Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skälet, hvarför Utsk:t föreslagit 5 år, har likväl varit dels att lagberedningen ansett denna siffra för den lämpligaste, dels ock i synnerhet, att då straffet enligt första mom:t kan uppgå ända till två års fängelse för brott, som preskriberas efter två års förlopp, Utsk:t ansett, att när straffet endast uppgick till två års straffarbete, skulle det bli en alltför stor skillnad, om dessa brott icke preskriberades förr än efter 10 års förlopp.
Dessa skäl hafva föranledt Utsk:t att framställa det nu föredragna förslaget, hvilket jag anhåller måtte af R. o. Ad. godkännas.
I motsats mot den siste värde talaren får jag anhålla om bifall till K. M:ts Propos.
Mina skäl äro desamma som H.
De Geer redan anfört, hvartill jag likväl skulle vilja tillägga ännu ett, nemi. att då preskriptionstiden i civila mål är tio år, det icke synes vara skäl att för brott bestämma den kortare.
Jemte det jag instämmer i det yrkande, som af den siste värde talaren framställts, får jag anmärka
Den 11 Juli e. tn.
411 att jemförelsen med lagberedningens förslag icke är korrekt.
Två års straffarbete och två års fängelse äro nemi. helt olika straff.
Äfven jag anhåller om bifall till I(.
M:ts Propos., men vill icke derföre anföra annat skäl, än att ibland de brott, som skulle blifva preskriberade efter fern års tid, äro äfven de gröfre arterna af bedrägeri, hvilka väl sällan blifva upptäckta förr än efter en ganska lång tids förlopp, så att särskildt i afseende å dessa brott en preskriptionstid af fem år synes vara alltför kort.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkande å dels bifall till §:n oförändrad, och dels bifall till densamma med förändring af tidsbestämmelsen leni år till tio år; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades många nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på bifall dertill med ofvanberörde förändring, då svaren utiöllo med många ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
15:de—17:de §§:na.
Biföllos. 18:de §:n, Gr.
Genom Utsk:ts beslut att bibehålla suspensionsstraffet, i hvilket beslut jag var af skiljaktig mening,ehuru jag erkänner att jag vid 15:de §:n i 2:dra kap. försummade att yrka återgång till K. M:s Propos., har denna §, sorn var fullkomligt på sin plats i det K.
Förslaget, blifvit helt och hållet lösryckt från allt samband med öfriga stadganden.
Då nu suspensionsstraflet blifvit bibehållet för flera brott af embetsman, skulle det tilläfventyrs icke vara lämpligt, om dessa finge vara in suspenso.
Jag hemställer alltså att någon rättelse måtte vidtagas i afseende på denna §, som Utsk:t af förbiseende kommit att oförändrad underställa R.
St:rs pröfning, och anhåller derföre om återremiss.
Jag förstod icke rätt den siste värde talarens mening.
Om med en återremiss skulle åsyftas, att de brott, för hvilka suspensionsstrafT är stadgadt, skulle blifva preskriptibla, kan jag icke dela hans åsigt, utan tror tvärtom att denna § ganska väl försvarar sin plats, hvarför jag anhåller att den måtte af R. o. Ad. godkännas.
Jag skall anföra några exempel på brott af embetsman, der suspensionsstraff är stradgadt och der det 41S Den 11 Jali e. m. kunde vara lämpligt att preskription gällde.
17:de §:n i 25:te kap. lyder så: »Visar embetsman vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller oskicklighet i sitt embete, och är ej särskildt ansvar derå satt, straffas med böter eller mistning af embetet på viss tid etc.»
Nu skulle kunna hända, att en embetsman begått en förseelse, t. ex. en underdomare underlåtit att på dagen insända en ransakning i underställningsmål eller de protokoller, som på viss dag skola renskrifne till Hof-Rätten insändas, och det vore väl hårdt, om för en dylik ringa förseelse
Damocles-svärdet ständigt skulle hänga öfver hans hufvud.
Såsom jag nyss nämnde, fanns icke i det K.
Förslaget suspensionsstraffet, och det föll sig då helt naturligt, att de brott af embetsman, som voro belagda med »annat straff än böter», d. v. s. afsättning, icke borde kunna preskriberas.
