Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Naturligtvis, ty poesien är för denna pedagogik blott en andlig danskonst, en artig sällskapslek, i hvilken man genom öfning vinner skicklighet.
Och elevens moraliska tänkesätt äro lika väl inexcerserade, och så ädla, som nödvändigt var i dygdens århundrade.
»Les plaisirs qu’on trouve dans les livres sont au-dessus de tous les autres amusements.
Je ne saurais vous exprimer combien ma satisfaction est grande, quand j’ai passé toute la journée soit en étudiant, soit en partie (hvilken moderation!) en jouant du clavecin.»
Vid en 17–18 års ålder är denna väl dresserade unga apa färdig, kan disputera öfver alla sociala, litterära och filosofiska ämnen, funderar på att skrifva en afhandling, som kriticerar Montesquieu – ingenting mindre – och kan gå ut i världen som en fulländad ung man, i hvilken man kan slå upp om allting, som i en stor Recueil des matières utiles, plaisantes et édifiantes, inbunden i maroquin och med guldsnitt.
Sådan var rococons pedagogik – konsten att skapa en homunculus i puder och lifrock – hur förstår man icke Rousseau, när man studerar den, och hur mycket storartadt nytt och djupt hade icke hans Emile att lära!
På samma vis som den unge Fredenheim tränades Claës Julius Ekeblad, men han tycktes ej vara danad för denna andliga skolridt med alla dess turer och steg.
Han förföll visserligen icke som många andra af hans adliga kamrater uppe i Uppsala till oarter och lättsinne.
Mallet intygar med småaktig noggrannhet hans goda uppförande.
»Hvad
Brännvin angår,» skrifver denne, »har jag sett herr Grefven taga del däraf i äldres sällskap, men det har endast skjedt, att han måtte wara lika med dem ...
Beträffande
Rökande har han i löndom öfvat detta sjelfsvåld, men det har icke hunnit längre än til de försök ungdomen tidigt göra.
Jag har för det och för snusande, då moraliseradt mycket och med den eftertryckligaste ifver, som jag förmådt, så att det alldeles blifvit aflagdt, sedan jag ej låtit en gång den ursäkt gälla, att det kunde ske för tandvärk, som grefven ibland attaqueras af.»
Det är som man ser den pura oskulden i jämförelse med hvad många af adelsjunkrarna hade för sig, äfven de som stodo under Ihres stränga ledning, ty den store språkmannen var ju särskild inspektor för de adliga alumnerna i Fyrisstaden.
Nej, det som tog emot hos Claës Julius var en egendomlig vek förströddhet, hvilken i fråga om studier yttrade sig som drömmande indifferens, eller som informatorn förargadt uttrycker sig som en »förträffelig kallsinnighet».
Det var ynglingens personlighet, som började träda fram med den första svenska Rousseaugenerationens vemodiga, litet trånsjuka och vankelmodiga drag, det var den blifvande salongsmänniskan och hofmannen, som reagerade mot skoltuktens pedantiska väsen och karga kost.
»Vous connaissez mon cher pêre – så skrifver han själf och ursäktar sig – la sensibilité de mon tempérament et avec combien de douceur et de politesse j’ai été élevé.»
Under fristunderna lyddes han till violoncellen som till en förtrogen, och i undervisningen fann han endast i det religiösa en fri synvidd för inbillningen, och allt som i dessa ynglingaår under studiernas öfveransträngning fanns kvar hos honom af svärmeri och fantasifullhet tog vägen mot religionsdrömmarnes blå horisont.
Han formligt åtrådde att gå till nattvarden (maj 1759), bedyrande att detta icke berodde på något »politiskt ändamål» och någon »kitslighet» utan af »pur längtan att få blifva delaktig af Guds Nåde».
Mallet intygar detsamma: »Dess svaga ålder torde väl icke wara utan nyfikenhet och barnslighet öfver ett så heligt ärende, men jag förstår ej annat än att det är Guds wärk till att fullkomna svaga
Menniskors uppsåt».
Bättre än i Uppsala trifdes den unge Claës Julius på egendomarna i dess omgifning, med sin drömmande, nöjessjuka indolens skapad för landtlifvets dolce far niente och herrgårdarnas glada sällskapslif.
Också se vi honom under ferier och helg regelbundet åka ut öfver Upplandsslätten till Ihres egendom Sandbro, till ryttmästar Jennings på Forsvik, ja ända till Engsön med de berömda »tusende nöjena».
