Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gråbergs efterträdare, generalkonsul Hahr och dennes fru hade äfven i sitt hus upptagit honom som medlem och vän, hvilket framgår af hans varma erkännande, antecknadt i hans dagbok, då han lemnat Tripoli för att öfverresa till Italien.
" Med hjertat brinnande af tacksamhet — skrifver han — lemnade jag detta ställe (Tripoli), der jag under mer än 2: ne års tid städse njutit de mest smickrande prof af utländska vänners godhet, och der jag af båda mina landsmän, först Gråbergsedan Hahr, emottagit ordentliga välgerningar, dem jag väl kunnat emottaga utan skrupler, ty de hafva erbjudits med vänskap och högaktning, såsom mellan far och son, såsom mellan brödera.
Ett bref från Hahr, hvilket vi åter-.
gifva i öfversättning från franskan, torde derför här vara på sin plats.
“ Skiljsmessans ödesdigra stund är inne.
Ni måste resa, min käre vän, och jag nödgas säga Eder ett farväl som kommer att för lång tid lägga ett långt afstånd emellan oss.
Helt visst fins det ej något känsligt hjerta som ej förmår känna hvad förlusten af en verklig vän innebär, men då det gäller att förlora en vän, en värderad kamrat och den siste landsmannen på en sådan plats som denna, får man till och med ursäkta den tår som tränger sig fram.
I det jag respekterar och gillar det beslut som af-lägsnar Er härifrån, min bäste Grusenstolpe, har jag endast att önska Er en lycklig resa och anförtro Er i den högste ledarens händer, hvilken, som jag hoppas, ej skall underlåta att i sinom tid sätta Er i skydd för ödets motigheter, «fter alla de stormar och vexlingar, hvarmed Eder erfarenhet riktats.
Då jag nu säger Eder farväl är det mig en glädje att för Eder få uttrycka hela den aktning jag känner för Eder uppriktiga och rättframma karakter, Edert förträffliga hjerta och ädla uppförande, egenskaper som gifvit Eder så mycken rättighet till en utmärkt och allmän högaktning och till mer än en enda väns saknad.
Tro mig, att, svensk som jag är i likhet med Er, min bäste vän, då jag såg den välvilja, aktning och vänskap hvarmed alla mina embets-bröder bemötte mig, så har jag känt mig stolt och jag beder Eder att väl förvara dessa dyrbara papper, som äro lika många pålitliga intyg öfver Edra goda egenskaper för Eder vördnadsvärde far, för Eder konung och Edert fädernesland, för hvilka Ni önskar att lefva och dö.
Farväl således, min bäste vän!
Må Gud beskydda och välsigna Er!
Må äran, religionen och nyttig sysselsättning hädanefter såsom hittills vara Eder ledstjernaoch Ni skall snart se skingrade de moln som betäcka framtiden.
Glöm aldrig Edra vänner på den landsförvisningsort, som Ni är nog lycklig att få lemna, räkna på dem, åtminstone på Eder tillgifne vän
Adolf HahrS
I sällskap med denne sin beskyddare och vän samt en herr Gronius (svensk) fick G. tillfälle att göra en resa.
till Italien.
Efter att hafva besökt Livorno och staden Pisa, der det märkvärdiga tornet ej förglömdes, vistades han någon tid vid baden i Lucca, der eliten af olika länders celebriteter vistades, ty ankomsten dit inträffade under bad-saisonen, hade G. äran att göra bekantskap med svenske ministern i Italien, kommendör Lagersvärd, en på sin tid utmärkt man, hvilken fylde sin plats som representant för vårt larid på ett sätt som haft sitt erkännande så väl af landsmän som utländingar.
Denna bekantskap vat för G. icke blott angenäm men nyttig.
Sedan han äfven blifvit förestäld för minister Lagersvärds älskvärda fru blef han i deras hus upptagen och väl sedd under deras vistelse i Florens, der L. om vintrarne hade sitt residens.
Genom dennes försorg och förmånen af att få vid alla tillfällen vara hans följeslagare, skärptes G: s af naturen skarpa omdöme så väl i ett som annat afseende med iakttagelser af hvad han upplefvat i denna blommornas stad.
Icke blott märkvärdigheter besågos dervid, likasom förtjusande, omgifvande nejder.
Grusenstolpe blef äfven genom.
L: s bemedling införd i den högsta societeten.
Derigenom fick han äfven tillfälle att med vår minister blifva förestäld regerande storhertigen och dennes familj, hvilket hade till följd invitation till tvänne hofbaler under karnevalen.
