal, ja – hvad af alltsammans dock är det sällsyntaste – något rimtvång, eller till och med rimfel.
Men så öfverhalkande framskymta slika fläckar och så vanmäktigt mot det helas behag, att de genom detta genast bringas till glömska: särdeles om vi härvid (såsom billigt är) mest tänka på dem af hans qväden, som tvifvelsutan inför både hans eget och hans insigtsfullaste vänners omdöme gällde högst.
Utom Dalin, har näppligen någon annan svensk skald varit i så fullständig besittning af alla sitt modersmåls tillgångar; och han liknade deri många rika män, att han stundom misshushållade med sin rikedom, eller använde den slösaktigt och obetänkt.
Det är en motsvarighet till det bruk, som han gjorde af sina snillegåfvor öfverhufvud.
Vi påminna här om Kellgrens bud:
”Säg icke, kalle, läsande man! detta är fel mot språket, smaken ...
Äg skaldens känsla, äg ynglingens hjerta, älska, drick, sjung; och du skall se dessa fel förvandlas till snilledrag; eller skall du ej se dem”.
Att så förhåller sig med de flesta, skönjes lätt; men så ofta, som vi fatta i sigte det hela, se vi ock de öfriga försvinna i dess odödliga glans.
Verkligen? torde nu mången utropa.
Också de talrika oanständigheterna, så i ord som i sak? den skara af grofva tvetydigheter, af till och med ohöljda plumpheter, hvaremot alla andra stilens olater äro ingenting?
Kan allt detta ursäktas genom det humoristiska snillets rättigheter, och genom den allmänna satsen, att Bellmans poesi är mindre gjord att läsas och granskas, än att sjungas och höras?
Frågan är, i sjelfva verket, längesedan besvarad; kanske fordrar dock tydligheten ännu ett tillägg.
Det bör ej kunna undfalla någon, som ur en klar synpunkt betraktar Bellmans komik, att det cyniska deri sällan förekommer oftare, än det är nödvändigt för målningens sanning och fulla liflighet; äfvenså, att det vanligtvis göres oförgripligt i både sedlig och ästhetisk mening, ej blott genom denna gnistrande qvickhet i framställningen, som omotståndligt frestar sjelfva ärbarheten till löje, utan framförallt genom uppfattningens fullkomliga naivetet och esomoftast djupa humor, samt den renande inverkningen ifrån lyrikens och musikens oinskränkta vexelgenomträngning.
Det är denna uppfattningens oskuld, som gör att uttryck, bilder, taflor, hvilka eljest äro – såsom Kellgren betecknar det – af ”nog vansklig natur”, här bli sjelfva oskyldiga.
Väsendets grundegenskaper bevara sättet från all låghet i syftning, all osedligt förförisk retelse; och höja just derigenom dess qvickhet till poetisk.
Men – säger man tilläfventyrs – mycket kan, utan att vara förföriskt, ändock vara för blygsamheten sårande, för både sedlighetskänslan och skönhetskänslan motbjudande.
Sannt!
Och visserligen kunna (såsom vi redan anmärkt) bland massan af Bellmans dikter undantag hittas, der en verklig anstötlighet blottar sig så i saken, som i orden: sådant härrör då från en sinnesstämning, som vid slika ingifvelser antingen varit mindre poetisk än lättfärdig, eller ock för tillfället beqvämt sig mer än billigt efter en sällskapston af sämre beskaffenhet.
Någongång har han förirrat sig till hela stycken af dylik art: ett sådant är i Fredmans Testamente ”Smedgats-brunnen”, som i det bortglömda tidningsbladet ”Hvad Behagas” gerna kunde fått qvarstå.
Oftare händer dock, att han i stycken, hvilkas sinnesstämning i grunden är rent komisk, råkat ställvis använda en färgläggning, som gerna hade kunnat vara en smula finare; men blott ytterst sällan utsträcker sig vid dylika tillfällen grofmålningen så långt öfver det hela af qvädet, som t. ex. i Fredmans-Episteln N:o 4 (”Hej, musikanter, ge valdthornen väder”).
