Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förhållande skall sålunda modifiera sig, att intellektuel utveckling är ogynsam för fruktsamhet; med växande andlig förmåga aftager den fysiska produktiva kraften, och resultatetaf denna lags verksamhetsyttringar skall bli, att när civilisationen vinner seger öfver barbariet, så kommer det förhållande, som i första stadiet eggade till civilisation, äfven slutligen att bli dess skydd.
Under det att Herbert Spencers system förkastar metafysiken, förbiser det dock ingalunda psykologien, hvaråt den tredje afdelningen af hans verk är egnadt, deri han afhand-ar de allmänna förbindelserna mellan själ och lif samt deras förhållande till andra uppenbarelseformer af det okända.
Utrymmet förbjuder oss åter att dröja härvid, men i förbigående anmärka vi någonting för denne tänkare särskildt karakteristiskt, nämligen den förträffliga ‘ metoden i hela hans bygnad, i det hvarje ny del nästan af sig sjelf framväxer ur det föregående.
Såsom vi redan angifvit, är det vårt syfte att sysselsätta oss med de mera konkreta sidorna af denna filosofi, hvilka vi skola möta i grunderna för sara-hällsläran, hvarför vi nu skynda öfver till denna afdelning.
Fjerde delen af Herbert Spencers system är egnad åt vetenskapen om det menskliga samhället ur synpunkten af evolutionsläran, sådan den blifvit förklarad och tillämpad i de föregående delarna.
» Lif », säger Herbert Spencer i sina First Principles, » är inre relationers fortgående afpassning efter yttre relationer ».
Hans Principles of Sociology äro egnade åt att visa, huru-ledes den sociala organismens lif icke är ett undantag från denna regel.
Han behandlar samhället såsom en organism, och de evolutionslagar han uppstält ior organismer i allmänhet tillämpas äfven på menniskoslägtet samt gifva en vetenskaplig grund åt samhällsläran.
Idéen om det menskliga samhällets enhet, om laglikmätighet i dess rörelser har hunnits med mer eller mindre klarhet af tänkare från Vico till Hegel, hvarjemte Strauss formulerat åsigter öfver den organiska och oorganiska utvecklingen i samma riktning som Herbert Spencer.
Dock eger dem emellan en betydligolikhet rum både i afseende på den kraft som varit i verksamhet vid samhällets daning och i afseende på karakteren af dess högsta form.
Det var med Comte, som de oklara och osammanhängande tankar, hvilka förut framstälts i ämnet, först togo positiv form såsom en vetenskap; han är verkligen den sociala vetenskapens fader, och för samhälls-lärans bestämning har man honom att tacka.
Den hufvud-sakliga skilnaden mellan Comte och Herbert Spencer är, att medan den förre betraktar den intellektuela faktorn såsom hufvudsak i den sociala utvecklingen, fäster den senare lika mycken vigt vid andra faktorer, såsom sinnesrörelser och moral.
I sin » Study of Sociology » * syftar han tydligen på Comte, ehuru han icke nämner hans namn, * * då han i kraftiga ordalag framhåller behofvet af sedliga så väl som af intellektuela förutsättningar.
Den stora praktiska olikheten dem emellan är, att Comte ifrade mot läror, som medgifva ett laisser faire och begärde en sträng positiv kontroll öfver samhället genom en elitcorps, hvaremot Herbert Spencer hyser afgjord motvilja för en sådan öfverstyrelse, räknande på de sociala krafternas egen förmåga af utveckling.
I afseende på deras respektiva metoder, tager Comte den historiska undersökningen till hjelp, medan Herbert Spencer utgår från principer a jpriori, lika tillämpliga på sociala frågor söm på andra fenomen, med andra ord han lägger större vigt vid deduktionen och begagnar induktionen blott till fullständigande och verifikation.
Herbert Spencer har så ofta oefter * tänksamt blifvit kallad en lärjunge af Comte, att han skrif-vit en broschyr, hvaruti han visar, huru han skiljer sig från honom.
Bland annat vill han icke antaga Comtes klassifi-kation af vetenskaperna, en indelning som enligt Herbert
* öfversatt på svenska af Victor Pfeiff under titeln » Inledning till sambällsläran » och utkommen på A. W. Björcks forlag 1880 — 1881.