Men genom inryckande af suspensionsstraffet tyckes mig att man, som jag nyss visat, förvandlat de lindrigaste försummelser till impreskriptibla brott.
För att någon rättelse häri måtte ske, anhåller jag vördsamt att R. o. Ad. måtte till Utsk:t återremittera §:n.
Hvad den siste värde talaren nyss yttrat, förmår icke rubba min öfvertygelse, att man hyst mycken tvekan att förvandla gröfre embetsförseelser till preskriptibla brott, ifrån att, såsom nu är förhållandet, alla, äfven de ringaste fel och förseelser af embetsman i deras tjensteutöfning. varit impreskriptibla.
I afseende å det exempel Gr.
Sparre anfört, får jag endast anmärka, att förhållandet redan för närvide är alldeles enahanda med hvad det enligt denna § skulle blifva.
För öfrigt lär Gr.
Sparre lika litet som jag ifrågasätta, att någon domare för en dylik försummelse kommer att dömas till annat straff än böter, och i sådant fall lär det väl icke vara så farligt, om Damocles-svärdet också komme att någon tid hänga öfver hans hufvud.
Jag anser således §:n både fullt lämplig och på sin plats, och anhåller att det Höglofl.
Ståndet måtte bifalla densamma.
Sedan öfveriäggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återrcmiss af den ifrågav:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades flere ja jemte några nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med flera nej jemte några ja; hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 11 Juli e. m. 413 6 kap. 1-3 §§.
Biföllos. 4 §•
Mot denna § har jag, tillika med en annan af Utsk:ts ledamöter, reserverat mig.
Uti den stadgas nemi. »komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, genom hans frånfälle att sakna nödigt underhåll», då skall dem tilläggas skadestånd, efter ty »med afseende å såväl den brottsliges tillgångar som andra omständigheter» skäligt pröfvas.
Jag anser att det som vid dylika tillfällen bör tagas i betraktande är hvad som för make och barn tarfvas, och icke huru stora brottslingens tillgångar äro.
Detta stadgande är så mycket mera oriktigt, som det skulle leda till det resultat, att, vid bestämmande af dylika skadestånd, »den brottsliges tillgångar» skulle få ett alltför öfvervägande inflytande, derigenom att bland de många omständigheter, som böra tagas i betraktande, denna enda särskildt framhålles.
Ad. ville antaga §m med uteslutande af orden »med afseende å såväl den brottsliges tillgångar som andra omständigheter.» Gr.
Just det förhållande, som den siste talaren vidrört, eller att, då ibland en mängd omständigheter, som böra tagas i betraktande, endast en nämnes, denna enda skulle föranleda domaren att företrädesvis fästa sig dervid, utgör för mig ett skäl att fasthålla vid denna §.
Om en förmögen man begår dråp eller genom vårdslöshet beröfvar en person lifvet och derigenom dennes efterlefvande familj komme att sakna nödigt underhåll, är det otvifvelaktigt att, med afseende å gerningsmannens större tillgångar, skadeståndet bör bestämmas högre än om det skulle utgå af en fattig person, hvars hela årstillgång åtginge dertill.
Genom orden »nödigt underhåll» och »hvad för makan eller barnen tarfvas» synes i alla fall vara tillräckligen klart uttryckt, att domaren bör göra afseende på hvad till familjens underhåll oundgängligen behöfdes, men genom de af Frih.
Armfelt påpekade ord har lagstiftaren velat uttrycka, att då en förmögen man begått ett dylikt brott, både kunde och borde han åläggas att bidraga till familjens underhåll och den dödades barns uppfostran i någon rikligare mån än en fattig person, som behöfde hela sin tillgång för underhållet af egen familj.
Det synes mig derföre, att denna fingervisning för domaren är af vigt, emedan han annars icke skulle kunna så, som han önskade, göra afseende på de brottsliges olika förmögenhetsvilkor.
Mig synes att denna fingervisning skulle lätt kunna blifva en missvisning, så till vida som den kunde föran - 414 Den 11 Juli e. m. leda domaren att mera se på den brottsliges tillgångar än på deras behof, åt hvilka man skulle bereda hjelp och ersättning.
Enligt min tanke bör nemi. skadeståndet icke kunna nedsättas, derför att den brottslige är i mindre goda omständigheter.
