Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Afven om man skulle godkänna det förslag, som den nyssnämnde talaren framställde, göres dock, åtminstone af mig, det förklarande, att något anspråk att deri se en fingervisning för framtiden icke må kunna derpå grundas, utan att meningen endast är, att man under för handen varande omständigheter icke funnit skäl att bifalla motionen.
Afven jag instämmer i de sista båda talarnes yrkande och hemställer att R. o.
Ad. måtte bifalla Utsk:ts förslag utan förändring.
Utom de väsendtliga olik - Den 4 November f. m. 173 heter, som blifvit framställda mellan en dylik anstalt, som den nu ifrågav:de, och en hypotheksbanks upptagande såsom delegare af särskilda hypotheksföreningar, hvilkas säkerhet består i jord, vill jag erinra derom, att de hypotheksföreningar, som skulle utgöra delegare i den ifrågav:de banken, skulle vara grundade på en helt olika princip, nemi. på aktier, hvaremot öfriga hypotheksföreningar grunda sig på solidarisk ansvarighet.
Förslaget torde således åtminstone behöfva omarbetas, och af dessa skäl får jag tillstyrka bifall till Utsk:ts förslag.
Samtliga öfriga talare och isynnerhet den siste hafva yttrat sig i sak och ansett det vara vådligt att inrätta en så beskaffad anstalt, som den af motionären föreslagna.
Utan att vilja ingå i någon diskussion af sjelfva ämnet, får jag dock förklara, att jag delar deras betänkligheter; men detta hindrar mig icke att tro, att man genom ett bifall till Utsk:ts förslag kunde komma derhän att säga mera än man vill, nemi. att It.
St:r aldrig vilja bifalla förslaget om inrättande af en hypotheksbank grundad på säkerhet af stadsfastighet.
Deremot kan jag icke finna, att orden »för närv:de» skulle uttrycka annat än hvad Hr von Koch ansåg nu borde sägas, eller att, i det skick förslaget nu är, R.
St:r icke finna skäl att bifalla det, hvilket ingalunda är detsamma som att taga på hand att förslaget framdeles skall bifallas.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. och Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad och dels bifall till densamma med införande af orden »för närv:de» efter ordet »Utskottet»; framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad och, då dervid svarades många ja jemte några nei, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskds den 30 och 31 sistl.
Oktober bordlagde Betänk.
N:o 50, i ani. af väckta motioner om förändrade föreskrifter i afseende å skogshushållningen i riket.
l:sta och 2:dra punkterna (sid. 7 och 8).
Utsk:ls hemställanden biföllos. 3:dje punkten (sid. 18.)
De ledamöter af de olika Riks-Stånden, som särskildt intresserat sig för denna fråga, hafva under närmast föreg:de dagar haft långa öfverläggningar, som företrädesvis rört sig omkring denna punkt. 174 Den 4 November f. m.
Manga meningar derom hafva blifvit uttryckta, men man öfverensstämde slutligen i den förhoppning, att K. M., på grund af den opinion, som uttrycktes af R.
St:r, måtte komma i tillfälle att, i hvad på K. M. berodde, fatta sitt beslut samt till Rikets näst sammanträdande Ständer aflemna den i sista delen af Betänk:t äskade Nåd.
Man ölverenskom derföre att söka sammanjemka de olika meningarne, och ehuru jag får bekänna, alt jag icke alldeles är vän af denna sammanjemkning, hyser jag dock den åsigt att, när en reform går i den riktning jag önskar, bör jag taga hvad jag får, äfven om det icke skulle till fullo tillfredsställa mina önskningar, samt vara nöjd lör tillfället, i hopp att framdeles kunna fullständigt drifva igenom hvad jag anser vara det bästa.
Jag har således fogat mig i det redaktionsförslag för den nu föredragne punkten, hvarom man på dessa sammankomster öfverenskomma, samt åtagit mig att på detta rum framställa det till antagande.
Det lyder sålunda: »Om icke kronans ölverloppsmarker och sådana trakter af oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Gefleborgs, Wesler-Norrlarids, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län, hvilka finnas dertill tjenliga, borde för kronoparker förklaras, ställas under vård och förvaltning af skogsstyrelsen, samt behandlas efter sådana på vetenskapliga reglor grundade hushållningsplaner, som afse skogens framtida bestånd och högsta afkastning, dock att hinder derigenom icke lägges för afvittring af skogsanslag åt redan anlagda hemman och nybyggen.»