* * Se härom äfven uppsatsen om Spencer i förra häftet af Dagens krönika.Spencers öfvertygelse hvarken motsvarar deras logiska eller historiska förhållande.
Han medgifver att Comtes uppfattning var storartad ocli värd allt erkännande, om man betraktar vetandets ståndpunkt på hans tid, men denna ståndpunkt har nu blifvit högre och Herbert Spencer anser der-för att Comtes klassifikation icke kan hålla streck.
I vissa afseenden äro likheterna dem emellan större än olikheterna, om man behåller i minnet att Comteicke kände till evolutionen i nyare mening.
Den samhällsläran angående delen af Herbert Spencers stora verk är ännu ofullbordad.
Han är dock for närvarande ifrigt sysselsatt dermed och man må hoppas att det snart skall fullständigt föreligga.
Under tiden har han populärt behandlat ämnet i det för allmänheten beräknade mindre verket » Study of Sociology ».
Denna bok — som sammanskrefs af honom på begäran af samfundet för inter-nationela vetenskapliga serieskrifter — bar mera än något af Eans större verk bidragit att sprida Herbert Spencers idéer och föra dem in i allmänhetens medvetande.
Ett studium af denna bok, hvaruti de flesta af hans praktiska idéer äro m nuce gifna, meddelar en klar föreställning om denne tänkares lifsgerning.
Yi tänka nu något detaljerad t inlåta oss på detta arbete, dervid.
i förbigående berörande hans » Social Statics » och mindre uppsatser,.offentliggjorda i åtskilliga tidskrifter.
I första kapitlet af sin » Study of Sociology » påpekar Herbert Spencer behofvet af en vetenskaplig samhällslära, och med roande exempel — han är en mästare i konsten att lifligt exemplifiera — visar han den stora okunnighet som äfven bland bildadt folk råder i afseende på förhållandet mellan orsak och verkan i samhällena.
Hur ofta — anmärker han bland annat — säga icke menniskor, att regeringen borde taga i tu med det eller det, åstadkomma en ändring i det eller det missbruket: » Det är sant, omman frågar dem, skola de icke i tydliga ord påstå, att en lagstiftande eller styrande apparat kan utöfva en makt, vare sig andlig eller materiel utöfver den, som utgår från nationen sjelf.
De nödgas medgifva, om man ansätter dem, att de krafter hvilka röra en styrelsemaskin äro krafter, de der skulle upphöra att verka i samma stund medborgarne upphörde att med sitt arbete underhålla desamma.
Men icke dess mindre innebära deras förslag én hemlig tro på ett visst kraftforråd, som icke mätes efter beskattningen.
När den frågan uppstår: hvarför gör icke regeringen detta för oss?
åtföljes hon icke af den tanken: hvarför sticker icke regeringen sina händer i våra fickor och tager fram pengar och betalar tjenstemän, som göra det, i stället att låta oss göra det sjelfva; utan den åtföljande tanken är denna: hvarför beviljar oss icke regeringen i kraft af sina outtömliga tillgångar denna välgeming?
» Sådana politiska tänkesätt gå sålunda hand i hand med de gängse föreställningarne om fysiska företeelser.
Likasom grubblaren öfver ett perpetuum mobile hoppas att genom en skicklig anordning af delarne kunna från ena ändan af sin maskin utveckla större kraft, än han tillför honom vid den andra; så^är ock den alldaglige politiske förslagsmakaren öfvertygad, att ur en lagstiftande apparat, väl inrättad och skött med tillbörlig skicklighet, kan framkallas en välgörande statsverksamhet utan någon skadlig återverkan.
Han väntar sig af ett oförståndigt folk förnuftiga handlingar och att lågt stående medborgare skola utveckla en högt gående verksamhet. » *
Det är en af Herbert Spencers grunddogmer, att regeringen är en af kom ma af osedligheten.
Yore sedligheten
* Inledning till samhälhläran, svenska öfversättningen, I, sid. 5 — 6.
De af författarinnan i det följande här och der inflätade citaten hafva vi likaledes återgifvit efter den utkomna svenska tolkningen.
Med.allmänt iakttagen, skulle regeringen icke existera.
Regeringen är endast en profinrättning, härflytande af mensklig ofullkomlighet och ej öfverensstämmande med fullkomlighets-tillståndet.
I den mån civilisation tilltager, aftager densamma.
