Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna krets faller diplomaten ner som en fullständig främling, hvars satiriska anmärkning, att baronens hästar väl icke skola bo som torpare häller, saknar hvaije resonnans, icke ens eger förmåga att förarga.
Efter ett föga diplomatiskt försök att lära ffcstmön sin uppfattning har han ingenting annat att göra än att försvinna.
Den hjärna, i hvilken han vill inplanta nya idéer och känslor, är tydligen icke mäktig af sådana.
Den pligttrohet, som förmår fUstmön att vilja gifva sig bort såsom ett slags ersättning för den penningförlust fästmannen gör på hennes far, förklarar denne sig mycket i hög grad akta, men offret kan han icke mottaga — en förklaring, som mera vittnar om vanligt sundt förnuft och diplomatisk ironi än om den högsinthet författaren tyckes finna däri.
Dramat har samtidigt utkommit i bokform och verkar vid läsningen bättre än å scenen.
Orsaken härtill torde dock till en stor del ligga i den fullständiga missuppfattning af karaktären, som fru Bseckström såsom den kvinliga hufvudfiguren gör sig skyldig till.
Hon har af den tarfliga laD dt flickan med ett lif upptaget af hästar och hinderlöpningar velat göra en stor tragisk företeelse, sliten mellan olika pligter.
I och för sig må denna sista mera tilltala skådespelerskan och äfven för åskådaren kan den ju vara intressant nog, men därigenom förryckes hela komedien.
P.i det hela taget var utförandet icke så godt som man är van vid å dramatiska teatern: det föreföll nästan som om htar, och en af skådespelarne studerat sin roll på egen hand utan att man mycket frågat efter den ensemble, hvilken eljest så väl vårdas å denna scen.
Publikens bifall egnades hufvudsakligen heri-Hillbergs mönstergilla godsegare och fru Brockströms — oafsedt dess för stora frihet mot författaren — sympatiska flutm#.I öfrigt hafva våra teatrar ännu icke bjadit på någon nyhet för säsongen af anmärkningsvärdt litterärt värde.
Svenska Teatern bar däremot bjudit på en ny skådespelare, norrmannen Bernt Johannessen, en rätt intressant bekantskap att göra men utan så framstående begåfning, att den kunde göra han9 uppträdande särskildt minnesvärdt.
A. HaraJdson.Nareissus-literatur.
(Chicot, Konstiga kroppar.
Strindberg I hafebandet.
Han var en skön, af gudarne rikt beg&amp;fvad yngling, mytena Narcissus, men han visste det också — alldeles for mycket.
Hau försjönk i åskådningen af sin egen bild och af det vatten, hvari den speglade sig; hela den öfriga verlden fans for honom ej till.
Det gälde för honom ej att ombilda den fula yttre verlden efter det skönhetsideal, som hos honom förverkligats.
Idealtypen för det skaplynnet är » människosonen », som uttalade lösensordet: » Jag hafver gifvit eder en föresyn, att såsom jag var, sådana skolen ock I vara ».
Antikens Narcissus fann verlden blott vara en vattenspegel och sin egen bestämmelse blott vara att däri spegla sig.
Det var ett dådlöst skönhetslif, som slöts vegetativt — i själfförintelse.
Vi hafva haft Narcissus * filosofer.
I grundstämningen sådan var J.
Fichte, för hvilken den verkliga tillvaron sammanfattades i » jaget », som i verlden, » icke-jaget » hade sin väsen-lösa vattenspegel; men » jaget » nöjde sig här visserligen icke med själf betraktelse, det sökte också själfutvidgning.
I grunden mera Narcissusartad är Schopenhauer, hvars själföskådning däremot mynnar ut i sjelfförintolse.
Vi hafva Narcissusgestalter i historieskrifningen, för hvilka tidehvarfvens olika skaplynnen endast funnits till i de drag, som mer eller mindre omedelbart referera sig till deras eget;
det är de herrars egen ande blott, hvari en gången tid är speglad.