Särskildt trifdes den unge Claës Julius på den Stenbockska egendomen Rånäs, där spiran fördes af två unga skönheter Fredrica och Magdalena, hvilka ännu här i sin landtliga oberördhet gunstigt upptogo den unge Celadons hyllning för att sedan som firade societetsdamer i Stockholm med väl mycket öfvermod behandla sin forne tillbedjare.
Men medan Claës Julius under sommarnätterna åkte mellan dessa adelsgods, blef hans hufvud fullt af längtan mot hofvets och societetens lif.
Från läxböcker, ohyfsade studenter och Uppsalapedanter gick hans tanke mot de glimmande salongerna med alla de vackra kvinnorna och alla de sprittande infallen, de förnäma stockholmsassembléerna, om hvilkas äfventyr och elegans en svärm af anekdoter trängde ut i bygderna med sorl af yra menuettmelodier.
1759 skulle den unga militären, som nu, alltjämt i frånvaron från sitt regemente, avancerat till förste adjutant, hafva fullgjort sitt pensum i allmänbildning, och den stränga excellensen gaf sonen tilllåtelse att flytta ner till Stockholm och utbyta de trägna studiedagarna mot hufvudstadens hof- och sällskapslif.
Det var för öfrigt ej i onödan medlemmarna af den högre och bemärkta aristokratien läto sina söner ligga vid universitetet, ty vistelsen i Uppsala var ganska kostsam.
De konton Mallet uppsatte öfver Claës Julius’ utgifter under dessa år äro olyckligtvis förkomna, men när ett par adliga unga studenter från en familj af ringa betydelse, som ett par bröder Tersmeden (enligt i Uppsala bibliotek förvarade räkenskapsböcker) gåfvo ut mellan 2,000 à 2,600 daler kopparmynt per termin, och professor Berch i sitt memorial i fråga om
Informationsverkets förbättring från år 1769 angifver ensamt informatorslönen uppgå mot 1,800 daler kopparmynt, kan man utan öfverdrift beräkna de omkostnader, en excellens som Ekeblad hade för sin son till cirka 10,000 daler kopparmynt per läsår.
Existerade ännu adeln som det privilegierade ståndet, hade det också att representera därefter, icke minst vid högskolorna.
Vid julen 1759 afslutade sålunda Claës Julius säkerligen utan någon afsaknad sina läroår i Fyrisstaden och lämnade Anders Celsius’ observatoriehus, där han haft sin bostad, med dess ärfda anda af oförtruten forskningsflit, för det fina umgängeslifvet i det förnäma adelshuset vid Norrmalmstorg på gamla operahusets tomt.
Det nya skiftet af Claës Julius Ekeblads lif, själfva hans gyllene ungdomsår i Stockholm mellan 1760–66, känna vi än bättre än barndomstiden.
Tack vare en dagbok af hans egen hand i sju digra kvartvolymer, den kanske yppersta källan för kännedomen om societet och adel från frihetstidens slut, kunna vi så godt som dag för dag följa hans göranden och låtanden, hans drömmar och idéer, de erfarenheter och upplefvanden, genom hvilka den drömmande ynglingen småningom mognade till en käck och världsklok, men i grund och botten alltid ömhjärtad och vek kavaljer.
Denna dagbok förtjänar så mycket mera att citeras, som den aldrig behandlats – jag räknar ej ett par sidor tryckta hos Arvid Ahnfelt.
Dagbokens första volym bär följande titel: »Livre contenant des Evenements, des Amourettes, des Caractères et des Historiettes, entendus, vus et remarqués par moimême dans les Sociétés où j’ai été.
Ce qui est écrit ici dedans est écrit pour la postérité mais non pour les gens qui sont de ce temps.
Fait et commencé par Claës Julius Ekeblad.»
Företalet dateradt 1 april 1760 berättar, att den vackra anteckningsboken med sina permar i rödt maroquin först – karakteristiskt nog – varit ämnad till Capitel-Bok i en upplöst Vänskapsorden, sedan heter det:
»jag har tänkt att föra här uti en liten journal om Amouretter, icke allenast mina utan ock andras samt andra mera märkvärdiga saker, jag har tänkt, att jag kunde göra det med så mycken mera säkerhet som jag aldrig ärnar visa detta arbete åt någon, eho det monde vara.
Jag har tänkt att kunna härigenom få i framtiden se denna tidens sedvanor, tänkesätt och folks differenta caracterer.
