Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid denna period af konversationen kring hotellets gamla herrskarinna drog sig vikomten, som hittills hållit medelvägen, närmare den unga stjernan, och detta verkställdes så mycket obemärktare som från andra gruppen lord Stouthead hördes med släpande, svärmande förtjusning tala om det nöje, han väntade sig af åsnan och hennes lilla lastvagn på Vatikanens platform, hvilken intressanta företeelse han ville bese följande dag, ehuru han härigenom dock något fruktade konfundera sig, då han bestämdt afvek från den väg, som hans tryckta vägvisare utstakade, en kär vän, den lorden bar med sig öfverallt och studerade öfverallt.
Ett småleende krökte vikomt de Ville-Rosnys läppar, och då hans blick i detsamma sökte och träffade den stolta romarinnan, den sköna Annunciada, som ock för en sekund sett på engelsmannen, sade den liflige fransmannens blick så tydligt som möjligt: »O, mon dieu, att tänka på en åsna, då man har typen af det ädlaste och herrligaste framför sig!»
Men den vackra ögonfrasen gick förlorad, ty Annunciada, som varit upptagen af tvänne abbéer och tvänne officerare, reste sig trött upp.
En bekämpad oro, en dold längtan brann inom henne.
Hon plågades, ty hon väntade på Gaetano, som ännu icke kommit.
Hon anade att denna narraktiga fest misshagade honom.
Då hon stannade i skuggan af ett fönster, nalkades vikomten för första gången.
– Jag vet icke, sade han med ett tonfall i rösten, beräknadt att visa den högsta vördnadsbetygelse, förenad med en känsla af djup beundran, jag vet icke, signora, om ni värdigas erinra er att jag hade haft den lyckan att se er en gång förr än jag såg er på Monte Pincio, ehuru jag, då jag fick den äran att bli presenterad för er, icke egde mod att göra samma frågor som nu.
– I händelse, svarade Annunciada med en helt förnäm likgiltighet, det verkligen skulle erfordras något mod för att göra en så enkel fråga – jag vill erinra mig att jag dagarne förut såg er på Capitolium – så inser jag ej hvad som sedan kunnat ingifva er det.
Det var icke på detta sätt vikomt de Ville-Rosny var van att bli bemött af de damer, som han bedrade med sin närmare uppmärksamhet.
Men för det pikanta i nyhetens skull kände han att den iskalla rosen i denna förisade atmosfer egde för honom långt mera tjusning än någon af Provences glödande rosor i deras prunkande och varma omgifningar.
– Ni är strängt patriotisk, ädla signora!
Man märker tydligt att allt främmande misshagar er, och dock önskar jag ingenting högre än att ni icke alltför bestämdt fasthåller er vid denna stränghet.
Då jag såg er på Capitolium, hindrade ni mig ifrån att sedan se något annat; och när jag återfann er på Monte Pincio, blef jag utom mig af glädje, då lord Stouthead, som jag händelsevis nyss förut träffat, lofvade presentera mig för prinsen af Montefiori, som han första gången återsåg efter deras möte någorstädes i Tyskland.
– Jag trodde att ni och lorden reste tillsammans.
– Huru ...
ni har kunnat tänka att jag dagligen skulle lefva och trifvas med en man, som studerar hvarje föremål i sin »guide», innan han sett det och, se’n detta är verkstäldt, studerar om igen för att icke tappa vägvisarens intryck – sina egna glömmer han, om de ej slå honom med någon synnerlig attraktion.
– Det der var en sida hos lorden, som jag särdeles värderar, återtog Annunciada enkelt.
Ni skizzerar med talang, herr vikomt!
Hvad kan också vara otillständigare än att lägga bördan af våra intryck på andra, som troligtvis, i bästa fall, icke höra dem hvarken med intresse eller tålamod.
Vikomten rodnade starkt.
