Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och min dumhet att vid afskedstagandet säga: ”Tack för ni följde oss hem!”
Och min dumhet att se upp till honom som om han vore mig öfverlägsen i allt!
Och att känna mig bunden och brydd, och att inte våga tro ett grand på min egen förmåga att skrifva, men icke tvifla ett ögonblick på hans!
8.8 1884.
Det vill bra lite till för att distrahera mig – distrahera bara genom att låta mig njuta.
Nu t. ex. har jag ingenting annat än den tomma bygatan, men öfver grannens hustak ser jag en ljusblå, molnfri aftonhimmel och snabba qvittrande svalor flyga fram och åter, aftecknande sig mot den blå grunden och med de hvita brösten lysande i solskenet.
Men svalorna bli borta, det käns ödsligt och tomt, så tryckande tyst efter deras glada qvitter.
Så har stämningen vexlat, bara medan jag skref, allt mera sänker sig solen och skuggorna bli långa.
Målaren och hans syster reste till Fulltofta i middags, ty han skulle taga en skizz af prestmöllan.
Med femtåget reste Axel för att förena sig med dem.
Jag afundas dem der de ströfva omkring under de gröna träden, ligga och lättjas i det mjuka gräset eller köpa mat i någon bondgård.
Hvad det måtte vara en känsla att få vara ung och fri!!!
När har jag väl det varit – när? – när?
– Och så gå de småpratande fram åt vägen, glada, bekymmerslösa, jemnåriga och utan känsla af tvång.
Kan man tänka sig någonting härligare!
Målaren hade fått ”rese-dille” sade Axel i dag. ”Jag reser till Torekow i dag,” hade han först sagdt.
”Det gör du väl inte,” hade Axel svarat, ”ångbåten går inte förr än om söndag.”
”Då reser jag till Cimrishamn.”87
”Hvad skall du i Cimrishamn att göra, res då hellre till Fulltofta och måla af prestmöllan.”
”Ja, det gör jag.”
”Då följer jag med,” utropade Sofi, ”låna mig bara femti öre.”
9.8 1884.
Axel Lundegård har varit här just nyss.
Jag försökte att komma fram med mina kritiska anmärkningar rörande hans råhuggna stil.
Jag stammade, rodnade, kunde icke komma fram med något – åh, hvad lönar det sig att jag försöker tala!
Skrif – skrif bara.
Orden sätta sig ju i halsen, du förefaller rent af dum när du talar, det är att nedsätta dig sjelf.
Och der står han med sin bredbenta trygghet och sitt eviga: ”det håller jag styft på.”
Och hvar qväll ligger jag och kriticerar, esteticerar och teoretiserar, uttrycken falla sig klara och lätta, de komma så osökt, och att tänka sig att de skola vara rent borta när jag vill ha tag i dem – kan man inte bli ursinnig.
Och så det att jag så pinsamt klart skall känna min underlägsenhet, nej pinsamt dumt borde jag säga, ty det är inte så alldeles säkert att jag är honom fullt så underlägsen som jag känner mig.
Men jag vill vara äregirig – o, jag vill! – att kunna tala som en jemnlike med en verkligt intelligent man – det är min ärelystnad.
Om jag kunde få en tross af beröm att släpa på, så skulle det kanske lyckas.
Hvarför skulle jag ej vara ordknapp och inbunden?
Hvarför skall jag bry mig om huruvida han finner mig tråkig eller ej – hvem frågar efter mig?
Hvem tänker under kampen för tillvaron på mig?
Hvad skyldighet har jag att kriticera hans arbete?
Vill han veta mina tankar så må han sjelf leta fram dem.
Det torde väl kunna löna mödan.
Nej, slå dig igenom utan att bry dig om hvem du trampar på tårna!
Ut i lifvet med dig!
Säg ut allt hvad du har att säga och låt det så komma hvad det vill.88
Lundegård lär vara så egenkär att han tycker bäst om att få en blind beundran, bara beröm.
Jag undrar om jag är så med.
Ah – egoismen – ned med den – der är ju ormen! O, Gud – broder – mästare – hur jag vill kalla dig – krossa dess hufvud och rädda mig!
