Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åter grep henne ångesten.
Går hon, så dör han.
En plötslig frestelse smög sig in i hennes själ.
Om hon skulle låta bli att säga nunnan, när tiden var inne för henne att gå, låta henne försumma sig, få henne att stanna.
Nej, nej, det var omöjligt.
Det kunde inte föra välsignelse med sig att svika sin plikt mot den, som med försakande uppoffring uppfyllt sin gent emot dem.
Hon förstod ej, hur denna midnattsmässa kunde betyda allt det för sœur Simone, som hon af hennas ansiktsuttryck sett, att den betydde.
Men hvad mer?
Det gällde ju ej hennes åsikter, utan den andras.
Kanske skulle nunnan i hela sitt lif känna samvetsförebråelser, om hon uteblefve.
Det var för hennes uppjagade fantasi, som om hon uttalade sin dödsdom, då hon hviskade:
— Sœur Simone, det är tid, klockan är half tolf.
Nunnan reste sig ögonblickligen, tog sin bönbok
och gick ljudlöst genom det stora rummet.
Den sjukes hustru stod orörlig och följde henne med ögonen.
Det var som om för hvarje steg nunnan tog en hoppets gnista slocknade.
Hon förstod ej hvarför hon skulle känna det så, hon visste ju hur föga alla läkare och barmhärtighetssystrar i världen förmå hjälpa; men så kände hon det.
Nunnan hade hunnit till dörren och stod med handen på dörrvredet, belyst af månstrålarna.
Från sängen hördes den febersjukes klagan, för öfrigt var allt tyst.
Hon stod flere minuter stilla med sänkt hufvud och knäppta händer, fullkomligt orörlig.
Så lyfte hon handen till ett hastigt korstecken och vände åter tillbaka in i rummet.
»Hon har glömt något», tänkte den unga frun, i det hennes ögon öfverforo nattduksbordet.
Den ena bönboken låg kvar.
Nunnan skakade på hufvudet, lade tillbaka boken och sade långsamt och högtidligt, men utan spår till patos i röst eller sätt:
— Ser ni, jag har talat med den gode Guden, och jag känner, att jag tjänar honom bäst med att stanna hos er.
Den andras mödosamt tilltvingade självbehärskning svek henne plötsligen.
Med en skälfvande snyftning höjde hon sig ner öfver nunnans hand och kysste den.
Hon var mycket ung, men hennes kvinnliga instinkt sade henne, att det var något stort hon bevittnade — det största i lifvet — ett offer, bragt i kärlek.
I den ljumma, stjärnklara, sydländska midnattstimmen ljöd den manande klockringningen från alla stadens kyrkor.
Do troendes skaror strömmade till de ljusstrålande, blomstersmyckade, vigvattensdoftande, orgelfyllda templen.
Nunnan satt kvar, stilla och lugn med radbandet sakta glidande mellan fingrarna och med ett förklaradt uttryck i blicken.
Så satt hon där natten ut och höll sin försakande julvaka i sjukrummet vid den flämtande nattlampan hos främmande kättare.
DOKTOR JOSEF.
Hvarför jag kallar honom doktor Josef?
Han heter ju inte Josef. Han heter Klas Kristoffer Sylvius.
Om jag vill berätta för dig, hvarför jag kallar honom doktor Josef?
Jag vet knappt om jag vill det.
Ser du, det där namnet sammanhänger med en historia, som är genant att tala om, ifall den skall talas om uppriktigt, och talas den ej om uppriktigt, är det ingen historia alls.
Jag skäms för den nu; jag skämdes för den allt ifrån det ögonblick den blef en historia.
Min enda ursäkt är — ja, jag vet inte egentligen hvad min enda ursäkt är, om inte den, att jag blef frestad att göra det och att jag, som man vanligtvis brukar göra, föll för frestelsen.
Se inte så förskräckt ut!
Du vet väl, att du inte får ta allt det jag säger efter bokstafven.
