Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den högste åklagaren, som i sådan egenskap är part, skulle derföre vid mänga tillfällen kunna anses tillika vara domare, då‘ dessa sednare tillsattes efter hans förslag; och jag frågar, om detta ej vöre att demoralisera domarecorpsen eller åtminstone att fresta Ben 6 Octobcr f. ni. den alltför strängt.
Jag tror således, att det är nödigt bibehålla en särskild chef för åklagareraagten, med benämning af Just.- canceller eller någon annan' hvilken är eller ieke är ledamot i Konungens Rådkammare, men till hvilken hvar och en departementschef, äfvensom hvilken embetsman eller enskild medborgare som helst, äger att vända sig för att få åtal utförda, såsom nu till Just.cancelleren.
För öfrigt förenar jag mig med Hr v.
Hartmansdorff deruti, att då man skiljt Just.ministern från ordförandeskapet i Högsta Domstolen, är det gifvet, att Just.cancelleren ej kan vara chef för Just.revisionen , livi Iken endast är en fördelning af Högsta Domstolen.
Detta är likväl en fråga , som icke nu kan blifva föremål för öfverläggning.
På dessa skäl anhåller jag om propos., huruvida icke R. o.
Ad, skulle vilja såsom sin gemensamma tanke förklara, att endast den liufvudsakliga benämningen af de särskilda departementschefernas befattning kommer att utgöra föremål för öfverläggningen.
Jag har anledning tro, att 2:ue Stånd, Borgare och BondeSt:n, redan fattat ett sådant beslut.
Hvad Borgare St. angår, vet jag med visshet, att man der antagit en chef för Just.departementet, en chef för Utrikes Departementet, en chef för Inrikes Civildepartementet, en chef för Finance-departementet, en chef för Handels-och Näringsdepartementet, en chef för Armeens Departement, en chef för Flottans Departement samt en chef för Kyrko-och Allmänna Undervisnings-departementet.
På detta sätt har BorgareSt. qvalificerat dessa departementschefers befattningar, och jag hemställer, om icke ett dylikt beslut här kunde förekomma en eljest all iför vidlyftig discussion.
Det var hufvudsakligen på samma grunder, som Hr
Dalman nu utvecklat, som jag förbigick att vidare yttra mig om hvad till Just.departementet borde höra.
Jag trodde, att då man kom till frågan om inseendet öfver åklagaremagten, som icke är omnämnd i nu förevar. 6 §, samt då man kom till fråga om HofCancellerens bibehållande eller uteslutande ur Statsrådet, kunde R. o. Ad. erhålla tillfälle att yttra en gemensam tanke, om denna befattning borde tilläggas HofCancellerens eller något annat departement.
Jag trodde det således vara tid att öfvergå till öfverläggning om Utrikes Departementet.
Hr v. Hartmansdorff har sedermera begärt, att man skulle återtaga benämningen Statsminister, och har anfört, att man från Norriges sida skulle önska en sådan benämning i bredd med Norrmännens Statsminister.
Jag skulle tro, att då man åt Konungen öfverlöt att inom sin Conseil välja en president efter sitt eget godtfinnande, korame det att stå Konungen fritt att nämna honom Statsminister, och derigenom blefve de tillfredsställda, som lägga någon vigt på denna benämning.
Jag skulle derföre önska, att man ej vidare vidrörde denna fråga, då R. o. Ad. redan 94 Den 6 Octobcr f. m. för sin gemensamma tanke förklarat, att chefen för Just.- departementet borde utgå från Högsta Domstolen, och således öfverenskommit derom, att någon Just.Statsminister ej skall finnas.
Jag tror, att man således kan öfvergå till frågan om Utrikes Departementet.
Frölich och Hr Dalman hafva biträdt min mening, att högsta åklagarernagten ej bör öfverlemnas till Just.departementet.
Anmärkningar hafva deremot blifvit gjorda, och i sammanhang dermed bar Frih.
Ehrenborgh sagt, att Just.ministern borde hafva sig tillagd icke blott åkiagaremagten, utan jemväl den inre civilpolisen i Riket.
Han skulle således blifva chef för bela Landtregeringen, Postverket m. m., hvilka befattningar, enligt min tanka, borde vara fullkomligt främmande för Just.ministern, emedan han bör vara fullt sysselsatt med att bevaka lagskipningens gång samt tillse lagstiftningens behof, det må vara i afseende på grundlag eller allmän civil- och criminallag.
