Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta allt är ganska sant; men alt komma Den 26 Mars f. m. 437 ifrån denna af Utsk. framställda premissen lill den slutföljden, att man liar rättighet att afslå vid första riksdagen ett grundlagsändcingsförslag, är någonting alldeles på sidan af hvad premissen innehåller, eller alt ett mer än tillfälligt tänkesätt skulle föregå beslut, i frågor om ändringar i grundlagarne; med beslut måste förstås såväl afslag som bifall.
Man söker sig skydd utaf 56 §:s 2 morn., som man behagar kalla tvetydigt.
Jag lemnar derhän denna tvetydighet, i allt utom behandlingen af K. propos:r, deri den föreslagit
Ständerna rättigheten att, vid samma riksdag
Konung väckt fråga om grunglagsändring, hvilken Utsk. afslyrkt, densamma afslå; i allt öfrigt står detta morn. i full öfverensstämmelse nied öfriga §§:na i grundlagen, så framt man icke vill låta alla andra §§ vika för den tolkning man önskar gifva ål den ifrågavarande §.
Jag kommer nu till slutet af detta betänk., som Ilr Lagerhjelm påstår skall innefatta tvenne morn., nemi. en inbjudning till två Stånd att foga sig efter de öfriga, och Utskis hemställan alt, i händelse inbjudningen icke antages, frågan må enl. 75 § Riksd.Ordn. förfalla.
I händelse den 75 § Riksd.Ordn. här vöre i något afseende tillämplig, sä hade väl Utsk. icke underlåtit att åberopa densamma, i st. f. att Utsk. nu helt simpelt förklarat sig anse frågan hafva förfallit, i händelse inbjudningen icke antages.
Man äger ingen laglig rättighet alt tillstyrka RiksStrn alt frångå sina beslut och instämma med andra Stånd uti ett ämne sådant som detta.
Stånden äga blott rättighet att vid förslagets detaljer göra anmärkn:r, hvilka man tagit sig friheten alt genom förändrade termer göra till gemensam tanka om oantaglighet. och flera andra fraser, såsom om icke nyttigt, icke nödigt m. m., som man finner i grundlagen ålagt Utsk. tillse, men hvilka icke här äro tillämpliga, och om man är ärlig, så måste man medgifva, att man med dessa fraser åsyftar, att på sidan om grundlagen vid första riksdagen afslå en grundlagsfråga.
Om sedan två Stånd hafva afslagit och två Stånd bifallit ett betänk., den 75 § icke kan användas, och frågan således icke förfalla, så får ingen inbjudning lagligen ske till tvenne
Stånd att frångå deras beslut, ulan Utsk. har dä ingen annan rättighet, än att anmäla frågan, att tvenne Stånd varit oberättigade att såsom gemensam tanka framställa afslag; ty man får icke på det sättet afslå grundlagsförslag, och propositionen, då beslut få fattas, heter : lista alternativet bifall, 2alra alternativet afslag, men icke genom gemensam tanka om oantaglighet.
Under den förutsättning, att Hr Gr. o. Landtm, finnér sig förhindrad att till bifall å betänk, framställa propos., så förnyatjag min anhållan om en sådan propos., på det att den makt, som i grundlagen är stadgad, alt genom vägrad propos. tillrättavisa Const.Utsk., då det inkommer med förslag på sidan om grundlagen, ändtligen må blifva satt i verksamhet.
Jag ämnar visserligen icke påstå, att Utsk, har bestämdt gjort rätt i denna fråga, men jag 438 Den 26 Mars f. m. tror åtminstone, att Utsk. liar gjort så rätt, som rict varit möjligt.
Utsk. har nemi. sagt, ”att grundlagens föreskrifter, med hänsigt till dylika händelser, hvarken äro klara eller fullständiga”.
Jag tror icke, att någon skall uppstå och bevisa motsatsen, ty om allt i denna fråga hade varit klart och fullständigt, så hade man icke behöft göra någon slutledning för att veta huru man borde behandla frågan.
