Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vore jag i grefvinnans ställe, — fortfor han och vände sig mot denna, — så skulle jag förbjuda min unga dotter att på detta sätt förstöra sig både till kropp och själ.
Grefvinnan skakade på hufvudet med ett ironiskt leende.
— Jag har ingen makt öfver Gabrielle.
Jag har bedt henne, varnat henne, visat henne, hur lumpet, småaktigt., ja rent af syndigt detta världslif är, som hon så ohejdadt öfverlemnar sig at.
Jag har sagt henne, att jag visst inte vill förbjuda henne att roa sig, tvärt om Gud tillåter en sund glädje, men att nöjet skall vara nöje och inte som för henne det första och snart sagdt enda intresset.
Men tvinga en nitton års flicka, som varit med så länge och så mycket som Gabrielle, det hvarken kan eller bör jag.
Under dessa långa tal hade Gabrielle icke ens gjort ett försök till invändning, men hon såg upp från den bok, hvari hon nyss bläddrat, och hennes ögon mötte styfmoderns kalla, despotiska blick med ett på samma gång hjälplöst och ursinnigt uttryck.
■ Hela hennes inre sjöd af begär att få ge styfmodern svar på tal, och ändå kände hon sig fullkomligt försvarslös.
Detta utfall mot hennes nöjeslystnad var ju omöjligt att parera, emedan det i dess minsta detaljer, ända till grefvinnans varningar och förmaningar, stödde sig på fakta.
Och ändå hur osannt var det icke i sig själf!
Hur lömskt af styfmodern att ställa sig som ett världsföraktande helgon, hon som jagade efter hyllning, som brann af längtan att bli bemärkt och spela en roll, ■ — och att så göra pastorn till sin bundsförvandt och tillsammans med honom utslunga förebråelser mot en nittonåring, som ännu är road af ungdomens nöjen!
Gabrielle skälfde af sinnesrörelse, men det var henne omöjligt att få ett ord öfver sina läppar.
Hon visste, att om hon sade något till sitt försvar, skulle hon bli så upprörd, att hon ej kunde beherska hvarken sin yttre eller sin inre människa, och hon kände en skygg fasa för att inför någon — aldraminst styfmodern — blotta hvad som rörde sig inom henne.
Med ett nervöst skratt reste hon sig upp och slog ihop boken.
— Ja, det är väl bäst jag går och lägger mig, efter jag är så utlefvad,
Svensk Tidskrift 1S91.
16242
— sade hon, och skrattet förvred hennes mjuka, känsliga mun, så att det såg ut, som om hon varit nära att brista i gråt.
Därefter sade hon farväl åt pastorn, som reste sig upp och vänligt tillönskade henne en god natt, sträckte sin hand mot styfmodern, som berörde den med sina fingerspetsar, och skyndade ut ur salongen.
Pastorns Öga följde med en lång drömmande blick den smärta gestaltens snabba behagliga rörelse, ända tills Gabrielle hade försvunnit bakom portieren i fonddörren.
Då drog han en suck och vände sig hastigt mot grefvinnan.
Men grefvinnan hade märkt denna blick, och det var endast med den.
yttersta ansträngning hon kunde beherska sitt ansiktsuttryck och på pastorns uppmaning åter upptåga det afbrutna samtalet om " den fattiga familjen.
Då Gabrielle kommit in i sitt rum och stängt dörren, kastade hon sig på knä vid sängen och brast i gråt.
Hon trodde på fullaste allvar, att det i hela världen icke fanns någon olyckligare och mera plågad varelse än hon.
Hvart hon blickade, såg hon endast lifsleda och hopplöshet.
Det lif, hon fört i vinter och som gifvit styfmodern anledning till de ogrundade förebråelserna, hade förstört hennes helsa, gjort henne öfvermätt och blaserad — och ändå kände hon att hon ej kunde undvara det.
