Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ibland läste han högt, och det är mycket möjligt att det var för pålen han läste, af tacksamhet; ja, naturligtvis var det för pålen; och det handlade i synnerhet om att mänskligheten dignade under civilisationens förbannelser.
Och pålen hade sedan under många ensamma stunder tänkt öfver detta: civilisationens förbannelser.
Man tänker så godt man kan här i världen; det gjorde till och med Pascal.
Och pålen hade nu för sin del kommit till det resultatet, att med civilisationens förbannelser menades helt enkelt ingenting annat än för det första gaslyktorna och för det andra ett och annat äldre högfärdigt plank, som stod och inbillade sig att några dumma barnungars kråkfötter hade någonting med upplysningen att göra.
Och hvad nu själfva upplysningen angick, så hade pålen nog sett ruttet trä lysa i mörkret, fast inte så klart som oljelampor naturligtvis, utan snarare som gaslyktor; men planket var ju måladt, om det också var länge sedan, så inte kunde det lysa inte, hur ruttet det än var!
Det var elakt sagdt, mycket elakare än hvad som behöfdes; och så blef det töväder.
Solen sken och snön droppade ned från taken, och af rännstenarna blefvo forsande vårfloder, som med ungdomens kända förakt för allt gammalt och häfdvunnet röcko med sig både en del insnöade kräftskal och de jordiska kvarlefvorna af en gammal braxenpanka, som låg och luktade illa.
Ja, det var riktig vår, och det började spira upp gräs mellan kullerstenarna; och utanför hvarje hus fanns det en liten farstutrapp, och på hvar trapp kom det fram en katt.
På min mormors trappa låg hennes stackars försupna katt och slickade solsken och spann, och på grannens trappa låg den katten, som hade haft en papperstuss i svansen, och så vidare hela gatan utför.
Och i hökar Wålbergs trädgårdstäppa växte och spirade det; knopparna sprängdes och blefvo till stora, gröna blad, och öfver det gamla planket lutade häggen sina grenar, tunga af snöhvit blom; och så var det sommar.
Ut ur en portgång välde en ström af barnungar, somliga rena och somliga smutsiga; och öfver planket bar det af med fart in åt trädgården, och det gamla plankhjärtat svällde af förtjusning.
Men efter dem kom hökarens Karl Johan, flåsande och pustande; han var mycket tjock, fast inte så tjock som hans pappa.
Han skulle också öfver och högg i så att det knakade i bräderna, och öfver kom han.
»Jag tycker mycket om barn,» suckade planket, »men Karl Johan är för tung; ja, han är alldeles för tung.»
Det som nu kommer handlar delvis om en stadsfullmäktig; men det var inte någon af dem som vi ha nu för tiden, nej, det var en helt annan sort.
Människorna voro förr i världen inte alls som nu, och stadsfullmäktige äro också människor, och man bör inte tala mera illa om dem än om andra, ty man vet hvad man är, men man vet inte hvad man kan bli.
Jo, det kom två gamla herrar gående i backen, och den ena var en stadsfullmäktig.
Han hade ibland sina vägar åt det hållet om kvällarna och hade alltid förargat sig åt den dåliga belysningen; det fanns ingen gaslykta i hela gränden.
Men nu hade han ställt om att det skulle bli en lykta; och därför stannade han midt framför pålen, petade på den med käppen både upptill och nedtill, och så sade han till den andra herrn, som var från gasverket: »Rutten är han, men står gör han ändå, så länge vår Herre vill, och se’n ramlar han.
Den tar vi och sätter gaslyktan på; jaha!»
»Det var en fin artighet,» tänkte lyktstolpen, »om den också kunde ha varit vackrare i formen.»
Och han kände i ett ögonblick halfva sin världsåskådning vackla, nämligen den hälften, som handlar om gaslyktor (den som handlade om plank behöll han orubbad); han insåg nu klart, att gaslyktan endast var en mera utvecklad form af oljelampan, och han beslöt att följa med sin tid.
Och det kom svarta karlar med hackor och spadar, och de gräfde upp jorden och lade ner gasrör; så kommo andra och satte upp en lykta, å hvilken lykta!
Och de fejade den och putsade den på alla kanter, och till sist kom en målare och strök öfver den gamla pålen med ljusgrön oljefärg.
Men det är inte alla som kunna bära lyckan.
Det märktes snart att medgången började stiga den gamla pålen åt hufvudet, i synnerhet nu sedan han så att säga hade fått ett slags hufvud.