Jag hadde intet behöft göra mig detta dubla omak, men emedan jag ei för min faders skull kan skrifva uti min andra journal annat än det, som jag vil at han kan få se, nödgas jag göra mig detta omak.»
Just under dessa decennier mot 1700-talets afslutning hade bruket att skrifva långa egenhändiga protokoll öfver lefnadsöden och känslor, att i vidlyftiga dagböcker bokföra veckornas alla tilldragelser och stämningar, blifvit en formlig mani inom de bildade klasserna.
Det var ett uttryck af den nyväckta subjektivitet, som gick genom världen och gaf ett oanadt intresse för jagenas historia, det var också under detta tidsskiftes brytningar mellan instörtande tro och religion och en hänförd men nymornad mekanisk världsåskådning, hvilkens läror ännu ej gått ens profeterna i blodet, en ersättning för bikt och bön.
Dessa journaler blefvo på en gång domare och vittnen, tröstare och anklagare, och det behof af själfuppgörelse, som kristendomen förut tillfredsställt, fick ett utlopp i dessa långa intima bekännelseskrifter, uppsatta till egen vägledning i själfgranskningens tysta aftontimmar, samtidigt med att de äfven helst för helt unga antecknare tillfredsställde mindre ideella behof och blott uttryckte deras första reflexioner och intryck af de människor och förhållanden, med hvilka deras lif hade att kämpa.
Vi äga i Sverige på 1700-talets senare hälft ej få sådana journaler af olika intressen.
Somliga äro – såsom de hvilka styckevis offentliggjorts af den blifvande riksmarskalken Carl Bonde – blott lakoniska referat af dagsnyheter och upptecknarens egna händelser, utan uppfattning, stil eller anspråk, med personliga upplefvanden torrt ifyllda almanackor.
Andra, nerskrifna af helt utåt lagda naturer lägga an på att så troget som möjligt fotografera omvärlden, att noga skildra typer och ansikten.
– Sådan är den blifvande rikskansleren Fredrik Sparres långrandiga journal, en negativ afgjutning af tiden, det vill säga en afgjutning, där det som i verkligheten är upphöjdt blir platt, medan det som är platt, – förblir platt.
Af djupare litterärt och andligt värde äro väl blott tvenne dylika journaler – J. G.
Oxenstjernas och G. J. Ehrensvärds.
Johan Gabriel Oxenstjerna är den gustavianska tidens söndagsbarn.
Rococons mest gratiösa behagfullhet strålar med tusen täckheter ur allt han skrifvit, och öfver hans konstlösa och förtjusande dagboksanteckningar från ungdomen hvilar den koketta förtrollning en ung, vacker och lifsberusad kvinna förmår skänka hvarje småsak i sitt sätt att vara, hvar handrörelse och hvart småleende, hvar bagatell i sin toalett, blomman i schäferhatten, syrenkvisten i skärpet.
Hans dagböcker, utgifna af Stjernström, bör hvar och en läsa, som vill känna själfva kvintessencen, la fine fleur af den svenska civilisationen i skiftet mellan Watteaus och Rousseaus ålder.
Samma skede af förra seklets lif präglar sig i Ehrensvärds dagbok, men där hos en tyngre, långt mindre fin och genial, men fastare och starkare personlighet.
Det fanns hos kusinen till den store konstfilosofen, verkliga anlag till en filosofisk sedeskildrare, och den inre känslobrand, som hos Oxenstjerna blef till smältande ynglingatrånad, tedde sig hos Ehrensvärd som nordiskt grubbel, tidigt vaknadt, för perioden ovanligt, sedligt allvar.
Män som dessa två står Claës Julius Ekeblad närmast, och det är samma ätts lättrörda, tunna blod, samma dådlösa svaga släktleds melankoli och oro, som framträda hos honom.
Som skriftställare är han dem båda djupt underlägsen – hans långa dagbok är nerskrifven med löpande penna, utan spår af stilistisk precision, volymer af prat och omsägningar, och dock just genom sitt omfång, sin rikedom och sin lösmynta öppenhet kanske det mest intressanta dokument, vi äga för att lära känna denna gustavianska adelsgeneration.
Hos honom har tidens allmänna tendens mot inåtvändt drömmeri och själfkultur strömmat samman med den böjelse för formell utveckling för att använda all kraft på sällskapslif och personligt lif, som är karakteristisk för denna ungdom, hvilken tidigt fattats af en leda vid att befatta sig med offentliga ärenden, som på en gång förslappade och förfinade sinnena.
