Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Carl Larsson utställer en större oljemålning; det är solnedgång och de sista strålarne gjuta ett trolskt skimmer öfver landskapet, en gammal gumma sitter vid en gärdesgård och skalar potatis, bredvid henne leker en liten flicka; bakgrunden utgöres af en stuga och några träd.
Af detta enkla ämne har likväl konstnären, tack vare det egendomliga röda skenet, lyckats göra en förträfflig bild, hvaruti ljuseffekten emellertid utgör hufvudsaken.
Särskildt den gamlas ansikte lyser formligen; i flere delar af taflan verkar dock ljuset ej lika väl, och på träden m. fl.
ställen hafva solfläckarne en oförtydbar likhet med ren cinnober.
Georg Pauli har lemnat tvenne bilder af en mycket egendomlig verkan: den större bilden, kallad » En legend », framställer en i skogen sittande half-klädd yngre kvinna, spinnande på en slända, hvars tråd afklippes af en i mörka tyger insvept, i förgrunden sittande äldre kvinna, som vänder ryggen åt åskådaren.
Taflan, som kanske ej saknar förebilder, har dock en originel och tilltalande prägel; Öfver hela bilden hvilar ett poetiskt skimmer, något sagolikt, som förvånar och öfvertalat Mot teckningen har framställts flere måhända berättigade anmärkningar; hvad som mest faller i ögonen är den yngre kvinnans något stora hufvud.
Härom vill jag ej tvista och antager t. o. m. att det verkligen är onaturligt stort, men månne det ej varit konstnärens afsikt att göra det så?
I konstverk af denna art, där naturen ju ej kan uppställas såsom direkt förebild, anser jag, att konstnären har full rätt att göra hvilka figurer han vill, ty när fantasien får fritt spelrum, kan hvarken ästetiken eller naturläran uppställa några gränser.
Taflans största värde ligger i alla händelser ej i detaljerna, utan i den egendomliga stämningsfullhet, som är utbredd Öfver hela kompositionen.
Såväl denna » Legend » som den andra bilden, » Ophelia », är målad på opreparerad duk, hvilket förfaringssätt gifver liksom en anstrykning af al-fresco-målning åt dessa Paulis bilder.
Det är så mycket mera glädjande, att en ansats i denna riktning kommit just från det håll, hvarifrån man minst väntat det, och finna vi dessutom häri ett ovedersägligt bevis på, att den modernaste uppfattningen ingalunda behöfver förkväfva det stora och det ädla inom konsten.
» Legenden » hör onekligen till de bilder, hvilka på utställningen väcka största uppmärksamheten.2 12
Allan Österlind.
utställer tvenne genrebilder: » Fårslakt », en något sökt komposition, samt » De faderlöse », en både känslofullt och nobelt uppfattad bild; utförandet är såsom alltid soigneradt och elegant.
Axel Jungstedts » Modersglädje » tillhör de bästa bilderna på utställningen, Robert Lundbergs » i: sta December » är en sinnrikt uttänkt komposition, men konstnären har dock ej lyckats draga ali den fördel af densamma, som han bort.
Tvenne danskar och en norrman hafva i sista stund hitsändt goda genrebilder; den ëne dansken, M. Ancher, har flere bilder, som utmärka sig för osökt, naturtrogen uppfattning; särskildt tilltalande är en » Ung flicka med blommor »; den ytlige betraktaren skall måhända finna den » tråkig » i ali sin naivitet, men vid närmare studium blifver åsikten helt visst olika.
En annan dansk målare, J. Paulsen, har sändt tvenne obetydliga dukar, visserligen utan pretention, men helt simpelt små mästerstycken.
Norrmannen Krogh visar oss en präktig, kanske något rå lotstyp.