Vanligtvis går mellertid ordens råhet ingenstädes längre, än att den liksom skiras genom de komiska och de musikaliska makternas ömsesidiga handräckning.
Detta är det allmänna fallet med anstötligheterna i de Fredmans-dikter, hvilka Skalden sjelf i samråd med Kellgren granskat för utgifning.
Jag vet genom en man, som hört det af Kellgrens egen mun och sjelf var en af det Gustaviska tidehvarfvets märkvärdigheter 144, att
Kellgren vid denna granskning ingalunda var släpphändt, utan förmådde Bellman utplåna flera drag af det öfverklagade slaget, så ofta han fann dem hafva undfallit skalden med onödig frikostighet, eller kunna umbäras utan att uppoffra något af framställningens eld, fart och sprittande skalkaktighet.
Men han ville lika litet vid språk-cynismerna, som vid språk-barbarismerna, gå till väga med en stränghet, hvars åtgärd, skoningslöst genomförd, skulle rätt ofta från dessa taflor hafva bortrensat oersättliga förtjenster; ty just med felen – än påstådda, än verkliga – äro, på många ställen, förtjensterna oupplösligt sammanvuxna.
Exempelvis må nämnas, att han sålunda i första strophen af ”Vår Ulla låg i sängen och sof” lät ett uttryck qvarstå, som i hela detta oändligt täcka stycke är det enda mindre välanständiga; men deremot nödgade skalden, att medelst en föreslagen och lycklig rim-förändring borttaga ett likartadt i tredje strophen af ”Solen glimmar blank och trind”; emedan han der fann det anbragt på ett sätt, hvarigenom det stod i målningen alldeles öfverflödigt och dymedelst blef rätt och slätt vidrigt.
– Måhända förmodar någon, att Kellgren i alla fall, om han hade lefvat i våra dagar, skulle gjort sin mönstring långt mindre lindrig.
Vi tro så med; men tillika, att under samma förutsättning skulle ock Bellman hafva gifvit långt färre anledningar till strängare utgallring, – emedan han då säkert hade i hela sin diktkonst varit ojemförligt mindre vågsam och frispråkig.
Om till båtnad för hans poesi och för Sveriges vitterhet?
– Detta kan starkt betviflas.
Och härmed komma vi till en påminnelse af vigt.
De, som bryta stafven öfver Bellman för hans ”oanständigheter”, synas icke veta eller besinna, huru mycket sällskapslifvets lynne, i hans och Kellgrens tid, både för tal och skrift gynnade ett mått af frihet i framställningar och ordasätt, som ofta öfverskred de gränsor, hvilka genom sednare begrepp om det höfviska och passande blifvit uppdragna.
Ej heller var det blott umgänget mellan män, som dervid betedde sig mindre nogräknadt.
Man känner ju genom tradition, genom mångfaldiga anekdoter, huru ofta då äfven fruntimmer, utmärkta ej mindre af bildning än af rang och skönhet, kunde tillåta sig yttranden och blixtra med infall, som nu skulle allmänt fördömmas såsom fräcka, men då lika allmänt upprepades från mun till mun, med beundran öfver deras qvickhet.
Hvad har man ej hört berättas om t. ex.
Fru Schröderheim, eller om vissa den tidens Grefvinnor?
Väl förtäljer oss Kellgren (och just i anledning af Bellmans qväden), att redan hans samtida ofta till öfverdrift yrkade och ropade på anständighet i skick, tal, skrift, ehuru sedligheten ej vore i lika tilltagande.
Ja, han sjelf och hans Stockholms-Post, under bådas utveckling från sina första begynnelser, hade i samma fordringar gjort ansenliga framsteg 145; så ansenliga, att han vid samlandet af sina skrifter ej blott uppoffrade ”Hjertat” (efter Boufflers), utan till och med den af hans beundrare allmänt prisade ”Sinnenas Förening”.
