Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu observerades den och antecknades i minnet hos många, antecknades med den aktning, som icke ens majestätet behöfde försmå.
Ännu en vacker kunglig handling blef en triumf för honom, som med så stora offer skapade det nya dramatiska templet.
När det, underbart att tänka, blef en kunglig teater, lät Carl XV det porträtt, som Stjernström till ett värdigt minne af mästaren uppsatt öfver ridåhvalfvet, i ro få sitta qvar och nedblicka på hvad väl Lindeberg aldrig tänkt sig att få se.
Huru ofta, då jag går öfver Ladugårdslands kyrkogård, ser jag ej åt den ensliga bädden nära porten vid Artillerigatan!
På en liten enkel sten med ett järnkors står namnet
Anders Lindeberg.
AUGUST BLANCHE.
Den vetenskap, som lefde under medeltiden och kastade sitt farliga sken ännu ett stycke in i sextonde seklet, har alltid synts mig af ett mystiskt intresse, hvilket gjort mig begripligt huru det varit möjligt att personer af stor intelligens, men öfverspända idéer på det öfversinliga området, kunnat låta sig fängslas deraf.
Jag menar astrologien, den lära, som förband himlens underbara stjernbilder med menskliga öden.
Utan tvifvel uppstod en hel mängd charlataner, hvilka drefvo sitt bedrägliga spel med en ännu vida större hop vidskepliga anhängare, som sökte deras kunskap för att få veta något om framtidens dunkla gåtor, men ibland desse arme forskare i den lönlösa vetenskapen fans säkerligen också en hel del upprigtigt troende på sina systemer, och hvilka uppoffrade otaliga nätter i ensliga vakor för att studera stjernskriften och göra sina uträkningar för något nyfödt menniskolif.
Sådana vigtiga, upptecknade beräkningar gömdes som de heligaste reliker.
Sedan kom det an på om den, hvars horoskop blifvit stäldt, råkade träffa på en möjlighet mot hundra omöjligheter, att vid den tid då förutsägelsernas farligaste punkter voro nära, genom någon icke trolig händelse kunna med sin lefnadsstråt stryka förbi dem.
Genom två särskilda vägar har jag råkat in på minnet af denna under århundraden slumrande vetenskap.
Den ena skall jag tills vidare lemna åsido; till den andra förde mig en blick, i tanken kastad öfver August Blanches lif och slutade bana.
I händelse hans födelsetimme blifvit mål för en sådan forskning, hade utan tvifvel den astrolog, som deröfver gjort sina observationer och beräkningar, råkat ut för ett ovanligt fall, då himlens stjernskrift ej haft att uppenbara ett enda hotande tecken till vare sig en oemotståndlig olycka eller mörka förvecklingar ledande till mörka öden, utan att konstellationerna i stället visade en lifskedja, som skulle genomlöpa sin förelagda stråt under nästan ständigt ljus och ständig medgång.
Ty när stod i August Blanches väg en hotande olycka, eller när visade sig på hans horisont mörka förvecklingar ledande till mörka öden?
Han hade af Gud erhållit en mängd rika och stora gåfvor, och i olikhet med tusental, som också fått rika gåfvor, förstod han att väl och i rättan tid begagna dem.
Han glömde eller skrinlade icke en enda.
Hans bästa gåfva var dock den, att han klart kunde bedöma hvad han erhållit, utan att tro att han ensam skulle draga nyttan af de förlänade punden.
Som helt ung ännu – vi komma sedan dit – kunde han väl ha, och hade verkligen, några små affärsbekymmer, och i sin framstående mannaålder då och då några timmar politisk ångest, men båda afhjelptes snart; de förra genom ett betydligt arf, den senare genom någon seger inom riksdagens annaler, och sådana segrar firade han flera.
I den sakrika biografiska teckning, eller kanske snarare i den omsorgsfullt tecknade karta öfver August Blanches hela offentliga lif, som afslutar hans samlade arbeten, får man den fullständigaste opartiska upplysning öfver hans litterära, medborgerliga och politiska bana.
Man återfinner, kort sagdt, der i trognaste detalj den Blanche som tillhör offentligheten, men då medaljen har två sidor kan det också möjligen vara af ett litet intresse att se August Blanche såsom August Blanche rätt och slätt, och då han visst icke var minst i smaken hos de personer, som han egnade många timmar af obunden trefnad, humor och hjertlighet, antingen det då var hos gamla vänner, eller hos honom sjelf.