För närv:de inskränker jag mig till att yrka afslag å den föredragna punkten i Betänk:t samt bifall till den af mig nu föreslagna förändrade redaktion af samma punkt.
Oaktadt jag inser vigten och hehof vet af ett stadgande i den syftning, (Jtsk:t föreslagit, vill jag, som äfven deltagit i de öfverläggningar, hvilka den förre värde talaren omnämnde, icke motsätta mig det tillägg, han föreslagit, synnerligen som det, ehuru icke uttryckt i Utsk:ts förslag, står i fullkomlig harmoni dermed och, äfven om det icke antages, något hinder icke kunde uppstå för afvittringens oalbrutna fortgång eller odlingens utbredande i Norrland.
Det har ingalunda varit Utsk:ts afsigt att lägga något väsendtligt hinder för fullbordandet af den afvittringsplan, man ansett i Norrland böra tilllämpas.
Utsk:ts mening bar endast varit den, att då med de åtgärder, som hittills blifvit vidtagna, eller kanske snarare genom det sätt, hvarpå de blifvit verkställda, kronans skogsmarker i de norra länen i högst betydlig mån förminskats, man måste bereda en utväg att kunna bevara åt kronan åtminstone en del af dessa marker och att vidtaga sådana åtgärder, att dessa kronoskogar blifva förlagda på ställen, som tillåta en ordnad förvaltning af dem.
Det egentligen vigtiga, som förslaget innehåller, utgöres af 2 punkter, hvaraf den ena nu är föredragen, och den andra är den följande, hvilken nära sammanhänger med den förra och utgör förslagets vigtigaste del.
Motiverna för de förslag, Den 4 November f. m. 175 som i dessa båda punkter till R.
St:rs pröfning framläggas, äro så utförligt och fullständigt utvecklade i Utsk:ts Betänk., att jag icke behöfver uppehålla mig dervid, utan inskränker mig till att instämma i det al Hr von Koch framställda förslag, så vida icke af någon annan talare yrkas bifall till den nu föredragna punkten i oförändradi; skick.
Jag anser mig icke böra låta detta tillfälle gå förbi, utan att om denna vigtiga fråga yttra mig något utförligare.
Den har emellertid ett så stort omfång, och är af sådan vigt, att jag tror det vara lämpligt att fördela ämnet under några vissa hufvudpunkter, för att med mera sammanhang kunna derom framställa mina åsigter.
Sådana hufvudpunkter torde äfven lätteligen kunna uppsökas, dels i den formela behandlingen af ärendet, dels i de generela åsigter och grunder, hvarpå skogslagstiltningen bör hvila, dels ock i de mera speciella bestämmelser, som derom böra gifvas.
Det vill synas, såväl af de vid Betänk:t fogade reservationerna, som af de sammankomster och öfverläggningar, hvilka de sednare dagarne hållits ang:de denna fråga, som om man ansåge att någon mera omfattande pröfning af densamma vid detta tillfälle svårligen kunde ega rum, derföre att ett fullständigt förslag till författning i ämnet nu icke finnes framlagdt.
Enligt min åsigt, bade det visserligen varit önskligt, om ett sådant förslag blifvit utarbetadt och kunnat af R.
St:r tagas under öfvervägande; men jag tror äfven att bristen deraf icke bör hindra en noggrann och allvarlig pröfning af frågan i sin helhet, ty det är i allt fall gifvet, att svårigheterna hufvudsakligen bero på grunderna, och icke så mycket på de speciella bestämmelserna, af hvilka dessutom de vigtigaste blifvit i Utskds nu föredragna Betänk, på ett, efter mitt omdöme, särdeles förtjänstfullt sätt afhandlade och utredda.
Det är äfven ledsamt att detta vigtiga ärende förekommit så sent på riksdagen, att hvarken tid eller arbetskrafter torde tillåta en så fullständig behandling af frågan, sorn önskligt hade varit; meri denna omständighet låter dock ganska lätt förklara sig, då man besinnar att under förra delen af riksdagen en mängd ärenden varit föremål för R.
St:rs handläggning, deraf en stor del haft den vidd och omfattning, alt de icke kunnat, utan längre tidsutdrägt, afslutas.
Jag bör öppet tillkännagifva att skälet, hvarföre ett fullständigt förslag till ny skogsordning icke blifvit af K.
