Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genomfarten öppnar sig: man ser på Möen den lilla staden Stege, – längre fram på Seland Wordingborg, med Waldemar II:s torn, – till venster efter Möen, ön Falster.
Flera passagerare lemna fartyget, för att i mötande båtar begifva sig till dessa öar.
Efter Falster framträder Laland.
Selands kust försvinner allt mer.
Vi fara nu emot och mellan trenne
små platta öar, Femö, Feijö och Askö.
Snart är stora Bält framför oss.
Vi skola passera det i natt.
Jag nedlägger pennan för att se solen nedgå i hafvet och njuta aftonsvalkan.
Hamburg d. 22 Juli.
Om morgonen d.
10de vaknade vi vid hög sjögång.
Den sista udden af Laland försvann ur sigte.
Vågorna i stora Bält, jagade af en frisk nordvestvind, vaggade oss temligen hårdt.
Kl. 8 om morgonen kommo vi till Kiel.
Staden har en täck belägenhet i det inre af en vik, som bildar en god hamn, och famnas genom en krans af löfprydda kullar.
Jag besökte Professorerne Wachsmuth och Dalman, bägge utmärkte Historici.
Den senare sade mig, att han var af den Svenska famillen Dalman, och att hans farfarsfader hade utflyttat till Wismar.
Kiel har ett väl inrättadt sjöbad vid Düsternbrok, ett litet stycke utom staden, i en herrlig natur.
Ifrån ett lusthus, kalladt Drottningens pavillon, njuter man en skön utsigt.
Vi lemnade
Kiel på e. m. och togo icke genaste vägen till Hamburg öfver Neumünster, utan en annan, ehuru litet längre, öfver Plöen, der vi lågo öfver natten, och vi hade ej skäl att ångra oss; ty denna väg, ehuru såsom väg ej bättre än vägar i allmänhet här äro, förer dock genom ett vackert land.
Den lilla staden
Plöen har en af de skönaste belägenheter jag någonsin sett: – på ena sidan en stor insjö – på den andra flera smärre sjöar, omgifna af kullar och större höjder, som alla betäckas af den härligaste, lummigaste skog.
Utsigten från båda sidor af slotts-terrassen är i synnerhet behaglig.
– Holsteinska bondfolkets hus likna stora lador med ofantliga, höga halmtak; som i en sträcka betäcker husfolkets boningar, stall, ladugård m. m.
Dörren är tillika inkörsport, och man kör i egentligaste mening in i köket.
Ofta finnes ej skorsten, utan röken söker sig väg genom denna dörr eller port bäst den kan.
På taket har storken sitt bo, anses såsom en helig fogel och ofredas ej.
Det ser trefligt ut, att se honom stå, lik en väktare, uppå kroppåsen, hvilande på ena benet.
– Dessa stora menniskolador äro af korsverke.
Jag såg några under byggnad.
De bestå blott af spinkiga, ihopslagna ribbor och likna (innan halm och tegel komma till) en ofantlig fogelbur.
Mellanväggarna äro blott af flätadt spjälverk.
Hu! för sådana hus under en Svensk vinter!
Också lära de äfven här, under denna årstid, ej vara rätt behagliga.
Ifrån Segeberg, – hvars höga kalkklippor äro det enda tecken till berg jag sett, sedan jag lemnade fäderneslandet, – är landet ända till Hamburg fult och flackt.
Här dröja vi blott ett par dagar.
M*** ber hälsa.
Hon är en förträfflig reskamrat, helt och hållet upphöjd öfver små obeqvämligheter och räddhågor.
L***, som var melankolisk i konungariket Danmark, har blifvit munter på Tysk botten.
Osnabrück d. 28 Juli.
Du har väl knappast kunnat föreställt dig att få bref från ett den Westphaliska fredcongressens säte.
Här är detta bref emellertid påbegynt i värdshuset Zum Römischen Kayser, der jag från mitt fenster ser Rådhuset med den namnkunniga Fredssalen, hvilken vi nyss besökt.
