Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af det den K. propos. vidfogade Statsråds-prot. inhemtas, huru departits-chefen för finanserna, under vitsordande af alla de fördelar hvilka både för räntegifvare och löntagare skulle uppkomma genom de indelta räntornas indragning lill Statsverket och vederbörande embetsmäns aflöning med penningelöner, likväl icke ansett sig böra tillstyrka K.
M. antagandet af comiterades förslag i denna del, hvadan nåd. propos. derom också icke blifvit R.
St. meddelad, och detta på af depart:s-chefen anfördt skäl, alt lönerne, särdeles inom militie-staten, redan nu för de Heste tjenstemän skola vara otillräcklige, och att hvad som blifvit anmärkt vid frågan om förvandling af statens behållna räntor till penningar, äfven vore gällande i afseende ä tjenstemäns löner.
Således här åter en ifrån Regerings-makten utgången tanke, att den indelte löntagaren genom varuvärdenas stigande, och thy åtföljande markegångar, möjligen skulle komma att vinna på räntegifvarnes bekostnad.
Således ett förnyadt bevis å ömhet för löntagaren, under motsvarande likgiltighet för räntegifvaren, hvars olyckliga belägenhet genom räntornas uppsägande under missvextår alldeles icke varit på något vis undanskymd, men likväl utan alt vid föredragningen förSpörjes att man ens försökt kunna göra den gällande.
Jag anhåller på grund häraf att StatsUtsk. måtte för deras del ånyo besluta de indelta räntornes indragning till statsverket, och vederbör, embetsmäns aflönande med kontant på sätt och med de iakttagelser comiterades beslut innefattar.
Det skäl som häremot äfven blifvit anfördt, nemi. ätt statsverket till en början skulle finna sig utur ståndsatt, att qvartaliter utbetala de kontanta lönebeloppen, synes snart undanröjdt vid öfvervägande af comiterades förslag till uppbördsstämmornes inrättande på 2:ne terminer, hvarigenom nödige medel ofelbart skulle komma att inflyta och torde riksg.kont. äfven under alla händelser kunna förses med utvägar alt afhjelpa olägenheterne af detta inkast. när - Den S Januari. 49
Då markegångssältningarne redan utgöra ett undt, som under närvarande skat tesystem icke kunnat undvikas, vill det synas, som dess olägenheter åtminstone icke borde förökas; och hvilket likväl ofelbart skulle blifva händelsen om K.
M:s nåd. propos. i delta hänseende skulle af R.
Att, utom de på grundlagsenlig! sätt af de 4 RiksStm till markegångs sättning valde deputerade, tillkalla ett besj *idt antal deputerade såväl ifrån räntetagande tjenstemän och inrättningar, som ifrån räntegifvare, är ett förslag hvars utförbarhet jag sannerligen ej förstår, och hvars fördelar jag icke heller mäktar inse; men hvars olägenheter deremot synas mig vara oberäkneliga, äfven som de strider och besvär hvilka deraf måste otvifvelaktig! uppkomma; och anhåller jag pä grund häraf, att StatsUtsk. icke måtte föreslå dess antagande af R.
Då jag anmälde mig, var det för att uttala den åsigt jag hyser i motsats med de anmärkmr, som af 2:ne talare här blifvit gjorde mot formen för behandlingen af denna vigliga fråga; icke för att jag vill helt och hållet bestrida anmärknme sjelfva, men destomera deras lämplighet, dels i allmänhet, och dels med afseende på denna fråga särskildt.
Anmärknme innehålla nemi. ett klander mot Konungens rådgifvare för det de icke hört vederbör, colhr öfver comitéens förslag, sedan detsamma till K.
M. inkommit, äfvensom man här velat tillstyrka StatsUtsk. att uti sitt utlåt, i ämnet föreslå R.
St. att hos K.. M. anhålla om ett sådant hörande, innan frågan till hufvudsaklig åtgärd företages.