Vi hafva hafva haft Narcisser i sjelfva naturforskningen, åtminstone på den tid, då » den spekulativa naturfilosofien » var på modet, och då » anden i naturen » väl i grunden var endast herrar Schellings eller Örsteds egen ande.
Så hafva vi välock haft konstnärer, for hvilka sjelfporträttet varit det i konsten högsta, liksom herr Fredriksson är en stor skådespelare just på det sättet, att han i alla roler så ypperligt » spelar sig själf ».
Men rikligast har Narcissernas slägte företett sig i skön-literaturen; ty den har erbjudit det vigaste tekniska hjelpmedlet för framställandet af sjelf beskådningens mångskiftande intryck.
De äro här tvifvelutan på sin rätta plats och kunna framträda som den estetiska växtverldeos högst (om än ej alltid bäst) utvecklade exemplar.
I all skönliterär daning måste så till vida ett Narcissuselement ingå, att den endast ur sjelfåskåd-ningen kan herata sjelfmedvedvetandets lifsinnehåll.
Detta element verkar befruktande då det, såsom hos Byron, gör sina skönhetskraf gällande i mänsklighetens gemensamma frihetskamp och sålunda går upp i slägtet utan att förlora sig sjelf.
Men det existerar sterilt, då det såsom hos Fr. Nietzsche gestaltar sig till en högförnämt sjelf beskådande Zarathustra, hvilken står på fjärran afstånd skild från denna mänsklighet, men därför också » dör hän som stam i öknen med skalad bark ».
I förra fallet har den blodfulle ynglingen undgåit förvandlingen till Narci8sus-blomma, i det senare fallet har han undergått den.
Mellan dessa båda ytterligheter finnes det mellangrader och till dessa vilja vi hänföra de båda diktarlynnen, hvilka tagit sig uttryck i de båda här ofvan antecknade, nyligen ut-komna arbetena, titulerade » Konstiga kroppar » och » I hafs-bandet ».
Chicot (hr K. Eneroth) är genom föregående arbeten väl känd och äfven hans som » Konstiga kroppar » betecknade skildringar hafva, åtminstone till största delen, stått att läsa i tryck, redan innan de nu utkommit sammanfattade i bokform.
Det är sålunda en författare, med hvars individualitet man hunnit göra sig temligen förtrogen.
Ännu vida mer är detta fallet med Strindberg.
» Jaget », beskådande sig sjelf uti » ickejagets » spegelyta företer sig utprägladt hos den ene som hos den andre.
Båda äro försänkta uti ett likartadt betraktande, men objektivet är ändå icke fullt detsamma hos dem båda.
Man skulle, med upprepad användning af Narcissusmotivet, kunna uttrycka skillnaden såhär: Chicot betraktar vattnet hvari bilden afspeglar sig; Strindberg betraktar bilden, som afspeglar sig i vattnet.
Sålunda beskrifver Chicot — för att nu taga honom i när-mare ögonsigte — en samling » konstiga kroppar », mot hvilka hans egen eller den med honom själsidentiske » notariens » eller » Pelle Lundbergs » gestalt aftecknar sig, som man varsnar bland vattnets » fula fiskar », grums och dybotten.
Åt sin egen bild egnar han egentligen blott så till vida uppmärksamhet, att han konstaterar och framhåller dess befintlighet som den enda re-guliert mänskliga uppenbarelsen i sin omgifning.
Moraliskt och intellektuelt är denna omgifning idel lumpenhet; men han ana-lyserar den med skarp blick och säker uppfattning just såsom det underlag, mot hvilket den erkändt normala typen klarast aftecknar sig.
Åt sjelfva normaltypeu egnar han däremot ingen vidare analys.
Den företer sig i oklanderligt hvardagliga lifsforhål-landen, oberörd af omgifningen, men skarpt brytande sig mot den.