Af konstnärer med mindre framskjuten plats finnas på genremålningens område endast helt få bilder värda större uppmärksamhet; dock må omnämnas Lngeborg Westfelts » Vid vigvattnet », som förtjänade en bättre plats, samt Printzejiskölds » Hos skomakaren », en något mörk och delvis hård, men med mycken skärpa återgifven karaktersbild.
Bland pastellerna och akvarellerna finnas äfven en del goda genrebilder: Carl Larssons figurrika » Vinterstuga i Dalarne » (akvarell) och hans » Band-väfverska » äro präktiga bilder, Alf Wallanders kraftiga, direkt ur lifvet tagna typer, såsom » Tunnbindareverkstad », » Bränsleplockare », » Bibelläsande gumma ».
Herr Wallander beherskar onekligen med dessa bilder pastellafdelningen, om ock Ivar Nyberg med sin eleganta » Framtiden » gör honom platsen stridig, i hvad på känsla och finess ankommer.
Att uppdraga en verklig skillnad emellan landskaps- och friluftsmålning torde svårligen låta sig göra, hvarföre måhända ännu en del bilder kanske rätteligen borde anföras gemensamt med ofvanstående, men då utställningen kommer att tillökas med ett ej så litet antal bilder, skall jag, efter den till midten af juli bebådade omplaceringen, i en följande uppsats omtala dem i sammanhang med landskaps-, marin- och djurmålningarne m. m., då äfven den särdeles anmärkningsvärda skulpturafdelningen skall riärmare skärskådas.
F. U. Wrangel.Ny Lyrik.
Guitarr och Draghar monika, Mixtum Pictum på vers.
Stockholm, Albert Bonnier.
2: 25.
Per Hallström.
Lyrik och Fantasier.
Ballader och Berättelser.
2: 75.
Visserligen är det sant, att det väl aldrig varit någon säker vag till lycka och berömmelse, den som leder genom diktens vildmarker.
Farorna ha varit många och utbytet osäkert.
Huru mången af alla dem, som vågat sig dit in, har det väl varit förunnadt att vända åter med en okänd växt, hvars nya färger och nya doft kunnat glädja våra sinnen?
Men det har dock sällan varit så afskräckande som nu att våga försöket.
Åtminstone hafva versförfattarne blifvit ett slags allmänhetens styfbarn, hvilka få vänja sig att undvara de sporrande uppmuntringarne ..
Det har så länge påståtts, att tiden ej lämpar sig för lyrisk poesi, att man till slut har trott det.
Ja, vi hafva Öfverhufvud blifvit ointresserade för ali poesi; tull eller inte tull — det är hela frågan.
Och då fosterlandets söner fått bra betaldt för sin spannmål, så hunna de möjligen sedan i öfverströmmande välvilja känna sig böjda att uppmuntra den fosterländska literaturen genom att köpa någon bok af Sigurd, den gode småländske författaren, som så utmärkt befordrar matsmältningen.
Och dock måste man medge, att den djupa likgiltigheten varit i mycket berättigad.
Den poesi vi haft har med få undantag länge varit af den mest blodfattiga och lungsiktiga beskaffenhet.
Och då är det ej att undra på, om man börjat tycka, att det ej tjänar något till.
att pyssla om denna sjukling, utan så godt låta lungsotspatienten dö.
Så inte är det några goda konjukturer för nye diktare.
Men ändå har det nu på samma gång som vårsolen kommit tvenne samlingar lyrik, hvilkas titelblad bära nya namn ut i världen — ■ således två, ty om Per Weilands » Brytningar » kan man väl i ali korthet säga, att det hvarken är lyrik eller någon annan känd diktart.
Om nu desse författare hade varit båda fullt utvecklade eller båda endast » lofvande », då hade det kunnat vara af intresse att ställa dem sida vid sida och i samma totalvy granska och teckna deras.2 24
NY LYRIK.
respektive diktarfysionomier.
Men nu skulle den ene alltför mycket lida härpå, han skulle förlora ännu mer, än då man ser dem hvar för sig.