På sätt här redan blifvit yttradt, har man begagnat två olika methoder för behandling af Const.Utskss mern., när de icke genast af RiksStm blifvit antagna att hvila.
Den ena har varit alt, oaktadt RiksStm ogillat grundlagsändringen, förklara förslaget derom hvilaude, och den andra har varit att hänskjuta frågan till votering i förstärkt Const.Utsk.
Dessa båda sätt stå i rak strid emot hvarandra.
Således måste ettdera vara oriktigt, eller också kunna möjligen hegge vara det, och jag finner intet enda grundlagsbud, som i bestämda ordalag talar för någotdera.
Härvid bör man äfven taga i öfvervägande, alt, då man tillåter omröstning i förstärkt Utsk. öfver den frågan, huruvida ett framstäldt förslag skall hvila eller icke, så kan voteringen utfalla så, att icke något förslag blifver hvilande, och att således förslaget kommer att förfalla, eller som är detsamma, att R.
St. genom det förstärkta Utsk. besluta öfver ett Const.Utskis förslag, hvilket är rakt stridande emot 56 § Reg.F. Det inträffade också vid sista riksdagen genom den nya praxis, som då infördes, att ett af Const.Utsk. framstäldt grundlagsförslag blef af Borgare- och BondeStm, hvilkas ledamöter egentligen utgjorde majoriteten i det förstärkta Const.- Ufsk. vid den riksdagen, förkastadt, men af de öfriga tvenne RiksStm antaget såsom hvilande, nemi. af det ena Ståndet utan förändringar, och af det andra med obetydliga anmärkn:r.
Saken hänskjöts (ill förstärkt Const.Utsk. och resultatet blef, alt voteringen utföll så, att icke något förslag blef hvilande.
Huru man då hade uppfyllt sista mom. af 56 § Reg.F. kan jag icke förstå.
Det måtte hafva varit att rakt gå emot hvad grundlagen vid sådant fall uttryckligen föreskrifver, emedan grundlagen bestämdt stadgar, alt det förstärkta Const.Utsk. skall alstra ett hvilande förslag.
Jag kan således icke anse R.
St. handla rätt, om de genom förstärkta Const.Utsk. besluta, alt en grundlagsfråga skall förfalla; men då grundlagen icke bestämdt talar deremot, så kan jag icke å andra sidan linna, att det är orätt af det icke förstärkta Const.Utsk. att förklara frågan hafva förfallit, när två Stånd stannat emot två.
Efter våra grundlagar äro så beskaffade, alt man icke alltid kan lyda dem efter deras ordalydelse, utan måste något begagna sig af slutledningar, så skulle man nog kunna leda sig derhän, att dessa frågor under uppgifna förhållanden böra förfalla.
Jag anser således, att Const.Utsk. icke vid denna riksdag har förfarit mera grundlagsvidrigt i denna fråga än vid de föregående riksdagarna.
Den omtalade praxis vid föreg:de riksdag att förklara Const.Utsk:s förslag till ändring i grundlagar - Den 26 Mars f. m. 439 na oantagligt, grundar sig pä stadgandet i 81 § Reg.F., der villkoren för grundlagsförändringars antagande finnas bestämda, nemi. att de skola anses högst nödiga, eller nyttiga, och möjliga att verkställa.
Det lärer väl icke kunna förmenas någon riksdagsman att anse, det Const.Utsk:s förslag icke är nödigt eller icke verkställbart.
Om då RiksSt:n förena sig i en sådan gemensam tanka, så kan den icke undertryckas, utan måste ovillkorligen afgå till Const.Utsk., som efter 56 § Reg.F. har sig ålagdt alt sammanjemka de särskilda tankarna, hvilka dit remitteras från RiksSt:n. J\Tär nu ett RiksSt. förklarat ett grundlagsförslag oantagligt, d. v. s. förkastat detsamma, och deremot de öfriga RiksSt:n eller två andra Stånd med eller utan förändringar hafva godkänt förslaget, så synes mig delta vara tvenne alldeles oförenliga saker, nemi. att på en gång godkänna och förkasta Const.Utsk;s förslag.
