Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förhållandet mellan husbonde och tjenare i ett land, der ej slafveri äger rum, förutsätter ett ömsesidigt och frivilligt aftal, hvarigenom den sednare åtagit sig att använda sin tid och sina krafter för den förres räkning, mot viss lön och fritt uppehälle eller kostpenningar.
Om man nu ville föreställa sig såsom blott och bart en tankebild, att af de två personer, som befinna sig i detta kontraktsförhållande, den ene, arbetsgifvaren, har rätt att ansvarslöst misshandla den andre, om han vill dagligen, medan denne sednare, om han, för att värja sig, gifver ett slag tillhaka, har att plikta med 18 par spö, och allt detta, utan att den underordnade har rätt att ens genom särskildt förbehåll undandraga sig en så slafvisk ställning, så skulle en sådan lagstiftning säkert anses icke blott för abderitisk, utan nära nog en omöjlighet, ett vildt inbillningsfoster.
Helt annat blir det, då vi hafva donna lagstiftning midt ibland oss.
Vanans makt är stor, och det finnes knappt någonting så förfärligt, att icke mängden af de liknöjde eller mindre tänkande kunna, om de sedan längre tider hört talas derom, åse det temligen lugnt, ja äfven finna det fullkomligt i sin ordning, med undantag naturligtvis af dem som omedelbart lida deraf.
Hvad har man icke i det hänseendet erfarit om fördomarna ang.
1 ifegenskapen i Ryssland och slafveriet i en del af de Förenta Staterna?
Beror det då, detta är den nästa frågan, af hvars och ens fria vilja att underkasta eller undandraga sig den belägenhet hvari tjenarpn befinner sig?
Detta besvaras i 1 § af legostadgan sålunda, att ifvar och en som icke ingått i Kronans eller annan allmän tjenst, eller idkar, med behörigt tillstånd, fria konster, studier, handel, fabriksrörelse, handtverk, sjöfart eller annat lagligt näringsfång, eller jord- eller bergsbruk, antingen såsom ägare, arrendator eller brukare, eller bevisligen af föräldrar, anhörige eller andra personer underhållas, eller, enl. församlingens i sockenstämma yttrade omdöme är känd såsom den der antingen genom egna medel eller genom arbete eller annan loflig sysselsättning ärligen sig försörjer, eller af allmän barmhertigsanstalt vård och understöd njuter, hvar och en, som icke är i någon af dessa belägenheter, skall, för att äga laga försvar, skaffa sig årstjenst, och är med detsamma underkastad tjenstehjonsstadgan.
Nu upräknade särskilda bestämmelser innefatta väl ett icke ringa utrymme att finna sysselsättning, utan att behöfva taga tjenst annat än af fri vilja; men det behöfver ej här bevisas, att ett ofantligt antal personer måste, med eller mot sin egen önskan, 182 Den 3 December e. m.
Stnöjas att ingå i tjenstebjonsklassen.
I alla fall utgör den omständigheten, att omkring en fjerdedel af landets befolkning ständigt befinner sig inom denna klass, ett tillräckligt talande skäl, att icke förbise, huru illa dess nyss omnämnda ställning står tillsammans med den jemnlikhet inför lagen, som man dock så gerna Till föreställa sig tillhöra det Svenska folket.
Rikedomens eller välståndets förmån i samhället består hufvudsakligen i, att emot betalning kunna till sin tjenst förfoga om andras tid och arbetskraft.
Det är häruti som den verksammaste orsaken ligger till begäret att förvärfva penningar.
Bland dem som arbeta i andras tjenst önska också derföre de aldrafleste ingenting högre än att, såsom det kallas, blifva sin egen; d. v. s. kunna försörja sig på egen hand, hvaremot det är ytterst sällsynt ' att någon, som ifrån tjenareklassen hunnit till ett sådant oberoende, önskar att återgå till arbetare åt andra.
Redan förmågan att enl. äftal kunna befalla öfver en annan och vara herre öfver dess arbete, ger sålunda husbondens samhällsställning i allmänhet ett ojemförligt företräde framför tjenarens, utan att den sednares belägenhet bör förtyngas genom en så godtycklig makt, som husagan innebär.
Jag vet väl att icke så få, sannolikt med verklig öfvertygelse, påstå, att ingen har det bättre än tjenaren, som icke beböfver sjelf tänka på sin utkomst.
Detta är mången gång fallet, der ett verkligt patriarkaliskt förhållande af ömsesidig tillgifvenhet äger rum, men kan ej tagas såsom skäl för att öfverskyla det svåra missförhållande, som äger rum inför lagen.
