Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till färjeplats-egarnes skyddande emot intrång af andra personer i deras näring stadgade, genom Resolution den 6 Juni 1 821, dåvarande provisoriska Länsstyrelsen på Öland ett vite af Tio Riksdaler banko, hvartill hvar och en emellan Röhälla och Fröbygårda boende gjorde sig förfallen, som, under det vattnet vore öppet, till motliggande fasta landet öfverförde fremmande personer, kreatur eller varor; och sedan frågan härom i besvärsväg kommit under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, förklarade Kongl. Majit, genom Resolution den 13 Juli 1824, att det väl icke kunde förvägras de emellan ifrågavarande färjeplatser boende personer att med egna farkoster fortskaffa sig sjelfve, sitt husfolk, en eller annan af sina grannar, samt egna kreatur och varor, men att en vidare utsträckt transporträttighet icke borde ega rum, enär sådant kunde föranleda till hvarjehanda oordningar, betaga vederbörande möjligheten att hälla nödig tillsyn derå, att framfarandes säkerhet till lif och egendom icke äfventyrades, samt försvåra den kronobetjeningen åliggande kontroll emot passlöst och vanartigt folks kringstrykande, hvadan Kongl. Majit på det sätt gillade och fastställde Läns-styrelsens beslut, att det, vid deruti stadgadt vite, skulle vara en och hvar, boende emellan Färjestaden och Röhälla färjeplatser samt emellan förstnämnda ställe och Fröbygårda, förbjudet att, under hvilken tid som helst då vattnet är öppet, till och ifrån motliggande fasta landet öfverföra andra personer eller effekter, än här ofvan nämnda.
Majus Aåd.
Proposition A':o SS. 3 Sedermera och efter det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Calmar län genom Kungörelse den 14 Juli 1844 dels tillkännagifvit, att det sålunda år 1824 stadgade vitesförbudet skulle, såsom icke uppliäfvet genom Kongl. Förordningen den 1 1 Februari 1832, angående den så kallade landtmanna-seglationen, fortfarande efterlefVas, dels ock stadgat ett vite af En Riksdaler 16 skillingar banko för den, sorn. vid öfverfart emellan Oland vid ofvanberörda kuststräcka och motliggande fasta land, läte sig af obehörige betjenas, har, uppå deröfver i underdånighet förd klagan, Kongl. Maj:t, medelst nådig Resolution den 20 Januari 1837, förklarat att sagde vitesförbud icke blifvit genom de allmänna föreskrifterna i nämnde nådiga Förordning återkalladt; att hvad angick klagandens i besvären gjorda anhållan om berörde förbuds upphäfvande, Kongl. Maj:t, enär enahanda förhållanden, som detsamma påkallat, vore fortfarande, samt någon annan utväg för det då närvarande icke vore för handen till ifrågavarande kommunikations-anstalters ordnande på ändamålsenligt sätt, funne, att enahanda rättigheter som blifvit färjeplaC-innehafvarne tillagde, icke kunde utan motsvarande skyldigheter och ansvar klaganderna mcdgifvas, men att, som transporten emellan Öland och staden Calmar utgjorde egentliga ändamålet med färjeplatserna, förbudet i Kongl.
Resolutionen den 13 Juli 1824 skulle afse endast transporten emellan ilen deruti uppgifna kuststräcka pä Öland och Calmar stad; hvarjemte, tillförekommande i möjligaste måtto af klagomål i berörde afseende, Kongl. Maj:t i nåder stadgade, att, i händelse antingen på en gång så många personer eller sä stor mängd af kreatur eller varor till någon af färjeplatserna ankomme, att de ej kunde inrymmas på innehafvarens af färjeplatsen tillgängliga färjor och båtar, eller eljest, vid ankomsten dit, färja eller folk till dess förande saknades för öfverfarten, det vid sådana tillfällen skulle vara tillätet äfven för andra emellan Röhälla och Fröbygärda boende båtegare att, efter öfverenskommelse med de vägfarande, besörja den transport öfver Calmar sund, sorn sålunda icke kunde utan längre uppehåll af färjeplats-innehafvaren verkställas; och komme, i anledning af hvad sålunda blifvit i hufvudsaken förklaradt, det af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande stadgade vite af En Riksdaler 16 skillingar banko, för den, som vid öfverfarten af Calmar sund lät sig af obehöriga personer betjenas, att förfalla, dock att, i händelse öfverträdelse af det gällande förbudet sä ofta förnyades, att dylikt vite blefve nödigt, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande skulle ega att derom ytterligare förordna.
