Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Järta kallades att intaga hans plats.
Hr Forssell säger: att Järta med bekymmer och förargelse följt hvad som beslutats och föreslagits vid riksdagen och att det » stundom kom öfver honom det jacobinska lynnet från 1799. » Han var således väl icke obenägen att intaga sin förra plats vid rådsbordet, men förbehöll sig dock, att han dervid icke skulle vara bunden längre än till maj det följande året.
Han fortsatte dock icke föredragningen längre än från den 15 nov.
1815 till den 13 mars 1816.
Under denna korta tjenstetid hade
* flera uppträden egt rum inom konseljen, särskildt mellan kronprinsen och honom, och denna gången blef det icke någon hemlighet, » att det var ombyte af politiskt system, en seger för 1815 års riksdagsmajoritet », som föranledde Järtas plötsliga afgång i mars månad från den plats han lofvat behålla till maj.
Hr Forssell tillägger härom: » sina fiendtliga afsigter mot 1815 års särskilda utskott och dess ordforande prosten Schwerin hade Järta således ej fått tillfälle fullborda. »
Det är redan erkändt, att Järta var en för länet särdeles verksam och gagnelig höfding.
Härtill kommer äfven, att han under sin embetstid der afgaf många och vidlyftiga utlåtanden, » som voro mönster för en svensk embetsmanna-stil ».
Men att det rådde stor oreda och förekommo svåra försummelser på landskansliet och i landskontoret, hvilka öfverskyldes och försvarades af landshöfdingen, detta upplyses af hvad som här nedanför meddelas efter Forssell.
» Indrifningen af fem testamentsbevillningar i St. Kopparbergs län hade under längre tid, för en af dem ända från 1808, varit fördröjd, och kommissarier och fullmäktige i riksgäldskontoret hade under åren 1817 — 19 fyra gånger härom begärt upplysning af konungens befallningshafvande
— utan att ens erhålla svar.
Ärendet öfverlemnades då af fullmäktige i riksgäldskontoret till justitieombudsmannen, som först efter två gånger upprepad begäran om förklaring erhöll den äskade upplysningen om ärendets skick.
Deruti ingick dock ingen förklaring, hxarför k. befallningshafvande så länge underlåtit att besvara riksgäldskontorets skrifvel-ser, och justitieombudsmannen fann sig derför föranlåten att öfverlemna handlingarne till advokatsfiskalen i Svea Hofrätt. » Det embetsmemorial, i hvilket advokatfiskalen hos Svea hofrätt anställde åtal mot Järta, som förklarat sig personligen bära ansvaret för försummelserna, hafva vi icke varit i tillfälle att få läsa, men känna oss öfvertygade, efter det omdöme hr Forssell derom fällt, » att det vimlade af oformligheter ».
Så mvcket enklare hade försvarsskriften kunnat blifva.
Den blef motsatsen.
Endast slutet deraf är infördt i lefnadsteck-ningen, men detta upptar sju tättryckta sidor.
Gerna instämma vi deruti med minnestecknarén, » att detta försvar är en mästares och lyfter sig stundom till verklig vältalighet », ja, » att det är ett advokatoriskt konststycke ».
Men deri har Järta också tecknat sig sjelf som den anspråksfulle och • hänsynslöse aristokraten och byråkraten, i hvars uppfattning det ingick, att riksgaldskontoret, som ej var k. maj.ts utan ständernas verk, icke egde samma anspråk på uppmärksamhet från k. befallningshafvandes sida som kollegierna.
» Till ett sådant verk ansåg han sig endast ha höfiighetspligter, men inga ¿ndra skyldigheter att uppfylla, än hvad angick att lemna laglig handräckning, då en sådan äskades. »
Men då, som redan är medgifvet, advokatfiskalens embetsmemorial vimlade af oformligheter, kan det med fullt skäl sägas, att Järtas försvarsskrift öfverflödar af sjelf berömmelse och till stor del är upptagen af sådant, som till saken icke hörde, hvartill bland annat kan räknas ett hätskt utfall mot några » sig kallande publicister i hufvudstaden ».
För försummelser i embetets utöfoing dömdes Järta till 50 rdr b: co i böter; men visst är, att om en lägre stående tjensteman, under jemförliga förhållanden, till Svea hofrätt inlemnat en sådan försvarsskrift, — hade den än vittnat om samma advokatoriska mästerskap som denna — så hade försummelserna fatt en strängare påföljd och böter hade då icke uteblifvit, hvarken för de många beskyllningar mot myndigheter och embetsmän, som deri förekommo, eller för det myckna, till saken icke hörande, som deri upptogs.