Lär mig att glömma mig sjelf, icke lefva för det lumpna jaget, låt arbetet vara allt!
D. 11 Aug. 1884.
Ett bref från Schéele!
Äntligen ett verklig[t] personligt varmt bref, ett bref som äfven är till menniskan, ej endast till författaren.
Om man inte har sällskapsvett, så stöter man folk ifrån sig.
Och stöter man dem ifrån sig, så kan man inte studera dem.
När man är gammal har man redan gjort sina studier.
Då kan man följa sitt eget tycke.
16 Aug. 1884.
I förrgår qväll voro vi ute som vanligt.
Axel sqvallrade om för fru Palm hvad jag sagt åt honom på f. m.
Det var ju en bagatell, men det förargade mig i alla fall en liten smul.
Ida talade dessutom om att der råder ovänskap mellan Karl och honom, derför att Axel gaf honom på örat härom dagen i flickornas närvaro.
Jag tycker att hans egoism går öfver alla gränser och beslöt att säga honom min mening rent ut.
Det gjorde jag också i går förmiddag.
Han blef icke ond, som jag väntat.
Tvärtom, han var mycket foglig och framstälde sina motskäl på ett ganska tillvinnande sätt, och utan något som helst hångrin.
Endast missnöjd öfver att jag ”gör en liten sten till ett högt berg”.
När han gick undrade jag mycket hur vårt sammanträffande på qvällen skulle bli.
Han såg vänlig och kamratlik ut.
Vi gingo en stund ensamma och pratade, rätt gemytligt.
”Ni har förderfvat hela dagen för mig, jag har inte kunnat arbeta,” var det första han sade.
Det var också det enda som yttrades om vårt samtal på förmiddagen.
Men jag hörde af Ida att bröderna försonat sig med hvarandra.
Den 6 Sept. 1884.
I går talade A. L. för första gången sjelfmant med mig om fadren, modren och Ågren.
– Pappa är egentligen en mycket egendomlig karaktär.
Tål icke att menniskor böja sig för honom: då föraktar han dem.
Sjelf är han en despot och söker förtrycka alla, men han kan ej högakta andra än dem som våga uppträda sjelfständigt emot honom.
Det är derför fröken Ågren står så högt och det är derför han känner ringaktning för mamma.
Med faster är det ett annat förhållande, han tycker om att sola sig i hennes blinda beundran, men i grund och botten föraktar han henne.
Det märker man vid alla tillfällen, att han anser sig kunna bagatelljera henne.
Lundegård sade idag:
”Ni har svårt för att bilda er ett omdöme om Molok.89 Det märkte jag när ni skref till Schéele också, ni sökte att hålla ett smyghål öppet för er.”
Han tror således att jag är feg!
Han har då icke märkt att det icke är feghet, men att mina egna åsigter och tycken vexla lika snabbt som mina stämningar! – att jag är ”uden Midtpunkt”.
Den som hade en verkligt egen öfvertygelse – någonting bestämdt att hålla sig till!
Ur Molok.
Isidor.
Under den första berusningen var lifvet en dröm.
Men, man vaknar efter drömmar!
Ja, man vaknar, – dessvärre!
Då är bubblan brusten, längtans skimrande såpbubbla, som fantasin målade så skön – – – Man borde aldrig gifta sig.
Man bör aldrig släppa en hungrig in i en välförsedd spiskammare och säga:
Var så god, det här är ditt!
– Just den der känslan af absolut eganderätt drifver honom att fråssa af läckerheterna utan konsideration.
Och så äter han sig till sist led på alltsammans.
Hörby d. 10 Sept. 84.
”Hur länge blir du i tillfälle att hålla dig med uppvaktande beundrare?” sade Christian i dag när jag kom in till middagsbordet.
”Jag tror inte det är lämpligt att afhandla den frågan just nu,” svarade jag efter en stunds tystnad och i mycket lugn ton.
Ida Lundegård och jag anförtro våra bekymmer åt hvarandra: ”Hennes man frågar inte efter henne och min man bryr sig alldeles för mycket om mig.”