Vidare och uppå färjeplats-innehafvarnes gjorda underdåniga anmälan hurusom det genom ofvanomförmälda tvänne nådiga Resolutioner af åren 1824 och 1837 stadgade vitesförbud icke uppfyllde det dermed åsyftade ändamål, enär samma vite tillämpades endast för hvarje åtal, men ej för hvarje öfverträdelse af förbudet, samt de tilltalade således genom målets dragande under högre domstols pröfning, kunde en längre tid uppehålla slutliga afgörande! deraf och un - 4 Kongl. Maj:h Käti. 1’roposiHon N:o 88. der tiden saklöst fortsätta den lagstridiga öfverfraktningen, är genom nådigt Bref af den 13 April 1850 förklarad!, att ifrågavarande vite skall vara tillämpligt för hvarje särskild bevislig öfverträdelse af förbudet och icke blott för hvarje gång sådana öfverträdelser åtalas.
Under åberopande af de flere olägenheter, som skulle härflyta deraf, att, enligt ofvananförde föreskrifter, transport af menniskor, kreatur och varor, å öppet vatten, icke finge af en livar verkställas från Oland till Calmar, väcktes hos Rikets åren 1850—1851 församlade
Ständer fråga om berörde föreskrifters upphäfvande, så att färjningsrättigheten lemnades öppen för hvar och en, under vilkor att hvarje farkost, som till sådan transport begagnades, skulle af sakkunnige män besigtigas och godkännas, innan densamma finge dertill användas; och som Rikets Ständer funno hvad i ärendet förekom utgöra giltig anledning till det antagande, att anstalterne för bestridande af trafiken emellan Oland och fasta landet icke i allt, uppfyllde de trafikerandes anspråk, anil ollo Rikets Ständer, det Kongl. Majit täcktes låta anbefalla en undersökning, huruvida nämnde anstalter vore af beskaffenhet att uppfylla, det med dem afsedda ändamål, äfvensom vidtaga de åtgärder, som af omständigheterna kunde påkallas.
Efter det Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Calmar län i anledning häraf afgifvit infordradt underdånigt utlåtande i ämnet, samt dervid, enär det af flere anförda skäl icke syntes Kongl. Majits
Befallningshafvande lämpligt och med det allmännas fördel förenligt att frigifva färje fart en emellan Oland och Calmar, helst ordnade färjeplatser äfven erfordrades för transporten öfver sundet af personer, poster och varor för Kronans räkning, samt de publika färjeplatserna icke skulle såsom sådana kunna ega bestånd eller fortfara att vara underkastade nödiga bestämmelser till de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet, så vida det blefvc närboende båtegare öppet lemnadt att med färjeplats-innehafvarne täfla om förtjensten, afstyrkt borttagandet af de om färjefarten gällande vitesbestämmelser, fann Kongl. Maj:t, vid ärendets föredragning den 16 December 1853, Kongl.
Majrts Befallningshafvande hafva tillfyllest ådagalagt icke allenast vådan deraf att kommunikationen emellan ölands ifrågavarande kuststräcka och staden Calmar lemnades fri och utan några bestämmelser för vinnande af de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet, utan ock vigten deraf att färjeplatserna finge åtnjuta erforderligt skydd emot obehörigt intrång, hvadan framställningen icke till någon vidare åtgärd föranledde.
Uti en vid 1853—1854 års Riksdag till Kongl. Maj:t albiten särskild skrifvelse anhöll Bonde-Ståndet, att det till skydd för omlörmälde färjeplatser stadgade vitesförbud måtte i nåder förklaras hafva afseende endast å båtfarten från sjelfva färjeplatserna, och de emellan dem boende strandegare berättigas att från egna stränder öfverföra sig sjelfva och andra personer: äfvensom medli afvand e kreatur och varor, hvarjemte samtidigt härmed underdåniga framställ - fiorigl.