Du tycker, att doktor Klas Kristoffer Sylvius är bra litet förförisk.
— Hur länge det är sedan jag såg honom sist?
Låt mig se — sex eller sju år.
Visst såg han ut då som nu, lika blomstrande, lika bredbent, lika klotrund.
Doktor Josef är inte journalier, det är aldrig det slaget af män.
Åtminstone förmodar jag, att han är sig lik.
Du vet, att jag inte råkat honom nu.
Jag såg honom endast händelsevis gå förbi för ett ögonblick sedan.
— Det var en sådan oförmodad uppenbarelse, att jag lät undslippa mig: »Nej, se doktor Josef!» Och så frågade du hvarför jag kallar honom doktor Josef.
Och så vill du, att jag skall berätta.
Nåja, det kan jag väl göra.
Det är inte orätt emot honom.
Det var bara jag, som bar mig förskräckligt illa åt.
Ja, ser du, den här historien skulle jag för allt i världen inte vilja tala om för en man.
Därför att jag tror på kvinnosaken i den meningen, att det finnes saker, som vi kvinnor ej behöfva säga männen, utan som de kunna fundera ut själfva, i fall de kunna det, speciellt kvinnliga föreställningar, idéer, fantasier och — ja, hvarför inte — frestelser, allt det oändligt lilla och det oändligt stora, sammansatta och motsägande, som tillsammans bildar det de kalla »det evigt kvinnliga», det, som drar dem till kvinnorna — liksom det manliga drar oss.
— Nej, det var inte doktor Josefs manlighet, som drog mig till honom.
Tvärtom, höll jag på att säga.
Hjälplöshet är också något alldeles speciellt manligt, och det var hans hjälplöshet, som drog mig till honom.
Jag tycker i allmänhet inte om hjälplösa herrar; men det låg något så rörande i hans hjälplöshet.
Han såg ut, som om han ville vädja till oss, antingen att vi skulle ta oss an honom eller lämna honom i fred — jag förstod inte riktigt hvilket, bara att, han såg ut, som om han omöjligt kunde reda sig.
— Nej, han var inte i någon fara.
Han kom till ett middagssällskap, fullständigt främmande in i en krets af idel bekanta.
Det var inte värre; men det var öfverväldigande nog för honom.
Jag såg genast, att han var förfärligt blyg, isynnerhet för fruntimmer.
Det var inte så märkvärdigt, att jag såg det; jag visste det förut.
Min man hade sagt till mig:
— Hör du, Marie, du får ta dig an doktor Sylvius!
— Hvad säger du, Hugo, hvem skall jag ta mig an?
— Doktor Sylvius.
Han är gammal akademiekamrat till mig.
Du råkar honom hos Krons.
Det är förargligt, att jag inte kan komma.
Han har inga bekanta här i sta’n, och han är så ytterligt bortkommen, isynnerhet i damsällskap.
Hvad vill du jag skall göra med honom?
— Vara vänlig och söt mot honom — och dra upp honom!
Det kan du; du har en märkvärdig förmåga i den vägen.
Pröfva den på Klas Kristoffer!
Lyckas du med honom, så har du bestått profvet.
— Heter han Klas Kristoffer?
Hur kan man komma i stämning tillsammans med en herre, som heter Klas Kristoffer?
— Stämning!
Nej, kom inte med pretention på stämning tillsammans med Sylvius!
Men det är ju inte heller nödvändigt.
Han är förresten en framstående vetenskapsman och kan vara mycket intressant i sitt ämne.
— Hvad är det för ämne?
— Zoologi.
— Nej, det åtar jag mig bestämdt inte.
Zoologi!
Det är jag ju alldeles omöjlig i, det måtte du väl veta.
— Du behöfver inte tala zoologi med honom.
Men det gör du nog, om jag känner dig rätt.
Du kan tro, att Hugo kan vara infam.
Doktor Sylvius blef anmodad att föra mig till bordet.
Han var verkligen alldeles omöjlig.