Mellin hade hos mig som enka infört Blanche och samtidigt med
Blanche hade en annan bland medlemmarne af det unga Sverige anmält sig, en herre, som till visitkort medförde Stycken på vers af Joh. Gabr. Carlén.
På det sättet samlades hos mig efter hand en ganska stor del af Aganippens personal.
Jag talar ej om de sjelfskrifne Dahlgren och Arwidsson, med deras respektive fruar, men jag talar om den qvicke Sturzen-Becker, den djupsinnige, théälskande Snellman, den poetiskt sinnade Kjellman- Göranson, den outransaklige Almqvist och den stilla, men mycket värderade skalden Ingelman, som jag först senare fick veta tillhörde aganippartiet från början.
När härtill kommo flyttfoglar sådana som Braun och Ridderstad, så tror jag kretsen var fulltalig.
Men för att återgå till de båda förstnämnde, så blef Mellin den prest, som en viss afton förrättade en viss vigsel, der August Blanche uppträdde som marskalk, Thomson och Arwidsson officierade som fäder och Göranson, Sturzen-Becker och Ingelman fungerade i egenskap af bröllopspoeter, att ej tala om Braun, som per posto sände en laddning vers.
Sedan jag nu för dem, hvilka måhända icke läst de föregående teckningarna, dokumenterat mig som en gammal bekantskap till hufvudpersonen i denna skizz, börjar jag mina minnen med:
En huslig vinterafton.
Jag skulle aldrig kunna glömma denna qväll, emedan den utgjorde början till en mycket sorglig utgång.
Hela var främmande societet skulle bestå af blott tre personer.
En ung författare, som begärt att få läsa upp några kapitel af början till en roman, Blanche, som skulle förtrolla oss med de nya kupletterna till sin nya pjes, hvilka kupletter ingen utförde så trefligt som han sjelf, och slutligen den tredje gästen, skalden Ingelman, hvars bidrag till sällskapsnöjet egentligen vidtog efter maten.
Han samlade då omkring sig de vänner som älskade en liten rysning ofvanpå supén, och frös man då för starkt vid andehistorierna, så skyndade Blanche, ifall han var närvarande, att med några raska, glada toner på pianot värma upp våra lifsandar.
Det var just på Ingelman jag tänkte, då jag vid början erinrade om astrologiska förutsägelser.
Denna samma afton voro hans och Blanches minnen så nära förenade i mina erinringar, att jag ej kunde vidröra den ene utan den andre och huru ringa Blanche med sin kraftiga intelligens fäste sig vid mellanlänkarne mellan den sinliga och öfversinliga verlden, så kunde han, menniskoforskaren, icke annat än med intresse, liksom vi andra, följa Ingelman, den så innerligt gudfruktige och troende mannen, der han med barnets ädla enfald berättade och trodde på alla slags förutsägelser, liksom på full gemenskap mellan den sanning som redan ser klart, och den sanning som här sväfvar i dimmor under bemödandet att komma den högsta nära.
Ingelman, som – jag vet icke på hvad skäl mera än andra, hvilka sysselsatte sig med den ädla poesien i bunden form – vanligen aktningsfullt benämndes skalden Ingelman, skulle tagit mycket illa upp ifall man omildt klandrat något slags bemödande att ställa oss i den förbindelse han älskade.
Han var ändå en verldsligt upplyst man, men lifvet har olika fordringar på olika andar.
Det skulle ej dugt att inför honom finna ämne till hån i astrologien.
Tebordet var afröjdt.
Den unge författaren – jag törs icke säga hans namn – sittande i en fåtölj midt framför bordet, börjar vika på sitt manuskript.
Jag har satt mig i god ordning att höra.
Blanche har med ett utseende af englalikt tålamod inrättat sig i andra soffhörnet och min son har skyndat att ta afsked för att bivista ett ynglingamöte med schackspel och smörgåsar.
Endast min man vill hvarken stanna eller försvinna.
Han håller sig nästan oafbrutet på tröskeln mellan förmaket och salen.
Jag förstår ganska väl att han icke anser aftonunderhållningen börjad innan Ingelman, hans mest tillgifne vän och dessutom kamrat i expeditionsutskottet, anländt.
Han dröjde denna qväll ovanligt länge.
»Skulle vi icke snart göra slut på det här», insinuerade Blanche med en snäf blick på manuskriptet och författarens nedlutade hufvud.
»Vi skola väl komma till början först», inföll jag, och sköt ljusen bättre i ordning.