»Lefver du verkligen än, ditt gamla struntplank?» skrek han så mycket han orkade.
»Men vänta bara; nu får du nog se hvad upplysning vill säga!
Och för resten kan du gärna gå och lägga dig nu när som helst; jag är en gammal vän till dig, och jag vill uppriktigt säga dig, att det är tämligen smaklöst af dig att stå här och skräpa nu, när du inte längre passar till din omgifning.
Du behöfver inte bli ond, för jag menar bara väl.»
Det var mycket illa sagdt; det kan inte nekas; man vill nästan inte tro att det är sant.
Men min mormor satt just vid sitt öppna fönster och läste i en stor postilla, som hon läser i än i dag; och hon hörde hvartenda ord.
Och hon såg med egna ögon hur det gamla planket skälfde af förtrytelse; det är ju inte heller trefligt att på gamla dar bli så där offentligt förklarad öfverflödig.
För resten var det onekligen tämligen fallfärdigt och det hade visst själf ingen högre önskan än att på anständigt sätt få skiljas hädan, och det fick det också; ja, det skedde till och med på ett ganska ståtligt sätt.
Just då lykttändaren syntes uppe i backen, kände planket marken gunga under sig, och genom trädgårdstäppan kom hela flocken af barnungar rusande, klängde öfver planket och försvann i portgången midt öfver gatan.
Och efter dem kom den tjocka Karl Johan; han var nu ännu tjockare än förut, fast inte så tjock som hans pappa.
Ja, nu skulle Karl Johan öfver planket; men planket ramlade framstupa rakt på lyktstolpen, och stolpen gick midt af, och gaslyktan gick i tusen bitar.
Där lågo de nu, och så var det slut med dem.
Karl Johan gick också sönder, men han skall senare ha blifvit lagad.
Och mycket folk strömmade till från alla håll, och bland dem var också min mormor och hennes katt.
Till sist kom lykttändaren också; men som han var en fackman och det en med erfarenhet ändå, för han hade varit lykttändare i trettiosex och ett halft år, så insåg han snart, att han inte kunde tända lyktan den kvällen; och det gjorde han inte heller.
SYNDENS LÖN
DETTA är historien om en ung flicka och en farmaceut med hvit väst.
Hon var ung och smärt, hon doftade af barrskog och ljung, och hennes hy var bränd af solen och en smula fräknig.
Sådan var hon, då jag kände henne.
Men farmaceuten var en helt vanlig farmaceut; han hade hvit väst om söndagarna, och detta tilldrog sig på en söndag.
Det tilldrog sig på ett ställe på landet, så långt bort i världen, att ingen där i trakten förstod sig på att ha hvit väst om söndagarna mer än farmaceuten.
Se, saken förhöll sig på det sättet, att en söndagsmorgon knackade det på min dörr, och då jag öppnade, stod farmaceuten därute i sin hvita väst och bockade sig flera gånger.
Han var mycket artig och mycket förlägen.
»Jag ber allra ödmjukast om ursäkt,» sade han.
»Men fröken Erika var här i går med sina systrar, medan kandidaten var borta, och då hon gick, lämnade hon kvar sin poesibok för att kandidaten och jag skulle skrifva någonting i den.
Men jag vet inte alls hvad jag skall skrifva dit.
Skulle möjligtvis kandidaten ..?»
Och han bockade sig åter flera gånger.
»Vi skall tänka på saken,» svarade jag vänligt.
Jag tog alltså boken och skref för egen del in en öfversättning af »Du bist wie eine Blume», som jag själf har gjort och som jag alltid använder till detta ändamål.
Därefter började jag leta i mina papper för att se, om jag möjligen hade några gamla verser från skoltiden, som kunde passa åt farmaceuten.
Till sist hittade jag rätt på följande dåliga poem:
Du bringar min tanke yrsel,
jag längtar min längtan matt.
Du kommer, när jag är ensam
– jag drömde om dig i natt.
Vi gingo sida vid sida
i skymningen vägen fram.
I dina ögonfransar
en tår, en glindrande sam.
Jag kysste din kind, och ur ögat
jag kysste bort tårens rest,
men dina röda läppar
kysste jag allra mest.
Man drömmer ej alltid så vackert!
– Men sömnen hade jag mist.
Den långa nattens timmar
jag vakade trött och trist.
Ty dina duniga kinder
har jag smekt med min blick helt tyst,
och dina röda läppar,
dem har jag aldrig kysst.