I förrgår hade Lundegårds vid middagsbordet talat om Christian.
Förmodligen sagt att han är otreflig eller dylikt.
”Men han är så god mot de sina,” sade Ida.
”Jo pytt, han har både doppat dem med hufvudet i vatten och mer.”
”Men han är snäll mot sin hustru.”
”Ja tacka honom för det, när hon inte gör honom något för när!” sade Axel.
”Hon är nog förståndig och vet hur hon skall ta sin man,” sade Ågren.
”Saken är helt enkelt den att han är kär i sin hustru,” sade Axel.
Efter bordet hade han talat om att Chr. på f. m. blängt på honom så argt som en tjur.
I går qväll ville Ida att Axel skulle komma hit och hemta henne.
Han hade svarat tvärt nej.
När vi gingo från kyrkogården var det han som följde hem Ida och Karl som gick med oss.
Idag var han ändå på posten.
Christian kom hit in och blängde.
Det gick så att vi på qvällen träffades på kyrkogården och afhandlade saken.
Jag sade att det är inte värdt han kommer in till mig och läser tidningar.
Följande dag sågo vi icke en skymt af hvarandra.
Hur det sedan gick kan almanackan utvisa.
Bidrag till historiken af våra äktenskapslagar.
Sedan bokhandlaren i Malmö Ch.
Peterssons hustru E.
Petersson, född Bruno, förlidet år öfvergifvit sin man och bosatt sig i Köpenhamn, yrkade Petersson att äktenskapet måtte upplösas.
Malmö rådhusrätt afslog detta yrkande, emedan hustruns blotta uppgift och erkännande å stämningen att hon ej ämnade fortsätta äktenskapet icke vore laga skäl för äktenskapsskilnad.
K. m:t har gillat detta domslut och tillika afslagit mannens nådeansökan att få äktenskapet upplöst, emedan makarne icke undergått stadgade varningsgrader för missämja.
(Sk.
Aftonbl. d. 17 Sept. 1884.)
Hörby d. 18 September 1884. (jemför sid. 89.)
I går hade vi den der utfärden till Per Lars backe.
På qvällen kulörta lyktor i trädgården.
Vi sutto der och småpratade.
Min kamrat satt helt gemytligt och smekte kattungarne.
Önskade att han hade en katt, ty en hund är för dyr att föda.
Han tycker således om djur; ändå ett hyggligt drag.
Blef förtjust när katten började spinna.
Det såg lustigt ut när vi voro ute i skogen och vräkte oss på filtarne.
Ida Palm kan vräka sig så nätt och hyggligt, ser så rar och fin ut der hon ligger.
Det är någonting svalt, någonting som gör att man icke finner det opassande, om man än anar att hon vet att hon är vacker der hon ligger.
Och så ser hon så ren ut, man tänker sig nystrukna kjolar och vackra spetsar under hennes kläder.
Det hela ser så ordentligt ut.
Med mina stackars flickor är det en helt annan sak.
Hilda ser ut som en trasig, illa medfaren ullsäck, väl stoppad och lätt att rulla omkring.
Mathilda ser aldrig ut som om hon vore rentvättad.
Antingen har hon svart på näsan eller svart i ögonvrårna.
Och så se hennes rörelser aldrig så osökt vräkiga ut som Ida Palms, det förefaller alltid som om hon ville locka någon till – – – ja det ser rent ut sagdt ut som hon ville uppväcka lystnad, och det är det som är så otäckt.
Hon lyfter så gerna armarne i vädret så att bysten framstår dess mera – det ser vämjeligt ut.
Och så hennes kjolar.
Till på köpet drager
Hilda fram en riktig gammal ”lusräfsa” ur sin ficka och slätar sig i håret med den midt för Lundegårds näsa.
En afbruten gammal kam af horn, smutsig, gemen.
Och klädningen var sönder öfverallt.
Hvad Christian grälade på qvällen öfver att jag varit ute!
Hans hufvudargument är att det icke ”passar sig”, samt att menniskor kunna ”få något att säga”.