Försvarsskriften fick på så sätt ett efterspel, att den infördes i tidningen Argus i sept.
1821 och att redaktionen försåg den med en inledning och efterskrift, i hvilken senare de omdömen Järta i försvarsskriften infört om de » sig kallande publicister i hufvudstaden » med skärpa bemöttes.
Den retliga sinnesförfattning, i hvilken Järta då befann sig, dref honom till ett steg, som väl aldrig någon annan svensk undersåte tagit så fullt ut.
Han afeände en långskrifvelse till K.
Maj: t, deri han på ett gräsligt sätt utmålade de vådor, som hotade kungligheten och fäderneslandet, om tidningame finge fortfara att på det sätt som vederfarits honom, skymfa rikets högre embetsmän.
Det vanliga sjelf-berommet intog en rymlig plats äfven i denna skrifvelse.
Han undanbad sig, » naivt nog », tillägger Forssell, användandet af indragningsmaktens vapen och slutade med en anhållan, att skrifvelsen till hans rättfärdigande måtte få inforas i Post-och Inrikes Tidningar.
(Sintet följer i nästa häfte.) Landtdagen.
i Helsingfors.
(Från en finsk korrespondent.
Helsingfors i början af januari 1885.
Herr redaktör!
Alla sinnen hos oss äro for närvarande upptagna af | den stundande landtdagen.
Det är väl ännu för tidigt att j yttra något om densamma, men hvaije ständermöte har sina I förberedelser, hvilka af den stora allmänheten omfattas med!
samma intresse som sjelfva landtdagarnes förhandlingar.
Mera; än något annat är det landtdagsvalen, som bringa sinnena i svallande rörelse.
Af denna orsak har det offentliga lifvet i senaste höst varit mer än vanligt lifligt och vaket Landt-dagskallelsen utfärdades senaste vår, och valkampanjen begynte här och der redan under sommarens lopp, men nådde sin spets först under hösten, då de flesta och vigtigaste valen försiggingo.
I många städer gjordes mycket iMga valförbe-redelser, och de olika partierna sökte att till förmån för sina kandidater svärta ner hvarandra efter bläckets förmåga.
Nu mera är fälttåget lyktadt på alla håll, och intresset har svalnat i samma mån qvadraten på afstånden från valen tilltagit Striden har dock haft sin politiska betydelse, som förtjenar en närmare redogörelse.
Om jag påstår, att landtdagsvalen deiina gång omfattats med större intresse än förut, att valkampanjen varit mer upprörd än någonsin, så gäller detta likväl endast ett af våra fyra stånd, nämligen borgareståndet En blick på arten och beskaffenheten af vårt fyrkammarsy-stem skall ådagalägga, hvarför valen till nämda stånd påkallar den största uppmärksamheten hos oss.
Af våra fyra stånd står det första,ridder$kapet och adeln, hvari de grefliga, friherrliga och adliga ätternas hufvudmänhafva säte oeli stämma, lielt och hållet utom valstriden.
Det ar endast trenne omständigheter, hvilka kunna vålla en förändring i detta stånds sammansättning.
Först och främst dödsfall bland ättefadren, men ju kortare afståndet blir mellan landtdagame, dess mindre komma dylika förändringar att göra sig märkbara.
Den andrn omständigheten är huf-vudmännens rättighet att låta ätten företrädas af någon annan adelsman.
1 samma mån som de politiska intressena blifva allt mer tongifvande, kommer ett dylikt öfverforande af politisk representationsrätt antagligen att blifva allt sällsyntare.
Slutligen kommer i tredje rummet regeringens rättighet att upphöja ofrälse i adligt stånd.
Skulle hon i vidsträcktare mån göra bruk af denna rättighet, så kunde ridderskapet och adeln rikligen rekryteras med farska element, men i regeln är detta ej fallet hos oss.
Vid instundande landtdag skola dock flere nyadlade göra sitt inträde i ståndet.
Bland dem märkes det fenno-manska partiets främste man, senatora G.