De efterlefvandes rätt att fordra understöd förminskas nemi. ingalunda härigenom, fastän möjligheten för dem att kunna utfå detsamma blir mindre.
Jag får derföre förena mig med Frih. Armfelt.
Hr Carleson: 1 motsats mot den siste värde talaren, får jag förena mig med Gr. Sparre.
Denna § är ordagrannt lika lydande med 62:dra §:n i K.
Förordningen den 29 Januari 1861 ang:de mord, dråp och annan misshandel, och hittills har icke förnummits att denna § blifvit så misstydd, som den siste värde talaren befarade, eller att uttrycket »såväl den brottsliges tillgångar som andra omständigheter» skulle verka derhän, att afseende komme att fästas uteslutande vid den brottsliges förmögenhet och att man skulle komma att förbise hvad den efterIefvande maken och barnen behöfde.
Enligt min tanke tyckas emellertid dessa stadganden tydligt innefatta den bestämmelse, att aldrig mera af den brottsliges tillgångar skall utgå i skadestånd än hvad som tarfvas för underhåll af den dödades make och barn, till dess de sjelfva kunna försörja sig, men att det bör bero på storleken af den brottsliges tillgångar, huru rundligt deras behof böra tillgodoses.
Jag är förekommen af den siste talaren och vill endast anmärka, att då domaren i alla fall icke kan bestämma skadeståndet högre än hvad som för den dödades familj tarfvas, synes det vara billigt att den, som åstadkommit en sådan olycka lör en familj, sedermera understödjer densamma i den mån hans tillgångar det tillåta, och de ord, som här stå, innefatta ej något annat, än att den brottslige är skyldig att lemna understöd, i den mån hans tillgångar tillåta det.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändrad, och dels bifall till densamma med uteslutande af orden »med afseende å såväl den brottsliges tillgångar som andra omständigheter»; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till §:ti utan förändring och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. 5:te §:n.
Bifölls. 6:te §:n.
Af denna §, sådan den lyder i K. M:s Propos, har Utsk:t uteslutit hela sednare delen, Den 11 Jnli e. m. 415 så lydande: »varde dock, med afseende såväl på dennes större eller mindre förmåga att sin handlings skadlighet inse, som på de tillgångar han eger till skadeståndets gäldande, beloppet deraf jemkadt, efter ty som skäligt pröfvas.»
För min del kan jag icke finna annat än att dessa restriktioner äro ganska tjenliga, alldenstund det icke lär kunna nekas, att när fråga är om skadestånd af en person för gerningar, för hvilka han är strafflös, hänsyn hör tagas till gerningsmannens själsutveckling och sinnestillstånd.
På detta skäl anhåller jag att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts framställning, måtte i denna del bifalla det K.
• Hr Carleson:
Utsk:ts förslag i den nu föredragna §m innefattar en motsägelse emot en eljest allmänt erkänd rättssats, att den skada, som drabbar någon genom olycka, drabbar den som lider olyckan.
Den som lidit någon skada genom brott af en person, som icke är tillräknelig för sina gerningar, är, såvidt jag kan finna, icke att anse annorlunda, än som om han lidit denna skada genom någon olycka.
Efter rena rättsgrunder borde denna skada således drabba honom sjelf, men då det kunde synas att den stränga rätten i detta afseende vore obillig, innefattar den K.
Proposm en lämplig medelväg-
Att deremot vilja gå så långt som Utsk:t föreslagit, skulle vara att h. o. h. åsidosätta rättvisan, hvarföre jag anhåller att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts förslag i denna del, måtte bifalla den K. Propos:n. Gr. Sparre:
Afgörandet af denna fråga beror, på sätt den siste värde talaren yttrade, af hvilkendera som skall lida olyckan, ty man måste antaga att en olycka inträffat, då man säger, att den som begått gerningen icke varit tillräknelig.
1 den K.
Proposm har man likväl afvikit från den grundsats, som den siste värde talaren omnämnde, i så måtto, att man der stadgat, att den icke tillräknelige skulle ersätta skadan, såvida hans tillgångar tilläte det.
Erkänner man således att den olycka, som här inträffat, bör i första rummet drabba den som medvetslöst dertill varit vållande, så frågar jag: bör icke samma grundsats tillämpas äfven i fall den vållandes hela förmögenhet dervid skulle medtagas, eller skall i sådant fall olyckan endast och allenast drabba den, som träffats af densamma?