– Skulle ni måhända, signora, behaga säga mig hvilket det värsta fallet kunde vara, om detta vore det bästa för en stackars dåre, som vågade vara uppriktig?
– Det är något som jag förmodar beror af olika länders sätt att se och taga sakerna.
Om vi föreställa oss att det vore fråga om en romare, så skulle han utan gensägelse anse som det värsta, ifall han väckte t. ex. en viss trötthet.
Det skulle såra hans fina grannlagenhet.
– Utan tvifvel skulle fransmannen icke gifva romaren efter i denna hedrande känsla.
Men långt ifrån att minska er stränghet, synes ni fördubbla den.
Ni älskar starka uttryck för era tankar.
– Är något deruti som misshagar er, så tillräkna detta min obekantskap i afseende på umgänget med utländningar.
Det tycktes mig som om ni sjelf med förkärlek nyttjade starkt målande uttryck, och jag hoppades vara artig, då jag besvarade er på samma sätt.
Det var ytterst obehagligt för den unge vikomten att finna sig på detta sätt tillbakaslagen af den skarpsinniga, all courtoisie föraktande romarinnan, och det värsta var, att hon hade den grymheten att med ett småleende, hvars make han aldrig sett och som han hoppades aldrig mera få se, liksom gifva tillkänna att hon ansåg deras lilla tête à tête nu ha varat tillräckligt länge.
Uppbragt, sårad, men alltid beherrskande sig, steg vikomten tillbaka.
Annunciada sökte ett annat fönster.
Hennes blod brann och flammade på kinden.
Fransmannens lättsinniga påflugenhet förnärmade henne, och hon var glad att ha befriat sig ifrån honom.
Men Geatanos frånvaro smärtade henne – hvarföre infann han sig icke just nu, då hon skulle varit så lycklig att få liksom krossa dessa utländningar genom åsynen af en verklig romare, alltför stor och högtänkt att, lik hennes bror Guilio, vilja lysa med spillrorna efter det förflutnas väldiga skeppsbrott och liksom bedraga de godtrogne.
Geatano förstod att vara långt stoltare och mera vördnadsbjudande i sin icke dolda fattigdom än Guilio i sin narraktiga lyx, underhållen för några dagar och sedan betald med oräkneliga försakelser.
Redan ett par minuter hade den gamla prinsessans blick med illa doldt missnöje följt dottern.
Hon hade midt under samtalet i den krets, der hon sjelf var medelpunkten, sett allt, som tilldrog sig, och hade fullkomligt uppfattat den min af sårad känsla, hvarmed vikomten aflägsnat sig.
Ett par gånger hade den oroade modern kastat ögonen på sin son för att begära hans biträde, men lord Stouthead hade lagt handen på hans arm, och det var ej möjligt att slippa undan.
Det var denna moderns motgång som midt under sällskapslifvet gaf Annunciada tid att drömma – drömma utgjorde hennes älsklingsnöje – och som äfven gaf henne tillfälle att obemärkt emottaga en hoprullad biljett, den hotellets hofmästare eller allt i allo, den gamle Pietro, bjöd henne på samma gång han serverade henne glace.
Med en lätt blekhet, alstrad af fruktan att bli sedd, drog sig den unga flickan bakom en af kolonnerna, der hon under sprittande hjertklappning uppbröt det dyrbara lilla papperet och läste följande:
»Min sol!
Förgäfves kämpar jag i dag emot mitt mörka sinne.
Jag vet – ty jag vet alltid mera än du anar – att den fransyske narren sett och förälskat sig i dig på Capitolium.
Han har till och med vågat göra Cecco, ciceronen, frågor, som förråda hans hänförelse.
Sedan har han återfunnit dig på Monte Pincio: det har din bror sagt mig ...
Nej, nej, jag kommer icke.
Annunciada, du den fattige Geatonos enda blomma, hans berusande ljufva blomma, hans enda dyrbara skatt, jag förgås af längtan att återse dig.