Han sade ingenting till mig, och när jag sade något till honom, trodde jag, att han skulle få slag, så röd blef han.
Under första rätten teg jag och lät honom lugna sig.
Vid andra rätten hade han lugnat sig; vid den tredje slog han ut såsskålen öfver min klädning.
Jag hade naturligtvis föredragit, om Hugos vän varit en något hållfastare person.
Klädningen var på för första gången, och Hugo och jag hade just kommit öfverens om att den klädde mig alldeles utmärkt.
— Nå ja, du kan väl förstå, att jag tog det så »en bagatelle» som möjligt.
Det hade jag gjort i alla fall, men jag gjorde det ännu mer nu, när jag såg hur doktor Jo —, jag menar doktor Sylvius tog det.
Jag försökte distrahera honom, men det var nästan omöjligt.
Han var formligen hypnotiserad af fläcken.
Han satt och stirrade på den och sade gång på gång: »Nej, hvad jag burit mig tölpigt åt!
Är den vackra klädningen nu alldeles förstörd?
Kunna vi ingenting göra?» — »Jag skall gnida på den, när jag kommer hem», svarade jag.
»Förresten går fläcken nog ut med vatten.
Ser ni, den har redan ljusnat, och hvad tölpighet angår — sådant kan hända hvem som helst.
Första gången jag råkade min man, slog han ut ett glas rödvin öfver mig, och Hugo är inte tölpig».
Hans ansikte klarnade.
»Gick den fläcken bort?» frågade han.
I alla fall är den förlåten och glömd för länge sedan.
Han såg på mig med ett förvirradt, lustigt uttryck, och det föll mig in, att han tänkte: »Ja, se Hugo gifte sig med er, men det kan jag ju inte göra».
Det var en förflugen tanke, men jag var alldeles säker på, och jag är alldeles säker på att det var det han tänkte.
Nu återstod mig intet annat än att tala zoologi.
Det var verkligen af snällhet jag gjorde det.
Det är inte roligt, att när man kan tala om åtskilliga ämnen, kasta sig in i något, som man absolut vet man är otroligt okunnig i och som man till på köpet inte har något intresse för.
Du vet hur litet jag förstår mig på djur.
Men det var en tvungen sak.
Som det nu var, var det alltför otrefligt.
Han satt och stirrade oafbrutet på fläcken, och du förstår — det var inte trefligt i längden.
Så talade jag om zoologiska trädgården i London, om noshörningen, tror jag, och om lamadjuret.
Men det sista var ett ömtåligt ämne.
Jag talade om att lamadjuret spottade på mig, när jag gick förbi.
Och det påminde honom om fläcken.
Sedan höll jag mig till noshörningen såsom absolut ofarlig — och då blef han intressant — ja, jag säger dig, riktigt intressant.
Han talade om alla möjliga djur, om deras vanor, lefnadssätt, hvad de tänkte och kände.
Han blef formligen vältalig.
— Du skakar på hufvudet.
Ja, jag vet, det är han inte annars, men jag vet också, att när jag riktigt vill, kan jag locka fram det innehållsrikaste, det bästa, som finnes hos människor.
Och om människor tycka om mig, är det därför.
Man tycker alltid om den, i hvars sällskap, man gör sig gällande.
I synnerhet är det fallet med blyga män vis à vis kvinnor.
Och det var alldeles ovedersägligen fallet med doktor Sylvius.
Han hade aldrig förut gjort den erfarenheten, att han var en treflig sällskapsmänniska — en fruntimmerskarl.
Och när han nu gjorde denna oväntade upptäckt, så smickrade det honom.
Efter middagen följde han mig in i ett litet ljusblått kabinett.
Det var han, som tog initiativet — han ville visa mig ett planschverk.
Han kunde inte ha gjort det med större tillförsigt, om han varit den mest utstuderade Don Juan.
Han lade monopol på mig hela eftermiddagen, vek ej ifrån mig.
Han talade oupphörligt.
