Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon kastar ifrån sig böckerna och stirrar på möblerna, där de gapa, som ägde de tio munnar ...
— Mattis hvar är du? höres plötsligt Eriks stojande röst.
Fötter skrapa på verandan och Adas fasta steg närma sig.
Hon slår upp dörren till salongen, och bakom henne skymtar Pryhl.
I famnen håller hon ett helt fång af ljusa rosor och orkidéer; hennes bluslif med de högt upptornade ärmvingarna af gulbrokigt siden och den vidbrämade hatten med ett ljust flor vårdslöst svept om ansikte och nacke, armens barhet, ögonens glimmande friskhet, den orädda stämman, skimret af aftondagg och den raffinerade doften från hennes kläder -- allt böljar in på en gång öfver tystnadens och bundenhetens ångest som ett svall af öfverdådig världslighet, fångad under lystet skratt — fångad af djärfva gudlösa händer.
Något sällsamt får makt med Matilda.
Hon försöker le, men hon tror själf, att det ser underligt ut.
Så osmakligt
— Ada är ju egentligen ful — figuren klumpig ... och så är hon äldre än Matilda själf — månne Pryhl vet det?!
Ada pratar upprymdt och ungdomligt:
— Söta Mattis, blef ingen teatergång af, här skall du få blommor i stället, är inte den här orkidén som en österländsk natt?
jag stal dem ute hos Halldéns, kära du, vi råkade på honom och skulle nödvändigt dricka champis ute på hans gentila villa — jag mins pappa gelbgjutare jag, en gammal vikingatyp — på den tiden man vurmade för handtvärkare som för gamla rara mynt.
Se så, inga sura miner, herr yankeeprofessor —, hjälp mig i stället med allt det här.
Utan att taga af hatten har hon börjat ordna blommorna i glas och skålar.
I detsamma viker Pryhl förläget tillbaka för Matilda, hvars kjolar, då hon hastigt går ur rummet, snudda vid honom.
Hennes mungipor äro neddragna på ett hårdt sätt, och ögonen blicka reserveradt.
En kall pust drar genom rummet.
Erik står midt på golfvet och hvisslar.
— Fan det här börjar bli tråkigt.
Ada ser sig om och finner hvad hon söker.
Hon tar upp ur ländstolen ett tarfligt häfte, som hon öfvermodigt lekfullt håller ut i luften med två fingerspetsar som med en tång.
— O äkta Yankeesjälaföda.
Pryhl går tätt intill och griper om hennes bara, stadiga handlofve.
— Ni skall låta bli att vara en liten retsticka, annars lyfter jag upp er och sätter er på bordet här, säger han lågt och energiskt, och hans glänsande ögon borra sig in i hennes.
Adas arm sjunker långsamt och hennes ansikte blir flamrödt.
Men däruppe ligger Matilda på knä vid sin säng och gråter stormande, och hon vet icke hvarför mest hon gråter.
TOLFTE KAPITLET.
Lindes församling hade minsann icke tillfälle att lägga sig på latsidan.
Hemlik och praktisk var hon den lilla kyrkan med sina varmröda mattor och sina schaggstoppade klaffstolar, placerade i halfcirkelform.
Söndagarna mötte vid dörren älskvärda, handskklädda marskalkar, hvilka anvisade gästerna plats och räckte hvar och en den lilla solfjäder af palmblad, som satt instucken öfver stolsryggen.
På platformen i fonden stod den skulpterade katedern och bakom i en nisch en härlig karmstol af gyllenläder, där pastorn slog sig ned och okonstladt lade af ytterrock och hatt.
Hur doftade det ej från massan af sköna blommor däruppe, hur ljum och behaglig var ej temperaturen, och så smekande mystiskt dagern silade in genom fönstrens målade änglar.
Om kvällarna strålade takets och väggarnes rika ornamenter i guld och delikat blått i skenet från elektriska glödlampor, som lyste ned från taket likt oräkneliga stjärnor från himlahvalfvet.