Ty Gustaf Fröding är den, som dragit den allmänna uppmärksamheten till sig och det med rätta.
Han kom med sin dragharmonika och precis som
" Nils Utterman token och spelmansfanten, han satt med sitt bälgspel vid landsvägskanten för dudeli!
dudeli!
dej!
Fröding är i viss mån identisk med denne Nils Utterman, vid hvars spel ej blott
" rockskjörten flaxade, förkläden slängde, och flätorna flögo och kjolarne svängde ",
utan där man ock hörde, hur
en räf stämde in i den lustiga låten och en uf skrek uhu!
ifrån Brynbärsbråten.
Det är just konsten det att kunna locka naturen själf in i spelet.
Såsom titeln och inledningssången ge tillkänna, har Gustaf Fröding ännu ett instrument — åtminstone ett, ty jag är böjd att tillerkänna honom fler.
Han säger, att han har tvenne grannar och om den ene, att
" Ibland är han dyster och bitter och melankoliskt bizarr, ibland litet svärmiskt elegisk och sjunger ibland till guitarr.
— Den andre är munter och lustig och bondsk och groft burlesk.
För honom är sorg och bekymmer blott skrymt och skrock och fjäsk.
Han grubblar ej alis, han skrattar åt lifvet helt sonika och hvisslar och sjunger och spelar på dragharmonika.
Lyckligtvis är det ej något tvifvel om hvilkendera det är.
som mest liknar författarens nutid.
Om vi sålunda börja i kronologisk ordning med guitarrspelaren, så finna vi honom i de två mellanafdelningarne » Griller och grubblerier » och » Stämningar och stämningsbilder », i hvilka den af författaren antydda grundtonen är förherskande.
Det är ej så alldeles nyss, som Orvar Odd skref dessa kvicka och bitande ord: » Det elegiska pjunket från fosforisternas dagar och de stagneliska malörts-grimaserna, hvilka ett ögonblick ' kommit i misskredit — tack vareNY LYRIK.
22 i
Tegnérs friska uppslag —, passade nu på att, om möjligt, åter uppnå värdighet och ynnest; man började sålunda ånyo från olika väderstreck förnimma först en lindrig och halfkväfd skaldesuckan och matta mollackorder på lutan, därefter, då det visade sig, att en och annan öm själ dock lyssnade härtill, en allt starkare och starkare skaldegråt; ändtligen blef det fullkomligt skaldetjut med ackompagnemang af gnisslande toner öfver hela den vemodiga sittrans alla samtliga strängar. » Jo, man har nog haft denna skaldernas klagan öfver världens bisterhet i många former — saken har emellertid varit densamma.
Bet är ej blott i våra dagar » lifsglädjen » har felats, fast den fordom hade ett annat namn.
Kellgren kallade denne främling under namnet » sällheten » och ropade till honom
säg, hvar döljer du dig, bor du i klippans sköt o. s. v.
Kellgren fick sålunda alis ej reda på honom, och då nu Fröding säger, att » i vår tid är du gästvän för minuten », så är det, om vi få tro dem begge, i alla fall glädjande att konstatera ett om ock obetydligt framsteg äfven i detta afseende på hundra år.
Allvarsamt taladt, jag tror nog ej, att den omtalade pessimismen och lifsledan är en påtagen mask hos Gustaf Fröding, liksom jag i allmänhet ej tror det om dess tolkare; det är omöjligt att skrifva ett sådant stycke som » Hydra » utan att ha känt förskräckligheten, och sålunda är det ju en inre verklighet, som fått sitt uttryck.
Men verkligheten kan bli nött, så nött att den ej vidare kan användas, och så tror jag, att det för närvarande är med den » sönderslitna » poesien.
Vi ha haft två stora smärtans skalder i detta århundrade, och det ser ut som om detta varit nog.
På dessa två him-melssträfvande berg ha sedan så många unge .poeter klättrat och endast lyckats ramla ned i deras afgrunder.
