Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sån’t går sakta, och ingenting är barnsligare än att tro sig kunna vända upp och ner på verlden genom radikala tidningar och dylikt ...»
»Men Kurt studerar ju så mycket och känner arbetare i alla grenar.»
»Känner – bah, pöbelledare känner han, halfherrar, som anse det beqvämare att arbeta med mun än med händerna.
Och i stället för att med sin förmåga arbeta på ett lugnt reformarbete å lagskipningens väg, skrifver han hänsynslösa artiklar i en tidning, som redigeras af en afsigkommen rabulist och håller tal – ja Gud vete hvar – å alla omöjliga lokaler ...
Nog är det gamla ordspråket sant: i gränderna gro inga lagrar.»
»Hvad vill då morbror, att vi skulle göra?»
»Jag vill be dig föreslå honom följande:
ni eklatera förlofningen i veckan, gifta er i nästa månad och bosätta er så i Paris, der Kurt blir kommissionär för firman med vilkor att icke syssla med politik på de närmaste fyra, fem åren ...
Då sansar han sig nog som familjefar etc. etc. och blir både humanare och förståndigare ...
Vill han sedan återupptaga saken, kan han ju allt för väl ...
Man är väl inte för gammal att reformera samhället, när man fyllt trettio år ...
Förlåt mig, men jag måste skratta, ty den der drömmen ha vi alla haft, fast vi, då vi blifvit litet äldre, förståndigare, vackert låtit bli att grubbla på den.»
»Men månne Kurt vill?»
»Om du ber ...
Naturligtvis! ...
Och tänk också på den sidan, kära Hedvig, att två menniskor icke kunna gifta sig utan penningar, hur mycket de än hålla af hvarandra ...
Liljorna på marken ja, men hungriga munnar ser du ... ock för resten inte passar du i torftig hvardagsmisère ...
Nej mycket bättre i Paris bland all konst, du är ju en half artist.
Och jag begär ju inte bättre än att få lägga den materiella prosagrunden till ert hemlif ...
Hvad svarar du?»
»Jo, det förefaller mig, som morbror hade så rätt och ville oss så väl.»
»Bien, det gläder mig ...
Tala då genast vid Kurt ...
Jag hör honom der ute.
Han gratulerar Anna ...
I parentes, hvad tyckte du om garnityret jag gaf henne?»
»Utmärkt!»
»Såå, då känner jag din smak ...
Glöm icke nu att med det första berätta saken för din mor ... hon ska glädja sig deråt, stackars syster Charlotte ...
Farväl nu, Hedvig! ...»
Så gick grosshandlarn sin väg i den mest harmoniska stämning af belåtenhet.
Han kände sig, som om han utfört den mest invecklade diplomatiska mission, och när han steg in på kontoret, gnolade han på en aria ur sin favoritopera »Lilla Helgonet».
Och detta synbara bevis på hans goda lynne gaf genast en af hans bokhållare anledning att bedja om några dars tjenstledighet, hvilket beviljades ...
Inne i förmaket, der Kurt och Hedvig sutto sida vid sida i soffan, strömmade genom de lätt rimfrostiga rutorna en klar vinterdags muntra solljus med tindrande diagonaler af glansiga strålar längs öfver mattans rutor, med skarpa reflexer på stolarnes bronsbeslagna karmar och skiftande, mångfärgade »skolgossar» på kakelugnens hvita plattor.
Och förmiddagstimmens ljudeliga arbetsbuller nådde tydligt dit in och fylde den glada ruminteriören med sitt sträfsamma sorl.
Kurt kände sig både lycklig och öfverraskad, öfver att han fick en stund vara ensam med sin Hedvig.
Det hade varit knapert med det på den sista tiden, och allra minst hade han väntat det i dag, när huset vimlade af folk.
Men nu tog han tillfället i flykten, och det der egendomliga uttrycket af stilla lycka, som i hans anlete återgaf all hans invärtes glädje, bredde sig öfver hans fina, själfulla drag, der han satt i sitt soffhörn med handen om Hedvigs lif.