Hvardagsvis gjorde kyrkan intryck af en liten elegant privat teatersalong.
Här samlades man också till nästan dagliga böne- och klassmöten, till bazarer och s. k. supéer eller glace- och smultronfester.
Synnerligast ruskiga, kolsvarta kvällar, när prärievinden tjöt därute, kunde intet gå upp mot templets ljusa hägn.
Bredvid själfva kyrkan lågo rymliga lokaler — klubbrum, där sångrepetitioner, ungdomsmöten och sysammankomster m. m. höllos.
Linde hade kommit med en splitterny idé, som hemlighetshållits för prässen och öfriga trossamfund och som visade ett lysande resultat.
En vacker dag såg man en trupp gossar i militäruniformer och svängande små stjärnbanér marschera genom staden.
Det var »brigaden» och den hade till uppgift att idka krigiska idrotter.
Den var absolut »bekännelselös» — men redan första dagen strömmade barnen i mängd till Lindes söndagsskola, och pastorn tackade offentligt Herren för sin lyckliga ingifvelse.
Först under sommaren var det dock den amerikanska metodistkyrkan utvecklade hela sin vidunderliga lifskraft.
Ljusa, utdöda söndagseftermiddagar stego väl öfverallt från Blue Points långsmala trädgårdar och löfdungar hymner mot den glödhvita himmelen och bredde sig som helig rökelse öfver alla tomma, dåsigt drömmande gator.
Och om kvällarna, då fukten dunstade ur marken, lyste visserligen här och hvar papperslyktor i purpur mellan träden, och präster af alla möjliga bekännelser stodo på estrader, belysta af fladdrande, eldgula bloss, och öfverbjödo hvarandra i att fånga och kvarhålla själar.
Men ingen lofsång klingade så segervisst som metodisternas.
Hade de icke skäl därtill?
Var icke deras lilla hop en del af den ofantliga härskara, hvars jubelkör i denna stund brusade öfver hela kontinenten från Alaskas snöbärg till Floridas gyllene orangelunder?
Och sågo de ej framför sig, tårögda af salig längtan, denna stad, som Linde beskref, detta nya Jerusalem, sköljdt af Atlantens vågor, detta förkroppsligande af metodismens öfvervälde?...
I det flata New Jersey vid Oceanens strand med sin silkesmjuka hafssand ligger ett landområde, inköpt af Förenta Staternas metodister.
En liten stad har där uppstått till hvilken alla, som lyda kommunens lagar, äga tillträde, men där endast den rättroende får bygga och bo.
Så snart värmen inträder, samlas nu tusen och tusentals trosbröder med barn och blomma.
Tågen, som fortskaffa dem, bana sig väg öfver vattensjuka marker, öfversvämmade af moskitos.
Är från år träffas gamla bekanta, taga i besittning de många villorna och tälten och inrätta sig till kampanj.
Det utvecklas ett enda stort, gladt, brokigt familjelif och hvarje morgon komma körande små arméer af farmare och månglare med lifsförnödenheter.
Man badar i oceanen, man fröjdar sig åt barnens lek i den skinande, stoftfina sanden — men ve dig om du i badkostym visar dig i staden (såsom bruk är på andra amerikanska kustorter).
Ve dig, om du ertappas med ett glas öl i handen, då gripes du utan nåd af ställets polismän och utvisas från samhället.
Men för världslig förnöjelses skull är ej denna vallfartsort tillkommen.
Nedåt hafvet, jämt så långt upp att flodtidens vågor ej kunna nå det, sträcker sig så långt ögat förmår urskilja ett jättetält af hisnande omfång.
Det är det väldiga Herrans tempel, där dag ut och dag in, förmiddag och eftermiddag, väckelsemöten pågå.
Från skilda talarstolar ropa på en gång väl hundra präster utöfver dessa rörliga massor, vibrerande af lif — det gäller att öfverdöfva vattnets larmande brus, det gäller att tala starkare än hafvet till dessa tusen människobarn, som i själavånda trängas nedanför tribunen.
