Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Solnedgången glittrade i regndropparna, som hängde vid den tätande mossan mellan väggens grofva stockar, och fönsterrutorna glimmade som upplysta af otaliga ljuskronor, men porten var låst, och ingen rök steg ur skorstenarna.
Huset var som ett lik med sluten mun och utan andedräkt men med ögonen ohyggligt upplysta af ett kallt sken utifrån.
Bunden vid en påle bakom en snedt ihopsjunken halmstack kröp en mager hund af och an på marken och viftade med svansen, då han såg oss.
Långe-Jan gick rakt fram till porten och bultade på, men ingen öppnade.
Då drog han pampen och slog in det närmaste fönstret med fästet, och i detsamma hörde vi innanför en skrämd kvinnlig stämma gång på gång ropa någon, som kallades Varvara.
Glasskärfvorna föllo klingande, blyinfattningen böjdes åt alla sidor i långa hängande remsor, och springande steg hördes inne i huset.
Nästan ögonblickligen blef porten öppnad af en storväxt och ståtlig tjänsteflicka med en bred ljus hårfläta på ryggen och en mängd pinglande silfversmycken på den svarta hättan och det röda och gröna lifvet.
I handen höll hon en otänd lykta, som hon förmodligen i rädslan gripit af vana.
– Vi skola ingenting ondt göra, – sade jag och försökte så godt jag förmådde slå mig ut med det krångliga språket.
– Bevare oss för en sådan horreur, nådigaste fröken.
Men vi äro uthungrade och framför allt behöfva vi ...
– torra kläder, – inföll Långe-Jan huttrande.
Det var första gången under den långa vandringen jag hört denne besynnerlige gynnare yttra sig på egen hand, och då hade han till på köpet den oförskämdheten att taga ordet ur min mun.
När flickan vände sig och lämnade porten halföppen, steg han väl åt sidan för att lämna mig rum, men jag svarade retligt:
– Herr fänriken torde gå först.
– Gud bevare mig för något sådant, – svarade han och smällde ihop stöfvelklackarna, men halft uppmuntrad af det fredliga mottagandet, halft ännu förargad tillade jag med en sådan skärpa i rösten, att han icke kunde betvifla mitt allvar:
– Eller också skall fanen taga fänriken.
Då drog han sina långa ben in genom dörren framför mig, och som huset icke hade någon förstuga befunno vi oss genast i en stor sal, hvars eldugn af brokigt kakel reste sig midt på golfvet som ett torn.
Utefter väggarna, som uteslutande bestodo af råhuggna stockar, tätade med mossa, stodo några svartlackerade stolar, och på en hylla blänkte tennkannor.
Tjänstflickan sprang af och an och ropade Varvara, som yrvaken och uppskrämd slutligen blef synlig i det bortersta hörnet af den mörknande salen.
Där dröjde de båda flickorna ängsligt hviskande.
Efter en stund blefvo de dock lugnare, och de kunde icke låta vara att gifva hvarann en blick och känna sig mera medgörliga, när jag oafvändt kallade dem nådiga fröknar och liksom icke låtsades förstå att de voro fattiga lifegna.
Det var en droppe varm olja på hårdnadt vax, och de berättade nu, att det höga herrskapet redan för två veckor sedan rest sin väg vid ryktet om de svenskes annalkande, och särskildt försäkrade de att i hela huset, ja, på hela gården icke lämnats det ringaste af något som helst värde, men att de gärna skulle göra sitt bästa i att betjäna de främmande.
Varvara hade vackra tänder, men hon var allt för liten och fet och svartullig, och efter en stund lät hon höra ett så skallande gapskratt, att jag blef retad.
Den gullhåriga flickan, som hette Katarina, kunde jag däremot icke låta bli att skämtande nypa i örat då hon bar in veden till kakelugnen.
Emellertid hade Långe-Jan utan vidare dragit af sin trasiga blå rock, och som han hvarken hade skjorta eller väst stod han snart blottad till midjan i hela sin eländiga magerhet, så att ingen längre kunde hålla sig allvarsam – ingen utom han själf.
Aldrig hade jag sett en ryckning af munterhet öfver hans stela ansikte.
Sedan vi fått hvar sin fårskinnspäls och stillat den värsta hungern med litet rofmos och kvass, lade vi oss på ugnen med huggvärjan mellan knäna, och jag dristade mig befalla herr fänriken att växelvis vaka med mig, ifall man möjligen kunde ha ondt i sinnet.