Huset är oansenligt med ett högt tak och små torn, liknande peppardosor, i hörnen, – sjelfva salen liten och ful, ännu fulare derigenom, att den gamla trädpanelningen blifvit nymålad med blå oljefärg.
På väggarna i denna sal sitta porträtter af Kejsar Ferdinand III., Drottn.
Christina, Kon.
Ludvik XIV. och af samtelige fredsgesandterna, ibland dem Johan Oxenstjerna, Adler Salvius, Shering Rosenhane, Matthias Mylonius (sedan Björnklou), de bägge siste – Secreterare vid Svenska Legationen.
I taket hänger en ofantlig ljuskrona af bleck (också blåmålad), till hvars prydnader höra hornen af en hjort, som Drottning Christina säges ha skjutit.
I ett inre rum står ett skåp med påskrift; Registratur des Westphälischen Friedensschlusses.
Det vore med tid och nycklar något att gräfva uti.
I ett tredje rum sågos Furst-Biskopparnas porträtter, ibland dem Gustaf Gustafson af Wasaborg, den store Gustaf Adolfs naturlige son, som, ifrån 1634 till freden, var Administrator af Osnabrück.
Han hade tycke af sin far.
Vår tid var kort.
Vi känna här ingen själ.
En gammal gumma var vår ledsagerska.
– Jag lät visa mig det hus, der Justus Möser, en af mina käraste, mest vördade författare, fordom hade bott, och besökte äfven tvenne kyrkor:
Marienkirche, hvilken, omkransad af lindar nu ligger midt för mig, och Domkyrkan, vid hvilken är en af kastanier skuggad promenadplats.
Den förra har vackra pelare och ett vackert hvalf, men är genom läktare och blåmåleri förderfvad.
Den senare, mycket större, är inuti till en del af nyare byggnadskonst, sjelfva choret deremot gammalt, och, om man får tro Klockaren, ända från Carl den sto» res tid.
På samma klockaretro sågo vi här Carl den stores krona af förgyldt silfver, hans käpp – (elfenben utan, jern, innan – hög som jag), slutligen hans kam, som liknade en hästkam.
Domkyrkan är katholsk.
Invånarne på landet häromkring äro dels katholiker, dels protestanter.
Då jorden är temligen ofruktbar, föda de sig mest med linneväfnad.
Jag såg under vägen en mängd väfverskor, samlade för att aflemna sin väf.
Den var grof, och ej att jemnföra med vår Norrländska.
– Vår resa hit har gått öfver Hamburg och Bremen, och, ehuru kort mitt vistande var på båda ställen, måste jag väl derom säga dig några ord.
Den 22 och 23 voro vi öfver i Hamburg.
L*** uppsökte genast fordna bekanta med mycken glädje, och kom tillbaka med en af sina vänner, en hygglig Läkare, som vänligt erböd sig att i staden vara min ledsagare.
Vi besökte på min begäran Dr.
Gurlitt, Rector för Hamburgska Gymnasium: han var borta – vidare Bibliotheket: rummen stodo under reparation – slutligen, på Doctorns förslag, Sjukhuset; och ehuru jag ej förstår mig på sådant, har likväl åskådandet af denna nya anstalt gjort mig ett ganska stort nöje, såsom allt hvad i sitt slag är ögonskenligen förträffligt.
Föreställ dig ett stort hus, i hvars många särskilda rum omkring tusen sjuka finnas, och att man genomgår dessa rum, utan att något enda sinne lider af något annat intryck än det som är oskiljaktigt från menskliga eländet.
Öfverallt ljus, en ren luft, den största snygghet och ordning, de ypperligaste anstalter af alla slag.
Sjukrummen ligga bredvid hvarandra utefter stora, ljusa, ja glada gångar.
– På deras sjukhus lärde jag att respectera Hamburgarna.
– Sjukhuset är tillika Dårhus, och här lärde jag känna stora Mogol.
Det var en mager, snyggt klädd man, emellan femtio och sextio år, med hvita hår och klara blå ögon.
Han hälsade på militäriskt sätt med en viss värdighet, och begynte, då han förnam att jag var främling, tala rätt väl Engelska.