Const.Utsk. skall då efter 56 §.
Reg.F. inbjuda det RiksSt., sorn har förkastat förslaget, att frångå sitt beslut och förena sig med de andra eller med Const.Ulsk:s förslag.
Om de förkastande
Stånden vägra delta, så skola efter 56 § frågorna afgöras i förstärkt Utsk.
Då kan naturligtvis ieke någon annan propos. der framställas, än antagandet och förkastandet.
Att ett sådant förkastande grundlagseniigen kan äga rum vid första riksdagen, det säger 81 § Reg.F. ganska tydligt, ty der står: ”R.
St. må icke å den riksdag, då Utsk. någon sådan ändring föreslår, ”(vi skola märka, att här står ordet ”ändring”) utan först å den nästföljande derom besluta.”
Det är således om ändringar i grundlagarne, som R.
St. icke få besluta vid första riksdagen, men det förhindrar alldeles icke R.
St. att säga, att de icke vilja hafva någon ändring, och denna R.
St:s rättighet är äfven grundad på praxis, samt flere gånger godkänd både af R.
St. och af Const.Utsk.
Det ligger också, likasom Hr Lagerhjelm det förklarat, i grundlagens anda att göra en förändring så svår som möjligt, och det synes också, att 1809 års grundlagsliftares mening varit, att en grundlagsförändring skulle genomgå tvenne riksdagars formliga beslut.
Härvid äger likväl en skillnad rum vid behandlingen af sådanc frågor, som utgå ifrån K.
M. och åsyfta grundlagsförändringar; ty det säges visserligen, at t etj sådan förslag kan förkastas äfven vid första riksdagen, n. b, om Const.Utsk. tillstyrker dess förskastande, men om Utsk. tillstyrker dess antagande sä skall det ovillkorligen hvila.
Detta är bokstafligen så uttryckt, och hvarföre grundlagsstiftaren sä bestämt, det är jag icke i tillfälle alt nu kunna förklara.
Mig synes likväl, alt han velat gifva en större helgd åt de grundlagsförslag, som utgå från K. M., än dem sorn utgå ifrån någon särskild riksdagsman eller ett Const.Utsk.
Dä vi hafva praxis för oss, och denna praxis öfvercusstämmer, såsom jag tror mig hafva visat, med ordalydelsen i 81 § Reg.F., och icke står i någon strid med den 56 §; så finner jag ganska naturligt och ganska riktigt, att ett af Const.Utsk. väckt förslag vid den första riksdagen kan förkastas, då RiksSt:n icke anse detsamma nyttigt, nödigt eller möjligt att verkställa.
Jag vill likväl icke dermed hafva sagt, att Const.Utsk:s behandling af ilo Den 20 Mars f. m. förevar, fråga är så alldeles enlig med min uppfattning af grundlagens mening; ty jag tror icke att 75 § Riksd.Ordn. är tillämplig på stiftande, förändring och förklaring af grundlag, emedan det står i samma 75 § ett undantag gjordt för behandlingen af grundlagsfrågor.
Således är tillämpningen på grundlagsfrågor deraf, att då iva Stånd stanna emot tvä, frågan skall förfalla, en nyhet, som jag tror det nuvar.
Coust.Uisk. har funnit måhända nyttig och äfven verkställbar, emedan der icke finnes något stadgande i grundlagen, som förbjuder ett sådant behandlingssätt af frågan, hvarföre principen af 75 §, tillämpad äfven på grundlagsfrågor, äfven af mig lillst yrkes såsom ett godt sätt att komma ifrån ett grundlagsändringsförslag, som i allt fall bör förfalla.
Om frågan går till förstärkt Const.Utsk. sä kan den visserligen blifva förklarad hvilande lill följande riksdag, men voteringen kan också få en sådan utgång att frågan förfaller, och när denna utväg kan vinnas utan att frågan går till förstärkt Utsk., sä anser jag det också vara mycket ändamålslöst att denna omväg begagnas.