Sitt hem afskydde hon, styfmoderns blotta närvaro kunde ibland göra henne så nervös och retlig, att hon måste gå sin väg, för att undvika utbrott, som hon sedan måste ångra.
Och så dessa religiösa sammankomster, denna pastor, hvars ord hon ej kunde låta bli att erinra sig, hvars bild hon ej kunde förjaga ur sitt minne, fastän hon i djupet af sitt hjärta kallade honom en Tartuffe, — dessa söndagar, då hon tvärt emot vilja och föresats gång på gång gick i kyrkan för att tillsammans med en elegant världslig pu-plik åhöra en präst på modet och sedan håna och förakta sig själf därför — och slutligen dessa underliga tankar, dessa förskräckliga olösliga frågor, som likt blixtar än tändes, än slocknade i hennes själ, — allt detta bildade ett kaos af det mest grumliga och otillfredsställda själslif.
Då hon gråtit en stund, reste * hon sig plötsligen upp, gick fram till toa-¥ letten, tog en handspegel och betraktade några ögonblick uppmärksamt sitt ansikte.
Midt i sin djupa, uppriktiga förtviflan hade hon gripits af en löjlig nyfikenhet att få veta, hur hon såg ut under den häftiga sinnesrörelsen.
Sedan hon tillfredsställt denna nyfikenhet, kastade hon spegeln på bordet, sammanknäppte händerna, lutade hufvudet bakåt med en omedvetet teatralisk rörelse och utropade flere gånger:
— Jag afskyr lifvet.
jag afskyr lifvet!
Därefter borttorkade hon omsorgsfullt sina tårar och började långsamt kläda af sig.
Det var ett litet vackert flickrum Gabrielle bebodde, ordnadt med en blandning af konstnärlighet och salongssmak, som gaf hela rummet en prägel af något oroligt och öfverförfinadt.
Väggarne voro nästan täckta af bagateller,, och man bokstafligen drunknade i den mängd olika föremål, som stodo på hörnhyllor, plyschbord etc.
Öfver Gabrielles skrifbord hängde ett krucifix, en dödskalle och strax därbredvid en stor, brokig, uppslagen solfjäder.GENOM SKUGGOR;
» Detta är lifvet, dödstankar under solfjäderns fläktar, förtviflan i kotil- ' jongens brus », filosoferade denna nittonåriga pessimist med det lilla blonda hufvudet, i hvars hjärna den sista modejournalen trängdes med dödsfantasier, kärleksdrömmar och namnlösa bilder från lifsområden, som hon ännu icke kände annat än i aningen och längtan.
På hennes skrifbord låg M: me Ackermanns poesi, som Tion hvarje afton studerade en stund innan hon somnade.
Denna pessimismens apostel hade lifligt slagit an på Gabrielles brådmogna och ändå oskyldiga fantasi, och hon brukade lära sig utantill hela poem, som hon i stunder af lifsleda deklamerade for sig själf eller nedskref i en liten elegant inbunden bok, på hvars första blad stodo tecknade orden: Memoarer af G.
Medan Gabrielle klädde af sig, knackade det på dörren och då hon öppnade denna, syntes i springan två små täcka flickansikten, under det att två röster med ungefär samma tonfall frågade:
— Ligger du, Bellan?
— Nej visst inte, kom in, -- svarade Gabrielle, hvarpå småflickorna
försiktigt stängde dörren och tassade in i rummet.
De voro hvarandra så lika de kunde vara i sina långa nattlinnen, med sina små bara fötter och flätorna hängande långs ryggen, endast att den ena flätan var ljus och den andra mörk.
Då de krupit upp i Gabrielles " säng med benen uppdragna och lutade mot hvarandra som två små fågelungar, började Mimmi, hon med mörka flätan, att gifva Gabrielle sina förtroenden,, under det att Ebba, som ifrigt åsåg hur Gabrielle tog ned håret, i sitt hufvud hvälfde planer att snart få fästa upp sin långa fläta på samma sätt som stora syster.