Z. Forsman, som tack vare sin gunst hos generalguvernören blifvit upphöjd i adligt stånd, hvarvid han antagit namnet Yrjö-Koskinen, det första finska adliga namn i vår adelskalender.
Hr Yxjö-Koskinens första uppträdande i ridderskapet och adeln torde for öfrigt icke blifva utan sin märklighet.
Vid våra förra landtdagar har han varit den allsmäktige ledaren i preste-ståndet.
Här har han stått som en primus inter pares, hvars ord hafva fått rikt genljud, och detta stånd har följt honom som en man.
I ridderskapet och adeln skall endast en högst knapphändig minoritet följa hans banér, hvarförutom senats-taburetten har lagt ett tryckande band på hans förut så obesvärade och hänsynslösa uppträdande i politiska frågor.
I sammanhang härmed må nämnas, att af adelns mest framstående representanter vid föregående landtdagar hrr L. Mechelin och R. Mofitgomery numera tillhöra regeringen.
Bland öfri^e nyadlade, utom hr YrjÖ-Koskinen, märkas jordbruks-chefen senator O. Norrmén, en af vår regerings mest dugande man, vidare vetenskapsmannen, statsrådet L. Lindelöf \ som vid senaste landtdag var talman i borgareståndet, samt kommerserådet A. W. Wahren, disponent för Forssa stora bomullsfabrik, en af våra mest utpreglade skyddstullpolitiker.
Om ridderskapet och adeln företer en stabilitet af högst konstant natur, så kan man deremot säga om vår andra kammare, presteståndetf att dess karaktär är i viss grad
Ur Dagens krönikap V. 2.
13exklusiv.
Det är väl en af det föråldrade fyrkammarsystemets största oegentligheter, att två grupper embetsmän, prester och skollärare, bilda en fjerdedel af representationen.
En reform af vårt urmodiga representationsväsende måste närmast hafvn till ögonmärke upphäfvandet af denna oegentlighet.
Preste-ståndets tillvaro i vårt politiska lif kan endast betraktas som en antiqvitet, den der ej mer torde förekomma i något annat l^nd.
Då presteme endast «tgöra en ringa bråkdel af nationen är det sjelffallet, att valen till detta stånd ej kunna ådraga sig någon allmännare uppmärksamhet.
Det är endast högskolans val .af två representanter i ståndet, som tillvinner sig större offentligt intresse, och det emedan universitetet hos oss utgör hufvudhärden för den rådande partifejden.
Till 1877 års landtdag sände högskolan två fennomanske representanter, till 1882 års två antifennomanske.
Denna gång synas universitetets valmän blifvit vunna för en hos oss s. k. liberal försonlighetspolitik, som söker skifta jemt mellan partierna.
De valde blefvo sålunda medicine professorn J. W. Runeberg, antifennoman, och historieprofessorn J.
B. Danielson, fennoman.
Den förstnämde representerade högskolan på ett förtjenstfullt sätt vid senaste landtdag, den senare är en ännu helt ung professor, som politiker opröfvad, ehuru han visserligen i sin tidskrift Valroja (Väktaren) någon gång har inlagt en gensaga mot fennomanins största öfverdrifter.
Att högskolans andre representant vid senaste landtdag, professor C.
G. Estlander, onekligen en af vårt lands kunskapsrikaste, intelligentaste och i alla afseenden mest framstående män, föll igenom för denne homo no-rm, har på många håll upptagits som ett beklagligt faktum, ett eklatant bevis på vådan och kortsyntheten af de allianser, hvilka våra s. k. liberale och fennomaner ofta ingå med hvarandra.
Den förlust, som det antifennomanska partiet i presteståndet tack vare detta förbund led genom utgången af högskolans val, har på annat håll blifvit reparerad, i det nuvarande senator Yrjö-Koskinens plats i ståndet som den ene representanten för skollärarne i Borgå stift kommer att intagas af en antifennoman, skalden och publicisten Gabriel Lagm från AV iborg.
För öfrigt hafva de trenne stiften valt idel fennomaner, till en stor del samma personer som forut De få, som vid senaste landtdag djerfdes hysa en icke fen-nomansk öfvertvgelse, hafva blifvit förbigångna, och så har det äfven gått dem, hvilka uppträdt till förmån för medborgerliga rättigheter åt judarne i landet, hvarom petitioneradesvid senaste landtdag af universitetets representanter.
