Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men bankören visste det och sökte slå till reträtt.
-- Tag händerna från korten, upprepade han -- så låter jag udda vara jämnt.
En pojkvalp kan jag inte skjuta!
I stället för svar vände Erik de tre korten på rätt -- -- där voro två spaderknektar!
Karlen hade bytt ut kungen.
Minst ett halft dussin andra revolvrar riktades i samma sekund mot bankören, som blef gråblek och sänkte sin egen.
-- Huru mycket hade ni på bordet? frågade öfversten, utan att taga sin blick från bankören.
-- Vet inte.
Erik räknade hastigt ihop sina sedlar.
-- Ett hundra åttio.
-- Och tre femmor han klådde er på sedan han bytte korten -- ett hundra nittiofem tillsammans, adderade öfversten.
-- Det är inte rätt -- -- han visste -- -- försökte bankören protestera.
-- Hosta upp hundra nittifem, din tjufska hund! om du inte vill hänga, röt en af de kringstående. -- Det borde du nästan ändå.
Bankören plockade med darrande händer fram allt hvad han hade kvar.
Det uppgick icke till mera än ett hundra sjuttiotvå.
Men det ville ingen tro innan han vändt ut och in på alla sina fickor.
Då bröt där ut ett stormande jubel och Erik Käykkä måste placera en del af sin vinst i dryckesvaror öfver lag, emedan han sprängt banken.
Till och med bankören tvingades att tömma ett bräddfullt glas.
Men därefter följde samtliga närvarande honom till ändan af byn och där ställde de upp sig på skämtsamt gränsmarksvis i två glesa led.
Bankören placerades mellan de två första männen och så sparkade de honom under dånande hurrarop ut på prärin, där han inom några ögonblick försvann som en skugga i mörkret.
-- Undrar hvilken af dem, som knep hans häst! hviskade öfversten då vi återvände från expeditionen.
Det fingo vi aldrig veta, men för att vara fullt säkra om våra egna redo vi nästa morgon i mycket god tid därifrån.
DAVID ANTTILAS ÖDE.
Det fria, vilda lifvet i den aflägsna västern i Förenta Staterna hör numera i det närmaste helt och hållet till det förflutna, till det, som gått för att aldrig mera återkomma.
Icke ens i de mest otillgängliga trakterna inne bland bärgen, i nordvästerns djupaste skogar, eller längst borta på de ödsligaste slätterna, där grannskap räknas på många tiotal mil, råder numera full frihet i samma bemärkelse som fordom i gränsmarkerna.
Allt är kartlagdt, allt uppmätt, allestädes råder någon lag, om den så också blott skipas af själfvalda domare.
Samhället herskar numera öfverallt, där individen fordom var egen herre, och till och med de vildaste af de forna gränsmarksborna ha tvungits att i allt väsentligt underkasta sig dess makt.
Förändringen har varit otroligt snabb och otroligt stor under de senaste tre till fyra årtiondena.
Indianerna -- de, som finnas kvar, ha drifvits ihop i olika delar af den stora västern och bevakas så noga inom de områden, som tilldelats dem, att de numera icke kunna åstadkomma nämnvärdt ondt.
De vilda djuren, de hvilka det hälst i någon mån kunde löna sig för kulturmänniskorna att förfölja, ha försvunnit in i de otillgängligaste vrårna af bärgs- och skogstrakterna.
Själfva de ogästvänliga, vattenfattiga slätterna, där för endast: några få år sedan boskap i tio och hundratusental ströfvade kring nästan lika fritt som bufflarna fordom, äro nu till dags indelade i lotter.
Och lotterna äro i regeln inhägnade medels tiotal mil ståltrådsstängsel, så att prärin icke mera öfverallt är öppen ens såsom väg.
Den romantiska äfventyrligheten, den som förlänade gränsmarkslifvet ett sådant lockande sagoskimmer, har i det närmaste helt och hållet försvunnit, men faror och mödor erbjuder gränsmarken ännu i dag i rikaste mått.
Det vilda, eggande, rusande spelet om lif och död har upphört där borta, men striden för lifvet, den bittra, dagliga kampen mot naturen själf, är lika hård i dag som någonsin förut, hårdare till och med för dem, hvilka knappast ha annat än sega muskler och senor och okuflig uthållighet att lita till såsom vapen och rustning.
Nybyggarelifvet där ute på slätterna, bortom den sista gränsen för odlingen, är otroligt pröfvande under de första åren -- och de första åren äro icke så alldeles få.