För att på det hela bilda sig ett klart omdöme om saken, torde det enklaste vara att de, som försvara den obegränsade busbondemakten, föreställa sig sjelfva vara i en tjenares belägenhet hos en rå husbonde eller utsatt för någon annans godtycke, som husbonden satt i sitt ställe; åsigterna skola då sannolikt snart förändras.
Det är äfven skäl att tänka på, att arbetsklassen icke nu är densamma som för ett hundra, för femtio, eller ens för tjugu år sedan.
Nya tankar om dess berättigande såsom samhällsmedlemmar hafva inom densamma blifvit väckta och skola ej gå tillbaka.
Månne det då icke är skäl att i tid, på ett klokt sätt, eftergifva för deras upkomna fordringar, så långt som dessa äro grundade på rättvisa?
På grund af det nu anförda vågar jag vördsamt föreslå följande förändringar i Legostadgan och mosvarande §§ i allmänna lagen: 1:0
Att 1 och 2 §§ i berörde stadga må ändras så, att ibland de särskilda bestämmelserna ans:de hvad som förstås med laga försvar, orden: »eller, enl. församlingens i sockenstämma yttrade om»döme är kändt såsom den der antingen genom egna medel eller »genom arbete eller annan loflig sysselsättning ärligen sig försör»jer», — må förändras till: »eller nöjaktigt kan visa att han eller »hon antingen genom egna medel eller genom arbete eller annan »loflig sysselsättning ärligen sig försörjer».
I enlighet härmed borde då ock stadgan om försvarslöshet ändras i första §.
Det blir Den 3 December e. m. 183 nemi. i vissa fall en både onödig och betungande omgång att behöfva skaffa församlingens betyg genom sockenstämma derpå att en person ärligt försörjer sig, då sådant merändels kan ådagaläggas genare och mera i första hand genom enskilda intyg, om hvilka församlingen i de flesta fall kanske icke ens har någon kunskap. 2:o Att 5 § 2 mom. och följande i Legostadgan må erhålla en förändrad lydelse sålunda: »Felar tjenstehjon af lättja, vårdslöshet »eller olydnad i tjenslen, eller eljest förer ett oordentligt eller slraff»barl lefnadssätt, ege husbonde nied allvarsamma föreställningar söka »sådant rälla. liällrar sig icke deraf tjenstehjon, eller befinnes del »okunnigt eller eljest odugligt i tjenslen, eller deri visar otrohet »eller uppstudsighet och vill husbonde del derföre från sig skilja, »anmäle då målet» — — lika med nuv:de författningen till §:s slut.
Derefter tillägges: »måttlig husaga är tjenstehjon af man»könct till fyllda tS är och af gvinnokönet lill fyllda i6 år un»derkasladt.
Tjonstehjon, som bevisligen af husbonde blifvit miss»handlad, må utan upsägning lemna sin tjenst.» 3:o Att 8 §:s bestämmelse, att husbonde må sätta annan person i sitt ställe, må såsom ett rättslöst och orimligt stadgande, der icke aftal derom förut ägt rum, ändras sålunda: »Husbönderna »icke ulan att tjenstehjon vid stadslandet derom blifvit under»rältad, eller sedan dertill samtycker, sätta annan person i sitt ställe.» »Kan tjenstehjon bevisa, alt husbonden under det sisla halfåret »innan tjenstehjon skall tillträda tjenslen, har misshandlat någon »tjenare eller låtit den svälta, eller sökt förleda den till brottsliga »och osedliga handlingar, så kan tjenstehjond, om del varit ol;un »nigl härom på den lid, då del ålog sig tjenslen, icke förpliglas »tillträda densamma, men skall dock, om del uleblifver, återgifva »slädselpcnningarne.»
Utom hvad här ofvan blifvit anmärkt, kan det icke undfalla den som upmärksamt genomläser nu gällande Legostadga, att föreskrifter deri saknas för många fall, der för kontrahenterne rätt vigtiga och på deras välfärd inverkande tvister om rättsförhållanden kunna upstå.
Exempelvis må anföras, då antingen husbonde eller tjenstehjon finna sig bedragna på ett ingånget aftal; förhållanden vid tjenstehjons sjukdom och vid husbondens eller tjenstehjons död; när husbonde må kunna utan upsägning afskeda tjenstehjon eller tjenstehjon lemna tjensten, om tjensteböckers infö rande och beskaffenhet i st. f. de ofta mindre lämpligare orlofssedlarne samt om särskilda skiljomän i församlingarna att kunna skyndsamt afgöra tvister emellan husbonde och tjenstehjon.