Så kommer » jag » under ombyte af bostäder i beröring med olika slags värdfolk« olika slags patrask: de bränslebe-sparande gamla mamsellerna, enkan med barn, enkan med friare, den öfver sina barn söijande kvinnan, den om hyresgästens tillhörigheter foga nogräknade » kvinnan af folket », den med sitt hemlifs dolda ruskighet tåligt laborerande » revisor Pabst ».
Till det ena värdfolket efter det andra flyttar hyresgästen, en gentleman, som bemärker småslugheten, fåneriet och den dolda ruskigheten, utan att däraf vidare låta beröra 8ig.
Sådan framstår han, » notarien », än mera liifull, i sin hyrda sommarbostad hos den ko9tlige » vaktmastar Aseptin »; ty mot det snikna, småaktiga, lågsinta, i all sin gemenhet högst löjliga vaktmästareherrskapet, framstår notarien äfven i sin passivitet bjärt som den medfödda, i bildade kretsar utvecklade noblessens representant, och då han till slut träder aktivt upp som häm-nare, gör den tillstälda spökeriscenen en magnifikt komisk eflfekt.
Man känner igen samme notarie, äfven då han i förklädnad af affärsman med » specialitet åt upplysningen » rör sig därute bland emigrantvimlet i Amerika.
Äfven där är om honom just ej så mycket att säga, men så mycket mer om den omgifning, bland hvilken han rör sig.
Helst dröjer man vid hans återresa och sammanträffandet med skräddaren från Vim-merby, den genuine småländingen, hvars knipsluga födgeni blef sä grundligt lurad t i det hälften amerikanskt » smarta », hälften svenskt » bondsluga » försöket att göra sig mynt af sin » koffortx Lika reserveradt och med samma lynne som i de förutnämnda skildringarna träder här Pelle fram.
Han letar fram ur små-ländingen hela bikten om det misslyckade knepet, ja, äfven den sista förvärfsplanen samt afspisar honom därpå med orden: » Hör pä, min kära mäster Johansson, rent ut sagdt sä är han allt en bra stor fähund! » — Samma noblesstyp, brytande sig mot samma patraskartade omgifning.
Chicot är en öfverlägsen satiriker, som med elegant säkerhet svänger chambriéren och träffar oftast sä stryktäcka föremål, att man verkligen tycker, att snärten » gör dem god t ».
En åder af komisk beskaffenhet besitter han; den pulserar synnerligen lifligt i beskrifningen på vaktmästare Aseptins af hälften kyrkinventarier, hälften balsalsinrede hoplappade villa — det » allseende ögat » ej till förglömmandes — liksom äfven på vaktmästarefamiljens utpyntning i klädet med de kungliga kronorna.
Satirikerns skärpa har han till öfverflöd; men humoristens god-niodighet tyckes i allmänhet ej hafva fallit på hans lott.
Undantagsvis kan han dock stundom i någon mån tillegna sig den, såsom i den lilla roliga berättelsen » Ett skri », där han efter att hafva med träffande satir snärtat » Nordensköldfebern * med de geschäft8bakterier, som i sådan mer eller mindre teatraliskt arrangerad stämningsfeber pläga mylra — presenterar sin vän » Bond-Nicke », den landdigt enfaldige folkskolläraren, som kom till Stockholm för att fägna sin patriotiska syn med anblicken af ståten, men råkade så illa ut i följd af sin menlösa obekantskap med » Stockholms mysterier ».
Häradshöfding Grönberg, som tagit skolmästaren om hand, är så lik » notarien » som det ena bäret det andra, men här framstår han som den världsvane, verserade mannen, hvars öfverlägsenhet visar sig i den komiska beröringen med den andres landtliga dumhet och lättrogenhet.
» Han kände sina pappenheimare i botten han. » Det omdömet om Bengt Grönberg hade kunnat sättas som motto för hela boken.
Det må emellertid påpekas, att en skildring af objektiv art, där man icke märker » jaget » speglande sig i » icke-jaget » afslutar boken.
Det är den lilla roliga berättelsen om » kapten Pingvin » — ett af de bästa styckena i samlingen.