För min del kan jag icke påminna mig någon åt R.
St. förbehållen rättighet ali föreställa K.
M. den ordning, Han bör följa vid ärendens behandling.
Det är här visserligen sagdt, att Reg.F. föreskrifver huru förfaras skall, dä frågor af Konungens rådgifvare för Konungen framläggas; men om sä är, och om fel deremot är begånget, kan jag icke se annat, än att grundlagens ord dervid böra tillämpas, så att nemi.
Const.Utsk. framställer anmärkn. mot den rådgifvare, som en sådan grundlagens föreskrift åsidosatt.
Detta är formen för klander i sådant fall, icke att i RiksStm uppläxa rådgifvarne för deras förfarande.
Konungen funnit frågan efter
Sin åsigt tillräckligen utredd, funnit att vederbör, embetsverk varit tillräckligt hörde i ämnet, och sedan till R.
St. framställer densamma såsom Konungen godkändt den, återstår för Ulsk. icke något annat, än att undersöka frågan, och R.
St:s åtgörande sedermera måste enligt grundlagen inskränkas till frågans antagande eller förkastande.
Med formen hafva de icke något alt skaffa, den är icke deras diskussion underkastad förr, än anmärkn. emot Konungens rådgifvare blifvit uti Const.Utsk. gjord.
Skulle nu collme än ytterligare höras i denna fråga, föranledde sådant uppskof lill en annan riksdag, och deruti kan jag icke med min röst instämma.
En mängd anmärkmr hafva sedermera blifvit framställde mot betänk, i sin helhet.
Jag tillstår, att jag icke var beredd att vid detta tillfälle ingå i någon egentlig diskussion i detta ämne.
Jag trodde likasom någre talare på detta rum, att frågan är af den stora vigt, att det vore bäst att de comiterade, åt hvilka R.
St. uppdragit 2. H. 4 50 Den 8 Januari. frågans behandling, finge med sans genomgå ämnet och uttala sirt åsigt innan den i Stånden diskuterades, men då anmärkmr nu blifvit gjorda mot förslaget, och det åtminstone strider mot min önskan, att de obesvarade måtte gå till Utsk., anhåller jag att med några få ord få uttala min åsigt i motsatt sylte.
Äfven mig, likasom den värde talare hvilken framställt anmärkmne, gläder det på det högsta, att en så ytterst vigtig samhällsfråga blifvit föremål för R.
St:s pröfning, och om man än vid förslagets utarbetande icke gått så genomgripande tillväga, som R.
St. vid föregide tillfällen begärt och äfven jag för min enskilda del skulle kunnat önska, så hindrar det mig dock icke att hysa erkänsla för Regeringen för hvad som i ämnet blifvit åtgjordt, och t. o. m. erkänsla för det man icke gått så genomgripande till väga, som jag såsom enskild önskat.
Frågan är nemi. en af de mest genomgripande, ja! säkerligen den mest ingripande i enskilda förhållanden, som för närvar, kunna blifva föremål för R.
Sl:s behandling.
Att man dä går tillväga med varsamhet, att det lemnäs någon tid för att se, huru de första stegen på denna bana taga sig ut, det anser jag vara klokt och nyttigt.
Frågan om räntepersedlarnes lösen efter en viss bestämd grund är den vigtigaste, emedan derigenom förekomrnes prejeri och att sådant icke alltid ägt rum, har man skälig anledn. att tro till följd af de klagomål, som uppstått emellan räntetagare oah räntegifvare.
Detta anser jag vara hufvudfrågan och, som jag nyligen uttryckte mig, jag är glad alt den, som jag hoppas, går igenom, men att nu genast taga ut steget och införa en komplett lösen utaf alla dessa skattepersedlar emot penningar, det tror jag vara så mycket farligare, som det ännu icke är rätt säkert kändt, om det är förmånligt för allmogen.