M:s regering vid denna riksdag framlagdt, icke är något annai, än att ett sådant förslag icke hunnit utarbetas af den beskaffenhet, att det kunnat af K.
M. öfverlämnäs till R.
Det är visserligen en ganska lätt sak att med en K.
Stirs pröfning öfverlemna förslag, som blifvit af komitéer eller myndigheter uppgjorda, och icke heller är det särdeles svårt att mera eller mindre klumpvis acceptera något af dessa förslag, samt afgifva en sålunda uppgjord K. Propos. i 170 Den i November f. m. ämnet; men med fullt erkännande af förtjensterna hos såväl Skogs-komitéens, som Skogs-styrelsens förslag, och ehurn de utgöra en god grund, hvarpå den definitiva lagstiftningen i ämnet kan uppföras, äro de likväl, efter mitt omdöme, ej alldeles af den beska flen het, att de kunna och böra af statsmakterna såsom lag för framtiden antagas.
Att åter i ett ämne, sådant som detta, framställa ett fullständigt förslag, med anspråk att R.;j St:r skulle till alla delar godkänna detsamma, det har varit ett arbete af den vigt och fordrande den tid, att det icke, i bredd med de många andra vigtiga ärenden, som varit föremål för regeringens omsorg, kunnat medhinnas på den tid, som dertill varit öfrig, sedan Skogs-styrelsens förslag, efter vederbörandes hörande, och deraf föranledd ytterligare omarbetning, slutligen inkommit.
St:r i åtskilliga vigtiga punkter ännu icke uttryckt sina åsigter, och jag tror derföre att det vore af synnerlig vigt, om R.
St:r begagnade detta tillfälle att så fullständigt som möjligt uttala sina tankar i ämnet.
För min del tror jag också, — utan att på något, sätt underskatta vigten af att denna fråga blir så snart som möjligt reglerad —, att den tid, som hittills åtgått för dess fullständigare beredning, icke blifvit för densamma förlorad.
Det är nemi. i detta ämne af synnerlig vigt att alla meningar få tillfälle att yttra sig och att allmänna opinionen härom till en viss grad hinner mogna.
Shrs förhandlingar i ämnet, de vid landstingen och vid landtbruksmöten härom förda diskussioner, samt slutligen behandlingen i tidskrifter och tidningar, äro utan tvifvel ganska vigtiga bidrag till frågans utredning, hvilka säkerligen skola betydligt underlätta möjligheten att härom förena meningarna, och att slutligen komma till ett önskvärdt resultat.
Man har ofta sett huruledes många de allra vigtigaste reformer under en lång tid, då ännu icke åsigterna derom hunnit stadga sig, varit omöjliga att genomföra, men sedermera, då mognadens stund inträffat, ganska lätt gått igenom.
Man påminne sig i detta hänseende den nya författningen om bränvinstillverkning, hvarom heta strider under många riksdagar kämpades, tills den slutligen, till allmän nytta och belåtenhet, antogs.
Alven vid detta riksmöte hafva vi sett, hurusom den nya strafflagen, samt lagen om räntans frihet, hvilka fordom mött så mycket motstånd, nu blifvit utan svårighet antagna, och jag hoppas att jemväl den fråga, som kanske är den vigtigaste af alla, nemi. den som afser en reform i vårt representationssätt, snart skall nalkas sin mognad.
Jag nämner detta endast för att dermed antyda, att, enligt mitt förmenande, någon skada genom dröjsmålet hittills icke skett, ty endast den tiden går verkligen förlorad, som förnötes i dåsig overksamhet, men ingalunda den, hvarunder ett rörligt lif i alla riktningar uppenbarar sig, såsom lyckligtvis hos oss för närv:de är förhållandet.
Dessutom är denna fråga — för att ännu något litet uppehålla mig vid dess formela del — i kon - Den 4 November f. m.
177 konstitutionelt hänseende af ganska invecklad beskaffenhet.
Det är nemi. uppenbart att åtskilliga stadganden inom skogslagstiftningen äro af civillags natur, och följaktligen utgöra föremål för båda statsmakternas beslut; men lika obestridligt är det äfven att största delen al dessa stadganden faller inom den ekonomiska lagstiftningens område och således uteslutande tillkommer K.
M. att bestämma.
Det har icke undfallit Regeringen, att ett särskiljande af dessa ämnen, så att den del deraf, som är af civil-lags natur, kunde i härför stadgad ordning behandlas gemensamt med R.
