Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är förnämligast för att åt tjenstehjon och hela den arbetsbehöfvande delen af befolkningen förvara en dag, som med rätta blifvit kallad »perlan ibland dagar,« då de med frihet kunna vända tankarna till något högre, än äflandet för brödet, som jag anser detta stadgande böra qvarstå.
Beträffande bötesbestämmelsen synes mig, på de af H.
De Geer anförda skäl, bäst vara att välja ett belopp, som kan verka att icke vinst tillskyndas lagöfverträdaren; och anhåller jag derföre att R. o. Ad., med afslag å Utskits förslag i denna del, ville antaga K. M:s Propos. Gr.
Mörner, Carl Göra^i:
Det är en stor skillnad mellan det förhållande, att i en gammal lag ett föråldradt stadgande qvarstår, och det, att i en ny lag ett enahanda stadgande införes.
Jag tror, att man på sednare tider lika litet har exempel på tillämpning af lagens ansvarsbestämmelse för arbete på söndag, så vida ej någon annan förseelse varit dermed förenad, som af det i lagen qvarstående förbudet mot resor under Gudstjenst.
Sistberörda stadgande har icke blifvit i föreliggande lagförslag omnämndt, men om den föreslagna lagen skulle ordagrannt tillämpas, huru skulle t. ex. besättningen på en ångbåt, som gör resor på söndagen, eller en jernvägstjensteman eller den, som försäljer mat om söndagen, kunna undgå att blifva pliktfälld!
Om tillräcklig mjölk för behofvet funnes i huset, skulle t. o. m. ej ens korna få mjölkas.
Många sådana exempel skulle kunna anföras.
Jag tror att det gamla lagstadgandet tillkommit under en tid, från hvilken vi redan långt allägsnat oss, och jag tror lika litet att sabbatens, som lagens helgd främjas derigenom, att man bestraffar lofliga företag, men lemnar onyttiga sådana ostraffade.
Hrrme hafva helt säkert, i likhet med mig, mer än en gång sett ledamöter af både det Högl. och det Högv.
Ståndet om söndagarne sysselsätta sig med kortspel.
Jag tror sannerligen icke att sabbaten är derigenom mer helighållen, än om en fattig arbetare sysselsätter sig med att t. ex. laga skor eller något dylikt.
Helst hade jag derföre sett att hela §:n utginge; men då jag icke har något hopp om framgång åt en sådan framställning, önskar jag att stadgandet åtminstone blir så mycket som möjligt inskränkt, samt att således Utslcts förslag betydligt modifieras både i afseende å tiden, under hvilken, och de fall då förbudet skall inträda.
Den gamla lagens stadgande, att sabbatsfriden skulle anses räcka från kl. 4 otn morgonen till kl. 9 om aftonen, har i så måtto blifvit inskränkt, att tiden blifvit framflyttad, så alt den 422 Den 13 Juli. räknas först från kl. 6 om morgonen till kl. 9 om aftonen; men i min tanke vore det tillräckligt, om förbudet mot arbete gällde endast under den tid Gudstjenst pågår.
Skulle man icke vilja gå in häruppå, kunde man bestämma tiden från kl. 6 om morgonen till 6 om aftonen, ty större del af dagen torde icke kunna antagas i allmänhet komma att betraktas såsom tillhörande sabbaten.
Ilen del af mom:t, som afser undantagsförhållande, skulle jag vilja förändra så, att det vore sjelfva arbetet, som skulle vara af beskaffenhet att icke tåla uppskof.
I stället för att det heter, »utan det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla kan», anser jag alt det bort heta, »utan det arbete uppskof ej tåla kan.»
Derigenom skulle man lästa sig vid sjelfva arbetets beskaffenhet, och jag tror icke att det kan vara något klandervärrit deri alt man, om t. ex. tiden fiir höbergning inträffar under svår väderlek, på en söndagseftermiddag inbergar det höförråd, man behöfver för kreaturens underhåll under den stundande vintern.