Huru de yttermera stegrades under årtiondet efter hans bortgång, kan ses på en och annnan omständighet vid Leopolds sätt att redigera sina skrifter; hvaraf kan slutas, att han, som då i sina ”Erotiska Oder” fann och uteslöt anstötligheter, skulle, om han varit fader åt Kellgrens ryktbara sång ”till Cynthia,” näppeligen hafva i samlingen upptagit den oafkortad, eller åtminstone utan att beledsaga den med någon ursäktande not.
Också bör enhvar kunna inse vid läsningen af denna sång, som tvifvelsutan är ett erotiskt skaldestycke af ganska högt konstvärde, att en sådan både öm och elegant vällustighet måste på unga sinnen göra ett vida farligare intryck, – ett intryck som förhöjes just genom stilens utsökta städning och fina läckerhet, – än äfven det sjelfsvåldigaste bland utbrotten af det komiska gyckel, den ironiska afspegling, hvarmed könskärleken vanligtvis behandlas hos Bellman.
Mellertid fortfor man dock under hela 1790-talet, och jemväl längre, att i afseende på framställandet eller vidrörandet af vissa vanskliga ämnen vara betydligt mindre nogräknad, än man blifvit sedermera.
En sådan visa, som Stenhammars om ”forntidens goda skick” 146, skulle nu anses för icke litet grofkornig; en sådan, som den i sin tid öfverallt sjungna ”Gref Adam på Eden,” för (till någon del) plump; skämtet om ”Gubben Didriks dotter” är allsicke mindre fritt, än mången af Bellmans målningar; och hvem af nu lefvande skaldinnor kunde väl djerfvas för allmänheten qväda ballader af den art, som parodien ”Cathrina i sin fållbänk låg”?
Likväl äro både denna och Didriks-visan, i all tukt och ära, författade af – sjelfva Fru Lenngren; och blefvo i lika mycken tukt och ära införda bland ”Skaldestycken satta i Musik”, att spridas kring
Sveriges hela sångälskande sällskapsverld.
Väl var anonymitetens täckmantel anlitad, – särdeles för ”Cathrina”: men den förslog ej; man visste lika allmänt namnet på författarinnan till den roliga parodien, som på författaren till det sorgliga originalet; och jag kan ej från den tiden – mina barnaår – påminna mig, att jag någonsin hörde hennes qvicka fritalighet klandrad såsom oblyg.
Hvad mera är: till och med i samlingen af hennes skrifter, ur hvilken de nyssnämnda blifvit uteslutna, förekomma dock understundom drag, som visserligen i sig sjelfva äro högst oskyldiga, men ändå knappt skulle sättas på papperet af någon skaldinna i våra dagar.
Man begripe min mening: jag angifver härmed blott ett factum, ett onekligt förhållande; under det jag å ena sidan lika beredvilligt antager, att tidslynnets skärpta anständighets-rigorism innerst utgår från en verklig framskridning i sedlighet, som jag å andra sidan är långt ifrån, att af det äldre tidslynnets liberalare grundsatser draga oförmånliga slutföljder för de författares moralitet, hvilka deraf begagnat sig.
Eller för hvem är okändt, att Fru Lenngren var lika vördnadsvärd i dygd, som i snille?
Men utan att här hvarken fördjupa oss i undersökningar af gränsorna för fantasiens komiska frihet, eller tadla vissa af det ifrågavarande tidehvarfvets skalder för missbruk deraf, vill det nu anmärkta blott erinra, att Bellman bör få tillgodonjuta åtminstone det slags ursäkt, som innebäres i denna hans samtidas mindre ömtålighet.
