Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och på samma plats befann han sig åter, när han ett stycke fram på eftermiddagen hörde en vagn komma rullande uppför vägen till gården.
Just som han trädde ut på gårdstrappan, svängde hans äldre, gifta bror in genom porten.
Han hade obestämdt anat något sådant, kände otåligheten växa till ondsinthet inom sig, men slöt allt inom sig och röjde ingenting.
»Är du ute och kör midt i bråda hösten,» sporde han med ett glimt af ironi i de förläget till hälften bortvända ögonen.
»Ja, det är mest i ärende för kvinnfolken,» svarade den anlände, i det han tog brodern i hand, medan blicken ovillkorligt gled åt sidan.
»Syster har nånting liggande, som jag skulle hämta hem till Ingrid.»
När de bägge bröderna ett par timmar senare, efter att enligt öflig sed ha besett skörden och boskapen, sutto samman i lusthuset vid toddyn, visste han, att nu skulle det komma.
Det hade legat emellan dem och kretsat omkring dem hela tiden, detta, som icke fått ord, men som låg tyngande och skrymmande i dem bägge; det hade gjort frågorna andfådda, svaren frånvarande, samtalet ansträngdt; de hade sökt de möjligast aflägsna ämnen och beskrifvit de möjligast vida cirklar ikring explosionspunkten, men blott för att i nästa ögonblick läsa den skydda texten i hvarandras förlägna leenden och skygga ögonkast.
Nu, då de sutto midt emot hvarandra, visste de bägge, att det gåfves ingen återvändo.
Men ingendera ville börja.
Just som den yngre brodern satt och letade efter en afledare för det obehagliga, som han förnam komma allt närmare, inträdde en paus, en lång, djup, bottenlös paus, öfver hvilken ingen tillbakagång vore möjlig.
Han kastade en hastig, halft ondskefull, halft lidande blick upp på brodern; men denne hade redan uttalat det första brutala ordet.
»Man talar så mycket fult om dig ute bland folk, Hans.»
»Så!?»
»Ja, jag behöfver väl inte säga af hvilken anledning?»
»Å, du behöfver egentligen inte säga nånting alls.
Sköt du ditt och låt mig sköta mitt.»
»Men du skulle väl också tänka en smula på oss andra.
Det är inte vidare nöjsamt att få en sådan där en in i släkten.»
»Å, Hanna är väl inte värre hon än andra.»
»Vår syster har inte ställt det så för sig, att folk kan säga om henne, att hon ränt efter sin fars drängar och legat samman med hvem som helst inne i Köpenhamn.
Och för resten: äpplet faller inte långt från trädet; hon har inte stort att brås på.
Därför skulle du också hålla dig för god att ge dig i slang med sådant folk.»
»Jag säger än en gång: sköt du ditt.
Jag är väl myndig, jag som du; jag gör som jag vill.
Jag vet inte, hvarför du skall lägga dig i mina affärer.»
»Men du kan väl ta reson.
Men i vårt hus kommer hon aldrig, så mycket vet du.
Det kan du hälsa henne.»
»Så, – alltså på det viset: fruntimmernas skull.
Det kunde jag för resten tänka mig; de ha alltid så mycket att säga på hvarandra.
Går inte Johanna här dag ut och dag in och ser högfärdig ut!
Och jag kan godt tänka mig, hvad Ingrid skall hålla för ett lefverne hemma hos dig.
Du ser ju själf, att de lagt sina kloka hufvuden samman och fått dig att hals öfver hufvud fara hit, och det midt i brådaste hösten, då annars hvar människa har nog att beställa med sitt eget.
Du skulle låta fruntimmerna käbbla, och låta mig vara i fred.
För resten kunde de tvätta sina händer, så sluppe de att smutsa till den som de taga i.»
»Det är visst hon, som behöfde lutvask, för att icke smitta ifrån sig, när någon kom vid henne.