Har du inte märkt, att när riktigt tysta människor en gång börja tala, äro de förfärliga storpratare?
— Jag välsignar dig, hviskade vår värdinna, när vi efter ett par timmars tête à tête kommo ut till de andra.
Du är ovärderlig!
Det var den allra omöjligaste gäst jag någonsin haft.
Hvad har du kunnat tala med honom om?
— Det är han som talat.
Jag har tegat och hört på.
Doktor Sylvius följde mig om aftonen till min port, och lofvade komma och hälsa på Hugo en af de allra första dagarna.
Hugo var inte hemma, när han kom.
Han satt hos mig hela eftermiddagen.
Jag tog fram klädningen för att visa honom, att fläcken var fullkomligt borta.
— Om jag koketterade för honom?
— Nej, verkligen inte.
Jag har ju sagt, att jag skall tala om allt fullkomligt uppriktig.
Jag tyckte, att det var smickrande, att han så tydligt visade mig, att han föredrog mitt sällskap framför andra damers, och jag gjorde naturligtvis mitt till för att han fortfarande skulle göra det.
Men å andra sidan — jag hade allt tyckt det vara bra mycket roligare, om min riddare räckt mig en liten smula högre än till axlarna, inte varit fullt så undersätsig och haft litet rakare ben.
Som han var, var han ingen Adonis.
Men det behöfde han heller inte vara för min del.
Han var Hugos vän, och ju mer jag lärde känna honom, dess bättre tyckte jag om honom.
Han är en fin natur, och under en mycket prosaisk yta gömmer han en riktigt poetisk och älskvärd innermänniska.
Vi talade om alla möjliga ämnen.
Han talade mest.
Inte ett ögonblick missförstod jag det intryck jag gjorde på honom.
Jag begrep så väl, att han var tacksam emot mig, därför att han, när han var med mig, alltid visade sig till sin fördel.
Han hade inte detta så klart för sig, som jag hade.
Dessutom försatte jag honom i stämning, inte därför att det var jag, det märker jag nog skillnad på, utan därför, att jag var kvinna.
Han hade förut varit för blyg att njuta af kvinnligt umgänge, nu njöt han.
Han var förresten mycket kruserlig, var rädd att besvära, komma olägligt, störa.
Men jag tog honom på det rätta sättet, fullständigt ogeneradt, fick honom att tro, att jag ej lät mig hindras af honom, när jag hade något annat att syssla med.
Men också på annat sätt fick han behandlas försiktigt, det märkte jag snart.
Han är mycket ömtålig, lätt stucken och misstänksam.
Han tar åt sig saker, som man aldrig kan drömma om, och är i det hela taget inte så lätt att förstå sig på, som jag i början trodde och som du tror.
Har du till exempel märkt, att han har en mvcket hög tanke om sig och en stor grad af själfkänsla?
Kanske han inte har det nu, men han hade det då.
Den hängde tillsamman med en orubblig öfvertygelse om att han alltid var på den rätta sidan, på pliktens hederns, rättrådighetens sida, och att han i alla afse, enden var en stadgad man.
Det passade honom att vara det.
Man såg, att det inte var något påklistradt, utan att det var mannens natur.
Han var vederhäftig.
Han kände det med sig, och däri låg hans själfkänsla.
För min del tyckte jag bättre om, när jag vid närmare bekantskap märkte, att han hade en hög tanke om sig, än när jag trodde, att blyghet var det mest utmärkande draget hos honom.
Nåja, han behöfver inte heller vara anspråkslös.
Som vetenskapsman har han ett högt anseende.
Men vet du, han har ingen idé om att han är så omöjlig hvad utseendet beträffar, som han är.
Du tror naturligtvis, att han är blyg därför att han vet, att han är löjligt ful.
Hur otroligt det än låter, det är inte därför.
Nu skall du få höra hur jag vet det; det vill säga höra historien om doktor Josef.
Han kom, som sagdt, till oss under hela vintern.
Han kom ofta och ogeneradt.