»Är det värdt att vänta längre på vår siste gäst», frågade jag min man, »kanske Ingelman blifvit uppehållen af något sedan du gick tillkommet ärende, som skall expedieras.»
»Ja, det är hela saken», sade Blanche, »Carlén ser ut som om något värre vore å färde – Ingelman kommer nog och berättar oss om ...
Se så, hvad är det nu för nöd, det går i salsdörren, der ha vi honom!»
Men vi hade honom icke.
Det var en korrekturgosse, som tagit genaste vägen.
Emellertid tog läsningen sin början och jag sökte spänna hela min uppmärksamhet derpå, i hvilket aktningsvärda försök Blanche godhjertadt understödde mig.
Jag började likväl frukta att den unge mannen misstagit sig på sin kallelse, icke just derför att inledningen var utdragen – sådant ha de allra störste författare ansett lämpligt – men den var andefattig och ville icke vara hvarken tråkig eller glädtig, utan höll sig jemt på ett neutralt, kyligt område, omsorgsfullt skildt från all sällskaplighet med vare sig tungt eller friskt humör.
»Kan du då icke sätta dig, Carlén», afbröt Blanche, förtjust åt en förevändning till afbrott, »du ser ju att du stör baronen» (Seså, nu kom jag då att förråda att det var en baron, men längre skall jag icke gå i indiscretion.
Han har skrifvit andra värdefulla böcker i olika genre sedan, och skulle, ifall han kommer att kasta ögonen på dessa rader, tycka om att slippa erinras om »gamla enfaldigheter».
Men då, förstås, låg hela hans fantasi, all hans ögonblickliga tanke på den blifvande romanen).
Emellertid skred tiden så långt fram, att min man förklarade, att bestämdt någonting var å färde, och att han ovilkorligt ville ge sig ut och höra efter huru det stod till.
Han gick också, lemnande värdskapet vid punschbrickan i Blanches hägn.
– Drick, de förflyga de susande perlorna, drick», sade denne till föreläsaren, som återtagit sitt arbete, och för öfrigt icke tycktes vara någon anhängare af de »förflygande perlorna».
Men Blanches godmodighet var omöjlig att emotstå, och när det nu börjat slamras en smula i salen för dukningen, och husmamsellen hviskade mig i örat att helgflundran just nu blifvit påsatt, hvilken åtgärd jag inhiberade, tog Blanche tillfället i akt att medgifva rättvisan i författarens halfhögt framkastade förmodan »att det kanske icke lämpade sig att läsa vidare»
– Och emedan så vår vän Blanche, glad som han sluppit en tröttsam skollexa, skyndade till pianot, tog jag tillfället i akt att med herr baronen språka några ord om hans manuskript.
Jag sade honom, att jag gerna skulle genomgå arbetet för mig sjelf, men att jag ansåg mig ännu som nog mycket nybegynnarinna för att fälla en afgörande dom.
Jag omtalar likväl här hvad jag något senare meddelade författaren (ty nu hade jag ett stöd att hålla mig vid), nemligen att arbetet icke från någon sida kunde uppfylla egenskapen af roman, alldenstund hjeltinnan, som visat sig i de första tre kapitlen som en riktig dam – sedermera hvarken vid fortsättningen eller slutet vidare hördes af eller med ringaste ord omnämndes.
Hon hade totalt fallit författaren sjelf ur minnet.
När jag meddelade denna oväntade upplösning, som aldrig fallit herr baronen sjelf in, hade han den goda takten att skratta med mig och förklara att han icke vidare tänkte lägga sig ombord med romanförfattareskapet, och att alltsammans blott varit ögonblickets nyck.
För att nu återvända till vår husliga vinterafton, så höll Blanche på med alla möjliga lifvande kupletter, tills min man återkom i en högst allvarsam stämning.
»Hvar är Ingelman?» ropade Blanche, vändande sig.
Han hade just denna afton särskildt gerna velat språka med den »gamle siaren».
»Ja, det vete blott Gud», svarade min man.
»Jag har sökt honom både på utskottet, hemma hos honom sjelf och på den enda klubben han besöker.
Ingenstädes att finna!»
»Knackade du på hos Wilhelmina Stålberg, – du vet väl», återtog Blanche, »att hon bor i samma hus, och att det varit berättadt att skalden Ingelman har ett litet ömt attachement för poetissan, eller tvärtom, eller begge delarne.»
»Det är bara prat.
– Men i alla fall knackade jag på, och hon förklarade, att hon icke hört det gå i hans dörr under hela eftermiddagen.