Det synes mig vara rättare att man antingen bibehåller den i K. M:s Propos. uttalade princip, eller också antager den af (Jtsk:t föreslagna, enligt hvilken gerningsmannen dömes att ersätta den skada han vållat.
Ar det icke nog att en familj genom lamiljefadrens död förlorar det stöd han lemnat den, eller bör denna familj derigenom äfven beröfvas sitt uppehälle?
Rör man icke då snarare taga af den persons tillgångar, som vållat skadan, för att dermed söka mildra olyckan?
Med ett ord, om man, som det i K. M:s Propos. skett, utgår från den grundsats, att den vållande, ehuru han icke var tillräknelig, likväl bör ersätta skadan, 416 Den 11 Juli e. m. så bör man konseqvent genomföra denna grundsats och gerningsmannen träffas af olyckan i hela dess vidd.
På detta skäl vågar jag vördsamligen anhålla, att R. o.
Ad. täcktes bifalla den nu föredragna §:n.
Att förfara på sätt den siste värde talaren yrkade, kan visserligen vara mera konseqvent, men om det derföre vore bättre eller mera rättvist, lemnarjag derhän.
Enligt det K.
Förslaget skall skadeståndet »jemkas efter hvad skäligt pröfvas», och detta synes mig äfven vara rätt.
Sparres yttrande ville det för öfrigt synas som om han ansåg att denna § endast gällde afvita person, men jag får i så fall fästa hans uppmärksamhet derpå, att den har afseende äfven på den, som är »under 15 års ålder».
Ja, det är sant, detta stadgande gäller äfven barn under 15 års ålder.
Ett sådant barn är likväl i en viss mån tillräkneligt för sin gerning.
Jag antager derför att ett barn af 14 års ålder beröfvat en familjefader lilvet, och att dennes späda barn derigenom äro bragta i fattigdom; då frågar jag: är det icke billigare att denne Ijortonårings tillgångar, så långt de räcka, användas till underhållet af dessa barn, än att de söka detta understöd af den kommun der de äro boende?
Det kan icke nekas att, så vida fjortonåringen i någon mån är tillräknelig, bör han lida för sin gerning och ersätta den skada, som deraf uppkommit, heldre än att de föräldralösa, alldeles oskyldiga barnen skulle lida för hans förbrytelse.
Mig tyckes derföre att just det af den siste värde talaren anmärkta förhållande skänker mig ett ytterligare stöd för min åsigt.
Äfven jag önskar framställa ett exempel.
Jag vill endast erinra om de många fall, då barn af föräldrar eller vårdare blifvit qvarlemnade ensamma och genom oförsigtighet med eld eller annat åstadkommit betydlig skada på egendom.
Kanske har det stackars barnet med knapp nöd undsluppit med lifvet, men blifvit krympling för hela sin lifstid.
Vore det också då billigt att hela dess förmögenhet fråntoges det såsom ersättning för den åstadkomna skadan?
Det af den siste värde talaren anförda exempel torde, i jemförelse med det af Gr.
Sparre anförda, icke betyda något, då man observerar att i den föredragna §:n har blifvit begagnadt uttrycket »som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen.»
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n, och dels afslag derå samt antagande af den motsvarande §:n i K. M:s förslag; framställde Hr Gr. o. Landtm, först pro pos.
Den 11 Juli e. m. 417 pos. på bifall till §:n, hvartill svarades flere nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå samt antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, då svaren utföllo med (lere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
7:de och 8:de §§:na samt Kapitlets rubrik.
Den vidare pröfningen af lag-förslaget uppskjöts till nästa plenum.
Upplästes ett af Hr Skogman, Carl Johan Alfred, inlemnadt mern. af följande lydelse:
Af tjensteåligganden tvungen att intill medlet af nästkommande September månad vistas utom hufvudstaden, ser jag mig föranledd afsäga mig den elektorsbefaltning, hvarmed Höglofl. R, o. Ad. hedrat mig; anhållande jag att, det oaktadt, varda vid min riksdagsmannarätt fortfarande bibehållen.
Sedan R. o. Ad. härtill lemnat bifall, anmodades Ståndets Hrr Bänkmän att utse en Elektor efter Hr Skogman. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 10 e. m.