Grannar finnas vanligen inga på miltal, af träd och buskar och annat ögat kan hvila på intet spår.
Så långt blicken når endast slätt och sky och ofta under veckor och månader intet tecken af djur eller människor eller något annat lefvande.
Där såsom allestädes har den första beröringen med kulturen varit död och förstörelse för allt, som förut lefde och rörde sig på de vida markerna.
Endast på våren har prärin lif.
Då kläder den sig i blommor och grönt; fint, mjukt grönt, som har något af brudlik blyghet och skiftar i otaliga, veka toner med vinden, ljuset och sommarmolnen.
Men det är blott för några få veckor.
Solen förvandlar snart allt det gröna till grått, grått af ett otal skiftningar åt brunt och grönt, som längst borta alla drunkna i en gråviolett ton af oändlig finhet, men grått i all hufvudsak, ett grått, hvari nybyggaren, som ej är slättbo, omöjligt kan spåra någon som hälst skönhet.
För honom är det allt ödsligt och enformigt, ödsligare och enformigare ju längre årstiden skrider framåt, ju mera slätten skiftar öfver i solförbrändt gråbrunt, utan omväxling ända till yttersta synranden.
Men ödsligare än någonsin är prärin, då den anlägger sin vinterskrud, som är skinande, bländande hvit, med endast där och hvar helt svaga, blånande skuggningar.
På afstånd är det omöjligt att urskilja de räckor af låga, mjukt rundade kullar, hvaraf slätten består, åsbildningar, hvilka likt stelnade dyningsvågor göra prärin nästan mera regelbundet enformig än om den värkligen vore slät.
Men de bryta i någon mån ljuset, och redan det är omväxling i den förfärande ödsliga enformigheten, som annars råder så långt ögat når.
Det är den, som framför allt annat värkar nedtryckande på nybyggarens sinne.
Under sommaren har han sitt hårda, aldrig fullgjorda arbete, men vintern tvingar honom till sysslolös väntan, dag efter dag, vecka efter vecka utan tillfälle att växla ett ord med någon människa, ofta instängd i sin jordkula under dagar och nätter, då en blizzard brusar fram öfver prärin och hotar med ögonblicklig död allt, som ej funnit skydd.
Endast okufligt seg, uthållighet och ett jämnmod, sådant få besitta kunna hjälpa honom att gå igenom de första åren, tills nybygget blifvit en gård med mångfaldiga sysslor, som icke lämna tid till grubbel, och jordkulan svällt ut till ett hus med utrymme för hustru och barn.
Men håller nybyggaren ut så länge, så blir också vanligen hans belöning större an han någonsin kunnat hoppas på i "det gamla landet" -- det han har i tankarna, då han säger "hemma".
Alls icke mindre, ehuru af väsentligt annan art, äro de svårigheter nybyggaren har att bekämpa i skogstrakterna, vare sig sedan att han slår sig ned längst borta i nordväst, i Oregon eller Washington, eller begynner bryta bygd uppe i nordliga Minnesota.
Af Minnesota hörde fordom -- och "fordom" behöfver ju icke betyda så alldeles många år i Amerika -- en stor del till de vildaste och svårast tillgängliga skogsområdena i Förenta Staterna.
Ännu lefva där män, som på långt när icke hunnit gubbåldern, men dock mycket väl komma ihåg det senaste, blodiga indiankriget där, i trakter, hvilka nu helt och hållet göra intryck af gammal odlingsbygd.
Ty det var icke längre tillbaka än i början af sextiotalet, då de alltid oroliga Sioux-krigarne i förbund med några andra stammar ödelade många kvadratmil nyodlingar där uppe, skonlöst slaktade män, kvinnor och barn och brände ned deras hus -- allt för att häfda sin egen rätt till landet, där de förut varit obestridda herrar.
Sedan dess har odlingen emellertid på nytt häfdat sin rätt gentemot vildarne.
Ända långt norrut ha nybyggarne redt åkrar och ängar och byggt upp trifsamma byar i den forna vildmarken, där numera på sin höjd några få hundratal, helt fredliga rödskinn finnas kvar.
Endast längst i norr och nordost, upp emot gränsen till Kanada, äro skogarna i Minnesota ännu i det närmaste orörda.
Timmerhuggarne tränga visst årligen allt längre in i vildmarkens hjärta, men ännu ha de icke helt rådt på den.
Ännu äro skogarna där borta fulla af vildt och vattendragen af fisk.