Härefter följer den del tjf §:n, som säger alt kramlåda eller annan dylik bod icke får under sabbatstid till salu öppnas.
Här är förbudet rigtadt mot kramlådorna, men om man, på sätt nuvarande lag förbjuder, säljer från skepp, är man, enligt den nya lasén icke förbjuden att sådant förelaga, och vid hamnarne kan således kommersen gå fritt under söndagen.
Kramlåda är emellertid förbuden och deremot har jag icke nåaot att erinra.
Jag skulle likväl tro att, om meningen blifvit afbruten och ställd i sammanhang med det föreg:de, redaktionen skulle vunnit.
Att nu hos R. o. Ad. framlägga ett redaktionsförslag, som kunde vinna bifall och som vore så öfvertänka att dervid icke vore något att anmärka, tror jag skulle blifva ett misslyckadt försök, och får* jag derföre anhålla om återremiss.
De mångå särskilta åsigterna i förevule ämne synas tydeligen ådagalägga, att man icke är ense om den synpunkt, hvarifrån våra gamla lagstiftare utgingo vid bestämmande af ansvarspåföljden för sabbatens ohelgande.
Då man icke är öfverens härom, är det icke underligt att man kommer lill så skiljaktiga åsigler.
För min del tror jag mig hafva funnit, att våra gamla lagstiftare helt enkelt utgått
Irån budordet:
Tänk på att du heldar hvilodagen.
Detta framgår tydligen af de särskilta ansvarsbestämmelserna i 3:dje kap. missgerningshalken, der de brott uppräknas, som innebära dels ett direkt sabbatens ohelgande, dels ock ett störande af sabbatsfriden för deni, som vilja uppfylla budordet.
Då jag icke kari gilla att delta bud lemnäs oomhäcnadt af borgerliga lagen, ber jag att lå instämma med H. Exc. Frih.
De Geer deri, att man måste tillse alt det icke, lill följe af bötesbeloppets ringhet, kan blifva en uträkning att blifva lagbrytare.
Då dessutom lalitudsystemet blifvit i andra fall så betydligt utsträckt och tillfälle lemnadt domaren att rätta sig efter lörmö - Don 13 Juli. 423 genheten och brottets beskaffenhet, synes det mig icke vara skill att här bestämma latituden inom sä tränga gränser som Utsk:t gjort; utan anhåller jag om bifall till K.
Med anledning af föreskriften uti förev:de §, att handtverk eller »annat arbete» å sön- och helgedagar emellan kl. 6 om morgnarne och kl. 9 om aftnarne ej får idkas, tager jag mig friheten erinra, hurusom K. M:s Nåd.
Tjenstgörings- och exercisreglementen för arméen tillåta, dels alt marscher och tåg, med dertill hörande förrättningar och arbeten, få under nämnde dagar och tider ega rum, med undantag blott af den tiden på förmiddagen, då allmänna Gudstjensten pågår i den församling derigenom tåget sker, dels äfven att, 2:ne timmar på eftermiddagarne må, under sön- och helgedagar, användas lill olika militära öfningar, af hvad namn och beskaffenhet de än vara må.
Enär det förefaller mig svårt att definiera, på hvad sätt orden »annat arbete» egentligen skola förstås, och hvad särskildt vidkommer bötesbeloppet för sådant sabbatsbrott, hvilket påtagligen störer den allmänna samhällsordningen eller åstadkommer allmän förargelse, ett maximum af 20 rdr, enligt mitt förmenande, torde vara allt för litet, förenar jag mig med Gr.
Mörner i yrkande om §:ns återrefhiss, men i den af Hr von Koch angiIna syftning.
Hr Ca rlheim-Gy Ilens kjöld, Henrik Adolf Oscar:
(Detta yttrande, som blifvit talaren i och för justering tillställdt, har sedermera ej af honom blifvit återlemnadt).