Jag skulle således ej vilja förflytta denne embetsman från sin högre ståndpunkt till lägre befattningar, såsom polisens handhafvande.
Frågan, huruvida fångvården skall tillhöra Just.departementet, synes mig ej behöfva bestämmas i grundlagen; men om man anser det nödigt, skall jag ej motsätta mig, att denna befattning lemnäs chefen för detta departement, emedan jag tror den stå i nära gemenskap med sjelfva lagskipningen.
Jag hemställer, om man ej kunde tills vidare uppskjuta dis— cussionen om Just.departementets befattningar och öfvergå till Utrikes Departementet.
Om R. o. Ad. skulle vilja såsom sin gemensamma tanke förklara den anmärkning, Hr Dalman emot Utskrs förslag framställt, att nemi. inga bestämda gränslinier borde uppgöras för departementernas befattningar, skall jag ej lagga mig deremot.
Detta skulle föranleda en så mycket större likhet med Norriges grundlag.
Men i sådant fall anser jag onödigt att uppgöra någon slags gränslinie emellan departementerna, och allraminst anser jag den af Hr Dalman föreslagna vara lämplig.
Man borde deremot öfvergå till stadgandet i Norriges grundlag, att Konungen äger fördela görornålen emellan Statsrådets ledamöter, såsom honom godt synes.
Om Representationen finner sig tillfredsställd med ett sådant stadgande, skall jag ej yrka bibehållandet af den fördelning, som Utsk. föreslagit.
Utsk. har blott trott, att den fördelning, som vår nu gällande grundlag i 6 § Reg F. bestämmer, och hvarenligt Statsexpeclitionerna endast skola vara 4> borde upphöra, och Utsk. har ej förmått utfinna någon bättre fördelning, än den dess förslag upptager.
Skulle nu en sådan fördelnings uteslutande ur grundlagen förklaras såsom Ståndets gemensamma tanka, förfaller all ytterligare fråga, huruvida chefeu för Just.departementet skall hafva åklagarernagten sig anförtrodd; men i annat fall måste jag vidblifva den mening, jag föruttillkän - JJ c 11 t> (jctober 1. m. nagifvit, att en chef för Just.departementet, som hvarken är högste domare eller högste åklagare, ej kan uppfylla sin bestämmelse.
Jag kan ej fatta möjligheten af att vära chef för ett departement, utan rättighet att i laglig väg tillse, att derunder ordnade tjenstemän fullgöra sina skyldigheter.
Vore här fråga om chefskapet för ett departement, hvars underordnade kunde afsattas, vore det en annan sak, ty då kunde chefen helt enkelt begära de tienstemäns alskedande, som icke fullgjorde sina åligganden; men att hos chefen för Just.departementet, hvarunder lyda tjenstemän, som ej utan ransakning och dom kunna afsattas, pretendera någon kraft, då honom ej lemnäs rättighet att låta åtala dem, som uraktlåtit sina skyldigheter, anser jag orimligt.
Detta har varit mina skäl för den mening, jag förut yttrat, och jag har ej kunnat blifva öfvertygad genom de skäl, som för en motsatt tanke blifvit anförda.
Hr Lefre'n: Hr Dalman har yrkat en sats, sorn, i händelse R.
St. skulle deri instämma, skulle kaita alla ärenden i ett fullkomligt chaos.
Detta skulle visserligen kunna blifva ett nytt thema för critiker mot styrelseåtgärderna; men jag tror ej, att Hr Dalman åsyftat detta, ehuru det kunde blifva följden af hans förslag.
Man yrkar enhet och kraft hos Styrelsens organer; jag har åtminstone så ofta hört det yrkas både i tid och otid, att det förundrar mig, huru man nu kan vilja komma fram med en sats, som skulle hafva till nödvändig följd såväl brist på enhet som brist på kraft.
Det är angelaget alt i en redan organiserad stat bestämma fördelningen af de administrativa ärenderna, och detta är en sak, som redan finnes i grundlagen och hvarom Konung och Ständer böra gemensamt besluta.
Hr v. Hartmansdorff har i allmänhet yrkat och med endast få undantag underslödt den fördelning, Hr Biskopen af Wingård i sin reservation föreslagit, och för min del instämmer jag i allo uti denna reservation.
Jag finner denna reservant hafva klart framställt de satser, sorn här kommit i fråga att förklaras såsom R. o. Ad:s gemensamma tanke, och ber derföre att ännu en gång få uppläsa de 3 hufvudmomenter, hvari han upptagit de hufvudsakliga attributioner, som böra tillkomma ifrågavar. minister elier förvaltningsgren.