Endast de, som förut hade sin enda utkomst af jakten och fisket, ha försvunnit.
Och därför står skogen där uppe ändå mera öde och tyst och hemlighetsfull än fordom, då de närmaste nybyggena ännu voro många dagsresor borta åt söder.
Under sommaren händer det väl som oftast att stadsbor tränga ett stycke in i ödemarken for att under en eller annan vecka ofreda de vilda djuren och lefva gränsmarkslif på lek.
Men de nå aldrig mycket långt åt norr.
Strömmar, kärr och sjöar och skogen själf hålla dem tillbaka.
Leken begynner så otroligt fort likna allvar, om man tvingar sig fram litet längre in i ödebygden.
Det är på vintern odlingen tager sina fjät allt längre in mot den jungfruliga skogens hjärta, med dånande yxhugg och brakande af fällda skogsjättar, som lämnat ungdomsåren bakom sig redan då de första nybyggarne stego i land på kusten ettusen mil längre åt öster och slogo de första slagen i kulturens kamp mot vildmarken.
Då kölden lagt broar öfver strömmar, sjöar och kärr och snön byggt väg genom den stiglösa bygden infinna sig timmerhuggarne i skaror och slå upp sina vinterläger icke långt innanför utkanten af den orörda storskogen.
Och då de på våren draga därifrån har storskogens gräns flyttats ett stycke längre åt norr.
Inom längre eller kortare tid därefter komma sedan nybyggarne, men de ha ännu styft arbete innan den första sådden kan anförtros åt jorden.
Den grofva timmerskogen är fälld, men stubbarna stå kvar och mellan dem vanligen annan skog så tät, att både eld och yxa måste tagas till hjälp för att reda åkern.
Det är ett vida hårdare arbete än den simpla plöjningen ute på prärin, men mödans lön är fullt lika osäker.
Hvad torkan gör ute på slätterna det uträttar ofta frosten i skogsbygden, isynnerhet de första åren, då det är svårast att passa på rätta tiden för sådden och rödjningarna ännu äro för små att bli fullt delaktiga af ljus och värme.
Skogen erbjuder virke och bränsle i öfverflöd, så att mycket litet till en början behöfver utgifvas för hus och redskap.
Men sedan de första, svåraste åren gått förbi, skrider skogsnybygget icke lika hastigt framåt som den nya gården på slätten.
I skogen kommer en duktig karl lättare i gång utan stort annat kapital än sina egna armar, medan han på prärin nödvändigt behöfver något att börja med.
Men öfveralt äro de första åren liktydiga med hårdt arbete och svåra umbäranden, långt från hemland, vänner och mänskligt umgänge -- från allt med ett ord, som annars i någon mån lindrar lifvets möda.
-- Gud ske lof! där är ändtligen en gård!
Men i stället för att skynda på sina steg i den djupa snön stannar Thomas Anttila för att pusta en smula och därjämte för att taga i närmare ögnasikte den skorsten, som sticker upp ur sluttningen till vänster.
Det är den, som ingifver honom tanken att han anländt till en gård, ty något annat spår af människor eller mänskligt arbete står där icke att upptäcka.
-- Gårdar fins det ju visst här i landet af alla möjliga slag, anmärker Anttilas följeslagare, i det också han stannar för att betrakta skorstenen, som är ytterst konstlöst hopfogad af fyra brädstumpar.
-- Men om det också är en gård, så bor där ingen.
De skulle nog ha eld i en sådan köld.
-- Må vara, medger Thomas och sätter sig i rörelse åt skorstenen till -- men vi kunna åtminstone ligga där i natt.
Det är i alla fall bättre än snön.
Den andre, som är Anttilas son, följer efter utan att svara något på anmärkningen, mot hvars riktighet där ju noga taget icke häller fins något att invända.
Honom är det för öfrigt fullständigt likgiltigt hvar de finna tak öfver hufvudet, ja, i det närmaste likgiltigt om de finna något tak alls.
Så ytterligt utled är han redan på Amerika, ehuru det icke är mera än ett par månader sedan han anlände dit med den fribiljett hans far skickat honom.
Fadren däremot -- Thomas Anttila -- hade redan i två år arbetat i guldlandet.
Men han hade icke lyckats spara ihop mera än jämt och nätt tillräckligt till en biljett för sonen, hvilken han lämnat så godt som vind för våg, då han själf reste hemifrån.
Och nu hade de dåliga tiderna kommit också i Amerika!