Jag visade farmaceuten detta poem och erbjöd honom att använda det.
Han läste uppmärksamt igenom det två gånger och blef alldeles röd af förtjusning.
»Har kandidaten verkligen skrifvit det själf?» frågade han i sitt hjärtas uppriktighet.
»Ja, tyvärr,» svarade jag.
Han tackade mig mycket varmt för tillåtelsen att använda poemet, och då han gick ut ur rummet, tror jag att vi båda hade en känsla af att vi måste lägga bort titlarna med det första.
På kvällen var det en liten bjudning hos den unga flickans föräldrar.
Det var ungdom där.
Vi drucko körsbärssaft på en veranda omslingrad af humlerankor.
Jag satt och såg på den unga flickan.
Nej, hon var sig icke lik.
Hennes ögon voro större och oroligare än eljes och hennes mun var rödare.
Och hon kunde icke sitta stilla på stolen.
Hon såg stundom förstulet på mig; men hon såg oftare på farmaceuten.
Och farmaceuten liknade denna afton en tupp.
När punschen kom fram, lade vi bort titlarna.
Vi unga gingo ned på ängen för att leka.
Vi kastade ringar och lekte andra lekar, och under tiden gick solen ned bakom kullarna och det blef skumt.
Vi hade lagt ringarna och svärden i en hög på marken och stodo nu i grupper och hviskade och logo, medan skymningen föll på.
Men den unga flickan kom fram till mig ur skymningen och tog min arm och förde mig afsides bakom en lada.
»Ni måste svara mig på en fråga,» sade hon.
»Har provisorn verkligen skrifvit sina verser själf?»
Hennes röst skälfde, och hon försökte se bort, medan hon talade.
»Han skref dem i natt.
Jag hörde honom gå af och an i sitt rum hela natten.»
Men när jag hade sagt detta, kände jag ett styng i mitt hjärta; ty jag såg, att hon var ett vackert och älskligt barn, och att det var en stor synd att bedraga henne så.
»Hvem vet,» sade jag till mig själf, »hvem vet: kanhända är det denna synd, om hvilken skriften säger, att den icke kan förlåtas.»
Skymningen tätnade och det blef natt, och det brann en stjärna mellan träden i ungskogen, där vi gingo par om par.
Men jag gick ensam.
Jag minns icke längre, hvilka vägar jag gick den kvällen.
Jag skilde mig från de andra och gick djupare in i skogen.
Men djupt inne i skogen bland granarna såg jag en björk, hvars stam lyste hvit.
Vid denna stam stodo två unga människor och kysste hvarandra.
Och jag såg, att den ena af dem var den unga flickan, som doftade af barrskog och ljung.
Men den andre var farmaceuten, och det var en helt vanlig farmaceut med hvit väst.
Och han höll henne tryckt mot björkens hvita stam och kysste henne.
Men då han hade kysst henne tre gånger, gick jag bort och grät bitterligen.
DUGGREGNET
ÅTER är det höst och mörka dagar, och solen gömmer sig i rymdens skummaste vrå, för att ingen skall se hur blek och åldrad och tärd hon blifvit denna sista tid.
Men medan blåsten hvisslar i fönsterspringorna och regnet porlar i takrännan och en våt hund tjuter framför en stängd port där nere på gatan, och innan höstens första brasa ännu brunnit ned i vår kakelugn, vill jag berätta er en saga om duggregnet.
Den gode guden blef för någon tid sedan så förtörnad öfver människornas dålighet, att han beslöt att straffa dem genom att göra dem ännu dåligare.
Allra helst hade han i sin stora godhet velat dränka dem allesamman i en ny syndaflod: han hade icke glömt, hur angenäm den synen var, då allt lefvande förgicks i floden.
Men tyvärr, han hade en gång i ett sentimentalt ögonblick lofvat
Noak att aldrig göra så mera.
»Hör på, min vän,» sade han därför en dag till djäfvulen.
»Du är visserligen icke något helgon, men du har stundom goda idéer, och man kan resonera med dig.
Människorna äro dåliga och vilja icke bättra sig.
Mitt tålamod, som är oändligt, har nu tagit slut, och jag har beslutat att straffa dem genom att göra dem ännu dåligare.
Jag hoppas nämligen, att de då allesamman skola förgöra hvarandra och sig själfva.
Det förefaller mig, som om våra intressen – eljes så vidt skilda – här för en gång skulle kunna finna en beröringspunkt; hvilket råd har du att gifva mig?»