Man ser här Narcissus resa sig upp från sin plats vid vattenspegeln, sedan han en stund roat sig att betrakta den; han blir således ej någon Narcissusblomma.
Medan Chicot låter blicken sväfva omkring på ytan, har Strindberg den skarpt och fast riktad på sjelfva bilden, hvilken han med en naturforskares noggranna analys iakttager i alla skiftningar, i alla väder, i alla strömningar.
Han ger akt påhvilka drag bilden får då vattnet är klart eller grumligt, då det är rinnande eller stillastående, då det är grundt eller djupt.
Omgifningen finnes for honom till, egentligen blott for så vidt den bryter sig mot » jaget », af detta påverkas eller själf påverkar detta.
Den tecknas kärft och nästan uteslutande från den sida som omedelbart träder i relation till berättelsens hufvud-foremål.
Och detta hufvudforemål är oss väl bekant.
Det är den i hemmet, i skolan, vid universitetet uppvuxne » Johan », hvil ken som unge herr Falk kom ut i det brokiga världsvimlet, hade sina hamletstunder under » Sömngångarnätter », som » Mäster Olof » kastade sig i frihetskampen.
Vi känua honom som » Fadern » gentemot kvinnofrågan, som kastaristokraten gentemot » tschandala » och nu senast som fiakeriintendenten därute » i hafsbandet ».
Denne alltjämt återkommande hufvudperson är icke, som Chicots » notarie » generelt, utan skarpt individuelt tecknad, öfverallt framträder bilden af samme hopbitet slutne, demoniskt misstänksamme, skarpsinnigt kombinerande, nervöst känslige man, som, ensam midt i världsvimlet, febrilt slår io på skilda banor och i ständigt ny gestalt ändå alltid är den gamle.
Det är hans styrka, att han hämtar frigörelsens kraftansats inom sig själf, men det är hans svaghet, att han icke kan förlägga kraft ansträngningens mål utanför sig själf.
Frigjord från allt slags slentrian och tradition, framkonstruerar sålunda fiekeriintendenten, ensam på sin soffa, ur egua själfständiga tankekombinationer sina vidsträckta dristiga reformplaner; men han gör det icke for denna fiskarebefolknings skull hvilken han föraktar, med hvilken han står på fiendtlig fot, ja, hvars existensberättigande han till och med drager i tvifvelsmål.
Han gör det af ärelystnad, men själfva ärelystnaden är honom endast en tillfällig afledningsmotor.
Så blir också kvinnokärleken, eller rättare sagdt sträfvandet att vinna, under sig kufva ett kvinnohjärta; det är ett psykologiskt problem, som sysselsätter hans kom-binationsgåfva.
Han ledsuar därvid och bryter förbindelsen, då den verkar bindande på hans egna tycken och vanor.
Han har blicken stadigt riktad på sig själf.
Omgifningen fins för honom endast till, för så vidt han införlifvar den i sitt eget jag, och då omfattas den med liflligt intresse.
I annat fall är den ett fiendtligt element, som skall brytas och kufvas.
Men om den då icke låter sig bryta och kufva — ja, då är världen för honom upp- och nedvänd, då mister han sin själs fäste, förfaller i apati eller råkar i en förståndsför-virrande pessimism som leder till själsförintelse.
Så går det ock med fiskeriinteodenten, då han ej får bugt med den styf-sinta, fördomsfulla befolkningen och dessutom erfarit, att äfven kvinnan vill gå efter sitt eget sinne.
På liknande sätt, än mera dramatiskt gripande, gick det för » Fadern ».
Och följden blir väl med nödvändighet dylik, då ett själslif konsekvent utvecklar sig ur sådana förutsättningar.
Det är väl då ej en blott författarenyck, utan det ligger nog något af intuition däri att den ungdomsfriske banbrytande » Mäster Olof » slutar vegetativt som själsslö och tanketom pastor primarius.
Tanken ledes ofrivilligt på ynglingen Narcissus, hvara alltför exclusiva sjalf-åskådning också slutade vegetativt.