Om du inte vet det, så skall jag säga dig det, att det är ett allmänt rykte, att hon också har annat som smittar från sig, så att du gjorde bäst i att ta dig i akt.»
»Du kan vara lugn.
Jag vet hvad jag gör.»
»Så mycket dess bättre.
Men kom ihåg, att jag sagt, hvad jag sagt.
– Johanna,» ropade han till systern, som satt i andra ändan af trädgården med sitt handarbete, »låt mig nu få mönstren hem till mor.»
»Skall du redan åstad?» frågade Hans torrt.
»Ja,» svarade brodern kort.
Aftonen hade kommit; solen hade gått ned.
Hans hade satt sig på en bänk utanför sin trädgård, med utsikt öfver det under dagen afhuggna rågfältet, bakom hvars skylar den kopparröda fullmånen höjde sig.
I gården bakom honom syntes allt ha insomnat; allenast en sakta vindfläkt gick tid efter annan genom träden.
En katt kom smygande långs dikesrenen, stannade, smög vidare, tog ett skutt förbi honom, och smög så makligt vidare igen.
I fonden framför honom kullrade sig hafvet, allt ljusare under den stigande månen.
Nu, i ensamheten, i tystnaden, föll hans konstladt uppstufvade själfsäkerhet samman; den hade ingen egen tillvaro, ingen annan än den af ett reagerande mot yttre påverkningar.
Alla de skäl och undrande spörsmål, som andra framfört till honom under dagens lopp eller som han uppsnappat, men som han då visat tillbaka, dem gaf han nu sig själf, och i natt-tystnaden blefvo de förnimbara; och allt som gjort hans otillgänglighet så stinn: det dåliga samvetet, ångesten öfver att icke förstå hvad som föregick och att icke längre vara sitt eget ödes herre, – det kröp nu alltsammans fram ur densamma såsom lika många spöken i månskenet, stirrande på honom, hotande, spörjande.
Och nu, då inga vittnen funnos, kröp han tillhopa inför sig själf, föraktade sig själf, anspände alla sina krafter för att slippa ut ur den ring af hvarför, i hvilken han drefs rundt ända till medvetslöshet.
Hvarför? och hvarför? och hvarför?
Han visste om henne allt hvad de andra visste och sade sig veta, och dessutom ännu en god del; han visste framförallt ett, som ingen annan visste: att han äcklades vid henne, äcklades vid henne som vid ett slemmigt djur, hvarpå man råkat trampa med sin bara fot, äcklades vid hennes lukt, vid hennes kläder, vid hennes nakenhet, – visste, att han kände henne som ett för alla synligt utslag af en skamlig sjukdom på sitt ansikte, – visste, att han själf långt mera än alla dessa andra, som visade honom det, gick omkring med förnimmelsen af att vara en verkligen spetälsk.
Och det enda, erbarmliga, meningslösa därför reste sig inför hans lekamliga öga som en syn, på hvilken han stirrade halft i namnlös afsky, men också halft i oemotståndlig, obetvinglig hunger ...
Det var en sommardag, för ett år sedan, att han kommit förbi det hvita huset vid kyrkogårdsgrindarna.
Hon hade stått i dörren; de kände hvarandra sedan barndomen; han hade på hennes anmaning trädt in.
Det var strax efter middagen; hela byn låg som utdöd i middagssömnen, och solen glödde; ingen människa var att se, intet ljud att höra; själfva naturen liknade den hund, som låg utanför fönstren med skälfvande käftar och hängande tunga.
Då hade det kommit; hur visste han icke; men det, det, det, detta enda, erbarmliga, meningslösa därför, hvilket han aldrig kunnat fatta annorlunda än som syn, hvilket han aldrig kunnat förklara inför sig själf eller gifva ord åt för andra, – detta, hvilket han aldrig kunnat se som syn framför sig utan att varda förhäxad, viljelös, – detta som han nu, å nyo, såg som en syn inför sig, där han satt ensam på bänken utanför sin trädgård, medan månen stigit allt högre på den ljusa sommarhimlen och blifvit allt mindre och allt gulare.