Djäfvulen bet eftersinnande i spetsen af sin svans.
»Herre,» svarade han slutligen, »din visdom är lika stor som din godhet.
Statistiken utvisar, att det största antalet brott begås om hösten, då dagarna äro mörka och himlen grå och jorden ligger svept i regn och dimma.»
Den gode guden grubblade länge öfver dessa ord.
»Jag förstår,» sade han slutligen. »Ditt råd är godt, och jag vill följa det.
Du har goda gåfvor, min vän, men du borde använda dem bättre.»
Djäfvulen log och viftade på svansen, ty han var smickrad och rörd, och därefter haltade han hem.
Men den gode guden sade till sig själf:
»Hädanefter skall det alltid duggregna.
Molnen skola aldrig skingras, dimman aldrig lyftas, solen aldrig lysa mer.
Och det skall vara skumt och grått till dagarnas ände.»
Paraplymakarna och galoschfabrikanterna gladde sig i början, men det dröjde icke länge, innan löjet stelnade också kring deras läppar.
Människorna veta icke, hvilken betydelse vackert väder har för dem, förrän de en tid ha nödgats sakna det.
De glada blefvo tungsinta.
De tungsinta blefvo vansinniga och hängde sig i långa rader eller samlades för att hålla konventiklar.
Snart arbetade man icke längre, och nöden blef stor.
Brotten tilltogo efter en svindlande skala, fängelserna öfverbefolkades, dårhusen räckte endast till för de kloka.
De lefvandes antal aftog, och deras bostäder stodo öfvergifna.
Man stadgade dödsstraff på själfmord; ingenting hjälpte.
Mänskligheten, som genom så många generationer drömt och diktat om en evig vår, gick nu sina sista tider till mötes genom en evig höst.
Dag för dag skred förstörelsen fram.
Landsändar lades öde, städer föllo i ruiner.
På torgen samlades hundarna och tjöto; men i gränderna gick en gammal halt man omkring från hus till hus med en påse på ryggen och samlade själar.
Och hvarje kväll haltade han hem med påsen full.
Men en afton haltade han icke hem.
Han gick i stället till himmelrikets port och rakt fram till den gode gudens tron.
Där stannade han och bugade och sade:
»Herre, du har åldrats på sista tiden.
Vi ha åldrats bägge, och det kommer sig däraf, att vi ha så tråkigt.
Ack, herre, det var ett dåligt råd jag gaf dig.
De synder, som intressera mig, behöfva då och då en smula sol för att trifvas.
Se här, du har gjort mig till en usel lumpsamlare!»
Och med dessa ord slängde han sin smutsiga påse mot tronens trappsteg så häftigt, att bandet brast och själarna fladdrade ut.
De voro icke svarta, utan grå.
»Det är de sista människornas själar,» sade djäfvulen.
»Jag skänker dem åt dig, herre.
Men akta dig väl för att begagna dig af dem, om du har för afsikt att skapa en ny värld!»
Blåsten hvisslar i fönsterspringorna, och regnet porlar i takrännan, och nu är sagan slut.
Den som icke har förstått den kan trösta sig med att det blir vackert väder i morgon.
HISTORIELÄRAREN
I KAFÉSOFFAN, vid middagstiden.
Det är tidig skymning, det är vinterskymning.
Det snöar vått och det regnar, och den ena krokiga, svarta silhuetten efter den andra glider i middagstimmens oroliga brådska förbi kaféets stora gråblanka ruta, liksom en gång för länge sedan de fantastiska gestalterna i barnkammarens hemgjorda skuggspel af en osynlig hand fördes fram och åter öfver ett oljadt silkespapper.
Hvad han har åldrats på sista tiden.
Där går han; hur länge skall han lyckas hålla affärerna gående?
Och där är hon ...
Har hon verkligen gjort sig besvär att sminka sig också en sådan dag som denna?
Nyss gick min gamle historielärare förbi, hvithårig, spenslig och krökt.
Han är väl nu för länge sedan pensionerad.
Hur trådsliten och hopfallen han såg ut.
När jag såg honom glida förbi fönstret med krokiga knän och ryggen i vinkel, tyckte jag mig känna hur min egen kropp, liksom påverkad af en hemlighetsfull sympati, var nära att falla ihop som ett knifblad sjunker in i sitt skaft.
Ja, min gamle historielärare ...
Hvilken djup och respektfull vördnad han ingaf mig, när jag som liten gosse första gången kom till skolan och såg hans vackra och vänliga hvita hufvud, ty det var hvitt redan då.