Strindberg har sålunda pekat hän på en utveckling, som är att undvika, och därigenom har äfven han frigjort sig och andra från Narcissusödet.
Otio Sjögren.Litterära nyheter *.
Alfhild ågrell: Under Tallar och Pinier.
Hugo Geber.
Boken innehåller tio noveller, fem med ämnen från nordiskt folklif och fem från södern, af hvilka de fbrra förefalla afgjordt öfverlägsna.
Författarinnan har fbrut skaffat sig ett godt namn såsom skildrare af särskildt norrländskt folklif och åtminstone ett par af nu föreliggande berättelserna, Affärer och En mor, är bland de bästa hon någonsin frambragt.
Karaktärsteckningen är förfrs styrka och hon har i den blifvande riksdagsmannen, uppkomlingen Kalle i Thorsby, och i mor M^ja.
pä Häggviksgården skapat ett par figurer af äkta värde.
En rätt egendomlig skildring är novellen En Slutscen.
Scenen utspelas emellan en målare och hans hustru, såsom en af-9lutning på ett samlif, därunder maken tagit ifrån makan allt ädelt och rent, — dragit så att säga alla brott igenom henne för att sedan måla dem som sanning.
Novellen är ett motstycke till Strindbergs » Fadren » och synes vara ett slags svar därå från kvinnornas sida och är gjord med god psykologisk verve.
Otvifvelaktigt har ftrf.
genom detta arbete gjort en vacker insats i vår icke öfverdrifvet framstående novellistiska litteratur »
Claes Adelsköld: En resa till nordkap, verklighet och dikt.
Lars Hökerberg.
Den bekante varmhjärtade folkrepresentanten och framstående ingeniören har i denna romantiserade reseberättelse lämnat en skildring, hållen i frisk ton och full af godt humör, af en resa från Trondhjem till Nordkap.
Det är en genre af berättarekonst, i hvilken som bekant engelsmännen äro mästare, men
* Bedaktionens afsigt är att under denna afdelning lemna korta hänvisningar, hvilka efter hand komma att utvidgas till att omfatta allt af litterärt framstående värde vår bokmarknad erbjuder.som hos oss är mycket litet odlad, redan därför, att vi hällre taga emot turister än resa själfva.
Boken kan läsas med synnerligt nöje, om den ock bär sp&amp;r af att icke vara skrifven af en man af facket.
Knut Michaelson: Moln, komedi i tre akter.
Wilhelm Bille Pris 2 kr.
För dramats innehåll redogöres under vår teaterafdelniog.Vi segrade!
En berättelse från lifvet i Sibirien af Grigorij Afexandrowitsch Matschtet.
(Ofversättning fr&amp;n ryskan af H. O.)
Ingen enda undkom.
Inne i byn var ett infernaliskt oväsen.
Kvinnor, flickor och barn tjöto.
Bönder stodo dystra som skogsdjur, tego och stirrade mot jorden.
Kanhända ångrade de nu sin paniska förskräckelse, som hade drifvit dem ned i jordrummen.
Jag läste åtminstone, hvarje gång någon höjde upp ögonen, i deras dödsbleka, bruna ansigten en obeskriflig förbittring.
Jag tyckte, att några af dessa skogsdjur gräto; de voro dystra, andades tungt; liksom en i ett skjul inträngd, uppretad hjord stodo de där alla.
Ja, som en hjord
— tyst, uppmärksamt riktande ögonen mot en enda punkt och endast afvaktande en stöt för att blindt störta framåt.
Ett utbrott syntes oundvikligt! ...
Man kände det i luften, man såg det på ansigtena, på den allmänna spänningen och oron ...
Tillsvidare inskränkte man sig till ord.
— De svarta korparne! ...
hörde man från ett håll.
— Hvarför hafva de flugit hit, hvarför? ...
svarade andra.
— Ha Ni då för litet rum?
— Låt oss vara i fred, lemna oss!
Larmet, tjutet och skymfandet tilltogo.
Allt större förbittring hördes i utropen.