Men att återse dig, medan vikomt de Ville-Rosny djerfs att låta sina blickar hvila på din gudasköna gestalt, det vågar jag ej, ty ännu eger jag ingen rättighet att rycka sig undan andras hänryckning ...
O, hur jag lider och brinner!
Guilio har afsigter, som jag afskyr att utforska.
Men snart, min själs brud, min Annunciada, skall jag bedja dig att gifva mig ett möte, ett möte beviljadt – din kusin.
Gaëtano.
P. S. O, hvad denna afton blir lång!
Om du ofta går till fönstren, får jag kanske se dig.
Jag smyger förklädd omkring.
Blicka ej mildt och ljuft på någon annan än din brudgum.
Jag är ingen vild, ingen blodtörstig tyrann.
De familjer, som fläckat historien med sina grymma hämdedåd, äro ej af mina, och ändå beder jag att denne fransmans väg ej må korsa min.» – – – – – – –
I en flyktig sekund öfverflög
Annunciada biljetten, derpå gömde hon den under sitt skärp och återvände till fönstret.
En skugga gled i detsamma förbi, men den syntes otydlig, så noga insvept som den var.
Annunciada tyckte sig likväl, i villa eller verklighet, se ett finger tryckt mot läpparne.
Hennes svarta ögon blixtrade, ett stjernskott flög utåt den dunkla platsen framför palatset, och hennes klara bernstensfärgade hy blef öfvergjuten af en ännu klarare purpur, het som söderländskans hjertblod.
Hon väcktes af sin brors röst.
Han hade ändtligen lyckats att få återtaga sina öfriga pligter, och nu lemnade han systern åt den välvillige lorden, hvilken genast på en barbarisk blandning af fransyska och italienska började underhålla henne med sitt tilltänkta besök hos den remarkabla åsnan, något som så synbart roade Annunciada, att vikomt de Ville-Rosny kunde hafva bitit sönder sina läppar i förtreten.
Men nu torde vi haft nog af prinsessans soiré.
Hennes sista ord, då hon tog godnatt af sonen, för att återvända till sina smårum, voro dessa:
– Kom ihåg, det går icke an att fortfara med dylika depenser, om ingenting uträttas.
Jag är rädd, Guilio, att du obetänksamt inledt ett vågspel, som försätter oss i ännu värre omständigheter.
– Tro icke det, min mor!
Vikomten är kär, allvarsamt intagen, och han är rikare än lord Stouthead – åtminstone blir han det i framtiden, då han efter sin far ärfver markistiteln och egendomen.
– Nå, jag vill ännu lita på dig.
Men Annunciada såg ej uppmuntrande ut.
Tänk om ...
– Ack, min mor, låt oss nu icke sjelfva skapa mörker, då himlen vill ljusna!
Mellan lorden och vikomten.
Samtal under hemvägen.
– Prinsen är en verklig gentleman, utlät sig lorden.
Skada blott att han talar så dålig engelska!
– Den är icke sämre än vår italienska, svarade vikomten.
– Jo, tio resor.
Men det är äfven skada att hans affärer äro ännu sämre än hans engelska.
Om det icke varit opassande, hade jag gerna velat proponera honom att jag finge inköpa en del af det gamla intressanta palatsets numera öfverflödiga och ytterligt vanvårdade tillhörigheter.
Det skulle blifvit en herrlig acqvisition för mitt hus vid ***.
– Förlåt att jag afbryter er, mylord!
Men huru kan ni tala om eller tänka på något annat än prinsens bländande syster?
– Åh ja, jag såg att ni var starkt upptagen på det hållet.
Hon är verkligen hvad hon bör vara som den sista nobla dottern af det murkna huset.
Hade hon någonting mer än sin skönhet och sin stolta romerska värdighet, skulle jag öfverse med att hon är italienska och katolik och göra mig allt omak med att förmå henne åtfölja de öfriga konstsakerna till England ... ty angående dessa skall jag göra mig mycket omak.
