Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En af slafvarne skyndade att tända en lampa och ställde den i skygd af en pelare under portiken, i hvilken gruppen var församlad.
– Mina vänner, sade Kimon, – själen liknar den der lampan, hvars låga flägtar för draget.
Släckes hon ej i förtid af vinden, så slocknar hon en gång af sig sjelf, sedan hennes olja blifvit förtärd.
Du, gamle Medes, tillade Kimon, – synes icke hafva mycken olja qvar uti din lampa.
Gubben var ännu långt ifrån lefnadsmätt.
– Åh, svarade han, – du har icke bestämt mitt oljemått.
Och hvad min ålder beträffar, så är jag ännu icke sjuttio år.
– Det vissa är, att du i grafven åtminstone glömmer din gikt, sade Kimon.
– Tack skall du ha.
Men jag behåller hellre min gikt och lefver.
– Jag trodde, att man vid dina år skulle vara utledsen vid att lefva, anmärkte Kimon.
– Bah, ju mer man får, desto mer vill man ha; och ju mindre man har qvar, desto kärare är det lilla man eger.
Det borde du veta, som är filosof.
– Du torde hafva rätt, Medes.
Men säg mig, hvarför är du rädd att dö?
Fruktar du den trehöfdade hunden?
– Bah, den ene portvaktaren får väl vara höflig mot den andre.
– Eller fruktar du färden öfver den stygiska elfven?
Man säger, att gamle Karons båt nu lär vara mycket läck och murken.
– Åh, skuggorna, som han öfverskeppar, besväras ej af fettma.
Båten kan vara god nog för sådan last, och sedan man dött häruppe, lär man icke drunkna dernere.
– Bra sagdt, anmärkte Kimon.
– Men du Okos, hvad säger du om döden och underjorden?
Jag är ung och behöfver icke tänka på sådant.
För öfrigt lär det nog vara ohyggligt dernere i underjorden.
Jag längtar icke dit.
– Jag undrar icke deröfver.
Hvad måste icke förestå slafven, när den lott, som i underjorden väntar hjeltar och halfgudar, är så ömklig?
Erinren J er, hvad Akilleus’ skugga sade till Odysseus?
– Nej, hvad sade hon?
– Homeros återgifver det på följande sätt:
”Ädle Odysseus, nämn ej ett ord till tröst för min bortgång!
Hellre som dagsverkskarl på åkern vill jag träla
Hos en behöfvande man, som sjelf knappt eger sin bergning,
Än att beherrska som drott de dödes förbleknade skaror.“ –
– Tänken er nu, fortfor Kimon, – ett sådant bedröfligt tillstånd oföränderligt och evigt, icke ens förmildradt af vexlingen emellan sömn och vaka, och J måsten medgifva att odödligheten är ingenting att fika efter.
– Förintelse?
Nej, jag vill hellre blifva skuggan af en slaf i underjorden än att förintas, sade Medes.
– Hu, det är ohyggligt att tänka på förintelsen ...
– Ja, helst i qväll, då det är mörkt och ruskigt, tillade en af åhörarne.
För öfrigt, sade Medes, – har jag mer än en gång talat med min herre om döden.
Han säger icke, att menniskan förintas, och han skildrar icke underjorden såsom gruflig.
Fromma och redliga själar, säger han, komma till ett ställe, skönare än jorden, för att njuta ett lyckligare lif än detta.
Du må ursäkta, min filosof, att jag tror min herre mer än dig.
Han säger det, för att trösta dig, min gubbe, och mildra din fruktan för döden, som väl icke kan vara så långt borta.
Krysanteus är en ädel man, och jag kan omöjligt tillskrifva honom annat än ädla bevekelsegrunder.
Helt annat är förhållandet med många af hans likar och med de statskloke, som också vilja upprätthålla tron på skuggverlden, emedan hon är en mägtig tygel på den okunniga massan.