Om jag icke misstager mig allt för mycket, så har ett sådant heslut af R.
St. blifvit fattadt på 1730:talet, att lösen skulle erläggas för skattepersedlarne, men det räckte icke länge förr än just räntegifvarne inkommo med klagomål deröfver och förklarade, att det vore mycket svårt att under goda år afsätta spanmålen, och önskade de sig derföre tillbaka till den tid, då de fingo lemna deras skatter in natura.
Med denna erfarenhet är det försigtigt att antaga den grund, sorn upphäfver de största olägenheterna af nuvar. förhållanden.
Jag anhåller att detta mitt yttrande mätte få åtfölja den K. propos:n till Utsk.
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, emedan ämnet är outredt, på sätt jag redan anmärkt.
Men då tal här blifvit hällne i sak och Gr.
Anckarsvärd jemväl sig utlåtit för att pä förhand stämma meningarne efter sin tanka, så torde det vara skäl, för att icke säga nödigt, att de, som tänka olika, äfven yttra sig i den motsatta rigtningen.
Jag vill dock först uttala något närmare min mening ronde formfrågan, emedan den jemväl af Frih.
Hamilton blifvit vidrörd.
Han har sagt, att om man klandrade formen för ärendets behandling, så borde sådant ske i Const.Utsk. genom anmärkn. mot Konungens rådgifvare.
Om man så gjorde, månne man dermed vunne någon utredning i sak?
Stats.Utsk. befunne sig i samma kunnighet eller okunnighet som förut.
Min mening är icke alt åstadkomma trassel, utan Den 8 J a n u a r i.
Si en fullständig upplysning om ärendet, och derföre har jag instämt med Frih. Cederström, Jakob. Hr Sandströmer har sagt, att det kunde vara likgiltigt, hvem som yttrade sig föret eller sist i en fråga, blott yttrandet skedde med vederhörl. sakkännedom.
Nå väl ! -hg vill antaga att SlatsUtskis samtlige ledamöter ägde kammarråds kunskaper och erfarenhet.
Men de äga dock icke kanunarcollegii arkiv eller kontors-chefers och andra underordnade tjenstemäns biträde för frågans utredning.
Afven om de hade alla dessa tillgångar, så sakna de tid alt med erforderlig noggrannhet anställa undersökningar i det ämne, som nu blifvit föremål för vår öfverläggning.
Det är klart att StatsUtsk. först mäste tillse, att Statsregleringen blifver färdig.
Dä man känner vidlyftigheten af delta arbete, och mängden af de K. propos:r som dermed sammanhänga, så lärer väl ingen kunna föreställa sig, att StatsUtsk. skall medhinna både detta åliggande och en grundlig granskning af comitéens förslag under den tid, sorn för riksdagens fortfarande anses vara bestämd.
Granskningen kunde då endast ske på måfå, hvarmed riket och de sakägande icke kunde vara belåtna.
När man väl icke beslutar sig till att afgöra denna vigtiga fråga ulan vederbörlig utredning, sä lärer remissen till StatsUtsk. blifva utan annan påföljd, än ett sådant svar.
Anckarsvärd har sagt, att comitéens förslag vore öfver allt beröm.
Om så förhåller sig, hvarföre hafva icke kammarcoll., statskont. och jemväl kammarrätten fått tillfälle att instämma uti detta loford?
Manne, om man väntat sig något sådant, man gått collina förbi?
Snarare frestas man tro, att deras förlig:de varit föranledt af vederböra farhåga det anmärkmne frän dessa embetsverk skulle blifva alltför mänga och svåra.
Hyser man verkligen den tanken, att förslaget vore öfver allt beröm, så inser jag icke, hvartill en remiss till StatsUtsk. skulle tjena, om icke till iakttagande af en tom formalitet.
Dylika vitsord om ett förslag, som den berömmande knappast torde hafva ännu hunnit genomläsa, påminna mig berättelsen om en öfverrättsdornare, som hade en medhjelpare till sin rådgifvare i kinkiga mål.