– Ni har kanske originella idéer, mylord, men de ha det felet att vara mördande.
Annunciada, detta lefvande mästerstycke af den förste mästaren, hon skulle »följa med» någonting!
Jag bekänner öppet, ty jag önskar ej dölja mina tankar i denna sak, att jag skulle lägga allt hvad jag eger och allt hvad jag kan komma att ega för hennes fötter, om jag någon dag finge minsta anledning tro att hon bevärdigade mig med sin uppmärksamhet.
– Talar ni allvar, vikomt?
– Det måtte icke vara svårt att höra.
Jag är ursinnigt intagen.
– Så tag henne då, svarade lorden flegmatiskt.
– Jo, så lätt är det verkligen.
Försök blott att se på henne!
– Det försökte jag, och jag försäkrar er att, utan att smickra mig sjelf, hon hörde mig alldeles icke ointresseradt.
– Hvarföre, min bäste lord?
Jo, derföre att ni talade om er abominabla passion för åsnan.
Hade ni deremot haft något att förkunna om er sjelf ...
– Jaså, ni tror det slagit mindre väl ut?
Hade jag tid, skulle det kunna falla mig in att visa er motsatsen.
– Mylord, ni har erhållit mitt förtroende ... jag ber er erinra er det.
– Vikomt, ni erhöll mitt förut.
Tror ni icke att jag förstår uppskatta denna perla?
Hon skulle, då hon uppträdde i societén, göra hvarenda man afundsjuk på den, som egde rättighet att föra henne vid sin arm.
– Allt det der behöfver ni icke upprepa för mig.
Här är endast fråga om att ni torde påminna er, det ni erkände att hennes fattigdom hindrade er att föra henne till England med de öfriga konstsakerna.
Jag svarade er då att jag ville lägga allt för hennes fötter.
Alltså anser jag mig ha gifvit er, mylord, en förklaring, som tillåter oss att här stanna.
– Bra ...
Jag förhastar mig aldrig.
Emellertid kan jag gifva er ett godt råd, som det står er fritt att följa, medan jag besinnar mig.
– Nå, det lyder?
– Ni vänder er icke till henne, utan till brodern.
Han skall bli förtjust, emedan han får utsigt att låna penningar.
Vidare insinuerar han saken hos modern, som också blir förtjust, och hon säger till den höga damen, hennes dotter: »Palatset
Montefiori blir ett fullkomligt kloster med tiden, och ett kloster är ett mörkt hem mot ett solljust slott i Frankrike.
Välj ... vi ha blott två alternativer!» Nå, tviflar ni på utgången?
– Ja, vid Gud!
Hon älskar sitt
Rom och föraktar med ensidighet allt annat.
– Kanske blott för att intaga er desto mer.
– Och dertill skulle en sådan varelse nedlåta sig!
– Godnatt! sade lorden tvärt.
Jag har de engelska nyheterna i Times i afton.
Förlåt således att jag ej längre kan njuta af ert sällskap.
Sådan jag i afton är sinnad, säger jag:
Lycka åt ert företag!
När jag kommer till Frankrike hoppas jag bli presenterad för vikomtessen.
Kom sedan ni till England, så skall jag göra er samma tjenst hos lady Stouthead.
Min kusin är icke vacker, men hon är rik och ärfver en af de största och vackraste konstsamlingar.
Apropos, om det blir ni som ärfver palatset Montefiori, så måste ni sälja mig först och främst ...
– Godnatt, mylord! afbröt nu helt tvärt vikomten.
I morgon träffas vi troligen icke.
– Nej, det är så mycket säkrare som jag använder morgondagen för den der öfverläggningen, ni vet.
Vikomten låtsade icke höra.
De båda herrarne skildes.
Rivalernas första möte.
Ett par dagar hade förflutit efter festen hos prinsessan.