Ha de ej krossats i fallet utan kunnat komma upp igen, så ha de med Öfverraskning märkt, att det ej varit samma spets, till hvilken de kommit, utan till en annan — och så har det.
dess bättre gått för Gustaf Fröding.
Redan här i hans » Griller » märka vi tydliga ansatser till en annan stil.
Så har han i ett par af dessa dikter funnit en ny och vacker form för sitt tvifvel och för de gamla evigt olösta frågorna
and whence came we?
whet shall be Our ultimate existence?
what ' s our present?
Are questions auswerless and yet incessant *).
Manligt kraftig klingar första strofen i » Hvad är sanning? »
" Då frågade Pilatus: hvad är sanning?
Och eko svarade — profeten teg.
Med gåtans lösning bakom slutna läppar till underjorden Nazarenen steg.
3) Don Juan, sjätte sången.2 24 NY LYRIK.
Och något tillfredsställande svar ha vi ej sedan fått, trots att många tro sig, om att ge det.
» Boken », som skulle kunna säga oss något, naturens bokr kunna vi ännu ej läsa.
" En helig skrift mig tyckes firmamentet med fornebraiskt språk och urtidstämpel.
Emellan skyar skymtar silfverprentet som ur en förlåt i ett Zions tempel.
Där står om väg ur öknen, där vi irra.
Där står om landet, som af honung flyter.
Men språket är oss okändt.
Blindt vi stirra på dunkla tal, vi portens proselyter.
Vi öfva oss, vi möda oss, vi stamma, vår tunga mäktar ej, o Elohim!
— och stafva meningslöst och tungsamt: Lamma
— rageschu — gojim!
Och samma förhållande är det i » Stämningarne ».
Författaren vandrar först med lidande drag på de gamla gångstigarne » I Skogen », där tystnaden slumrar och vinden suckar och bär bud om människornas illdåd.
Och ingen af oss vet det susande språkets mening, men så mycket vet författaren
" ...... att vemodsslöjan
• sig sänker kring furans skrud och källan och bäcken mörkna, när vinden går fram med bud.
Men — detta närmar sig ju bra mycket till hvad vi bruka kalla för » allegori », och ifrån allt sådant bevare oss alla helgon!
» I Solnedgången » säger förf.
" Satte jag mig på bergets kam ", (grensle?
) " spejade ut öfver fjärden, såg huru solen i väster sam, långt långt i väster gick färden "
och så en hel mängd saker om alltings förgänglighet, om dårar och luftslott och frosten och så vidare.
Man får en vild lust att med Heine ropa till förf.
Sein Sie munter, Das ist em altes Stück.
Hier vorne geht sie unter Und kehrt von hinten zurück.
Nej, huru helt annorlunda låter det inte då i » Sorgebudet » inom denna samma
afdelning: '
" Bäcken i bergen tog ljudet, tålde för forsen sitt sorgtunga tal.2 24 NY LYRIK.
Forsen bar snyftande budet
ned till en älf mellan vidje och al.
Djupt i en bölja begrafvet
budet blef buret i hafvet:
Balder är fallen!
— hafsvågor slunga sig jämrande högt mot Den Höges sal.
Se detta är naturstämning.
Jag vill inte förneka, att det ej finns stämning äfven .i stycket » I Skogen », men detta stycke skulle dock ha kunnat skrifvas af t. ex. Tigerschiöld, nämligen upphöjd till den högsta möjliga poetiska digniteten.
Bra äro också de två dikterna » Jag ville jag vore i Indialand » och » Titania ».
Efter att jag sålunda öfver dessa två afdelningar utöst min vredes, dock endast till hälften fyllda skålar, kommer jag till det vida angenämare, men också vida svårare värfvet att berömma de öfriga två, isynnerhet den som går i spetsen för samlingen, » Vermländska låtar ».