I England är lagstiftningen obetydliggjord genom en ny och * större makt, den allmänna opinionen, och då menniskor hunnit till fullkomlighet — hvilket Herbert Spencer icke misströstar om att de skola göra under loppet af utveckling och civilisation — då sedelagen frivilligt lydes af alla, då äro regeringens funktioner afslutade.
Tydligen är staten icke der dyrkad med den blinda devotion, som i några europeiska land, der den dyrkas i ljuset af ett Ding an sich, ett förråd af kraft och allmakt, och Herbert Spencers åsigter mötas på halfva vägen af en allmänhet som icke hyser en omåttlig tro på det officiela i och för sig.
Denna oryggliga fordran derpå, att politisk förvaltning bör vara ett slags kompromiss och att vi sjelfva i kraft af förnuftet böra vara vår ledning, behandlas mera utförligt i Social Statics, der Herbert Spencer gifver nyckeln till sin etiska lära, hvilken står i motsats till den utilitarianistiska
skolan, som lär att allt förmånligt är äfven rätt.
För guddomen, säger Herbert Spencer, måste det rätta och det förmånliga vara termer som kunna konverteras, så att allt som är rätt är äfven förmånligt.
Men i vår komplicerade verld är det för det ändliga förnuftet vigtigare att veta hvad som är rätt, än hvad som är förmånligt.
Å andra sidan får Herbert Spencer icke förblandas med intuitionens förfäktare, eftersom han icke anser den moraliska känslan såsom oföränderlig och medfödd, utan betraktar den såsom oräkneliga generationers samlade och ärfda erfarenhet, på samma sätt som hvarje annan yttring af evolution.
Förutom dem som medgifva, att det bör finnas en vetenskaplig tolkning af sociala fenomen, men som förneka möjligheten af dess praktiska tillämpning, finnas dock äfvenpersoner som neka, att det i menskliga angelägenheter kan gifvas någon utforskbar ordning och som tro i olika former på deus ex macliina.
I andra kapitlet af Study of Socio-logy af handlar Herbert Spencer frågan, huruvida det fins en samhällsvetenskap.
Han visar synnerligen klart och obestridligt, att öfver allt, der det gifves förhållande af orsak och verkan, der gifves det ock vetenskap, och han bevisar att alla i tysthet medgifva detta i fråga om sociala fenomen, annars skulle regering och lagstiftning helt enkelt bli orimliga.
» Parlamentsakter kunna i så fall gerna göras beroende af lottkastning eller af » krona och klafve » eller kan man helt och hållet undvara dem: om fenomen inom sam-hällslifvet icke följa någon bestämbar lag, kan ingen verkan beräknas — allt är kaos.
Å andra sidan, om det gifves ett naturligt sammanhang mellan orsak och följd, då måste den förening af krafter, genom hvilken en förening af verkningar frambringas, frambringa denna förening af verkningar i enlighet med lagarna för dessa krafter.
Och om så är, höfves det oss att använda all vår skicklighet för utrönandet af hvilka dessa krafter äro, hvilka deras lagar och på hvilka sätt de samverka med hvarandra ».
På samma sätt, som vi i fråga om ett barn kunna förutsäga vissa biologiska fakta, angående dess tillväxt, utveckling och kroppsbygnad, utan ått vi derför kunna säga, hvilka biografiska fakta som skola komma att tillhöra dess lefnadsbana, så äro ock i ett samhälle de allmänna förhållandena af tillväxt och bygnad ett område för vetenskapen.
De ovigtiga detaljer, som utgöra bålen i de flesta historiska arbeten, kunna alltså jemföras med de oförutsedda tilldragelserna i individens lif.
Herbert Spencer förkastar afgjordt det vanliga sättet, hvarpå historia studeras.
Historien skall enligt hans uppfattning hafva en vetenskaplig grundval, skall vara hvad han någorstädes kallar beskrifvande sam-hällslära, i stället för att, såsom ofta är fallet, utgöra blottett magasin för anekdoter och personela uppgifter.
Det är klart, säger han ironiskt, att ett sådant studium, som han begär, icke kan ställas i jemnhöjd med dessa historiska stu * dier, hvaraf man i allmänhet är så djupt intresserad.
Det öfverlägsna värdet af en kunskap om konungalängderna, dynastiernas öden och hofvens trätor står utom all fråga.