Vid en svindlande rad af bräder, lagda öfver stockar, utdelar ett femtiotal andans män oupphörligt åt knäböjande skaror nådens medel.
Hur de ropa dessa gamla och unga, vifta med hattar och näsdukar, — störta upp och bekänna sina synder — tårar strömma, man faller hvarandra om halsen, hör knappt något annat än sina egna stämmor ... tunga och dånande vältra vågorna utan uppehåll, utan ro ...
Det ligger något ursinnigt äggande, något af våldsam spänning, något af blod och eld och storm och omvältning i all denna kamp för att göra sig hörd, det är som strede man bokstafligen mot böljorna därute, och som öppnades i dödens ångest själens alla slussar — som måste de syndiga brunnarna gifva ifrån sig allt stinkande vatten, alla orena flöden ...
Ett skri af lycka ljuder.
En ängels hand har räckts den drunknande, frälsningen är vunnen ... jubelropet förtonar i en fanatisk segerhymn, folk hoppar upp på bänkarna för att vittna, medan hundratals fingrar fatta i tältets duk och draga en del däraf till sidan ... se — se — hela hafvet!
Tunga, jämna, majestätiskt oberörda gå dess vågor ...
Herren Zebaoths fotapall äro de!...
Utan gräns hvälfver sig rymden ... där bor Herren!
Man rusar ut, knäböjer på sanden, och ut öfver detta hemlighetsfulla, stolta sorl ljuda människobarns brinnande suckar och stammande ord.
Allt detta målade Linde, och hans lilla åhörarskara längtade efter att hänföras lika stormande, men man fann det så naturligt att sådant icke gick för sig här i den glesa lunden med daggvåta bänkar och ett mattrödt lyktsken, som endast framhäfde dunklet.
Linde, hvilken själf blifvit omvänd nere i den underbara Oceanstaden, törstade dock beständigt i sin unga själ efter att se samma lefvande fröjd utgjuten öfver sin egen flock, och han räknade feberaktigt de »hallelujahn» och de »Amen», som hälsade hans tal.
Efter hvarje väckelseperiod följde en tid af glädtighet, och kyrkan återtog sin familjära prägel, ty Linde afskydde surmulenhet.
Konserter anordnades, där oskadlig världslig musik presterades, likaså föreläsningar, dels af bildande, dels af skämtsam natur.
Bland de mest omtyckta voro föredragen om »Hymens törnen» och om »Amors spratt».
Ty under dessa skämtsamma namn gömdes minsann många nyttiga lärdomar.
Såsom att icke koka ägg en hel timme och sedan förundra sig öfver, att de icke blifvit lösa; att icke förarga sin tjänsteflicka i den grad, att hon lemnar huset, just då såsen bör tillredas.
Och hur hälsosamma voro icke varningarna mot sprätten, som utan att mena allvar hviskar flickan honingsljufva ord i örat!
Sådana råd kunde icke betalas för dyrt.
Man strålade af munterhet och applåderade alla kvickheter, som aflevererades rutineradt och betalades väl.
Hvilken skilnad dock mellan dessa oskyldiga, ja uppbyggliga nöjen, och presbyterianernas syndiga tillställningar!
Snedt emot metodistkapellet var beläget ett hus, som kallade sig för Guds boning, och der man spelade teaterpjeser, uppträdde som negerkomiker och dylikt.
En mängd historier, på hvilkas tillförlitlighet man nästan kunde svära, voro i omlopp.
En dag då det gällde att få in pänningar, hängde man i detta Herrens hus upp en ridå, innanför hvilken församlingens vackraste flickor stälde sig och sträckte sina skospetsar fram utanför gardinen.
Herrarne, hvilka i förväg fått betala stora summor, placerades utanför och ägde att gissa sig till ägarinnornas namn.
Den, som lyckades, erhöll en kyss.
Emellertid fans inom Lindes församling folk, som ogillade äfven de oskyldigaste världsliga tillställningar.
De suto alltid dystra och protesterade genom att fröjdefullt och ljudligt instämma i den psalm, som inledde hvarje fäst.