Utan att härutinnan afgifva något specielt förslag, underställer jag vördsamt Höglofl.
Ekon.Utsk., huruvida det icke kan finna skäl att företaga en omarbetning af hela Legostadgan, i den syftning som nu blifvit framstäldt.
För sådant ändamål skall jag anhålla att få öfverlemna, för att åtfölja remissen till Utsk., så väl ett tryckt exemplar af denna Legostadga, som ett dylikt af den i vårt grannrike
Danmark sednast utfärdade s. k.
Tyendelov, hvilken in - 184 Den 3 December e. m. håller både en lämplig upställning och, såsom mig synes, många tjenliga bestämmelser för nyssnämnda fall, hvilka kunna tjena till ledning äfven härstädes.
Besv. och Ekon.Utskm.
Ett af de förnämsta företräden, som nyare tiders uplysning medfört, är erkännandet af elen satsen, att bildning och theoretisk underbyggnad böra vara lika tillgängliga för alla, vare sig hög eller låg, rik eller fattig.
Det är icke numera endast frågan oro, att låta kunskapens ljus lysa för några få privilegierade kaster, utan erkännande den rätt, blotta raenniskovärdet äger, närmar man sig så småningom det stora mål, som, erbjudande bildningens välsignelserika frukter åt alla, gifver hvarje menniska tillfälle att, i öfverensstämmelse med det mått af förmåga bon af Försynen erhållit, utbilda sina inre anlag.
I alla Stater, byggda på en friare statsform, hafva dessa satser, så vigtiga för samhällets rätta utveckling, gjort sig mer och mer gällande, och den öfvertygelsen är nu fast rotad, det Statens första pligt mot den enskildte är, att lemna fri undervisning.
Sedan man länge sökt att motarbeta de vådor, samhällets moraliska förderf åstadkommit, genom anstalter i stort, för dess redan förlorade individer, och utgifvit enorma summor för fängelser, korrektionsanstalter, samt fattigvård, så har man sent omsider öppnat ögonen för den rätta utgångspunkten och äfven tänkt på skolan, der, näst hemmet, den garanti bör sökas, som ger säkerhet för det helas riktiga utveckling.
Sedan man uttömt sig i philantropiska bemödanden, för att motarbeta det öfverhandtagande sedeförderfvet, med dess vanliga följder, brott och fattigdom, och starkt anlitat Statens skattkammare, för att efter utländskt mönster, med stora kostnader, tillvägabringa korrektiver häremot, har man nu ändteligen aktat nödigt att fästa upmärksamhet på upfostrans rätta vigt, och anslå medel till densamma.
Skolans fråga är numera icke lösligt kastad åt sidan, utan har nu intagit ett af de första rummen ibland dagens öfverläggningsämnen, rörande fäderneslandets väl.
Ålla Statens barn blifva en gång Statens verksamma medlemmar, och på dem beror då dess utveckling och förkofran till det rätta och sanna.
Hafva de ej tidigt lärt sig att med kunskap, allvar och kraft intaga sin plats i densamma, hvad kan man då hoppas af en kommande tid?
Af illa beredd åker och dåligt utsäde kan man ej vänta annat än dålig skörd — af illa ordnad, njuggt omhuldad upfostran alstras ett dåligt yngre slägte, och för det hela en osäker framtid.
Således framförallt kraftfulla bemödanden för de yngres upfostran; ingen summa är för stor, som, med eftertanka gifven, befordrar det rätta vinnandet af detta mål, ty den förräntar sig på ett sätt, som gifver hundradefallt åter.
Ett ibland de vackraste minnen, vår hädangångne store Konung lemnat åt en tacksam efterverld är, utan tvifvel, 1842 års FolkskoleStadga.
Upkommen på en tid, då nästan intet var gjordt Den 3 December e. m. 185 i denna viig, och således föga erfarenhet vunnen, samt tillämpad på ett land, så omvexlande till sin natur och sina förhållanden, kan den icke vara utan brister; men den har ändå oåterkalleligen brutit en väg, på hvilken mycket godt redan är skördadt och oberäkneliga fördelar ännu återstå att vinna.
Skolor finnas nu öfver allt, och tillfälle för alla att lära; detta vigtiga steg är således uttaget och ett: »Varde ljus!» uttalat öfver samhällets dalar.
