Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och dessutom vet du nog, att jag hundra gånger föredrager en ärlig Arne Garborgare framför sådana dygdemönster till äkta män, som jag kan få se tjogtals och som göra sig så rena och himla sig öfver »ungdomen» och ljuga bort sitt eget föregående, låtande sina hustrur i helgonlik fånighet förkorsa sig öfver någon ung man, som kanske varit tio gånger mindre lastfull än deras egen älskade gubbe.
Jag vet hur lofligt man tycker att det är att ljuga för oss qvinnor; det kallas visst att bevara vårt hjertas renhet, ha, ha, ha!
Tack till dem!
Jag tror inte det skall gå i längden.
Nej, men jag skall säga dig hvad som ligger på bottnen: just derför, att du och jag stå hvarandra så nära, kan det hända, att jag inte kan låta bli att uppträda som din antagonist.
Ty om du säger någonting, som min ännu ej fullt utredda öfvertygelse uppreser sig alltför häftigt emot, då vet jag, att det skall verka helt annorlunda på mig, än om någon annan sade det.
Jag menar icke nu, att jag skulle vilja ge mig in på en polemik med dig, fast jag ingalunda skulle vara rädd derför, hur många vapen du än kunde ha på hand; jag har mera skinn på näsan, än du någonsin tror mig om.
Nej, jag menar bara, att jag kunde ha lust att yttra ett par ord i samma ämne som du, och att våra meningar på en punkt skulle komma att korsa hvarandra.
Jag vill helst icke göra det, men äfven jag har en djupt rotad öfvertygelse, som jag håller af.
Och jag har en helt annan känsla af ansvarighet, än du, derför att jag är mor, och en mor med så stort välde öfver ett ungt sinne, som jag tror få mödrar ha det.
— — När hon nu smyger till mig med sådant hängifvet förtroende, när hon så öppet, så tillgifvet kommer till mig och ber om råd och upplysningar, och när jag, vägande mina ord, söker att tala om det råa utan att bli rå, och så ser henne så tacksam bara för det jag inte vill ljuga för henne eller vill begära, att hon skall gå i blinde genom lifvet; när jag ser henne följa min tankegång, liksom häpnande och rädd ibland, när jag kommer att röra vid hennes religiösa föreställningar, ja vet du då gripes jag af en ansvarighetskänsla sådan du kanske aldrig känt, ty, ser du, jag kunde om jag ville, jag kunde så småningom och med len hand draga henne långt, långt mer åt venster än hon ens nu har en aning om.
Så stort är mitt öfvertag.
Och der jag känner detta, der har jag aldrig svårt att uttrycka mig.
Det är helt annat än att tala med dig, skall du veta.
Jag har då så lätt att tala, att du inte skulle tro mig vara samma menniska.
Och det är så egendomligt att iakttaga detta spel af olika instinkter och själsrörelser, och att veta, att man kunde leda detta allt i en ny riktning.
Riktningen kunde man beräkna, men sedan ingenting mer.
Om allt det, som kan utveckla sig genom denna riktning, vet man nästan ingenting, och i att styra och reglera allt detta är man alldeles vanmäktig; det är ju frihet och sjelfständigt lif, lifsvarmt kött och blod och egna tankar.
Men för dender allra första väckande riktningen är man ansvarig.
Jag är tokig som skrifver ännu!
Klockan går till tolf, jag har arbetat på Harriet Martineau hela dagen och jag har förtvifladt ondt i min hand.
— — — Jag är så trött att det låter för mina öron som en oafbruten klang – »bing bång, bing» – af kyrkklockor.
Men jag är nöjd och jag skall sofva just som en uttröttad dräng i denna svalt ljumma vårluft, som ännu står i rummet.
D. 23:je.
— — — Jag kan inte låta bli att skratta nu när jag tänker på en idé, jag hade strax när jag återkommit från Stockholm.