Skall jag pinas som en fånge under hela mitt återstående lif för det!
Åh – hvad han var vedervärdig der han låg i sin säng och grälade!
Gammal, tandlös, smutsig, ful och uppretad.
I sanning han har skäl att göra sig räkning på en qvinnas kärlek!
Och han väljer allra bästa sättet att vinna den!
Jag var icke det ringaste ond – fann honom bara tråkig och odräglig.
Väl skrämmer han upp mig en smula genom sina hotelser: jag fruktar att ställningen till slut skall bli ohållbar.
Men han lär väl inte kunna köra mig på gatan heller, när jag ingenting gjort honom för när.
När han höll fast vid mig så länge jag var ung och behaglig för honom, så får han väl behålla mig nu också, fast jag är gammal och misshaglig.
Förr pockade han på sina rättigheter nu kommer jag med mina.
Ju mer han söker att isolera mig dess mer drifver han mig till arbete – just det enda som kan frigöra mig och sätta mig i förbindelse med dem han söker afspärra mig ifrån.
Till dem kan jag tala med hvarje tryckrad af mina arbeten, och utan att han förstår hvem jag talar till eller hvad jag säger.
Dåre!
Han har rättighet att pina mig med sitt gräl, ack, den unnar jag honom så gerna!
Tusen gånger hellre denna ovänlighet, som reser skrankor mellan oss än en vänlighet som – – – – – som skulle vilja smeka.
Du ifriga lilla moralfilosof (Ida Lundegård), jag kan kyssa dig på handen för dina predikningar, men efterlefva dem – nej!
Här sitter jag och pinas i känslan af min ofrihet.
Det käns en tyngd öfver bröstet när jag andas.
Det är mulet, ser ut som det skulle bli regn snart.
Det alldeles hänger öfver huvudet, himlen är grå.
Från salen hör jag husbondens malande prat öfver Per Jakobsson.
På gatan hör jag träskor och tofflor traska förbi.
Det är så mulet och tungt både ute och inne.
Ah, luft: – frihet!
Värmande solsken: – en vänlig blick!
Jag skulle vilja offra mitt lif för det.
Offra?
Hvad vore det?
Nej för det skulle jag vilja brottas länge nog med lifvet.
Ofvanstående skref jag på förmiddagen och till min obeskrifliga förvåning kom Axel Lundegård hit med flickorna på qvällen.
Det var ett riktigt trefligt och gemytligt samspråk.
Flickorna snaskade i sig små omogna päron, hvilka naturligtvis icke kunde anstå kräsmagade literatörer, men Mathilda fann ett mycket godt äpple och det delade literatörerna som bröder.
Det fins så mycket i ”Lycka” som han tycker om, att det förargar honom att han inte sjelf gjort det, säger han.91
Hörby d. 30 Sept. 1884.
I eftermiddag har min unge kamrat varit och sagt farväl.
Och nu sitter jag här ensam qvar.
Saknaden riktigt faller ned öfver mig.
Strax kunde jag icke fatta det klart, att det verkligen var farväl för en så lång tid.
Men nu – – – – !
Det värker i tinningarna och det käns en klämning och tryckning kring hjertat som icke håller upp en minut.
Det är liksom en fruktan, en farhåga för något.
Åh – det käns som om bröstet ville sprängas.
Hvad är det så?
Först samvetsqval, verkliga qval öfver att jag inte kunde få fram ett enda vänligt ord till afsked.
Kunde han missförstå det?
Kunde han icke känna att jag teg, derför att ingen af de banala afskedsfraserna i ringaste mån uttryckte hvad jag skulle vilja ha sagt?
– Sedan kommer farhågan att han tillbakastött af detta skall låta mig vänta länge på bref – och jag som kommer att längta så!
– Den sista och tyngsta beståndsdelen är icke, som man skulle tro, smärtan af att veta att jag icke får se och träffa honom – fast det naturligtvis väger tungt nog, nej det är: – känslan af att jag sjelf skall glömma, att alla dessa friska intryck skola utplånas, att alla dessa vackra stämningar skola draga bort, spårlöst som en förklingad ton, att allt detta som jag erfarit så varmt skall falna, långsamt och säkert, som allt annat, att all den skönhet som med sjelfva solljuset strömmat in genom mina ögon ända ned till bottnen af min själ,92 att den skall dö och förintas som jag.