Ty väl är sannt, att Kellgren fann hans qväden behöfva utstyras med ett i viss mån urskuldande förord: men lika sannt är, att i den tid, då några ej mycket mera finsiktade visor sjöngos oförgripligt och allmänt, hördes äfven Fredmans-sånger ej sällan från fruntimmers läppar, – om än med urval och uteslutningar; af hvilka dock de sednare ej skulle stort hafva hjelpt saken för åhörare, som icke delade de sjungandes trosbekännelse: ”honni soit qui mal y pense”.
Huru man nu än häröfver må dömma: så är och förblifver en Bellmans-upplaga, som vore strängt lämpad för läsarinnor, eller in usum Delphini, alldeles omöjlig.
Vid somliga stycken kunde man hjelpa sig med total uteslutning.
Men huru ville man bära sig åt vid t. ex.
”Movitz valdthornet proberar”?
Detta stycke skulle tillhöra de många, som kunna läsas och höras utan minsta anstöt, – så framt icke slutet af tredje strophen vore.
Hvad ville man sätta i stället för dessa två rader, som, på sin plats i beskrifningen af Hoffbros väggmålningar, göra en så ypperligt komisk effekt?
– Men svårigheten ligger ingalunda blott i bestämmandet af utgallringarna.
Den ligger fastmera i den omständighet, som skulle göra dessa utgallringar på samma gång nödvändiga och ändamålslösa: den egna ställning, hvari qvinnan öfverhufvud befinner sig till all egentligen storartad komik.
Detta slags verldsuppfattning, med hela sin egendomliga ironi och humor, synes vara en blott med mannen befryndad – och således blott för honom fullt begriplig – egenskap.
Det qvickt lustiga, det ystert naturglada, det oförlikneligt natursköna i Bellmans poesi kan visserligen äfven för fruntimmer erbjuda månget behag; så att hans snilleverk ofta – särdeles genom sin förening med de så lifligt förklarande melodierna – kunna förekomma dem långt mera lättfattliga, än kanske alla öfriga humoristers.
Alltid skall dock den anda, som utgör det helas lif, qvarstå för dem såsom en förunderlig gåta.
Dessa vilda språng mellan skämt, allvar och alla möjliga motsatser, under det att själens djup ändock ständigt förvarar en enhet, som bestämmer och ordnar dem; detta löje öfver sig sjelf och alla andra, hvarmed likväl intet ondt menas mot någon; denna lek, som, emedan den leker med hela verlden, också leker stundom med sjelfva det smutsiga, men utan att smutsas, – ja stundom med sjelfva det heliga, men utan att häda; detta gällskratt med tåren i ögat (eller åtminstone i hjertat): – allt sådant framställer sig för qvinnan i allmänhet – äfven den mest bildade – såsom en hemsk disharmoni, eller ock såsom en art af harmoni, till hvilken hon saknar nyckel.
Man märke äfven här, att det sagda icke innebär klander.
Tvärtom: för en qvinna som vore så fullt ”emanciperad”, att hon fullkomligt såsom en man kunde förstå och njuta Bellman, skulle jag, och troligen mina flesta läsare, hysa bäfvan.
Ty hon skulle med detsamma hafva lemnat bakom sig hela sitt köns naturliga ståndpunkt, och förvandlat sig till ett genom sitt osammanhang frånstötande tvåkönings-väsende.
Också har Naturen dragit försorg, att sådant sällan eller aldrig sker annorlunda, än genom affektation.
Jag känner ej, huru långt den vedervärdiga libertinism, hvartill en mängd ny-fransyska och ny-tyska vitterhets-alster vill uppfostra menniskoslägtet i allmänhet och qvinnan i synnerhet, har lyckats häri.
Så mycket se vi, att dess inflytelse redan på vissa företeelser af Sveriges litteratur är uppenbar.
Man har från detta håll beskyllt de begrepp om dygd och ärbarhet, som för det närvarande bland allt vettigt folk äro gängse, att på den frisinnade och äkta menniskobildningens bekostnad, och till hinder för den dithörande fullständiga jemnlikheten mellan könen, gynna sken-blygsamhetens tillgjorda sipphet.