Hugo retade mig med att jag gjort en eröfring och att han egentligen borde vara svartsjuk.
Jag sade honom detsamma jag nu sagt dig och talade om att jag med bästa vilja i världen inte kunde göra mig några illusioner.
Hugo skrat- tade och sade, att det där känsloanalyserandet var ofantligt likt mig.
Mina väninnor brydde mig också, kallade doktor Sylvius »lifslafven» och frågade om han alltid höll mig i kjolarna.
Det var en sådan »bryning» öfver hvilken man inte blir ond eller förargad.
Ingen förutsatte, att jag kunde ha så dålig smak.
Naturligtvis talade jag inte om för någon hvarför jag trodde, att han tyckte om mig, dels ville jag inte göra honom löjlig — dels — man är ju inte mer än människa — tycker man ju alltid om att folk tror, att man är älskad uteslutande för sin egen skull — och när alla trodde det, hvarför skulle jag upplysa dem om hvad jag trodde.
Dessutom påstod Hugo, att jag misstog mig; men det gjorde jag inte.
Det var inte min begåfning han beundrade, när han var tillsammans med mig, det var sin egen.
På en gång kom det en förändring öfver doktor Sylvius.
Den kom inte småningom, utan plötsligt.
Jag märkte den första gången på en supé, där vi voro tillsamman.
Doktor Sylvius var där före oss och stod i ett hörn och talade med ett par herrar.
När jag gick förbi honom, smålog jag åt honom, räckte honom handen och sade några vänliga ord som vanligt.
Han bugade sig mycket artigt, men förläget och främmande.
Så höll han sig hela aftonen till herrarne och kom ej en enda gång fram till mig.
— Hvar har du din doktor i afton? frågade man.
— Börjar han bli otrogen?
Ett par dagar senare var jag åter borta, denna gång utan Hugo.
— Skall jag komma och hämta dig? frågade Hugo innan han gick.
Jag behöfver inte vara kvar till slutet.
Han skulle på en herrbjudning.
— Jo visst skall du bli kvar.
Du får inte gå ifrån.
Doktor Sylvius följer hem mig.
— Det är sant, han är där.
Nå, då är jag trygg.
Då har du säkert följe.
Men doktor Sylvius höll sig också denna gång så påfallande tillbaka, att det ej kunde falla mig in att fråga honom om han ville vara min kavaljer och följa mig hem, såsom han annars alltid brukade, både när Hugo var med och när Hugo inte var med.
Jag lät i stället telefonera efter vagn och gjorde uppbrott långt före de andra.
— Nej, doktor Sylvius ville gå ensam i afton, svarade jag på Hugos förfrågan.
Kanske den lille, snälle gossen är rädd om sitt rykte.
Jag sade det, men trodde naturligtvis inte, att det var så.
Men det var inte utan, att jag var litet stött.
Jag tycker absolut inte om nyckfulla herrar.
Ungefär en vecka senare — doktorn hade under tiden ej besökt oss — kom Hugo hem och berättade, att han råkat »vår gemensamme vän» — vi kallade honom aldrig för annat — och bedt honom till middagen.
Men han hade urskuldat sig.
Han kunde omöjligt, han gaf inga vidare skäl, men han lät sig inte öfvertala.
— Vet du han rodnade så vackert, när han sa nej.
— Det klär honom att rodna.
— Det kan jag tro, svarade jag kort.
Jag förstod mig inte på min doktor.
Började han bli blyg igen?
Och det för mig?
Han undvek mig, och då vi råkades, låg det något tvunget och besväradt öfver honom, men inte den vanliga blygheten, något annat — men hvad?
Plötsligt förstod jag.
Han drog sig tillbaka, var så försiktig därför — därför att han trodde, att jag blifvit kär i honom!
Han var en hederlig karl — hans väns hustru.
— Nej, när jag först märkte, att han trodde det!
Han sade det så godt som rent ut.
Det var inte möjligt att missförstå.
Jag blef förskräckligt ond.