Proposition A:o SS. ningar i enahanda syftning till Kongl. Majit ingåfvos dels af ett större antal heinniansinnehafvare å Oland, dels ock af åtskilliga i staden Calmar bosatte handtverkare och näringsidkare; men Kongl.
Majit fann icke heller berörde framställningar föranleda annat förklarande, än att de om färjefarten emellan Calmar och Öland gifna föreskrifter icke lade hinder i vägen för hvilka Svenska undersåter som helst att, enligt § 1 1 i gällande Handels-Ordning, emellan Ölands kust och fasta landet fortskaffa varor mot eller utan frakt, hvarom nådigt Bref under den 9 Februari 1855 afgick till Kongl.
Majits Befallningshafvande i länet.
Sedan derefter Kyrkoherdarne i Möckleby.
Gräsgårds, Segerstads, Thorslunda, Mörbylånga och Wickleby församlingar på Öland, äfvensom flere mellan färjeplatserna boende strandegare och hemmansinnehafvare uti en den 17 Oktober 1856 till Kongl.
Majit ingifven skrift, i underdånighet anhållit att, då det utaf nyssberörda nådiga bref ville synas som meningen med ifrågavarande vitesförbud icke varit att tilldela färjeplatsernas innehafvare någon uteslutande rätt till fraktfart frän dem icke tillhörige hamnar på de mellan färjeplatserne belägna delar af kusten, utan blott att försäkra dem om skydd emot intrång i deras rätt till öfverfraktningens verkställande vid sjelfva färjeplatserna, samt att vitesförbudet således icke innefattade hinder för de emellan färjeplatserna boende att, i likhet med alla öfrige strandboer, med sina båtar från egna stränder idka fraktfart, men berörde vitesförbud fortfarande på det sätt tillämpats, att strandboer, hvilka vid fart från egna mellan färjeplatserna belägna hamnar medtagit andre personer, än sine närmaste grannar, derför blifvit fällde till böter, Kongl. Majit måtte täckas meddela det nådiga förklarande, att de genom Kongl. Resolutionerne den lil Juli 1824 och den 20 Januari 1837 samt nådiga Brefvet den 13 April 1850 stadgade vites bestämmelser icke hade afseende pä den fraktfart. som frän egna stränder och hamnar idkades af den emellan meranämnde färjeplatser boende allmoge: så ock efter det, i anledning af berörde framställning, flere i staden Calmar bosatte tjenstemän och handlande samt egendomsinnehafvare och hemmansegare så väl i närheten af denna stad, som inom de begge Moten på Öland, hos Kongl. Majit påyrkat oförändrad! bibehållande af de om färjefarten gällande bestämmelser, enär bifall till sökandernes anhållan skulle snart medföra den påföljd, att färjeplatsernes innehafvare klefve urståndsätta att fortfarande fullgöra de dem åliggande förbindelser att, för de trafikerandes obehindrade fortkomst, tillhandahålla båtar och färjor, kom den sålunda ånyo väckta frågan om förändring i den rörande färjefarten nu bestående reglering under Kongl. Majits nådiga pröfning den 5 Mars 1858; och som Kongl.
Majit ansåg de i afseende å färjefarten emellan Calmar och Öland gällande bestämmelser ostridigt medföra inskränkning i den fria rörelsen emellan dessa kuster, men, ä andra sidan, fann upphäfvanrlet af dessa bestämmelser och den derpå grundade inrättningen af nuvarande färjeplatser lätteligen kunna leda till c Kongl. Majlis Nåd.
I’roposiiion N:o ft$. osäkerket och svårigheter vid så väl enskildes fortkomst, som transporter för allmän räkning, så framt icke åtgärder vidtoges att på annat sätt vidmakthålla en ordnad kommunikation, anbefallde Kongl. Maj:t Sin Befallningshafvande i länet att, efter vederbörandes hörande, inkomma med underdånigt yttrande, huruvida, i händelse de nu gällande bestämmelserna komme att upphöra, sä att kustfarten mellan Calmar och öland lemnadés fri, behofvet fordrade att. till undvikande af nyss antydda osäkerhet och svårigheter, en eller flere allmänna färjeplatser bibehölles, der säkra båtar eller färjor för öfverfarten städse vore att pä anfordran emot bestämd afgift tillgå, samt om och till hvad belopp bidrag utöfver färjeafgifterna kunde blifva till de sålunda nödige ansedde färjeställenas uppehållande erforderligt, äfvensom i hvad man ortens innevånare kunde finnas villige att sådant bidrag utgöra.
