Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Långt muntrare voro de subskriberade tillställningarna af allmännare eller enskildare art, i hvilka Stockholmslifvets under detta decennium till det yra och fantastiska stegrade nöjesbehof gaf sig luft.
Det var de långa och glada lördagsbalerna på stadshuset, utflykterna till Lorentsberg, ett utvärdshus i Carlbergsalléen, sedermera förvandladt till kyrkoherdeboställe i Adolf Fredriks församling, och till Carlberg.
Äfven Stallmästaregården hade vid denna tid ett högfint klientel och på »träsket» var ballokal.
Men egendomligast förefaller det, när Claës Julius berättar, att han var på pic-nic i »Humlegården» – och att »alla hade sina fat med sig».
Den nyligen för publiken öppnade parken betraktades som ett stycke oförfalskad och aflägsen natur, hvilken uppsöktes af älskare af »solituden», och Johan Gabriel Oxenstjerna hade där inspirerats till rader som följande:
Här får mitt hjärta stillhet finna,
och lugn och tystnad följa mig,
min Enslighet, min skyddsgudinna
här får jag lyckligt möta dig ...
Sådan är i korthet tecknad den yttre ramen till Claës Julius’ stockholmsvistelse, men det inre lif som pulserade i den trånga formen var rikt nog och kunde gifva en debutant på stora världens skådebana åtskilligt att tänka på.
Hans egen grunda själsläggning och uteslutande för det enskilda och sällskapliga danade natur gjorde dock, att en mängd af dess intressantaste möjligheter för honom blefvo tillslutna böcker.
Ehuru son till en af landets förnämsta statsmän grånad i det offentligas mödor, hade Claës Julius ytterst svaga intressen för politik och öfver hufvud taget för frågor af allmännare slag, och de betydelsefulla personligheter, hvilka han hade förmånen att råka, presenterade sig aldrig för honom som bärare af några idéer eller kämpar för någon lifsmission.
– Alla stå de för hans öga i privatlifvets förtroliga, förringande dager, och det han iakttager och antecknar äro de små löjligheterna, de små karaktersdragen, med ett ord anekdoter, ur hvilka han sällan eller aldrig drager några slutsatser om deras djupare afsikter och sträfvanden, eller söker nå fram till de inre punkterna i dessa framstående mäns väsen.
Höpken är för honom ingenting annat än en majestätisk excellens, högdragen, ofta misslynt, insvept i litet falskt patos och därtill dubbel och otillförlitlig (i förhållande till Claës Julius’ fader, sin efterträdare, visade han sig enligt Ekebladarnes mening tvetydig).
Tessin i sin tillbakadragenhet på Leckö är blott en älskvärd men anspråksfull slottsherre med en fransk ädlings förmåga att vara artig värd, Carl Scheffer föga annat än en pratmakare med »löjliga manerer och en usel konversation», och ehuru Axel von Fersen kanske ingifver honom största vördnaden af dem alla, gör han ej heller något bemödande för att förstå den kalla, sega kraften hos den helstöpta men medelmåttige partifursten.
Lovisa Ulrika är för honom intet annat än en begåfvad och elak puderhäxa, och först sedan Gustaf III dragit honom inom sin personlighets egen omedelbara trollkrets, börjar han misstänka, hvilken stolt, svärmisk och lidelsefull själ, som brann inom den unge prinsens bröst.
Orsaken till denna släta uppfattning är naturligen först antecknarens ungdom.
Dagboken begynnes af en adertonårig yngling ännu helt och hållet upptagen af sig själf och af att göra de första rönen i en krånglig värld, full af dilemmor och intriger, med glanskis och vakar, hvart man kom.
Claës Julius’ journal skulle vara för honom själf en hjälp, en handledning för att utdana sig till en mönstergill och världsklok kavaljer.
Ljusen gnistra mot spegelglasen och glimma mot allt det gyllene och glatta i färger och väggdekorering.
Blickarna tindra i kapp med diamantagrafferna och örhängenas pärlor, miner och solfjädrar föra sitt teckenspråk.
Det är en societet som spelar teater för sig själf och med sig själf, men det intressantaste i komedien är »à-part-tankarna» och de hemliga trådarna i kulisserna.
Claës Julius är just kommen inom dörren och brinner af ifver att få spela med, att te sig som en lika leende och oklanderlig kavaljer som hjältarne i stycket och lika skarpögd och omöjlig att narra som de.