Men Linde lät sig icke förfäras.
Han presenterade de uppträdande med några skalkaktiga ord och när allt var slut, kunde han vid utgåendet leende lägga handen på någons axel och säga tämligen högt:
— Ni vet, att det fins personer, som frukta ett godt skratt som den Onde själf, och ändå äro de icke så synnerligen rädda af sig — tillexempel när det gäller att fördubbla den allsmäktiga dollarn.
Detta var djärft sagdt, men så innerligt sant.
Hade man icke länge känt på sig, att mister Jækels ökade inkomster som indrifvare och mister Tailors vinst på sitt hyrkuskvärk, började antaga oroande proportioner!
Lämnade väl denna välmåga spår efter sig i kyrkkassan?
Och gjorde den icke det — hur måste man då stämpla den?
Fingo icke fattiga stackare ständigt bära tyngsta bördan?
Hvar tänkte dessa käre bröder, att kol och lyse och prästlön och allt det där egentligen skulle tagas ifrån?
Herrens mening vore nu icke, att folk med 15 dollars veckoinkomst skulle utarma sig.
Om det blott varit nog med de små kuverter, som hvarje söndag nedlades i ett skrin — det hade man ju kunnat stå ut med.
Nej, fruktansvärdare ting äro beständigt att förvänta.
Litet emellanåt efter predikan en sabbath stänges hastigt dörrarna, och Linde träder snabbt fram, höjer handen och säger lågmäldt:
— Jag anhåller, att ingen aflägsnar sig.
Det går en rysning af obehag genom församlingen.
En stor svart tafla framflyttas af broder Smith, som med krita afdelar ytan i rutor och skrifver öfver den första med jättebokstäfver: 500 dollars, så 100, så 50, så 25, så 5.
Sista rutan bär till öfverskrift:
Därunder.
Alla iakttaga tillställningen mekaniskt.
Nu stiger
Linde ned på kyrkgolfvet.
Han skämtar, och han brukar allvar.
— Om församlingen tror, att detta är för hans speciella nöje, så misstar den sig grundligt.
I dag vill han icke ens nämna pastorslönen.
Den är visserligen i sig själf, uppriktigt sagdt, ringare än på de flesta orter och har under de tre sista månaderna utfallit med knapt en tredjedels belopp, men om detta vill han som sagdt icke tala.
Ehuru han kunde anföra en berömd kollegas ord, att också en andans man behöfver kött och tomater.
Nej han vill blott ...
Och den långa listan af kyrkans trängande materiela behof upprepas.
Därpå inträder oföränderligt en innehållsrik paus.
— Bröder och systrar, I sen denna tafla ...
Hvem ger första exemplet på offervillighet och tecknar sitt namn under
500 dollars?
Fullständig tystnad.
Synbarligen är det vanligt att denna ruta kvarstår blank, ty om en minut har frågan nedflyttats till
100 dollars.
Lika ljudlöst.
Men något ohyggligt börjar att blanda sig i stämningen — tänk på Jækel och Tailor!
Arme bröder, nog få de i Herrens behagliga tid lära känna Hans mäktiga hand.
Lindes kinder färgas också svagt, han blickar hastigt ät ett visst håll men möter idel stela, slutna ansikten.
Dröjande öfvergår han till
50 dollars.
Då äfven nu samma förstockelse gör sig gällande, blir han upprörd och talar.
Intet resultat.
En lång, pinande lång väntan, afbruten af hostningar, och med en suck uttalar han det enda ordet:
25 dollars.
Ingen rör sig.
Pastorn är blek, han står stilla och säger sorgset mildt:
— Men mina kära, hvad skulle ni säga, om Gud en vacker dag undandroge er sina välsignelser, icke endast de andliga utan äfven de lekamliga??
Dödstystnad.
Raskt och energiskt, icke utan en skälfning på rösten ropar Linde:
10 dollars.
En hand sträckes upp, åter en — där en.
— Många, många, många — utbrister pastorn och går omkring med klarnade blickar.