Men detta ljus, det kan ej komma utan brytningar; innan dess lifgifvande dager mildt och jemnt sprider sig öfver allt, och vägleder hvar och en till sin rätta plats, upstå många misstag, många felsteg.
Dess rätta ändamål alt, så vidt möjligt är, för menskliga ögon, visa allt i dess rätta gestalt, är ej lätt att ernå.
Af början till bildning kommer lätt halfbildningen med sina olycksbringande följder; men må man ej förakta det nyttiga, för det att, under dess tillämpning, missbruk upstå.
Må man i stället, tålmodigt och ihärdigt, med det vackra målet i sigte, söka vandra den väg, som nu är utstakad och som, om den ej kan bära till något fullkomligt, dock för vissa leder till mensklighetens förädling.
Stora samhällsförändringar hafva alltid varit en följd af, genom sakernas egen gång, framkallade stora och mägtigt verkande opinioner, och hafva svårigheter vid deras utförande icke utebiifvit, så har också öfvertygelsen om riktigheten af deras grundidé framkallat ädla andar, som arbetat för deras rätta utveckling.
Så ock nu vid genomförandet af den för landet så vigtiga folkundervisningen.
Mången bar på sednare tider gjort sig till målsman för densamma; men ingen med så mycken rätt till allmän erkänsla som Gr. Torsten Rudenschöld, hvars ädla sträfvanden i denna väg nu äro så allmänt erkända.
Hans bemödanden att, genom roteskolor, återföra den första upfostran till den plats, den aldrig borde lemnat, nemi. hemmet; hans åsigter om elitskolans bildning; hans vackra skäl för nödvändigheten af att bilda en ny lärarepersonal, som, slutande sig mera till folket, hvarifrån den bör utgå, är mera lämplig att upbära den vigtiga plats den inom detsamma innehar; allt detta är för väl kändt, för att här behöfva omordas.
De åsigter ban, i denna väg, så väl skriftligen som praktiskt framställt, hafva äfven redan vunnit båda Statsmakternas erkännande, hvilka, genom beviljande af medel till deras genomförande, satt honom i tillfälle att till någon del realisera desamma.
Genom det anslag Gr.
Rudenschöld vid sednaste lliksdag bekom, hafva många delar inom vårt land kommit i åtnjutande af hans nyttiga och vackra verksamhet; men ännu är blott ett ringa steg taget och redan samla sig moln på den förut klara horisonten och hota att tillintetgöra de tillfredsställande följderna häraf.
Den man, som gjort till sin lefnads upgift att ensamt arbeta i denna väg och hvars vackra lärdomar, resultatet af ett mångårigt djupt begrundande och en rik erfarenhet, hufvudsakligen fordra en praktisk medverkan af honom sjelf för att rätt kunna rotfästa sig, bar nu, vid tilltagande ålder, genom öfveransträngningar i sitt ädla kall, ådragit sig en sjuklighet, som gör det för honom omöjligt att föra ett kringresande lif och dymedelst tvinga honom att afbryta en verk - 186 Den 3 December e. m. samhet, för det allmänna så gagnande och nyttig.
Skall Gr.
Rudenscbölds method ej dö ut med honom, så behöfvas nu helt andra medel för att genomföra densamma; de få dagar, som honom ännu äro förunnade, böra begagnas på ett helt annat sätt, så att, om möjligt, bans verksamhet fördubblas, på samma gång som hans medtagna krafter sparas.
I stället för att som ensam lärare egna sin tid åt de få ställen, han kan medhinna, bör för honom nu tillfälle beredas, att bilda en läroanstalt i större skala, som icke allenast har tili föremål att framvisa en normalskola i dess fulländning, efter den plan han uttänkt, utan äfven sätter honom i tillfälle att bilda flere lärare, hvilka, spridda på vårt lands vidsträckta yta, kunna efter hans bortgång, verka för den sak han grundlagt.
Genom att på detta sätt få oafbrutet vistas på samma plats, skall Gr.
Rudenschöld, tillgänglig för alla som önska rådfråga honom, både genom handling och ord obestridligen mera kunna verka för den goda sakens framgång.
Jag får således föreslå, att af statsmedlen, till nästa statsreglering, måtte utgå: l:o 2,500 R:dr r:mt såsom årligt arfvode till Gr.
Rudenschöld.
2:0 1,500 R:dr r:mt till en af honom utvald underlärare.