En anekdot från en af dem torde kanske icke misstyckas; vi förbigå saklöst namnen på ministrar, prinsar, lorder, com-tesser, markisinnor etc. etc., upptecknade i hans balminnen, och fästa oss endast vid det lustiga i situationen.
Jag hade — skrifver han — blifvit presenterad för det bästam
som fanns af unga damer i societeten, hvarför jag blifvit en outtröttlig dansör på dessa baler, der det till och med händt mig en oväntad ära, den nämligen att utgöra en af de fyra kavaljererna uti regerande storhertiginnans Quadrille och än mer att just blifva hennes vis-å-vis.
Jag hastar dock förklara att denna utmärkelse endast var en ren tillfällighet, ty jag hade uppbjudit till quadrillen en rysk grefvinna och hon blef inbjuden af ceremonimästaren att dansa vis å vis prinsessan; af sådan anledning måste hennes kavaljer följa henne.
Under afvaktan härpå fann jag min belägenhet så kuriös och jag erfor så stridiga känslor att jag fick använda styrka för att bibehålla sjelfbeherskning, hvilket dock lyckades mig. “
Men ehuru denna furstliga nåd kunde för Grusenstolpe vara ytterst angenäm äfvensom införandet i den högsta societeten, fanns der en annan cirkel af icke mindre utan tvärtom vida mer betydelse och af större utveckling för hans själslif.
Det heter i hans anteckningar härom: “ Utom den ofvan nämnda societeten, har jag äfven haft äran blifva förestäld i en annan icke mindre intressant cirkelT sammansatt af illustra personer, som, nedstigna från den verldsliga maktens tinnar, i privatlifvets lugn beskydda och uppodla literatur och skön konst.
F. d. konungen af
• Holland Louis, grefve de S: t Leu, hans äldste son prins Napoléon, gift med prinsessan Gharlotte, dotter af Josephe (f. d. konung af Spanien) och grefvinnan de Surveillef, Josephes gemål, syster till vår drottning (Desideria) äro de personer af kejsar Napoléons familj som få beständigt lefva i Florens under de toscanska lagarna.
Grefve de S: t Leu har köpt ett palats i Florens.
Han bebor det tillsammans med sin son och dennes unga gemål.
Grefve de S: t Leus salonger äro uppfylda med literatörer och de sköna konsternas idkare, hvilka samtala och underhålla sig helt otvunget med sitt höga värdfolk.
För öfrigt är hvar och en person, naturligtvis presenterad, lika väl sedd och upptagen på dessa soiréer, hvarest grefve S: t Leu bemöteralla med den största vänlighet.
Det är det enda sätt att komma i beröring med denna familj, som helt och hållet dragit sig ur verlden; man såg den aldrig annat än på promenaden och teatern.
Oaktadt det icke hos grefve S: t Leu herrskar någon utomordentlig lyx, bär allting icke desto mindre prägel af en viss storhet och ehuru ingen af familjen gör anspråk på någon öfverdrifven ödmjukhet af de tillstädesvarande, påminna sig dessa gerna den höga ställning dessa personer en gång intagit, och lämpa derför sitt sätt efter sådana förhållanden, hvilket ger dessa soiréer en viss prägel af hofcirkel.
Man kan söka öfverallt, och man skall sällan finna personer af en så fullkomlig älskvärdhet, som hos prins Napoléon och hans unga gemål Charlotte.
Prinsessan har en utmärkt talang att rita och gravera, och hon visar utan svårighet sina vackra arbeten för personer i hennes svärfars societet äfvensom hos henne sjelf och rätt ofta gör hon deraf presenter, med ett behagj och en godhet som äro henne så naturliga.
Hennes gemål är en ung man, utomordentligt angenäm, som fängslar allas hjertan, som se honom.
Och då han fått en vårdad uppfostran, är han också i besittning af stora kunskaper, hvaraf i tryck äfven utkommit ett arbete ".
Det kan af ofvanstående utdrag synas som om Crusen-stolpes lif under denna tid endast omvexlade af förströelser, men oafsedt de språkstudier han redan under vistelsen i Tripoli egnat sig åt och hvilket framgår af hans anteckningar skrifna på olika språk, låg dock ett tärande be-bekymmer i hans inre för framtida utkomst.
Inseende att en befattning som privatsekreterare icke var hvarken inbringande eller utmärkande, låg han i underhandlingar med personer i hemlandet om utverkande af någon befattning.