När frågan sjunkit ned till 5 och därunder, är det som svängdes en piska öfver menigheten, nu gäller blott att skynda på, tiden är långt liden.
Pastorn nämner folk vid namn, man kan värkligen icke för dessa bagateller sitta på en kyrkbänk hela dagen.
Ändtligen är affären drifven till sitt yttersta.
Pastorn går skyndsamt upp till katedern, knäpper samman händerna, böjer hufvudet och läser lågt och fort välsignelsen.
Därpå fattar han blixtsnabbt hatt och rock och ilar gången ned för att småleende ute på trappan mottaga sina gäster med en handtryckning.
En afton hade uppträdt en tyska klädd till dalkulla med en stickstrumpa och en jättelik hålkaka, den hon placerade på predikstolen och emellanåt förevisade publiken.
Hennes skrattretande utmälning af svenska seder gjorde furore.
Då de trängde sig ut, sade Linde upprymdt till Matilda:
— Ser ni min tanke är, att kyrkan bör ha rum för allt — utom för synd.
Ungdomen söker annars förströelse utom våra väggar och hvad garanti ha vi då?
A propos fru Hjelm, religionen äger sina konstområden, har ni tänkt på det?
Bönen t. ex. — vi bedja icke med nog teknisk färdighet.
Jag ämnar bilda en bönering, där nyomvända lära sig bedja korrekt — efter vissa proportioner, med hållning och patos, ni förstår.
En mycket viktig historia det där.
Författa en bön och låt mig se tills — ja hvilken dag ha vi ledig?
Tisdag afton.
Matilda hisnade för denna nya pålaga.
Men uteblef hon, uppstodo alltid oro och misstankar.
Hon hade glupskt girig kastat sig in i det nya lifvet.
Själfva dess barmhärtighetsplikter hade något rusande vid sig.
Ju ensamnare hon därhemma kände sig, ju fullare strömmade från det andra hållet tillmötes en lycka lik den ljufvaste vällust.
Men snart förvandlades det hela.
Något oförklarligt, besväradt inträdde i umgänget mellan henne och syskonen i Kristo.
Hon förstod på en tom besviken känsla hos sig själf, att då hon vittnade, slog hon icke an.
Hvad hade hon väl sagt?
När hon röd och het satte sig ned, visste hon blott, att kraft gått af henne, som när hon förr i världen diktade små bitar.
Miss King sade till slut rent ut:
— Det är något främmande vid edra ord, något som kommer från er själf.
Nedslagen och förvirrad vände Matilda sig till Linde.
Hon syntes litet förlägen.
— När ni förkofras i helgelsen förlorar ert tal den där främmande klangen, det är först när icke ni, utan Kristus, talar genom er, som ni blir värkligt individuel.
I allmänhet är det säkrast att endast begagna bibelns ordvändningar — tills ni blir fastare.
Hon förstod ingenting af detta.
Men så vid ett diskussionsmöte öfverkom henne plötsligt en egendomlig trötthet, en trötthet intill döden.
Hon längtade att lägga ned sin själ och ga upp i något annat.
Hennes egen mening föreföll henne af ett kopparmynts värde, gentemot det guld, som lockade i människornas glada, gillande ögonkast, i deras varma väsen.
Då stod hon upp och talade.
Lena, oljade tankar flöto ur hennes hjärna, och orden lågo tillreds.
Hon talade som en sömngängerska, ansträngdes icke.
Menigheten lyssnade ifrigt.
Här och där susade för hennes öron: »Amen» — »tack syster» — »lofvad vare Gud, hon är en kristen».
Men när hon slutat, var i hjärtat blygsel och en stor, vidunderlig tomhet, som om ingenting vunnits.
Ty icke hon hade talat.
En dag leddes klassmötet af en korpulent broder, som började utlägga Moses och Enochs historia och skrek, att dessa båda stodo i brinnande vagnar på ett bärg, dit gnistor från helvetet sprakade upp.
Och så flögo Gudsmännen mot himmelen — hej hvad det gick, tjo mina bröder!