St:r, samt den andra delen ensamt af K.
M. afgöras, skulle vara synnerligen önskvärdt, men vid försöket att tillämpa ett dylikt förfaringssätt har detta likväl, i anseende till de olika afdelningarnas inbördes sammanhang, mött sådana svårigheter, att man varit nödsakad öfvergifva detsamma och på samma sätt som hittills uti en gemensam författning sammanföra alla till detta ämne hörande stadganden.
En dylik uppställning har också, efter mitt omdöme, desto mer skäl för sig, som icke allenast den nuvide skogsordningen af 1805, utan ock alla senare arbeten i ämnet af R.
St:r, Skogskomitén, Skogsstyrelsen och vederbörande myndigheter, följt samma ordning, hvilken äfven blifvit iakttagen vid uppställningen af andra författningar af blandad egenskap, såsom t. ex.
Grulvestadgan, Jagtstadgan m. fl. Att sjelfva ämnet på detta sätt med största enhet och sammanhang låter sig behandlas, torde vara temligen gifvet, och äfven i formelt hänseende tror jag icke att någonting häremot kan skäligen anmärkas, så snart R.
St:r haft tillfälle att yttra sig öfver frågan i hela dess vidd, och deras beslut i alla de delar, som äro af civil-lags natur, blifva respekterade uti den författning, som af K. M. utfärdas.
Huruvida förevarande fråga om ny skogslagstiftning, sedan R.
St:r deruti nu lättat beslut, kommer i det skick att K.
M. omedelbarligen derefter kan härom utfärda förordning, eller om ett fullständigt utarbetadt förslag i ämnet först bör ånyo hänskjutas till nästkommande Ständers pröfning, torde till stor del bero på beskaffenheten af den behandling, ärendet nu kommer att hos R.
St:r undergå, och kan således icke gerna på förhand afgöras.
Men äfven om den slutliga regleringen af frågan i sin helhet sålunda skulle behöfva uppskjutas, möter naturligtvis i alla fall ej något hinder för K.
M. att under tiden vidtaga de förfoganden, som kunna vara af behofvet påkallade.
Jag ber nu att få öfvergå till de generela satser och åsigter, som efter min tanke böra läggas till grund för denna lag.
Jag anser det vara af synnerlig vigt, att åtskilliga villomeningar ang:de skogsvården undanrödjas, och ber derför att få antyda några sådana, efter min åsigt felaktiga och skadliga föreställningar.
Det finnes många, som förmena att skogen i Sverige knappast kan utrotas; den är, säger man, som ordspråket lyder, ganska envis, och är en odlingens fiende, hvilken såsom sådan bör behandlas med eld och svärd, eller, rättare sagdt, med eld H. VII.
12 178 Den 4 November f. m. och yxa.
För min del tror ja» dock, att detta är en fullkomligt oriktig åsigt så väl i fråga om skogens outtömlighet, sorn deruti att den, långt ifrån att vara en kulturens och odlingens fiende, tvertom är dess vän och stöd samt för odlingen till och med i vissa trakter alldeles oundgänglig.
Det skulle säkerligen hända, att om skogen i sådana trakter utrotades, all odling derstädes också blefve omöjlig oell att många sträckor i vårt land sålunda blefve nästan sagdt obeboeliga.
Man sager visserligen: nå väl, om skogen kommer bort, så står dock jorden och odlingen qvar.
Men detta är ett nytt misstag, ty om också jorden qvarstår, så qvarstår den dock beröfvad sitt skydd oell sina hjelpkällor, och odlingen måste upphöra.
Man säger vidare att skogen sköfias egentligen blott derför, att den saknar värde, och att allt hvad sorn höjer dess värde, således befrämjar skogshushållningen.
Detta är likväl efter min åsigt en af de alldra farligaste satserna, just derför att den innefattar en del sanning, men derjemte, i sin oinskränkta tillämpning, mycken villfarelse.
Att skogen eger värde, är utan tvifvel vilkoret för att skog skall komma att uppdragas, och att annars onyttig mark användes till skogsodling; men lika säkert är det också att skogens ökade värde utgör en stor fara för det nu befintliga skogskapitalets bibehållande.