DA medhjelparen vid något tillfälle sade, att en sak vore så invecklad och svår ali utreda, det han icke visste hvad råd han skulle gifva domaren, svarade denne: bekymra eder icke derom, i det målet gillar och fastställer jag underrättens dom, såsom välgrundad.
Grefven har medgifvit, att K.
M. icke funnit skäligt bifalla comitéens förslag, det skatteköpeskillingar skulle efterskänkas.
Manne icke, om vederbör, cmbetsverken blifvit hörda, flere delar af samma förslag rönt lika öde?
Grefven har sagt, det böra vara en tillfredsställelse för 11.
St. om de någon gång kunde gifva den skattdragande skänker, då de så ofta nödgas taga ulskylder.
Men jag beder eder, mine Hrr! besinna, hvad skänker till den skattskyldige betyda.
De kunna icke göras med mindre Staten äger öfverflödiga tillgångar.
I annan händelse och sådant förhållandet är hos oss, der man behöfver alla möjliga tillgångar, blir följden den, att hvad man sålunda skänker den ene, måste man taga från den andre.
Dä skatteköpeskillingen för kronohemman bestämmes efter den låga beräkningsgrunden af hemmanets räntor för 10 år, hemställer jag om det är skäligt, att 4* 52 Den 8 Januari. efterskänka åt den i alla fall så mycket gynnade skatteköparen denna ringa afgift, för att påbörda henne andra.
Anckarsvärd har uppräknat en mängd curiosa, hörande till vårt skatteväsende och benämnt dem abderiliske.
Det är ett sätt att argumentera, som Grefven brukar, när han vill all några af våra samhällsinrättningar skola såsom icke fullkomliga afskaffas.
Grefven har efter sin vana äfven vid detta tillfälle kastat skulden på bristerna i vårt representationssätt.
Men jag vill fråga den värde ledamoten, om det representations-förändrings-förslag, som är 1840 uppgjordes af Const.Utsk. deri Grefven då var ordf., förtjenade namn af fullkomligt eller af något annat?
Ilr Grefven bar ansett såsom en stor förtjenst, altalia räntepersedlar blifvit sammanslagna till 2:ne, nemi. spanmål och smör.
Detta förslag kan hafva sin goda grund deruti, ali Sveriges hufvudnäringar äro åkerbruk och boskapsskötsel.
Men vi hafva en Salje näring, som gifver hvarken spanmål eller smör, nemi. bergsrörelsen; hvarföre skulle då de räntepersedlar, som förut blifvit bestämde i bruksrörelsens afkastning, eller i skogshushållningen, icke finnas i förslaget?
Någon annan orsak synes ej lill, än den altman, om jag så må uttrycka mig, haft förkärlek för smör och bröd.
Grefven har sagt, att de fleste räntegifvare ej finnas pä detta rum.
Jag åter påstår all de störste af (lein finnas här och således just de som bäst äro i tillfälle att bedöma huru många och olika räntepersedlar i sammanslag verka lill en jemnare utskyld från det ena äret till det andra.
Ett stånd, der så beskaffade ledamöter finnas, bör företrädesvis kunna behandla en sådan fråga som den om skatlejemkning.
Grefven har ansett fördelen af denna förändring lmfvndskligen tillkomma bönder och att det vore mycket illa gjordt af Konungens rådgifvare att icke befordra allmogens bästa.
Jag tror icke att detta förslag är så alldeles till böndernes fördel.
Det kan hända att räntepersedlarnes lösen med penningar blifver allt för betungande.
Såsom exempel derpå vill jag anföra, att om allmogen pä ^Vikbolandet i Östergöthland, hvarifrån mycket spanmålsräntor utgå, skulle föra all dithörande säd in på torgen i Norrköping och Söderköping för att der försäljas till penningars erhållande före rätter afradsdag, så skulle spanmålsprisen å dessa städers torg falla så betydligt, att det understege markegången och att bönderna följaktligen förlorade derpå.