Det föreföll mig, som om mängden skakade på sig likt en slaghök, innan han störtar sig ned öfver sitt byte.
Jag iakttog flere gånger denna rörelse,
46denna skakning bland den rasande massan, som däri syntes hämta krafter och energi.
Ställningen blef allt obehagligare, spändare, svårare, liksom före utbrottet af ett oväder på steppen.
Något liknande ett bedöfvande åskväder tycktes det snart komma att gestalta sig.
Men med ens blef allt stilla, liksom i förlamande väntan.
Alla blickar riktades mot ett håll.
Rakt mot oss framskred en gubbe; ja, framskred, icke gick — så tungt stapplade han fram.
Han stampade tungt som en björn, som om han vore färdig att sätta sig vid hvarje steg.
Det hvita, ända till midjan räckande skägget fladdrade åt båda sidor liksom på en Mosesbild.
Hans liksom en orm sammanrullade gestalt vacklade vid hvarje steg som for vinden.
Då han kom närmare sågo vi ett nära hundraårigt, skrynkligt ansigte.
I hans gråa, ännu lifliga ögon syntes tårar.
Det var Prow.
När han kommit nära intill oss, stannade han.
Hans magra, insjunkna, liksom en skofvel inböjda bröst andades ryck vis.
Den gamle rörde ljudlöst de blå läpparne, liksom hölle han på att tugga någonting, och betraktade oss med de lätt hopdragna ögonen.
Det såg ut, som om han, genom att uppmärksamt betrakta oss, sökte läsa i våra ögon.
Vi iakttogo också uppmärksamt hvarje hans rörelse; man skulle kunna säga att han förhexat oss.
Vi stodo der tysta, orörliga, liksom om vi fattats af stelkramp eller blifvit hypnotiserade, utan att finna ord eller uttryck — utan att kunna tänka.
Det behöfdes något särskildt, någon slags stöt, rörelse, eller något slags ljud för att kunna rycka oss ur vår förlamning.
Den gamle kom oss till hjelp.
Plötsligen bugade han sig djupt.
Det gaf oss mod.
— Huru understår du dig?
Isprawniken tystnade.
I vredesmod hade han begagnat sin stereotypa älsklingsfråga och visste nu icke hvad han skulle säga.
Han insåg, att han hade börjat galet,
— Du !.
— Hvarför gömmen I Er?
sufflerade den uppfinningsrike Poklewskij.
— J-j ja.
hvarför, nå!
Nu kände sig isprawniken i sitt rätta element Frågorna hvarför, hvartill och huru haglade på hvarandra.
Men gubben mumlade allt jemt otydligt. — Hvem är du?
Isprawniken darrade af begriplig rörelse.
— En Guds träl ... En Guds träl — upprepade denne med dånande gubbröst.
— Erkänner du den sanne Guden?
sade Arefin mildt.
Han stirrade oafvändt på
honom och korsade sig allvarsamt med två fingrar.
— Just så är det !.
.. suckade Arefin undergifvet, men Poklewskij afbröt honom.
— Och erkänner du öfverheten?
— Ja, ja, inföll isprawniken raskt, — erkänner du den?
I stället för att övara stampade den gamle hårdt i marken, som en björn, som reser sig, innan han störtar sig öf-ver jägaren.
Det var klart, att han förde något i skölden.
— Hör, började han mödosamt, i det han fixerade oss alla, liksom om han ville söka efter ord, — jag kommer i församlingens namn.
Och ... för hela församlingen bönfaller jag.
Pst, pst!
.. vände han sig om mot kvinnorna och hotade med handen, då de, upprörda af hans tal, åter böljade tjuta ... Pst !.
Kvinnorna tystnade och Prow tog åter till orda: Sedan hundra år, eller kanske ännu längre, bo vi här.
Från far till son lefva vi här, lugnt, i en familj, enligt skriftens ord.
J-ja!
blott Guds sol kommertill oss från Er där borta.
Vi själfva lefva här som en församling, eniga, i endrägt och af fri vilja ... J-j-ja !.