Ty när detta skogskapita! får ettökadt värde, är det ganska naturligt, att derigenom äfven ökas frestelsen att genast realisera detta kapital, så mycket heldre, som en sådan åtgärd, betraktad endast ur finansiel synpunkt, såsom snart skall visas, lemnar ett långt förmånligare resultat, än att låta samma kapital qvarstå och förränta sig i forin af skog.
Men, Mina Hrr! skogskapitalet, hvarmed jag menar den massa skog af olika åldrar, som finnes på marken uppväxande, utgör emellertid det nödvändiga vilkoret för en fortgående skogsodling, och om detta kapital tillgripes, är följaktligen en rationell hushållning i detta hänseende omöjlig.
Den fråga framställer sig då ganska otvunget: hvad lemnar mig detta skogskapital i form af penningar oell hvad afkastar det i form af skog?
—En kalkyl i detta hänseende är ganska enkel, och uppställes vanligen sålunda.
Då det är en känd sak, att i mellersta och södra Sverige skogen icke mognar på kortare tid än 100 år, och att i de nordligare trakterna dertill åtgår 2 å 300 år, så kan alltså i mellersta Sverige endast y^j, och i de nordligaste länen endast ,jmi eller ^ deraf årligen afverkas.
Skog gifver således i bästa fall endast 1 procent, men oftast blott i å | procent af sitt värde, då deremot detta värde, eller skogskapitalet lörvandladt i penningar, gifver 5 proc. om året, och genom ränta på ränta, vid omloppstidens slut, eller 100 år härefter, lemnar kapitalet 12 ä 13 gånger fördubbladt.
Denna kalkyl synes vara alldeles klar och obestridlig, och om så vöre, skulle den äfven visa en så hopplös utsigt, att man måste anse all ordnad skogshushållning stå i strid med de ekonomiska lagarna, och således skogen genom en slags naturnödvändighet på förhand dömd att antingen ruttna uer i brist på värde, eller att nedhuggas, för att förvänd - Den 4 November f. m. 179 las i ett penninge-kapital, som växer fortare än skogen, så framt ej sådant förhindras genom restriktiva lagar, hvilka likväl svårligen lära kunna, hvarken införas, eller upprätthållas, i strid med naturliga förhållanden.
Men lyckligtvis är den nyssnämnde, jemväl af en reservant anförde, kalkylen icke fullt riktig, ty den innehåller ett fel deruti, att det fortfarande skogskapitalet blifvit betraktadt och värderadt, endast såsom mogen skog, hvilket naturligtvis är orätt, enär detsamma består i skog af alla åldrar ifrån det fullmogna trädet ända ner till den späda plantan.
Och derföre är det också tydligt, att hvad som årligen skördas på en hundradedel af marken bestående i blott mogen skog (oberäknadt hvad som dessutom erhålles genom gallring) utgör vida mer än en hundradedel, eller en proc. af det under en rationell kultur på hela området befintliga skogskapitalet.
Men ehuru det således måste medgifvas, att frågan om skogarnas framtid ingalunda är så förtviflad som ofvan anlörda kalkyl utvisar, påstår jag dock, och kan med siffror ådagalägga — fastän sådant nu skulle blifva alltför vidlyftigt — att under närv:de tid, och vid de förhållanden, som nu existera, i afseende å skogskapitalets värde och räntefoten, är faran i detta hänseende likväl ganska betänklig.
Ty, om frågorna rätteligen uppställas sålunda: hvad är den skog, som växer på ett visst område, värd, om den afverkas? och hvad inkomst lemnar mig det härför erhållna kapitalet?
samt å andra sidan: hvad kan samma skog lemna i afkastning, älven under den rationellaste skötsel?
så skall man finna, att i de flesta fall det blir en stor pekuniär fördel att förvandla skogskapitalet i penningar.
Och frestelsen härtill har numera blifvit så mycket större, som skogskapitalet fått ett ökadt värde derigenom att till och med de minsta ungträd blifvit en begärlig handelsvara, som fritt får exporteras, och således äfven denna, för återväxten vigtigaste del af skogskapitalet, hvilken hittills varit någorlunda bevarad genom sin oalsättlighet, hemfallit åt spekulationen och vinningslystnaden.
En annan för skogarnas bestånd särdeles vådlig villfarelse har varit, att under alla omständigheter den enskilda omtankan och det enskilda intresset skulle vara skogens bästa skydd, och på grund af denna åsigt — hvilken tyvärr ännu hyllas af många — har man länge följt det system, att kronoparker och allmänningar lämpligast borde få inlösas och fördelas på angränsande hemman.