Gr. Sparre, Erik: i sådana till kriminal-lagstiftningen hörande frågor, der tvekan rörande lämpligheten af ett beslående stadgande hos mig uppstått, har jag i allmänhet omfattat den åsigt, att man hellre bör vidblifva en bestående lag, än antingen till dess verkan upphäfva densamma eller söka ersätta deri med något nytt stadgande.
Jag har med afseende å förevarande fråga så mycket hellre omfattat denna grundsats, som jag känner, att den öfverklagade lagen icke ledt till några missbruk, utan tvertom till en viss grad jemkat sig efter seden.
Nu är visserligen möjligt att folket här i landet kan vänja sig vid att se alla bodar stå öppna och arbetet fortgå likaväl om söndagar sorn hvardagar, men för det nämde tror jag alt folket skulle finna sin känsla deraf sårad.
Vid sådant lörhållande anser jag att lagstiftaren går klokast oell lörsigtigast tillväga, om han icke går vidare än bestående lag. eller genom en förändring deri åstadkommer en ny praxis, vid hvilken folket icke vill vänja sig, och som i följe deraf kan uppväcka missnöje och förargelse.
Ordalagen äro, på sätt en föreg:de talare redan upplyst, desamma, som liar gällt i öfver 100 år, och då någon klagan icke hittills lörsports, kan jag icke inse hvarföre sådan skulle, om ordalagen bibehållas, hädanefter uppstå.
Det torde dessutom m
Den 13 Juli. möta stora svårigheter för en åklagare att intränga i mitt rum och förvissa sig om hvad jag der förehafver.
Jag tror icke att stadgandet hittills tolkats så, att det arbete jag verkställer då jag läser eller skrifver, hänförts till sabbatsbrott, ty då det heter »handtverk eller annat arbete», tror jag att det aldrig tolkats annorlunda, än att det varit handtverksarbete eller dermed jemförligt arbete, som stört sabbatsfriden, på hvilket förbudet tillämpats.
Icke heller befarar jag att, med vår tids tendenser, en åklagare eller en domstol skulle söka gifva §:n en vidsträcktare tolkning än den hittills haft.
En talare har anmärkt, att, enär §:n endast omnämner »kramlåda eller annan dylik bod», handel ur skepp icke skulle vara inbegripen under förbudet, men då försäljning ur skepp fordrar lossning och uppbäring, hemfaller det arbete, som dervid företages, under lagens ansvarsbestämmelse, och förbudet behöfde således icke för detta speciella fall upprepas.
Det har blifvit föreslaget, att förbudet skulle gälla endast mellan kl. 6 om morgonen och kl. 6 om aftonen, vid hvilken tid alla religiösa förrättningar skulle vara afslutade, men då, såsom vi alla känna, bibelförklaringar och andaktsöfningar hållas jemväl efter förloppet af nämnde tid, torde det icke vara skäl att företaga en nedsättning i tiden.
Beträdande böternas belopp, vill jag lemna den upplysning, att siffran »20» tillkom genom ett slags transaktion inom Utsk:t.
Då nemi. somliga yrkade att alla böter borde försvinna, andra åter att de borde bestämmas till det belopp K.
M. föreslagit, förenade man sig om den nedsättning Betänk:t utvisar.
På grund af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag om bifall till Betänk:t i denna del.
Hr Olivecrona: 1 anledning af Gr.
Mörners yttrande vill jag blott anmärka, att jag icke sagt, att nyttiga sysselsättningar på sabbatsdagen borde förbjudas.
Tvertom, jag anser det vara mycket lyckligt, om tjenstehjon och arbetsfolk ega tillfälle att en södagsafton i en söndagsskola inhemta nyttiga kunskaper.
Jag har endast sagt, att jag ansåg, att den religiösa känslan hos den stora allmänheten skulle stötas, om lagstiftaren, genom att borttaga förbudet, gåfve tillkänna att han icke ogillade att arbete förrättades om sabbatsdagen.