Om mordkomplotten mot Amy Robsart anstiftades af Lei-cester sjelf med drottning Elisabeth som medbrottsling eller icke, om den af konung Jakob lemnade berättelsen om Gowriesammansvärjningen är sann eller falsk, äro tydligen frågor som måste afgöras, innan man kan draga några för-nuftsenliga slutsatser angående utvecklingen af våra politiska institutioner.
Att Fredrik I af Preussen grälade med sin styfmoder, misstänkte henne för att vilja förgifta honom, flydde till sin tant och efter att hafva tillträdt kurfurstevärdigheten genöm stämplingar och mutor arbetade för sin konungamakt; att en half timme eftér hans död hans son Fredrik Wilhelm afskedade hans hoffolk, började en sträng hushållning, gjorde till sin lifsuppgift att rekrytera och öfva sin armé och att han började hata och förfölja sin son — dessa och dylika uppgifter rörande alla ^konungafamiljer i alla tider äro tydligen saker, utan hvilka civilisationen ej låter förklara sig.
Ej heller kan man undvara en noggrann kunskap om tilldragelser, sådana som Napoleons krig — hans eröfringar och utpressningar i Italien, hans trolösa behandling af Yenezia, hans expedition till Egypten, hans framgångar och massakrer derstädes, nederlag vid Acre och slutliga å.tertåg; hans olika fälttåg i Tyskland, Spanien, Ryssland o. s. v. inbegripande berättelserna om hans strategi, taktik, segrar, nederlag och blodbad — ty huru vore det under saknad af en sådan kunskap möjligt att bedöma, hvilka institutioner böra försvaras och hvilka förändringar inom lagstiftningen böra bekämpas?
Dock, sedan tillbörlig uppmärksamhet blifvit egnaddessa högvigtiga frågor, torde måhända någon liten tid — menar Spencer — med fördel kunna uppoffras åt studiet af samhällenas naturhistoria.
Någon ledning för det politiska handlandet torde möjligen kunna vinnas genom undersökningen af den frågan — hvilken är samhällsutvecklingens naturenliga gång och hvilket inflytande utöfvar den ena eller den andra politiken på den samma?
Det skall må hända visa sig, att ingen lagstiftningsåtgärd, af hvad slag
* den vara må, kan vidtagas, som icke står antingen i öfver-ensstämmelse eller i strid med den naturliga gången af ett folks tillväxt och utveckling, och att dess önskvärdhet snarare bör bedömas efter denna högsta måttstock än efter de närmast liggande fordelarne.
Utan att begära för mycket, kunna vi i alla händelser vänta, att om det gifves en lag för de vexlande organisations- och verksamhetsformer samhällena genomgå, kunskapen om denna lag svårligen kan undgå att inverka på vårt bedömande af hvad som är framåtskridande eller återgång — hvad som är önskvärdt, hvad som ar praktiskt och hvad som är blott utopi.
Yår tänkare förbiser ingalunda, att studiet af samhälls-läran - förvirras genom åtskilliga subjektiva och objektiva svårigheter.
Under de objektiva inbegriper han svårigheten att erhålla noggranna data, längden af den tid som så ofta skiljer orsak och verkan.
De subjektiva svårigheterna delar han i intellektuela svårigheter och sådana svårigheter som bero på känslorna.
Under intellektuela svårigheter exemplifierar han nödvändigheten, att vi i våra förhandlingar med andra varelser och när vi skola förklara deras handlingar, nödgas föreställa oss deras tankar och känslor i enlighet med våra egna; och svårigheten ligger deri, att vi vid ett sådant förfarande aldrig kunna träffa det rätta annat än delvis, men hafva ofta rent af orätt.
Den föreställning, en person bildar sig om en annans sinne, varder oundvikligen mer eller mindre bildad efter mönstret för hans eget *
— varder automorfish; och i samma mån det sinne, hvarom han skall bilda sig en föreställning, skiljer sig från hans eget, i samma mån är det antagligt att hans automorfiska tolkning aflägsnar sig från sanningen.
Att detta mätande af andra personers handlingar efter måttet för våra egna tankar och känslor ofta förorsakar misstydning, är en allmänt känd erfarenhet.