Gån hort dit, hvarifrån I ären komua ... I egen icke vår till-låtelse !.
Nej! ...
slöt han skarpt, i det han höjde rösten nästan till skrik ...
Nej !.
Massan väntade synbarligen endast på detta.
Den fattade eld som torr halm eller krut.
— Ingen tillåtelse, ingen! ..
upprepade de närmaste, och hela platsen genljöd af ropet: Gån dit, hvarifrån I ären komna ...
Ingen !.
— Tig!!
ropade strategen utom sig.
Gubben vinkade åt dem med handen och allt blef åter stilla.
Han vände sig om mot oss.
Han var upprörd, och drog tungt efter andan.
— Församlingen gifver Eder ingen tillåtelse, den vill icke ...
Vi lefva efter vår sed, vi känna Er icke, fortfor han, i det han tydligen bemödade sig att tala öfvertygande.
Sedan våra förfSders tid lefva vi här oberoende, för oss själfva ...
Vi äro inga guldsökare! ...
Vår kära skog föderoch kläder oss ... Laga att I kommen härifrån! ...
Vi lefva efter Guds bud, efter gammal sed ...
Vi synda icke! ...
Vi äro som fogeln: hvar han vill, bygger han sitt bo!
Hvem vill förbjuda honom det? ...
Skogen är Guds och vi tillhöra Gud, — här har man i mannaminne icke hört något om kronan.
— Nej! ...
oss fångar hon icke, — vi fly undan likt vinden.
Huru vill du fånga honom?
... Vår kära skog.
.. han är vår! ...
Han skulle ännu länge hafva fortsatt på samma sätt, om man icke afbrutit honom.
— Grip ¿lem!
befalde isprawniken, som ändtligen kommit till besinning, slagen af denna oerhörda fräckhet.
— Halt!
H varför gripa mig!
ropade den gamle, då sasiedatelen jemte två polissoldater rusade mot honom.
Håll!
släpp mig!
Hör mig — vi ha intet guld! ...
Ingenting annat än bröd.
som Gud gifvit oss, 1 1 1.
tagen allt, tagen ... blott oss ...
Men den gamle slet sig lös och kastade sig till hans fötter.
Hans långa gråa skägg betäckte sasiedatelens lackerade stöflar.
Han omfamnade dem och snyftade högt Hans kropp skalf.
— Oss, oss, oss! ..
framstötte han snyftande.
Man reste upp honom för att bortföra honom.
Då försökte den gamle att slita sig lös.
Liksom alla vildar hastigt öfvergå från den ena ytterligheten till den andra, förvandlade han sig ögonblickligen.
Det bedjande, grå-tande utseendet var borta.
Vildsinthet i stället för under-gifven bön lästes nu i hans ögon, den veka rosten öfver-gick till lågande hest raseri.
Han kämpade, darrande af vrede, och miste till slut andan, så att förbannelserna, skymf-orden och hotelserna upplöste sig i ett otydligt mummel.
~ Framåt!
— Vakten trängde fram.
Men nu försiggick någonting egendomligt Helt och hållet upptagen af denna scen med den gamle, stod jag som en bildstod, utan att gifva akt på massan, ehuru alla grato och väsnades.
Ett fruktansvärat tumult uppstod; här och där ropade man » halt!
* En stor trängsel uppstod.
Massan närmade sig på en gång, och bredvid den gamle uppstod en förtviflad strid.
— Bröder, alla för en!
skallade det i luften, och derpå knakade det i gärdesgårdame, som om man refve sönderdem.
Menniskorna böljade beväpna sig.
Därtill började, alldeles i närheten, förfärliga, rasande ansigten visa sig.
Jag hörde en skarp salva, som tydligen affyrades.
för att skrämma, och hvars brak kom mig att bäfva ... Annu en andra, en tredje.
.. For mina ögon blixtrade en smal, ljus blixt af en värja ... Ännu en rörelse, och hvilket skrik, hvilket larm.