— Vet du hvad jag har upptäckt, — hviskade Mimmi hemlighetsfullt, — jo, kan du tänka dig, att hon är stoppad, så förfärligt stoppad, så dét kan du inte tänka dig!
— frågade Gabrielle med ett intresse, som betydligt skingrade de dystra tankar, åt hvilka hon nyss öfverlemnat sig.
— Jo, vänta skall du få höra, — fortfor Mimmi, tjusad af medvetandet att kunna delgifva en så viktig nyhet.
— Medan hon satt i salongen med prästen, kom Mari och hviskade: » fröken, kom ska ' fröken få se någonting! » Och så ställde Lina sig på vakt vid salongsdörren, och så gingo vi in i hennes rum och så visade Mari 111ig ett lif, och du kan inte tro så stoppadt det var öfverallt.
Jag undrar, om pappa skulle ha gift sig med henne ifall han vetat det.
— Ja, det skulle han visst, — svarade Gabrielle föraktfullt, — han skulle ha gift sig med henne, äfven om hon varit puckelryggig, det är jag säker på.
— Och så är det en sak till, — fortfor Mimmi ännu mera hemlighetsfullt, — vet du hvad Mari säger, jo hon säger, att hon är kär i prästen.
Och det tror jag med, — tillade den unga flickan afgörande.
Gabrielle vände bort sitt hufvud och började ifrigt syssla vid toalettbordet.
— Små flickor skulle inte tänka * på sådana säker, — sade hon utan att se på systern.244
— frågade Mimmi djupt sårad, — är jag kanske inte nog gammal för att förstå mig på kärlek?
Jo då, jag vet allt mera än någon kan ana, jag!
Hvarför skulle hon jämt vara vid ett sådant rysligt humör, så snart prästen varit här, om inte därför att hon vore kär i honom?
Ni ska ' få se hurudan hon blir i morgon!
Vi få väl se, om vi inte fa mer än vanligt förargelser!
O, hvad vi ändå äro rysligt olyckliga!
— Ja, vi äro allt bra olyckliga, — sade Ebba med en drömmande, längtansfull blick på Gabrielles lugg, — jag tror inte, att det finns många flickor, som äro så olyckliga som vi!
— Ja, mina små systrar!
— sade Gabrielle, i det hon tog af sig peignoi-ren, satte sig mellan Mimmi och Ebba och lade armarne kring deras lif, — vi äro verkligen mycket olyckliga.
Och det värsta af allt är, att jag inte ser någon möjlighet till bättring.
Hon blir värre och värre för hvar dag som går!
— Men jag tänker inte uthärda länge, — förklarade Mimmi bestämdt, — så snart jag gått och läst, tänker jag ge mig ut som guvernant!
— Och jag tänker bli folkskollärarinna, - — förklarade Ebba, — man gör så mycket glädje och nytta åt andra, då man undervisar små fattiga barn!
Karin Lind säger, att hon tänker bli det.
— Ja, det är ni, det, — sade Gabrielle med ett vemodigt småleende, — men jag, hvad skall jag taga mig till?
— Du skall gifta dig, Bellan!
— utbrast Mimmi afgörande, — jag tycker, att du skulle ta ' kammarherrn, han är ju så förfärligt kär i dig!
— Nej, jag tycker, att du skulle ta ' Johan, han är mycket snällare, — invände Ebba.
Gabrielle skakade småleende på hufvudet.
- — Kära flickor, man kan inte besluta sig för att gifta sig så där som man beslutar att bli lärarinna, det skall ni förstå längre fram, ni också.
Man måste tycka om en människa, för att gifta sig med honom.
Nej, vet ni hvad jag skall göra?
Jo, jag skall taga mitt lilla mödernearf och resa utomlands och lära mig att måla och - bli artist.
Och så skall jag sätta upp en atelier, och så skola ni flytta till mig och så skola vi bo tillsammans.
Blir det inte utmärkt, kanske?
— Jo, jo, o så roligt!