Jag blir så lätt främmande för dig när vi träffas; det är min skygghet, som krymper sig under den der din utmärkta min.
Jag känner mig mindre obekant med dig när jag skrifver bref än när jag talar.
Och det der hade blifvit så starkt i Stockholm, att när jag kom hem tyckte jag att jag inte heller kunde skrifva bref till dig.
Hu! jag kände en sådan förskräckelse för att du kunde tala om mig, säga hvad jag tycker, tänker och menar, säga hurudan jag är – att jag alldeles inte är något monument och inte heller någon snällt regelrätt liten kälkborgarsjäl, med alla sina åsigter fullfärdigt uppträdda på en tråd att tummas på femton gånger om dagen som ett radband, alltid lika.
Och de första par brefven kostade mig riktig sjelföfvervinnelse.
Jag höll på att skrifva i den här stilen:
»vår bekantskap har nu kommit till det stadium, der aftynandet börjar, låt oss icke göra som andra dumma menniskor, hvilka låta trivialiteten löpa hela skalan nedefter och hålla i att uttråka hvarandra till det längsta, utan låt oss som raskt och förnuftigt folk bryta tvärt af här.
Låt det åtminstone finnas den friskheten hos oss, att vi öppet säga: nu är det gammalt, nu ha vi tömt ut hvarandra, nu är det slut med brefven, nu gå vi hvar åt sitt håll.»
Hvad som afhöll mig från att göra det var bestämdt en liten nyfikenhet på dig.
Jag undrade om du kände det på samma sätt och så undrade jag, om du skulle vara rask nog att säga det.
— — — Mina ord, att det fins en sinlighet som är sund, frisk och vacker20 är jag glad åt och skäms så litet för dem, att jag godt kunde låta trycka dem med mitt namn under, men om du nämner ett jota om, att en qvinna skrifvit det till dig, så gissar man på mig.
Derför vill jag icke, att du gör det.
Vore jag ung, skulle det generat mig lindrigt nog, och du skulle gerna fått åberopa mina bref; fastän de fleste icke skulle kunnat tänka sig ett sådant der kamratskap som mellan dig och mig.
Men som det nu är, skulle en dylik missuppfattning kasta ett löje öfver min person, för hvilket jag lika litet för min literära verksamhets som för min egen skull vill utsätta mig.
— — — Jag har nu läst Bourgets Cruelle énigme.
Hvad tyckte du om den?
Jag tycker, att jag inte känner någon modern författare, som syns så mycket sjelf eller talar i eget namn, förklarande visserligen, men – – jag säger icke detta som ett klander, ty boken är utomordentligt intressant just genom det, att författaren beständigt plockar i sär sina personer och säger:
»se här är orsaken» eller »se här ett faktum, hvars hemliga raison d’être man ännu ej kommit på det klara med.
Jag har reqvirerat hans Crime d’amour.
För resten önskar jag, att någon barmhertig själ ville skicka mig böcker.
Hörby d. 19 Maj 86.
— — — Du, nu när jag inte kunnat arbeta somliga dagar, och när den tanken tränger sig på mig, hur det skall bli, när jag inte kan arbeta alls, då vet jag inte hvad jag ville ge för att kunna dö riktigt smärtfritt och snabbt.
Jag har tänkt mig detaljerna vid ett sjelfmord så ohyggligt ofta; jag är rädd för allt utom för chloral, och hur skall man komma åt det?
Och hur skall man veta, hur stor dosis man behöfver?
Ack om man vore läkare!
Då behöfde man inte vara rädd för någonting i hela verlden, tycker jag, man har ju frigörelsen i sin egen hand.
Men vi andre stackare!
Att ligga länge sjuk – inte död och inte lefvande.
Om jag hade tillgång till chloral eller opium!
Om man är sjuk kan man nemligen inte tillgripa det, som annars lär vara det drägligaste: kol-os.
Och så är jag så rädd, att man gripes af liknöjdhet och gör ingenting.