Engelsmännens intriger hade försatt honom i hans närvarande tillstånd: uti Indien vore blott en hop städer i deras våld: landtfolket vore ounderkufvadt och sin rättmätiga regent tillgifvet.
Han hoppades allt jemt sin befrielse genom Englarna; hittills hade likväl detta ej skett, hvarföre han bad mig, som utan tvifvel vore en betydande man, att dertill medverka.
Hamburgs stora Mogol har sutit inne i aderton år.
Säkert är han lyckligare än Indiens, som verkligen är Engelsmännens fånge.
– Om aftonen voro vi på spektaklet.
Stycket het Dienstpflicht af Iffland.
Der förekommo två ädla Krigsråder, en ädel Jude, en ädel Prins, en ädel Kammarherre, som försmår att låta muta sig genom en gulddosa, en ädel dotter, en förlorad son och en skälm till KrigsCommissarius.
Stycket öfverflödar af moral och olycka.
Det moraliserande, predikande maneret i framställningen af de högre stånden, som man så ofta träffar i Tyska theaterstycken, är ett ibland bevisen, att Tyska theatern utom de förnämas krets har uppstått.
Med den Franska är det tvertom.
Derföre målar denna med takt och sanning sällskapslifvet, verldsmenniskan.
Den 23 besåg jag Michaëliskyrkan i Hamburg.
Den är bygd i senare tider och Hamburgarne äro stolte öfver den.
Mig syntes architekturen hvarken smakfull eller högtidlig.
Från det höga tornet njuter man den vidsträcktaste utsigt.
Man har en blick öfver Hamburg och Altona, man ser alla de välbygda byarna rundtomkring, Wandsbeck, der den ädle Claudius lefde, Ottense, der Klopstock hvilar.
– Kyrktornen sticka upp ur bäddar af löfträd.
– För öfrigt öfverallt fullkomligen slätt land, men högst fruktbart, genomskuret af Alstern och Elben.
Den senares många grenar likna i solskenet silfverband på en grön matta.
De voro betäckte med en oändlig mängd nu från staden återvändande små båtar med mörkröda segel.
Man trodde sig från denna höjd se tusentals vattenfjärilar röra sina bruna vingar öfver vattnet.
Den 25te om e.m. kommo vi till Bremen.
Vägen dit från Hamburg är ful, förer öfver ett flackt land och stora, ofruktbara ljunghedar, hvilkas svarta, ändelösa sträckning om qvällen i månskenets halfdag gåfvo mig nästan det lifligaste intryck af ödslighet jag någonsin erfarit.
Bremen förekommer som ett litet paradis efter allt detta.
Man ser de lummigaste träd kring de fordna fästningsgrafvarna, vallarna jemnade till de vackraste promenader, den stora Weserfloden fyld af fartyg, – många snygga, täcka hus, särdeles efter vallarna.
– Det hela har utseende af ordning och välstånd.
Det är en treflig stad.
Äfven främlingen har här en slags hemkänsla, hvari trefligheten egentligen består, och som han ej kan äga i Hamburg midt i tumultet på en af verldens stora gästgifvargårdar.
Hamburg är Tysklands och en del af Continentens stapelplats för Colonial-varor.
Indiernas både lux och förderf flöda derin.
Bremen har en stillare idoghet.
Det är en af de största afsättnings-orter för Tyska fabrikater, äfven för viner, och drifver betydlig handel på Amerika.
Folket säges vara utmärkt för ordentlighet och sedlighet.
Särskildt interesse hade, såsom fordom Svensk tillhörighet, stället för mig.
– Vi fingo ock det nöjet, att träffa en slags Svensk coloni, nemligen flera här studerande unga Svenskar, till hvilka vi förde bref och hälsningar från Sverige.
Deras lärare, Professor Hundeiker, blef vår angenäme ledsagare.
Vi besökte med honom
Rådhuset, en gammal märkvärdig byggnad, liksom Domkyrkan, der vi hörde hans vän Riem spela förträffligt på orgel.
Under kyrkan är den så kallade blykällaren, der en mängd lik bibehålla sig fullkomligt oförändrade.