Idealet är sammansmältningen af en älskare och en räsonnör till en fulländad
Marivauxsk markis, som alla vackra ögon locka, men inga gäcka.
Det var ett svårt ideal att förverkliga för en nykläckt ung hofman, och förhållandet blef också, att det dröjde länge, innan Claës Julius verkligen kom med annat än som kompars, och hans fåfänga undslapp ingalunda begynnarens förödmjukelser.
I alla kretsar är en nykommen en ovälkommen, och de första årens anteckningar visa, huru svårt den unge militären trots sitt lysande namn och sina förbindelser hade att göra sig gällande och få en stol lämnad fri för sin räkning i dessa förnäma sällskapscirklar.
Dagboken öfverflödar af harmsna beklaganden öfver uteblifna »egarder och politesser», han nerskrifver vredgad vältalighet öfver den egna släktens ogenhet, som ej tillräckligt inbjuder och beskyddar honom.
Hundra gånger så visst som en har handen knutit sig hårdt om pennan, när han hemkommen från en fest i kvällens stillhet genomgår dagens upplefvanden.
Men tack vare både en utpräglad böjelse för det fintliga och formella, och ganska mycken enträgenhet skulle han dock småningom blifva hemmastadd som fisken i vattnet i detta skiftande och osäkra sällskapslif.
Det är framför allt hos damerna han går i skola.
»Ingenting formerar karl som fruntimbers sällskap», se där det första axiomet i hans »manuel de la civilité», och han följer både af nyttighetshänsyn och smak denna gyllene regel.
En Chérubin som vill rycka upp och blifva en Almaviva talar ur hvarje rad af hans långa dagbok.
Framför allt är det hoffröknarna han uppvaktar.
Deras rum upptogo en våning för sig i slottet, och det var galanteriets, den fina taktens, de intressanta historietternas högkvarter.
En liten smädevisa i en af tidens otryckta visböcker skildrar just vid denna tid hoffröknarna efter mönstret af Bellmans bekanta satir mot stockholmsgrossörerna – jag citerar ett par verser:
Sofva länge, sent i säng,
lefva städs i fart och fläng,
Caffe, The, Bischoff och såcker,
Sällan mätt, se ut som docker
lappri, lappri, mina fröknar, lappri.
Släpa Rober, stå i drag,
spännen uti hvardagslag,
uti hofvet sin tid nöta
och sidst få obotlig röta
Hvarje dag gå wissa fiät,
som dwärgsflugan i sitt nät,
ungkarlshjertan snärja, fånga,
glädja sig åt suckar många,
Se sig i folieradt glas
ropa Stina, Brita, Claes
til en cour-dag sig ut Laga
trompeuse fjäder bjäfs och kraga
Bära lintyg fint som flor
silkesstrumpor nätta skor.
Smala ben i wider kjortel
som två sparris i en mortel,
Sedermera skildrar den obekante satirikern, hur hofdamen efter långt val ändtligen råkar på ett medgörligt och rikt mähä till man, och så får guld och gods och husfruvälde – och litet synd i hemlighet till på köpet.
Det var nu dessa Lovisa Ulrikas och den unga prinsessan Sophia Albertinas hoffröknar, som Claës Julius gjorde till sina uppfostrarinnor, och åtminstone hälften af hans vidlyftiga årskrönikor äro ägnade dessa anspråksfulla unga damer, hvilkas kvinnliga otillförlitlighet han aldrig tröttnar att begrunda.
Ett helt förtjusande ungt garde af spotska och förnäma skönheter tecknar sig för ögat i dessa oförbehållsamma skildringar.
Det är den älskvärda Ulrika Fredrika Sperling, Claës Julius’ kusin och enligt honom den enda lojala af hela bandet, den skrattsjuka och koketta fröken von Bohlen, som skulle blifva divan i hans första egentliga ungdomsroman, och den stela Brita Horn, som skulle blifva hans verkliga lifs hjältinna och hans maka.
Det är den stolta och fjäsade Fredrika Mörner med sin bleka hy och sina passionerade ögon, oemotståndlig när hon tog emot i herrkostym (riddräkt), oförvägen i sitt koketteri spelande hasard med sina ynnestbevis i afsikt att vinna ett godt gifte och just därför förutbestämd till att komma på glasberget, först lika mycket afskydd, som sedermera älskad af den ombytlige Claës Julius.