Men tror du, att Krysanteus sjelf är förvissad om hvad han säger i detta hänseende?
Visst icke, min vän.
Dödens port öppnar sig inåt och vrider sig lätt på sina gångjern för de inträdande; men utåt öppnar han sig icke, och någon skugga har ännu aldrig återkommit från Hades till jorden.
Af en sådan har Krysanteus således icke hemtat den förmodan, hvarmed han velat lugna dig.
Af filosofien har han det väl icke heller, ty, som du hör, det gifves många filosofer, hvilka druckit bottenvattnet i vishetens brunn och derutaf blifvit bestyrkte i sitt tvifvel på odödligheten.
Deremot gifves det gamla sagor, hopspunna i forntiden, som berätta oss om ett Hades och om själarnes tillstånd derstädes, om Kerberos och Karon, om Lethe, hvarur man dricker glömska, om de tre domarne, som med stränghet nagelfara de aflidnes lefnad på jorden, och annat mer, som måste förekomma hvarje förståndig menniska löjligt.
Platon talar väl äfven åtskilligt om de dödes boningar, af hvilka en skall vara mycket herrlig; men hon skulle icke vara bestämd för sådane som dig, Medes, utan endast för oss filosofer, som gjort oss henne värdiga genom en lefnad, egnad åt forskningen i tingens hemligheter.
Men allt det der är endast gissningar, osannolika förmodanden.
Någon visshet gifves icke.
– Alls ingen visshet, säger du?
– Nej alls ingen, hederlige Medes.
– Ingenstädes någon visshet?
– Nej, ingenstädes.
– Jag skall tala med Hermione, sade Medes.
– Hon torde likväl någonstädes hafva funnit en visshet.
– Bah, gå då lika gerna till Kristianerna, sade Kimon.
– Till Kristianerna?
Hvarför till dem?
– Emedan de äro de enda, som äro fullkomligt vissa om sanningen af det aldra orimligaste.
– Kunna de äfven gifva oss visshet om odödlighet och ett annat lif? frågade Medes, som icke uppfattade Kimons ironi.
– Det är för dem en småsak, svarade Kimon.
– I sanning, tänkte Medes för sig sjelf, – det kunde dock vara skäl att höra hvad de hafva att säga ... ty förintas, det vill jag icke.
Den gamle slafven ryste inom sig och stirrade först på de jagande skyarne, sedan på den bakom pelaren flämtande lampan.
Kimon, som fann, att hans ord gjorde intryck, fortsatte med nöje det började samtalet, så mycket mer som regnet ännu afhöll honom ifrån att bryta upp och återvända till staden.
Han började nu att tala om gudarne, hvilkas tillvaro han till sina åhörares förskräckelse bestämdt förnekade.
Verlden, upplyste han, har tillkommit ur ett ursprungligt kaos genom atomernas tillfälliga föreningar.
De ingingo naturligtvis oräkneligt många sådane, innan slumpen fogade, att en så skön och ändamålsenlig byggnad kom till stånd.
Han liemtade en jemförelse från tärningsspelet, för att förtydliga detta, och sade:
– Om jag i en viss ordning uppskrifver tjugo tärningkast och derefter tager tärningen i hand, för att kasta den så länge tills samma kast i samma ordning, utan afbrott af andra, i verkligheten förekommit, så skulle jag dertill förmodligen behöfva längre tid än tio slägten kunna lefva.
Den verldsbildande slumpen, som spelade tärning med atomerna, har haft en obegränsad tid för att lösa en ännu svårare uppgift, men då man betänker, att hans spel fortgått genom svarta evigheter, så må man icke undra, att äfven denna kombination af tärningkast, som kallas verlden, slutligen skulle infinna sig.
Förstån J mig, mina vänner?
Tron J, att gudar styra molnens kosa, som drifva deruppe på himmelen, att de hafva tyglar på vinden, som blåser nu från hafvet, och kunna, när de vilja, hämma hans fart?