In fidem, 0. Brakel. H. V. 27 418 Deu 13 Joli.
Måndagen den 13 Juli 1863.
Justerades ett prot.-utdrag för den 11 dennes samt pleniprot:t lör den 8 sisth April e. m.
Fortsattes pröfningen af Lag-lTtsk:ts Betänk.
Propos. med förslag till ny strafflag, dels ock enskilda motioner rörande brottmålslagstiftningen. 7:de kap. l:sta §:n.
Jag vill icke yrka någon ändring, utan blott tillkännagifva, att jag anser att häst hade varit, om detta kap. sammanslagits med det, som handlar om fridsbrott.
Brottens beskaffenhet synes mig nemi. vara sådan, att de lämpligen hort behandlas på ett ställe.
Ölverläggningen ansågs härmed slutad och §:n blef, uppå framställd propos., af K. o. Ad. bifallen. 2:dra §:n.
Bifölls. 3:dje §:n.
Bedan förut har jag förklarat, att jag anser att man hör så litet som möjligt splittra det föreliggande förslaget.
Jag vill derlör icke nu framställa något bestämdt yrkande, men till prot:t dock hafva antecknadt, att det förefaller mig högst motbjudande och stötande, att straffbestämmelser utsättas för en sak, som i allmänhet aldrig blir föremål för åtal, och som, om den blefve det, skulle föranleda allmän skandal.
Sjelf är jag i den ställning, alt jag ofta måste egna en stor del af Söndagen åt arbete, och jag tror att förhållandet är detsamma med många andra R. o. Ad:-; ledamöter.
Skola vi nu med ansvar belägga hvad vi sjelfva anse oss icke blott oskyldigt kunna göra, utan kuappast pligtinessigt kunna underlåta?
Den 13 Juli. 419 Hvad är dessutom arbete?
Det ändamål, som egentligen åsyftas, att tjenare må få tillgodonjuta hvilodagen, skulle, i min tanke, kunna vinnas genom införande af ett så lydande stadgande: »låter någon arbete för sig förrättas af tjenare eller på obestämd tid legd arbetare, å sön- eller högtidsdag, emellan klockan 6 om morgonen och klockan 9 om aftonen; straffes med böter, bögst 50 rdr, utan det arbete är af beskaffenhet att detsamma uppskof ej tåla kan.» H.
Jag vill icke heller påstå, att redaktionen af denna § är fullt tillfredsställande, men såsom sådant har jag icke funnit något af alla de försök till en omskrifning, sorn blifvit framlagda.
Vid delta förhållande har det synts mig lika godt att bibehålla den gamla lagens uppställning, hvars tillämpning icke gifvit många skäl till klagan, och som efter min uppfattning icke kan tolkas så strängt, alt t. o. m. sådant arbete, som en embetsman måste företaga på söndagen, skulle, på sätt den siste talaren antvdt, kunna hemfalla under förbudet.
Sådan som §:n är föreslagen, uppfyller den åtminstone sitt angelägnaste syftemål, som är alt hindra husbönder alt förmå sina tjenare till obehödigt arbete å söndagen, och jag finnér en omarbetning i detta afseende icke nödvändig; men jag har en annan anmärkning emot Utskits förslag, nemi. emot den deruti förekommande nedsättning af bötesbeloppets maximum till 20 rdr, från det af K.
M. föreslagna beloppet af 50.
Utom det att 20 rdr såsom högsta bot för en förbrytelse i en lag, som livilar på latitudsystemet, synes mig i allmänhet förringa, helst det gifves ganska många i den förmögenhetsslällning, att en plikt af 20 rdr knappt för dem kännes såsom en näpst, måste i detta särskilda fall tagas i betraktande, alt om icke straffets maximum sättes högre, så kän det löna sig att erlägga böterna af den vinst, man drager af lagbrottet.
Det torde t. ex. i många fall kunna inträffa, att mera än 20 rdr vinnes på att hålla en handelsbod lippen om söndagen.
Jag hemställer derföre, att R. o. Ad. ville i Utsk:ts förslag göra den ändring, att siffran 20 höjes till den af K. M. föreslagna, eller 50.
För det första vill jag göra den anmärkning alt jag anser rubriken »religionshrolt» icke vara den rälla.