Jag kan således icke annat än yrka, att Hr Gr. o. Landtm, ville först framställa den frågan, huruvida R. o. Ad. frångår sin förra mening och antager Utsk:s förslag såsom hvilande, eller om Ståndet det nekar, Ståndet behagar förklara frågan böra förfalla.
Då man skall tillämpa grundlagen, så måste man förhålla sig på samma sätt som jag föreställer mig att händelsen är vid den allmänna lagens tillämpning, nemi. att icke fästa sin blick uteslutande vid ett ställe i lagen, utan dermed äfven jemföra andra, som med det förevarande fallet hafva någon gemenskap.
Nu finnes i vår grundlag dels allmänna stadganden för ärendenas behandling, och dels speciella stadganden huru vissa slags ärenden skola handläggas.
Sålunda föreskrifves t. ex. i 1 mom. af 56 § Reg.F. att Utsk:s förslag i allmänhet ”skola först i Ståndens plena framställas lill antagande eller förkastande utan förändringar och tillsatser.
Göras dervid sådana anmärknu1, som hindra antagandet, erhålle Utsk. del af dessa anmärkn. för att derefter förslagen ytterligare granska och jemka.”
Men uti 2 mom. i samina 56 g är undantag gjordt för behandlingen af grundlagsfrågor, nemi. att icke hela discuwionen skall återremitteras, utan blott hvad Ståndet förklarar såsom sin gemensamma tanke, och då i alla andra ärenden det står Ulskrn fritt att göra hvad afseende de behaga på Ståndens ålerremisser, så tvingas deremot Const.Utsk. alt göra ett bestämdt afseende på dessa anmärkn:r och icke tillåta sig alt förkasta dem, utan skall Utsk. söka att sammanjemka dem med de öfriga Ståndens tankar, såvida någon sammanjemkning är möjlig.
Således är uti den speciella lagen ändring gjord i fråga om återremissers behandling.
För ärenden i allmänhet äger likväl tre Stånds mening kraft af R.
St:s beslut; men så är icke förhållandet i fråga om beredningen af grundlagsförändringar, ty om något Stånd skiljer sig ifrån de öfriga och gör invändningar emot Gisles förslag, så undertryckes icke detta Stånds mening af de öfriga Irenne Ståndens, ulan frågan - Den 26 Mars f. ra. 441 gan måste afgöras i förstärkt Const.Utsk.
I afseende på frågors afgörande, stadgas i 75 § Riksd.Ordn.: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande, förändring eller förklaring fordras alla RiksStms sammanstämmande beslut och Konungens sanction.”
Delta har afseende på den andra riksdagen, då målet skall afgöras. Vidare står der: ”För beslut i alla öfriga ärenden, de mai undantagne, hvarom i Reg.F:s 66, 69, 70, 71, och 72 §§ särskildt förordnad t är, galle, jemte Konungens samtycke, tre Stånds mening, men skulle två Stånd stanna emot två, förfalle frågan etc.”
Bland undantagen är 56 § icke upptagen; följaktligen måste detta allmänna stadgande om frågans förfallande, då 2 Stånd stanna emot 2, så mycket säkrare gälla vid grundlagsfrågors beredning, som det fall alldeles icke finnes upptaget i den särskilda föreskriften om dylika frågors beredning, som innehålles i 2 mom. af 56 § Reg.F. Nu hafva två Stånd godkänt och de andra 2 ogillat ifråga var. förslag, det måste sålunda förfalla.
Dessutom är det redan bcvisadt, att ett sådant mål som detta, i alla fall skulle kunna förfalla, om det kom till förstärkt Utsk., såvida nemi. deras mening, som gilla förslaget,, der blefve öfverröstad, och följaktligen skulle, en sådan hänvisning endast tjena till alt compromettera de tvenne Stånd, som hafva yrkat afslag.