Och han sköt rygg som en retad vildgalt, och hans kropp knöt sig samman som epileptikerns, och hans grå ögon stodo stora, skrämda, glödande, liksom spetade på ett osynligt något; i nästa ögonblick reste han sig, gick genom trädgården, genom huset, öfver gården, in i stallet.
Där tog han stigbyglar och betsel på armen, vandrade samma väg tillbaka, öfver gården, genom huset, genom trädgården, ut på marken, där en häst gnäggade ett stycke borta.
För att slippa rida upp om gården, satte han tvärs öfver ägorna upp mot vägen.
Just som han vek af in på denna, vände han sig instinktlikt om emot gården: den låg hvit i månskenet; men i den dunkla trädgårdshäcken varsnade han ännu något hvitt, som kom honom att ursinnigt sätta hälarna i hästens sidor: han hade igenkänt systerns klädning.
I ena fönstret i det hvita huset utanför kyrkogårdsgrindarna lyste ljus bakom den nedrullade gardinen, midt i dagklara sommarnatten.
Vandrare, som gingo förbi, hörde samtal, då och då interfolierade af knäppningar på fiol, ibland lösande sig i en hel liten melodi.
Innanför, i ett ordinärt, något tomt utseende rum, hvilket blott genom de många nipssakerna å byrån röjde sig såsom bebodt af en kvinna, satt Hans i hörnet af en uppbäddad liggsoffa, och invid honom, i en gungstol, rummets beboerinna.
På bordshörnet emellan sig hade de stående en halftömd punschflaska och trenne glas.
De voro icke ensamma: det fanns en tredje person närvarande.
Han stod midt på golfvet; i ena handen höll han fiolen, i den andra stråken, och i vänstra mungipan hängde en träpipa med kort skaft och ett enormt hufvud.
Han såg ut att vara omkring femtio år, var godt klädd, mycket mager och hade långt, brunt, gråsprängdt, oredigt hår och skägg.
Hans skelettmagra, seniga händer och hans gråbleka ansikte, hvari kraniet tecknades med alla ben, liksom sammanbundna genom strama senbuntar, ägde den underligt krampaktiga knutenhet, hvilken är egendomlig för den med fallandesot behäftade.
Och i detta ansikte sutto två stora, flackande, vindande ögon af obestämd färg, en dåres ögon.
Det var egentligen han, som var värden i huset.
Han hade förr i tiden varit en rik bonde, hade emellertid plötsligt mist förståndet.
Släkten hade inköpt huset åt honom och insatt honom i detta, under vård och bevakande af en gammal trotjänarinna i familjen.
Denna hade under fjolåret dött, och den unga flickan i gungstolen kommit i stället.
Den gamle dåren var en i hela nejden känd och populär person, »farbror Niklas».
Han hade månadslånga ljusa mellanstunder, då han läste sin tidning, drack sin toddy, skötte sin passiar och var som människor i gemen, stillsam, vänlig och sorgbunden.
När anfallen kommo, var han oregerlig, lättretlig, misstänksam, men ströfvade mest omkring på vägarna, sökande samtal med kreti och pleti, hälsande på hos »sina vänner», till rolighet för somliga, till leda för andra.
Han hade just slutat sitt fiolstycke samt stod och flyttade på fötterna i förlägen obeslutsamhet, medan han halft slugt, halft skyggt betraktade det unga paret.
»Drick ett glas,» sade Hans. »Det hjälper på humöret.»
Den gamle log – ett ödsligt leende, en benrangelsspasm, en grimas –, satte stråken och pipan öfver i samma hand som höll instrumentet, fattade ett fylldt punschglas och läppjade töfvande på det.
»Bättre på,» ropade flickan.
»Det duger inte.
– Så sofver Niklas fastare,» tillade hon skrattande, visande alla sina gula starka tänder, och med en blick af hemligt förstånd öfver till Hans.