Ty fennomanskt, antisemitiskt och stoek konservativt, se der den utmärkande karaktären för vårt prestestånd.
Följde jag ståndens rangordning, borde jag nu öfvergå till borgareståndet, men jag vill dessförinnan yttra några ord om bondeståndet, hvilket förnämligast representerar den besutna jordegande allmogen.
Hvaije domsaga utväljer sin representant. ’ Valen till detta stånd försiggå vanligen i allsköns tysthet, de omfattas icke en gång af valmännen med något nämnvärdt intresse.
På högst få orter göras några ansträngningar för den ene eller andre kandidaten.
Orsaken härtill är ingen annan än att det politiska sjeifmedvetandet ännu ej har trängt ned till sjelfva allmogens leder.
Särskilde kandidater med olika program uppträda icke för att täfla med hvarandra om mandaten, och för det stora flertalet tyckes det vara alldeles » egalt », hvem som blir vald.
Att den bildade allmänheten förhåller sig likgiltig gent emot dessa val, torde närmast bero på den osjelfståndighet, hvarmed ståndet uppträdt på våra landtdagar.
Utan insigter i de frågor, hvilka förekomma å landtdagarne, blifva böndeme lekbollar i händerna på några fennomanske herremän, hvilka sasom hr A. Meurman förstå att imponera på dem.
I detta stånd har äfven den fennomanska studentpolitiken sin marknad.
Att så är fallet, framgår ' bland annat deraf, att några f. d. studentpolitiker, hvilka gjort sig kände som synnerligen häftige uppviglare af den akademiska ungdomen, lyckats genomdrifva sina val till ståndet.
För att blifva valbar fordras nämligen enbart, att man är egare af nagon jordparcell i resp. domsaga, och den kan man köpa för en obetydlig summa några veckor före valet.
Sådana experiment har man fått upplefva härstädes vid valet af studentpolitikeme, hvilkas uppträdande dock icke torde blifva utan all betydelse i ståndet.
t) e oreflekterande bönderne skola nämligen ställas inför valet mellan de gamle bepröfvade ledarne och desse unge upphetsare, hvilka helt säkert ej skola åtnöja sig med någon undanskymd plats i ståndet.
Sadana karaktärerna (Sch förhållandena äro, vore det alls icke omöjligt att gammal- och jungfennomanerne kunde råka här i hop i mången fråga.
Isynnerhet som de förres målsman hr Meurman, bondeståndets egentliga ledare, på senaste .tiden påtagit sig ett slags försonlig mask, medan de unge komma med farska och outslitna politiska lidelser.
För öfrigt utgöra herremännenen ringa minoritet i ståndet, knappast fjerdedelen.
Densamma är proportionen mellan de båda partierna, fennomaner och antifennomaner.
Af ståndets 60 representanter äro omkring 15 icke fennomaner.
Bland desse har man dock att söka ståndets mest framstående män, talmannen, häradsdomaren Slotte, vice talmannen, godsegaren Duneker, possessionateme Ehrström och HoUmems, folkskolläraren Anders Svedberg från • Munsala, utgifvare af tidningen » österbottniska Posten » m. fl.
Medan valen till preste- och bondeståndet försiggå under fullständig stiltje, framgå borgareståndets representanter på de flesta orter ur en stormig valkampanj med förberedande valmöten, olika kandidatlistor och liflig agitation.
Till denna kammare skicka städerna sina deputerade, och det är många omständigheter, som här gifva valen en liflullare prägel.
Städernas befolkning utgör alltid ett rörligare element, som vanligen har långt flere och allmännare intressen att taga vara på än prester och bönder.
Derför sätter sig här ett större antal valmän i rörelse, och som valbarheten till detta stånd är jemförelsevis mera utsträckt, står det äfven fritt att välja mellan ett större antal kandidater.
Då landets intelligens är koncentrerad i städerna, hvilkas bästa förmågor framkomma ur valurnorna, så är följden häraf, att borgareståndet blir väl sammansatt af dugande och skicklige män.
Här är det också som en sant frisinnad politik har sin hufvudhärd.
Våra partiförhållanden är det dock i främsta rummet, som bidraga att gifva valen till borgareståndet så stort lif och intresse.
I representationen hafva hittills de begge hufvudpartiema, fennomaner och antifennomaner, varit jenm-starka.
Medan nämligen ridderskapet och adeln samt borgareståndet äro antifennomanska, beherskarfennomanin preste-och bondestånden.