Hr Biskopen säger nemi.:
"Just.ministern anser jag böra vara förman för hela Just.- fördelningen, eller 1:0 äga beredningen och föredragningen af alla frågor, rörande grundlag, allmän lag och lagförklaringar; 2:0 föredraga alla just.ärender äfvensom befordringsmål i denna väg, och 3:o hafva inseendet öfver lagskipningen , polisen, åklagaremagten och fångvården."
Det är, efter mitt förmenande, det kortaste, tydligaste och tillika det fullständigaste, man kan säga om denna förvaltningsgren, då ihan vill ordna den systematiskt, och jag instämmer med Frih.
Ehrenborgh deri, att en sådan chef för Just.departementet, som hvarken hade säte och stämma i Högsta Dom - Den 6 October f. m. stolen eller inseendet öfver åklagaremagten, vore en moraliler död person; ty han vore utan förmåga att tillvägabringa, hvad man fordrar af en chef för detta departement.
Jag hemställer till de Hrr, som med mig dela åsigter, om de icke vid närmare eftersinnande skulle finna, alt Hr Biskopen af Wingårds reservation innehåller i de kortaste och fullständigaste drag, hvad i denna del borde blifva föremål för Ståndets allmänna önskan, oell jag anhåller, att Hr Gr. o.
Landtm, derpå ville framställa propostn.
I den händelse det vore riktigt att blott bestämma ett visst antal ledamöter i Statsrådet eller ett minimum, såsom Norrska grundlagen gör, hvilken säger, att Statsrådet skall bestå af minst 7 ledamöter, kommer man dock alltid till den frågan, hvad skall vara grunden för att antaga ett antal af 7, 8, 9 eller 12 Stntsrådsledamöter, hvarom olika meningar här blifvit uttalade.
Man måste således, åtminstone för sig sjelf, om man ej för andra vill omtala sina bevekelsegrunder, utreda, att en behöfves för utrikes ärenderna, en för armeen, en för flottan & c. Hvarföre kan må då ej rent ut säga sin mening, så att alla fatta den, att en chef behöfves för den och en annan för den förvaltningsgrenen?
Jag anser visserligen riktigt, på sätt Hr Dalman och andra talare yrkat, att icke R. o. Ad. eller något Stånd ingår i minutiösa detailler i afseende på gränsen emellan dessa förvaltningsgrenar; men deremot finner jag alldeles nödvändigt, att hufvudsaken af hvar och ens befattning bestämdt namnes.
Följden kunde eljest blifva densamma i Sverige som i Frankrike, att der ömsom finnas 7, 8 eller 9 chefer för stvrelsegrenarna; att på en person, som har särdeles förtroende, hopas 2 till 3 portföljer, hvarefter, i den män förtroendet till honom minskas, än den ena och än den andra portföljen honora fråntages.
Skadan deraf för samhället i det hela är lätt insedd; ty då allmänna ärender behandlas sammanhängande under en persons styrelse, sker det med mera enhet, än om de läggas tillsammans med än ett, än med ett annat slags befattningar.
Jag ti'or följaktligen, att, likasom grundlagen nu bestämmer ärendernas fördelning, sådant äfven hädanefter bör desto hellre iakttagas, som jag anser den nuvar. fördelningen oriktig, hvarom jag anhåller att fä underställa R. o. Ad. min mening, då vi komma så långt.
Man har yttrat, att Konungen borde sjelf kunna bestämma, hvem som skall vara ordförande i Statsrådet.
Den, som känner, huru det tillgår i Statsrådet, eller läser grundlagen, han vet, att
Konungen sjelf är ordförande i Statsrådet och att således Conseilpresident vore en benämning,, som saknade ali betydelse.
Det har blifvit sagdt, att vi ej borde här få tala om åklagaremagteus uppdragande åt Just.ministern derföre, att den Den 6 October f. ra. 97 den saken ej blifvit af Constit.Utsk. omnämnd. E. o. Ad. täcktes dock erinra sig, alt då Constit.Utsk. föreslagit, alt Just.ministern borde vara ledamot af Högsta Domstolen, kunde Ulsk. ej föreslå åkiagaremagtens öfverlemnande till honom, såsom tillika domare; men nu, då R. o. Ad. ansett honom ej böra förblifva ledamot i Högsta Domstolen, vore det en besynnerlig inconsequens alt icke yttra, huruvida Just.- ministern bör hafva åklagaremagten.