Hvad jag väl förstår Oswalds begäran till sin mor!
Jag önskar, att jag hade en sådan mor, som visste hvad hon ville och som jag kunde tro på.
Jag ville just ha en »handräckning».
Tro nu för all del inte, att detta är Weltschmertz eller melankoli.
Jag tänker det så lugnt, som om det gälde en annan än mig, jag känner det med en liflig, riktigt lefnadsfrisk önskan, icke med missmod eller sorg.
Om man hade ett smärtfritt medel, kunde man ju gå till döden så gladt som till en fest.
– Jag vet, att allt detta är dumt att tala om, ty så tänka väl de flesta.
Men det är ju en sak, som jag inte så här lugnt och på fullt allvar kan säga till någon annan än dig.
Den som hörde till dessa naturens söndagsbarn, som dö alldeles blixtsnabbt, t. ex. af blodpropp i lungan.
Jag, som en gång haft blodpropp, kunde väl få påräkna — — men naturen är en despotisk mamma; hon gör bara hvad hon sjelf vill — — —
Hörby d. 31 Maj 86.
— — — Det är liksom om vi, kulturmenniskor, bestode af två olika varelser.
Hos mig är den ene af dessa två så rädd att bli föraktad af den andre.
Och det är otroligt, hvilka hårfina små konflikter, som kunna uppstå af det.
Och det är lika otroligt, hur svårt det är att ha någon aktning för sig sjelf, när man ger akt på, hur lätt man vill slinka in i ett kryphål, och hur beqvämt man tycker det är att bara fernissa upp det, som man tycker ej tål vid att skärskådas närmare.
Jag känner mig alldeles rasande ibland, öfver att det skall vara så omöjligt att vara sann emot sig sjelf eller någon annan.
Skulle jag tro på ett medvetet, fortsatt lif efter döden, så skulle det just vara detta begär efter sanning, som skulle komma mig att tro på det.
För det att vår varelse en gång skulle kunna utvecklas till det, som här är en omöjlighet.
Hvad jag deremot aldrig skulle kunna bringas att tro på, det är, att det skulle vara alldeles betydelselöst, huruvida man sträfvar efter att motarbeta sin inneboende lögn-natur eller ej.
Jag känner, att jag måste upprätthålla denna kamp till döddagar, men känslan af, hur fruktlös den är, gör att jag – då jag tänker på detta – önskar att i en transformerad tillvaro och med bättre medel få fortsätta, och på så sätt komma närmare.
— — — Vet du, jag känner mig alltid mest frestad att säga dig sådant, som mitt ena »jag» tycker att jag borde hålla inne med.
Det är så roligt att försöka, för att se, hur långt man kan gå innan man stöter på patrull och får vända hornen åt annat håll.
Det är det der »kan? kan inte?», som lockar mig så.
Och så har det varit från början.
Jag undrar öfver dig.
Du kan ju inte vara något underverk heller, och derför måste det ju hos dig som hos andra finnas en bornerad fläck – det der, som gör, att så fort man rör vid det, blir menniskan stött.
Märker du inte, hur jag sakta letar mig fram och känner efter åt alla sidor?
Det måste ju finnas någonting, för hvilket först du krymper dig och sedan jag.
Lund 18 8/6 86.
— — — Jag har slutat »Tjensteqvinnans son».
Läste slut på den i går.
Jag är stormgalen i den, alldeles vild-förtjust.
Jag har aldrig förstått Strindberg förr.
Nu håller jag af honom – om han så sparkade mig.
Ty en sådan mensklig, söndersliten, sympatisk menniska kan man förlåta sådant, som skulle komma en att hata en småsjäl för hela lifvet.
— — — Jag är trött, jag kan inte arbeta.
Hela lifvet är mig fullkomligt likgiltigt.
Jag kan inte bli ledsen och inte glad.
Jag är själssjuk, men fullkomligt redig.
Der har du sanningen.