Gåfves dock mot denna intet annat medel, än en utrotning af de nyssnämnda begreppen: då borde tvifvelsutan, i valet mellan för mycken anständighet och för liten, den förra tveklöst föredragas; äfven om dermed skulle följa någon inskränkning af det ästhetiska omdömets synvidd.
Den synpunkt för Fredmans-diktningens betraktande, som är på samma gång Poesiens och Moralens, har i det föregående blifvit uppställd och utredd.
Troligen skall dock alltid en (större eller mindre) allmänhet återstå, för hvilken den fortfar att vara främmande: emedan man då befinner sig på en grund, som är Moralens utan att vara Poesiens 147.
Denna allmänhet skall icke blott, gång efter gång, stötas af de eftergifter, i hvilka skaldens sangviniskt-melankoliska strängspel tycks alltför beredvilligt åtlyda, ömsom ett lättsinne, som var hans eget, ömsom – och långt oftare – ett, som var mera tidsandans, än hans: den skall, äfven om allt dylikt afdrages, beklaga sig att sedlighets-känslan är kränkt, så genom dryckenskaps-lastens (om ock skenbara) lofprisning, som öfverhufvud genom den till skildring valda kretsen af personer och samfundslif.
Allt sådant misshag kommer deraf, att endast den poetiska blicken mäktar se det hela af denna diktning, i all-sammanfattningen af den humor och den musik, af hvilka den ena utgör dess djupaste grundväsende, den andra ofrånskiljeligen tillhör dess form.
Först i samma mån, som detta hela träder inom åskådningen så mäktigt och klart, att dervid inga delar – såsom delar – vidare bemärkas, uppenbarar sig att dess innersta är ett sedligt, – ja, att total-intrycket innebär en oskuld, som tillintetgör allt det mindre rena af vissa enstaka delars (vanligtvis oundvikliga) beskaffenhet.
Utan tvifvel skulle dessa qväden förekomma mången vida mindre anstötliga, om deras genius vore en okynnig och ytlig, men i qvicka visor af alltid åtminstone half-anständiga ordasätt inklädd, polemik emot den bestående moraliska, religiösa och politiska samhällsordningen.
Det är ett diktslag, hvari Fransmännen uppnått ett mästerskap, som dock må betraktas utan afund: ty båtnaden deraf har varit lika liten för Poesien, som för Staten.
Sjelfve Béranger, af naturen älskvärd och i sin art stor, skulle förvärfvat mindre popularitet för dagen, men ett desto varaktigare fullmått af ära, om han velat öfverlemna sig åt endast poetiska ingifvelser.
Tänka vi oss Bellman såsom lefvande i en sednare tid, så hade måhända äfven han blifvit smittad af kittlingen att esomoftast göra Bacchus, Venus och Komus till tolkar af en flack Gironde-vishet, på hvilken vi redan i prosa läst och hört oss mätta.
I sin oskyldighet, i den fullkomliga oberäkningen och harmlösheten af sin sång, liknar han deremot nu långt mera den Skottske visdiktaren Burns, – en af de naturfriskaste och äktast romantiska skalder, som någonsin varit till.
Båda likna derföre hvarandra i en fosterlandskärlek, som lyfter sin skära flamma högt uppöfver hvarje dunstkrets af fronderi och parti-qvalm.
Men – att kunna rätt njuta Bellman, det förutsätter ej blott i allmänhet sinne för poesi, och enkannerligen för sådan poesi; det förutsätter jemväl, antingen en lycka, som ej låter påkalla sig när som helst, eller en kraft att tänka sig denna lycka med så liflig föreställning, att dess brist i någon mån derigenom fylles.
Jag menar lyckan, att höra hans qväden i ett föredrag, som förmår låta deras innersta väsende framträda.
Klart är, att detta föredrag måste vara ett musikaliskt och mimiskt.