Claës Julius Ekeblads ungdomsjournal har ingen vid omkrets.
Det är som den högadlige unge officeren ej hade det ringaste intresse för andra samhällsklasser än sin egen.
De andra stånden bilda på hans lifs teater blott en mörk folkmassa i bakgrunden, som han ej tänker på, och vidrör han någon gång deras förhållanden, är det med öfverlägsenheten hos en hellensk aristokrat, som icke blott anser sin krets socialt men också moraliskt öfverlägsen »de lägres och dåligas».
Prästerna betraktar han antingen som en patronus sin kyrkoherde med nedlåtande vänlighet, eller skildrar dem som »lismare och hycklare», som rikta sig på politiken och göra penningen till gud.
Den högre bourgeoisien (och de nyadliga), med hvilka dock hattpartiet stod i så nära förbund, behandlar han med högdragen försiktighet.
När han en gång på »comedien», på den franska teatern, kommit bredvid fröken Plomgren – dotter till den bekante finansieren – törs han ej mycket tala med henne »ty,» skrifver han, »jag vet, att hoffruntimren ej tycka mycket om henne.
De säga, att hon ser så borgaraktig ut och har en hoper med manér, som ej anstå dem».
Mot det lärda ståndet har han en världsmans och en officers dubbla motvilja.
När han ute hos R. R.
Höpken på Fogelbro, där flera af tidens lärda voro välkomna gäster, lefver samman med Wargentin, den berömde astronomen, och Wilcke, den stora fysikern, skrifver den unga snobben, »att läsmakarna ej gärna trifvas med stort nöje hos bättre folk».
Det lägre borgerskapet ser han ner på med grandseigneurens öga.
Om en bjudning hos sin förra lärare Mallet heter det sålunda: »Där var en stor kvantitet med borgare, utaf hvilka jag ej kände en enda.
De hade sina döttrar och hustrur med sig, hvilka voro för mig lika okända.
Läsaren kan döma hur illa jag var nöjd med denna societeten.
De kallade hvarandra alla för syster och bror, allenast en som kallades faster och var äldst och fulast utaf alla.
Jag lämnade denna famille de Tomason, sedan jag varit där en god timma».
Bönderna slutligen uppfattades från slottstrappan eller calechehörnet – alldeles feodalt.
Det synes honom höjden af oförskämdhet, att de röstade på präster efter eget tycke och att därvid någon sagt att »om Excellensen rår om hemmanet, så rår han intet om siälen».
– »Om detta är sanning,» tillfogar den unge aristokraten, »kan sådant skiälfsvåld ej tillåtas, allmogen tror jag ej vara elak, utan jag tror, att det gifves annat folk som gör dem upproriska mot sina husbönder.»
Lägger man härtill, att han som son till en af hattarnes ledare, är en ortodox partiman, med något af rent fysiskt obehag för mössor – han säger t. ex. en gång om en jägmästare Reuterkrona, som hörde till detta parti »jag hade nästan kunnat dömt det utaf hans fula physionomie», – förstår man lätt hur begränsad hans värld är.
Men inom densamma, – Blasieholmens adelshus, slottet, corps diplomatique och de stora fideikommissen på landsbygden – är han en fin och lustig iakttagare, och, själf i alla sina fördomar mönstret af en älskvärd gustaviansk ädling.
Det är därför vi i hans dagbok skola följa hans utveckling från yngling till kavaljer och de lärospån på de glatta tiljorna, som gjorde honom till man.
Claës Julius Ekeblad kom genom sin fars ställning som kanslipresident och sina föräldrars släktförbindelser med de ädlaste och mest högaristokratiska familjerna genast i beröring med det dåtida Stockholms mest utvalda societet.
Hans mors syster var gift med den sista af de stora hattcheferna, Axel v.
Fersen, som i sitt hotell på Blasieholmen och sin egendom
Mälsåker förde ett furstligt hus, lika inflytelserik genom börd, begåfning och rikedom, och hennes tre bröder Pontus, Ulric och Carl Julius de la Gardie voro alla män af anseende och betydenhet.
Den förste käck soldat, känd för sina fälttåg i Frankrike 1745–47, hade äktat en af frihetstidens mest intelligenta och varmhjärtade kvinnor, Catharina Charlotta Taube, som alltid skall minnas för sitt modiga uppträdande i det sista trolldoms- och häxerimål, som vanställer den svenska civilisationshistorien.