Jag ville ruska honom och ropa:
Hur kan du vara så dum?
Jag lät honom förstå det, men han förstod det inte.
Det var då jag hittade på att kalla honom doktor Josef. Naturligtvis bara för mig själf.
Det var en sådan god hämd, när jag hittade på det.
Det namnet gjorde honom så innerligt löjlig.
Jag märkte ögonblickligen, när jag råkade honom, om han var doktor Josef eller ej.
Ibland glömde han sig och var som förr, men bara några minuter, så kom det öfver honom igen: jag får vara försiktig, hon är allt mycket intagen i mig — och han blef doktor Josef, och jag skulle vara Poti— nej, nej!
Ibland sökte jag inbilla mig, att det var en inbillning att han kanske märkt, att jag blifvit honom för kär och ville rädda sig i tid — det kunde jag förstå.
Han råkade alltjämt i stämning.
Han tyckte att jag var treflig, intressant, var tacksam öfver att jag fick honom på glid, som danskarna säga — men det var jag, som var kär i honom.
— Det är ju eget, att en kvinna skall känna det som en sådan snärtande förolämpning om en man tror, att hon gått och förälskat sig i honom, innan han sagt, att han älskar henne.
Det är eget, men det är så.
Nu gick jag inte och väntade på en kärleksförklaring af doktor Josef, det hade aldrig fallit mig in, men säkert är, att en kärleksförklaring långt mindre skulle sårat mig än detta, att han trodde, att jag — utan anledning å hans sida.
I början försökte jag som sagdt på tusen sätt låta honom förstå, att han inte gjort något intryck på mitt hjärta och att han kunde vara fullkomligt trygg.
Men han förstod det inte.
Du säger, att du vet hur det gick och undrar hvarför jag inte hellre sade honom rent ut, att jag inte tyckte om det där sättet hos honom.
Jo, om det kunnat gå, som jag velat, med skämt, men doktor Josef förstår inte skämt.
Och att ta en sådan hygglig och blyg herre i upptuktelse och säga: »Jag vet att du tror, att jag gått och blifvit kär i dig, men det skulle jag aldrig kunnat bli».
— Det hade varit som att ge honom ett slag i ansiktet.
Det hade jag inte hjärta till.
Men det var omöjligt att stå ut med honom, som han var.
En och annan af mina intima vänner började skämta med mig öfver min doktor.
Jag hade väl inte uppmuntrat honom för mycket; det tålte han bestämdt inte vid.
Om han inte vore så anspråkslös — kunde han tro ....
Det var naturligtvis endast skämt.
Hade de trott, att det var så, hade de ingenting sagt.
De sade det, därför att de ansågo honom vara så alldeles omöjlig.
Det kunde ingen tycka mera än jag.
Det var bara en, som inte tyckte det — och det var han själf — doktor Josef.
Så alldeles instinktmässigt kom den öfver mig — hämdlusten, menar jag.
Det fanns blott ett sätt att tillfredsställa den.
Du förstår hvad det var.
— Jag ville, att han skulle bli kär i mig.
Jag tyckte inte om rollfördelningen.
Jag ville visst inte något allvarligt.
Jag ville visst inte göra honom olycklig.
Jag ville bara ha lisa för min sårade fåfänga.
— Ja, jag koketterade för honom.
Vet du, det är svårt att beskrifva.
Får jag inte slippa?
På mitt sätt —
Jo, jag lyckades.
Jag ville bara göra honom litet yr, leka med honom och så släppa honom.
Bara bevisa honom, att om man ville, kunde man — Visst var det orätt.
Jag har ångrat mig många gånger.
Och nu, när frestelsen är öfver, kan jag inte förstå, att det var en frestelse.
— Det hade inte varit någon frestelse för dig.
Säg inte det så säkert!
Inga ord kunna beskrifva hur retsam han var.
Han gjorde mig inte sin kur.
Han uppvaktade mig inte med buketter och kärleksbref.