Den gamle härmade hennes skratt, såg menande än på den ene, än på den andra, som om han ville säga något, stod en stund rådvill och tömde så glaset i botten.
»Jag drack för er, barn,» sade han chevalereskt.
Därpå stack han pipan i mungipan, lade fiolen mot vänstra axeln, tog stråken i högra handen samt begynte stämma och kvintilera.
Hanna ville å nyo fylla hans glas, men Hans grep henne om handen.
»Hvarför?» sporde hon.
»Nej, låt bli!»
»Asch, hvad gör det!»
»Nej, låt bli!
Han tål inte mer.»
Hon lutade sig intill honom och hviskade något i hans öra med sitt förra skratt.
Den unge mannen drog sig ovilligt undan in i sitt soffhörn.
Den gamle hade ingenting sett eller hört; han var midt uppe i en visa.
»Nu får han snart sluta upp,» ropade flickan brutalt, med ett ondt uttryck i ansiktet.
»Han behöfver lägga sig; det är på tiden.»
Stråken hade slintit ur den gamles hand, gjorde en falsk ton, for ett par hvarf fram och tillbaka på måfå samt stannade tvärt.
»Du kunde åtminstone låtit mig spela till slut,» sade han förebrående.
Han stod en stund förstämd och ordnade sina grejor.
Plötsligen klarnade hans anlete, han trädde högtidligt tätt intill de båda unga och lyfte med ett mångtydigt, svagsint-ironiskt leende sina bägge händer med stråken i den ena och fiolen i den andra öfver deras hufvuden liksom en välsignande herrans tjänare.
Därpå vände han sig om och gick ut ur rummet och in till sig utan att mäla ett ord.
Hanna hade rest sig och gått efter honom: hon ville se efter, om allt vore iordningställdt för honom.
Hans hade rest sig upp, han kunde icke sitta stilla; alla tankar voro med ens bortflugna, och det fanns icke en kvar i hans hufvud, icke något som helst, blott en olidlig väntans oro, skälfvande i alla nerver, och så en syn, synen af det som nu skulle komma; han hade mekaniskt, utan att själf veta om det, ställt sig midt i rummet, där galningen nyss stått, med ansiktet riktadt på den dörr, genom hvilken hon nyss försvunnit och genom hvilken hon hvart ögonblick måste komma tillbaka.
Hans händer skälfde, hans läppar skälfde, och hans ögon voro som en hypnotiserads eller som en dåres.
Dörren gick upp, och hon kom in; han blef med ens stilla, han liksom samlade hela sitt väsen för nästa ögonblick; hans ögon följde henne såsom en hunds dess herre före en misshandel.
Den unga flickan kastade blott en snabb blick på honom och gick därpå helt lugnt, som om hon ingenting märkt, bort till bordet, satte sig i en stol, lade armbågarna på bordet och ansiktet i händerna samt betraktade honom med sina glupskt nyfikna ögon.
Alltså ännu icke!
Han såg henne spörjande an.
»Din bror körde förbi här i dag,» begynte hon.
»Hvad har han nu igen sagt dig för vackra saker om mig?»
»Hvarför skulle han nödvändigt säga nånting om dig just?
Vi kunna väl ha andra saker att talas vid om, än precis dig.»
»Å, du kan gärna ut med det först som sist.
Jag stod ute på trappan, men han icke så mycket som hälsade på mig.
Han nändes icke ens se på mig.
– För resten har jag också haft besök i dag.»
Han såg oroligt frågande på henne.
»Jo; af far.
Han tyckte, att nu kunde det snart vara nog med vårt hångel.
Och det tycker jag nästan också.
Men så menar väl inte du, – åtminstone inte i dag, när era fruntimmer fått din bror till att leda det borttappade fåret på rätt väg igen?»
»Du kan låta dem vara i fred.
Jag gör alldeles som jag vill; i denna sak som i allt annat.»