Jag vet, att jag skulle bli frisk igen om jag kom bort – och ändå har jag inte tro nog och inte intresse nog att rycka upp mig.
Hur tror du, jag kan vara bitter!
Jag är inte ledsen heller och tar inte saken sentimentalt.
Jag är bara liknöjd, och det käns som en hvila.
Det skulle vara roligt att ha någon att tala med, men jag har ingen och skrifva gitter jag inte.
Andtäppan ligger mig öfver bröstet som ett helt berg bara jag sätter mig till skrifbordet.
Vet du, jag hade längtat så förfärligt efter bref från dig innan jag skref förra gången.
Och det är ingen sarkasm, när jag säger, att jag tackar dig så innerligt för det ditt bref var sådant det var.
När man går ensam, innestängd i en bottenlös enformighet som jag, då kan en sådan der längtan växa till en sådan rent sargande intensitet, derför att det inte utom en fins någonting, som afleder eller förströr.
Om du visste, hvilken lisa det var, att med ens vara qvitt det der!
Jag har aldrig förr känt ett så tvärt omslag från ett, om jag så får kalla det, akut sinnestillstånd till en absolut likgiltighet.
Hela tonen i brefvet — — du var uttröttad som af ett oändligt tragg.
Jag fick med ett enda slag upp ögonen för, hur odräglig jag måtte ha varit för dig.
Jag narras inte, när jag säger, att jag tyckte, det var synd om dig.
Du är alldeles inte så hård, som du sjelf låtsar, och mången gång, när du haft lust att gå, så har medlidandet hållit dig qvar; du vet, hurudant mitt lif är, och du har tänkt – »stackaren!» – du har inte kunnat göra det, du har då alltid sett, hur ensam jag skulle bli.
Det såg jag.
Och äfven för mig har det varit en befrielse att slippa skrifva till dig.
Jag hade förutsett, att det skulle komma.
Det gjorde mig inte bitter.
Jag har inte ett enda elakt minne från vår bekantskap.
Den syns mig bara så oändligt långt aflägsen nu.
Det kommer af, att de sista tre månaderna gjort mig minst tio år äldre.
Allt som jag känt lifligt och eggande till arbete, är mig främmande nu.
Jo; jag hade visst märkt, att vi glidit ifrån hvarandra.
Men hvad som förvånade mig, det var, att under den tid, du sist var hemma, kändes det med ens för mig som en större förtrolighet än någonsin förr.
Det var något i ditt sätt.
Jag har alltid förr hållits tillbaka af – nej, icke hållits tillbaka, men jag har nödgats öfvervinna en obehaglig känsla af, att du kunde tro mig vara kär i dig.
Jag har aldrig varit fri från den utan under vår sista, korta samvaro.
Och det var som om hela min varelse sträckt sig och vidgats af det.
Om du visste, hvilket begär jag har att få känna mig som menniska, endast menniska!
Men det var en ren tillfällighet som väckte den obehagliga förnimmelsen igen, sedan du var rest.
Det var i Strindbergs bok, hans skildring af den der gamla fröken, »den första kärleken», der hon är kär i pojken.
Och det var så vidrigt.
Och jag tänkte, att om du en gång skulle se tillbaka och tro detsamma om mig!
Ack, hur sjuk jag är, så är jag ändå alltför sund för dylika monstruositeter; det äcklade mig att ens bli misstänkt derför.
Det kan göra mig ursinnig.
Och så kom ditt bref.
Och så kom alltihop.
I fråga om orsaken till, att vi redan under min Stockholmsvistelse gledo ifrån hvarandra, misstar du dig.
Det var någon inre nödvändighet, det var tiden, det var, jag vet inte hvad.
Jag tror, att det var du.
Jag blef ännu mer rädd än annars, att du skulle tro mig vara kär i dig, jag trodde, att du menade, det var derför jag kommit till Stockholm och att din stelhet emot mig kom af ovilja emot monstruositeten.