Min åsigt är att de broit, som subsumeras under detta kap., rätteligen — — — — — — — — — — — — Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att, enligt R. o. Ad:s i afseende å sättet för föredragningen fattade beslut, kapitlets rubrik skulle förekomma till pröfning först sedan alla §§:na i kap. blifvit genomgångne.
Om detta lagstadgande skall ega något socialt motiv, måste meningen nied detsamma endast vara, alt genom förbud inot arbete å helgedag hindra husbönder alt an - 420 Den 13 Juli. lita sina tjenare på söndagen och derigenom afhålla dem från att bevista Gudstjensten.
För öfrigt och under hvilket förhållande som helst, anser jag lagen böra uttrycka, att arbete på söndagen endast då är förbjudet, när det kommer allmän förargelse åstad.
Hvad böterna beträffar, kan jag icke finna annat än att ett maximum, som är 4 gånger så stort som det belopp, som nu ådömes, bör vara tillräckligt för bestraffande af en lagölverträdelse, som, att döma af hvad hittills varit praxis, nästan aldrig åtalas. Anställes sådant åtal, är det endast emot vissa näringsidkare eller andra, som ganska väl kunna behöfva att för sitt uppehälle arbeta äfven om söndagen.
För embetsmän i t. o. m. de högsta graderna är det omöjligt att medhinna göromålen för veckan, med mindre en del af söndagen användes till arbete.
Det är visserligen icke antagligt att åtal härför kommer att anställas, hvarken mot Hrr Justitieråden eller Statsrådets ledamöter, men detta hindrar icke att, såsom §:n nu är redigerad, åtal lagligen kan anställas och då måste leda till ansvar.
Helst hade jag således önskat att hela §:n kunnat utgå, men då ett sådant förslag torde möta ett alltför stort motstånd, tror jag lämpligast vara att antaga den redaktion Hr von Koch föreslagit, likväl med det tillägg, att arbete icke finge på söndagen verkställas, om det stör andras frid eller kommer allmän förargelse åstad; hvilket tillägg skulle hänsyfta på arbete af bullersam natur, sådant som det, hvilket så till sägandes offentligen utföres af t. ex. kopparslagare, murare och smeder.
För öfrigt kan jag icke inse hvarföre man utsträcker sabbatsfriden från kl. 6 om morgonen till kl. 9 om aftonen, då det i min tanke vore tillräckligt om arbete förbjödes under de tider, Gudstjenst hålles.
Hedan nu hållas både matinéer och soiréer å sön- och helgedags-middagar och aftnar, utan att mig veterligen något åtal för bruten sabbatsfrid hitintills försports.
Hr Oli vecrona, Knut:
Den nu föredragna 3:dje §:n innehåller ett stadgande, likartadt med det, som förekommer i 3:dje kap. 7:de §:n Missgerningsbalken.
Att samma stadgande blifvit här intaget, synes mig ganska välbetänkt, i synnerhet derföre, att om allt ansvar för arbete å söndag blifvit borttaget, detta skulle kunna tydas så, sorn om lagstiftaren icke vidare ogillade om någon arbetade på sabbaten, likasom på andra dagar i veckan.
Men då det allt hittills hos den Svenska allmänheten varit motbjudande för den religiösa känslan att se arbete idkas å söndag, har lagstiftaren otvifvelaktig! nu förfarit rigtigt, då han genom ansvarsbestämmelsen uttalat sitt bestämda ogillande deraf.
För öfrigt synes mig att ansvarsbestämmelsen har goda skäl för sig, alldenstund derigenom åt tjenstehjon och den stora klass af nationen, som i andras arbete förtjenar sitt dagliga bröd, tillfälle beredas ett disponera en dag i veckan, dåde både kunna Den 13 Juli.
421 erfara någon hvila i kroppsligt hänseende och bereda sig tillfälle till sin intellektuella utveckling.
Funnes icke ett stadgande, sorn innehölle ett förbud emot idkande af arbete eller handtverk såsom ett näringsfång å söndagen, skulle det lätteligen kunna hända att husbönder, fabrikanter och näringsidkare med sina arbetare ingingo legokontrakter, hvarigenom de sednare, lockade af högre aflöning, förbundo sig att arbeta jemväl på söndagen.