Sonen hade knappast hunnit ut till Nebraska, där Thomas Anttila arbetade, innan arbetet tagit slut.
Bolaget, som tagit itu med ett stort öfvervattningsföretag där borta, hade gått öfverända.
Och därmed hade naturligtvis alla förhoppningar på en farm i den för odling öppnade trakten likaledes ramlat.
De hade icke ens kunnat få ut sin fulla arbetslön, och någon annan förtjänst i den näjden var det omöjligt att tänka på, då en sådan mängd arbetare på en gång blifvit lediga.
Det enda de kunde göra var att begifva sig på väg för att söka arbete i någon annan del af landet.
Så långt som till Omaha hade bolaget transporterat dem, som ville vända sig österut, men därifrån måste de taga sig fram på egen hand.
Thomas Anttila och hans son hade vandrat uppåt längs Iowa gränsen och hade arbetat där och hvar hos farmare, hvilka ännu icke slutat sin tröskning, eller voro på efterkälken med andra höstsysslor.
Men någon förtjänst att tala om hade det ej kunnat blifva af sådant.
Det var orsaken hvarför Thomas till sist beslutat att med så få omvägar som möjligt sträfva upp till Minnesota, där han förut en gång funnit lönande vinterarbete i skogarna.
Och hans son hade själffallet följt med.
Han hade haft mera än nog af att arbeta en dag på en farm, ett par på en annan och däremellan ofta tillbringa tre eller fyra på de eländiga vägarna, som icke voro en smula bättre än de uslaste byvägar hemma.
Men till och med de voro att föredraga framför att trampa i knädjup snö utan minsta tillstymmelse till väg eller stig, såsom de nu gjort dagen lång.
Tre dagar tidigare hade de på morgonen lämnat en nybyggares jordkula, där de haft nattkvarter, och hade samma dag på aftonen kommit fram till en annan, af sin egare öfvergifven bostad af samma slag.
Under natten där hade snöstormen brutit ut med sådan våldsamhet att de icke kunnat tänka på att tåga vidare, utan hade tvungits att tillbringa hela följande dygn i den usla kojan, där det icke ens fans bränsle, så att de kunnat hålla sig varma.
Stormen hade dragit förbi under den andra natten men därförinnan hade den så grundligt utplånat hvarje tecken till väg, att de nu otvifvelaktigt gått vilse.
Ty enligt hvad man uppgifvit, skulle de efter två dagars vandring bort komma till ett bebodt nybygge, icke till ytterligare en öfvergifven jordkula såsom de nu gjort.
Och kölden, som följt på stormen, skärpte till för hvar minut, nu sedan solen sjunkit så lågt ned.
Ingen under därför att både Thomas Anttila och David, hans son, kände sig allt utom förhoppningsfullt stämda, där de vadade fram genom den lösa snön mot skorstenen af fyra brädstumpar.
Först försökte de helt enkelt trampa ned snön så mycket att de kunde komma åt dörren.
Men där fans alldeles för mycket för att det skulle låtit sig göra, hvarför David med mycken möda praktiserade sig genom drifvorna upp till skorstenen och sökte bryta lös ett par brädlappar att använda som spadar.
Medan han höll på därmed tyckte han sig höra något ljud inifrån jordkulan.
Han lyssnade ett par ögonblick, hvarunder allt var tyst där nere.
Men så hördes det igen.
Det lät som gråt af ett litet barn, svagt och ynkligt.
David Anttila ref lös hela skorstenen i ett tag och kom med fart ned till sin far.
-- Där inne är ett barn, som gråter, sade han och började skofla snö så det yrde om honom.
-- Och ingen eld ha de, fast det är så kallt!
Thomas skakade på hufvudet och förmenade att sonen väl hört miste, eller att det kanhända till och med var något slags varsel.
Men han hjälpte ändå med skoflandet, tills de om en stund nådde fram till dörren, som icke ens var låst.
Först kunde de ingenting se i den djupa skymningen och gråtandet hade också upphört.
Men då David frågade om där fans någon började det på nytt.
Och då sågo de också något röra sig på sängstället vid motsatta väggen.
De gingo fram till den gråtande och sågo att det var en liten flicka, som halft satt och halft låg på bädden, lutad framåt öfver något de inte genast kunde urskilja.
Hon vände ansiktet mot dem.
-- Mama so sleepy, sade hon med en snyftning, som dock var halft kväfd af rädsla och nyfikenhet i förening.
Då varsnade de en kvinnas ansikte bakom den lilla, ett ansikte så stelt och blåblekt, att de utan vidare förstodo att kvinnan var död.