Äfven förbjöd jag de båda tjänsteflickorna att lämna salen, och läsande min bön med hög röst på svenska anförtrodde jag oss åt den allsmäktige.
Den allsmäktige låter oss människor ibland bereda hvarann öfverraskningar.
När ingen tilltalade mig, fortfor jag att sofva i timmar tills jag väcktes af en stickande hetta, som jag annars skulle ha kallat smärta, men som nu åtminstone påminde mig om att jag icke längre var ett vandrande skelett utan åter en lefvande människa.
Och likväl!
Hvem förstår icke min skräck, då jag såg den uppeldade salen mörk och tom och hörde skrik och buller från rummet tätt bredvid.
Jag tog genast huggvärjan och sprang till dörren.
Då såg jag en flammande köksspis, och framför stod Långe-Jan i en rutig nattrock af ljus rask och i högklackade skor.
Påtagligen hade den skälmen också färdighet i att fouragera, ty en fågel satt redan på spettet, och i en puttrande gryta kastade han huller om buller allt hvad han kunde rycka till sig från de halfsnyftande flickorna.
Dessemellan tog han ur ett uppbrutet skåp det ena präktiga glaset efter det andra och stötte sönder det mot spiskanten samt kastade bitarna på golfvet.
Jag gick fram och tog räkeln om lifvet, men var icke i stånd att flytta honom från stället.
Hans oerhörda envishet gaf en jättes styrka åt hans spensliga kropp, och själf var jag ännu medtagen af allt vårt genomgångna lidande.
När han vände ansiktet mot mig, voro ögonen dock glasartadt stela, och jag kände en dunst af vin.
Nu släppte jag honom dubbelt förbluffad.
Han var drucken.
Den gullhåriga Katarina, som egentligen tycktes vida mer road än förskrämd, kom emellertid fram till mig och berättade med sin mjuka röst – hoj! gamle kapten Höök var ung på den tiden och en vacker sälle ...
Hvar voro vi nu?
Jo, hon berättade att han gått från rum till rum och genomletat allt och slagit sönder urnor och klockor.
Slutligen hade han i källaren genomsökt alla hvalfven utom ett ... utom ett ... ett ... ett, till hvilket nyckeln förkommit, tillade hon brådskande.
– Men du, stackare, kan väl också behöfva något, – sade hon till mig och sköt mig in i ett annat rum, som kunde kallas kungligt.
Kring väggarna hängde väfda grönaktiga tapeter, på hvilka Diana jagade en hind.
De präktigaste kläder lågo framsläpade öfver det hala och blanka golfvet, karmstolarna voro förgyllda, och bredvid en gryta midt på bordet stodo muggar, som icke voro fyllda med kväljande kvass, icke ens med öl utan med ett klart gult vin.
Nu förlorade också jag förståndet vid åsynen af all denna härlighet, och min misstro lugnades något däraf, att de båda flickorna själfva tycktes hjärtligt belåtna öfver att en gång få slösa och förstöra, att de också kände sig på fiendemark i det hus där de annars fått gå som lydande och ödmjuka trälinnor.
Det var dem en segerstund att få förstöra de läckerheter, som de aldrig smakat, att få kasta sig i de bakåtlutande, högfärdiga stolar, inför hvilka de fått niga till golfvet, och trampa på de dyrbara kläder, som de knappast ansetts värdiga att vidröra.
De utvalde åt mig en rock af styft silfvertyg, hvilken hade skörten utspetade på fiskben, så att de liknade en pösande kjol, och på fötterna, från hvilka jag om aftonen med svårighet sprättat stöflarna, fick jag strumpor och röda skor.
Likväl tordes jag icke spänna huggvärjan från lifvet, ty jag kunde ej alldeles slå bort alla misstankar på ett försåt.
Med en liten hjärteröfrerskas hela barnsliga uppriktighet klappade
Katarina i sina händer, som dock egentligen hvarken voro hvita eller mjuka, samt bekände, att hon hade verkligt roligt, ty med mig, som var af samma stånd, kunde de vara som de ville, men inför fänriken, hvilken var en hög herre, måste de alltid taga sig i akt.
Jag satte mig till bords i en af karmstolarna, hvilken nästan begrofs under mina glittrande rockskört, och på hvardera sidan inbjöd jag en af flickorna samt klingande med dem och drack.
– Herr fänriken är af mycket hög härkomst, – sade jag.
– Han slutar kanske ... ja, som rådsherre.
– (Det var på den tiden min värsta otidighet, ty folk som slåss med pennstickan ...)