Tron J, att det behöfves gudar, för att dimman skulle uppstiga från jorden och hafvet och samla sig till moln och åter nedfalla som regn?
Naturen följer sina egna blinda lagar, gudarne äro alldeles obehöfliga, och jag ... är törstig och fryser.
Det är kallt i afton.
Okos, din herres vin är godt och värmande.
Bringa mig ännu en bägare, för att styrka mig till min vandring.
Jag måste återvända till staden, oaktadt det fördömda regnet, som faller Olympen och menniskor till trots.
Efter att Kimon erhållit hvad han åstundade, svepte han sig i sin mantel, tackade för den visade gästvänligheten och aflägsnade sig, sedan han lofvat att vid tillfälle återkomma och då ytterligare inviga dem i sin filosofis hemligheter.
Hos flertalet af dem, som åhört honom och framförallt hos gamle Medes qvarlemnade han en dyster, af oro genomträngd sinnesstämning.
Det hade hitintills aldrig fallit Medes in att betvifla gudars tillvaro och själens odödlighet.
Han älskade lifvet, men hade hitintills icke fruktat tanken på döden, som skulle föra honom till ett bättre land, der han finge återse sin bortgångna maka och sina käraste vänner.
Han hade på sin höjd hyst små betänkligheter för den trekäftade Kerberos, den trumpne Karon och den stränge domaren Radamantos, betänkligheter, som kommo honom att önska den nödvändiga resan så långt som möjligt uppskjuten.
Skulle han aldrig återse de hädangångna, som han älskade?
Skulle det hvitnade skägget vara – icke tecken till mognaden för ett kommande lif – utan förebudet till en fullständig förintelse, ett slocknande som lampans, sedan oljan blifvit förtärd?
Denna tanke ingaf Medes ångest.
Hade solen skinit på himmelen och naturen visat ett gladt anlete, medan Kimon talade, skulle hans ord måhända icke gjort det intryck som nu, då de understöddes af skymningen, molnens mörka vandrande skaror och regnets vemodiga ljud.
Medes längtade efter Hermiones hemkomst, ty han ville meddela henne sina bekymmer och hoppades med visshet, att hon, filosofens dotter, skulle förskingra dem med några ord af sin vishet.
Han längtade att komma i grannskapet af hennes lugna väsen, under inflytelsen ej blott af hennes ord, utan ock af hennes ögon, som ensamma för sig föreföllo Medes som ett bevis på odödligheten.
Hermione var färdig att gå till hvila, när den gamle portvaktaren knackade på dörren till hennes sofkammare och frågade, om han finge stiga in, emedan han hade något vigtigt att spörja henne, hvilket han ej kunde uppskjuta till morgondagen.
Den gamle slafven tog förtroligt plats bredvid sin herrskarinna och fattade hennes hand.
Han hade gungat Hermione på sina knän, då hon var liten, och var van att af henne behandlas ej blott med vänlighet, utan med den vördnad, hvarpå ett silfverhvitt skägg, trohet och redlig vandel hafva naturliga anspråk.
– Min goda herrskarinna, sade Medes, – jag prisar gudarne, att jag nu får tala med dig.
Jag skulle annars fått en sömnlös natt.
– Hvad är det då, som oroar dig, min gamle vän? frågade Hermione.
– Jag har i afton börjat grubbla, sade Medes, – och det på ting, som jag icke begriper.
– Nåväl? sade Hermione leende.
– Ack, min herrskarinna, det är en helt allvarsam sak.
Jag vill veta, om det finnes gudar och om själen dör tillika med kroppen eller om hon fortlefver efter döden.
Tviflar du derpå?
– Visserligen icke.
Jag har aldrig tviflat derpå ... förrän nu i afton ...
– Och hvarför i afton?
Medes berättade, om det besök, som Kimon aflagt i villan och om det samtal, han haft med denne.