— jublade de små flickorna och tryckte sig intill Gabrielle, — o, så trefligt vi skola få!
Tänk att slippa henne, och att få göra som man vill och inte jämt höra gräl och ... o, en sådan god idé, Bellan!
Gabrielle smålog och kysste de små flickorna, hvilka med den mest orubbliga tillit till » Bellans » förmåga att realisera sina planer började utmåla framtiden i idel leende färger.
Och så sutto de här tryckta intill hvarandra och snattrade på detta ljufva, meningslösa sätt, som endast sextonåringar, hvilka ännu stå vid lifvets dorr och med barnets omornade ögon kika in genom dess nyckelhål, kunna göra det, ända tills sömnen öfverraskade dem och de, efter ett kärleksfullt godnatt åt stora syster, tassade in i sitt rum bredvid Bellans.
Då flickorna gått, klädde Gabrielle hastigt af sig och lade sig.
DärefterGENOM SKUGGOR;
släckte hon ljuset och tände en liten nattlampa, som hon ställde på bordet vid sin hufvudgärd.
Ty Gabrielle hade en oöfvervinnerlig förskräckelse för mörker och ensamhet; denna trotsiga unga flicka, som med kvinnans förstånds-lösa mod kunde skratta åt verkliga faror, skälfde som ett barn för nattens mörker.
Det stora, tomma, ofattliga däri fyllde hennes fantasi med hemlighetsfulla fasor, hvilka hon måste bortjaga med den lilla lampans sken, som föll öfver hennes hufvudgärd och gaf någonting sjukligt oeh vemodigt åt det fina, ungdomliga hufvudet, som slumrade därpå.
Klockan hade för en god stund sedan slagit elfva, då pastor Wallner, efter att ända ut i tamburen ha fortsatt samtalet med grefvinnan, slutligen för tredje eller fjärde gången sade farväl och begaf sig hem till sig.
Grefvinnans mörka ögon glänste, och på kinderna syntes en svag rodnad, som gaf hennes annars bleka och magra ansikte ett återsken af ungdom.
Sedan hon blifvit ensam i salongen, satte hon sig i en af hörnsofforna, lutade hufvudet i handen och försjönk under en lång stund i djupa tankar ...
Så reste hon sig häftigt upp, såg sig omkring med en förvirrad blick, liksom vaknade hon ur en dröm, ringde på betjänten, som genast kom och släckte lamporna, och gick därefter in till sin man, hvilkens rum låg på andra sidan matsalen.
Grefve Barneken satt i en hvilstol och var sysselsatt med att rökande läsa sin aftontidning.
Då han fick se sin hustru, lade han ifrån sig cigarren och reste sig till hälften upp ur stolen.
— Jag förmodar, att du ännu icke ämnar lägga dig, — sade hans hustru, som stannat på några stegs afstånd ifrån honom.
— Nej, jag sitter uppe ännu en stund, — svarade grefven, — jag har haft så mycket att göra i dag, att jag icke ens hunnit ögna igenom tidningarne.
Grefvinnan kvarstod orörlig framför honom.
Hennes ögon voro nedslagna, och kring de hårdt sammanpressa de läpparne låg ett uttryck, som om hon genomkämpade en inre strid.
— Hvarför kom du icke ut till pastor Wallners föredrag?
— sade hon hastigt med en underligt sträf, likgiltig röst och såg upp på mannen, — det gör mig ondt, att du aldrig vill vara med om dem.
Grefven såg besvärad ut.
— Förlåt mig, min kära vän.
för din skull ville jag gärna komma ut, men det var mig omöjligt.
Jag har verkligen varit så upptagen ...
— Du har tid till allt, utom detta enda ...
— Nåväl, en annan gång då ....
nästa torsdag.
jag är öfvertygad om, .att det är mycket intressant.
det säges ju allmänt, att Wallner är en ovanligt framstående predikant.
Grefvinnan smålog kallt och öfverlägset.