– Men nådiga fröknarna veta att de högborna någon gång genom en olycklig skickelse kunna födas både enfaldiga och envetna, och det är därför jag anser mig förpliktad att ibland så att säga skrufva hans vett en smula in i de rätta gängorna.
Jag har alltid haft ett fel som knekt.
Jag har nog kunnat både hugga och knacka i rätta stunden, men i själfva verket har jag varit för godmodig och foglig.
Därför lät jag också Långe- Jan rumstera i köket hur han behagade och åt och drack själf under tiden af hjärtans lust.
Men för hvar klunk kände jag hur vinet allt mer tog förståndet.
Att jag icke blef mer närgången än jag vardt mot mina muntra värdinnor, berodde mindre på den dygd, med hvilken den allsmäktige emellanåt visligen utrustat skönheten, än de vedermödor som jag genomgått och som hastigt nog förvandlade vinet till en sömndryck.
Eftertanken sade mig att jag skulle skjuta muggen åt sidan, men ofvanpå de sista dagarnas nöd var vinet oemotståndligt.
Jag föll i sömn sittande med händerna korsade öfver värjknappen.
Nu hör jag tassande steg! sade jag för mig själf i drömmen.
De komma allt närmare bakom stolen.
Nu måste jag draga blankt.
Jag kan hvarken röra händer eller fötter, fast jag är så vaken att jag kan se Diana och hennes vindthundar på tapeten.
Hela luften är dansande ånga, som susar omkring flickornas pratande ansikten och vaxljusens lågor.
Jag är redlöst drucken.
Därom är inte tu tal, men nu somnar jag igen, och det tassar bakom stolen ...
En undangömd lifegen står där med sin yxa.
Just nu lyfter han den ...
Nästa ögonblick kommer jag att känna den som en blixt genom hufvudet – och så är allt slut ...
Hvarför får inte stolen stå stilla?
Jag kan inte hålla mig kvar om du springer ...
Pto, blesen!
Vet du något i världen som förmår skrämma mig!
Men hålla mig kvar baklänges öfver länden på en af kungens galopperande handhästar – det kan jag inte ...
Ja se där, nu ligger jag där midt på stengatan ...
Pfuj! Warum lachen?
Och så hvalfvet i källaren ...
Hvarför sade du just att det var ett ... ett ... ett två, ett två, ett två, gossar blå, två tre, i lust och ve, tre fyra, tjäna sitt dyra, fyra fem, land och hem, fem sex, och Carolus Rex.
Jag lyfte mig slutligen upp på min värkande armbåge och sjöng hela psalmen numro sex från första till sista versen och det med så stark stämma att det syntes mig som hade allt ondt förskräckt måst vika.
Många gånger har jag bestått mig ett rus men aldrig något som skänkt mig värre vånda.
När jag vaknade på morgonen, sprang jag genast från golfvet, där jag låg raklång på ryggen bredvid stolen.
Jag var ännu så viss på försåt att jag blef helt öfverraskad när jag fann de båda flickorna sofvande på ett fårskinn nedanför bordet, på hvilket ljusen brunnit i pipan.
Ute i köket hörde jag främmande röster och påträffade där en gammal enögd häxa, som hette Natalia, och en skäggig lifegen, som hette Makar och som in i det minsta liknade den, om hvilken jag drömt.
De tillstodo att de hållit sig gömda på vinden, men krupit fram nu då de märkte, att vi ingenting ondt ville.
De berättade att i den närbelägna byn hade också under natten ännu funnits några familjer, men att de vid ryktet om vår ankomst genast lassat sina tillhörigheter på en vagn och åkt bort i fyrsprång.
Nu först kunde jag på allvar känna mig befriad från all misstro, och i glädjen gick jag tillbaka in i salen samt böjde mig öfver flickorna och kysste Katarina både eftertryckligt och länge.
Hon vaknade och skrattade och vände sig åt sidan för att sofva vidare, men jag kysste henne ännu en gång, och då värjde hon sig och sprang upp hurtigt och muntert.
– Du är en präktig flicka, Katarina, och jag behöfver icke längre misstro dig. – sade jag.
– Skaffa mig nu litet friskt vatten och något salt.
Medan hon gick och kom för att duka min frukost tog jag henne ofta om det ej allt för smala lifvet och kysste henne.
Slutligen kysste hon också mig tillbaka och lutade sig mot silfvertyget på mitt bröst och grät och skrattade om hvarannat.