Hörby, Fredagsqväll (29 Okt. 86).
— — — Du tog ju emot den förra ungen21 vida bättre än jag väntat.
Jag hade tänkt blygas öfver, att jag skickade dig ett sådant hastverk, men så har jag lagt bort den sporten, tänkte draga ner hufvudet mellan skuldrorna och taga emot, hvad som skulle komma.
Repliker skrifva sig sjelf; jag bara hör dem och kastar dem på papperet, de kosta mig ingen vånda, det är väl derför jag aldrig känner kärlek till något, som jag gjort i replikväg.
Det är skildringarne, det som qvalfullast pressas fram ur mitt eget jag – kramas som blod ur mitt eget förflutna – det är det, jag älskar.
Jag syndade på nåden, när jag var i Kbnh, hvad mitt knä beträffar, och betalar plikt nu, men det hindrar mig icke att vara — — jag hade så när sagt lycklig som en gud – men gudarne hade inga affärsbekymmer, som gnagde sig fast i en liten, liten hjerteflik för att så aldrig släppa tag mer.
Det var derför de voro lyckliga, jag är öfvertygad om, att det var derför.
Det är mig en hederssak att visa, att jag kan honorera, men när jag tänker på, att jag kunde fylla 37 år och inte då ha kappsäcken färdig till Paris och kassan klar, då biter jag tänderna tillhopa af ilska, och då skulle jag kunna skrifva volymer, om det behöfdes.
Då jäser det upp i mig af gamla oförrätter, och när jag känner en hand kring min strupe, då hatar jag.
Jag vet, att jag sagt en orättvis elakhet, och ändå fröjdar den mig.
Jag vet, hvad det är.
Det är så många, som tagit sig för att kela för mig, och som säga, att jag är god.
Och jag bär mig åt emot dem, som om jag vore god, och de hålla af mig för det.
Jag är glad, att de göra det, jag gör allt, hvad jag kan, för att icke förlora dem, jag behöfver deras vänlighet.
– Om ormen dröp ned oförtjent godhet, så förstår jag hur Loke led.
– Ja, du skrattar.
Det är kanske inte möjligt för dig att fatta detta, och ändå är du den enda menniska, jag kan säga och vill säga det till.
Jag bryr mig heller inte om att du skrattar.
Jag bryr mig inte om annat, än att du tiger.
Jag vill inte visa mig sådan jag är för de andra, jag är för högfärdig till det.
Det är mer än år och dag sedan jag skref ett bref så omedelbart som detta, ty det är mer än år och dag sedan jag träffade dig den vintermorgonen på perrongen i Stockholm.
Men nu käns det, som om det blifvit så qvaft inom mig af sjelfbeherskning och välvilja, att jag måste ha luft eller qväfvas.
De pina lifvet ur mig bara med att göra mig så eländig inför mig sjelf, de säga, att jag är ärlig och sann och sjelfuppoffrande och själsfin och varmhjertad, och de lägga sig liksom afklädda barn i mitt knä.
Och ändå kan ingen menniska tänka sig, hvilken själstortyr det ligger deri, hur jag vrider mig under dessa smekande lögner, som drypa ned på mig – jag menar icke lögn af dem, jag menar lögn för mig.
Herre Gud i himlen, hur kunna förklara menniskonaturen, när man lider af det, man skulle sörja så bottenlöst öfver att mista!
För du tror väl inte, jag inbillar mig, att jag inte vill, de skola anse mig ha just de goda sidorna?
Det är en sådan hvila, att du inte tror mig om mera, än jag är, det är derför jag kommer till dig nu.
Ja, det gör mig rentaf godt att tänka på, sådana bittra saker, du sagt mig ibland.
Det är så härligt att slippa hålla på sin värdighet eller på att bibehålla din goda tanke.
Jag bryr mig inte om, hvad du tänker om mig.
Jag bryr mig bara om, att du inte låter mina bref ligga framme, så att kälkborgarfingrar få tag i dem.