Detta gick emellertid trögt och hade kanske icke heller varit så lätt att bestämma då han måste slå in på en helt ny bana motsatt till den han förut beträdt, om icke med hans ovanligt rika naturanlag också följt det, att med snabbhet uppfatta och med lätthet kunna sätta sig in i allaförhållanden.
Efter några månaders uppehåll i Florens utverkades åt honom en befattning såsom attaché vid svenska legationen i Rio Janeiro, och med denna började
G. att åter inträda i aktiv tjenstgöring.
I anledning af den nära slägtförbindelsen emellan kejsaren af Brasilien och vår konungafamilj hade man från Stockholm sändt såsom ministeriel chargé d ’ affaires för ärendena kanslirådet Anckarloo, hvilken således blef Grusenstolpes chef.
Under sin vistelse i Brasilien försummade G. hvarken tjensteåligganden eller studier af landets så väl politiska, sociala som kulturhistoriska ståndpunkt.
Ty oaktadt han fullföljer sina i tvänne häften skrifna dagböcker, har han från denna tid upptecknat på franska iakttagelser i en särskild folio-volym med öfverskrift: Quelques Souvenirs de Brésil Vannée 1831.
Den icke minst märkliga tilldragelsen under C: s ettåriga uppehåll i Rio Janeiro var utbrottet af revolutionen samma år.
Han skrifver derom med brådskande stil:
“ Kl.
9 om morgonen den 7 april.
“ Revolutionen är utbruten i natt.
Kejsaren har abdikerat och befinner sig i detta ögonblick med sin gemål ombord på ett engelskt linieskepp.
Ännu vet man ingenting mer.
Abdikeringen är till förmån för kejserliga prinsen.
Allt är för ögonblicket lugnt i staden.
Efter mord, röfvande, och gräsligheter af alla slag, som föregingo dagame före abdikeringen, har en djup stiltje inträffat.
Men hvem vågar väl förtro sig till detta yttre lugn.
Åtminstone hör icke jag till dem, som tro och säga att allt är härmed slut och allting skall gå väl.
Tvärtom är just nu dörren öppnad till alla möjliga våldsamheter och en fullkomlig anarki.
Att Grusenstolpe icke heller deri misstog sig, känner man af händelsernas gång efter revolutionen.
För öfrigt meddela vi följande utdrag, målande i afseende på lifvet och sederna i Rio:
“ Brasilianames hufvudsakliga nöjen — skrifver Grusenstolpe — äro dans, musik och bland de förnämare klasserna äfven höga spel.
De hafva ärft af portugiserna,- men ännumer som jag tror af sina afrikanska slafvar, sin smak för de slags skådespel som äro glänsande och bullrande.
Vid alla deras nationalhögtider, lika väl som vid deras kyrko-fester, hafva fyrverkerier och illuminationer, som understundom räcka ända till tre dagar å rad, blifvit oumbärliga, och det förekommer ingen än så liten familjefest, på hvilken man icke uppsänder en stor mängd raketer.
Rio de Janeiro eger en temligen vacker teater, som på sin tid hade ett italienskt operasällskap.
Der fanns emellertid äfven en dramatisk trupp, sammansatt af brasilianare.
Hela personalen vid operan och baletten var ett arf från portugisiska hofvet, som medfört den från Lissabon år 1808.
Bland sångarne fans det tre af dessa olyckliga, som äro hvarken karl eller fruntimmer; jag har aldrig i mitt lif sett tre större individer, det var tre jättar.
Största delen af de brasilianska plägsederna äro för öfrigt helt naturligt af portugisiskt ursprung.
Deribland fans en som förekom mig i högsta grad absurd.
Jag vill påminna mig att det var i februari månad vid slutet af karnevalen.
Jag stod just i begrepp att gå ut, då min tjenare rådde mig att stannat hemma, emedan på den dagen började ett slags saturnal, som man på portugisiska kallar för Intrudo.
Jag frågade, hvad det ville säga, då negren, i stället ör att svara, visade på en förbigående, i hvars ansigte man kastade ett glas vatten under alla de kringstäendes högljudda skratt-salfvor.
I samma ögonblick kom en liten negergosse och räckte fram en korg, fyld med små ihåliga mycket tunna vaxkulor, vackert målade i rödt, gult, grönt o. s. v. De voro fylda med vatten och man köpte dem för att kasta dem i ansigtet på den förste män träffade på.