Jag får då genast i början ge det allmänna erkännandet, att jag vet få saker i vår nuvarande literatur, hvilka i så hög grad intressera mig som dessa vermländska " låtar.
Jag känner ungefär samma personliga tillgifvenhet för dem som jag känner för Griegs musik.
Jag vet, att det finns musik, som går upp emot den, ja, som går Öfver den, men det är nu en gång så, att jag mest älskar den af ali musik jag känner Det måste bero på, att det är något i ens innersta, som är träffadt, och i detta fallet därpå, att jag tror mig själf ha sett det just så, och just så känner jag igen folket och naturen här i vers skildrade af en, som fångat själfva qvinta essentia i deras lif, och skildrade i en form så mästerlig och fulländad, att svårigheterna och deras öfvervinnande af en flyktig läsare kanske kan helt och hållet förbises.
Jag skall försöka att visa några af dessa formens fullkomligheter.
Då skalden vill bibringa en stämning, som han eger, så kan han välja mellan två olika vägar — naturligtvis teoretiskt sedt, ty i verkligheten finns ej något val.
Han kan vädja antingen hufvudsakligen till ögat eller hufvudsakligen till örat.
Nästan alla författare nu för tiden söka verka genom att framtrolla en bild för Ögat, framkalla färg- och formsensationer.
Det hör inte hit att utreda hvarföre.
Ja, låt oss bläddra i Per Hallströms dikter, efter de ligga framme.
Låt se.
grågrönt ... silfverhvitt.
pärlgrått, grönblått, matt-gult, violett, guldfärger, pärlemorskiftningar utom alla ljus, strålar, gnistor, lågor, dagrar etc. Fröding är sparsam med färgerna, i » låtarne » knapp ända till karghet: några björkar stå gröna, » beväringa » är gul och blå, ett par ögon äro klarblå som insjövatten, en mun är röd som godt vin, ja, det är nästan alltsammans detta.
Nej, det är språkljudet, som hos honom har det ab-2 i 8
soluta herraväldet, och på denna väg har han nått ett resultat, som måste beundras.
Läs t. ex. Lars i Kuja
" Vid By mon på vägen till Byn,
där bor Lars i Kuja i skogens bryn.
I hemmanet Byn; om jag ej tar fel,
de äga, han och hans käring,
en hundradetrettiotredjedel
med äng och med åker och äring.
Men ängen är skäligen klen,
och åkern mager och äringen sen,
ty allt som växer åt Lars är sten,
och sten är dålig förtäring.
Men Lars har armar och Lars har ben,
och gnidig och seg är hans käring.
Han plockar och gräfver och sliter och drar,
och käringen spar,
den som spar han har,
af näfgröt ha de sin näring.
Och länsman kommer och länsman tar,
och Lars han sliter och Stina spar,
och fast han knappt äger skjortan kvar,
så tror Lars i Kuja på bättre dar,
så ock Lars i Kujas käring.
Det är ett slitande, knogande och dragande i denna sista vers utan ali ände.
Och den kraftiga verkan den har, hvilken långt öfvergår den som skulle vunnits genom en detaljerad skildring, den beror här blott på de monotona rimmens enformighet och upprepande.
Således en ljudeffekt.
Detta är nu den ena sidan af saken, konsten att kunna verka fantasiväckande genom ljudsammanställningar; en annan sida är själfva skönheten hos denna ljudsammanställning.
Jag vill som prof härpå framhäfva dikten » Vallarelåt ».
" Hör, hur det ljuder kring myr och mo:
Lilja — mi Lilja — mi Lilja — mi ko!
Eko vaknar i bergigt bo,
svarar ur hällarne
långt norr i fjällarne:
Lilja — mi Lilja — mi ko!
Bjällklangen dallrar och faller och stiger,
suset är stilla och hvilar i ro,
skogen är kvälltung och sömnig och tiger.
Endast den vallande
låten går kallande
fram genom nejden kring myr och mo.NY LYRIK.