3:o 5,000 R:dr r:mt årligen till understöd eller stipendier åt skolmästare-elever, hvilka dertill af vederbörande komma att rekommenderas. 4:o
En gång för alla 500
R.dr r:mt till inköp af nödig undervisningsmateriel.
St:r finna nödigt att bifalla denna min ödmjuka anhållan, så får jag dessutom föreslå: att Gr.
Rudenschöld, jemte åtnjutandet af ofvanstående anslag för en anstalt af den allmänna syftning och beskaffenhet jag haft äran antyda, måtte äga rätt att sjelf, i medlersta delen af riket, bestämma plats för densamma, samt för öfrigt, efter sitt godtfinnande, besluta om de närmare detaljerna af undervisningen och det hela af skolans ordnande.
Gr. Adlersparre, Carl August, upläste en så lydande motion:
Erfarenheten har redan visat, att vid gymnastiska centralinstitutet anställde lärare, i anseende till de vid deras trägna tjenstgöring fästade knappa vilkor, sällan länge dervid hafva qvarstannat, utan heldro i främmande land sökt och vunnit en rikligare utkomst, för att icke, då krafterna en gång befinnas medtagna, i hemlandet nödgas sakna det nödvändigaste.
Då nu också billigheten synes fordra att lärare, som egnat sina bästa krafter åt detta mödosamma värf, på ålderdomen icke må behöfva sakna sin nödtorftiga bergning, hemställes, såsom ett för gymnastikens fortkomst inom fäderneslandet oundgängligt vilkor, att hvarje gymnastiklärare, som i 35 års tid vid offentligt läroverk egnat sig åt det gymnastiska kallet, må vid fyllda 60 års ålder få åtnjuta hela sin då innehafvande lön i pension, samt att en gymnastiklärare, Den 3 December e. m. 187 sorn vid 50 års ålder, efter 20 års trogen tjenstgöring, finner sig af sjuklighet eller minskade krafter föranlåten att begära sitt afsked, må äga rätt att åtnjuta halfva sin då innehafvande lön i pension.
Jag anhåller vördsamt att min motion måtte remitteras till vederbörligt Utsk.
Jag anhåller att till Gr.
Adlersparres motion måtte läggas, att äfven de, som tjenstgöra som Stallmästare, och hvilka äfven lika lätt förlora sin helsa, måtte få komma i åtnjutande af de fördelar, Gr.
Adlersparre föreslagit.
Adlersparre upläste vidare följande motion:
Då inom vårt fädernesland knappast någon inrättning eller läroanstalt hos oss funnits, hvilken, under sednast förflutne åren, till den vida grad som det härvarande Gymnastiska Centralinstitutet, genom sitt framåtgående, sin nya idéskapelse, sin allmänna nytta, sin mångsidiga verksamhet i paedagogiskt, militäriskt och medikalt syfte, både hemma, och ännu mer i utlandet, tillvunnit sig folkens och regeringarnes förtroende, föranlåtes jag deraf till den önskan, att härmed få fästa R.
St:rs upmärksamhet på nödvändigheten af ett behöfligt understöd för denna gagneliga läroanstalt, som ännu hos oss befinner sig, i afseende å anslagssumman, uti det ytterst torftiga skick, att äfven de oundgängligaste vilkoren för institutets fortfarande bestånd ej kunna betäckas.
Sålunda har den nuv:de föreståndaren måst årligen, af sina enskilda medel, tillskjuta för bestridande af de för läroverkets fortgång nödiga materialier, och flera af institutets insigtsfull lärare hafva tid efter annan nödgats frångå sina små der innehafvande löner, för att utomlands se sig om efter bättre utkomst.
Tiden medgifver icke att här närmare utveckla detta i sig sjelf ganska behjertande ämne, men då det påpekade förhållandet redan af en flygtig blick på detta läroverks stat och tillgångar är nog påtagligt, hemställer jag härmed, att R.
St:r täcktes tillstyrka och besluta, att det statsanslag, stort 5,033 R:dr 16 sk. b:ko, som vid 1840 års Riksdag åt Gymnastiska Centralinstitutet blef beviljadt, måtte ökas med 3000 R:dr b:ko.
Hr Tersmeden, Nils, upläste en så lydande motion:
Bland vår tids och vårt lands största sträfvanden räkna vi nu säkerligen begäret att bana nya vägar och farleder, och å dem bereda ökad fart.
Yi känna ingen gräns för våra bemödanden att basta fram genom ångans kraft till både vatten och land.
I fråga om förbättringar af våra allmänna vägar, dem ingen ångkraft förmår göra umbärliga, råder dock ej alltid samma ifver, ej samma sorgfälliga omtanka.