Men låtom oss antaga att detta förslag vore företrädesvis gynnande för b änder ne, efter som Grefven begagnar detta ord, hvilket i ett annat stånd låter bättre än räntegifvare, ehuru detta uttryck såsom gällande både för bönder och andra hemmansägare är bättre — antagom, säger jag, att skattejemkningsförslaget vore gynnande blott för räntegifvare, borde ej Konungens rådgifvare yrka någon annan mening?
Hafva icke rädgifvarne att tillse det staten kan bära sig, och följaktligen att kronans inkomster icke varda förminskade.
Om de så blifva genom skattjemkningen, huru går det då?
Riksstyrelsen kan icke utföras, och när Konungens propos:r om ökade skatter till bristens fyllande komma till Ständerne, så vända desse den afvoga sidan till och Regeringen får ingen ökad bevillning.
Det är alltså försigtigt af Konungens rådgifvare att icke efterskänka hvad statsverket äger, innan de veta om och hvad som Den 8 Januari. 53 kan fås i stället.
Ilar bör icke vara fråga oin att gynna den ene eller andre, utan om upprätthållande af ett samhälle under hvars skydd vi alla lefva.
Grefven har sagt, alt penningen vore den säkraste mätaren af våra varuvärden.
Jag tror likväl, att Grefven derutinnan vederlagt sig sjelf, genom yttrandet att räntepersedlarna vore i stigande.
Sådant kan icke ske med mindre penningen är i fallande; och sä har förhållandet äfven varit.
Det är alltså klart, att om Regeringen har penningar i st. f. räntepersedlar, och penningen faller i förhållande till dem, så får kronan derigenom mindre inkomst än om räntepersedlarne utgjordes in natura eller löstes efter markegång.
Penningen har alltid varit en sådan förändring underkastad, särdeles efter Amerikas upptäckt och under cn vidsträcktare handel med andra länder.
Under det de ädlare metallerne falla i värde, hålla sig födoämnena i pris; hvarföre?
Emedan det är arbetet, som bestämmer varors värden, och arbetarens lefnadskostnad, som bestämmer dagsverkslönen.
Derföre blifva lifsmedleu i tidernas längd den säkraste måttstocken för varors värden.
Sädesprisen kunna visserligen hastigt förändras från det ena året till det andra, men icke så i längden, ty på lifsmedel blifver öfverhufvud aldrig något långvarigt öfverflöd, emedan folkmängden ökas i samma män och vanligen mera, än tillgången pä lifsmedel tilltager, på sätt något hvar fått förnimma, genom fattighjonens öfverhandtagande tillvext i Sverige.
Se vi tillbaka på äldre förhållanden i vårt land, så finna vi alt en tunna spanmål i Carl XI:s tid gällde 2 till 3 daler silfvermynt.
De, som då fingo lösa sin spanmål med penningar, betala nu 36 sk. eller 1 r:dr för hvarje tunna, i st. f. 7 eller 8 r:dr.
Om man nu skulle öfver hela Sverige, likasom i de eröfrade landskaspen, betala sina räntepersedlar med penningar efter kronovärdi, i t. f. markegång, så finge, på sätt jag sålunda utredt, kronan blott j enelid af verkliga värdet.
En mycket större bevillning blefve då erforderlig för att fylla bristen i de ordinarie räntorna och Regeringen skulle följaktligen varda i ännu högre grad, än för närvar., beroende af R.
St:s gifmildhet vid hvarje riksdag.
Detta Regeringens beroende är stort nog ändock, hvadan R. o.
Ad. icke bör söka alt detsamma föröka.
Om än penningen vore till sitt värde jemngod med räntepersedel, så måste jag dock afstyrka utbytet så länge 72 § Reg.