Medes tillade, att han alltsedan det samtalet kännt sig orolig i sin själ, och hans ärende var nu att söka lugn hos Hermione.
Han var öfvertygad, att Hermione, som inhemtat så mycket af sin faders visdom, nog skulle vara i stånd att förjaga de tvifvel, Kimon ingifvit honom.
– Oroa dig icke, Medes, sade Hermione gladt.
– Låt mig höra den djupsinnige Kimons skäl, och jag lofvar dig att vederlägga dem.
– Hans skäl?
Ja, vet du, min herrskarinna, om han hade några sådane, så har jag nu alldeles förgätit dem.
Men han pekade på lampan och sade, att såsom hon slocknar, så slocknar också själen.
Och hvad gudarne beträffar, förnekade han dem och sade, att verlden tillkommit likasom genom ett lyckadt tärningkast.
– Det har ingen svårighet, Medes, om du nu blott vill hålla din uppmärksamhet spänd, för att uppfatta hvad jag säger ...
– Behöfs icke, min goda Hermione.
Så snart du säger, att du kan vederlägga Kimon, så tror jag dina ord mer än min egen uppfattning.
Själen slocknar således icke såsom lampan, utan fortlefver äfven efter kroppens död ... det är ju så?
– Ja, svarade Hermione, och hon bemödade sig nu att på så klart och tydligt sätt som möjligt framställa de bevis, som af Platon blifvit lemnade för själens odödlighet.
Hon gjorde detta, i det hon för Medes berättade och efter hans fattningsgåfva förenklade innehållet af Platons bok om den döende Sokrates.
Den gamle slafven lyssnade med ansträngd uppmärksamhet.
Han begrep väl icke mycket af sjelfva de theoretiska bevisen, men desto lifligare och djupare uppfattade han bilden af Sokrates sjelf.
Han såg filosofen timmen före sin död i fängelset, omgifven af sanningsökande unga vänner, som kommit för att höra och uppfylla sin älskade lärares sista önskningar och omgifva honom i hans dödsstund; men hvilkas klagan och tårar hämmas genom hans egna lugna, lyckliga stämning och gifva rum för en aningsfull känsla af en närvarande högre verld, en obeskriflig blandning af fröjd och smärta, en till döden bedröfvad segerviss och segerglad hänförelse.
Det är under inflytelsen af denna sinnesstämning, medan fångvaktaren rifver giftet, hvarmed dödsbägaren skall tillredas, som Sokrates inleder samtalet med sina vänner, om själens odödlighet, ber dem framställa sina inkast och tvifvelsmål, och upptager dem till besvarande.
Och när samtalet är slutadt, går han lugnt att bada, underrättar sig om hvad han bör göra, för att underlätta giftets verkningar, tager farväl af hustru, barn och vänner, inkallar fångvaktaren, som gråtande räcker honom bägaren, samt tömmer den utan motvilja, sedan han bedt till gudarne om en lycklig färd till den andra verlden.
Han förebrår mildt sina vänner för de tårar, de nu icke längre kunna återhålla, och ber, straxt innan hans ögon brista, sin lärjunge Kiton offra för hans räkning åt helsans gud det offer, som tillfrisknade sjuklingar plägade egna honom.
Hermione tillade, när hon slutat denna berättelse:
– Du finner, Medes, att Sokrates löste sin uppgift ej blott genom förståndsskärpa och forskning, utan äfven genom sin lefnad och död.
Med mogen vishet förenade han en innerlig fromhet; han var redan i denna verld genom sin rena sedliga vilja och sin till sanningen riktade vandel en medborgare i den högre och delaktig af odödligheten.
Om du icke lugnas af de bevis, som nu äro anförda, så tänk på Sokrates sjelf, och denna tanke skall ur din själ förjaga hvarje oroande tvifvel.
Fruktan för döden anstår icke ett så vördnadsbjudande silfverskägg som ditt, min gamle vän.