»Ja men så gör nånting då,» skrek den unga flickan upp, midt emellan gråt och raseri. »Jag vill ha ett slut på det här, jag vill inte längre pekas finger åt af alla, jag vill ha något bestämdt af dig, hör du.
Hvad är du för en, som inte kan hvarken det ena eller det andra och inte vet, hvilket ben du skall stå på.
Jag vill ha slut på det hela, hör du – – »
Hon höll plötsligt inne och fortfor i lugn, nästan kall ton, medan blicken grep fast i hans såsom tusen osynliga hakar:
»Vill du, eller vill du inte?
Gifta dig med mig?
Rent svar!»
Hans blef blek som ett lakan, hans blod skiftade temperatur, och i det svarta inför hans ögon ormade sig, gapade och krälade ett myller af overkliga, monstruösa skepnader, icke helt varelser och icke blott fantasier och hvarken djur eller människor.
Rent svar!
Ja eller nej!»
Själfva orden blefvo kroppar, klofvar kring hans händer, blytyngder kring hans fötter, händer kring hans strupe; de stodo rundt omkring honom som spörjande ögon, stora, runda, glupska, gula ögon, hennes ögon, ögon hvilka alla väntade på svar; de stängde alla utgångar för honom; de rörde sig inne i hans omedvetna väsen, i hans blod, i hans drift; han tyckte sig känna, huru de lösgjorde det ödesdigra »ja »-ordet någonstädes djupt nere i honom, någonstädes i fjärran nejder, hvilka dock tillhörde hans eget jag ...
Han måste ha sagt ett hörbart »ja», fann han; ty med ens hade mörkret omkring honom skingrat sig, och han såg den unga kvinnan stå upprätt framför honom, midt i rummet, midt i lampskenet.
Ja, nu kom det, – det kårade i hetta och is genom honom.
Hennes mun stod halföppen, hennes näsborrar vidgade sig, och ögonen, klotrunda, inflammerade, sprutade gula gnistor, lyste som kattögon i mörkret.
Och nu log hon mot honom, – med ens befolkades rymden af kvinnobröst, kvinnolemmar.
Lampan blef släckt, gardinen var mörk, det vardt helt dunkelt i rummet: han såg blott hennes lysande kattögon och hennes hvita lintyg.
Långsamt klädde hon af sig, stycke efter stycke; hvarje rörelse liksom lösgjorde ett stycke af driften i henne, såsom en eld, hvilken blåste emot honom, kringhvärfde honom.
Denna afklädning blef för honom till en hemlighetsfull process; hvarje frasande af ett klädningsplagg gick som en ständigt högre våg inom honom af själfva detta, hvilket var mysteriet såsom förnimmelse – brånad och fasa, hat i tilldragningen, tänderklapprande lystnad midt i afskyn –, ända tills hon stod där inför honom, icke naken, men hvit, ett lik, en brud, – lik denna tropiska ört, hvilken blott afbidar första beröring af en lefvande kropp, för att i blinket gripa den som i ett skrufstäd och hölja omkring den sina blad, hvilka, när de nästa gång öppna sig, innesluta allra högst – ett benrangel på bottnen.
Ett år hade gått, och det var åter sommar, – en söndag efter gudstjänsttiden och middagshvilan, just då slättens alla vägar och gångstigar börja vimla af högtidsklädda människor, som till fots, till häst, i vagn, fara till skogs eller på besök hos fränder och vänner.
Inne i pilalléen på inkörsvägen till Hans’ gård rullade den ena char-à-bancen efter den andra, försvann i den öfverbyggda porten, svängde med en piskklatsch upp för hufvudtrappan och aflämnade sitt innehåll af ungdom.
De tomma rummen i den gamla gården begynte fyllas, de gröna lusthusen i trädgården pryddes med sommartoiletter i alla blomsterfärger, och på gröngräset under träden i parkanläggningen på trädgårdens ena sida lågo ungherrarne på rygg och mage, drucko toddy och rökte cigarr.