I allt detta fans väl icke särdeles mycket att bekymra sig öfver, men då det aldrig händt att Ingelman uteblifvit, och han nu ej kunde träffas hemma och ej i arbetslokalen, så verkade saken ändå nedstämmande.
Nu kom emellertid min man ihåg att Ingelman på förmiddagen talat om ett par resande bekanta, som bodde någonstädes vid Drottninggatan.
Det var en möilighet att han besökt dem, men der kunde han ej stannat.
Gissningarna tjenade emellertid till ingenting.
Vi slutade vår supé och voro länge tillsammans.
Men den väntade kom ej, och vi skildes under förutsättning att nästa dag få förklaring.
Denna följande dag blef emellertid ännu besynnerligare.
Hvarken i sin bostad hade skalden infunnit sig, ej heller infann han sig i expeditionsutskottet.
Min stackars man var alldeles förtviflad – han hade träffat Blanche, som också på sin sida gjort alla spaningar och som nu äfven anade en olycka; hvarefter snart ryktet spridt sig med alla slags gissningar.
När så både tredje och fjerde dagen förflöto utan att hvarken den enskilda vänskapens outtröttliga letande eller polisens efterforskningar tjenade till det ringaste, blef det ingen ända på deltagande sorgebeklagelser.
Ingelman var en så aktad man, en så aktad skald, och hade med sin enkla naturs eftergifvenhet skrifvit för en sådan mängd sörjande, vid makars, föräldrars eller barns grafvar, att han hade en särskild allmänhet af tacksamma personer, dem han hugsvalat.
Försvunnen och återfunnen.
Dagar, veckor, månader gingo, och det hade inträdt just ett sådant förhållande som Ingelman sjelf många, många gånger skildrat såsom det ohyggligaste, han kunde tänka sig, nemligen då en person plötsligt försvunne ur vänkretsen utan att man finge ringaste spaning på honom.
Det var detta minne som jemte sorgen plågade min man och långa natten höll honom vaken.
Jag hörde honom då, mer än en gång – säkert en reminiscens från den bortgångnes egen öfvertro – halfhögt yttra: »Ingelman, Ingelman, om du hör mig, så gif mig den allra minsta underättelse».
Ingelman hade intet svar att gifva.
Nu hade både tidningarna och menniskorna i allmänhet längesedan upphört att gissa.
Och vackert var att bland alla dessa förmodanden, rimliga och orimliga, intet enda påpekade den omständigheten att den gudfruktige mannen på något farligt sätt sjelf haft del i sitt försvinnande.
– Det ansågs lika otroligt som att han råkat ega någon fiende; – han, som hvar man såg, skulle varit färdig att gifva allt det lilla han egde till en behöfvande like.
Men den var ej att söka utom, utan inom honom.
Han var tankspridd i hög grad.
– Se der fienden!
Den 10 mars 1845 flöt den så länge gömda hemligheten upp nedanför Gustaf III:s staty.
Ack, han hade gått miste i den mörka aftonen (då fans ej den nuvarande gatu-upplysningen) och sjunkit ned i Norrström, såsom det antogs vid Rosenbad.
Uret, som fans hos honom, hade stannat på tre qvart till 9.
Ingelman fick, efter vackra högtidligheter, sitt sista rum på Solna kyrkogård i den så kallade »Skaldevrån».
Han var, näst Dahlgren, den som först bröt vår krets.
Länge lefde han i vännernes minne, och hans varmaste vän, den som längst saknade honom, uttalade sina känslor, först i den sång som egnades honom efter hans försvinnande, och senare i en annan, då hans jordiska hydda återfans.
Ett par utdrag af dessa sånger skola icke här anses olämpliga, hoppas jag.
Hvar är den vän, som öfverallt jag söker,
den ädle, som i allt min glädje var?
I minnets lund, hvarhelst sig vägen kröker,
hans ljusa bild står för min saknad qvar.
O – det hans grafsång är som nu jag qväder ...
men hvar är rummet, der han gick till ro?
Ack, skola icke ens »de fyra bräder»
Du snikna död, hur lömskt du gått till väga!
Men så det är: allt kärt, som här vi ega,
du afundsjukt förinta vill,
och alla medel väljer du dertill.
Dock nu blott till en del ditt spel du vunnit;
du fått hans stoft, men skalden lefva skall –
när genom åren än ditt timglas runnit,
hans lyra klingar öfver tidens svall.