Jag kände mig ej hågad att spela en roll i denna fars, och stod och betraktade från husets balkong de egendomliga uppträden, som uppfördes på gatan, då några goda grannar skyndade fram för att bekriga mig; under sådant förhållande blef det ju nödvändigt att försvara sig, och alla negerpojkar, vi kunde få tag i, blefvo plundrade på innehållet i; V t - 1
sina korgar, med den påföljd att vi två timmar derefter befunno oss på ett alldeles öfversvämmadt slagfält, våta in på bara kroppen.
Den som är tvungen att bege sig ut på gatan under de tre dagar dessa saturnalier vara, är icke endast utsatt för vaxkulorna: invid husen riskerar han ofta att få hela ämbar med vatten öfver sig från fönstren och om äfven folk comme il faut ösa ut rosenvatten så är det icke alltid sagdt att man befinner sig under sådana personers fönster.
Detta bruk är vidunderligt, men efter som det nu en gång är fast rotadt göra främlingar klokt uti att underkasta sig detsamma och taga seden sådan den är, samt stanna lugnt inne i sitt hem under den tid denna intrudo pågår.
En engelsman, som var af annan åsigt och som med ett piskr^pp visade sin erkänsla för den vattenkula han fått sig i ansigtet, hade så när på fläcken blifvit nedstucken af pöbeln.
Jag har sällan haft tillfälle att se brasilianarne i några samqväm.
I allmänhet taladt pläga de endast föga umgänge med främlingar.
Före revolutionen fans det endast helt få familjer, som gåfvo soiréer dit dessa hade {illträde, och efter denna tid kom något sådant icke alls vidare i fråga.
Deras samqväm sakna ännu den frihet, som herskar i våra, och tryckas mycket af en ceremoniös stil.
Om uti det hus, der man håller mottagningar, det finnes två rum till gästernas disposition, så kan man vara säker om att finna herrarna sitta och spela i det ena och damerna sitta och se på hvarandra i det andra.
Det är först, då dansen börjar, som man ser de båda könen tillsammans, och alla menniskor äro då mera upptagna med att öfvertänka de vackra pas man ämnar göra än med att underhålla konversationen.
Måhända har man dock icke så orätt i Brasilien: huru många dumheter sägas icke vid sådana tillfallen i Europas fashionabla sällskapskretsar.
Vänskapsbesöken mellan brasilianska familjer försiggå efter ett visst ceremoniel.
Mau skyndar icke att kasta sig i armarna på hvarandra.
Man närmar sig hvarandra medafmätta steg.
Man gör upprepade reverenser.
Man sätter sig ej, förrän, man blifvit anmodad göra det och man förblir fastväxt på sin stol, ända tills någon af sällskapet, herre eller dam, ställer sig midt i rummet för att sjunga eller knäppa på en guitarr.
I mån som vissa favoritmelodier stämmas upp, börjar samlingen få lif, der är icke mer orörliga bildstoder utan lefnadslustiga qvinnor och män, som med eldighet utföra sina nationaldanser.
Familjerna äro oftast, tabika.
Ett halft dussin bröder och systrar hör till det vanliga, och det är icke synnerligen sällsynt att påträffa hela dussinet fullt.
På söndagar och.
högtidsdagar ser man gatorna i Rio de Janeiro genomkorsade i alla riktningar af långa rader fruntimmer.
De tillhöra familjer af medelklassen, som gå för att höra messan eller äro ute för att promenera och aflägga besök hos hvarandra.
Vid dessa promenader iakttager man ett slags ceremoniel.
Den yngsta dottern marscherar nämligen i spetsen, derefter följa hennes systrar en och en i förhållande till deras ålder, derpå kommer mamma sjelf och allra sist högtidsklädda slafvinnor, bärande i armarne i piccioli figlinölini.
Ett af de förnämsta nöjena för det täcka könet i Rio de Janeiro äro månskenspromenaderna.
En vacker månskens-afton är också i sanning guddomlig i Rio.
För att njuta häraf slå sig de unga damerna från flera familjer tillhopa och gå ut allesammans att promenera under flera timmars tid.
Under denna tid äro gatorna lifliga till långt fram på natten och de öppna husportarne framställa öfver allt en tafla af familjer, som sitta och prata och skämta i det milda skenet af denna välgörande himlakropp, som är alla älskandes trogna vän.
Man påstår, att de brasilianska damerna äro mycket känslofulla och hafva lätt för att fatta eld.
Jag anser dem vara okonstlade, och törhända har deras naivité någon gång blifvit orätt tolkad.