Det är det enda, jag bryr mig om.
Och jag kan inte vara ärlig, emedan jag har lika många karaktärer, som jag behöfver hufvudfigurer i mina arbeten – eller rättare: jag har beröringspunkter och lösryckta drag af alla dessa karaktärer; det fins så många facetter på min varelse som på en flugas öga.
Det är inte af falskhet, jag är god på samma gång som stygg, och det är inte af elakhet, jag är kall på samma gång som varm.
Det är det, du kan inse.
Det är också alltid det som — — gör att du inte för längesen hört till en förgången period.
Men jag vet, att du inte öfverskattar mig, när du inte ser till botten, jag vet också, att du skall döma mindre strängt än de andra, när du ser det underliga spelet under ytan.
— — — — Hvad skulle följden bli?
Deras beundran sammanslagen till dyrkan af en skenvarelse, som icke fins.
Och hos mig förkunskapen om, att de skola inse sitt misstag, inse, att de konstruerat upp ett beläte, och blygas deröfver.
Då skall jag vara fattigare, än jag någonsin varit, och utan att ha förskylt det genom något positivt fel, ty när jag nu säger, att jag är ingenting – bara tom, då kallas det anspråkslöshet.
Jag vill för resten inte säga det.
Jag vill inte synas tom.
Men jag lider så förfärligt af att vara det.
— — — Vore jag en menniska med karaktär, så skulle jag säga åt dem med kläm: jag är inte sådan, gå ifrån mig, låt bli mig.
Men tror du, jag kan!
Jag spottar åt mig sjelf för det jag inte kan, men jag kan inte ändå.
— — — Tro mig om du vill, bara för det jag skrifver om detta, är jag svettig som i ett romerskt bad.
Jag ville inte sagt det åt dig, om jag kunnat slippa, men jag tyckte, det ville bända sig ut mellan refbenen.
Om du visste hur eländig och hjertlös jag känner mig vid det.
Jag vet precist hvad du ville svara: sådant rår man inte för, och att du aldrig känt något dylikt.
Men det hjelper inte mig.
Min enda bot är att få tjuta.
Och nu har jag tjutit.
Jag har suttit och sett på det skrifna, och jag har betänkt mig, länge, länge.
Jag både vill afsända brefvet och jag vill icke.
Det är så omedelbart, att det ryker om det som af nyslagtadt kött.
Det fins saker i det, som för en psykologisk författare äro af stort värde, och som aldrig skulle ha kommit fram, om jag inte tänkt mig, att det var till dig, jag skref.
Och att skrifva detta till dig, det är sådant slöseri med stoff.
Men jag är icke endast konstnär och girigbuk, jag är också menniska och jag känner behof af att tala till en menniska.
Om man inte näns låta luft strömma ut och in i lungorna, eller hjertat fyllas och tömmas af sin röda flod, kan man då säga, att man lefver?
Om man bara af fruktan att bli beledd eller synas för uppriktig eller att ge mer än man får, krymper ihop till en mumie, kan man då säga, att man lefver!
Det är genom att småaktigt skrufva ned hvarje känslostämning, som man kommer sin produktivitet att sina ut.
»Hjærtet arbejder ikke», men om det icke slår, så blir handen maktlös, vore den i sig sjelf än så duktig.
Nej, lefve friheten! att få vara sig sjelf.
— — Det var bara ett infall af mig att jag skref i går.
Ibland käns det så magert och blodlöst att endast skrifva i boken, och det faller af sig sjelf, att jag i andra bref icke talar om mig såhär.
Jag sitter ensam i mitt eget lilla bo, på min egen stol, vid mitt eget bord, som jag betalt med mitt eget arbete, och det käns så öfverdådigt härligt.
Det har jag dock haft den äran att säga dig i ett föregående bref.
Jag har hjertklappning, men jag vill försöka vara lugn och berätta.