Till åtlydnad af denna nådiga föreskrift har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande dels den 19 Juni 1858 hållit sammanträde med såväl innehafvarne af färjeplats erne Röhälla, Färjestaden och Fröbygårda. som Styrelsen för det bolag, hvilket genom Landshöfdinge-embetets utslag den 4 Februari 1857 undfått rättighet till anläggande af en ny färjeplats ä Gastholmen numera benämnd Beijersliamn, utanför Fröbygårda, för att inhemta deras yttrande, om och till hvad belopp de ans åge sig böra komma i åtnjutande af årlig ersättning, derest, i händelse nu gällande vitesförbud emot obehörig lärjefart emellan Öland och Calmar stad komme att upphöra och kustfarten blefvc fullkomligt fri, de likväl skulle fortfarande hålla färjningen vid makt, enligt de derom nu varande föreskrifter, dels ock sedermera vid ett den 12 Februari 1859 hållet sammanträde, hört Ölands innevånare, genom socknevis valde ombud, huruvida och i hvad mån de kunde vara villige att genom någon årlig penninge-uppolfring bidraga till uppehållande af den ena eller andra af ifrågavarande färjeplatser; hvarefter Kongl. Majts Befallningshafvande, med öfverlemnande af utdrag af de vid berörde tvänne sammanträden förda protokoll, äfvensom af ett utaf färjeplatsernes innehafvare uppgjordt förslag till ny taxa å färjeafgifterna, hvaröfver vederbörande blifvit vid Häradsrätten i orten hörde, uti skrifvelse den 28 Februari förlidet år afgifvit underdånigt utlåtande och förslag i ämnet.
Utaf de insände protokolls-utdragen inhemtas: att färjeplats-innehafvame förklarat sig villige att afstå från det genom ifrågavarande vitesförbud dem lemnade skydd emot intrång i färjefarten och icke desto mindre fullgöra de dem nu åliggande färjningsskyldigheter, så framt taxan å passagerare-afgifter och fraktlega blefve i enlighet med det upprättade förslaget förhöjd, samt hvarje färjeplats finge af Kronan eller ortens innevånare åtnjuta en årlig godtgörelse af Fem Hundra Riksdaler Riksmynt, hvarjemte färjeplats-innehafvame vid detta medgifvande fästat det förbehåll, att den fria täflan i färjefart öfver sundet, sorn genom vitesförbudets upphäfvande eller inställande skulle öppnas, icke finge stråe - Kongl. Majlis Nåd.
Proposition N:o SS. 7 ka sig till frihet för främmande båtegare att idka sådan fart från sjelfva färjeplatserna eller frän dertill hörande lastbryggor, utan endast från sådane hamnar eller anläggningsställen» som vore eller kunde blifva emellan färjeplatserna inrättade: samt att sockneombuden förenat sig i följande enhälliga yttrande: att de ansågo de nuvararande färjeplatserna vara för den dagliga trafiken öfver Calmar sund nyttiga och nödvändiga; att de således önskade att dessa färjeplatser måtte fortfarande bibehållas med samma skyldigheter, som hittills, dock med den förhöjning af taxan ä öfverfartsafgifterne. som vid undersökningen härom inför Häradsrätten blifvit föreslagen ; att mi gällande vitesförbud emot andra strandboers deltagande i färjefarten mätte upphäfvas i hvad det innefattade hinder för sådan fart från något ställe emellan färjeplatserna, och således hädanefter gälla endast i afseende pä intrång i den rätt. som borde färjeplats-innehafvaren allena tillkomma, att besörja öfverlörandet af folk, kreatur och varor från sjelfva färjeplatsens strand eller brygga; att dä, genom den täflan i öfverfraktning, hvartill frihet sålunda skulle lemnäs, någon minskning i färjeplatsernas nuvarande inkomster ©tvifvelaktigt komme ätt uppstå, ombuden ansågo billigt, att färjeplatsernas innehafvare finge åtnjuta en deremot svarande årlig ersättning, i hvilket afseende de icke hade något att erinra emot det af nämnde innehafvare fordrade belopp; att ombuden likväl på det bestämdaste undandroge sig och sine kommittenter all skyldighet att nu eller för framtiden genom beläggning pä hemmanen eller efter hvilken annan grund som helst lemna större eller mindre bidrag, till en sådan ersättning; samt att de, då färjeplatserna vore att betrakta såsom allmännyttiga anstalter och det vore en i flere afseende© för hela landet maktpåliggande sak att befordra en trygg och i möjligaste måtto oafbruten kommunikation emellan den folkrika och till Statsverket betydligt skattande ön Oland och motliggande fasta land, hyste den förhoppning, att Kongl. Majit mätte af Rikets Ständer äska det till ifrågavarande ersättningar erforderliga anslag.