Det hade kommit sålunda:
När det blef bekant, att äktenskapet vore en oåterkalleligen beslutad sak och att bröllopet skulle stå, så snart säden vore bärgad och alla marker tomma, hade vänkretsen kommit öfverens, att ännu en gång lefva ungdomslif samman med honom, som nu stod i begrepp att för alltid träda ut därur.
Man strök ett streck öfver allt det, som härutinnan icke var som det skulle vara och som man helst sett vara borta; detta blef en sak för sig, vid sidan, som man lät ligga utan att se på den; hvarje gammal vän ville än en gång klinga med Hans, hvarje ung flicka dansa ännu en dans med honom; ty han hade varit med om bådadera och hållit af bådadera mer än de flesta af slättens ungersvenner.
Man hade märkt lite hvar, att han under det år, som förflutit, blifvit en annan än den han varit förut och som man kände, en annan människa, som stämde lynnet ned och som man tyckte synd om; men man ville än en gång, om också blott för några korta timmar, uppväcka ifrån de döda den gamla människan till hennes forna lif.
Morianen
Sophia Magdalena. 3. Carl XIIs gemål.
Sophia Albertina. 5.
Fredrika.
(1751.)
Lovisa Ulrika hade aflägsnat sin uppvaktning, med tillsägelse, att, utom hennes gemål, ingen fick släppas in i rummet, der hon då uppehöll sig.
Försänkt i djupa tankar vandrade hon fram och åter.
Blixten ur de stora Brandenburgska ögonen vittnade, att hennes själ var sysselsatt med ämnen, som hvarken voro obetydliga eller obehagliga.
Än stadnade hon, liksom lyssnande efter någon med otålighet afbidad rörelse i palatset; än föll hennes blick på de tvänne drägter, som lågo i ottomannen bredvid hvarandra; den ena af dyrbart siden, skiftande i brokig färgprakt, den andra af svart flanell.
Sjelf var kronprinsessan ännu klädd i en snöhvit morgondrägt, ehuru dagen redan börjat skymma.
Allt gaf tillkänna, att något ovanligt var å färde; men hvad?...
På lösningen af denna gåta tycktes Lovisa Ulrika fundera med åtminstone lika stor längtan, som läsaren.
I hela kungshuset (Stockholms nya slott var den tiden ännu icke inredt), eller rättare kanske i hela Sverige fanns blott en mensklig varelse, som, obekymrad om kronprinsessans befallningar, trotsade hennes vilja, endast lydande ingifvelserna af sin egen, och som fann ett nöje i hoffolkets bryderi, då han vägrade att hörsamma deras föreskrift, men de, en gång för alla, voro förbudne att emot honom bruka våld.
Det var negergossen Badin.
En sjöfarande hade förärat honom åt Lovisa Ulrika, som lemnade hans lynne och böjelser lösa tyglar, för att på detta sätt utröna menniskonaturens utveckling, då den icke tämjes genom uppfostran.
Det utgjorde hennes stora förlustelse, att jemföra inflytandet af detta uppfostringssätt (om eljest denna benämning vid detta tillfälle är användbar) och af det, som iakttogs i afseende på hennes egna barn, bland hvilka det äldsta, arffursten Gustaf, var endast ett par år yngre, än Badin.
Slutligen måste hon dock afvika från denna plan, för att icke åstadkomma olyckor och på menniskoslägtet inympa ett vilddjur, så mycket farligare, än öknarnes, som detta skulle förenat menniskans rikedom på utvägar med raseriet af de sannskyldiga vilddjurens lidelser.
Vid den tidpunkt, hvarom nu är fråga, visste Badin likväl ännu icke hvad aga vill säga.
Det Afrikanska blod, som jäste i negergossens ådror, utgjorde en styggelse för hoffolket, hvilket städse var blottstäldt för hans okynne.