En värd ledamot har trott, att man för sina anmärkningar i detta fall borde taga till grund Hr Biskopen af Wingårds reservation.
I det mesta har jag ingenting deremot; men jag bör dock fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att Hr Biskopen ansett Just.ministern böra föredraga alla grundlagsfrågor, då de till Konungens afgörande förekomma.
Sådant kan jag ej gilla, och jag förmodar, att R» o.
Ad. äfven skall finna olämpligheten deraf.
Om frågan angår en förändring af grundlagens stadgande om indelningsverket, måtte det vara lämpligare, att departementscheferna för Rikets försvar hos Konungen föredraga frågorna örn förändring i denna del af krigsväsendet.
Anginge den R.
St:s rätt att granska allmänna räkenskaper, måtte det vara lämpligare, att chefen för Drätselverket, än att Just.ministern föredroge ärendet.
Om frågan rörde förändring i Konungens rätt att nämna biskopar eller kyrkoherdar, borde det väl snarare vara chefen för Ecclesiastik-departementet än Just.ministern, soln dermed befattade sig.
Jag hade derföre ämnat, när vi komma till den delen af Utskts förslag, som angår grundlagsfrågors behandling, hemställa, att hvarje förvaltnings-chef måtte föredraga dem, som röra hans departement, och alt endast sådana, hvilka ej kunna anses tillhöra något visst, såsom t. ex. frågor om representationssättet m. fl., måtte föredragas af Just.ministern, emedan han, såsom lagkunnig, bör hafva den största formella urskilining och kännedom af Rikets författningar i allmänhet och således vara till denna befattning den lämpligaste.
Jag kan således icke helt och hållet instämma i Biskopen af Wingårds reservation.
För min del befarar jag, att alla de särskilda meningar, som i denna fråga blifvit yttrade, icke kunna tillfredsställas på annat sätt, ån att Hr Gr. o. Landtm, benäget tillåter, att vid denna fråga, likasom vid den föregående, vi få företaga ett ämne i sender, hvarigenom Ståndets tanka lättare änhemtaS och vi snarare hinna till ett slut.
Jag skulle derföre vördsamt föreslå, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes först inhemta, huruvida R. o. Ad. för sin gemensamma tanke förklarar, att högsta åklagaremagten bör genom chefen för Just.- departpmentet utöfvas, och att vi sedan må komma till de öfriga frågorna. ii a *3 9» Den 6 Octo ber f. m.
Åkerh jelm :
Medan discuss.ionen livälfver sig kring denna punkt, anhåller jag alt fä yttra några ord.
Oin med benämningen Statsminister man förstår en embetsman med ett kall af högsta vigt och en vidtomfattande verksamhet, skulle jag tro, att denna benämning, tillämpad pä den, som är chef för utrikes ärenderna, och Jin, sorn är chef för hela lagskipningens gång inom landet, är med skäl begagnad.
Sådant har hittills varit iakttaget, och om det ej är alldeles nödvändigt att borttaga en benämning, hvarvid begreppet redan fästat en sådan betydelse, samt då hvad Hr v. Hartmansdorff yttrat, synes utgöra skäl för denna benämnings bibehållande, skulle jag tro, llt det ej vore olämpligt att bibehålla den.
Hvad Just.ministerns atlribution beträffar, inser jag intet hinder, hvarföre icke, äfven då han ej blefve ledamot i Högsta Domstolen, fångvården må tillhöra honom.
Han skulle visserligen gå ifrån sitt domarekall, då han endast blefve ledamot af Statsrådet; men fångvården har ingenting juridiskt, utan är ett administrativt ärende.
Jag tror derföre lämpligt vara, att fångvården tillhör hans föredragning.
Hvad åter angår en värd talares förslag att öfverlemna hela fördelningen af de administrativa göromålen åt Konungen eller Regeringen, kunde man visserligen sålunda nu komma lätt ifrån saken; men då måste likväl en fördelning sedermera af Regeringen uppgöras.
Sker denna fördelning en gång för alla, måste den blifva föremål för R.
St:s uppmärksamhet och måhända äfven för klander, och skulle den ske för tillfallet eller K.
M. särskildt för hvarje ärende valde den embetsman, han ansåge tjenligast att detsamma föredraga, skulle en fullkomlig oreda vid ärendernas behandling uppkomma, och jag tror, att sådant skulle leda till mycken tidsutdrägt.