Så väl härigenom, som därför att hon var den första högadliga dam i Sverige, som lät koppa sina barn, och därigenom gaf ett nyttigt föredöme, förtjänte hon väl den medalj ridderskapet och adeln öfver henne slagit.
De två andra bröderna De la Gardie voro båda hofmän, ännu ogifta, och den unge Claës Julius skulle hafva oturen att möta dem på deras friarvägar.
Ulric Gustaf, sedermera hofmarskalk, äktade till sist en fröken Falkenberg, medan den yngre, öfverkammarherren Carl Julius hemförde som brud den vackra och koketta Magdalena Stenbock.
Farbrodern Claës Christoffer Ekeblad, chef för Kronobergs regemente, var gift med en Oxenstjerna, men på grund af sina dåliga affärer utan betydande ställning.
På aflägsnare håll var Claës Julius Ekeblad besläktad med familjerna Silfverhjelm och Sperling.
Som man ser, var släkten förgrenad inom aristokratien, och lägger man härtill umgänget med de stora partimännen Höpken och Carl Scheffer samt hela corps diplomatique, ser man lätt, att Claës Julius hade porten öppen till Stockholms finaste värld, och det första man finner i dagboken är också blott ekot af en ung ädlings nya och förvånade intryck af den värld, till hvilken han hör, men som han ännu är för ung för att rätt förstå.
Dagboken har blott obetydligt att förmäla om de studier, hvilka upptogo den unge militärens förmiddagstimmar.
Man vet, att han läste fortifikation, besökte ingeniörskontoret o. s. v., men eljes synes han hufvudsakligen bildat sig på egen hand med läsning af skönlitteratur ända från fader Homer, som han genomgick i madame Daciers förfranskning, ner till dagsromanerna.
Men så mycket mer har journalen att förtälja om nöjena och sällskapslifvet.
Mot middagen går Claës Julius ut på visiter, sedan är han ofta på dinéer, efter hvilka han gör sin uppvaktning på slottet hos hoffröknarna, som då taga emot i »sina kammare».
På aftonen råkades man vidare på »comedien».
Den franska teatern, till hvilken entréerna erhöllos genom hofvet, var också lika mycket en förnäm konversationssalong som en skådeplats, och efter det vid tidig timme lyktade spektaklet, började baler och soupéer.
Öfverst i sällskapslifvet stod naturligtvis hofvet.
Läser man skildringarna af de fester Adolf Fredrik gifvit för Lovisa Ulrika till exempel vid invigningen af China med dess monsterföreställning af 10 dramatiska akter med 32 baletter och dess förplägning, så grundlig att Drottningholmsbackarna voro fulla af sofvande kadetter och pager, hvilka ej orkade »retirera sig», ser man för sig ett hof, som ännu går i saxisk barock, men just under dessa år börja dessa tyngre former slipas lättare och finare efter den franska Versailles-stil, som Gustaf III skulle personifiera.
Ännu fick öfverdrift i mat och dryck ersätta munterheten – för att ej tala om riksdagsfesterna på slottet, på hvilka Claës Julius räknar ett femtiotal dödfulla, hörde det ej till ovanligheten att se berusade på hoffesterna.
En verklig glädje ville ej infinna sig.
Efter det misslyckade revolutionsförsöket 1756 kvarlåg alltjämt i slottssalarna en svart skugga af förstämning med ömsesidigt groll och bitterhet mellan värdfolket och en mängd af dess nödtvungna gäster, och konungaparet gjorde föga för att öfver dessa minnen gjuta högtidsharmoniens försoning.
Adolf Fredrik, denna lustiga blandning af underofficer och småborgare, hvilken alltid äfven på de mest svassande paradbilderna – som till exempel Paschs och Cornelius’ å Gripsholm – i den blå sammetsmanteln, som pöser som en påfågelstjärt, och med den höga middagsfärgen öfver det godlynta ansiktet, ser ut som en opera- comique-monark, var afhållen för sin välvilja, men ej i stånd att göra något umgängeslif lysande och förnämt.
Lovisa Ulrika, snillrik, skapad att vara en strålig midtpunkt, hade af naturen alla gåfvor för att spela sin drottningsroll med både behag och majestät, men besvikenheten och alla de förödmjukelser hon genomgått hade låtit hennes leende förfrysa och allt det hårda i hennes inre bryta fram.