-- Mama get up! manade barnet ängsligt och strök det stela ansiktet med sin hand.
Då intet svar följde vände hon sig igen till de båda främmande.
-- Mama cold! sade hon trohjärtadt -- Katie cold too!
-- Herre Jesus! utlät sig David och blickade rådlöst omkring sig.
-- Huru länge må den lilla stackaren redan ha varit här ensam!
I kojan fans intet bränsle, men brädstumparna från skorstenen kommo väl till pass.
Inom ett par minuter hade David täljt en hop spånor från en af dem och kort därpå flammade en brasa på härden af stenar och lera i ett af jordkulans hörn.
-- Kom och värm dig, uppmanade David den lilla på finska, så snart brasan tagit tillräcklig fart att sprida någon värme, och böjde sig framåt för att lyfta henne från sängen.
-- Mama too, jollrade flickan, som väl icke förstod hans ord, men nogsamt uppfattade det vänliga tonfallet. -- Get up mama! tillade hon och smekte igen den döda modrens ansikte.
Men då denna förblef orörlig, sträckte hon armarna mot David.
-- So sleepy -- mama so sleepy, sade hon ängsligt och undrande och lät honom bära sig fram till brasan.
En stund satt hon stilla på Davids knä och tryckte sig tätt upp till honom, men inom kort blef hon orolig på nytt.
-- Hungry, förklarade hon -- Katie very hungry.
-- Hon vill ha mat, tolkade Thomas såsom den mera språkkunnige af de två.
Och därmed begynte han leta i ett litet skåp, som upptog hörnet midt emot eldstaden, samt i några skålar och kokkärl, som stodo på en hylla därinvid.
Men letandet var fåfängt.
Där fans intet som hälst ätbart i hela bostaden, hvarför han i en skrämd hviskning meddelade sonen sin tanke att kvinnan dött af svält.
-- Hon gaf väl de sista matbitarna åt barnet, förmodade han, alltjämt hviskande som om han fruktat att den döda kunnat höra hans ord.
David svarade ingenting, utan gick med flickan på armen bort till sin hoprullade filt, den han lagt ifrån sig vid dörren.
Ur knytet framtog han ett bröd, bröt ett stycke däraf för henne och satte henne ned på bänken vid spiseln.
Medan hon var sysselsatt med brödbiten, fyllde han därpå en liten järngryta med snö och hängde den öfver elden, hvarefter han bröt en del af brödet i små stycken och lade dem i grytan.
-- Hon behöfver någonting varmt, förklarade han sitt förehafvande för fadren.
Och så fort brödet uppmjukats tillräckligt började han mata den lilla, som med synbart nöje på nytt kröp upp i hans famn.
Men innan hon sväljt mera än några få skedblad höll hon upp som om hon med ens erinrat sig något.
-- Mama too eat! vädjade hon med en frågande blick ur sina stora, gråblå ögon till den nye vännen, som visst icke förstod orden, men i alla fall uppfattade att ett eller annat icke var som sig borde.
-- Hon vill också gifva åt sin mor, förklarade Thomas sakläget, hviskande såsom förut.
Och därpå samlade han ihop allt det bästa af sin rådbråkade engelska för att intala barnet att modren snart skulle vakna och då äta i sin tur.
Så mycket engelska hade han aldrig förut talat på en gång, men så hade han också tillfredsställelsen att den lilla till slut lät förmå sig att fortsätta sin måltid.
Och så snart hon slutat, somnade hon på Davids knä.
Han svepte henne varligt in i filten och lade henne ned på bänken närmast brasan.
Först därpå drog han fram sin pipa ur bröstfickan, stoppade den betänksamt och började röka.
Fadren följde helt mekaniskt exemplet.
Och så rökte de båda en stund under obruten tystnad, David då och då blickande bort mot sängen, där den döda kvinnans blåbleka ansikte skymtade fram hvar gång brasan flammade till en smula.
Till sist steg han upp, lade pipan ifrån sig på spiseln och gick bort till sängstället samt täckte omsorgsfullt öfver den döda.
-- Om man nu visste hvad man skulle göra med barnet, sade han, utan att direkt tala till fadren, då han satt sig och fått pipan i gång på nytt.
-- Hvad skulle man väl göra med henne.
Hon har nog en far, som snart måste komma hem.
Där i knuten stå ju hans stöflar.
-- Om vi bara hade mat tillräckligt att vänta, funderade David.