F. medgifver rättighet för R.
St:s bank att få sina sedlar gällande i riket såsom mynt.
Då en hvar kan åläggas att, i st. f. silfver, mottaga en bmosedel, så är ingen i Sverige säker om sin förmögenhet ej heller
Regeringen om beloppet af sina inkomster
Den sista realisationen slutade, på sätt J alle veten, så att innehaf-’ varén af bankens sedlar i stället att få 48 sk. silfver för sin sedel, fick åtnöja sig med 18 sk. i silfver.
Sålänge detta grundlagsstadgande icke är undanröjdt, kan jag ännu mindre tillstyrka någon åtgärd, som åsyftar att sätta penningar i st. f. räntepersedlar, ty derigenom skulle icke allenast Regeringen, utan hvarje officer, hvarje civil embetsman, som har indelning, nödgas äfventyra att åtnöja sig med bankens papperslappar, när riket råkade i olycka, och banken blefve oförmögen att sina sedlar med silfver inlösa. 54 Den 8 Januari.
Då jag har ilen åran att vara ledamot i det Utsk., som kommer att handlägga denna fråga, skulle det vara olämpligt alt här ingå i sjelfva saken, enär de framställningar som nu göras, endast ske i ändamål att komma under Utsk:s ompröfning.
Deremot anhåller jag alt fä yttra några ord i tvisten som uppkommit angale formen för frågans behandling.
Hamilton har redan sagt, att om den 1111 iakttagne formen vore oriktig, d. v. s., örn fel vore begånget emot 10 § Reg. F., så borde anmärkn. mot Konungens rådgifvare icke göras här på detta rum, utan i ConstUtsk.
Reg. F:s 10 § lyder sålunda: ”Innan ärenden hos Konungen i Stats-radet föredragas, skola de, genom nödige upplysningars inhcmtande från vederbör, embetsverk, af den föredragande beredas”.
Således, om denna föreskrift blifvit uti förevar, ämne förbisedd, så är den enda rätta vägen för klander i detta af seende, att såsom Frih.
Hamilton angifvit i Const.lltsk. göra anmärkn. emot Konungens rådgifvare.
Hvad bar 1111 Hr von Hartmansdorff svarat härtill ?
Jo! alt örn den utvägen begagnades, så skulle den icke leda till det resultat, han åsyftat.
Men, märken väl, mine Hrr! att Hr von Hartmansdorff, som icke kunnat bestrida riktigheten af Frih.
Hamiltons sals, dermed har sagt, att, emedan grundlagens efterlefnad i detta fall ieke ledde till det af honom önskade ändamål, sä borde den nu icke heller följas.
Det är nyttigt att lägga detta viii pä minnet.
Det torde icke vara lämpligt att för närvar. , och innan vederbör.
Utsk. sig yttrat, vidlyftigare orda uti detta vidt omfattande ämne eller ingå uti omständligare utredning af comiterades förslag; men jag anser mig dock böra i anledn. af här gjorda anmärkmr meddela några upplysningar, på det att de, som icke hunnit taga fullständig kännedom af comiterades arbete, åtminstone icke måtte blifva vilseledde i afseende på beskaffenheten af comitéens förslag och motiverne derför.
Anckarsvärd synes hafva föreställt sig, att då comiterade, som företrädesvis föreslagit, att räntorna mätte förvandlas till en ständig penningeskatt, det oaktadt uppgjort ett annat alternativt förslag, detta härrört af fruktan att Regeringen skulle vara obenägen att antaga det förstnämnda.
Comiterades förslag upplyser emellertid det orsaken härtill endast varit, att, då förstberörde framställning om räntornes utsättande i penningar är afvikande från hvad förut i ämnet blifvit föreslaget samt af Regering och Ständer gilladt, ansågo comiterade sig äga förbindelse, att jemväl afgifva ett förslag i öfverensstämmelse med sistnämnda grunder, eller de nuvar. räntepersedlarnes förvandling till färre.