Solen hade nyss börjat titta in genom fönstren hos vikomt de Ville-Rosny, då han väcktes af ett par eftertryckliga slag på dörren.
ropade han, gnuggande sina ögon.
– Sono io.
– Det är jag, upprepade fransmannen ... hvilken jag?
– Cecco.
– Ah, jaså ...
Kom då in!
Cecco, den unge romaren, hvilken vikomten antagit till vägvisare, hörsammade kallelsen och inträdde.
– Ni ligger, utropade han med den naiva förtrolighet, som en facchino tillåter sig mot den, som betalar honom, en förtrolighet, som för öfrigt ingalunda bör anses som brist på tillbörlig vördnad.
– Visst ligger jag ... du väckte mig i min djupaste sömn.
– Lei dorme troppo ...
Bisogna levarsi ... son le nove.
Skrattande åt Ceccos bestämda ton, reste sig vikomten upp och började sin klädsel, vid hvilken romaren ej gjorde den ringaste min att biträda som kammartjenare, ehuru han allt emellanåt påskyndade den genom påminnelser om att solen stod högt på himlen, att man borde begagna tiden, emedan det tidigt skulle bli mörkt och så vidare.
Facchinon hade goda skäl att påskynda vikomtens toalett: han fruktade att detsamma kunde inträffa, som hade händt dagen förut.
Han hade då kommit sednare och nära en timma väntat på Ville-Rosnys uppstigande.
När denne slutligen var färdig och promenaden skulle företagas, kom prinsen af Montefiori.
Cecco afskedades då och fick åtnöja sig med en paulo i skadeersättning, i stället för de fem, på hvilka han kunnat göra anspråk, om han fått uppfylla sin funktion såsom vägvisare.
Att så der förlora 80 procent af en beräknad inkomst måste vara obehagligt för en hvar, men framförallt för en facchino, som lefver helt och hållet för dagen och ej alltid träffar på en rik främling att ledsaga.
Också hade ynglingen nu, för att vara säker på sin sak, infunnit sig en timma tidigare än öfverenskommet var, med fast föresats att hvarken låta en prins eller lord beröfva sig den påräknade förtjensten.
Snart färdig och följande sin vägvisare, begaf sig vikomten, att börja med, rakaste vägen till Agrippas pantheon och derifrån öfver Trajani torg till det gamla Forum romanum, hvarifrån han, sparande Colosseum till en annan dag, återvände till Corso.
Vägen leder genom trånga och smutsiga gränder och företer just ingenting märkligt, med undantag af Caji Bibuli grafvård, framför hvilken vikomten också stannade.
Den består af några väldiga block af tiburtinsk sten, inmurade i ett gammalt förfallet hus, hvars uppbyggare troligen ej fann sig litet belåten med att kunna begagna dessa gigantiska materialier, hvilka ej kostade honom någonting.
Formen är enkel, men ädel, och monumentet bär en lycklig prägel af en vördnadsbjudande ålder.
– Hvad är det der? frågade vikomten.
– E il sepolcro di Cajo Poblicio Bibulo.
– Ah, der är en inskription ... hvad står der?
– Senatus consulto atque populi jusso, började Cecco, och fortfor att uppläsa den gamla latinska inskriften, för hvilken vi dock vilja förskona våra läsarinnor, hvilka – efter hvad man sagt oss – hysa en oöfvervinnelig afsky för Virgilii och Ciceros språk.
– Vet du också hvad det betyder? frågade vikomten, småleende åt det sätt, hvarpå romaren uttalade latinet.
– Certamente, signor, svarade Cecco stolt.
Det betyder att på senatens inrådan och folkets befallning
Publicius såsom belöning för sina förtjenster erhöll denna plats till begrafningsställe åt sig sjelf och sina efterkommande.
– Hvar har du inhemtat all denna lärdom? frågade vikomten skämtande och utan att fästa någon uppmärksamhet vid den tonvigt, ynglingen hade lagt på de första orden, hvilka erinrade om folkets makt och majestät i den gamla romerska republiken.