En del af sällskapet gick ned dit.
Jag hörde hellre ännu en stund på Riem, och lät de döda hvila, men hade sedermera intet emot att följa vår ledsagare ned i Rådhuskällaren för att se och smaka på det yppersta Rhenska vin.
I särskilda rum förvaras sådant, 150 till 200 år gammalt.
Luften är der uppfyld af det ädla vinets aromatiska ånga.
Vägen mellan Bremen och Osnabrück fortfar att vara sandig, och i allmänhet så djup, att den till största delen tillryggalades i skritt.
Små stenlagda stumpar finnas emellanåt.
Sådant kallas Chaussé; men man betalar vid oräkneliga bommar vägpenningar både för hvad som är väg och icke.
Vi åto i går under resan hit en förträfflig landtlig middag på stationen Barnsdorf. Till erkänsla vill jag beskrifva huset, för att ge dig ett begrepp om ett Hannoverskt välmående bondhus.
Byggnaden är Holstensk, i den nämnda Ladu-stilen, allt under ett tak, hvilken sed redan begynner i Skåne.
Utanför porten ser du en bänk under lindar, hvilkas grenar genom spalierer blifvit tvungna att bilda ett regelmässigt hvalf.
Ofvanför flaxa dufvor och en inskrift med ett bibelspråk säger dig uppbyggarens namn.
Du träder in.
Innom dörren på venster hand ser du korna.
De stå i en fördjupning, så att deras inåt huset vända hufvuden föga äro upphöjda öfver golfvet: der äta de ur sina krubbor och sätta upp nosen vädrande emot den inkommande.
De födas hela året inne.
Midt emot korna är ett snyggt rum, såsom synes matmoderns sängkammare, med väggur och sparlakanssäng, längre fram på samma sida stora, brunmålade skåp.
Emellan kohufvudena och allt detta utsträcker sig en rymlig stenlagd gång, der barnen springa, jemte höns och dufvor, som hacka ur den för kreaturen utbredda halmen.
Längst fram i fonden, trettio steg från dörren, men så att man genast derifrån blir denna husets helgedom varse, är köksspisen, med sin glimmande eld, på sidan blänkande tennfat, frammanföre i taket en mängd fläsksidor, skinkor, metwurstar.
Förbi spiseln går en tvärgång genom huset och förer genom sidodörrar ut.
Man ser i denna tvärgång på ena sidan famillens matsal och liggrum: der är tillika krogsalen; på den andra sidan tvenne gästrum, hvaraf vi intogo det ena.
Golfvet är beströdt med fin sand, väggarna blåmålade med gula lister, för fönstret hvita gardiner.
För öfrigt ser du här en jernkakelugn, en valnötsbureau med skåp, stolar och bord, en soffa och ett litet ostämdt Fortepiano, som kan spelas med accompagnement af kornas råmande.
Det stora taket är af tegel, och på vinden förvaras fodret.
– Allt vittnade om välmåga.
är ej så öfverallt.
Och stationen
Lehmförde der vi tillbragte natten, skulle kunna lemna ett osnyggt motstycke till den nu gjorda målningen.
Ifrån Diepholtz blir landet trädrikare.
Man ser i vester och söder höjder, vid de förra vattnet af Dümmersee.
Alla menniskor äro sysselsatta med skörden.
Man bergar in rågen, linet, på samma gång höet.
Andtiderna komma här på en gång.
Gårdagen slutades med den vackraste afton: herrlig aftonrodnad, derefter det klaraste månsken.
Fram emot Osnabrück kommer man till en höjdsträckning, innom hvilken denna gamla stad, med sina krokiga gator, ligger.
Schwelm d. 31 Juli.
Den 29de reste vi från Osnabrück: – skön utsigt på höjderna emellan Osnabrück och Iburg; det senare fordom ett kloster.
Den öfriga vägen sandig, tråkig, ända till Münster.
Större osnygghet och tiggeri, sedan man kommit i katholskt land.
I byn Glandorf såg jag första gången katholska mässan.