Utsk. har dessutom endast fästat sig vid och utmärkt de hufvudsakliga befattningarna för hvarje departement, hvarefter ännu många detailler återstå att bestämma; och i enlighet dermed tror jag Ständerna böra yttra sig i hufvudsaken samt lemna detaillerna till verkställande magten.
Jag biträder således Utskrs förslag i afseende på göromålens hufvudsakliga fördelning emellan vissa departementer och anser derigenom vinnas den största skyndsamhet i ärendernas gång samt den största belåtenhet i fråga om den i allt fall nödiga fördelningen, Beträffande sedermera den af Frih. Ehrenborgh framställda mening, att åklägaremagten borde öfvergå till Justministern, sedan han frånträdt sin befattning såsom ledamot i Konungens Högsta Domstol, tror jag, att hans göromål och stallning såsom embetsman skulle blifva mycket inskränkta, om han ej afven ec bolle detta kall, och jag anser det ligga i naturen af hans embete, såsom controliant öfver lagskipningens gång i allmänhet, att jemväl äga denna del af den juridiska verksamheten sig anförtrodd.
Jag biträder således
Den 6 0 c t o 1) c r f. m. 99 således Frih.
Fhrenborghs af flera värda ledamöter understödda mening i denna del.
Det synes mig, som hade 2:ne värda ledamöter missförstått, hvad jag yrkat rörtde chefens för Just.- departementet chefskap öfver polisen och åklagaremagten, då dessa ledamöter yttrat, att såvida Just.departementschefen icke tillika vore högsta åklagare, skulle han hafva föga eller intet att göra; hvarförutan man ansett såsom en oformlighet, att han ej skulle äga att lagligen åtala honom underordnade domare.
Jag får derföre förklara, att jag ansett såsom en gifven följd af en departementalstyrelses införande, att hvar och en chef måste äga att åtala honom underordnade embetsman, och att således äfven Just.departementschefen skulle äga full rätt att actionera domare.
Men den allmänna åklagaremagten måtte vara något annat än rättigheten att tillse, det embetsmännen fullgöra sina skyldigheter; den innefattar ratt att inför domstol citera enskilda medborgare.
Detta anser jag vara främmande för Just.ministerns befattning.
Det är en polisåtgärd, som egentligen tillhör en Polisminister; men då här icke är fråga om, att en sådan skall finnas, skulle jag önska, att detta chefskap må ställas utom Statsrådet.
Naturligtvis skulle det bero af hvarje departementschef att af åklagaremagten fordra all nödig handräckning, hvilket likväl borde ske genom Just.deparlementet, derest alla fiscaler skulle directe stå under Just.ministerns uppsigt.
Man har klandrat den åsigt, att en chef för Konungens Conseil borde nämnas, emedan Konungen sjelf vore ordförande för sin Conseil.
Den värde ledamot, som yttrade detla, sade sig väl känna och måste, såsom ledamot af denna Conseil, känna, huru der tillgår; men jag tror dock, att mången gång ärenderna måste beredas, då Konungen icke är närvarande, och då bör en ordförande inom Conseillen existera, och sådant finner jag grundlagsenlig!, emedan det nu är Just.Statsministern, som enligt grundlagen innehar det förnämsta riksembetet och, i följd deraf, är sjelfskrifven ordförande, då Statsrådets ledamöter kunna finna nödigt att sinsemellan rådgöra, innan ett mål inför Konungen föredrages.
Det är på grund deraf, som jag täger för afgjordt, att, i fall vi erhålla en departemcntal-styrelse, den måste äga en chef, hvars utväljande jag tror böra ensamt bero af Konungen; oell just på denna grund önskar jag, att icke alne departementschefer må bibehållas, med högre karakter än de öfriga, utan att
Konungen må kunna utnämna hvilken han behagar till ordförande, då denne gerna må heta Statsminister.
Jag kan således ej instämma i den reservation, Hr Biskopen af Wingård afgifvit; och då han sagt, att äfven polisen borde ingå bland Just.ministerns attributioner, men betydelsen af ordet polis är ganska obestämd, kan jag ej heller dela lir Lefrcns tanke, att denna reservation innehåller JOO Den 6 Octo lier f. m. en så tydlig oell fullständig definition på de befattningar, sorn bolde tillhöra chefen för Just.departementet.
Jag skulle frukta att åt högste vårdaren af lagskipningen öfverlåta en magt, som ej vore närmare bestämd.