– Jag har lärt det af ...
Facchinon hejdade sig liksom han varit nära att förråda något, som försigtigheten bjöd honom förtiga.
– Nå ... af hvem?
– Af ... af någon ... jag minnes ej rätt hvilken ... någon resande engelsman, som öfversatt det för mig.
Saken intresserade föga vikomten, och han fortsatte sin väg åtnöjande sig med det svar han fått.
Framkommen på Corso, gick han in på ett kafé och frukosterade med en kopp chokolad, under det att hans vägvisare depenserade en half bajocco på stekta kastanier.
Derefter lät han föra sig nedåt Tiber-stranden, beundrade Vestas tempel och erinrade sig vid betraktandet af Borca della verità och Foro Boario, der fordom ara maxima stod, sagan om Herkules och Evander.
Borca della verità befinner sig i portiken utanför kyrkan S:a Maria in Cosmedia och består af en rund stenskifva, som föreställer en oformlig mask och i hvars midt ett rundt hål är anbragt på det ställe, der munnen skulle sitta.
En sägen hotar med stor olycka hvar och en, som, sägande en osanning, skulle våga att sticka in sin hand i denna »sanningens mun»: handen skulle ovilkorligen krossas af sten-maskens tänder.
Icke långt härifrån ligger »la casa di Cola di Rienzi», ett litet tvåvåningshus af ett dystert och förfallet utseende.
Det är uppmuradt af ett slags små tegelstenar, hvilka arkitekten konstrikt hopfogadt, så att yttre sidan är beklädd med fantastiska basreliefer, skilda af kolonner med kapiteler, hvilka ej tillhöra någon antagen ordning.
En långt utsprängande fris (om man får begagna ett så oegentligt uttryck) öppnar sig i midten framför ett litet hvälfdt fönster, det enda, som man kan upptäcka på de tre fristående väggarne af byggnaden.
Från detta fönster säger man att den olycklige folktribunen ofta hållit tal till folket.
På den krökta arkitraven läser man en latinsk vers, hvilken man antager vara författad af Rienzis vän Petrarca:
»Adsum Romanis grandis honor populis».
I sitt halfförstörda skick och alldeles öfversålladt med bizarra arabesker och nyckfulla prydnader, tyckes det lilla huset vara en passande symbol af folktribunen Cola di Rienzi och hans utsväfvande planer till återupprättandet af Roms fordna glans och frihet.
Detta var åtminstone vikomtens tanke, då han återupplifvade i sitt minne historien om Rienzi, hvilken med allt sitt snille och sin kortsynthet, sin sjelfuppoffrande fosterlandskärlek och sin gränslösa fåfänga, sitt djerfva mod och sin olycksbringande obeslutsamhet, sin skepticism och sin vidskepelse, huru man än må bedömma honom, dock alltid skall framstå som en af medeltidens mest intressanta och mest karakteristiska personligheter.
Dessa reflexioner slutade den unge fransmannen med att frammumla något om »vilain parvenu».
I detta ögonblick vek en högväxt man, insvept i en vid kappa, om hörnet och stannade en sekund framför Ville-Rosny, på hvilken han kastade en föraktlig, forskande blick beledsagad af ett ironiskt småleende.
Vare sig att detta härrörde deraf att han hört och ogillat vikomtens yttrande om
Rienzi, eller att det kunde tillskrifvas någon för denne helt och hållet främmande tanke – nog af, för fransmannen gick det alldeles förloradt, emedan hans uppmärksamhet i detta ögonblick blef upptagen af en liten mörkögd och förfärligt smutsig flicka, hvilken från spetsen af en sophög, som stödde sig mot la casa di Rienzi, af alla krafter ropade:
– Bajocco, signor ... signor, bajocco!