Men Hedvig slöt sig allt närmare till honom i nervös hängifvenhet.
Frånvarande, nästan mekaniskt hade hon lyssnat till Alms ord, och dock var det, när han slutade, som hon måste böja sitt hufvud under alla de fakta, han uppräknat för henne, ty de voro ju fakta?
Med lätt hand som en virtuos på en pianoklaviatur hade han förmått anslå alla strängar, som väckte genklang i hennes bröst.
Med sina ord hade han skärpt hennes eget tvifvel öfver Kurt och hans sak, bjärt belyst det halfmörka djup af beräknande egoism, fåfänga och qvinnorädsla för det allmänna omdömet, som funnos i en vrå af hennes själ, kastat en tändande gnista på all den hunger efter lyx, rikedom, hyllning, som hon aldrig kunnat frigöra sig ifrån, och allt detta, medan han – liksom virtuosen håller på pedalen – omlindade sina ord med ett bomullshölje af kärleksfullhet, som icke lät henne märka någon dold mening.
Och nu kände hon gent emot Kurt samma pinsamma stämning som en skåltalare, hvilken qvällen förut vid glasens klang gjort ett stort löfte, men nu på morgonen, när besinningen och vätskorna äro nyktrare, i en viss dof, kopparslagar-snopenhet uppgifver det som alldeles för opraktiskt.
»Du hade en nyhet att berätta mig, lilla vän?»
»Jaa, Kurt ...
Gissa!»
»Hör du, monsieur!...
Vill du gifta dig i nästa månad?»
»Hvad nu!
Hvad är det för trollspö du fått tag i?
»Har du lust att bosätta dig i Paris?»
»Har du ärft någon onkel i Kalifornien, eller hvad i herrans namn vill du, att unga herrskapet
Alm skall lefva af i Paris?»
»Jo, unga herr Alm blir sin pappas kommissionär.»
»Såå ... far har talat med dig.»
Hans tag kring
Hedvigs lif blef slappare.
Det kom en skälfvande oro i hans blick, och hans läppar darrade nervöst.
Men hon såg icke upp i hans ansigte.
Det var ett viljelöst »laisser- aller» öfver hela hennes kropp.
Hon bara smög sig närmare till honom, så han knappt kunde andas, och med slutna ögon jollrade hon som ett barn.
»Jaa ... tänk dig, unga herrskapet
Alm vaknar der uppe i sin våning nära Parc Monceau.
Frun kysser sin man fullt vaken.
Han vandrar till sina affärer, hon till Louvren ...
Dagen går ...
På qvällen äro de på teatern och spatsera sedan arm i arm öfver verldstadens gator till sitt eget lilla hem ...
Så ljuft vi två då skulle lefva för oss sjelfva.»
För oss sjelfva ja!...
Men allt det der jag, och du också för resten, kallade mitt värf, min pligt i lifvet ... det kan man naturligtvis slunga bort som ett gammalt plagg.»
Han sprang upp ifrån soffan, drog sig ifrån henne.
Men då for också hon upp ur den den kälna dvala, i hvilken framtidsdrömmarne bundit henne.
Hon riktade sina stora, fuktiga ögon på honom, och märkte i förskräckelse det underligt förhårdnade uttrycket på hans ansigte.
»Kurt, Kurt!...
Gud i himlen, hvad är det?...
Hvad har jag sagt,» ropade hon och reste sig för att närma sig honom, men han höll händerna afvärjande emot henne.
»Som alla de andra skulle jag göra ... öfvergifva min gerning.
Var det det, som var meningen?»
Nu stod Hedvig med hufvudet nedböjdt midt i solstrimman, som lät hennes ljusa hår glittra och förgylde det fina dunet på hennes kinder, kring hennes mun.
»Kära min du!» började hon sakta, »det lät, som morbror ville oss så väl.
Han menade, att det skulle vara nyttigt för dig att komma ut i det praktiska lifvet och slippa grubbla på det der välsignade sociala bråket under de närmaste fyra, fem åren åtminstone.»
Kurt teg.