För öfrigt vill jag erinra, alt i frågor, som kunna förfalla, två Stånd icke kunna tvingas alt deltaga i förstärkt Utsk., der något bestämdt stadgande derom icke finnes.
Dertill fordras tre Stånds sammanstämmande beslut.
Och jag förmodar, att de två Stånden icke låta tvinga sig af de andra två, att emot sin vilja deltaga i en sådan omröstning.
En värd talare har vid flere tillfällen yttrat den åsigten, att ett grundlagsförslag, som är afgifvet af Const.Utsk., icke kan förfalla, utan att ett förslag måste, äfven efter omröstning i förstärkt Const.Utsk., blifva hvilande till nästa riksdag.
Härom gäller likväl den allmänna satsen:
Ty som förslaget kan blifva förkastadt, om icke förr, åtminstone i det förstärkta Const.- Utsk.; så kan ju i sådant fall intet förslag blifva hvilande.
Man säger, alt grundlagens bokstaf är klar och tydlig härutinnan; men grundlagens bokstaf är äfven klar och tydlig derutinnan, attlandttullarne höra lill bevill ningen, och likväl hafva R.
St. uppliäft landttullarne, så att bokstafven står qvar, men utan lif.
Jag kan derföre icke annat än vördsamt tillstyrka, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes förfara såsom Utsk. föreslagit och först hemställa, huruvida R. o. Ad. antager Const.Utsk:s inbjudning att foga sig efter Preste- och BorgareStms beslut, och sedan blir resultatet, om denna propos. icke antages, att frågan förfaller.
Slutligen vill jag taga mig friheten här erinra, att denna fråga inom Const.Utsk. föranledde en ganska lång och hårdnackad strid.
Jag tror att det striddes i två dagar.
Det kunde likväl naturligtvis icke vara. denna fråga, och icke eller den andra, som hade samma utgång, nemi. frågan om den ordning, i hvilken RiksShn skulle gå in på Rikssalen, som utgjorde hufvudföremålet för striden; utan afsigten var helt visst att känna sig 8 H. 56 442 Den 26 Mars f. m. före hura det skulle kunna gå med frågan om representationsförändringen.
Man förmodade nemi. då, att två Stånd skulle bifalla och två Stånd förkasta mern. om representationsfrågan, och man ville derföre med dessa småfrågor skaffa sig ett prejudicat för handläggning af denna stora fråga i förstärkt Consl.Utsk.
Det var nemi. dä lätt att förutse, att med den enighet, som rådde inom Utsk:s ledamöter af tvenne
Stånd emot Const.Utsk:s representations-förslag, samma enighet skulle komma att råda ibland de Ståndens ledamöter äfven i förstärkt Const.Utsk.
Således kunde de tvä
Stånden, som i Utsk. bildade en sammanhängande klump, anse sig hafva vunnet spel, ora de hade fått frågan lill det förstärkta Utsk., helst det der blott behöfdes en enda rösts biträde af de andra Stånden, eller blott ett lyckligt utdrag af den förseglade sedeln.
Det ansågs derföre vigtigl att utkämpa denna fråga tydligt oell klart inom Utsk., och det kom ändock att bero på den förseglade sedeln.
Nu borde deremot striden emellan de olika meningarne icke kunna blifva så våldsam och stark, emedan det är afgjordt, att alla fyra Stånden vilja hafva en representationsförändring, och de skilja sig blott uti sättet, hvarpå den skall verkställas, hvilket nödvändigt måste gå lill förstärkt Utskott och der genom votering afgöras.
Hade deremot tvä
Stånd förkastat och de två andra Stånden bifallit betänk., så hade frågan kommit under samma cathegori, som dessa begge.
Utan att i minsta mån vilja bestrida följdriktigheten af hvad Frih.
Cederström yttrat i afseende på denna fråga, så kan jag icke med honom förena mig uti den slutsats, hvartill han kommit, att begära Hr Gr. o. Landlims propos. till bifall pä ett förslag, som han sjelf i ganska tydliga ordalag ådagalagt vara oriktigt.