Men under det man inser att i fråga om medlemmar af samma samhälle, hvilkas naturer äro nära beslägtade, automorfiska för- ' klaringar ofta leda till villfarelse, inser man icke med tillräcklig klarhet, huru långt mera vilseledande sådana förklaringar vanligen äro, när frågan gäller individer af en annan ras, med hvilken man står i ett jemförelsevis aflägset frändskapsförhållande.
' I sjelfva verket märka vi detta, när förklaringarna icke äro våra egna, utan både de som förklara och hvilka föremålen äro för förklaringarna äro oss i andligt afseende främmande.
När vi, såsom i den äldsta engelska literaturen, finna grekiska historien ' uppfattad efter feodalväsendets begrepp * när forntidens hjeltar talas oin såsom furstar, riddare och väpnare, inse vi tydligen att föreställningarna om forntidens civilisation måste hafva varit ytterligt oriktiga.
När vi i religiösa historier från medeltiden finna Virgilius omnämnd såsom eri af de profeter, hvilka besökte Kristi vagga; när ett illustreradt psalterium återgifver scener ur Kristi lif, i hvilka alltid figurerar en borg med ett fällgaller; när till och med korsfästelsen af Langländ skildras på riddarspråket, så att krigsknekten, hvilken stack upp Kristi sida med ett spjut, betraktas såsom en riddare, den der vanärade sin riddarevärdighet; när vi läsa om att korsfararne sjelfva kallade sig » Kristi vasaller » — behöfva vi inga vidare bevis för att se, till hvilka löjliga missuppfattningar våra förfader förleddes, när de på judarnes samhällsskick och seder tillämpade sina egna föreställningar och begrepp.
Men vi märka icke att vi sjelfvaalltjemnt bilda oss föreställningar, hvilka om än mindre klumpiga dock komma ganska långt från sanningen.
» Underbara äro Allahs verk! » säger musulmanen i Indien.
• » Se den der franken går och stöflar „omkring, när han kunde få sitta still, om han ville ».
En annan intellektuel svårighet möter oss i de båda hvarandra motsatta trossatserna, att menniskonaturen är oföränderlig och att den låter lätt förändra sig.
I stället böra vi göra oss hemmastadda med den satsen, att menniskonaturen genom samhällslifvets uppfostrande, inflytande långsamt forändras under en följd af generationer.
De subjektiva svårigheter som bero på känslorna äro så många och intaga ett så vidsträckt fält, att Herbert Spencer egnar dem särskilda kapitel, hvilka han indelar under rubrikerna: fördomar, beroende af uppfostran, fördo-mar alstrade af fosterlandskänslan, klassfördomar, politiska fördomar och teologiska fördomar.
Bland dessa kapitel är det som handlar om uppfostran synnerligen lifligt i framställningssätt och slående i bevis.
Det skulle klara våra begrepp om många saker — säger han — om vi öppet ville erkänna den sanningen, att vi ega tvänne religioner.
Den ursprungliga menskligheten har blott en, en fjerran framtids mensklighet skall ock ega blott en * De äro hvarandra motsatta; och vi som uppehålla oss på midten af civilisationens utvecklingsbana måste tro på båda.
Dessä båda religioner äro afpassade för två med hvarandra kämpande grupper af sociala behof.
Den ena gruppen är förherskande i början, den andra skall varda det mot slutet; och man måste uppehålla en förlikning dem emellan under fortgången från början till slutet.
Å ena sidan fordras social sjelfbevarelse gent emot yttre fiender.
A andra sidan fordras samverkan mellan medborgarne, hvil-Tcen endast ' kan uppstå i den mån en redbar handel och vandel man emellan skapar ett ömsesidigt förtroende.
Såframt det ena behofvet icke tillfredsställes, går samhället antingen till ren undergång eller uppgår det i ett annat eröfrande samhälle.
Denna arbetsfördelning, detta utbyte af tjenster och deraf följande industriel förkofran och tillväxt af folkmängden, genom hvilka ett samhälle vinner den för sitt bestånd erforderliga styrkan, kunna icke utveckla sig, så framt det andra behofvet icke uppfylles.
I öfverens-8tämmelse med dessa båda stridiga behof uppstå tvänne stridiga pligtläror, hvilka båda tilläggas en öfvernaturlig sanktion.
Och, sålunda få vi de båda samtidigt existerande religionerna — hatets och kärlekens.
» Jag menar naturligtvis icke — anmärker härvid Spencer — att de båda kallas religioner.
Jag talar här icke om namn utan om saker.