Afven förklarade jag att den nuv:de lagen, just genom den stadgade ansvarsbestämmelsen, beredde ett skydd åt tjenstehjon och arbetare att åtminstone en dag i veckan få tillgodonjuta någon hvila.
Jag vill i detta afseende anföra ett exempel.
Om ansvaret borttoges, vore det icke något som hindrade att t. ex. en bruksegare träffade det aftal med sina hammarsmeder att de skulle smida alla dagar i veckan, således jemväl om söndagarna.
Arbetsfolk skulle sålunda genom förhöjd dagspenning lätt kunna förmås dertill; men utan tvifvel till sin egen skada.
Ty icke blott att de derigenom beröfvades tillfälle att i söndags - Den 13 Juli. 425 skolor eller annorstädes förvärfva själsodling och gagnande kunskaper; de finge tillika umbära den så nödvändiga kroppsliga hvila, som skänker krafter och håg till ny verksamhet.
Då af den gamla lagen i detta ämne hittills icke försports några olägenheter, tror jag icke att det är att befara något men af den nya, om likartade ansvarsbestämmelser deri intagas, och jag förnyar derföre min anhållan om bifall till det K. förslaget i denna del.
Utan att vilja bestrida att skäl kunna anföras för bibehållande af denna § oförändrad, tror jag dock att det varit önskligt, om den erhållit en lydelse, som vore mer öfverensstämmande med den uppfattning af sabbatsbrotten, som nu är gällande.
Det synes mig nemi. att under vissa förhållanden detta brott är af den natur, att man alltid önskar se det bestrafTadt.
Så t. ex. då någon låter sina tjenare förrätta arbete om söndagen och derigenom beröfvar dem det tillfälle till stillhet, som denna dag afser, eller då någon genom anställande af arbete på söndagen kommer allmän förargelse åstad.
Hade §:n blifvit uppställd i öfverensstämmelse med denna uppfattning af sabbatsbrotten, hade den i min tanke varit bättre; och till vinnande af en förändring i denna syftning förenar jag mig med Gr.
Mörner i yrkandet på återremiss, dervid jag tillika vill hafva uttalat den åsigt, alt böterna rätteligen bort, i öfverensstämmelse med K.
M:s förslag, bestämmas till högst 50 rdr.
Jag har begärt ordet med anledning af de erinringar, som mot mitt förra yttrande blifvit gjorda.
Man har lagt mycken vigt på upprätthållandet af sabbatens helgd genom lagbestämmelser.
För min del tror jag icke att detta är ett verksamt sätt att bereda sabbatens helighållande.
Vi veta af 6:te kap. Lucae Evangelium att, då Frälsaren gick genom säd på en sabbatsdag, ryckte Hans lärjungar upp ax, som de gnuggade sönder med händerna och åto.
Då anmärkte Fariséerna, hvi gören i det som icke är lofligt göra om sabbaten?
Vidare förekommer i samma kap. berättelsen om huruledes Frälsaren helade en person på sabbaten och, då han märkte att Fariséerna vaktade på honom, sporde dem, må man göra väl om sabbaten eller illa?
— Och derpå kunde de icke svara.
Det finnes Fariséer nu som då, men må vi hågkomma hans ord, som sade, alt han icke var kommen att upplossa lagen, utan att fullkomma den; och må vi tolka den efter hans uppfattning, och icke efter den Mosaiska.
Det har blifvit sagdl, att det vore nödvändigt att låta förbudet gälla under de i förslaget bestämda timmar, på det arbetaren skulle gå i söndagsskolor; men det säkra vid under visvingen i dessa skolor är, att om icke lärjungen anses arbeta, då han inhemtar hvad honom läres, så torde åtminstone läraren, 426 Den 13 Juli. sorn meddelar undervisning, verkställa arbete och således kunna fällas elter denna §.
En talare i min närhet ansåg att §:n äfven omfattade försäljning ur skepp, alldenstund sådan icke kunde ske ulan lossning af varor eller dylikt arbete, till följe hvaraf böter skulle kunna ådömas.