Den begyntes med altarets kringgående och offring af folket till presten.
Hans nigningar, bugningar och vändningar behagade illa mitt Lutherska sinne, som ej heller kan finna behag i de ohyggligt arbetade Crucifixerna och Helgonbilderna utefter väggarna.
Münster är ock en gammalmodig stad, men större och gladare än Osnabrück.
Den nyss reparerade façaden af det gamla gothiska Rådhuset är det vackraste jag ännu sett af sådan byggnadskonst.
Vi besågo ock här den Westphaliska fredssalen: – större och vackrare än den i Osnabrück, prydd med samma porträtter.
För öfrigt visade man oss ohyggliga reliquier: – ett taggigt jernhalsband, hvari under medeltiden en mäktig man inneslutit sin svåger, och en afhuggen hand af en sekreterare, som fört falskt protokoll: – derjemte en sko, som tillhört en af de många hustrurna till Johan af Leyden, den beryktade svärmaren, som 1534 såsom Sions konung beherrskade Münster; – den ende skräddare (skomakare finnas flera), mig vetterligen, hvilken spelt en roll i Historien, ehuru ej till skråets heder.
På S.
Lamberti kyrkotorn härstädes hänga ännu trenne jernburar, hvari hans och hans tvenne förnämsta medhjelpares kroppar, förut slitna med glödande tänger, blefvo inneslutna.
Den ene af dessa var Knipperdolling, den samme som år 1524 predikade i Stockholm, nära dårade sjelfva Olaus Petri och af K.
Gustaf I. förvistes ur Sverige.
– Landet blir fruktbarare, sedan man lemnat Münster bakom sig, i synnerhet inemot Hamm, hvilken lilla stad har både luthersk, reformert och katholsk kyrka.
Den senare är förenad med ett Franciscaner-kloster, som nu upphäfves af Preussarne, och hvari endast tre munkar voro qvar.
Preussen, hvars gebit vi beträdde emellan Osnabrück och Münster, utmärker sig för öfrigt genom den vård det i sina nyförvärfvade länder äfven egnar at sina katholska invånares religiösa angelägenheter
. – Vi hvilade öfver natten i Unna, – som kan gälla för exempel på osnyggheten i de Westphaliska småstäder, der gatorna vanligen utmärkas genom en kedja af gödselhögar utanför husportarna.
– Emellan Unna och Schwelm, der jag skrifver dessa rader, – den sista stationen i Westphalen – kommer man in i ett kulligt, ja bergigt land.
Men ingen sten synes.
Höjderna äro alla grönklädda af gräs, träd och buskar.
Dälderna emellan dessa höjder äro gudomliga, särdeles der en å slingrar sig i djupet.
Hettan var stark.
Jag sprang af och plockade blåbär i skogsbackarna, tänkte på Sverige och såg mellanåt vidsträckta utsigter öfver ett odladt, vexlande herrligt land.
– Det Holstenska byggnadssättet upphör.
I stället vidtaga små trefliga korsverkshus, från hvilka stall och ladugård äro afskilda.
– Vi nalkas Rhenlanden.
Elberfeld d. 1 Aug. om morgonen.
Vid Barmen inträder man i Rhenländerna.
Emellan Schwelm och Barmen mötte vi Kronprinsen af Preussen.
Jag kan om honom blott säga med Postmästaren i Skara om Konung Gustaf III.: ”Jag förmärkte dammet af de allernådigsta hjulen.”
Barmen och Elberfeld äro tvenne de största fabriksstäder i denna del af Tyskland, belägna nära hvarandra i en skön dal, som genomskäres af den lilla floden Wupper.
De utgöra till utseende nästan blott en enda lång och smal stad.
Man far nära ½ svensk mil emellan snygga och vackra hus.
Man ser en stor, välklädd folkmängd vandrande utefter den lilla floden i aftonens svalka.
Det var Söndag.
Man har omkring sig den skönaste natur, lifvad af fliten; åkrar, ängar, små hvita, täcka boningar skymta fram emellan rika lundar ända mot spetsen af de omgifvande höjderna.