Det är vidare Fredrika Stenbock med en världsdams drifnaste förmåga att smickra sig in i ett karlhjärta, med ett termometerlynne växlande från ena dagen till den andra, på måndagen »gracieuse» nog att taga emot i negligée, opasslig i sin bädd, och på tisdag knappast svarande med en ryckning af de höga hvita skuldrorna på adorateurens artigheter.
Det är den indolenta fröken von Dyben, som vill åstadkomma förödande eldsvåda blott med sina oeillader utan att gitta tala, på sin höjd »gnolande något tendert», och fröken Kurck, som spelar »la dame invisible» men i all tysthet drifver en kärlekshandel med en löjtnant vid drabanterna och så vidare.
Till hoffröknarnas krets hörde deras systrar – fröknarna Ulla och Lotta Mörner, den förra intagande lika mycket genom ansikte som karakter, den senare societetens étourdie, ej synnerligen väl bokförd och vitsordad i tidens skandalkrönika, den ståtliga Magdalena Stenbock med flera.
Alla dessa damer ägde sin dubbla stat af beundrare och pretendenter – dagboken skiljer med rätt på de båda kategorierna – och här i hoffröknarnas kammare kunde Claës Julius råka ett stort antal af högaristokratiens medlemmar – från så stadgade personer som riksrådet Törnflycht, trots år och ära evigt på kärleksstigen, ända ner till den glada ungdomens yngsta brushufvuden, som den blifvande hofjägmästaren Axel Oxenstjerna, nu en ung skrytsam snobb, som ej kunde tala om annat än »kärlek, hyrvagn och löpare».
Här förekomma hofmän och militärer, som kämpade för »eröfringar», partimän, som lade ut minor och kontraminor, diplomatiska kårens unga lejon, som den vackre spanske ambassadören Puente och hans efterföljare den galante Lacy, grefvinnan Meyerfelts cavalier servente, båda mästare i att säga »fleuretter», och högt afhållna af de svenska damerna.
En typ för sig bildade den unge Hessenstein, som oförfäradt kysstes i hoftrapporna, därvid blott iakttagande »den précautionen att taga af sig det blå bandet under förevändning att det ei var decent att kyssa någon en publique, då han hade det på».
Han bevarade tydligen något af lägerlifsfasonerna från sin högtsaliga faders tid, då kärleksskålarna för de tillbedda ännu ej sjöngos till sirliga franska melodier, men efter de mer rättframma tyska »Ich denk’s mir» och »Was wir lieben».
Banden och liaisonerna voro helt visst af betydligt olika innebörd.
Några voro kalla, praktiska och politiska allianser, andra voro vänskapsförbindelser, men under skylten af »amitié» insmugglades också mycket erotiskt kontraband.
Den förkättrade gustavianska »sedeslösheten» kan gärna sägas hafva begynt redan då den för sin brist på moraliska ideal så anklagade monarken var pojke, ty någon väsentlig olikhet i detta afseende – utom en finare slipning och ett taktfullare decorum för den gustavianska åldern – finns näppeligen mellan Lovisa Ulrikas och hennes sons tidsålder.
När några kavaljerer och hofmän råkade samman, var det en hufvudförnöjelse att gå igenom listan på damernas älskare, och det var mer än ett hus som baronessan Örnskiölds, hvilkets löntrappor voro kända och trafikerade.
Spanska ambassadricen Puente, som hade synen skärpt af svartsjuka på sin firade make, brukade säga, att utom riksrådinnorna Ekeblad, Höpken och Palmstjerna fanns i stockholmssocieteten ingen fru »utan galanter».
Samtalstonen var ännu friare eller åtminstone fullt så fri som senare – de infall och ordlekar som kunde förekomma i landets mest aristokratiska sfär skulle nu på sin höjd kunna tänkas i ett yrt artistlag eller i messen på en kasern.
I denna värld är det som Claës Julius söker orientera sig och vinna sina sporrar.
Han är en yngling på aderton år, blyg, sentimental och svärmisk, skapad att blifva »ljusstake» för dristigare lågor, och han märker icke själf, hur alla dessa koketta fröknar låta honom löpa med limstången och med värdelösa beten af »politesser» eller på sin höjd en och annan flyktig och tanklös handtryckning eller kyss hålla honom fast på kroken, medan de i själfva verket fiska efter större byten.