– Derutinnan har du rätt, min herrskarinna, sade Medes, i det han aftorkade de tårar, som skildringen af Sokrates’ död hade framkallat i hans gamla ögon.
– Jag tackar dig, Hermione.
Du har nu återgifvit mig lugn.
Kimon måtte icke vara filosof, utan en skramla och en pratmakare.
Nu begriper jag icke, att jag ett ögonblick kunde förvirras af hans ord, så enfaldig jag annars är.
Det är ju besynnerligt, att du, unga flicka, som jag gungat på mina knän, skall vara visare än den här gubben med det långa skägget.
Från Hermione gick Medes till sin son Okos, som redan låg i sin bästa sömn; men gubben skakade honom så länge, tills han vaknade, och detta blott för att underrätta honom, att Kimon varit en skramla och en pratmakare, samt att Hermione vederlagt allt hvad
Kimon hade sagt.
– Det är bra, det, min far.
Men jag är ung och behöfver icke tänka på sådant, svarade Okos och vände sig på andra sidan, för att somna igen.
Medes njöt under natten en ostörd sömn, utan att vidare oroas af grubbleri.
Äfven den följande dagen var han lugn och tänkte icke vidare på Kimon.
Men efter någon tid återvände minnet af samtalet med denne, och Medes började åter fråga sig, om han ej möjligen hade rätt.
De bevis, som
Hermione anfört, begrep han väl icke; men han ansåg det möjligt, att de icke vore tillfyllestgörande; menskliga förståndet är ju svagt och låter lätt förleda sig att antaga det önskvärda såsom verkligt.
Sjelfve Sokrates kunde ju vara offer för en villa.
Medes hade glömt att fråga Hermione, om filosoferna, beträffande odödligheten, egde fullständig visshet eller endast kommit till en grad af sannolikhet.
Medes kände inom sig, att han icke kunde åtnöja sig med den sednare, utan måste hafva just den fullständiga vissheten, en visshet så ovedersäglig, som om en gud uppenbarat sig och gifvit honom densamma.
En vacker dag vände han sig för den skull till sin herre med den fråga, om själens odödlighet är viss eller endast sannolik.
– Min vän, svarade Krysanteus, – är ej sannolikheten nog för dig, så förvandla henne till visshet genom tro.
En förnuftig tro är gudarne behaglig; det är ett vågstycke att vinna henne, men att våga i denna sak är en berömlig gerning.
– Men hvarför, frågade Medes, – gifva oss ej gudarne full visshet om det, som är nödvändigt för vår lycka?
– Besvara du en annan fråga, sade Krysanteus.
– Hvad synes dig om en tjenare, som fullgör sin skyldighet, endast af fruktan för straff eller hopp om belöning?
– Så göra nog de fleste tjenare, min herre.
– Emedan de icke älska sina herrar.
– Om de älskade dem, skulle de då fullgöra sin plikt af kärlek, i stället för af fruktan?
– Är ej Gud en herre, hvilken menniskorna, hans tjenare, kunna älska?
– Nåväl, han har då äfven rätt att fordra, det vi lyda honom af kärlek, men icke af fruktan eller hopp om belöning.
För en jordisk herre kan det vara nog, när tjenaren gör sitt arbete, han må göra det med hvilket hjertelag som helst.
Verldens herre deremot blir hvarken rik eller fattig genom menniskornas dagsverken.
Det arbete, som gäller inför honom, är hjertats rening och själens förädling.
Men detta befordras icke, utan hämmas genom beräkningar på ett kommande lif.
Vi måste handla som om vi vore förgängliga väsen, görande det goda för dess egen skull.
Mannen, som tviflar på odödligheten, men fullgör det goda, emedan han fått insigt om dess gudomlighet, är behagligare för gudarne, än den som tror på odödligheten och drifves till samma handlingar af hopp eller fruktan.
Krysanteus ord behagade icke Medes.