Yi räkna minuterna för färderna å 188 Den 3 December e. m. en ångbåt eller på en jernbana, under det vi sällan se på den tid, som onödigt förspilles å våra färder å allmän väg.
Nekas kan visst ej, att vi under sednare år väl användt summor till omläggning af väsar och sänkning af höjder; vi fortfara dock att obejdadt bygga bommar och stängsel tvärs öfver våra vägar, lik som dessa vägar ej voro för vägfarande.
I främmande länder skulle man knappt ana möjligheten af ett dylikt förhållande.
Upfödd vid åsynen af dessa spärrningsanstalter och från barndomen invänd att hvarje 5:te minut afbryta färden med att stiga af sitt åkdon för att öppna en grind, under det man lemnar sitt kreatur och en ofta dyrbar last nästan åt sitt öde, blir Svensken, vid första besök i grannstater, ytterst förvånad att se sig färdas från Stralsund till Rom, eller från Hamburg till Paris, utan att märka en bom, åtminstone ingen, som ej öppnas utan hans egen åtgärd.
Man frågar sig då ovilkorligen: är Sverige böjdt under andra förhållanden i detta afseende än andra länder?
Om ock allmän lag och stängselförfattningar tyckas visa att så är, återstår dock mycket att i denna del vidtaga, hvarigenom dessa hinder kunna, om ännu ej afskaffas, dock åtminstoue ej mera, på sätt nu sker, genom allmänna åtgärder nära nog upmuntras.
Som allmänna vägars underhåll utgör en skyldighet för landtmannen, betraktar ock denna dessa vägar nära nog som sin egendom, hvarmed han äger att förfara nästan uteslutande med hänsyn till eget bästa och vården om eget åkerbruk.
Ingen lag finnes, mig veterligen, som hindrar jordägaren att, tvärs öfver allmän väg, upsätta stängsel, och dessa till och med så nära hvarandra, att exempel finnas af sådana, der man ej åkande kan färdas igenom det ena, utan att det andra först måste öppnas.
Under det att i vissa af våra landskap dylika hinder, vare sig af gammal häfd eller nitiska Länsstyrelsers omtanka, äro mindre allmänna och knappast skulle tålas, lidas de i andra ej allenast tåligt, utan begagnas till och med så flitigt och med en sådan förkärlek, att enhvar känner det sträckor finnas, der 20 till 30 dylika inom en mils väg ej innebära någon ovanlighet.
Våra Landtmätare tyckas ock i allmänhet, vid skiftesläggningar, ej serdeles fästa sig vid vägfarandes beqvämlighet, och man ser derföre otaliga stängsel upresa sig öfver vägar, efter de täta laga skiften.
Man behöfver ej spilla några ord öfver olägenheten af dessa spärrningar.
Tidsförlusten är betydlig, och otaliga till och med de olyckor, hvilka med ystra hästar upstå vid dessa grindars upslående och igenfallande.
Den förmögne nödgas derföre oftast medföra ett tjenstehjon uteslutande för deras öppnande, men den mindre bemedlade får, ung eller gammal, rask eller orkeslös, sjelf vidkännas detta, hvarje minut återkommande, någon gång med våda förenade besvär, och betraktar det, om han ens dervid fäster sig, som allt annat ondt det verlden oss pålägger och hvilket med tålamod måste fördragas.
Den stora mängden af vägfarande är ock gemenligen så insöfd i fördragsamhet vid detta onda, att den utan förtrytsamhet, utan klagan, öppnar än en grind, som, redan tili hälften af vinden eller felaktig byggnad öppen, ej mera utgör
Den 3 December e. m. 189 något stängsel, än en annan, som under frusen mark hålles hela dygnet om stängd, kanske blott för att något inskränka fältet för ett svinkreaturs ströfningar, hvilket man för tillfället skänkt friheten mot förbindelsen att sjelft sörja för sitt uppehälle, eller ock för att hindra ett nötkreatur att efter vattning förvilla sig under återtåg till ladugården.
Man må dock ej af denna framställning tro mig förmätet vilja söka aflysa bruket af grindar.
På samma gång man erkänner deras behof å mången ort, kan man dock ej undgå att medgifva, det missbruk deraf till allas mehn finnas i stor mängd.
Min önskan kan alltså ej vara någon annan än den, att söka genom något lagbud stäfja dessa missbruk, och får jag, till följd häraf, vördsamt väcka det förslag, att R.