Till och med främmande personer öfverhopades af honom med plumpheter och förnärmelser af alla slag; och mindre rådfrågande klokheten, än skadefröjden att se den mäktiga senatens ledamöter förödmjukade och bragte i förlägenhet, log Lovisa Ulrika i mjugg, då Badins grofva skämt förstummade desse samme Riksens Råd, hvilka i rådkammaren öfverröstade sjelfve konungen.
Medan kronprinsessan, på sätt nämndt är, anställde sina betraktelser, spordes hastigt stoj och skrik från en af försalarna.
Det syntes af den uppblossande vreden i Lovisa Ulrikas anlete, att det ej var någon så beskaffad företeelse, hon väntat.
Hon öppnade ena dubbeldörren och ropade, med sträng ton, öfverhofmästarinnans namn, för att få veta orsaken till larmet; men förklaringen gjorde sig i stället sjelf inför prinsessans egna ögon.
Hon såg nemligen sin lille morians svarta fingrar, härjande, fästade i hofmarskalken baron Horns friserade lockar, från hvilka pudret, likt ett snöfall, störtade ned öfver Badins korpsvarta ansigte, under det Horn, med begge armarna slutna kring negergossens lif, för att hindra honom slippa lös, ytterligare hade att uthärda den obändige morianens sparkningar.
Kronprinsessans herrskareord beredde stillestånd.
Horn androg: att vid förbudet till inträde i Hennes konglig höghets inre rum undantag ej var gjordt i afseende på Badin; att denne, efter gammal vana, skrattat åt pagers och kammarherrars invändningar; att hofmarskalken derföre velat försöka användandet af sin myndighet, hvilket aflupit lika fruktlöst; och att kronprinsessan sjelf nu vore vittne till morianens uppstudsighet, för hvars ilskna utbrott de uppvaktande ständigt voro blottställde; men – tillade den väl dresserade hofmannen – hvilka «merendels handgripliga och rätt «kännbara olägenheter, vi likväl alla med största nöje «underkasta oss, så länge sådant öfverensstämer med «Eders konglig höghets höga planer och nådiga väl«behag.«
Lovisa Ulrika befann sig i dag vid ett sällsamt allvarligt lynne.
Badins oförskämdhet, hvartill hon ofta sjelf uppmuntrat honom, förekom henne nu straffbar, och hoffolkets vedervärdigheter, som eljest gaf näring åt det furstliga hjertats skadeglädje, syntes henne i detta ögonblick värde behjertande.
«Låt «kalla min löpare Ernst, herr hofmarskalk« – utbrast hon, sedan Horn framfört sitt klagomål, på äkta hofmansvis – «och meddela honom min befallning, «att tilldela den olydige pojken en eftertrycklig aga.
«Det är ett vedermäle af min nåd mot er.
Dock är «min bestämda vilja, att allt i afseende på Badin se«dermera förblir på gamla foten, så att ingen må «tillåta sig näpsa honom, utan min uttryckliga befall«ning.
Äfven länder till efterrättelse, att Badin al«drig är inbegripen under förbudet, att obehindradt nal«kas våre höga personer, då jag ej vid något tillfälle «finner godt, att derom särskilt förordna.«
Med dessa ord drog kronprinsessan sig tillbaka i sitt inre rum.
Horn hade ej förgäfves emottagit tillåtelsen, att låta tilldela Badin – hela hofvets plågoande från öfverhofmästarinnan, till kammarfrun, från öfverste-marskalken, till kocken och löparen – en duktig risbastu; och Ernst, åt hvilken verkställigheten uppdrogs, lade så mycket mindre fingrarna emellan, som han hade otaliga egna oförrätter att hämnas, och det tillika nu gällde, att för framtiden afskräcka från deras förnyande.
Efter en stunds förlopp insläpptes negergossen till sin höga beherrskarinna.
En märkbar förändring uppenbarade sig i hela hans väsende.
Han var icke nu djerf och yster, högljudd och skrattande, som vanligt; utan tyst, varsamt smygande, nedstämd och gråtögd.