Han är ung nog för att njuta af att blott vara »vän» och »förtrogen», att göra en af leenden och komplimanger tillräckligt lönad pagetjänst hos dessa spotska fröknar, och han hämnar sig vid hemkomsten med satiriska porträtt och harmsna utfall mot djärfvare rivaler, hvilka icke som han hafva »mycken retenue» men förstå att till kärleken gå hellre genvägar än omvägar, och att sådana små utrop som »var intet näsvis» eller »hvad vil ni göra?» blott nyttjas för att »encouragera».
Yr af all denna kvinnlighet kommer han hem, sätter sig ned och frågar sig själf: »är jag kär eller är jag icke kär?»
Och det är med en inbilskhet som är deliciös, som han spelar ung stoiker, låtsar vara förtjust att hafva dragit sig helbrägda (»sain et sauf») ur en situation och så hafva vunnit seger öfver den tyranniska kärleken.
Man föreställe sig, när man läser anteckningarne om dessa Pyrrhussegrar, att en af de vackra damer, om hvilka han skrifver, stannade bakom hans fåtölj och såge honom öfver axeln!
Hur skulle hon ej le, lägga sin lilla hvita hand med lätt tryck på hans skuldra och hviska, medan ögonen lyste under paruren, hvilkens doft smekte hans ansikte: »mon cher Claës Julius, dans ces luttes-là il n’y a que les défaites qui sont des victoires». –
Emellertid går vintern sin gång framåt öfver slottscourer, baler, pic-niquer, teateraftnar och slädpartier, tills våren kommer och man i stället för assembléerna inomhus har sin mötesplats i Kungsträdgården, där hela den fina världen råkas i alleerna.
Majestäten komma ofta promenerande, och man stannar ända till midnatt.
Man går två och två, och bland denna värld af dagsländor förirrar sig tidens store visionär assessor Svedenborg, »som berättade mig,» antecknar Claës Julius, »Ryska kejsarinnans giftermål med min Morfar i Paradiset, hvilket jag lämnar i sitt värde».
– Så kommer tiden, då hofvet reser till lustslotten – Drottningholm eller Ulriksdal – »det kostar mycket på mig, men jag har ej velat att någon skall märka det.
Jag gick på comedien för att få höra något tendert, hvilket ock hände, men detta med det förra uppväckte hos mig mycken melancholie».
Societetslifvet upplöstes, och Claës Julius for ner till landet, till de kära egendomarna i Västergötland:
Stohla och Mariedahl.
Nu vänder han andra sidan af sitt väsen ut och prisar sig lycklig öfver att få vara i fred långt bort från salongerna med Rousseauistiskt välbehag.
»Lycklig den, som får ständigt vara på landet priverad från hvad hof och stora världen säga.
– Vår Herre skapade ej oss hit i världen för att lefva som vi göra, ty hans vilja var att vi skulle vara till hans ära och vår egen nytta genom jordens brukande och en modeste lefnad.»
Han har packat in en hel mängd böcker för att riktigt studera, men böckerna komma egentligen fram på regnvädersdagarna, och äfven här upptager umgängeslifvet brorslotten af tiden.
Ur hans dagböcker skymtar med en mängd af karakteristiska drag en hop svensk landtadel.
Det är farbror Ulfsparre på Traneberg, för detta militär, som skryter af att hafva druckit brännvin ur floribus med Tessin i ungdomen, men nu slutat som misstänksam och afundsjuk landtjunkare, med sina tvenne amoureusa döttrar, det är hofmarskalken Hierta på Kielstorp, en till landet tillbakadragen hofman med sina många flickor, som »affektera mycken esprit» och förarga Claës Julius genom att gifva honom det för en modern läsare föga hårdt klingande spenamnet »Klenodius», som för öfrigt ej illa träffar en viss lillgammal petighet hos den unge militären.
Här vandrar Claës Julius med stockholmsherrens hela öfverlägsenhet, och en hel del mystiska små och stora kors i dagboken vittna om »faveurer» af »de campagnarda skönheterna».
Gärna satte han också i scen hela sin faders, excellensens, ståt och åker till bondbröllop med sex hästar, spannridare och lakejer.
Blott då och då kommer ledsnaden, »melancholien», då ingenting roar annat än endast böcker, »hvilka jag väljer i samma smak som min passion, men jag bekänner gärna, att jag finner det vara att kasta olja i elden».
Det var ungdomens behof af de yttre händelsernas och upplefvandenas bränsle för de eljes inåt förtärande känslorna.
Med 1763 blef Claës Julius’ ställning på sätt och vis en annan, därigenom att han utnämndes till »vice corporal» vid Drabanterna och sålunda som uppvaktande på hofvet fick fast fot på slottet, lefvande där vecktals under vakterna.