-- Men brödet räcker inte längre än i morgon.
Hvem vet när han kommer hem.
-- Jag tänkte inte häller att vi skulle vänta, förtydligade fadren sin mening, ehuru med en viss tveksamhet och ändå mera lågmäldt än förut.
-- Om vi ännu en gång gifva mat åt flickan på morgonen, så står hon sig nog tills fadren kommer.
Man kunde ju dessutom lämna litet bröd åt henne.
-- Inte kunna vi lämna henne ensam här med sin döda mor, förklarade David bestämdt.
-- Ingen vet ju huru länge hon måste vara allena.
-- Långt kan väl fadren inte ha gått.
Och vårt fel är det ju i alla fall inte alls om det räcker länge innan han kommer.
-- Då vore det bättre att slå ihjäl henne genast, sade David förtytsamt.
-- Hällre än att lämna henne här, bär jag henne huru långt som hälst.
-- Hvart bär du henne?
Då man själf inte vet hvilken dag man får börja svälta, är det inte värdt att skaffa sig andras barn på halsen.
David ansåg det synbarligen icke värdt att svara.
Han bröt lös dörren samt ett par hyllor från skåpet, friskade på den knapphändiga brasan och kokade ännu en gryta brödvälling för fadren och sig själf.
De åto sin kvällsvard under fortsatt tystnad och omedelbart därpå lade sig David på jordgolfvet i kojan till sådan hvila han kunde finna.
Barnet skulle icke lämnas där att svälta och frysa ihjäl, det hade han beslutat, och mera kunde han för tillfället inte göra.
Men Thomas Anttila rökte ännu en pipa, innan han lade sig -- så nära sonen att han kunde täcka denne med hälften af sin filt.
-- Har natten hämtat dig några andra tankar? frågade han på morgonen, då David tändt på de sista små trästycken där funnos.
-- Nej, svarade denne kort.
Hans beslut var fattadt, och därför ansåg han onödigt att inlåta sig på vidare ordande om saken.
-- Gammal är du ju nog tillräckligt att göra som du vill, men nog har du mycket att lära ännu, innan du kommer tillrätta i världen, filosoferade fadren.
-- Man måste kunna hjälpa sig själf, innan man börjar hjälpa andra.
Men han vägrade dock icke sin hjälp såsom tolk, då det blef nödvändigt att öfvertala den lilla att följa med dem.
Tvärtom gjorde han sitt allra bästa för att öfvertyga henne om att modren gått ut.
Men först då han föll på den lyckliga tanken att berätta att hon gått att möta pappa, lät Katie lugna sig och förmå sig att lämna jordkulan, som i alla fall var det enda hem hon kände.
-- Du kunde åtminstone taga modrens kofta att svepa omkring henne, föreslog Thomas Anttila, då de voro redo att gå.
Men David bara kastade en halft skrämd blick mot den döda, medan han lindade in barnet i sin filt.
Det blef en tung dag för de båda männen, tung isynnerhet för David, som icke kunde låta den lilla taga ett enda steg i den djupa snön, utan bar henne dagen i ända.
Till frukost hade de endast förtärt en del brödvälling och ingenting annat än en bit bröd hade de häller för middagsmålet.
Detta intogo de på en solig fläck, där en af de låga åsarna i någon mån skyddade mot vinden, som icke mera var synnerligt häftig, men genomträngande skarp -- en bitande nordväst, som kom ända bort från ishafvet öfver kala tundror och prärier, där hvarken skog eller bärg bröto dess udd.
Först fram på aftonen, då solen redan gått ned och kölden igen bet genom märg och ben, kommo de fram till ett bebodt nybygge med ett värkligt hus.
Där begärde de nattkvarter och Thomas redogjorde så godt han kunde för fyndet af den döda kvinnan, tilläggande att de tagit barnet med sig, då de icke kunde vänta tills någon kom och tog vård om henne.
Och farmfolket i sin tur berättade, att den lillas far tre dagar tidigare vandrat förbi på väg hem från settlementet -- byn -- dit han begifvit sig för att skaffa föda åt sig och de sina.
De hade nog sökt öfvertala honom att stanna öfver natten, då det redan varit sent och vädret sett hotande ut, men han hade trott sig kunna hinna hem innan det bröt lös och gick vidare.
Hustrun var sjuk och svag, hade han sagt, och flickan ännu för liten att kunna reda sig.
Han hade väl blifvit öfverraskad af snöstormen och hade säkert frusit ihjäl.