Men Hedvig, som missförstod hans tystnad, klarnade åter upp, och i gladare ton fortsatte hon som i ett qvittrande pladder.
»Och uppriktigt sagdt, kära Kurt, tycker jag det samma.
Hvarför skall just du gå och rifva upp dig i de små förhållandena här hemma, du som är så känslig och så lätt mottaglig för intryck.
Var nöjd med det du gjort ...
Tänk, hvad vi ska’ ha’ det rart samman ...
Och hvem vet, hur länge det annars kan dröja?»
»Väntetiden blir dig eljes för lång, menar du!»
Men ännu begrep icke hennes slöa tanke, hvad som försiggick inom honom.
Hon trodde, hon kunde skämta bort hans allvar.
Och medan solljuset band en tindrande ring om hennes kraftiga, ovala hufvud småmyste hon åt honom med en skolflickas litet förlägna koketteri, hviskande:
»Det är inte så godt att vänta heller ...
Och något skall man väl uppoffra för sin kärlek.»
»Uppoffra för sin kärlek ... men att uppoffra det som är mer än en sjelf, åh Hedvig, Hedvig, att du kunde låna dig till ett sådant köp.»
«Du talar ju i yrsel, Kurt ...
Hvad har jag gjort ...
Seså blif god igen.
Tag mig i famn.»
»Rör mig inte, säger jag, rör mig inte ...
Jo, köpa mig, ville ni ...
Och just nu, när jag märker hur det börjar jäsa och röra sig der nere bland den mörka massan, när händerna knyta sig till handling, då skulle vi fara vår väg och ställa oss bland alla dessa, som tagit till lifsgöra att slå döförat till för allt som icke rör en sjelf ...
Och det ville du, och det trodde du jag skulle ...
Nej Hedvig, farväl ...
Mellan oss måste det vara slut ...
Vi passa icke för hvarandra.»
»Gud i himlen ...
Älskade, älskade Kurt, jag har ingenting menat ...
Jag vill ingenting alls ...
Kan vänta, vore det aldrig så länge, bara du säger, att du inte menade, hvad du sa’ nyss ...
Vet du då inte, Kurt, att jag älskar dig med allt mitt blod och all min hjernas tankar ...
Du får inte öfvergifva mig, hör du, du får inte ...
Och du kan det inte heller Kurt, det vet jag så visst ...
Käraste fästman min, jag har så mycket qvar att skänka dig, så mycket kärlek, så oändligt många, ömma smekningar ...
Se på mig, inte kan du öfvergifva din Hedvig!»
»Jo, det är bäst att vi skiljas, bäst för oss båda, hur ondt det oss gör, allra bäst ...
Åh, jag anade det redan i går qväll, då jag hörde, hur kallt och hånfullt du kunde tala om ting, hvilkas blotta namn jag trodde skulle sätta ditt blod i svallning liksom mitt.
Våra vägar ä’ olika ...»
»Men du har då intet hjerta, Kurt, när du kan stå så der stilla och tala sådana ord.»
»Käresta, behöfver jag säga dig, att det här är den tyngsta timman i mitt lif, den tyngsta ...
När jag tänker på, hur fast och innerligt jag trott, att vi två hand i hand skulle vandra samman å samma stråt, de trampades och de förödmjukades föraktade stråt, hur vi med högburna hufvuden skulle bära alla smädelsens och begabberiets ord ...
Luftslott!
Nej, farväl, Hedvig!
Låtom oss skiljas utan vidare ord ...
Talade jag längre, kunde min mun kanske förebrå dig något, och det vill jag inte, ty det är intet agg, men bara tacksamhet jag hyser till dig ...
Låt vår korta kärlekstid vara glömd, glömd som en dröm, som kommit och gått ...
Lef alltid väl, Hedvig ...»
»Du lemnar mig ...
Går ensam?...»
Det hade varit för mycken lycka att ha en beledsagerska vid sin sida ...
Ensam går jag, och signe dig för all tid.
I ångestfull ängslan tryckte de skälfvande hvarandras händer.
Så gick Kurt.