Miss King reste sig bullrande och marscherade ut.
Matilda skyndade efter.
Hon var hvit af förfäran.
— Hvad är detta? — hviskade hon svagt.
— Bara en halfgalen slaktare, svarade miss King torrt.
— Klasserna ha börjat försämras, jag fär lof att tala med Linde.
Men söndagen därpå, när Matilda gick ur bänken, samlades några damer omkring henne.
— Ni försvann från klassmötet i tisdags — sade de hotande.
— Ja med miss King, mumlade Matilda, nästan fysiskt rädd.
— Skilnad på henne, hon är trosfast, men ni är nyomvänd — akta er, djäfvulen lägger snaror för er.
— Se — se på det här, är det inte härligt? sade en och stack under hennes ögon en tarflig öreskrift med ett suddigt träsnitt.
— Jag förstår inte ...
— Ser ni inte, att det är lille Jesus i krubban, är det inte skönt, det?
Yr i hufvudet skyndade hon ut och halfsprang hem.
Nu började väckelsebref och tryckta bibelspråk hagla öfver henne.
Hon tog dem med till tisdagens bönelektion.
Någonstädes gapade ett oöfverstigligt svalg — hvar, hvar?
En lampa brann i det öde skolrummet.
Linde stod varm, i uppknäppt ytterrock och sökte i det sparsamma ljuset studera korrespondensen.
Han smålog kritiskt.
— Jag kan inte vara en kristen — framstötte Matilda lågt och bäfvande.
Linde såg upp.
Så tog han brefven och ref sönder dem, gick fram till en kamin, öppnade luckan och kastade bitarna i gapet.
— Jag matar regelbundet mina vinterbrasor med dylik literatur, smålog han, det är den bästa nytta de göra.
Fanatici finnas inom hvar kyrka.
— Men hvarför är inte gränsen lika väl här som längre bort ... eller där — eller där?
Matilda sjönk ned på en bänk.
— Beder ni?
— Åh beder — jämt.
Ibland kan jag inte hålla tankarna samman, om jag så gaf mitt hjärteblod.
Andra gånger försvinna tid och rum — ord och uttryck flöda öfver läpparna.
Linde nickade.
— Men när jag slutat, känner jag bara slöhet i hjärnan —
Linde talade med en viss förlägenhet, som doldes af ett litet flott leende.
— Jag kunde ge er ett råd — att betrakta som en huskur, men det är verkligen ett förträffligt medel.
Tag er för att ropa omkring tio gånger — mer eller mindre efter omständigheterna:
»tack himmelske fader» eller: »jag älskar Jesus».
Säg det högre för hvar gång, och ni skall få se att hjärtat blir varmt.
Matilda frös till.
— Ni läser ju?
— Pastor — det ljöd som ett rop om barmhärtighet — jag läser — jag beder — jag besöker de fattiga — men jag är densamma människa, jag alltid varit ... hos mig fins intet nytt.
Hur matt lågan brann ...
Så kom det sakta ... en darrning låg i påstorns röst:
— Kunde ni då öfvergifva oss?
Matilda slog händerna för ansiktet.
— Nej, hviskade hon, nej, jag kan inte.
Linde tog några raska steg utåt golfvet och sade beslutsamt:
— Ni skall aflägga löften, ingå som medlem af vår kyrka, det skall befästa er.
TRETTONDE KAPITLET.
Matilda hade hos en sjuk sammanträffat med fru Linde jämte en elegant dame, tillhörande baptistkyrkan.
Detta var första gången efter fru Hjelms omvändelse — pastorns fru besökte kyrkan då och då, men alls icke regelbundet.
Med en underligkänsla af bryderi hälsade Matilda på henne.
Hur ung hon föreföll.
Ostyrigt som en krans af böjda taggar stod håret kring kinderna, hvilkas färg oafbrutet gick och kom.
Hennes tal värkade egendomligt lugnande, smått dämpande.
På vägen därifrån, vid afskedet sade baptistfrun eftertryckligt:
— Jag ber er bara om en sak, mina damer: läs bibeln.