Antages denna tolkning, så är det gifvet att besättningen på alla de ångbåtar, som göra turer om söndagarne, komma alt kontribuera med böter, emedan det obestridligen innefattar arbete att taga ut och in landgången och att sköta maskinen ni. m.
En annan talare bar sagt alt ansvarsbestämmelsen i nu gällande lag flitigt tillämpas, och i detta afseende åberopat Justitie-Stats-Ministerns embetsberättelse, i fråga om öfverträdelse af 7:de och 8:de §§me i 3:dje kap. missgerningsbalken, der i en kolumn äro sammanförda de som blifvit pliktfällda för det de idkat arbete och de som fått böta för det de haft kramlåda öppen; men då berättelsen utvisar alt dessa förseelser hufvudsakligen blifvit begångna i städerna, der synnerligast cigarrbodarne äro öppna om söndagarne och skatta till polisen, lär det egentligen vara sådana ölverträdelser, för hvilka, enligt Justitie-Stats-Ministerns embetsberättelse, ansvar blifvit ådömdt.
Det är dessutom kändt, att på många ställen förbudet att hafva kramlåda öppen på det sätt kringgås, att man inrättat en särskild ingång, hvarigenom kunderna passera, och att på det sättet, med eller mot polisens vilja och vetskap, en rätt lönande handel kan drifvas.
Jag tror icke att detta förbud är mycket värdt att hålla på, nien jag har icke yrkat dess borttagande, utan allenast alt det skulle få en så förändrad redaktion, att det icke gålve tillfälle alt chikanera en mängd personer.
Under diskussionen har af åtskillige talare blifvit uppgifvet, det åtal för ifrågavide förseelse olla brukade anställas, hvaremot sådant blifvit utaf andra bestridt
För min del är jag visserligen af deras åsigt, som antaga, att dylikt åtal endast undantagsvis ifrågakommer, hvarförutom man kan påstå det vara en nästan allmänt vedertagen plägsed, att på stin- oell helgedagar opåtaladt berga hö, skära säd och tillställd slotteröl, när nödige omständigheter dertill föranleda.
Ändamålet med straffbestämmelser, uti det fall hvarom nu fråga är, bör vara att förekomma, det tjenste- och arbetsfolk tvingas till annat arbete under loppet af sön- och helgedagar än det sorn ej ulan våda kan uppskjutas, ehuru det hör vara husbonden medgifvet att med sitt tjenste- och arbetsfolk öfverenskomma om godvilligt biträde, äfven under dessa dagar, till sådant arbete, som ej störer den allmänna samhällsordningen eller åstadkommer allmän förargelse, utan som fast mer kan anses nyttigl och nödvändigt.
Alldenstund jag ej kan utfundera fördelen af att redigera en lagparagraf sålunda, att innehållet af densamme skall tolkas och Den 13 Joli. 427 tillämpas på annat salt än ordalagens egentliga betydelse föranleder, så, enär detta missförhållande mycket lätt kan h. o. h. undanrödjas, endast genom en obetydligt förändrad ordställning, hvartill ej någon väsendtlig tidspillan ilrågakommer, qvarstår jag oruhhadt vid mitt yrkande, på sätt jag förut haft äran anföra, om §:ns återremitterande.
Det var i sanning en nyhet, att höra Lag Utsk:ts ordförande förklara, att en lag, emedan den blifvit lamt tillämpad, bör bibehållas.
För min del mäste jag bekänna att jag är af motsatt tanke.
Jag kan nemi. icke föreställa mig att det är en rigtig lagstifningsprincip att bibehålla en lag, som antingen alldeles icke blifvit tillämpad, eller som, om den någon gång tillämpats, blifvit det för så få fall, att det icke förljenar omnämnas.
Men ehuru jag, i likhet med Gr.