Men på mattan midt i solstrimman stod Hedvig qvar som förstenad.
Svetten hade sprungit fram på hennes panna.
Hennes tunga kändes förlamad.
Hon kunde intet säga och intet göra, fast det brann inom henne, och hon velat gifva sig helt och hållen, blott för att hålla honom qvar en enda fattig minut, om hon också måst rifva kläderna af sig och fängsla honom med sin varma, nakna kropp ...
Och dock stod hon der stel som en staty med armarne hängande slappt efter lifvet, för att först, då dörren slogs igen efter den gående, skrika till, hest, hväsande:
»Kurt, Kurt,» och sedan som en död massa falla ner i en stol.
Och der hon satt med hufvudet mot ärmen och grät de bittraste tårar, hon i sitt lif gjutit, hjertats blodstårar, längtade hon för första gången efter sin uppkomst till Stockholm hem, längtade efter att få gömma sitt värkande hufvud och all sin hopplösa hjertesorg vid sin gamla mors bröst ...
Men när Kurt, efter att i tanklös, död trötthet ilat öfver gatorna, återfann sig i sitt rum bland alla sina böcker och alla sina gamla möbler, mellan hvilka han suttit och drömt om Hedvig så många gånger, kastade han sig handlöst ned på mattan och jämrade och vred sig som ett barn ...
Kunde det vara möjligt, att hans mun sagt: emellan oss är det slut?
Nej, det var inte tänkbart, inte möjligt!...
Och dock var det sant.
Aldrig mer fick han sitta här inne och, medan han nitade, gömma hvarje känsla af ömhet, hvarje rörelse af sympati, för att han de stunder, de råkades, skulle få gifva henne hela sparsumman af det bästa, han känt, tänkt och drömt under långa arbetsdagar.
Aldrig mer fick han hålla sin arm om hennes lif, och i det lyckliga medvetandet af, att han var förstådd, hviska oförbehållsamt i hennes öra hvarenda längtansfyld tanke, hvilken som etter frätit hans sinne under långa, ensamma tider, alla förhoppningarnes luftslott, hvilka han bygde för kommande år i trotsigt pockande på sin lycka ...
Nej, ensam skulle han släpa fram sitt lif på ställen, der tusende småsaker påminde honom om dolda handtryckningar och stulna ögonkast, öfver gator, der han gått, och det sjungit inom honom af jublande glädje öfver att han vunnit sig en famn, som stod öppen för honom i alla hans lifs skeden ...
Och arbetet sjelft ... hur hade det icke förut känts, som hvarje rad, han skref och hvarje sak, han gjorde, var som en sten, lagd till grunden för deras gemensamma lycka.
Och han kunde icke bära den tanken, att han skulle stanna här i Stockholm utan Hedvig.
Han måste bort, ut, och med ens, utan att han visste, hvarifrån den kom, borrade sig den idén in i hans hjerna, att han skulle resa utrikes.
Och det var, som det i sjelfva begreppet »att resa» låg, att det just skulle ske i qväll i qväll med nattåget ...
Och upp sprang han i feberaktig beslutsamhet, drog ut lådor, tog fram kläder, synade och packade.
Så ordnade han det hela i en handvändning.
Ilade åter ut, och der han blek som en konvalescent, hvilken nyss fått lemna sjukrummet slog sig ner i en droska, upprepade han, medan han kuskade fram öfver gatorna, en lång promemoria med saker, som han skulle uträtta ...
Bædeker, resmössa, resväska ...
Liksom en sömnlös, hvilken sträfvar efter att insomna och låta sina nerver domna, kan upprepa några meningslösa ord, till dess de leda bort alla de oroliga hugskott, dem nattens dunkel föder, till dess de totalt bemäktiga sig viljan, så tvang han sig att idkeligen idisla promemorians ord:
Ty så snart hans tanke vände sig åt annat håll, hissnade den som vid bredden af ett djupt, tomt svalg.
Och åter och åter upprepade han maskinmässigt:
Nu var allt uträttadt, och Kurt stod på tröskeln till sin fars toalettrum, för att ändock sjelf omtala sitt beslut.