Vi gingo fram och åter genom de många gemaken, men vid en gifven dörr hejdade hon sig alltid, ty där bakom hade herr fänriken behagat gå till hvila i en af det höga herrskapets egna plymascherade bäddar.
Slutligen satte vi oss i en gul länstol, och jag tog henne på mitt knä och lindade den tjocka flätan om min handled.
Det var heller ingen osanningnär jag då hviskade henne i örat, att mitt förhärdade knekthjärta sällan klappat varmare.
Med vemod minns jag de lyckliga dagar, som nu följde, och hellre än att återkalla dem timme för timme öfverlåter jag åt er andra och helst åt de yngre att göra sina imaginationer.
Likväl ställde jag alltid
Makar hvar afton som post utanför huset och lämnade aldrig huggvärjan.
Ibland kunde Katarina på lek rycka den från mig och hålla den sträckt med båda händerna om fästet samt stampande gå genom gemaken, medan höstregnet slog på rutorna.
De löst upphängda gobelinerna sattes i rörelse af luftdraget bakom henne, så att bilderna tycktes andas och böja sig.
Det gaf genljud hvar gång hon med den svarta hättan neddragen som en gammaldags stormhatt ropade sitt:
Då byggde jag barrikader af bord och gyllenlädersstolar ända till dess jag midt under anfallet med ens sprang fram och bemäktigade mig både sköldmön och hennes vapen.
Jag hade ej längre någon tanke för mina kamrater, som under tiden kanske hungrade och blödde, och min enda önskan var att alltid få stanna där jag nu befann mig.
Katarina luktade alltid lavendel.
Vi hade afstängt ett hörnrum för vår räkning, och dit lyfte hon in sin stora kista, som helt och hållet var öfverklistrad med blårutigt papper.
Den innehöll hennes kläder och öfriga tillhörigheter och öppnades aldrig utan att fylla rummet med lavendellukt.
Det var hennes käraste tidsfördrif att ligga på knä framför kistan och draga upp alla klädesplaggen och en mängd små dosor och askar samt därefter åter packa ned dem med största omsorg.
När jag fann detta allt för tråkigt eller rummet ibland blef för kallt, öfvertalade jag henne att gå med mig ut i storsalen, där vi satte oss på ugnen.
Då pröfvade jag att fängsla hennes uppmärksamhet genom att berätta min långa huggvärjas lefnadshistoria och knusslade därvid just ej med ord.
Jag visste med säkerhet, att den redan då hade elfva människors död på sitt samvete, och på min arm kunde jag visa henne ärr efter både snuddskott och hugg.
Men hon frågade icke mycket därefter.
Berättade jag då sagan om prins Gideon af Maxibrandar, blef hon otålig.
– Det där är sådant som aldrig skett, – sade hon och började med ifver fastsömma gröna och röda klädesuddar på två skinnpjäxor, som tydligen voro ämnade att blifva ett mästerverk i sitt slag.
Herr fänriken lefde i ett ständigt rus och visade kvinnorna det mest uppenbara förakt.
Katarina fann också detta mycket lyckligt, påstod hon, ty det var så svårt för en person af hennes klass att tillrättavisa en så hög herre, om han blef efterhängsen.
En morgon erinrade sig emellertid herr fänriken det låsta hvalfvet nere i källaren, hvilket vi båda hade glömt.
Han gick genast dit, och Katarina blef så utom sig af ångest att hon icke kunde dölja det.
Hon kramade mina båda händer och tiggde och bad mig att hålla honom tillbaka, och så fullständigt var jag den gången mitt hjärtas fånge, att ehuru all min forna misstro åter väcktes till lif, lät jag tvinga mig att söka hjälpa henne.
Vi gingo efter herr fänriken ned i den ljusa källaren, där han redan var sysselsatt med att bryta upp en låst trädörr.
– Låt vara det där! – befallde jag, och han jakade men fortsatte lika fullt med sin orubbliga envishet att bryta och bända.
Då urskuldade jag mig inför min kvidande följeslagarinna därmed att en gemen som jag icke kunde kommendera en officer – och i detsamma gaf dörren vika.
Inne i hvalfvet brann en lampa under en förgylld rysk gudamodersbild, och bredvid ett bord med åtskilliga födoämnen stod en bäddad säng.
Mellan sängen och väggen rörde sig något rundt och mörkt, som när vi gingo närmare visade sig vara en nedhukad gubbes rygg.
När den gamle såg sig upptäckt, kröp han fram och omfattade herr fänrikens knän samt bad och besvor honom att gifva pardon.