För egen del har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, —jemte hufvudsakligt åberopande af de utaf Kongl. Maj:ts Befallningshafvande tillförene anförda skäl för nödvändigheten att, till trafikens besörjande mellan Calmar och Öland, vissa bestämda färjeplatser finnas inrättade samt ställde under allmän uppsigt och kontroll, med skyldighet att, vid alia tillfällen då naturhinder icke göra det omöjligt, betjena de trafikerande med öfverfart uti säkra, af examinerade befälhafvare förda farkoster, emot billiga och genom fastställd taxa bestämde afgifter, — beträffande frågan hvilken eller hvilka allmänna färjeplatser borde, vid en förändrad reglering deraf, bibehållas, i underdånighet anfört: att ehuru samtlige soekneombuden ansett alla fyra färjeplatserna, Röhälla, Färjestaden, Fröbygärda 8 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition N:o Ml. oell Beijershamn vara för den dagliga trafiken oundgängligen nödiga och derföre yrkat deras bibehållande nied nu bestämda färjningsskyldigheter, Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande likväl, — enär vid de undersökningar inför Häradsrätten i orten, sorn egt rum innan Kongl. Maj:ts Befallningshafvande meddelade tillstånd till inrättande af en ny färjeplats vid Gastholmen, blifvit upplyst, att vattnet närmast intill Fröbygårda i sednare tider sä uppgrundats, att färjningen derifrån vid manga tillfällen vore förenad med ganska stora olägenheter, hvilket förhållande ock föranledt bildandet af det utaf en talrik mängd af Ölands innevånare bestående bolag, som från stranden ett stycke norr 0111 Fröbygårda anlagt en med sten oell jord utfylld körväg 0111 i/0 mils längd ut till Gastholmcn och der byggt hamn och lastbrygga med tillräckligt djup äfven för större skärgårdsfartyg, samt det i följd häraf kunde med säkerket antagas, att den trafik från södra delen af öland, som hittills gått öfver Fröbygårda, komme att småningom, åtminstone till största delen, ledas till Beijershamn, dit landvågen vore endast */4 mil längre, men derifrån sjövägen till Calmar vore icke allenast i samma män kortare, utan jemväl mera fri från grund och andra hinder, samt att
Fröbygårda sålunda komme att förr eller sednare upphöra såsom färjeplats, eller åtminstone i afseende på färgningstrafiken nedsjunka till en obetydlighet i jemförelse med de öfrige färjeplatserne, — pä grund af alla dessa skäl för sin del ansäge b'röby färila icke böra nu ifrågakomma bland de färjeplatser, hvilkas bibehållande vore för allmänna rörelsen nödvändigt; — att, livad åter anginge de öfriga tre färjeplatserna, dessa visserligen vore så nära intill hvarandra belägne, att, vid tillämnad fart öfver sundet, förbigåendet af den närmaste och valet i stället af nästa färjeplats icke för den trafikerande komme att medföra mer än ungefär 3/i mils tillökning af väglängden ned till färjeplatsen, men att äfven en sådan vägtillökning syntes böra i möjligaste måtto undvikas, då den skulle drabba en talrik befolkning vid nästan dagligen förefallande resor, hvarjemte äfven det förhållande icke borde lemnäs utan uppmärksamhet, att färjeställenas läge utefter kusten borde vara och äfven nu vore sådant, att, vid ofta inträffande tillfällen af svår blåst, de trafikerande kunde välja för sin öfverfart en plats, från hvilken man kunde hafva åtminstone half vind, under det motvind förhindrade öfverfarten från de andra ställena; — att Färjestaden, belägen alldeles midt för Calmar, vore med afseende pä läget det lämpligaste öfverfartsstället, hvartill komme, att Färjestaden vore. ölands Södra Mots tingsställe, dit goda vägar leda frän alla trakter af Mötet, samt att derstädes nu vore under anläggning en god och säker hamn, som komme att lemna tillräckligt djup och skydd åt till och med större fartyg, än de som nu vanligen besöka öland; — att den nya färjeplatsen vid Beijershamn, dit den allmänna farväg, som från vestra landsvägen på öland leder ned till Fröbygårda, blifvit fortsatt Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition N:o 88. 