Nu utspelades också hans ungdoms egentliga kärleksintrig, och den är mer än i ett hänseende intressant att studera.
Efter att först hafva hört till sin kusin Ulla Sperlings uppvaktare, fattades han af ett häftigt tycke för hennes väninna, den från Pommern stammande hoffröken von Bohlen.
Vacker, munter och kokett, frikostig med »avancer» och »douceurer» då hon ville eröfra, spotsk och öfvermodig, när hon nått sitt mål och längtade efter att i en annan mans svaghet, i en ny kavaljers brinnande ögon och dyrkande ord känna sin makts tjusning, var hon typen af en kvinnlig spetsbof af det mest älskvärda slaget.
Ett år bortåt är Claës Julius hennes förklarade riddare, och hur stolt och gripen han är märkes trots anteckningarnas ton af kallblodig öfverlägsenhet.
Men man må icke tro, att den unge hofmannen trots sin veka anläggning ger sig hän med något af en Saint-Preux’ våldsamhet åt sin passion.
Därtill är han redan blifven allt för mycket polerad världsman och hans känslolif alltför mycket styrdt af societetslifvets kalla umgängescodex.
»Mon pauvre Clitandre, ne fais pas de sottises», det är första hufvudstycket, och ord som uttrycka hans oro för att »tomber dans les piéges», eller »donner dans les panneaux» återkomma på hvarannan sida i hans anteckningar.
Liksom han inledt förhållandet med en beräkning af egenkärleken, gällde det att rädda sig därur med egenkärleken oskadd eller åtminstone utan svårare blessyrer.
Lusten att slå sin onkel Ulric de la Gardie, hvilken alltid förtretat honom, ur brädet, var första motivet, för hvilket han hos den vackra pomerska fröken begynte sin erotiska uppvaktning.
Han blef under leken hvad fransmännen kalla »tagen af spelet», men då korten började falla med otur, gällde det blott att dölja att man bränt fingrarna.
En vacker afton, när han, som ofta hände, stannade och superade vid hofdamernas taffel, tog hans sköna – troligen uttröttad af hans olust för att spela fortissimo – sig för att visa honom sin onåd, och han blef till åtlöje för bordsrunden, lycklig att få ett offer för sina speglosor. »Nous voilà au bout du roman», hviskar han för sig själf, sväljer med ansträngning harmen, och retirerar sedan med öfverlägsen strategi.
Det är en scen under detta återtåg med bibehållen krigsära, som särskildt ristar sig in i minnet likt ett uppträde ur en rococokomedi.
Hans tillbedda har dristighet och elakhet nog att bedja sin forne adorateur öfverlämna till sin rival ett äpple med hälsning från henne att hon »mindes de frånvarande».
Claës Julius bugar sig med ett artigt småleende, men räcker baron Taube den farliga Evaskänken med en så spotsk impertinens, att han själf får alla skrattarna på sin sida.
Så har han visat sig som stark spelare, och hans anseende blir rotfast, när omgifningen ser honom till fröken v.
Bohlens efterträdarinna utvälja en gammal kvinnlig fiende, fröken Mörner.
Men att han dock ej gick så helskinnad ur detta nederlag som han vill göra troligt, visa ett par vredgade epigram, i hvilka han låter fröken von Bohlen utropa:
Qu’ importe à moi tous les discours
que le public tient en ce jour,
car depuis ma tendre jeunesse,
j’ai rendu mille amants contents.
J’ai bien profité de ma faiblesse
en rendant heureux tant de gens.
Låtom oss hoppas, att denna och dylika elakheter ej kommo vidare än till hans dagbok, och att han själf förmådde bevara den ofelbara hofmannens hållning, med ett dubbeltydigt småleende som sin enda hämnd.
Det är ett namn som ständigt kommer en på läppen, när man läser alla dessa sidor af dagboken, och det är Marivaux.
Claës Julius är alldeles en af hans markiser, skygg, misstänksam, egenkär och kärlekssjuk.
Hans känsla är skiftande som ett siden under en fests kronljus, den är sammansatt af tusende skimrande ingenting, och det behöfs blott att en af dessa oändligt små storheter försvinna, ett leende, en min, ett väntadt ord för att hela räkningen skall blifva meningslös – och såpbubblan brista.