Men mycket är redan vunnet, ja – när man ej har en alltför fattig inbillningskraft – det mesta, om man får höra det förra oförfalskadt framklinga, genom en behaglig sångröst, med sann känsla af ordens skiftande lif och betydelse; hvarvid ock, naturligtvis, en viss grad af mimik sällan eller aldrig uteblifver.
Mången tror sig dock vara en rigtig Bellmanssångare blott i den mån, som han med sin behagliga eller åtminstone drägliga röst förenar en färdighet, att åt det föredragna, genom en tokrolig förening af ljud-spel och ansigts-spel, gifva det möjligast bjerta uttryck af grotesk komik.
Vid dylika Fredmans-representationer har man derföre helst plägat välja de stycken, i hvilka tonen af sådan komik är starkast anslagen: såsom t. ex.
Telje-visan; der rhapsoderne också alltid gjort sitt bästa att öfverflygla hvarandra i briljanta grymtningar.
Och likväl gäller om härmningen af slika läten, äfvensom härmningen – eller till och med verkliga närvaron – af accompagnerande instrumenters flerfaldiga klang, att allt detta är lika litet, som mimiken i anletsdragen, i åtbörderna, i klädseln, något mera än blotta underlaget vid ifrågavarande framställningar.
Vore Bellman endast hvad han på slikt vis tyckes vara, så vore han i grunden blott en qvick karikatur-tecknare, till en viss grad jemväl musikalisk, – men utan egentlig poesi.
Äfven en verklig rhapsod-förmåga står härmed, på sin höjd, blott vid begynnelsen af uppgiftens lösning.
Uppgiften är nämligen, att framställa – just sjelfva poesien; och dymedelst tillvägabringa ett i sanning ästhetiskt slutintryck, der alla de brokiga motsatserna äro fullharmoniskt förmedlade och försonade.
Utom andra fördelar, vinnes alltså dermed äfven den särdeles maktpåliggande, att ett sådant föredrag skärar, ja utplånar den råhet, som hos Bellman ej sällan finnes på papperet, och som eljest, genom en för starkt accentuerad mimik, höjes i stället för att mildras.
Ju mer man i sången och spelet lägger öfvervigt på det i orden ofta slippriga och stundom plumpa, eller ock på det burleska enkom såsom burleskt, desto mer betager man dessa skapelser deras adel, eller det, som gör deras lek till poetisk.
Det är icke nog, att qvickt härma, eller ens (med detsamma) qvickt begabba, rusdryckernas verkningar och dyrkare.
Visserligen yttrar sig i Fredmans-dikterna esomoftast en känsla, som efterjagar att bedöfvas genom en grof sinnlighets vilda nöjen; ty detta tillhör den verld, som der målas.
Men sådan, som nämnda känsla här fått röst, är hon icke blott en benägenhet att sjelf förlöjliga sitt vanvett, utan gömmer ock inom sig, under gles beslöjning, en annan känsla; hvilken än i elegiska toner begråter ett förloradt paradis, än i idylliska återställer det så långt, som sjelfva kroglifvet – här det allmänna jordlifvets tragikomiska sinnebild – kan dagas genom inblickandet af uppenbarelser från högre rymder.
Liksom i den stora menniskoverlden, så brottas med hvarandra äfven här i sinnebilden det låga och det ädla, det fula och det sköna, under ömsesidiga segrar och nederlag; men så, att allt slutar än med en dissonans, som kännes vara blott skenbar, än med en melodisk suck, vid hvilken det yrande hvimlets hela skådeplats hastigt belyses af en himmelsk stråle.
Att så är, förstår – eller åtminstone anar – en och hvar, när en besvärjare infinner sig, som har blick och röst att fullt lösa dessa dikters på papperet bundna andar.
Man erfar då, huru föga han i sitt företag skulle lyckas, om ej rösten, blicken, leendet, allt, beledsagades och förklarades af den själens oskuld, på hvilken ingenting kan inverka orenande, så snart det uppfattas af ett rent sinne.