För öfrigt känner jag ingenting af egen erfarenhet, och jag har alltid
9varit ytterst misstrogen, då andra hafva för mig skrytsamt berättat om sina bedrifter på Amors område.
Under veckans arbetsdagar stanna qvinnorna innestängda i sina hem med armarna i kors, omgifna af sina slafvinnor, som förrätta alla hushållsbestyren.
Deras enda sysselsättning dagen i ända består uti att sitta vid ett öppet fönster och se på de förbigående.
Man ser dem alltid väl klädda i hufvudet; de använda den största omsorg på att väl ordna sitt hår och pryda, det med blommor.
De unga herrarne i Rio föra ett ej mindre sysslolöst, ehuru, om man så vill, mera tröttande lif, ty de företaga ingenting annat från morgon till qväll än att promenera i eleganta drägter.
Brasilianskorna hafva temligen vackra drag, men deras hy saknar färg.
Till och med barnen äro i detta land beröfvade denna lifliga färg, som i Europa gifver dem ett så friskt utseende, och äro bleka, bruna eller svarta, allt efter deras ursprung.
Barnen få i första rummet lära sig att dansa, för det andra att kläda sig väl och det är först, sedan man börjar låta dem inhemta någonting nyttigt såsom en slags efterrätt.
Sedan Anckarloo (1832) begärt och erhållit sin rappel, och då icke Sverige efter revolutionen i Rio Janeiro hade några intressen att der vidare bevaka, måste äfven Grusenstolpe se sig om efter efter employ på annat håll.
I samråd med denne sin förre chef och utrustad med goda rekommendationer af honom beslöt han sig för att efter 7 års frånvaro från Sverige der åter göra ett besök för underhandlingar om en annan plats.
För sådan afsigt steg han i december månad ombord på svenska fregatten Ghapman, förd af kommendörkapten Lagerberg, hvilken haft godheten erbjuda sin landsman fri öfverfart.
Enligt Grusenstolpes journal upptog resan från Bahia (dit han anlände från Rio den 24 december, sjelfva julaftonen) till Känsö karantäninrättning vid Göteborg, dit han ankom den 26 februari, en längd af tvänne månader.
För vår tid med dess lätta och snabba kommunikationer låter denna färd som en saga och likväl »
är den öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Dock bör anmärkas att karantäner här^ och hvar måste intagas i anledning af kolerans utbrott på flera ställen man passerade, förutom inväntande af väder och vind.
För Grusenstolpe, som aldrig varit någon sjöhjelte, utan tvärtom jemmerligen plågats af det våta elementets inverkan, blef ej heller denna färd en lustresa.
Också är det af fullaste hjertats tacksamhet han utbrister vid åsynen af svenska kusten: “ O min älskade fosterjord, jag har skådat dig som en punkt, i det fjerran blå, men det är dock du, välsignad vare den stund jag dig återsåg.
" Icke mindre upprörande blef för honom återseendet af såväl hans födelsestad Jönköping som hans 75-årige fader, ännu, alltid bosatt derstädes, dit han nu styrt kosan.
Uppehållet der blef dock ganska kort, ty medelst negociationer från många håll hade han étiiållit en ny befattning såsom sekreterare vid svenska generalkonsulatet i Tanger, hvars chefskap då bestreds af generalkonsul Ehren-hoff, och dit han anlände den 5 november ofvannämnde 4r-I glädjen öfver att återfått fast fot med afseende på befattning, erfor Grusenstolpe samma känsla som den, då man efter en lång sjöresas besvärligheter inkommit i den bestämda hamnen.
För öfrigt finner han, att då man besett en stad i Barbariet, har man också sett alla.
“ Tanger ", säger han, föreföll mig derför som en gammal bekant, och skilde sig ej från Tripoli uti annat än, att den är ännu miserablare, hvilket vill säga mycket!
Folket är äfven härstädes mera fanatiskt, så att europeerna här ej njuta samma frihet och säkerhet, som jag fann rådande på förra stället.
Belägenheten i anseende till Europas granskap är deremot mycket behagligare.
Obegripligt ' att detta förhållande ej åstadkommit ringaste utveckling i upplysning och civilisation.
Innevånarne i Tanger äro mycket mera råa och mindre försigkomna uti de få handarbeten, de företaga, än Tripoliboame, och de tyckas just sätta sin heder uti att göra kontrasten emellan det 4 timmars aflägsna Europa och deras eget land så stor som möjligt.