Jag sade, att jag inte vill vara ärlig, och det är sant, ty ville jag det, så skulle jag tjuta detta offentligt, och det gör jag väl en gång, men inte ännu.
Åh, herre Gud! det är som om luften fyllde lungorna så starkt, så välgörande, men med ett behof för en att ropa.
Det sades mig, att den var värre än den åtalade Giftas, G. har skrifvit en kritik af den och (sägs det) kallat den usel, emedan den angriper hela qvinnoslägtet, och jag, som hvarken läst boken eller kritiken, jag kände mig riktigt tacksam emot G., ty jag är tacksam emot hvar man, som vill förfäkta, att jag kan få dömas som en menniska, efter mina egna handlingar och icke efter mitt kön.
Nå, jag hade tagit mig en friqväll efter mina flickor äro i prestgården, och jag satt och läste andra delen af Giftas.
En del var sant, en del inte.
Man skulle kanske stena mig om — — — nej, jag är inte lugn ännu, jag kan inte tala ordentligt, och ändå vill jag tala nu i den första stämningen.
Det fins något i Dygdens lön, som skorrar mig i öronen som en falsk eller ostämd ton.
Han kan vara ensidig, jag nekar inte det, men det är en stor, sund sanning, han säger.
Jag känner mig liksom hederligare och bättre efter att ha läst; ja, du skall skratta, men jag känner det icke som förebråelser, allt detta, jag känner det som ett på en gång trumpet och hjertligt ord.
Han är söndersliten och nervös, derför ser han fiender öfverallt, derför får man inte räkna så noga, om ett hugg faller der det inte skulle, eller om han måttar galet.
Men grunduppfattningen är riktig: det är mot den fint uppfostrade qvinnans lätja, det borde dragas i härnad.
Det är mot mannen äktenskapet blir orättvist i sådana medelklassäktenskap, der qvinnan är för fin att arbeta, han är en slaf.
Sjelfva grundåskådningen i boken sammanfaller således med min, det är derför jag känt mig ryckt med trots något i tonen, som jag icke tilltalas af – något slarfvigt, stundom.
Jag afskyr Kristiania-Bohêmen, trots de duktiga drag, jag kan uppfatta i den – jag håller af grundtanken i dessa qvinnonoveller, trots det, som borde stöta mig – jag menar något vårdslöst rent konstnärligt sedt, samt hans sätt att skära halfva menskligheten öfver en kam, hvilket måste bli orättvist mot individerna.
Men du – åh det fins en bit, som heter »Det räcker inte!»
Den är så, att jag inte vet, hvart jag vill hän.
Jag är så kär i den, att tårarne stå mig i ögonen och så, att jag skulle vilja sofva med den under hufvudkudden för att stryka med min gamla magra hand öfver den det första jag vaknar.
Den är så flärdlös, så utan en enda sirat, ett enda sidohugg; det är ett stycke lif, lyft upp med den varsammaste hand och flyttadt inom en osmyckad ram, den minsta lilla ram.
Bara ett gammalt qvinnohufvud, men det kallar jag konst.
Så målar man inte, utan när man glömmer sig sjelf – låt vara för ett ögonblick blott — — han har glömt åskådaren, det är inte skrifvet för publiken, det är det stora varma, menskliga, som brutit igenom, strukit undan all tendens – han har setat i tunga tankar, vemodiga, ensamma tankar och nynnat en sång medan skymningen föll på, och det har blifvit ett stycke af den lyrik som har lifskraft mer än all verldens teorier, derför att teorierna vexla, men det djupast menskliga alltid blir ett.
Och du skall läsa biten, och du skall ingenting finna i den: du skall rycka på axlarne och säga: »inte annat!»
Tro inte att jag blifvit tokig.
Hvad skulle Strindberg icke gifva oss, om han personligen vore mindre olycklig än han är!
(1887–1888.)
Foglarö, Dalarö d. 13 Aug. (1887).