Om jag hade makt att ställa fram lifvet, sådant jag sett det, och säga: sådant är det – då skulle jag kunna dö med glädje, ty allt hvad jag älskat skulle lefva qvar.
”Tack för godt kamratskap,” det var hans afskedsord.
Måtte det bli ett långt, långt kamratskap!!!
[Gud hjälpe mig] att vara en verkligt god kamrat.
93 Viljan är så god.
D. 4 Okt.
I dag var der brefkort från Axel till Justus.
Han skref att han träffat ”prissarne” helt oväntadt på Hamburger börs.
”Röde snickaren” var der också och Axel måste gifva honom en lection i vanlig höflighet.
Gurgel uppstod.
Snickaren var väl morsk öfver sin Parisresa.
Opinionen emot Axel.
Trött af gurgel och nattvak gick han och lade sig på ett hotell.
”Stångningslustan” är alltid framme.
Hans adress är:
Sturegatan 9.
Det är just det som gör det så bittert, tanken på att man icke kan ställa det fram så kraftigt och lifsvarmt som man känt det, att det liksom glider undan – spårlöst, så att allt varit förgäfves – det att man lidit och njutit, att det endast var för stunden, endast för ens eget jag.
Hörby d. 20de Okt. 1884.
Träffade doktorinnan Skröder på kyrkogården.
Hon håller på med ”Giftas”.
Finner den ruskig.
Har lånt den af ”August”.
Doktorn säger: ”fy tusan, men sant är det i alla fall”.
– Alldeles som min kamrat.94
Trädgårds varit här.
Gubben i Esphult, nu 66 år, vill gifta om sig med Fina Nelander eller Löfberg, 45 år.
Barnen mycket emot på det.
Sonen kom hem.
Gick der i 14 dagar och såg hängfärdig ut.
Bröllopet skulle vara innan jul.
Promenerade fram och tillbaka, fram och tillbaka i trädgården.
Fuktiga gångar, nedfallna löf.
Gick der ute och skref på papperslappar, skref och strök ut.
Ändtligen var det färdigt.
Renskrefs.
Bref till fadren på fyra sidor.
Lemnade honom det sjelf.
Samtal sedan.
Fina nedkallades till kyrkoherden; förklarade att hon brydde sig inte alls om att gifta sig, det var han som ville.
Blef bestämdt att partiet skulle bli om inte.
Fina skulle flytta.
Hade varit der i 22 år.
Fina gick in till sig.
Om jul skulle hon resa.
Sonen gick der och spankolerade.
Inom tjugo minuter var han uppe på Finas rum.
Tre timmars samtal ända till kl. 12.
Fina stannar qvar.
Men gifta sig skola de icke.
Presten hade talat om sin afsigt med syskonen innan han talade med barnen.
Justus ”höll med honom”, sade Sofi Trägårdh.
Men Aurora tyckte att han skulle låta bli.
Qvinligt och manligt åskådningssätt!95
Fru Nilsson från Skotthusa, född Brandthvig, gifte sig härom dagen med sin inspektor.
Hon har 7 döttrar, deribland 2 vuxna.
Den älsta skall vara en riktig skönhet.
Bruden 38 år, brudgummen 29.
Passande parti!
Alla spå att han skall bli kär i styfdottren.
Han är en ståtlig och vacker karl.
Hon stor och fet, ännu ganska väl bibehållen.
Men om några år!
Somliga af oss fruntimmer skaptes så kalla, förmodligen derför att det fins ett så betydligt öfverskott af qvinnor, jemfördt med män.
Vi, som äro kalla, borde aldrig gå i vägen för de andra.
Endast vara hjelpredor, ett slags reservtropp.
Arbetsbin – könlösa såsom de.
Stationsinspektor Svenssons fru.