En skördeman, som du, har intet hjerta:
du glömt hur mildt han kärlek sjöng om dig,
hur ofta han försonade den smärta
som du strör ut på lifvets fagra stig.
Du ej dig ångrar: i ditt döfva öra
min klagan dör – men andra skola höra,
hvad vänner känt, att han som men’ska var
en bild af allt hvad skönt han diktat har.
Du broder, nås ej mer af sorgens ilar ...
Ehvar det hvilar,
Din vackra uppenbarelse på jorden
ett heligt föredöme oss är vorden
att ge vårt lif ett minnesrikt farväl.
Vårens engel drog
den slöja bort, som dolt hur skalden dog ...
Kring strand och vatten
slog dimman dystert ut ett svekfullt nät
och himlen sina ljus ej tändt för natten
att vänlig ledning ge åt vandrarns fjät.
I tankens verld – han lefde der så gerna –
gick skalden då försänkt, och snart han såg
Guds finger slunga fram en enslig stjerna,
hvars ljusa eld sköt ned mot dimmig våg
det var hans – lefnadsstjernas sista tåg.
»Jag är ej än beredd för dödens smärta!»
han ofta sagt.
Men herren såg hans hjerta
att nog det luttradt var i lifvets strid,
och värdigt segern öfver rum och tid ...
Framåt gick tankens flygt.
Han måste följa.
Och – dödens frid han fann i stormig bölja.
Med stannad »oro» uret visar än
den stund, som från oss tog vår ädle vän.
Men liket sällsamt vaggades i dagen
intill den konungs bild, med milda dragen,
som hellre här en himmel än en graf
åt sången och dess söner gaf.
Och nu de fyra bräder sluta inne,
vår bleke bror till sist i eget bo.
Så lugnt det tjället är: ej verldens minne
gör hemgång der, i djupet af hans ro.
Men här begrafnings-klockans stämma talar
ett höjdens språk utöfver berg och dalar:
att ofvan stjernorna fins högre frid
Med vemod dock – ack, så det var ej förr! –
vi lemna hans för alltid stängda dörr.
Blanche lemnar
Stockholm och vännerne.
Den afton, som utgör inledningen till denna skizz, var en af de förtroliga, der antalet gäster kunde vara blott 3 à 4, men aldrig i allmänhet öfversteg 8 à 10, och hvilka små anspråkslösa samqväm Sturzen-Becker behagar hedra med ett vänligt minne i sina »Grupper och Personager».
Men vi hade också, emedan det den tiden fans få gifta litteratörer, så kallade små »tillställningar» der gifta och ogifta författare, publicister och resande besökare kunde sammanträffa.
Dessa aftonsällskap borde i sin tur icke få öfverstiga trettio personer.
Men dagarna förut hade min man alltid den turen (jag kallade det oturen) att träffa än en, än en annan bekant, som han, just för att låta mig undslippa en visit, hvarmed jag midt under manuskriptbrådskan blifvit hotad, funnit bäst inbjuda till den bestämda aftonen.
»Men för all del ingen mer», kunde jag yttra.
– En huslig gift qvinna må vara aldrig så mycket författarinna, så tager värdinneskapet ut sin fulla rätt, och om det är mycket tråkigt att icke få en särskild gäst som man räknat på, så är det ännu långt tråkigare att få fler, än man beräknat.
Men jag kunde i detta fall aldrig göra några säkra beräkningar, ty följande dagen hade min man så lyckligt träffat en resande, för hvilken vi »väl ändå» fått ha litet främmande, och sjelfva festlighetens förmiddag, då jag erhållit högtidligt löfte att ingen vidare bjudning skulle utfärdas, fick jag också vid middagen ingenting veta, men på aftonen inträdde och presenterades väl tre eller fyra herrar som jag hade lyckan att bli öfverraskad af: »Jag ville bereda dig ett nöje» hviskade min man och meddelade i flygten ett slags också flygande biografiska antecedentia öfver dessa celebriteter eller prima lotterivinster, hvilka också kunde råka till att bli verkliga vinster.
Jag hade till stäfjande af den starka attraktionen åt politiken och den äfven temligen envisa attraktionen åt litteraturen, det vill säga synnerligen den afart, hvilken kunde ge ämne till ifriga dispyter och som sedan vanligen drunknade i tidnings-polemiken, funnit rådligt inblanda två andra element.
Icke spelborden – de efterfrågades förgäfves, icke heller dans som jag nästan afskydde, utan musik och en smula dramatik.