Minoriteterna hafva hittills varit mvcket fåtaliga i alla fyra stånden.
Vågskålen står sålunda i jemn-vigt, och de begge partierna hålla hvarandra i schack.
Men det ena af dem, fennomaneme, är icke tillfredsstäldt med detta sakernas tillstånd.
Deras hufvudsträfvan går ut på att uttränga motparten från allt politiskt inflytande, och för att lyckas, gäller det främst att vinna pluralitet vid representationen.
De drömma sig derför en tid, då borgareståndet tillhör dem, och under förväntan härpå göra de stora ansträngningar för att närma sig detta mål.
Lätt har man dervid uträknat, att under nu gällande valordning dessaplaner hafva alls ingen utsigt till förverkligande.
Hos oss har nämligen den politiska rösträtten i borgareståndet varit grundad på den kommunala taxeringen.
Ju flere skattören en person påförts, dess större antal röster har lian haft vid valen.
Nu har det visat sig, att de förmögnare klasserna öfver hufvud taget äro motståndare till fennomanin, som förnämligast har stöd hos de lägre befolkningslagren.
För att göra det möjligt för desse att gifva utslaget vid städernas val, begynte man yrka på, att ingen, huru högt han än vore beskattad, finge afgifva mera än 25 röster.
Denna reform lyckades partiet genomföra med de s. k. liberales tillhjelp, och till nu förestående landtdag hafva de flesta städer valt efter begränsad röstskala.
Men då den väntade segern icke dess mindre uteblef, framträdde omedelbart nva vrkanden
T v i
om röstskalans begränsning i den fennomanska pressen.
De moderatare fordra nu, att röstmaximum skall utgöra 10 röster, medan de radikale taga steget fullt ut samt yrka på, att ingen skall få afgifva mer än en röst.
Såsom motiv anföres helt rätt och slätt, att fennomanin i sådant fall skulle vinna pluralitet i borgareståndet, och utan tvifvel har man kalkylerat riktigt i detta afseende.
Utgången af valstriden mellan de två hufvudpartierna var, såsom jag nämde, på förhand beräknad.
Man visste, att fennomanin genom den obegränsade röstskalans inskränkning skulle vinna några nya platser i ståndet, men att pluraliteten liksom förut skulle blifva antifennomansk.
Det var hufvudsakligen i fabrikstaden Tammerfors, der fennomanin med tillhjelp af en talrik finsk arbetarebefolkning lyckades vinna seger, men icke en gång den fullständig, alldenstund motpartiet fick en af sina tre kandidater igenom.
Tammerfors tillkommer emellertid äran att hafva valt en af de rödaste studentpolitikerne, numera juriskandidat Lauri Kivekäs, som förut hetat Lars Stenbäck och hör till skaldens med detta namn kända slägt.
Tammerforssegern är nära nog den enda, och den är dock ingen att rosa marknaden öfver.
För öfrigt hafva fennomaneme haft otur på de flesta håll, der de uppstält sina kandidater.
Om resultatet af valkampanjen i detta fall redan var på förhand gifvet, så är det också klart, att striden ej hemtat sitt hufvudsakliga intresse från detta håll.
Det är också en helt annan omständighet, som denna gång gifvit valen till borgarståndet deras säregna märke.
Saken är nemligen den,att motpartiet gick till striden, söndradt i tvenne fraktioner, som hade uppstält särskilda kandidater i de olika städerna, de der täflade med hvarandra om segern.
Dessa fraktioner kalla sig de,t liberala och det svenska partiet, men i dagligt tal gå de äfven under namnen dagbladistenie och rikirujarnc.
Det förra namnet häntyder på att Helsingfors Dagblad är det liberala partiets hufvudorgan i pressen, medan vikingarae fatt sitt binamn från tidningen Vikingen, som utkom i böijan af 1870-talet och var detta partis första organ i publiciteten.
Redan häraf framgår, att denna söndring har anor för sig, ehuru den först i våra dagar föranledt fullständig brytning.
Närmaste orsaken dertill var framträdandet af det liberala partiets program i slutet af år 1880.
Detta program åtnöjde sig ick$ med att proklamera en frisinnad reformpolitik gent emot den fennomanska konservatismen, utan hade tillika för afsigt att bilda ett centerparti i språkfrågan och konstruerade derför upp två språkliga ytterligheter gent emot hvarandra.