Mörk sofver tallen, mörk sofver granen, dofvare sorlar en bergbäcks fall.
Fjärmare klingar den höga sopranen, vallar och går och går vilse i vall.
Detta är välljud, men det är långt ifrån att det skulle vara något meningslöst klingklang.
Tvärtom, denna raden: » mörk sofver tallen, mörk sofver granen », den är en värdig öfversättning ej till orden, men väl till andan af den berömda raden: » die Myrthe still und hoch der Lorbeer steht ».
Den ger oss en sammanträngd, men fullgod bild af den nordiska sensommarkvällens fysionomi.
Det är ej kontur som i det italienska landskapet, men det är stämning.
Ett annat grepp, hvarigenom den musikaliskt-lyriska karakteren förstärkes, är författarens användning af omkvädemotiv.
Detta har visserligen äfven » Fre-drek på Ransätt », men hos denne är det en nödvändig följd af, att han skrifvit till förut befintliga melodier.
Hos Fröding blir detta omkväde vanligen inskränkt till ett minimum, t. ex. i det stycke, som handlar om de begge grälande grannarne » Jan Ersa och Per.
Persa ».
" De trätte och processade.
Om friden prosten mässade — det var som vått på gäss.
Ty vann en gång Jan Ersa, så började Per Persa en splitter ny process.
Här återkomma namnen » Per Persa » och » Jan Ersa » på bestämdt ställe i hvarje strof.
I det till utseendet oregelbundet byggda » Stina Stursk » komma versslutorden » vännen min » igen på vissa för Örat väl förnimbara rytmiska afstånd.
Äfven till dessa variationer af omkvädet finnas dock motsvarigheter hos Dahlgren, t. ex. i hans » Bremsen » och » Martensresa ».
Slutligen är det ännu en sak, som jag vill fästa uppmärksamheten på, författarens rimkonst.
Han leker med de svåraste rim och rimställningar.
Så har han i » Jonte och Brunte » med dess mycket korta versrader idel kvinliga och löpande rim, och af de förra går ett regelbundet igenom tre rader, så som i denna märkvärdigt vackra slutstrof, då man riktigt hör hur långkärrans hjul skramla i de djupa vägspåren: '
" Och Jonte han fumlade druligt med tömmen och Brunte han drumlade framåt i drömmen, han stötte, han stracklade — hölasset vacklade fram utmed strömmen.
Man kan nästan säga, att dessa strofer äro skrifna med idel rim.220
Så alt en versens fulländade virtuos det är Gustaf Fröding, men den lätthet han har att forma förleder honom understundom till en del klåfingrigheter, som kunnat vara borta och som nog också snart gå bort.
Det är på samma sätt med honom som med de store musikexekutörerna, som ibland låta sin fingerfärdighet löpa iväg med den musikaliska uppfattningen.
Dock möta vi dessa konstigheter sällan.
Men detta att vara virtuos är dock ej alltid precis det samma som att vara en stor konstnär.
Det förra har jag trott mig kunna bevisa, det senare är sådant som knappast kan bevisas, emedan de rent andliga nyanserna sakna ord, ja begrepp tills vidare.
Jag har redan påpekat författarens ovanligt skarpa natursinne, och jag skulle kunna ytterligare framdraga den känslighet för det lilla här i världen, som isynnerhet dessa låtar visa, en medkänsla som har den förtjänsten att vara fri från ali falsk sentimentalitet och som hellre slår öfver i en adlad och frisk humor.
Om jag så säger, att jag finner denna humor i » En hög visa », så kan en annan säga, att han inte ser den, utan finner denna bit » sökt ».
Då kan jag visserligen påpeka, hurusom man alldelés inte i främsta rummet får fatta stycket som en parodi; åtminstone är det parodiska elementet såsom menadt nästan försvinnande obetydligt.
Det är sig själf författaren ställer i en halft komisk, halft sorglig dager.