– I dalen afbrytes grönskan genom långa strimmor af hvitt garn, inlagdt till blekning.
Qvinfolken voro sysselsatta att öfver dessa oräkneliga garnhärfvor ur skopor med långa skaft ösa vatten.
– Aftonsolen gjorde små regnbågar af dessa vattenstrålar, under det att det upphängda röda garnet (hvaraf en stor mängd färgas här, ehuru det heter Turkiskt) lyste som eld deremellan.
– Vänder man blicken på närmare föremål, så skådade man genom spegelklara fenster (en lux, som man knapt vet af i Sverige) öfverallt inuti nätta, städade, trefliga rum, i hvilka det vid Westphalens smutsiga småstäder vanda ögat nu med fägnad upptäckte snöhvita fruntimmer och rena barn.
Allt vittnade om välstånd utan prål; och Barmen och Elberfeld, ehuru hastigt vi genomfara dem, ehuru vi hvarken ha tid eller förstånd att besöka deras mångfaldiga fabriks-inrättningar, qvarlemna likväl i vårt sinne ett högst angenämt intryck.
– Vår Westphaliske kusk sade om folket:
”Es sind stolze Leute.
Sie bewohnen eine grosmuthige Gegend: darum sind sie stolz.”
– En liten thebordsduk m. m. skall bli dig en erinring om vårt vistande härstädes.
Cöln d. 2 Aug.
Vi kommo hit i går afton.
Emellan Elberfeld och Solingen far man åter öfver en höjd.
Utsigten tillbaka i dalen är herrlig.
Utföre far man på en i zichzach i den lösa skiffergrunden uthuggen väg.
Färdandes på snedden i en riktning, ser man vägen framgå i en motsatt rakt under sig, och förstår ej hur man skall komma dit, då ögat ej strax upptäcker vändningspunkten.
Jag har ej kört utföre brantare och längre backe i Sverige.
Men vägen är dråpligt underhållen, såsom i allmänhet i Rhenländerna.
Vid foten af backen slingrar sig en å emellan tårpilar, ek och bok.
Anblicken och ljudet af en stor mängd små smedjor lifva detta landskap.
De äro spridda under träden och intaga största delen af den lilla på motsatta höjden liggande staden Solingen, bekant för sina stål-arbeten.
Vi sågo deraf flera prof.
Dock gör man så godt, och bättre, i Sverige.
Ifrån Solingen sänker sig landet.
Framför en utbreder sig den slätt, som Rhen genomströmmar.
På afstånd skimrar Düsseldorf.
Snart upptäckes Cöln med sina många torn, bland hvilka den berömda Domkyrkan reser sig.
Bortom den beherrskas synkretsen af det blå Siebengebirges spetsar.
Här är ett herrligt land, men nu härjadt af den långvariga torkan.
Bohvetet synes bortbrändt, klöfvern hänger hufvudet, rågen, hafran, hvetet stå tunna, hvita, bråmognade.
För hettan måste man hvila midt på dagen.
Vi genomforo
staden Mülheim, derefter det befästade Deutz.
Midt emot ligger på venstra Rhen-stranden det gamla Cöln, dit en på båtar hvilande brygga förer öfver den majestätiska floden, hvilken jag nu från värdshuset Am grossen Rheinberge ser hvälfva sin ljusgröna bölja genom den framför mig i ett bländande solsken hvilande slätten.
Cöln d. 5 Aug.
Denna stad är en verld af märkvärdigheter och minnen.
Men hvar finna en vägvisare i denna för oss fullkomligt obekanta verld?
Så tänkte jag, gick in på en Boklåda, fick der namnen uppskrifna på Lärarna i Gymnasium i Cöln och frågade hvem som var den yngste ibland dem; i förmodan att han också skulle vara den villigaste och vänligaste.
Namnet var Doctor Smets, katholsk prest, lärare i Theologien, Caplan vid Domkyrkan.
Tillika fick jag underrättelse hvar han bodde.
Jag sökte upp honom, framställde både min nöd, och den uträkning, som fört mig till honom.