Genom detta högst okloka förfarande stötte de liberale ifrån sig alla dem, hvilka med större värme och med produktivt intresse omfattat det svenska språkets och den svenska bildningens sak: i Finland.
Alla desse, som hittills i allt väsentligt sammangått med de liberale, måste nu tänka på en sammanslutning och ett uppträdande på egen hand.
Det nya svenska partiet konsoliderade sig som det yngsta af Finlands partier, och det fick ganska snart luft under viugarne.
Skilnaden mellan dessa två fraktioner framgår af det ofvan sagda.
Det ena vill vara ett rent politiskt parti, det andra är tillika ett, om jag så får säga, kulturparti.
, De liberales egentliga domän är värnandet, befastandet och utvecklandet af våra konstitutionella och statliga former, medan det svenska partiet har stält som sitt främsta mål det svenska språkets och den svenska bUdningsformens bevarande och förkofran i landet.
Det liberala partiet förklarar, att språket endast är ett medel af mindre väsentlig betydelse, hvaraf fennomanin naturligtvis drager förmånliga konseqvenser för sin enspråkighetsteori.
Det svenska partiet anser deremot språket som en bildningsfaktor af största betydelse, hvilken man icke kan lemna ur sigte under nuvarande förhållanden hos oss.
Med en optimism, som är nog omotiverad, tro de liberale, att det svenska språket och den svenska odlingen äro så fast rotade i landet, att de helt lugnt kunnatrotsa den fennomanska stormlöpningen, medan det svenska partiet anser ställningen allvarligt hotad och påkalla positiva försvarsåtgärder.
En defensiv hållning gent emot fennoma-nins anlopp är således det svenska partiets position, hvaremot de liberales ståndpunkt i språkfrågan officielt är central, medlande och försonlig, men i praktiken framträder genom eftergifter för och allianser med fennomaner samt som motsats dertill en bitter fiendtlighet mot det svenska partiet, hvars berättigande det ingalunda vill erkänna.
Det är särskildt allianspolitiken, som utgör det liberala partiets svaga sida.
Frukterna af densamma hafva endast visat sig i segrar för fennomanin och nederlag för det; motsatta partiet.
Allmänheten har följaktligen begynt känna sig osäker under den liberala fanan, och det är alls icke att förvåna sig öfver, att partiet genom hvarje ny allians lemnat bakom sig element, som ej vidare vilja följa detsamma.
Valkampen mellan dessa två fraktioner, hvilkas särmärken jag här sökt framlägga, inleddes af en häftig tidningspolemik, hvarunder svartkrita icke sparades på.
Det var de liberale, hvilka öppnade densamma.
Partiet, som hittills ensamt beherskat borgareståndet, kände utan tvifvel på sig, att det nu gälde att dela med sig, och då så olyckligt var, ville man åtminstone söka rädda brorslotten för egen räkning.
Ställningen för partiet syntes så mycket mer vacklande, som flere rätt framstående medlemmar föllo igenom redan i början af kampanjen.
Så t. ex. måste Dagbladets nuvarande huf-vudredaktör hr Chydenius i sin gamla valkrets, Torneä, vika för en af det svenska partiets kandidater.
Närmast gälde dock striden i hufvudstaden, som hade att utse 7 representanter i borgareståndet.
De tre partierna ansträngde alla sina krafter, tidningarna gåfvo sina kandidater de bästa orlofssedlar, och staden formligen öfversållades af vallistor.
Det i hela landet med spänning motsedda resultatet blef, att af det svenska partiets kandidater fem blefvo valde, medan två föllo igenom för en allians mellan de liberale och fen-nomaneme.
Röstberäkningen gaf vid händen, att det svenska partiet vid valet förfogade öfver omkring 6,500 röster, det liberala omkring 4,000 och det fennomanska omkring 3,500 röster.
Af denna kalkyl framgår äfven, att det förstnämda partiet måste vika för en allians mellan de två sistnämda.
Bland de slagne hjeltarne befann sig åter hr Chydenius, hvilken dock sedermera blifvit vald till representant förNystad.
Äfven det svenska partiets fallne hufvudstadskan-didater äro numera valde i landsorten.
Samma framgång som i hufvudstaden hade det svenska partiet dock icke i landsorten, der det liberala partiet ännu icke förlorat sympatierna.