— Nåväl, en annan gång då.
om Gud låter oss lefva till dess.
— svarade hon, \ det hon räckte sin hand mot grefven, som fattade den och tryckte en kyss därpå, under det han artigt reste sig upp och Önskade sin hustru godnatt.
— 246
Då grefvinnan stängt dörren till sin mans rum, drog hon en suck af lättnad.
Hon hade fyllt sin plikt; hon hade visat honom vägen, ville han ej gå den, så — kunde hon åtminstone känna sig lugn.
Ja, det behöfde icke ens vara en synd, att hon kände det som en lättnad att under dessa religiösa sammankomster icke se sin mans ansikte framför sig.
Inkommen till sig tog grefvinnan genast fram bibeln, hvari hon satte sig att läsa under en.
lång stund.
Därefter föll hon på knä framför en stol och började bedja, först tyst inom sig själf, så högt med tydligt uttalade ord.
Hon visste ej, huru länge hon hållit på med omvexlande böner och bibelläsning, men då hon lade ifrån sig sin bibel för att kläda af sig, började föremålen därute i den stora salongen, som under några timmar höljts af majnattens skymning, att skarpare och skarpare framträda i vårmorgonens ljus.Ett lif i strid för folkens frihet.
Det är tvifvelsutan egendomligt att recensera en skrift fyra år sedan den utkommit.
Någon recension eller ens anmälan afse vi ej heller.
Men genom en egendomlig tillfällighet har jag först nu fått göra bekantskap med en liten monografi öfver en man, med hvilken jag i min.
barndom var bekant, och hvars minne hos mig som hos andra, " som personligen kände honom, näppeligen någonsin skall förblekna.
Personens namn var Maximilian August Myhr-berg, och monografien benämnes » En finsk krigares lefnadsöden » af professor I. Krohn (Borgå 1887).
Jag var som jag sagdt i min baradom personligen bekant med denne märkvärdige man.
Som flera af mina anförvanter utgjorde hans intimare vänner, är jag i tillfälle att komplettera den gjorda framställningen af hans lefnad med några detaljer.
Det var, såsom biografen äfven anmärker, icke lätt att, rörande hans förflutna lif, aflocka honom några muntliga meddelanden.
Någon gång lyckades det, dock med mycken förbehållsamhet och aldrig rörande vissa perioder i hans skiftesrika lefnad, särskildt hans deltagande i polska upproret.
Ännu obevekligare var han gent emot de uppmaningar, som ofta ställdes till honom att i form af memoarer sprida ljus öfver sina märkvärdiga, säkert mer än man tror i- flera världshistoriska händelser djupt ingripande lefnadsöden.
Han hatade ingenting så djupt som att gå och gälla, som skrodör och skräflare och svarade alltid på sådana uppmaningar: » Man skulle icke tro mig.
Skulle.jag framställa hvad jag genomlefvat, toge man mig för en lögnaktig skräflare. » Men ett och annat rörande hans lefnad, som ej synes vara för prof. Krohn bekant, känna vi och ville gärna rädda detta ur en evig glömskas natt, så väl af intresse för den döde hedersmannens minne, som ock emedan ett och annat kan hafva allmännare betydelse såsom karakteristiskt för den tid, i hvars händelser han tog en ej ringa del.248
ETT LIF I STRID FÖR FOLKENS FRIHET.
Beträffande hans deltagande i det grekiska frihetskriget hafva vi ej mycket att anföra utöfver hvad prof. Krohn framställt.
Några episoder anse vi oss dock böra omnämna.
Det har berättats oss, att han i Grekland varit gift, men för att skydda sin hustru från misshandel af turkarne med egen hand efter hennes eget medgifvande skjutit henne till döds.
Detta ohyggliga minne kvalde honom oerhördt under hans senare år.
En annan egendomlig episod från denna tid har han själf berättat.