Lika med Hr Dalman anser jag det vant lämpligast, att i grundlagen endast bestämmas de hufvud? sakligaste attributionerna för hvarje departement och att åt Konungen öfverlämnäs att, genom 'utfärdande allmän författning, närmare bestämma göromålens fördelning emellan de? par te men terna.
Den chaotiska sammanblandning, sorn, en-, ligt hvad en värd talare yttrat, derigenom skulle uppkomma, tror jag snarare skulle uppstå, i fal!
Representationen, sådan densamma för närvarande är sammansatt, skulle be-, stämma, hvilka mål borde tilldelas hvarje departement.
Samme värde talare har fästat sig vid den af Hr Biskopen, af Win?
gård föreslagna fördelning af ärenderna, såsom varande full? komligt riktig.
Andra talare hafva deremot funnit densam?
ma ofullständig och dervid gjort åtskilliga anmärkningar.
Enahanda förhållande måste nödvändigt inträffa med hvarje förslag till en sådan fördelning, sorn af 11.
St. skulle uppgöras med den ringa kännedom om de allm. ärendernas behandling, som hos R.
St. rimligtvis kan förutsättas
Då vi redan funnit, att åsigterna om de befattningar, hvilka böra tillkomma Just.departementet, äro så delade, och de troligen blifva det ännu mer i afseende på de öfriga departementer?
na, betviflar jag, att vi på annat sätt kunna komma ifrån detta ämne, än att vi till K.
M. öfverlemna fördelningens närmare bestämmande.
Jag önskar icke, och det har ej heller varit Hr Dalmans mening, att K. M., då målen inkomma, skulle efter godtfinnande öfverlemna den till före? dragning åt hvilken af Statsrådets ledamöter sorn helst, utan vår tanke är, att K.
M. skulle genom en författning, som komme att för framtiden blifva gällande, bestämma hvilka mål skola tillhöra det ena eller andra departementet.
Huru sådant skulle åstadkomma något chaos, kap jag ej inse, och hos mig har ej heller den ringasle aning uppstått, att så?, dant skulle blifva en snara, utlagd för Piegeringen.
Jag tror för öfrigt, att, sedan qvaliiieation af departementerna eller deras hufvudsakliga befattning blifvit i grundlagen fastställd, iir den närmare fördelningen lätteligen uppgjord af dem, som känna göromålens art och beskaffenhet, hvadan en sådan fördelning ej bör kunna blifva synnerligen brydsam eller gifva anledning till särdeles vigtiga anmärkningar.
Det är på grund af dessa åsigter, som jag vördsamt anhåller, att Hr Gr. o. Landtm., innan discussionep vidare fortgår rör:de de särskilda befattningar, sorn böra uppdragas åt hvarje de? partemen (schef, täcktes till R. o. Ad. framställa propos,, hu-, ruvida R. o. Ad. såsom sin gemensamma tanke förklarar den anmärkning vid 6' § Reg.P,, a.U endast de hufvudsakliga fö? remålen för departementerna skola deruti bestämmas, och att Den 6 October f. m. 101 åt K.
M. skall uppdragas att uppgöra och genom ep allmän författning tillkännagifva den närmare fördelningen af göromälen deparlementerna emellan.
Ur Lefre'n: Sedan åtskilliga värda ledamöter, som i allmänhet tänka lika med mig i denna fråga, förklarat sig ogilla en del af Hr Biskopen af Wipgärds reservation, vill jag icke på en gång yrka propos. på allt, hvad denna re-? servation i afseende på Just.ministerns befattningar innehåll ler, utan anhåller jag om propos. först på den af Hr v. Hartmansdorff framställda fråga, huruvida 11. o. Ad. an taeger såsom sin gemensamma tanke, att allmänna åklagare-? magten niå vara ep attribution, sopa tillhör chefen för Just,- departementet.
Hr Hjerta, Lars Joli..'
Jag instämmer med Iir Stuart i den önskan, att Hr Gr. o. Landtm, måtte täckas först förtid ara, huruvida propos. kan göras derå, att R. o. Ad, för-, klarar såsom sin gemensamma tanke, alt blott grundlinierna för arendernas fördelning emellan departementerna nu må bestämmas.
I fall denna önskan vinner afseende, vill jag uppskjuta med ytterligare yttrande; men i annat fall anhåLler jag att få behålla ordet, Frih.
Det hörer icke till hvarken mitt lynne eller min vana, att vara särdeles envis för egna meningar.