Han hade hoppats att vinna den fullkomliga vissheten genom sin herre.
– Det är således likväl möjligt, att jag slocknar som lampan, när jag en gång dör.
Han erinrade sig hvad
Kimon sagt om Kristianerna.
För dem skulle det ju vara en småsak att gifva fullkomlig visshet om själens odödlighet.
Medes började fundera på att söka ett hemligt samtal med
Theodoros eller någon annan i sin läras mysterier fullständigt invigd Kristian, helst biskop Petros, som ju, enligt hvad det berättades, till och med uppväckt Simon pelarmannen från de döda.
Medes afhölls från detta steg endast af tanken på sin herre, som det utan tvifvel skulle misshaga.
Men slutligen kunde Medes icke längre bära sin oro.
Han beslöt att vid första lägliga tillfälle uppsöka Petros.
Detta tillfälle erbjöd sig snart igenom Alkmene, som knappast upptäckt orsaken till den gamle portvaktarens grubbleri, förrän hon, såsom from, fast hemlig Kristinna, beslöt försigtigt begagna sig häraf, för att vinna en proselyt åt Kristendomen.
Det dröjde icke heller länge, innan Medes hade besegrat sina betänkligheter.
Han följde en afton Alkmene till biskop Petros, ej för att blifva Kristian, såsom han sjelf tänkte, men för att vinna den der fullkomliga vissheten, efter hvilken han längtade.
Men Medes blef här öfvertygad, att vissheten och Kristendomen voro oskiljaktigt förenade.
Tron på den korsfäste var vilkoret för odödligheten.
„Hvilken som tror på mig, han skall lefva, om än han död blefve.“
Petros var vältalig och eldad af nit att fullborda den gamle slafvens omvändelse.
Så obetydlig än denne proselyt kunde synas, att vinna honom vore dock att tillkämpa sig en seger öfver Krysanteus, att under kyrkans förnedringstillstånd förödmjuka den öfvermodige fienden, införa Kristendomen i hans eget hus och dermed gifva ett handgripligt bevis på dess oemotståndliga, lik en naturmagt verkande kraft.
Medes sjelf behöfde blott en gång höra Petros, för att längta att höra honom oftare.
Så snart tillfälle erbjöd sig, förnyade han sitt besök hos den kristne biskopen.
De läror, i hvilka han här invigdes, voro så höga och gripande och likväl så klara, att han tyckte sig förstå alltsammans.
Och hvad odödligheten beträffar, så var det ju Gud sjelf, som talat dessa ord: „hvilken som tror på mig, han skall lefva, om än han död blefve“.
Hvad voro filosofernas bevis och det menskliga tänkandets ovissa resultater emot en sådan utsaga?
Den gamle Medes blef kristen och hans namn infördt i katekumenernas bok.
Biskopen uppmanade honom att tillsvidare följa Alkmenes exempel och dölja sin tro.
Han försökte det, men förmådde det i längden icke, ty denna tro uppfyllde nu hela hans själ och utgjorde hans lycka.
Han förmådde ej heller hyckla inför sin älskade herre – lika litet som underkasta sig de husliga bruk, som stodo i förbindelse med den gamla läran.
Medes bekände en dag för sin herre, att han öfvergått till Kristendomen.
Krysanteus blef smärtsamt öfverraskad af denna upptäckt.
Han hade under dessa dagar bevittnat, att många af de i Eleusinska mysterierna invigde hade, i stället för att befästas i sin religiösa öfvertygelse, skyndat att omfatta Kristendomen.
De talrika affall från denna lära, hvilka åtföljt Juliani tronbestigning, syntes endast hafva rensat henne från en mängd ogräs, och de ersattes genom ett tillopp af nya, varma och uppriktiga proselyter.
Sedan hennes yttre magt var bruten, syntes hennes inre hafva mångdubblats.