Nu för tiden egnar man icke hatets kodex samma hyllning i orden, som man egnar kärlekens — den senare intar hedersrummet.
Men i verkligheten egnar man den kodex, fiendskapen dikterar, stor, ja större hyllning.
Nästan alla menniskor tro i verkligheten på hatets religion, på kärlekens religion åter tro de flesta, blott att de tro.
Erinra dem under ett samtal, angående t. ex. någon internationel fråga, om de föreskrifter, som innehållas i den troslära de bekänna, och det mesta ni skall afvinna dem är ett ljumt medgifvande --. »
Eget nog hafva vi, för att kunna uppehålla dessa båda stridiga religioner, hvilka båda behöfvas under vårt närvarande öfvergångsskede, från tvänne olika menniskoraser upptagit tvänne olika kulter.
Kärlekens religion hemta vi ur det judiska Nya Testamentets böcker, under det att romar-nes hjeltedikter och historier tjena oss som evangelier for hatets religion.
Under vår ungdoms uppfostran egna vi en liten del af vår tid åt den ena och en stor del af tiden åt den andra.
Och likasom för att göra förlikningen verklig, uppehållas dessa båda kulter på samma orter af samma lärare.
Yid våra offentliga skolor så väl som vid mångaandra äro samma personer prester inom båda religionerna.
Hvar sjunde dag framhålles sj älfforsakelsens ädla lära i bibelförklaringar ocb predikningar, och under de sex andra dagarne fram ställes i glödande ord det stora i att uppoffra andra.
Blodshämndens heliga pligt, hvilken såsom vi se hos ännu lefvande vildar, utgör den äldsta formen af hatets religion, och som, enligt hvad vi lära af forntidens litera-tur, stöder sig på guddomlig sanktion eller snarare guddom-lig befallning jemte menniskornas allmänna mening, är en pligt, som under de sex dagarne djupt inpräglas i sinnen, högeligen lämpliga att mottaga sådana intryck; men sedermera göres något litet för att utplåna denna stämpel, i det hämnden på den sjunde dagen förbjudes.
A priori skulle man hålla det for omöjligt att menni-skor under ett helt lif kunde fortfarande bekänna tvänne läror, hvilka ömsesidigt upphäfva hvarandra.
Men deras förmåga att medla mellan stridiga trosläror är ganska märkvärdig — märkvärdig åtminstone, om vi antaga att de uppställa sina stridiga trossatser i bredd med hvarandra; mindre märkvärdig, när vi upptäcka att detta icke är förhållandet.
Likasom ett intelligent barn, hvilket upprepade gånger får snäsor af äldre personer för sina besvärliga teologiska frågor, slutligen.
upphör att tänka på svårigheter, på hvilka det icke kan få någon lösning; så varder vid en litet senare period skolgossen så småningom van vid de till en början öfverraskande.
och oförklarliga motsägelser, som meddelas honom i skolan och kyrkan, och fäster icke längre någon uppmärksamhet vid dem.
Sålunda förvärfvar han, under det han växer upp, i likhet med alla omkring honom vanan att begagna än den ena och än den andra af sina trosbekännelser allt efter som tillfället fordrar; och när han hunnit mogen ålder, har denna vana fullkomligt rotfäst sig.
Nu utbreder han sig öfver nödvändigheten af att upprätthålla nationaläran och anser det vanhederligt att uppgöra
\ en oförrätt genom förlikning, i stället att hämnas den genom krig; och nu kallar han tillhopa sina tjenare och läser en bön för dem, deri han beder, att Gud måtte förlåta oss våra skulder, såsom vi förlåta dem, hvilka förbryta sig emot oss.
Det, hvarom han beder som en dygd på söndagen, föraktar han såsom en last på måndagen.
Kärlekens och hatets religion, i förening med de passioner de hvar för sig uppväcka, utgöra vigtiga faktorer i fråga om samhällsvetenskapliga slutledningar, och endast då kunna förnuftsenliga slutledningar af detta slag dragas,.
när båda dessa ordningar af faktorer hafva tillbörligt spelrum.
Yi måste betrakta hvarje grupp af sociala fakta såsom ett skifte i en fortgående metamorfos och de båda stridiga religionernas trossatser och känslor, hvilka innehållas i denna grupp, såsom grunddrag i detta skifte.
Yi måste göra mera.