Och så min förvåning och min löjeblandade missräkning, då jag efter flera år kom upp i de högre klasserna, de klasser där han undervisade, och kom i beröring med honom på nära håll!
Ty det fanns ingen lärare i hela skolan, som man vågade skoja med så vildt och så hejdlöst oförsynt som med honom.
Hur hade det gått därhän?
I grund och botten hade det visst alltid varit så.
Troligen hade han redan från början varit på det klara med sin oförmåga att injaga fruktan; så ville han då till gengäld göra sig så mycket mera omtyckt.
Till medel hade han valt att söka göra sina lektioner så roande och underhållande som möjligt.
Han tog föga och ingen notis om lexorna; han berättade anekdoter, ritade karrikatyrer af påfvar och kejsare på svarta taflan och gaf pantomimiska framställningar af världshistoriens mest spännande episoder.
Han ville alltså att man skulle skratta, och det gjorde man också.
Hans lektioner blefvo oafbrutna paroxysmer af skratt, men det var icke åt hans kvickheter man skrattade, ty dem förstodo endast få; det var åt hans egen löjlighet.
I stället för att vara vår tuktomästare blef han vår hofnarr.
Mot honom kunde man tillåta sig allt.
Man tog upp stora förråd af kardborrar i klassrummet och förvandlade lektionen till en batalj; och det hjälpte icke, då läraren på det bevekligaste bad, att man åtminstone icke skulle kasta på honom, ty det roligaste och mest spännande var naturligtvis just att kasta på honom, helst om man kunde träffa honom i håret ...
Och när det en dag blef bekant, att den gamle ungkarlen ämnade gifta sig, satte man under frukostlofvet ihop ett lyckönskningstal på det miserablaste latin, i hvilket förekom åtskilliga absolut otillständiga råd angående inträdet i det äktenskapliga ståndet, och vid början af nästa historietimme upplästes så detta tal med orubbligt allvar af primus ...
Icke ens mot lektorn i grekiska, som var döf och nästan blind, nej icke ens mot en liten löjlig profkandidat hade man vågat tillåta sig något sådant.
Men så var det också det, att han hade dåliga affärer och att det gång på gång kom personer af otrefligt utseende och sökte honom på lärorummet i angelägna ärenden.
Och man hade en ständig källa till löje i den gamle lärarens dödliga förskräckelse hvar gång det knackade på dörren och den gosse, som gått ut för att öppna, kom tillbaka med det oundvikliga beskedet:
»Det är en herre därute som vill tala med lektorn.»
Så en dag – å, jag minns den som i går, det var en novemberdag sådan som denna med tidig skymning och regn och snö – så en dag inträffade det, att det under en och samma historietimme kom två sådana besök, det ena tätt efter det andra.
Vår munterhet var obeskriflig, men lektorn syntes nedstämd.
Han gjorde ett och annat försök att falla in i sitt vanliga gycklarlynne, men det ville icke lyckas denna dag.
Det började bli långrandigt, man måste hitta på något lustigt.
Med ens reste sig primus – ingen hade denna gång hört någon knackning – och gick för tredje gången ut och öppnade dörren.
I nästa ögonblick kom han tillbaka, orubbligt allvarsam:
Så vände han sig mot oss och blinkade, och vi förstodo genast skämtet.
Primus hade så godt hufvud, han var den ende ibland oss som skulle kunnat komma på en sådan idé.
»Kors i Jesu namn!» skrek lektorn med gråten i halsen och rusade ut i korridoren med rockskörten flaxande om benen.
Det var naturligtvis ingen där.
Men läraren var så blek, när han kom tillbaka.
Han gjorde ett fåfängt försök att fortsätta den anekdot han nyss hade börjat; rösten svek honom.
Han sjönk maktlös ner i sin gulbetsade karmstol och grät.
Det gick sönder för honom, den gamle mannen; han såg ruinen hota, och så detta ...
Det brast för honom, det var ingenting annat att göra än att gråta, och han grät.
REGISTRATORN
SÅ, är han död.
Ja, herre Gud, vi måste ju alla den vägen gå.
Han var en stilla och fredlig man.
Han skötte sitt och lämnade andra i fred och lånade aldrig pengar; det behöfde han icke heller, ty han hade räntor.
Men han hade en liten skruf lös.
Jag minns honom så väl från familjebjudningarna i mina uppväxtår.
Han var registrator i ett ämbetsverk.