Vi hade godt om musikaliska vänner och artister från teatrarne, hvilka med sången blandade dramatiska föredrag.
Huru mången sådan afton satt ej då mindre teaterns orchesteranförare, Ahlström, vid pianot medan Stjernström sjöng trefliga kupletter.
Sedan var det Blanche, den oförliknelige Blanche, som vid mer än ett tillfälle lät flytta ljusen i salen ned i en rad på golfvet och sedan i någon monolog lät sällskapet komma att skratta af förtjusning.
Det var på den tiden, då Blanche ännu icke inträdt i sin stora roll eller rättare sina stora roller.
Nu var det teaterförfattaren och sällskapsmannen som ännu icke hunnit tröttna och gäspa vid sina triumfer.
Men utom Blanche och Stjernström, hade vi glädjen att höra Dannström och Talis Qualis.
Det var långt tillbaka i tiden innan han inträdde i svenska akademien.
Och ännu torde äfven herr Jolin erinra sig att han spelade scener ur sin komedi, »En komedi».
Men bland alla dessa var det en som sedermera, då kretsen blef för vidlyftig, försvann.
Dock 1845, då vi hade vår första tillställning efter Ingelmans bortgång, kom denne sällsynte och välkomne gäst, nemligen Georg Dahlqvist.
Och han deklamerade då stående (allt efter föredragets fordringar ombytande den djupa rösten och sina vackra plastiska ställningar) Dödens engel af Wallin.
Denna sällskapsafton hade en mycket allvarlig karakter.
Ingelmans begrafning var ännu i minnet och dessutom var Blanche bortrest, hvilket ville säga att det rikaste elementet saknades.
Det året var ingånget, som Blanche vistades i Norrland.
En del påstod att detta aflägsnande stod i sammanhang med affärerna, andra menade att han rest för att sätta sina juridiska studier i praktik hos en landtdomare, sjelf sade han oss, att han behöfde i en helsosam skogsluft bringa sina af arbetsansträngningar och sällskapsförströelser medtagna själs- och kroppskrafter i full ordning.
Orsaken må nu varit hvilken som helst, så var han borta, men skördade lika fullt triumfer och förtjuste både herrar och damer.
Tänk hvilka tal han höll vid middagar och supéer.
Han pratade i öfrigt (såsom jag vid en restur åt Norrland många år derefter hörde berättas) i konstkritik, politik, polemik och dramatik, med ett ord i allt utom i romantik.
Ty det var ej bekant att Blanche särskildt utmärkt någon dam.
Likväl sades det ofta hemma om honom, att han mycket missbrukade en af sina gåfvor, nemligen konsten att intaga; det der är väl möjligt.
Men när man blifvit så bortskämd, så torde det ha gått Blanche som Almqvist en gång skref: »Jag råder icke öfver mig sjelf».
Medan skizzens hufvudperson sålunda nu är frånvarande och gör eröfringar och samlar det stora förråd af helsa, som han verkligen behöfde för sin betydliga verksamhet, så få vi draga oss fram så godt vi kunna på några andra minnen af svenskt författarlif, der det åtminstone erbjudes att göra personlig bekantskap med en annan notabilitet, hvarom den tiden mycket talades, nemligen friherrinnan Sofie von Knorring, »Kusin-författarinnan», eller såsom det ock hette:
»damen med de tjugufyra talangerna» – och damen som en gång satte sig i sinnet att gifva ut alla sina recensioner i en särskild bok, på det att herrar recensenter skulle bli i tillfälle att få recensera hvarandra i stället för henne.
Då jag skref skizzen öfver Almqvist yttrade jag, att jag icke ännu (vid en viss tidpunkt deri) gjort friherrinnan Knorrings personliga bekantskap.
Men vid alla dessa fram och åter korsande lefnadshändelser och årtal, hade jag råkat glömma att jag redan 1844 på försommaren fick göra hennes första bekantskap; jag stannar således vid
Ett besök af Marie Röhl, som i sin tur föranledde ett annat.
Denna så rättvist värderade artist hade jag blifvit bekant med strax efter min ankomst till Stockholm, då hon genom Mellin var vidtalad att taga ett porträtt af mig, som skulle sändas hem till min mor.
Jag förstår ej hvarför mamsell Amelie Lindegren icke derom anmodades, då jag den tiden så ofta träffade henne inom den så aktade Sandelska familjen, som genom gifte var i förvandtskap med Thomson och utgjorde förnämsta delen af hans umgängeskrets.