Jag anser verkligen såsom en skatt för denna riksdag och i synnerhet för detta Hus, att till dato icke hafva behöft ställa Hr Gr. o. Landtm, på den punkten alt nödgas vägra någon propos.
Det vore verkligen för mig påkostande, om man i ett slags politiskt syfte, om jag så får säga, skulle vilja i denna fråga tvinga Hr Gr. o.
Landtm, till en sådan åtgärd; aldrahelst då den strider emot motionärens egen öfvertygelse.
Jag kan icke neka, att jag, lika med Frih. Cederström, tror, att § i detta hänseende icke är pä långt när så otydlig, som man vill söka att göra den; ty all vid den första riksdag, då en grundlagsfråga förekommer, icke derom får beslutas, mäste efter min lanka äfven innebära, att frågan icke får förkastas.
Jag känner icke något mera positivt sätt att uttrycka ett beslut öfver ett förslag, än att förkasta detta förslag.
Här har af en annan värd talare blifvit yttradt, att vid grundlagsförändringars handläggning borde i synnerhet fästas afseende på den allmänna opinionen om förslagets nytta.
Om denna sats skulle göra sig gällande, så beror den alltför mycket på en individuel föreställning om hvad som för tillfället utgör den allmänna opinionen eller icke.
Skulle den satsen möjligen
Den 26 Mars f. m. 443 kunna leda derhän, att den allmänna opinionen o ti ett Ständ sådant som detta, hvilket för närvarande kanske består endast af 60 närvarande ledamöter, eller i PresteSt., som inalles icke har flera ledamöter, i motsats lill de håda öfriga Stånden och lill en med deras åsigt öfverensstämmande allmän opinion, skulle kunna undertrycka ett förslag, på grund deraf att man inom Huset kunde anse, till följd af voteringssedlarna, den allmänna opinionen vara afgjord och deciderad; det anser jag ingalunda vara lagstiftarens mening, och torde det lätt inses, att om den regeln antogs, så skulle det blifva en ren omöjlighet att kunna fä något grundlagsförslag hvilande.
Man skulle inom de Stånd, som emolsätta sig allting, under åberopande af deras önskningar för reformernas sak, alltid fä en anledning att undertrycka hvartenda förslag, och del skulle uppstå en strid emellan de fyra Stånden, sorn aldrig skulle upphöra; ty hvad det ena Ståndet ansåg öfverensstämmande med det allmänna tänkesättet, skulle det andra Ståndet icke anse dermed öfverensstämmande.
Dessutom lärer det vara temmeligen svårt, att a priori kunna bestämma hvad som utgör den allmänna opinionen.
Här synes grundlagsstiftaren tydligen hafva åsyftat, att ett sådant mellanrum skulle komma att existera emellan sjelfva bordläggningen af ett förslag och det definitiva beslutet derom, just på det att en opinion skulle kunna hilda sig om frågan.
Det sisla mom. i 56 § Reg.F. slutar med följande mening: ”Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar skiljaktiga ifrån de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogar; varde Consl.Utsk., genom val af RiksStms plena till slutlig jemkning förstärkt till ett antal af 20 personer utaf hvarje Stånd, hvilka, genom samfälld omröstning, skiljakligheterna förena, och det dymedelst beredda utlät, hvile sedan till R.
St:s afgörande, såsom ofvan sagdl är.”
Häraf kan det visserligen synas såsom en nödvändig följd af förstärkta Utsk:s handläggning, att mern. skall blifva hvilande; men sä långt har omöjligen lagstiftaren kunnat sträcka hvarken sin ordställning eller sitt förutseende, ty så snart en sak är öfverlemnad till det förstärkta Ulsk:s omröstning, sä mäste resultatet kunna blifva det alt frågan förfaller.
Om den ena proposition ställes så, att förslaget icke bestämdt skall hvila, så mäste den chancen komma att äga rum.