Mörner, önskat att hela detta stadgande utginge, har jag dock icke begärt annat, än att lagen måtte blifva så redigerad, att den icke gifver tillfälle till orimliga åtal.
Sparre har sagt att lagen icke förbjöde sådant arbete, som verkställes af embetsman; men ehuru denna förklaring är ganska bra för en jurist, som önskar att den så skall tillämpas, vågar jag dock betvifla att ordalagen äro sådana, att de ens kunna så förstås.
Jag stvrkes i min förmodan att lagstiftarens mening icke varit sådan, jemväl deraf, att det i Lag-komiléens förslag förekommande uttrycket »handtverk eller sådant arbete» här icke blifvit användt.
Hade nämnda uttryck begagnats, hade derigenom varit tillkännaeifvet alt förbudet gällde endast handtverksarbete.
Detta öfverensstämmer ock med min åsigt, att icke annat arbete hör bestraffas än det, som åstadkommer allmän förargelse eller stör andras frid.
Den siste värde talaren bar sagt, att jag skulle hafva yttrat, att en lag borde bibehållas emedan den tilllämpades lamt.
Det har jag icke sagt, men väl alt, då en lag gällt i 100 år och fått en viss tolkning, med hvilken man är nöjd, det icke är skäl att upphäfva den och sätta i stället en ny lag, om hvilken man icke vet huru den kommer att gestalta sig.
Jag har icke heller sagt, alt den närvide lagen tillämpas lamt, utan blott att man icke hör något missnöje med det sätt, hvarpå den tolkas.
Vidare yttrade samme talare, att jag skulle gifvit en förklaring öfver hvad på detta ställe skulle förstås med »arbete», hvilken förklaring vore bra för en jurist, men att det vore osäkert att detta ord så i allmänhet förstodes.
Otti denna förklaring är tillfredsställande fiir en jurist och lagen skall af juristen tillämpas, vet jag icke hvad deremot kan vara att erinra, helst jurister icke gerna bryta gammal praxis.
En annan talare har anmärkt, att om äfven skolgossen, då han läste i söndagsskolan, icke kunde sägas arbeta, åtminstone läraren kunde phktlällas efter denna §.
Nej, säger jag, denna § kan endast hafva afseende på ett mekaniskt, men ingalunda 428 Den 13 Juli. på ett intellektuelt arbete.
En mångårig erfarenhet vitsordar, att aldrig någon blifvit fälld lör det han meddelat undervisning i en söndagsskola; och man kan vara förvissad att, då åklagaren haft andel i böterna, han, om han egt minsta utsigt att derpå förtjena, skulle anställt åtal.
Nu har åklagarens andel i böterna blifvit afskaffad, och det är således numera ändå mindre fara att han skall försöka att, såsom en talare uttryckte sig, chikanera folk med åtal.
Kan det vid sådant förhållande vara skäl att ändra de ordalag, som i en så lång följd af år blifvit väl förstådda?
Kan det vara skäl att bilda en ny praxis, som måhända kommer att föranleda missförstånd?
Ar det icke då bättre att bibehålla de ordalag, sora vunnit sekelgammal häfd!
Det har blifvit föreslaget, att man skulle använda uttrycket »arbete, som åstadkommer allmän förargelse».
Dessa ord »åstadkommer allmän förärgelse» hafva inom Utsk:t varit på tapeten åtminstone 8 å 10 gånger.
Vid hvarje brott, som man skrufvade sig för, sade man: vi skola insätta att handlingen är straffbar, om den åstadkommer allmän förargelse.
På så sätt infördes nämnda uttryck på en mängd ställen, men slutligen blef Utsk:t utledset dervid och ledamöterna kunde icke blifva ense om hvad dermed skulle lörstås.
Vi genomgingo en mängd fall.
Om en smed håller på att dunka på härden, — väcker det allmän förargelse?
Ja det gör det.
Likaledes väckte snickaren förargelse.