Uppriktigheten af denna bekännelse gjorde vår första bekantskap glädtig och förenade genom ömsesidig välvilja två för hvarandra eljest fullkomligt okända menniskor.
Jag älskar sådana bekantskaper.
Det är ett godt ord, en ljus blick på vägen.
Vandraren glömmer dem ej.
Ej blott det varaktiga, äfven det tillfälliga i lifvet har sitt behag, ja det senare ett eget, emedan det förefaller såsom ren lycka.
Det var en liflig, bildad ung man, son åt Tysklands första Tragiska skådespelerska Sophie Schröder, till hvilken han äfven sedermera gaf oss ett recommendations-bref, i fall vi skulle träffa henne i Dresden.
Han blef vår ledsagare i Cöln och gjorde oss under vår korta sammanvaro alla tjenster i sin förmåga.
Vår första gång var till Domkyrkan.
Hvad skulle jag säga om detta byggnadskonstens underverk, om detta största monument i sitt slag?
– Ord äro i allmänhet otillräckliga, der åskådning fordras.
Huru mycket mer här, der sjelfva åskådningen är ofullständig; ty jätteverket står ofullbordadt.
– Det begyntes 1248: ännu 1499 fortsattes det.
Kranen, som arbetarne nyttjade till byggnads-ämnenas upphissande, ses ännu på det ena halffärdiga tornet, och förnyas tid efter annan till ett everldligt tecken.
Tornen skulle bli två, hvardera till 500 fots höjd.
Det andra är knapt påbörjadt.
Till sin längd, men ej till sin hela höjd eller bredd är äfven sjelfva kyrkan uppförd, med undantag af choret, som är det enda färdiga.
Och likväl väcker hvad man ser häpnad, ehuru tillika en slags obehaglig känsla.
Att begränsa och till åskådning bringa ett oändligt innehåll är i allmänhet den sköna konstens uppgift och hemlighet.
Här fattas begränsningen, intrycket af det hela, och anläggningen är så stor, att inbillningskraften förgäfves bemödar sig med det felande.
Jag vill blott nämna, att längdbalken i öster och vester af kyrkans kors är 400 fot, tvärbalken var ämnad att bli 200, enligt ännu befintliga grundritningar.
I midten är choret.
Detta, fullbordadt, uppbäres af 14 pelare, till 150 fots höjd och till dessa sluta sig, nästan i form af en ros, 14 capeller.
Den öfriga rymden af kyrkan bäres af 64 ofantliga pelare, Bibliska och Helgonahistorien, Cölns egen historia, glänser i de stora målade fenstren.
Omkring på alla sidor en oändlighet af bilder, blommor, sirater af alla slag.
Det är en verld, vext i sten.
Allt, såsom i naturens verk, det aflägsnaste från ögat, såsom det närmaste, vittnar om lika omsorg.
Jag var uppe på det halffärdiga tornet, hvilket, äfven såsom sådant, har en svindlande höjd.
De minsta prydnader voro äfven här i stenen huggna med samma flit, som man använder på en miniaturbild.
Jag såg nere i kyrkan en mängd grafvårdar efter Biskoppar och Prester utan all ända.
Upp i tornet voro pelarne höljda med resandes inristade namn.
– Byggmästaren har gått sin väg utan att säga sitt eget.
De, som uppfattade och utförde denna undransvärda byggnad, man vet ej hvad de hetat.
Men de ha lemnat ett ”Skaldebref till dem, som söka ett odödligt namn”, – hvilket dessa må läsa i deras verk, och gå för tusan.
Sulpiz Boisserée utgifver nu ett praktverk i gravurer ensamt egnadt åt Domkyrkan i Cöln.
Jag har här sett blott några blad deraf och önskade ha råd att äga det dyra, men förträffliga arbetet.
Man får der först begrepp om hvilken verld af detaljer, hvilken vegetation af gestalter, som genomblomstrar det förvånande hela.
– Hur vinner ej denna omätliga rikedom på löfverk och prydnader att ses på nära håll –! de mest främmande Asiatiska, Afrikanska vexter deribland, afbildade med nästan naturhistorisk noggrannhet!