Han var väl då närmare femtio år, en liten fin och allvarlig man; man kunde icke se något allvarligare.
Han brukade trippa af och an i herrarnas rum med ena handen innanför rockslaget och den andra på ryggen och med en inåtvänd min af sjuklig humorist; i själfva verket var han också en obotlig hypokonder.
Då och då kastade han in ett ord i samtalet, vare sig det rörde politik, befordringar eller oanständiga historier.
Han var alltid på höjd med hvad som sades, oaktadt han tycktes gå för sig själf i sina egna tankar; men han drack nästan ingenting, icke heller rökte han.
Men det kunde också hända någon enstaka gång, att han var vid ett annat slags lynne.
Han ville då vara rolighetsminister.
Vi barn hade en gång på en julbjudning roat oss tappert i vårt särskilda rum, där vi fingo leka lekar och föra väsen så mycket vi ville.
Registratorn, som den kvällen mer än vanligt beklagade sig öfver sin envisa hufvudvärk, hade tagit sin tillflykt från herrarnas rum in till oss; där satt han tyst och stilla i en vrå med hufvudet i handen och betraktade oss och våra lekar.
Han liknade då en sjuklig och gammalklok liten gosse med gråsprängdt hår och skägg – han bar skägg à la Napoleon III – som icke fann sig riktigt hemmastadd hvarken bland barnen eller bland de vuxna.
Då vi slutligen blefvo utkallade till supén, fingo vi det infallet att tåga ut i gåsmarsch.
I en lång rad kommo vi alltså utmarscherande i matsalen, röda och varma; jag gick i têten, emedan jag var längst.
Då vi kommo ut, möttes vi af en ohejdad munterhet.
Jag vände mig om, emedan jag misstänkte att vår gåsmarsch icke gärna i och för sig kunde göra en så stormande lycka.
Jag glömmer aldrig hvad jag då såg.
Efter oss kom som afslutning på gåsmarschen den lille registratorn hoppande kråka.
Ja, han hoppade verkligen kråka mycket bra; glasögonen guppade upp och ned på hans stora böjda näsa, som var alldeles för stor för en så liten man.
Vid första anblicken ryste jag till; jag förstod icke hur någon kunde skratta, och det oaktadt skrattade jag själf med.
Då registratorn såg, hvilken lycka hans infall gjorde – hans hustru särskildt skrattade så att magen hoppade – fortsatte han ännu en stund att hoppa kråka; han hoppade kråka två hvarf kring salsbordet alldeles ensam.
Mina ögon sökte ofrivilligt hans son, en halfvuxen femton års gosse liksom jag.
Han hade gått och ställt sig i ett hörn längst inne i skuggan.
Då registratorn slutat att hoppa kråka, började han ett samtal med min far om sin morbror justitierådet, om hvilken tidningarna hade meddelat ett rykte att han skulle komma att inkallas i konseljen.
GYCKLAREN
I GÅR skymtade ett bekant ansikte förbi mig på gatan.
Det var blekt och hade ett trött uttryck, men dragen voro skarpa och markerade.
Jag kände icke hans namn.
Jag var säker på att jag hade sett honom någon gång, kanske för mycket länge sedan, men jag kunde icke erinra mig när eller under hvilka omständigheter.
Hans ansikte hade väckt mitt intresse utan att jag kunde förklara hvarför, och jag gräfde fram alla slags gamla hågkomster ur mitt minnes skräpkammare för att söka identifiera honom, men förgäfves.
På kvällen var jag på teatern.
Där återfann jag honom till min öfverraskning på scenen, i en biroll.
Han var endast lätt maskerad, jag kände genast igen honom och sökte efter hans namn på programmet.
Jag fann det, men det var mig obekant.
Jag följde med spändt intresse hans spel.
Han föreställde en stackars dum och löjlig betjänt, som alla hade till narr.
Rollen var lika eländig som stycket, och han spelade den inlärdt och konventionellt; men hans röst fick i vissa tonfall en bitter och hvass klangfärg, som icke hörde till rollen.
De ringde för mitt öra, dessa tonfall, ännu sent på natten, då jag gick af och an i mitt rum.
Och med deras hjälp lyckades det mig slutligen att gräfva upp den erinring, med hvilken han hörde samman.
Jag fann, att vi hade varit skolkamrater; men han var många år yngre än jag.
Då jag gick i högsta klassen, gick han i en af de lägsta.
När jag gick i öfversta klassen i skolan, stod jag en dag i fönstret mot slutet af en frukostrast.