Förderfligheten af detta system har likväl blifvit af en sorglig erfarenhet så fullständigt ådagalagd, att man numera, såsom mig synes, borde hafva kommit till insigt om oriktigheten af den grundsats, hvarifrån det utgick, eller det enskilda intressets otillräcklighet i detta hänseende.
Såsom exempel på följderna af ett dylikt förfarande, och huru i åtskilliga trakter, der kronoskogar sålunda blifvit öfverlemnade åt enskilda jordegare, man sedermera, efter skogens hastiga förstöring, måst vidtaga kostsamma åtgärder för att återköpa marken, ber jag att få erinra om förhållandet med en kronopark i Westergötland, som heter Trenningen.
St:rs begäran blef denna 180 Den 4 November f. m, park för några tiotal af år sedan delad och afyttrad; skogen odelades innan kort fullkomligt; och R.
St:r hafva nyligen funnit sig föranlåtna att ingå till K.
M. med en underd. anhållan, att K. M., med uppoffring af statsmedel, måtte söka återvinna den kala marken till kronan, för att ånyo derstädes uppdraga skog.
Ungefär sammalunda har också förhållandet varit med en annan kronopark på Oland, vid namn Rella Tall, hvilken under samma period blef fördelad i lotter och såld till skatte.
Afven här blef skogen, såsom vanligt, genast nedhuggen, och som sedermera icke ens de åsätta kronoräntorna kunnat af en stor del lotter utgöras, hafva åtskilliga af dem fallit till skattevrak, och med anledning häraf hafva R.
St:r, dels förut, dels just vid denna riksdag funnit sig i den sorgliga nödvändigheten, att till en obetydlighet nedsätta räntan för den bortsålda, numera kalhuggna, marken.
Man ser häraf hvart det leder, att i skogslagstiftningen tillämpa falska grundsatser.
I fråga åter om den princip, sorn i motsats mot det förra sönderdelnings-systemet, enligt min åsigt, med största skäl numera vill göras gällande, eller att, såvidt möjligt, sammanhålla och bevara kronans återstående, synnerligast i de norra länen ännu högst betydliga skogsmarker, har man emellertid såsom en oöfvervinnerlig svårighet i detta hänseende framställt omöjligheten af att
Skogsstyrelsen skulle kunna taga dessa vidsträckta trakter under sin egen förvaltning, samt deröfver hålla en verksam tillsyn.
Detta beror likväl h. o. h. på det sätt, på hvilket en sådan vård och förvaltning handhafves.
Jag är visserligen också af den öfvertygelse, att det blefve en praktisk omöjlighet, att i de norra orterna, med deras ofantliga skogsvidder, handhafva skogsskötsel på samma sätt som i det sydligare, folkrikare landet, nemi. att sjelf besörja all afverkning och det upphuggna virkets försäljning.
Men det finnes dock ett annat sätt att tillvägagå, som gör denna förvaltning i min tanka ganska möjlig — och någonting annat har åtminstone från regeringens sida icke varit ifrågasatt — nemi. att efter vissa på forslkunskapen grundade reglor, och för ett pris, som genom auktion eller annorledes bestämmes, samt under uppsigt af skogsbetjeningen upplåta åt den enskilda företagsamheten att använda de skogsalster, som för hvarje år blifvit behörigen utsynade.
Och just för att i detta hänseende förekomma förvillelse i uppfattningen, så att man ej må tro meningen vara, att Skogsstyrelsen skall direkte öfvertaga bestyret med averkningen i dessa trakter, tror jag, att det vöre nyttigt, om redaktionen i Utsk:ts förslag underginge den jemkning, att namnet »kronoparken) (hvilket de skogsmarker skulle förklaras vara, som ställdes under Skogsstyrelsens förvaltning) utbyttes mot »kronoskogar», enär med kronoparker vanligen lörstås sådana kronans skogar, som afskogstjenstemännen omedelbart handhafvas.
Det skulle då icke i sjelfva benämningen ligga någon anledning till misstag om methoden för dessa skogars skötsel, hvilken naturligtvis bör inrättas på det sätt, som för dervarande förhållanden är lämpligast.
Den i November f. m. 181 Jag anhåller nu att äfven få nämna några ord ang:de de speciella bestämmelser, som i förev:de förslag förekomma.