Hvit i ansigtet, med skälfvande läppar, stel hållning, steg han in och varseblef Alm, som i svart frack och ordnar stod framför spegeln och knöt sin halsduk.
»Nej, välkommen Kurt!
...» – han nickade i spegeln, utan att vända sig – »Men säg fort, hvad du har på hjertat ...
Jag skall just åka bort på middag.»
»Var inte orolig ...
Jag skall icke uppehålla dig länge.
Jag vill bara säga dig, att det är slut mellan mig och Hedvig ...
Du behöfver således icke vidare fortsätta din besvärliga roll utaf père noble.»
»Men, hvad faen är det nu igen ...
Slut säger du?»
»Ja, och jag reser i qväll med nattåget till Berlin.»
»Till Berlin ...
I qväll ...
Slut ...
Jag vill hänga mig, om jag förstår det minsta.»
»Jaså ...
Jo jag sålde mig inte ...
Det är väl det, som är så svårt att förstå, och det gjorde väl ett streck i räkningen.»
»Men, Kurt, tänker du verkligen fara.
Är det allvar?...
Lyssna på mina ord ...
Du är ju inte en smula praktisk sjelf ...
Hvad skall du lefva på der ute?...
Och hvem vet, hvad som der kan hända dig.»
»Jag tänker blifva sättare på ett tryckeri till börja med ...
Var du så lugn.
Man brukar ju säga, att ondt krut förgås inte så lätt ...
Pöbelledarn Kurt Alm ska’ nog komma oskadd hem.»
»Alltid lika bitter, Kurt ...
Tror du då rakt inte, att jag och din mor hålla af dig ... att det är smärtsamt för oss gamla att veta dig drifva vind för våg i en främmande stad.»
Han hade vändt sig och uttalat dessa ord i en verklig rörelse, som gjorde Kurt vekare till sinnes.
Han räckte fram sin hand och svarade stilla:
»Jo, far ...
ni håller kanske af mig på ert vis ... men sättet är inte det rätta ...
Helsa Anna och mor också och bed dem inte komma ner till tåget i qväll ... jag vill helst resa ensam.»
»Och du kan fara din väg ifrån Hedvig, som älskar dig så högt.»
»Tala inte om det, ber jag dig.»
»Ja, jag ser, att det är fåfängt att söka öfvertala dig ...
Lycksam resa då i Guds namn ...
Må det gå dig väl i händer ...
Och så, kära Kurt, låt mig åtminstone gifva dig ett kreditiv med.»
»Är du nu der igen, far?...
Pengar, alltid pengar ...
Känner du dig vänlig emot mig, alltid skall du tänka, hvad motsvaras min vänlighet af i pengar?
Ni tror då, att ni kan köpa all ting ...
Åh, far, glömma kan jag, att du ville muta mig, men att du mutade henne ...
Nej låtom oss skiljas utan bittra ord ... farväl!»
Andfådd af tillbakakämpad förtrytelse gick Kurt samma väg som han kommit.
Men grosshandlarn stod qvar med den hvita halsduken fladdrande öfver det blankstärkta skjortbröstet med solitären.
Han stampade i golfvet, drog fingrarne genom håret och till sist gick han fram till dörren till sitt arbetsrum och ropade i missmodig harm med skallande röst:
»Bäfve!
Bäfve!»
»Ja, herr grosshandlare! ...
Hvad är det!»
»Åh, fan är loss! ...
Kurt reser i qväll till Berlin ...
Han vill bli sättare, kroppsarbetare ...
Nu har han först blifvit tokig på allvar ...»
Klockan var inemot fem.
Kurt gick in på en källare och åt, men maten qväljde honom.
Så slog han sig ner på ett kafé med en tidning i handen för att afvakta tiden.
Han tordes icke gå ut.
Han formligt fruktade gatorna, rädd att hans steg, utan att han egde kraft att hindra det, som en besegrad, viljelös man skulle föra honom till ett hus långt uppe på Regeringsgatan.