Som de färgade glasbitarna i ett kaleidoskop växla stämningarna och intrycken, dag från dag ingå de nya kombinationer; ett ansikte kallt och liflöst i går kan i morgon plötsligt belysas af den erotiska drömmens ljusstråle, och med ens bli alla drag förskönade och förandligade.
Äfven Claës Julius’ upplefvanden kunde bäst rubriceras under Marivauxska titlar: »Kärlekens och slumpens spel», »Den dubbla trolösheten», »Kärlekens öfverraskningar», »De falska förtroendena» – hur passa ej alla dessa namn på det erotiska hoflif hans dagbok skildrar!
Konstant är i detta galanta stämningslif blott en sak: egenkärleken, det är den, som gifver musiken själfva de öfvertoner, af hvilka melodiens klangfägring beror.
Ännu i ett hänseende till är den unga svenska ädlingen anförvant till Marivaux’ hjältar – han inbillar sig liksom de att stå öfver denna fjärilslek och betrakta den med filosofens kallsinnighet.
Han skrifver många visa ord om ett »bräckligt och bedrägligt kön», hvilkets svagheter äro ovärdiga en allvarlig mans tid och tankar, och ändock äro dessa vackra ögons svekfullhet och dessa små röda munnars osanningar det enda som riktigt intresserar honom.
Han är icke en lidelsefull kvinnoeröfrare som G. M.
Armfelt, för hvilkens äfventyrslystna sinne kärleken var ett djärft och berusande tornerspel, han är en vek »ami des femmes», som ensamt känner sig i sitt element i kvinnonyckernas aprilskiftande atmosfär.
Claës Julius’ dagbok går mellan åren 1760–1766.
Under de sex åren har den nittonåriga ynglingen, som ännu fick snubbor af far och mor, när han olofvandes gick bort eller på komedier, blifvit en världserfaren ung man, som lyckats förverkliga sin dröm att blifva en i alla stycken fulländad kavaljer.
»Lycklig den som blifver så regreterad och afhållen, att han kan sätta jalousie mellan två fruntimmer», står det i början af hans dagbok.
Den lyckan skulle blifva honom beskärd och all hans ärelystnad som hofman tillfredsställd.
Också är det ej längre en drömsjuk svärmare, som för pennan under eftertimmarnas uppgörelsestunder.
Grandisons dygdeömhet efterträdes af den trotsiga munterheten hos ett lyckligt världens barn, som bland sina ideella sällheter ej glömmer att uppräkna – »je suis aimé de celle que j’aime, et je n’ai aucun créancier».
De religiösa känslorna blifva allt mer tunna och ytliga, inskränkande sig till att han gör sin »devotion» i påskveckan eller till några gudliga reflexioner på sylvesteraftonen, nerskrifna i flygande hast midt bland alla notiser om damskvaller och hofanekdoter.
1766 träffar man i hans dagbok en utgjutelse, som kunde stamma från den unge Kellgren, en rent mekanisk världsuppfattning visande inflytande af Lucretius och med århundradets beska bottensats af pessimism på djupet.
Så hafva omständigheterna i allo danat honom efter tidens beläte.
Det sista intresset i Claës Julius Ekeblads dagbok är hans stigande förtrolighet med de kungliga prinsarna.
Särskildt nära kommer han prins Carl, och denne, i dessa ungdomsår framför allt en svärmisk och trånande älskare, hade många drag, som stå Claës Julius nära och göra, att man lätt förstår deras intima vänskap.
Mindre begrep den grunda unge officeren kronprinsen och de djupa inre kriser hans genialiska ungdom genomgick.
Han är än tilldragen, än åter frånstött af hans obeständiga natur, och man känner, hur mycket han grubblat och hur litet han förstått af den unge furstens leende, i hvilket strålade så mycket brokigt och skiftande, älskvärdhet och ironi, poetisk idealitet och diplomatiskt realitetssinne, ärelystna stora planer under världsmannaminens »qualis artifex sum».
Mot slutet af december 1766 lämnade Claës Julius Ekeblad Stockholm och hemlandet för att i fransk krigstjänst fullborda sin militära utveckling; hans faders vän, franske ambassadören de Bréteuil hade skaffat honom kaptens fullmakt vid infanteriregementet Royal du Pont och en pension af 5,000 livres per år.
Hans vistelse i Frankrike i garnisonerna i Verdun och Strassburg likaväl som hans senare lefnadsöden efter återkomsten till Sverige 1770 bilda ett par kapitel för sig, för vidlyftiga att här ens kunna vidröras.