Hon var ej längre den älskvärda prinsessa Antoine
Pesne älskade att måla med morgonstjärnan öfver hufvudet, som mytologisk gudinna med ögon glimmande af ungdom och röd körsbärsmun; hon hade fått den typ af ensamhet, agg, föraktfullt och hvasst förstånd
Lundberg så mästerligt förevigat i sin profilbild af drottningen från äldre år, ett hårdt skuret kamée-ansikte med skarpa drag och trötta emaljblå ögon.
Slagen i det stora spelet om krona och spira hämnades hon i det lilla med stickord och ohöfligheter, med alla de medel genom hvilka en drottning och en kvinna kan i societetslifvet hämnas lidna motgångar.
Ensamt bland sina böcker och sina lärda kände hon sig ej sårad till sinnes och hemmastadd, intellektuell som hon var ut i fingertopparna.
Eljes kom med åren mer och mer fram hos henne – liksom hos hennes stora broder – den medfödda preussiska brutaliteten, som den franska uppfostrans fernissa blott ytligt dolde.
»Hoffröknarna behandlades af henne,» skrifver Claës Julius Ekeblad, »som pigor hvilkas conduite man supponerar som något felaktig.»
Allt detta gjorde slottslifvet föga tilldragande och hoffesterna måttligt roliga, ehuru förhållandena blefvo ungdomligare och lifligare, ju mer kronprinsens och hans syskons hof trädde i förgrunden, och den under åren skedda försoningen mellan drottningen och högaristokratien lättade stämningen och förberedde gustavianska ålderns första skede af endräktigt hof och adel lysande i gemensam glans.
Omedelbart nedanför hofvet stod det lag af utländska diplomater och högaristokrati, inom hvilket Claës Julius lefde.
Första fiolen spelade här den franske ambassadören, med sina subsidiemedel mer än någon annan en makt i staten.
Det var nu markis d’Havrincour hvilkens lysande fester i Karl v.
Fersens hus på Blasieholmen voro berömda.
(Dessa bostadsuppgifter stamma från F. U.
Wrangels förträffliga bok om Blasieholmen.)
Den unge Ekeblad fann både honom och hans ambassadrice högst älskvärda och var ständig gäst i deras hus – liksom hos hans efterföljare de Breteuil i nuvarande frimurarehuset, hos österrikiske ministern von der Goës och den saxiske von Sacken.
Claës Julius skildrar dock dessa diplomatiska supéer som skäligen enformiga.
Man kom, satte sig vid spelborden, åt och for hem.
Själfva undfägnaden spelade en betydande roll, och för att motarbeta den stigande smaken för gastronomiska utsväfningar – generalen Stackelbergs’ hus var särskildt ryktbart för sin lukulliska lyx – bildades inom societeten en måttlighetsförening, i hvilken man förband sig att servera ej mer än »sex rätter och ingen dessert utom en bischoffsbål».
Från gustavianska åldern hafva vi i behåll ett snarlikt reglemente, hvilket till och med bestämde antalet af assietter, som fingo nyttjas till förrätter och sallader, och inskränkte vinerna till »vanligt hvitt eller rödt franskt vin».
Men vid de stora tillfällena var gästfriheten så mycket mer gammaldags prunkande och omständlig.
Man läse till exempel följande skildring i dagboken af grefve Dohnas bröllop med Claës Julius’ »cousine» den ståtliga Ulrica Stenbock. »Vi samlades kl. 8, då alla voro samlade gick copulations akten för sig.
Herr Kiörkoherden Hauswolf vigde brudfolket och efter ett kort men säfveligt tahl sjöngs en salm.
Därpå önskades bruden och brudgummen lycka utaf alla de som voro tillstädes.
Däruppå dracks skåhlar och sedan det var gjordt börjades dantsen.
När alla ceremoni-menuetter voro förbi dantsades contradantser och menuetter, hvilket räckte till kl. 4 om morgonen, då vi fingo en reveillon.
Sedan alla voro uppstigne från Reveillonen, dantsades Bruden och Brudgummen bort.
Item fackeldantsen med några små ceremonier, och när det allt var förbi, satte hela brudskaran sig i sina vagnar och foro hem till de nygifta, hvarest vi fingo en ganska skiöner frukost.
Sedan man hadde passerat där en och en half timme, for hvar och en hem till sig kl. 6 om morgonen ganska trötta af bröllopet.»
Ännu mera enformiga voro de talrika släktkalasen, när familjen, »rättarlaget», som Claës Julius kallade den, sammanträffade hos morbröderna eller hos Ekeblads själfva, då Claës Julius hade värdplikter som ende son i huset.