9 fortsatt och ställd i förening1 med den till hamnen anlagda körväg, äfvenledes hade ett för trafiken gynnsamt läge, med erforderligen djup och af kringliggande holmar skyddad hamn: — att Röhälla färjeplats visserligen icke hade fördelen af någon god hamn. hvarförutom sjövägen derifrån till Calmar vore nära en tredjedel längre, än från de begge andre färjeplatserna, men att Röhälla det oaktadt mäste anses såsom ett tillsvidare oumbärligt öfverfartsstäile, enär det läge särdeles väl tiil för trafiken från hela Norra Mötet af Oland, äfvensom från Glömminge socken af Södra Mötet; samt att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt, ansåge det under närvarande förhållanden för den allmänna trafiken oundgängligen nödvändigt, att ifrågavarande tre färjeplatser, Röhälla, Färjestaden och Beijershamn bibehölles såsom allmänna sjögästgifvaregårdar, med fortfarande skyldighet för deras innehafvare, att emot vissa bestämda afgifter betjena allmänheten och resande med öfverfart till Calmar: att i afseende pä färjnings-anstalterna vara underkastade allmän uppsigt och poliskontroll, samt att för öfrigt iakttaga sådana de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet åsyftande bestämmelsen, som redan blifvit eller framdeles kunde varda meddelade.
Efter att vidare hafva redogjort för de skäl, som, enligt Kongl. Maj:ts Befalluingshafvandes åsigt, tala för öfverfarts-afgifternas förhöjande, hvarvid Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, jemte förmälan att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ansåge de i det uppgjorda nya taxe-förslaget upptagna afgifter icke i allmänhet vara för höga, bland annat upplyst, att, i stället för de fordom brukliga platta och mycket tungrodda färjorna, hvilka, försedda med ett råsegel, måste framföras genom besvärlig och ansträngande rodd vid alla de tillfällen, då vinden icke var tillräckligen stark och gynnande, numera för det mesta begagnades stora segel-ekor, hvilka voro så byggda, att de förenade välsegling med bärighet och styrka, samt äfven i motvind kunna kryssa sig fram utan behof eller åtminstone med obetydligt biträde af rodd, och att kostnaden för en af dessa större ekor med tillbehör uppginge tili omkring Niohundrade R:dr R:mt, under det att en större färja af gamla konstruktionen med fullständig utrustning kunde för 40 å 50 år sedan anskaffas för 250 å 300 R:dr, — har Kongl.
Majrts Befallningshafvande, i afseende på frågan om och till hvad belopp bidrag utöfver färjeafgifterna skulle kunna blifva tiil de nödige ansedda färjeplatsernas uppehållande erforderligt, hufvudsakligen andragit: att, ehuru den nu föreslagna förhöjningen i öfverfarts-afgifterna, om den vunne nådigt bifall, måste leda till ökad inkomst för hvarje färjning, det dock kunde med skäl betviflas, att färjeplats-egarnes behållning derigenom komme att ökas, då på samma gång frihet iemnades närboende strandegare att täfla om färjnings-förtjensten; att, då en sådan täflan under de sednare åren visat sig vara så begärlig, att vitesförbuden endast ofull liih. till R.
Prot. 1839 & 1880.
1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 10 Haft. 2 10 Kongl. Majus Nåd.