Jag tror icke att lagen i detta fall får tolkas annorlunda än efter sin ordalydelse.
Man har sagt, alt meningarne om hvilande grundlagsförslag, äfven dä de försl framträda, skola sammanjemkas till fullständig öfverensstämmelse; men huru är delta möjligt?
Hvartill hade da del stadgande tjenal, att målet skulle hänskjutas till votering i förstärkt Utskott.
Jag tror icke att man får draga obestämda slutsatser i detta hänseende.
Lagstiftaren har tydligen åsyftat, att när ingen sammanjemkning är möjlig, frågan skall gä till förstärkt Utsk. för att der vinna det resultat, hvartill omröstningen föranleder.
En värd ledamot af Consl.Utsk., jag tror till och med dess ordförande, har vid detta tillfälle yttrat, att detta Utskotts förfa - 444 Den 26 Mars f. m. ringssätt icke vore mera grundlagsvidrigt än Coust.Ulsk:s förfaringssätt vid föregående tillfällen.
Dervid tager jag mig .friheten anmärka, att jag åtminstone icke kommit i erfarenhet af något Const.Utsk., som a priori, eller i och med detsamma det atlemnat ett förslag, har quasi erkänt att i förslaget låg en grundlagsvidrighet, ty när jag säger, att förslaget icke är mera grundlagsvidrigt än något annat, så har jag i och med detsamma erkänt, alt det är grundlagsvidrigt.
Jag tror dessutom, att i det formella af {Jtsk:s betänk, ett betydligt misstag måste vara begånget, derigenom att Ulsk. framställer såsom alternativ inbjudning till Ståndet att antingen foga sig efter de öfriga Stånden, eller att afslå frågan.
Jag tror det hufvudsakliga felet i detta betänk, ligger deruti, att Utsk. icke först häuskjutit till de Stånd, som förklarat Ulslcs förslag oantagligt, att foga sig efter de andra; ty såsom Utsk:s betänk, nu är, anser jag icke gerna att någon jemkning blir möjlig.
Det hade ju eljest varit en möjlighet att fä saken pä den goda vägen afgjord.
Det hade kunnat hända, att Ståndet funnit sig vid att jemka sig efter de andra Stånden; men jag, sorn eljest alltför gerna skulle foga mig till en jemkning i denna fråga, kan icke göra det nu, dä jag linner Utsk. hafva framställt ett sådant alternativt förslag till jemkning eller afslag, så att con Ira propus: n skulle blifva en framställning, som jag i högsta måtto ogillar, nemi. att saken skulle förfalla.
Jag anhåller således, att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. pä äterremiss af betänk, till Ulsk. med förklaran, att IL o. Ad. begär voler.propos:r.
Då jag hörde en värd le damot, Hr Cederschjöld, framställa premisserna lili sitt yttrande, så kunde jag icke föreställa mig, att han skulle komma till det resultat, hvaruti han stannade.
Jag kan nemi. för min del icke linna annat, än att just de premisser, som han anfört, bevisa emot hans egen conclusion.
Sannolikt hafva de rätt, sorn påslå, att meningen år 1809 var den, att åt Const.Utsk. öfverlemna makt och myndighet att föreslå grundlagsförändringar till R. St., öfver hvilka, såsom orden lyda i 29 § Riksd.Ordn., R.
St. väl ägde att yttra sina tankar, men icke att derom vid samma riksdag besluta, hvaraf följer, alt ett af Const.Utsk. framsläldt förslag icke kunde af R.
St. vid första riksdagen förkastas.
Denna lagstiftni ngsåsigt blef också iakttagen vid de följande riksdagarne ända till år 1818, men, såsom bekant är, tillkom vid den riksdagen ett tillägg lill 56 § Reg.F., hvilket tillägg åsyftade att föreskrifva, huru förslag till ändringar i grundlagen skulle behandlas, då någon eller några voro af skiljaktiga meningar med Const.Utsk.