" xUnder sin tioåriga vistelse i Tanger upplefde Crusen-stolpe der bland andra 4iändelser äfven en jordbäfning.
Han skrifver härom: “ I går den 13 april 1834 kl. |9 e. m. erforo vi uti Tanger en jordbäfning, som varade omkring 15 sekunder, så stark, att husen rörde sig, dörrar och fönster här och der öppnades, klockor stannade o. s. v. Jag befann mig tillsammans med konsulns familj, hos hvilken prinsen af Hessen-Darmstadt var på visit.
Då första hvälf-ningarne kändes, vägde vi allesammans fram och tillbaka på soffor och stolar, som om vi varit ombord på ett fartyg.
Tvänne starka och långvariga stötar efterföljdes af jordens dallring eller liksom vägning från NV till SO, och under hela tiden hördes ett underjordiskt buller, som ännu mera ökades af husens och möblernas knakande.
Hela staden var i stör förvirring och förskräckelse.
Guvernören lät öppna portarne, och en mängd familjer skyndade sig att söka säkerhet på öppna fältet utom staden.
Knapt något hushåll sof den nattén i sina vanliga sängar.
Af fruktan för en ny jordbäfning inom 24 timmar, hvilket välmenande spåkäringar af begge könen förklarat ofelbart hända, är det flere af konsulsfamiljerna, som både i dag och instundande natt kampera utom staden. “ — —
Vi öfvergå nu till den vigtigaste tilldragelsen under Grusenstolpes vistelse i Tanger.
Underhandlingar med Barbareskstaterna om tributens afskaffande för svenska fartygs passerande genom deras farvatten hade visserligen länge varit ett önskningsmål, men aldrig med verklig kraft bedrifvits före början af 1840-talet.
* Eftersom de fleste af våra läsare troligen icke äro i ämnet hemmastadda, anse vi oss böra anföra några historiska notiser.
Såsom ett särdeles karakteristiskt exempel nämna vi genast till orientering i frågan, att enligt hvad kanslipresidenten grefve Ekeblad den 17 mars 1764 uppgaf uti rådet, hade från och med år 1755 till 1760 utgifvits endast för utlösen af fångar från marockanskt slafveri 93,480 dir silfvermynt, eller 131,160 rdr specie.
Redan år 1667, under Karl XI: s förmyndareregering, gjord.es försök att ingå fred och vänskapsförbindelser med Barbaresk-staterna.Vid dessa transaktioner utvecklade nu Grusenstolpe all den kraft, ihärdighet och arbetsförmåga hvaraf hans energiska natur, synnerligast i fosterländska riktningar, var mäktig.
Ty ehuru hans chef, generalkonsul Ehrenhoff, - tillskref sig den synliga äran af konventionens genomförande till Sveriges icke blott heder men pekuniära fördel, var det
Detta försök tillgick på följande sätt.
Ett svenska kronan tillhörigt fartyg vid namn Phænix, bemannadt af kronans befäl och manskap, lemnades åt en portugisisk jude, vid namn Henrik Azeveda och några handlande i Stockholm,, ibland dem borgmästaren Trotzig.
Azeveda erhöll af regeringen en föreskrift, hvaruti han anbefaldes att med fartyget afsegla till Algier, Tunis och Tripoli, söka företräde hos regeringarne i dessa länder och öfverenskomma om handelsförbindelser med dem, hvarvid borde iakttagas tvänne särskilda, uti instruktionen utstakade grunder, hufvudsaKligen utgående derpå, att svenskar icke mera finge göras till slafvar uti Barbaresk-staterna.
De svenska slafvar, som då kunde finnas uti Barbariet, skulle fri-köpas; men deras lösen fick icke öfverstiga 300 piaster för hvarje.
Enkedrottningen och rådet lemnade kreditiv åt Azeveda, med åtföljande skrifvelser till sultanen i Marocko oöh till de särskilda regeringarna uti Algier, Tunis och Tripoli.
Såsom rådgifvare medföljde Nicolaus Eosander, hvilken sedermera blef adlad Liljeroth och slutligen utnämdes till kongl.
råd samt kansler för universitet i Pernau; enligt instruktionen borde Azeveda rådgöra med Eosander vid vigtiga tillfällen, och den förre tillförsäkrades * 20,000 rdr specie, om han lyckades afsluta traktaten, äfven som han befullmäktigades att försälja sin medföljande last.
— Sedermera utsändes ifrån Sverige, år 1669, en skeppskapten vid namn Backman, hvilken tjenat på engelska flottan under kriget med Algier.