Under loppet af 1700-talet hafva, vid flera särskilda tillfällen, framställningar blifvit gjorda af de skattdragande, att räntorna måtte bestämmas i penningar, och frågan derom har äfven varit föremål för vederbör, embetsverks åtgärder.
Sålunda har kammarcolhm d. 14 Oct. 1778 afgifvit utlät. ang:de de olika skattläggningssätten, hvaruti anföres, att utsättandet af en viss och ständig penningeränta onekligen ägde flera betydliga fördelar, sorn skattläggning i persedlar saknade, eller att det vore enklast, redigast, för den skaltskyldige Den 8 Januari.
55 mest begripligt oell <let minsta missbruk underkastadt; att uppbördsförvallningen derigenom blefve långt mindre kostsam oell vidlyftig; alt jordeböcker och räkenskaper vunno den enkelhet, som bör åtfölja ett räkenskapsverk; samt att rörelsen och penninge circulationen i landet derigenom skulle i ansenlig mån ökas; och fastän kammarcolhm likväl af skäl, som till betydlig del hemtats ifrån den ömsesidiga lättnad som räntepersedlarnes leverering in natura ansågs medföra, lemnade företräde åt persedelränta, visas dock häraf att det förslag, comiterade ställt i första rummet, icke varit nytt.
En värd talare har yttrat, att, då tillförene räntorne varit bestämde att utgå i penningar, förändring deruti skulle hafva tillkommit i följd af läntegifvarnes önskan att hellre få lemna dem in natura; men så var likväl icke förhållandet, ty upphäfvandet af 1735 års beslut om viss och ständig markegång å räntepersedlarne härledde sig deraf, att indelningshafvarne ansågo sig derpå hafva förlorat och det var således för deras skull, som förändringen skedde, hvarefter den äfven utsträcktes till de kronan behållne räntor.
Huruvida räntorne böra förvandlas i penningar 'eller om, i händelse desamma fortfarande utsättas i persedlar, dessa alltid skola efter markegångspris liqvideras, utgör naturligtvis 2 särskilda, fastän under disskussionen något sammanblandade frågor; men bådas afgörande måste dock väsendtligen bero derpå, huruvida åtgärden är öfverensstämmande med de skalldragandes förmåga att kontant afbörda sig berörde räntor.
Comiterade hafva uti sitt betänk, sökt ådagalägga, att de skattdragandes rätt icke genom någotdera af dessa alternativ skulle blifva förnärmad.
Derför synes tala, först och främst att då StatsUtsk. vid 1840 års riksdag föreslog räntepersedlarnes liqviderande med penningar efter medelpris, antog BondeSt. det i sådan syftning uppgjorda förslag.
Dessutom visar sig af bilagorna till comiterades betänk, att, sedan Staten afsagt sig rättigheten att uppsäga räntepersedlarne till leverering in natura, hvarefter det berott på räntegifvaren ensam att verkställa en sådan uppsägning, så hafva ganska få af dessa sednare begagnat denna rätt, utan i stället med penningar erlagt lösen för sine räntepersedlar.
Slutligen bör ock erinras att, derest alla räntor på sätt R.
St. förut beslutat, och hvilket äfven synes öfverensstämma med K. M:s nåd. afsigt, blefve till Staten indragne, men uppsägningsrätten å räntegifvarnes sida dervid likväl skulle bibehållas, så komme staten att stundom underkastas äfventyret att emottaga ganska betydliga qvantiteter spanmål, och nödsakades att, för sådant ändamål, hålla många och stora magasiner samt vidkännas dermed förenade dryga kostnader.
Det har blifvit anmärkt, att då comiterade föreslagit de nuvar. räntepersedlarnes förvandling till färre, hade de icke bort inskränka sig till spanmål och smör, utan äfven för bergslagsorterne föreslå jern.