Men om svarfvaren arbetar i sin verkstad och kyrkofolket fick se hjulet gå ikring? — ja, då var det icke så fullkomligt säkert.
Vidare: om en person tager sig före att köra sin åker på en söndag; — ja, då kunde det vara tvifvelaktigt.
Om det var vid en kyrkoväg, ansåg man att det åstadkom förargelse; men icke om det var vid en mindre befaren väg.
Men en mindre befaren väg kan också vara en kyrkoväg.
Som sagdt, bland Lag-Utsk:ts 16 ledamöter funnos lika många skiljaktiga åsigter om hvad härmed skulle förstås.
Jag vidhåller derföre mitt påstående, att man hellre än att införa nya och obestämda ordalag, bör bibehålla dem, vid hvilka man vant sig, och som så till sägandes hafva hunnit sätta sig.
Jag anhåller dessutom att K. o. Ad. antingen ville borttaga §:n, eller ock besluta hvilken lydelse §:n skall hafva; ty om §:n blir till Utsk:t återremitterad, frågar jag, hvad skall LagUtsk:t göra?
Den ene vill att sabbatsbrottet skall stå qvar, den andre icke; en tredje vet icke rätt hvad han vill.
Hr Ca r I hei m-Gy I lens k jöl d.
(Detta yttrande, som blifvit talaren i och för justering tillställdt, har sedermera ej af honom blifvit återlemnadt.)
Då jag första gången hade ordet, fästade jag uppmärksamheten derpå, att det var en stor skillnad, om man i en gammal lag bibehöll ett föråldradt stadgande, eller om man införde ett sådant i en ny lag.
Jag erinrar härom med anled - Den 13 luli. 429 ning af Gr.
Sparres påstående, att man icke hade något att befara af det föreslagna stadgandet, emedan det vore detsamma, som redan förefinnes i gällande lag.
Härvid förekommer dock dessutom den olikhet, att den föreslagna straffbestämmelsen är 4-dubbelt högre än den, som nu kan ådömas.
Det var ganska vackert sagdt af Hr Gr:n, att jurister icke bryta gammal praxis.
Det är dock bekant, att i synnerhet unga jurister understundom lägga sig vinn om att hitta på sådan lagtolkning, som ingen menniska förut tänkt på.
De vilja gerna utmärka sig genom sådana upptäckter och i detta afseende förvarar Juridiskt Arkif åtskilliga lysande exempel.
Det är t. ex. icke så särdelas länge sedan den yngste af våra Hofrätter tog sig före att rubba den förut antagna praxis i afseende å tillämpning af lagens stadganden om ansvar för 3:dje resan stöld, ehuru det skedde löre den sednast införda laglörändringen.
Hr Gr:n har vidare ansett, att det vore olämpligt att begränsa uttrycket »arbete», genom att tillsätta orden »som åstadkommer allmän förargelse», alldenstund det vore svårt att definiera hvad dermed skulle förstås.
Jag deremot anser att detta är något, som vid hvarje särskildt tillfälle måste efter omständigheterna bedömas.
Definitionen ligger i sjefva uttrycket, och någon tvekan tror jag icke bör hos domaren uppstå.
Jag tror det deremot vara af vigt att förbud finnes för arbets-gifvare, vare sig husbönder eller andra, att tvinga sina tjenare elier arbetare att på söndagen förrätta sådant arbete, som kan tåla uppskof, och jag skulle derföre anse att en ganska allvarsam straffpåföljd här vore på sitt ställe, — när nemi. arbetet icke är af den beskaffenhet att det icke kan tåla uppskof.
Sparre lagt vigt på att R. o. Ad. måtte antingen bifalla §:n eller afslå den och sjelf bestämma dess lydelse.
Detta kan vara lämpligt att föreslå för Gr.
Sparre, som yrkar bifall, men jag tror icke att det kan vara lika lämpligt för Ståndet att, om det ej gillar Utsk:ts förslag, nu på fri hand företaga en redaktionsförändring.