Han erkände att han var husets herre och att han dolt sig här sedan han bortskickat sin familj, men lofvade att bli den ödmjukaste tjänare, om vi förbarmade oss öfver hans lif.
– Var trygg, – svarade jag och hjälpte den vacklande åldringen från marken.
– Men då skall ni också vara vår trummare, när vi gå till taffels.
Då vi om kvällen spisade i storsalen, fick herr fänriken som vanligt den präktigaste stolen och vid sidan sutto jag och Katarina.
På ett bord ett stycke till vänster stod husets hvitskäggige och darrhändte herre med en mässingsmortel och Makar med två grytlock.
De läto sina köksinstrument dundra i takt med de sorgmodiga folkvisor, som den fula gamla Natalia sjöng sittande mellan dem båda på bordskanten.
Jag vet ej hvarför, men hennes klagande röst beröfvade mig småningom all min ystra munterhet, och jag begynte tänka på mina tusen och tusen frånvarande kamrater.
Jag hade mellan västen och skjortan en hel packe af bref, som oroliga anhöriga skrifvit till sina kära i fält och som de bedt mig att lämna dem, om jag en gång hunne fram till konungens läger.
Jag drog brefven ur barmen, och de voro inga hemligheter, ty många af dem hade jag mottagit oförseglade den sista aftonen i Riga.
Jag sköt ljusstaken närmare och ögnade på måfå i ett bref, skrifvet med ostadig stil, och jag läste:
»Gif detta Johannem i handen.
Min kjäre son.
Emottag din faders välsignelse, ehuru skild från honom af både land och watn och snart väl nära then hedningarnes Wärdsdel, där Crokedyler, skorpioner och andra skadeliga Skridfä Fruchtan injaga ...»
Jag drog kanske på munnen, men jag kände mitt heliga ansvar, och allt tyngre blef mitt sinne.
Jag märkte att Katarina ifrigare än annars tryckte min fot, men jag tryckte tillbaka och menade, att det endast var ett kärleksbevis.
När jag till sist lade hop brefven, upptäckte jag dock att hon satt alldeles blek och hvarken kunde taga för sig af vinet eller anrättningarna.
Jag böjde mig en smula åt sidan så att hon skulle kunna hviska, men den gamle herrn på bordet stirrade mot henne oafvändt under det att han allt ifrigare lät stöten klinga mot den som en klocka lyfta mässingsmorteln.
Jag blef tvehågse och visste ej rätt hvilken list jag skulle finna på.
Då dukade jag upp att jag frös samt gick in i sofrummet och ropade efter en stunds låtsadt letande i mörkret:
– Katarina, flickan min, hvar har du lagt fårskinnspälsen?
När hon kom in, sprang hon rakt fram till mig och kastade sig med en kväfd snyftning om min hals.
– Du hörde inte, – hviskade hon, – att Makar nyss under bullret berättade för husherren att han fått samman mer än sextio lifegna och att de, så snart han ger dem ett tecken genom att slå ut fönstret i storsalen, komma in och hugga ned er båda.
Jag förblef tämligen lugn och sökte trösta henne, men kväfd af gråt berättade hon hur hon i begynnelsen själf varit med om att vilja locka oss i en fälla, men hur hon nu icke längre tilltrodde sig att kunna framlefva en dag utan mig.
Jag tryckte henne hårdt intill mig och kysste hennes brännande mun och bultande tinningar, och ändock drog sig i det ögonblicket en egendomlig ro öfver min själ.
Vår bekantskap blef med ens nästan något förflutet.
Jag har sedan i grå år ångrat det bittert och undrat på mig själf, som just i den stunden hade så litet att gifva henne.
Läsningen af brefvet, den plötsliga faran ...
Jag vet ej fullt hvilket som mest hade skulden.
Det berodde väl på bådadera.
– Om jag kunde taga dig med, – stammade jag.
Hon skakade på hufvudet, som jag ganska tydligt kunde urskilja i halfljuset från den gläntande dörren, och drog mig i stället till fönstret samt bad mig att smyga bort.
Då hetsade jag upp mig till något slags spelad vrede och kastade henne långt bort öfver det glanskiga golfvet samt ropade med hög röst:
– Hvem tar du mig för, tös?
Därmed drog jag huggvärjan och gick ut i storsalen, och när herr fänriken fick se mig sådan, steg han genast från bordet och drog också blankt.
Då lyfte husherren mortelstöten för att kasta den i den immade fönsterrutan, men vi stodo rätt framför honom med våra vapen, och hans skakande knän böjdes allt krokigare.