Göra ni det, så bli ni baptister i morgon.
Fru Linde smålog.
Matilda och hon fortsatte vägen och för att afbryta tystnaden sade fru Hjelm:
— Ett ha de ändå gemensamt de här tusentals sekterna.
— Ha de?
En tror, att Gud befaller frid, en annan att han tillstädjer strid, en att han straffar evigt, en annan att han icke gör det.
Strax fyra gudar, skilda som eld och vatten, tycker jag.
Svaret var öfverraskande.
Fru Linde talade sällan.
Matilda erfor strax ett våldsamt begär att kasta sig på denna nya själ.
— Åh säg mig — jag är en kämpande människa — hvad är er tro?
Fru Linde skiftade färg.
— Min tro — inte kan den hjälpa er — ämnar ni gå in som medlem i metodistförsamlingen? sporde hon hastigt och såg
Matilda fullt i ögonen.
Fru Hjelms blick sänktes, hon besvarade icke frågan utan brast ut lågt och fort:
— Ser ni, dag och natt tycker jag mig själf vara större än den Gud, jag skall tro på.
— Kanske behöfver ni då en större Gud än andra.
Matilda famlade, häpet anande, på fru Lindes arm.
Metodistens hustru såg drömmande mot horisonten, och hon talade långsamt, full af tankar, dem hon tydligen var van att umgås med.
— Ser ni inte öfverallt, att människorna redan tagit sig lof att bara älska den Gud, de danat sig själfva?
Nu ni t. ex ....
Skulle ni inte kunna älska Gud, om allt vore fritt, ni fri, Han den stora eviga friheten utan form, utan namn, — som ingen mätt upp — men som ändå är, ... som fyller era aningar, era drömmar, era gärningar med ett ljus, som ni — låt vara bara ni — vet är skildt från mörker som dagen från natten?
— Jo — kanske — men sanningen?
— Kärleken är högst.
Med heta, nervösa fingrar strök Matilda upp sitt flor.
— Men jag vet inte hur långt obundenhet kunde föra mig.
Det är något utan gräns hos mig också.
Fru Linde såg tankfullt på henne.
— Tror ni? sade hon i förbigående.
Därpå återtog hon lifligt:
— Man får ju följa någon tråd i lifvet, en enda särskild tråd, och frihetstanken är den tråden för mig, och jag försöker mer och mer sätta mig in hvad den är, och det bär mig så välsignadt — detta att allt måste, alla måste vara fria ...
Utan att tänka därpå, hade de nått ut på prärien.
I den klara höstluften hördes idkeligt ojämnt hamrande från nybyggen, och luften dallrade lusteligt af rök och af lokomotivens hvisslingar och kort exploderande frustningar.
Vagnarna flögo öfver snustorra vägar.
I förhöstens rymd skälfde något nytt, ny arbetsglädje, ungt stormande ansatser, och folk skyndade fram med kraftiga, glada rörelser.
Linde kastade tillbaka hufvudet, hon drog in luften genom näsborrarna och utandades den med en suck och sade på ett snabbt, skarpt sätt:
— Det är ingenting jag föresätter mig eller gör upp eller så där, jag känner mig så fri, så gränslöst fri; friheten fyller mig som en stor, stor lycka, en stor kärlek fyller själen — jag kan inte tänka mig något annat än det, som är fritt — ingenting som inte är fritt har värde för mig.
Jag skulle inte kunna lägga ett strå i kors för någons vilja, helt enkelt inte kunna.
— Och de svaga då — stödet?
— Svaga?! — hvad är starkt och hvad är svagt?
Fru Lindes ansikte veknade och blef mycket ljuft.
— Jag tror på själens allra dyrbaraste frihet: att aldrig behöfva dömma.
Bära vi inte alla hemliga fläckar?...
När Matilda ensam och långsamt vandrade hem, kände hon det, som när hon i sin ungdom gick och drömde om kärleken och så oväntadt blef bjuden på bal.