Han går borta på landsvägen där i Värmland och tänker på sin kära; huru minnes han ej lifligt ali den härlighet, som var förr.
Det var visserligen bara saft och kakor de hade de två och de gingo bland björkar och stickelbärsbuskar; det var inte nardus och cedrar och den salomoniska härligheten, men det var dock en härlighet, och äfven denna är nu borta.
Den som ej har sinne för humorn häri, han förnimmer intet.
Låt oss därför lemna tvisteämnet.
Däremot anser jag » Vackert väder » vara jämförelsevis svag och » Bjällerklang » ej egentligen höra till afdelningen, hvarförutom författaren där nedlåtit sig till sådana trivialiteter som » en plastiskt påpälsad melisk byst », » en arm som Fidias ville kysst ».
Jag skulle yttra mig helt kort och torrt om den sista afdelningen, » Likt och olikt », den som i värde kommer näst efter låtarne.
Författaren har här samlat dels en del ironiska och satiriska dikter i kraftig ton, sådana som » Salomos insegel », » Belysningsfrågan », » Tersites », i hvilka han visar sig ha både näbbar och klor, dels en del imitationer och parodier.
Han lägger i dessa för dagen en nästan otrolig lätthet att härma de mest olikartade stilriktningar och tongångar, allt under det han smått drifver med sina mönster.
Och det är detta, att han humoristiskt höjer sig öfver dem, som gör dessa stycken (» En Upplänsk runskrift », » En liten comedia », » Corydon till Chloe ») ej blott till stilprof, utan till personliga alster af både värderik och roande natur.
Jag vill anföra som prof ett par strofer ur det klassicitetshärmande » Chorydon till Chloe » .NY LYRIK.
" I skuggans svala skygd en nymf sig tyst förnöjer med sina fingrar små att binda sig en krans.
Dess puderhvita hår dess ljusa hy förhöjer, som rosens hy förhöjs af solens klara glans.
Én hvit herdinnehatt, beprydd med röda ränder, är fästad som ett tak på denna blomstidyll; så satt väl mången gång vid greska floders stränder den höga svanens nymf ell ' modern af Hercule.
Summa summarum: Gustaf Fröding har med detta lilla dikthäfte verkligen riktat vår literatur, och jag tycker mig höra hans snillrike morfaders, biskop Agardhs vålnad » klappa från högen med dimmiga händer » och ropa samma ord till dottersonen, som han i lifvet skref till Tegnér: » Låt andra göra hvad andra kunna göra, men gör du det ingen mer än du kan göra! »
Kommer jag så till Per Hallström, om hvilken det ej göres oss fullt så många ord behof, emedan han ej i någon mera märkbar grad skiljer sig ut ifrån den stora högen och dessutom är formelt omogen.
Visserligen har han den förtjänsten, att hans sorg ej är af någon mera oroväckande natur.
Han titulerar henne hyggligt » Fru Sorg » (i » Visa » och i » Vilanelle till sorgen », som också mycket riktigt är placerad i afdelningen » Lek intermezzo ») och sjunker i allmänhet ej ned till någon pessimism, åtminstone ej af den allvarliga art, som röjes i de troligen äldre af Frödings dikter.
Ett visst missnöje med vår tid räknar jag ej till » sorgen », och dessutom utplånas detta i någon mån af andra uttalanden, där han förklarar sig tro på framtiden (» Ungdom ») och där han visar sig ega en handlingskraftig lifs- och stridslust (» Morgonsång »).
Och författaren är ej heller utan ideer.
Se här sonetten
" Ane hin gamle.
Liksom Peer Gynt är norrman, käck och ung, som spelar originelt på skrytets skramla, vårt lynne ock sig till en typ fått samla, vår dyre Ane, Svears store kung.
Han älskade det profvade och gamla och gammal själf, fann aldrig tiden tung.
Hvart år föll ned som guld i späckad pung; att vinna fler han lät hvart hänsyn ramla.