Sedan han på nästan underbart sätt genom den äfven af Krohn omtalade hästen räddats från en säker död, skall han, återkommen till grekernas läger, där sett en ung turk på det ohyggligaste sätt genom spetsning marteras till döds.
Turken gaf honom en blick, uttryckande en bön om förbarmande, och han sköt genast denne för pannan.
Detta skall emellertid ha vållat honom, befälhafvare på platsen, en energisk strid med sitt eget folk, hvarvid han blott med möda räddade lifvet, sårad som han var.
Berättelsen är kanske betecknande för det grekiska folkets ohyggliga vildhet under frihetskampen och för den slappa disciplinen.
Myhrberg uttalade ofta sin stora aktning för turkarne, sina motståndare, och beklagade till och med, att hans krigsmannaplikt ålade honom att döda dem, men för grekerna uttalade han aldrig någon aktning.
Att han kvarstod i Greklands leder, därtill har K. anfört fullgiltiga skäl, och vi tillägga, att en lojal soldats plikt ålade Myhrberg att göra detta.
I fråga om en tredje omständighet, vilja vi visserligen ej jäfva författarens framställning, emedan vi icke anse oss därtill kompetenta, men dock åt minnet bevara en annan version än hans, nämligen i fråga om den .belöning Myhrberg erhöll från det omsider fria Grekland.
säger, att denne afböjde en belöning i konfiskerad jord och återskänkte den till dess förre egare under förklaring: » Jag kom i mänsklighetens namn att kämpa för er frihet och eganderätt och ej att röfva er egendom.
Tagen ert gods tillbaka Och blifven ert land trogna.
Detta är min bästa belöning. » Berättelsen är vacker och stämmer fullkomligt med Myhrbergs karakter.
Men efter hvad man sagt oss, skall han dock icke i form af pension utan såsom kapital af grekiska staten erbjudits och mottagit en icke så obetydlig belöning.
Denna kom honom dock aldrig personligen till godo, enär han enligt en hart när vidunderlig berättelse insytt värdepapperna i en gammal öfverrock, som han lemnade i Paris, och som man under egarens långa frånvaro i polska kriget i tanke, att denne vore död, skall hafva såsom jämförelsevis värdelös försålt.
Sin hederssabel och åtskilliga andra effekter af blott personligt värde återfann han många år efteråt på grosshandlar Schwan ' s kontor i Stockholm.
I fråga om deltagandet i polska kriget är hr K. mindre utförlig.
Anled-249 ETT LIF I STRID FÖR FOLKENS FRIHET.
ningarne härtill kunna vara flera, de kunna vara hänsyn till ryska regeringen och censuren; — hr K. halft klandrar Myhrberg därföre att han grep till vapen mot Finlands herskare.
Tvifvelsutan har han sina goda personliga skäl att göra detta, men frånser man dessa, hvilka för oss lyckligtvis ej hafva giltighet och betydelse, så må man besinna, att Myhrberg handlade icke sämre mot sin suverän, än de upproriske polackarne gjorde.
Han ställde sig i deras led att dela deras Öden.
En annan anledning kan vara, att Myhrberg, såsom hr K. och vi själfva framhållit, var mycket förbehållsam rörande dessa förhållanden.
Om själfva hans deltagande i kriget känna vi därför föga eller intet.
Blott en sak.
Vi känna oss hvarken af br K: s eller andra biografers 1) argu-menter fullt öfvertygade därom, att Myhrberg icke var general Langermann, ehuru vi på samma gång erkänna, att vi ingalunda understa oss påstå, att han verkligen var denna.
Men ätt en man med Myhrbergs karakter skulle hafva en lång tid därefter tillställt en person, som det säges en gammal vapenbroder, ett visitkort, på hvilket stod » General Langermann », om han icke i själfva verket varit denne, förefaller oss högst osannolikt.
Det skulle, äfven om det varit ett oskyldigt skämt föranledt af allmänt gängse rykten, i alla fall kunnat göra intrycket af ett tomt skryt, hvartill Myhrberg omöjligen kunnat göra sig skyldig.