Den unge Okos följde snart sin faders exempel och vann härmed Alkmenes hand.
Krysanteus skänkte det nya paret den förut omtalade arrendegården i dalen under villan.
De flyttade dit tillika med den gamle portvaktaren.
Filosofens hus var således rensadt från den inträngde fienden.
Men skiljsmessan var smärtsam å ömse sidor.
Han gick nästan dagligen till den närbelägna villan och satte sig på sin fordna plats, som nu var intagen af en annan portvaktare.
Den gamle trotjenarens ögon voro ofta tårade, när Krysanteus visade sig och med en kall helsning gick förbi honom.
Ack, han har fråndragit mig sitt hjerta, tänkte gubben.
Hermione var dock mot Medes densamma som alltid.
Men striden emellan den nyförvärfvade lyckan och den bittra skiljsmessan var för tung för den åldrige Medes.
Vid pass tvenne månader efter flyttningen till arrendegården var han icke mer ibland de lefvandes antal.
De religionsföredrag, som Krysanteus och hans vänner, i likhet med de kristne presterna, börjat hålla, fingo talrika åhörare, icke minst inom den klass, för hvilken de serskildt voro ämnade, nämligen den fattigare och okunnigare.
Här lemnade han åsido alla spekulativa forskningar och framställde den praktiska sidan af sin lära, såsom ett färdigt och fulländadt religionssystem.
Han förkunnade en enda allsmägtig gud, hvars enhet bryter sig, såsom solljuset i regnbågen, till den mångfald af gudamagter, åt hvilka fäderna hade uppbyggt altaren och tempel.
Han talade om religionen såsom menniskans sträfvande till Gud och till förverkligande af sin egen högre natur, som äfven han, i likhet med alla bildade hedningar, fattade såsom Guds beläte24.
Detta förverkligas genom sanning, skönhet och frihet.
Religionen är icke blott menniskosjälens sjelfförsänkning i Gud, utan ock ett sträfvande att i den yttre verlden förverkliga Guds afsigter.
För den fromma menniskan blir derför hela lifvet en religionsutöfning, som i sig innefattar filosofien, konsten, arbetet och statslifvet.
Han talade äfven om menniskoslägtets affall och nödvändigheten af en försoning.
Men denna försoning har icke såsom de kristne säga, inträffat i en viss tidpunkt, utan har börjat tillika med den förste syndarens allvarliga ånger och blifvit fullbordad genom den i slägtet allt klarare framträdda bilden af den sedliga idealmenniskan.
Krysanteus föredrag upptogs med stort bifall af hans egna vänner och lärjungar.
Den stora mängden af de bildade hedningarne nedsatte dem deremot af hätskhet för hans person, och emedan tonen nu en gång för alla var emot Krysanteus.
Men den folkklass, för hvilken hans religionstal hufvudsakligen voro afsedda, förblef kall och oemottaglig för desamma.
De begrepo honom icke.
Deras religiösa behof, om de hade något sådant, tillfredsställdes icke.
De öfriga tillbakastöttes af den sedliga stränghet, som han fordrade.
Hans bemödanden buro frukter, motsatta dem han hoppats.
Om han ett ögonblick sväfvat i okunnighet härom, så fanns Theodoros vid hans sida, och denne var i sanningens intresse obarmhertig nog att taga fjällen från hans ögon.
När dertill kommer det oupphörligt vexande missnöjet och motståndet, som Krysanteus från sina medborgares sida rönte vid försöken att genomdrifva sina reformplaner, så var hans ställning midt under den gamla verldsåskådningens skenbara öfvervigt ingalunda lycklig.
Han dolde sitt vemod och qväfde sin misströstan under en rastlös verksamhet, men det var med inre bäfvan han emottog hvarje bref från krigsteatern, ty han var uppfylld af fruktan för Juliani af faror omringade, af fiendtliga svärd och lejda dolkar hotade lif.
Och på detta hängde likväl allt!