Någon beklagade att barnet dött i fjol höst – strax efter bröllopet: ”Ja’ får bra lunt i vinter,” blef hennes svar.
Hon beundrar honom som en halfgud.
Han behandlar henne med ringaktning.
I allmänhet vill han icke gå i sällskap tillhopa med henne.
Men här-för-leden gjorde han ett undantag, gick på balen med henne.
Hon gick omkring på svalen bland alla herrarne, neg och tog dem i hand.
Klädd i mörk ylleklädning, rätt elegant, samt hvita handskar.
Höll vanligtvis händerna korslagda öfver magen.
Någon frågade hvad hon gjort vid sitt hår, det brukar vara så lockigt annars.
”Jag har vattenkammat det för att få det slätt.” – ”Tycker inte fru Svenssons man att det är bra vackert med det lockiga håret?” ”Ja’ vet ente, han säger aldrig nå’t.”
Till första valsen bjöd han upp fru Olga Svensson, som satt näst intill hans hustru.
”Nej tack, bjud upp sin fru.”
Han måste.
Hur ängslig hon såg ut att hon inte skulle dansa bra nog.
Och hvar gång han förde henne tillbaka till hennes plats neg hon rakt ned, med händerna korslagda öfver magen och blicken sänkt.
– Hvad han måtte känna sig lycklig öfver att vara den qvinnans ”hufvud”!96
Anna Rasmusson skall snart resa till Paris och derifrån till England.
Har fått låna 1600 kr. af en gammal kapten eller major.
”Fru” Boltenstern i Ystad har aldrig varit gift.
Han var grufligt förtjust i henne.
Hon fick allt hvad hon pekade på.
Flickan var hans ögonsten.
Hon var bara en 10–11 år när han dog.
Hon hade 2000 kr.
om året till sin myndighetsålder.
Modren har 2000 så länge hon lefver.
När flickan blef myndig skulle hon ha 12.000 kr. årligen.
Kapitalet tillfaller antingen hennes barn eller Boltensternska slägten.
Flickan höll mycket af sin mor.
Modren har en herre hos sig, en slags älskare, som varit der många år.
På löjtnant Wihlborgs bröllop voro inga officersfruar med.
Modren trodde knappt att dottren brydde sig om att gifta sig, ty hon hade afskedat så många friare.
Det sades att hon tyckt om expediten ”den vackre Karlsson”.
Han vågade ej fria.
Modren och flickan hade kommit öfverens om att göra en utrikes resa så snart dottren blef myndig öfver sina 12000 om året.
Men några dagar innan myndighetsåldern gifte hon sig med löjtnanten, och så var det han som reste utrikes på hennes bekostnad.
”Fruns” 2000 kr. har aldrig förslagit att lefva på, ty hon hade varit van att slösa ohejdadt med penningar under hans tid.
Der fans ett utomordentligt bo, med silfver och dyrbarheter.
Det har gått under årens lopp.97
Gästgifvaren hade en hund som bets.
Han bet en lärpojke i benet och söndertrasade hans byxa.
Pojken klagade.
”Då har du naturligtvis arpats med hunden, borde ha stryk till.”
Fruen sjelf talade med honom.
Pojken gret öfver sina byxor.
Fick 6 öre att köpa plåster för till benet.
Hunden bet Krookens ”fosterson”.
Ömkan, gråt och tandagnisslan.
En stor korg champagne i present och hunden skulle skjutas.
August Svensson var afsatt från sin tjenst som polisbetjent.
Kom på Krookens kontor som skrifvare.
Fattig.
Ett Rek., som Krook skulle sända på posten till Witthoff kom bort.
Svensson hade naturligtvis tagit det.
Innehöll 45 kr.
Förhör privatim med Svensson.
Sade honom rent ut att han var den misstänkte, att om han betalte igen de 45 kr. skulle man tysta ned – tiga med – det hela.
Förtviflad.
Att bedyra tjenade till ingenting.
Principalen trodde honom icke.
Skulle han låna de 45 kr na och betala igen penningar som han aldrig tagit?
Han var fattig, men penningarne brydde han sig mindre om.
Skammen, skammen!