Det var väl något sådant jag trott han skulle göra.
Jag hade ingenting haft emot att se honom löjlig på det sättet.
Och han skulle ha varit mycket löjlig som förälskad Celadon, det får du medge.
Det finns somliga utseenden, som inte tåla vid att se smäktande ut.
Små ljusblå, plirande ögon ha just inga särskilda förutsättningar att uttrycka den stora passionen — och en liten knubbig gestalt och blomstrande kinder — nej, han hade varit, mycket löjlig, om han försökt.
Jag märkte det ändå, och när jag märkte hur det tog honom, blef jag förskräckt.
Hur han var?
Om han kom till mig som förr?
Ja, det gjorde han, oftare, hvar dag — men det var inte som förr.
Jag såg snart, att han hade samvetskval för att han kom; han föraktade sig, därför att han inte kunde hålla sig borta.
Han undvek att råka Hugo, ja, till och med att taga honom i hand.
Jag förstod, att han hade en känsla af att han bedrog honom.
Doktor Sylvius har sannerligen inte det lätta sinne som fordras för lättsinne.
Det, som förut plågat mig med honom — det att han liksom ville öfverföra känslor på mig, som jag inte hyste — hade alldeles försvunnit inför detta enda: vissheten om att han, Klas Kristoffer Sylvius, hedern och plikten själf, älskade sin väns hustru.
Det var en oerhörd pina för honom.
Förstå mig rätt, inte själfva kärleken, utan detta att känna och handla mot sin natur.
— Nej, jag tror inte man känner samvetskval för annat än för det, som strider emot ens natur att göra.
Det är som att våldföra sig mot sig själf.
— — Jag kan inte tala om hur det gick till.
Han sade mig, att han måste resa.
Han talade ej ett ord om kärlek; men jag förstod.
Ja, det låter löjligt, med det var inte löjligt.
Det var han, som var sublim i sin trohjärtade enfald, och jag, som var ömklig, där jag satt, medveten om att jag lockat honom till detta.
Jag kände mig förnedrad, som om jag verkligen varit Potifars hustru och han —
Han hade naturligtvis ingen aning om mina verkliga känslor.
Han trodde, att jag kände som han — att jag också stred för heder och plikt.
Nej, skratta inte!
Det är ingenting att skratta åt.
Jag har gråtit åt det många gånger.
Jag tar det väl så, därför att det stred emot min natur att göra — det jag gjort.
Och han var så fin och nobel och trodde så högt om mig — jag är tacksam, att det funnits en människa, som hållit af mig så, och jag önskar bara, att jag hade förtjänat det.
Ja, det var hela historien om doktor Josef. Det var inte alls den historia du väntat.
Nej, det kan jag väl förstå.
Jag visste inte, att han var bosatt här.
— Om jag inte kommit och hälsat på dig, ifall jag vetat det?
Sådant där är väl bäst att inte rifva upp.
— Åhjo, kanske jag ändå kommit, om det bara gällt honom.
— Nej, jag är inte kär i honom, inte en gång nu.
— Men du vet, att jag helst undviker det, som är pinsamt och fult och obehagligt, och det är både pinsamt och fult och obehagligt att påminnas om att man en gång i sitt lif varit —
Nej, säg inte namnet!
Men jag tänker ofta på det och på — Josef — på doktor Josef.
DEN LILLE POSTILJONEN.
Det var en gammal gästgifvaregård i Provence.
Den låg ett stycke utanför en gammaldags liten stad och var själf så gammalmodig och så ärevördig, att den föraktade hotelltiteln.
Den var öfvertäckt af klängrosor, och bakom huset sträckte sig en soldränkt trädgård ända ned till floden.
I trädgården var ingenting ordnadt och ansadt.
Träd och blommor sköto i öfverväldigande yppig frodighet och färgprakt upp ur jorden, bredde ut sig, stego i höjden, doftade, ångade.
Men trots allt växtlifvet var trädgården skugglös, alldeles genomträngd af solsken.