Och der han satt i hörnet af den stela, röda sammetssoffan och frånvarande stirrade på tidningen, medan det rundt ikring honom sorlade en kaffesals slamrande, skrikiga glamm, såg hans trötta, vidöppna ögon beständigt just det der huset ...
Der var portgången med sin lampa, hvars sken om qvällarne föll så hvilande stilla, så sömnigt trånmatt öfver golfvets svart- och hvitrutiga stenar – och der i portgången brukade han stanna och draga andan, ty han hade alltid gått så fort, och hans hjerta dunkade alltid så starkt.
Och så trapporna med sina afsatser, han tog tre, fyra steg i sender medan han redan, innan han hunnit upp, tyckte sig se, hur tamburdörren öppnades, och ett kraftigt, ljuslockigt hufvud skymtade med glitter i ögonen och läpparne framskjutna till en lång, lång kyss ...
Hans hufvud kändes brännhett, och så tungt som ville det falla ner mot bröstet, och dock satt han der en lång timme orörlig som en mannequin med tidningen stelt hållen för ansigtet, men öronen vidöppna för att girigt insupa bullret och samtalen ikring, ty det kändes som en lisa att låta samspråket med sin slöa, enfaldiga rotvälska falla som tunga spadtag med svart mull öfver hans döda kärlekslycka ...
Ändtligen blef det tid att vandra ner till tåget.
Kurt reste sig, gick.
Derute hade en tidig aftontimmas skymning redan sänkt sig öfver den tungsinta staden, sänkt sig svårmodig och mörk, och qvällsdunklet hälde allt ymnigare öfver gatorna sina svarta skuggfloder.
Lyktorna började tändas, och bloss brann fram vid bloss i den töckniga, dimgrå luften.
Men förgäfves sökte lågorna kasta muntrande ögonkast öfver skumma farleder och mörka torg, förgäfves, ty de blinkade oupphörligt i ett nervöst blinkande som för gråt, och de gulröda ljustungorna skälfde, så skugglinierna på husens väggar försattes i en flackande dallring.
Nere på stationen herskade reslifvets vanliga oroliga vimmel.
Och det kom öfver Kurt en olidligt tyngande ensamhetskänsla, der han stod allena i väntsalen och såg, hur flockar med folk med handtryckningar, kyssar och välgångsord togo afsked af de sina.
Så grep han då sin nattsäck och gick ut i perrongens grå halfljus, der en böljande menniskomassa brusade af och an, och jernvägstjenstemän med lanternor foro ikring som lyktgubbar bland de afskedsviftande hoparne.
Och in steg han i en tom andraklassvagn och satte sig med ryggen mot fönstret.
Klockan var 6,50 ...
Om fem minuter skulle tåget gå ...
nu fattades det fyra ... nu tre, och sedan var han borta, på väg? – han visste det knappt sjelf.
Och det var ingen äfventyrslust, som lät hans ögon i nyfiket nervspännande upptäckarbegär spejande riktas mot de främmandes landens vida horizonter, nej han kände sig bara utstött, hemlös ...
Och »hemlös» upprepade mekaniskt hans läppar.
Men just i detsamma slog någon på hans axel.
Han såg upp ...
Bäfve!
Han kände knappast igen den förkrympta sekreteraren med det skygga anletet – nu hvilade det ett sorgset men fast, manligt allvar öfver hela hans gestalt.
Och Bäfve lyfte upp en liten nattsäck och ett gammalt antediluvianskt hattfodral, satte dem på bagagehyllan midt emot Kurt och frågade så bedjande:
»Får jag följa med herr Kurt?»
»Följa med?
»Hvart ni far!
Jag har nyss sagt upp hos er far.»
»Att en sådan lycka kunde vara mig beskärd i dag,» ropade Kurt och for upp med utsträckta armar.
Men just i detsamma kom konduktörn in och knäppte af deras biljetter.
Tåget pep, for, och i blinken var det ute på jernvägsbron ...
Tysta stodo de båda och sågo ut öfver staden, som såg surmulen och ledsen ut i qvällsdunklet, och de spanade båda efter samma hus vid Kornhamn.