Och harmen öfver att icke kunna slå beskyllningen tillbaka, att nödgas svälja, smälta.
Den brände inom honom.
Han var vanmäktig.
Kunde icke ens meddela sig med någon.
Alla skulle tro den aktade ansedde mannen.
Att tala om saken vore det samma som att stämpla sig sjelf som tjuf.
Hur han led under denna tid.
Men han måste lefva, och derför tiga.
Så kommer en dag Witthoff.
Har upptäckt att hans biträde, en rik pojke, som rumlade upp både egna och andras penningar, hade tagit både det och många andra bref. Dummerjönsen hade icke ens förstört kuverten, de funnos i hans låda.
Fogden hade kuvertet till Krookens förkomna bref med sig.
Hur tårarne runno utför bondplågarens kinder när han höll beviset på sin oskuld i sin hand.
Några godtgörande ord å principalens sida.
Och så skulle det vara som om ingenting förefallit.
Men nu låg fröt och grodde.
För den fattige fins ingen rättvisa.
Penningen är allt.
Han har känt sig förtrampad.
Han vill upp, upp!
Till hvad pris som helst, genom hvilka medel det står till.
Penningar, penningar!
Heder, ära och ärlighet – hvad är det emot penningarna och skenet.
Och så är det färdigt.
Bondplågaren är rustad till sitt värf.
Han stod vid gungstolen, med armarna lagda öfver dess höga ryggstöd.
Rösten var dämpad.
Men nu hade den fått klang och färg.
Den löjliga lilla gestalten syntes ej der bakom gungstolen.
Men det syntes en skymt af själ i ansigtet.
Och när han talade om hur han gret, då stego tårarne honom i ögonen dervid.
Han talade så lugnt men det skälfde en underton i rösten och det såg ut som om han blifvit högre.98
Stationsbokhållaren har en liten pojke, 3–4 år.
”Hvarför slogs du i går?”
”För han kallade mig: du rälige.
Då blef jag arg.
Men så vrängde han efter mig.
Och då blef jag galen.
Han äter aldrig så mycket som en smörgås i köket: ”Det kan Katrina (pigan) göra,” säger han.
Ett par löjtnanter frågade honom en gång uppe vid stationen hvad han hette.
De tyckte han såg så kavat ut.
Han stod och beundrade deras hästar.
”Julius, vet jag,” svarade han trumpet.
Han menade att de frågade bara för att ha något att fråga om.
Han tror att alla ha reda på hvad han heter.
D. 21 okt. 1884.
I går (Måndags) morgon kom Axel från Upsala, dit han reste i Söndags.
Slutkapitlet af ”Pengar” lemnade han hos S-e, får det igen på Torsdag och sänder det åter till mig om Fredag.
O, hvad jag längtar att höra hvad de säga derom!99
Bld
Om Strindbergs hemkomst säger Budkaflen: – ”och så kom han öfver torget upp på W 6, der vi några få följde honom, Branting med fru, von Bergen, Rosenius, Thyselius, Geijerstam, Atterling, Josephson, Bonnier, Staaf, Wicksell, Fredin och alla andra.”
vidare:
– ”Vi kommo ut (från rättegångssalen).
Lefve Strindberg! – ropade allmänheten.
Han vinkade afböjande med hand.
Han åtlyddes genast.
Omgifven af Staaf, Geijerstam, Fredin, Gullberg, oss (Jörgen och Putte) följd af tusentals tågade Strindberg till Norrbro, der han gick in i boklådan, för att för tillfället undandraga sig vidare ovationer.100
Hvad tror jag på?
Först och främst på upprättelse för den som fallit.
Härom dagen var Uno på herrkalas hos Ernst Nissen.
De ha en piga som ser utmärkt bra ut.
När Nils Wihlborg kom ut för att säga ifrån om sina hästar träffade han på henne i en korridor eller förstuga.
Naturligtvis skulle han passa på tillfället.
Just som han stod och höll hennes hufvud mellan båda sina händer och färdig att böja sig ned och kyssa henne, kom han att se åt sidan.
Der stod Anna Renard.