Han blef allt lägre och lägre, och mortelstöten ringde mellan fingrarna.
Natalia korsade sig tystnande, och Makar, som såg sin herre nära att digna, stödde honom bakifrån under armbågarna och lät grytlocken skrällande falla i golfvet.
Allt emellanåt sökte han dock att snappa till sig mortelstöten för att kasta den i fönsterrutan, men då slöt den gamle herrn sin hand om skaftet utan att våga släppa det.
Så stodo vi en lång stund framför hvarann, och vi hörde kitteln susa i köket.
Men snart hörde vi också klapprande steg, ty de lifegna hade utifrån spejat genom fönstret och sett allt.
Köksdörren fylldes af smutgrå fårpälsar i hvilka här och hvar en blank knapp glimtade.
Ett skott föll redan och blåste rök öfver de lurfviga hufvudena.
Nu glömde jag hela vår fänrikslek och sköt Långe-Jan åt sidan för att gå dem på lifvet, men just nu skulle jag också bättre än någonsin få lära hvem jag hade till kamrat.
Han stod lika envist kvar som alltid samt fattade mig om båda armarna och böjde mig åt sidan med den omedgörliga kraft, som jag icke förstod hvar hans smala lemmar hämtade.
– Fänrik, – sade han, – har du gjort dig till gemen och mig till fänrik, så bör du också känna vårt krigsbruk att en officer går först i elden.
Likt ett åskväder bröt han in mellan fårskinnspälsarna och höll med sina stora platta händer om pampen, som ena gången högg i dörrträdet öfver hans nacke och den andra afskalade de arma stackarnas hud och kläder.
Jag hörde ännu ett skott och såg yxor och högafflar.
Hans högra arm ryckte till och blef blodig och han kunde nu endast föra vapnet med den andra, men jag var vid hans sida och högg och stack.
Vi trängdes in i ett af kökets hörn, och min uppblåsta narrkåpa af silfvertyg slets i stycken så att de svarta fiskbensspröten stodo ut genom hålen.
Svärtad af rök så att han var oigenkännelig, vacklade Långe-Jan mot min axel, och jag tog honom om hans ännu oskadda hand samt kramade den broderligt med orden:
– Nu har jag lärt mig hvad du går för, Jan, och komma vi härifrån skola vi aldrig mer lämna hvarann.
Han svarade ingenting.
Det ena ögat var slutet, det andra stod helt vidöppet, och framför mig föll han tungt till golfvet.
Det var sista gången jag såg Långe-Jan, åt hvilken jag så ofta skrattat och som så ofta förtretat mig, men hvilken jag nu skulle bjuda en väns och vederlikes aktningsfulla handslag.
En stund sökte jag ovillkorligt att försvara hans lik, men småningom insåg jag det gagnlösa i denna sista hederstjänst.
En minut senare trefvade jag åter i mörkret bland ris och lera och genomvåt af regnet samt med ett sår öfver ena pekfingret.
Jag hade dock lyckan att stöta på ett tjugutal andra kringirrande svenskar och klättrade upp i en fura för att med ögat framplocka kärnan till det långsträckta eldsken, som öfver skogen färgade den mulna himmelen.
– Hvad ser du? – frågade kamraterna.
– Jag ser becksvart mörker.
Men om jag blundar, ser jag ännu mer.
Då ser jag framför mig ett fientligt läger.
Under mig ser jag de sanka tufvor, som suga sig fast om våra fötter, giriga efter äran att bli några fattiga stackares sotbädd.
Bakom mig ser jag milslånga ödeland, där våra bröders lik gulna under de fallande oktoberlöfven, där ingen höna skrockar utanför de brända gårdarna och ingen häst kan finna föda, om ej af kvistarnas bark.
Men ännu längre bort ligger hafvet, och bakom det ser jag en lång gata med förfallna gärdesgårdar klättra upp till en fattig rödmålad gård.
Där inne ha rofvorna nyss blifvit burna från bordet, och medan den ärevördiga gamle slår upp sin pärmebok, där en orrfjäder ligger som märke vid första kapitlet i Uppenbarelsen, faller han i betraktelser och undrar om vi kanske just nu hunnit fram med förstärkning till kungslägret och om hans kära kanske just nu vid eldarna läsa hans halft oläsliga href.
Säkert sade jag icke allt detta i den stunden, men jag vet att jag tänkte det.
Katarina var redan ett nästan förstummadt minne.
– Hvad ser du nu? – frågade kamraterna.
– Du har spetat högre upp.