Blotta skenet, blotta möjligheten af att tänka sig att man kunde i denna handling inlägga en sådan betydelse, hvilket man ovilkorligen måste göra, skulle för hans sinne hafva varit något oerhördt vidrigt.
Äfven den andra historien, att han klandrat polackarne därför, att de utnämnt så många främlingar till högre befäl och därvid särskildt erinrat om » general Langer-mann », detta med ett mystiskt småleende, syftar åt samma håll; och slutligen, hvarföre iakttog Myhrberg en så fullständig tystnad rörande hela sitt deltagande i polska kriget?
Hvarföre, — om ej därföre att han där intagit en mer framskjuten ställning än hans blygsamhet tillät honom att yppa?
Som sagdt, om deltagandet i polska kriget känner man föga, och vi vilja om denna mystiska sak icke uttala någon Öfvertygelse, icke ens någon bestämd förmodan.
Något mer känner man om hans egendomliga flykt, då han som fånge skulle afföras till Sibirien.
General Langermann försvann plöts-
Särdeles finska.
— Hafva de rätt så ådagalägga de äfven att en af zardömets farligaste motståndare ej varit — finne.
2) Mindre betydelse har det onekligen, att bland Myhrbergs kvarlåtenskap fanns ett in-terfolieradt exemplar af en historia öfver det polska kriget, däri han genom noggranna anteckningar gör beriktiganden och upplysande tillägg till allt som rör general Langermann, t. o. m. beträffande motiven för de order denne utfärdade.
Det är ju möjligt, att Myhrberg stått generalen nära.
Sammanställdt med det öfriga, blir detta dock en anmärkningsvärd omständighet.258 ett lif i strid för folkens frihet.
ligt, man vet icke rätt hvart, men om Myhrberg vet man, att han som fånge var ett godt - stycke på väg österut.
Herr K. upplyser — hvad jag förut ej känt - — att man från såväl svensk, som fransk sida sökt utverka hans befrielse.
Emellertid hade han redan rymt och därvid efter hvad vi kunna tillägga nedskjutit en rysk på post stående soldat.
Härför anklagade han sig på äldre dagar, och detta lika väl som dråpet på hustrun skall hafva djupt fördystrat hans senare lefnadsår.
Han skall många gånger hafva frågat sig själf: har jag haft rätt att taga en medmänniskas lif?
Och etiska spörjsmål af denna och liknande art sysselsatte ofta gubben.
Äfven de af honom dödade turkarne kommo då i hans åtanka.
Myhrberg var en ovanligt tänkande man, särdeles i etiska frågor, och det är naturligt, att de många konflikter han genomgått, vid äldre år skulle på en man som han ställa mer an ett djupt samvets-spörjsmål.
Emellertid var det ingen lätt sak att under Rysslands just detta år särdeles ohyggliga vinter till fots återvända några hundra mil för att nå Väst-Europa, ständigt förföljd af ryssarne och utan en slant på fickan att stilla sin hunger med.
Han smög omkring i skogarna, och, efter hvad han själf sagt, bestod hans näring hufvudsakligen af sillnackar, dem han lyckades uppspåra på sophögarna.
Ej under " då, att hans ben förfröso, och att han slutligen måste söka sin tillflykt hos en i Ryssland dold polsk flykting.
Tillkallad läkare förklarade, att utan benens amputering vore allt hopp ute.
» Nåväl », sade han, » då får jag ligga här och dö!
hvad skulle blifva af mig, sedan benen borttagits — här midt i Rysslands öde stepper? » Yärden visste dock bättre råd.
Han hissade tipp patienten i taket på ett vagnshus, satte under honom en gryta kokande gröt, i hvilken benen nedsänktes, och kokade så formligen dessa.
Myhrberg tillfrisknade.
Hvart han närmast därefter tog vägen, är oss ej bekant, blott att han några år i Paris lefde i oerhörd fattigdom.