Och det var som med ens hela deras barndom, hela deras ungdom med alla sorgerna och alla fröjderna foro förbi deras ögon ...
Men när tåget väl hunnit komma i gång på sin färd öfver de frusna, snöhöljda markerna, satte sig båda bredvid hvarandra, biktade för hvarandra sina sorger, blefvo så förtroliga vänner, som två menniskor endast kunna blifva det i sådana ögonblick af sitt lif.
Och de tröstade hvarandra med, att de hade en sak att strida för.
Och så hade de så mycket att lära der ute i de stora länderna, innan de kunde göra något för att realisera de drömmar, som de båda hade, när de genom kupéns isblommiga ruta här och hvar varsnade de låga kojorna, ur hvilkas fönster fladdrande ljus spridde gula stänk på den myckna snön – att verka för, att det skulle blifva åtminstone litet högre i taket i alla de der stugorna borta i snön och åtminstone litet ljusare i alla de bekymrade menniskosinnena der innanför ...
Men dessförinnnan skulle de uppfostra sig på nytt och framför allt känna arbetarns blus på sina skuldror, hans verktyg i sina händer, verkstädernas luft i lungorna och fabrikseldarnes hetta i sina ansigten, innan de hade rätt att tala ...
Och medan tåget rasslade, pep och gick föll skenet från lampan i taket matt och gulsiktigt öfver de magra nattsäckarne, det antediluvianska hattfodralet och bänken, der de båda männen med de unga, allvarliga ansigtena sutto tätt nära hvarandra, hand i hand ...
Den högfashionabla dansorden »Eternellen» firade sin högtidsdag å stora börssalen.
Recipienter klockan half 8, öfriga 8 e.m.
Redan en qvällsstund i början på december, då Anna och Hedvig sutto samman och knåpade på några broderier till jul, hade fru Alm föreslagit, att Hedvig skulle intagas i »Eternellen» på samma gång som hennes Anna.
Men då hade Hedvig slagit bort det hela i skämt, i det hon inom sig smålog vid tanken på Kurt.
Hvad skulle han väl sagt om något sådant?
Men på samma gång var det icke utan, att hon kände sig otålig och missnöjd med hans långrandiga roll som enkelhetsapostel, och der hon satt nersjunken i en mjuk emmastol i fru Alms lilla utsökta kabinett, såg hon ett ögonblick en hel ny verld, som var att eröfra, teckna sig på stramaljen i knät – glänsande uniformer, kavaljerer, kurtis och gas och ljus och vajande tarlatan, och samtidigt drack hennes öra musik, eldande, berusande, elektriserande valsmusik.
Men sedan den stunden hade mycket händt, och det var med en känsla af trots, en skuldmedveten känsla af att vilja visa, att hon var sin egen herre, som hon nu inne i recipientrummet, inskref sitt namn i Eternellerordens stora ledamots-matrikel, medan det rundt ikring henne susade ett oafbrutet mummel af hviskande och högt talande stämmor, och
Anna stod lutad öfver henne med sin spensliga, vågiga gestalt höljd i bêchefärgadt siden med massor af luftiga, fina blonder.
Och den känsla af harmsenhet mot sig sjelf, hon erfarit allt ifrån den stund, hon uppe hos sömmerskan bestält sin baltoalett, gaf mer och mer vika.
Det väntade nöjet, nyfikenheten, lusten att göra bekantskap med fina verlden, allt hade börjat berusa henne ända från det ögonblick grosshandlarns livré-klädda betjent öppnat vagnsdörren, och hon, medan rundt ikring en blandad hop af gatslynglar, borgarhustrur och flickor från gränderna spejade och anmärkte, långsamt steg upp för Börsens trappor.
»Herre Gud, hvad här ser ut i qväll,» hviskade grosshandlarn ofrivilligt i örat på Anna, i det han steg in och lät betjenten hjelpa sig af med bäfverpelsen.
Och det hade Alm rätt i.
Merkurius tempel hade i en hast undergått en högst betydlig förändring.