Som den lilla flickan, oaktadt sin önskan att erhålla en bajocco, dock ej gjorde min af att lemna sophögen, och som vikomten icke kände någon kallelse att uppsöka henne der för att öfva barmhertighet, vände han sig om och frapperades nu af mannen med kappan, som i ögonblicket aflägsnade sig, efter att ha nickat åt Cecco, som å sin sida blottade hufvudet med särdeles vördnad.
– Hvem var det der? frågade vikomten.
– Il marchese di Montefiori, sade Cecco med någon förlägenhet.
Han är kusin till den sköna princessan, som ni såg på Capitolium.
– Vikomten rodnade – kusin till ...
Nå, huru känner du honom då?
I stället för att besvara denna fråga, visade facchinon på de tre brustna hvalfven af Ponte Rotto, hvilka dock icke kommo fransmannen att glömma Annunciadas kusin och hans bekantskap med vägvisaren.
Efter att med helt och hållet splittradt intresse – ty Cecco ville ej tala om annat än det, som tillhörde hans befattning – hafva betraktat Ottavias portik, som fordom var ett af Roms praktfullaste monumenter och i hvars hvalf man nu säljer fisk, efter att ha snuddat öfver Chetto, judarnes tillflyktsort, och efter att ha passerat Isola Tiberina, kastade vikomten sig in i Trasteveres smutsiga och krokiga gränder.
Här befann sig Cecco i sitt element – han var sjelf trasteverianare – han rätade på sig, upplyfte hufvudet och såg sig omkring med stolta ögonkast i det smickrande sjelfmedvetandet om att vara född på andra sidan Tibern.
Trastevere är för Rom hvad Castilien är för Spanien.
Trasteverianaren är väl icke såsom castilianaren född adelsman, men han smickrar sig dock med att i hans ådror flyter det renaste romerska blodet, han berömmer sig af att ingen af hans förfäder beblandat sig med barbarerna, han tror ej ens att dessa någonsin satt sin fot på andra sidan Tibern.
Huru än härmed må vara, det säkra är att trasteverianaren bibehållit den vackraste och renaste romerska typen i kroppsbildningen, och hvad själsegenskaperna beträffar, har han från forntiden bevarat en okuflig stolthet och ett vildt mod.
Han betraktar med ett visst förakt romarne från stadens 13 andra regioner och med misstänksamhet de få främlingar, som våga sig in på hans område, der det för öfrigt just ej finnes något särdeles anmärkningsvärdt för nyfikenheten eller konstsinnet.
Vikomten hade valt denna väg för att genom gatan Longara komma till S:t Peterskyrkan, med hvilken han ville sluta dagens vandring.
Ceccos tal liknade en liflig ström.
Men vikomtens tankar följde ej den strömmen.
– Nå, Cecco, du känner då den unge ädlingen, som talade med dig?
– Ah, så ni talar!
Jag känner många ädlingar.
Man vet hvem Cecco är, trasteverinaren Cecco. Men ni, en främling, kan ej veta allt.
– Jag tror han såg bra ut ... bättre än prinsen.
– Det beror på tycket.
– Umgås han icke hos sina slägtingar?
– Hvad kan jag känna derom ...
Huru befaller ni nu er väg, signor?
– Oåtkomlig! mumlade vikomten för sig sjelf ...
Men bestämdt snuddade ett papper mellan Ceccos och den ädle kusinens händer ...
Ha, om något hinder finnes från detta håll, då ...
Och jag återser henne ingenstädes och kan ej göra min uppvaktning förrän i morgon. ...
Vet du något ställe der jag kan få mig en flaska orvietto? frågade
Ville-Rosny, som slutligen kände törsten lägga band på fantasien.
– Si, signor ...
Tutto vicino di qui, svarade Cecco och tog af åt en bakgata.
Ehuru det ej var så »helt nära», som facchinon utlofvat, stannade han snart utanför en bottegha, öfver hvars dörr följande inskrift stod att läsa:
Sale e tabacchi.
Spaccio di vino e di acqua-vite,