Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan nemligen ej inse hvarföre det ena Ståndet skulle böra handla efter en annan princip än de öfriga; och jag känner med mig sjelf, att mitt handlingssätt skulle vara detsamma,’ i hvilketdera Siandet, Försynen behagat ställa mig.
En och samma princip anser derföre jag böra ligga till grund för samtlige Stånden och deras handlingssätt, nemligen den för alla likartade dygden, eller aktning för den gemensamma lagen, och kärlek till det gemensamma fäderneslandet.
Man har påstått: att Ridderskapets och Adelns anseende skulle lida genom publicitet.
Mig synes det tvertom klart, att den aktning, Den 17 Mar lii, 485 Ridderskapet och Adeln så välförtjent åtnjuter, skulle, om möjligt vore, ännu mes ökas, om ali— månheten finge tillfälle att med egna ögon se, och med egna öron höra hvad inom detta rum förefaller.
Alan har ansett publiciteten onådig, då allmänheten redan har tillfälle att, genom de tryckte Protucollen, i alla fall erhålla kännedom om vära öfverläggningar.
Alen först och främst går tryckningen så långsamt, att Protocollen gemenligen ej hinna utkomma, förr ån målen redan äro afgjorda, och saken således förlorat allt interesse för allmänheten.
Och dessutom år det en stor skillnad emellan att åhöra en öfverläggning, och att läsa protocollet deröfver.
Hår kan man med sanning såga : att det talade ordet är lefvande', men den tryckta bokstafven död.
Alan har yttrat den farhåga: att friheten i Ridder&kapets och Adelns öf ver lägg ningar skulle genom främmande personers tillträde till läktaren kunna storas', samt påmint om fordna händelser.
Jag bekänner uppriktigt, att mitt hjerta år otillgängligt för detta slags fruktan.
Jag anser dylika uppträden hädanefter för omöjliga.
Alen jag skulle för min del till och med anse en förvillad folkhop mindre fruktansvärd inom dessa murar , ån såsom fordom, på torget utanför.
Jag år nemligen öfvertygad, att mängden skulle förändra tänkesätt och vika för den nästan oemotståndliga kraft, som den med vårdig frimodighet yttrade sanningen medför. I 4*6 Dm i?
Marttit denna öfvertygelse styrkes jeg så mycket mer, som jag sjelf mer ån en gång sett huru en enda man kunnat med några lå ord imponera på en hel uppretad folkmassa, Ibland de skäl hvarföre jag önskar publicitet, vill jag blott anföra följande ; Publiciteten skulle befrämja förtroendet emellan folk och Ständer, samt emellan Standen inbördes.
Det har, ty värr, alltid varit ett nog allmänt tal , ”att Riksdagar åro mer stadeliga ån nyttiga ; att Riksens Ständer ingenting ”uträtta för landets båsta, utan endast sysse!» ”sätta sig med småaktigt gräl och enskilta Stånds”tvister” m. m.
Detta bevisar huru litet allmänheten känner Riksens Ständers förhållanden.
Man kan ej heller begära, att allmänheten skall låsa våra vidlyftiga och sent utkommande Protokoller: men örn man leronade denna allmänhet tillfälle att öfvervara våra öfverlåggningar, så skulle tonen snart förändras, och man innan korrt få höra samma allmänhet göra rättvisa åt våra bemödanden.
Om denna ton redan börjat den sednare tiden något mildras ; så har man derföre endast att tacka publicisterna.
De andra Ståndens förtroende och tillgifvenhet för Ridderskapet och Adeln kunde icke annat ån ytterligare Ökas och befästas, om de fjngo tillfälle att fullkomligt erfara, huru värdigt och fritt från aRa ensidiga Ståndsförhållanden arenderna hår på Riddat huset behandlas, Publiciteten sätter hela allmänheten i tilte Di/i 17 Martii. fålle att rnecl råd och upplysning gå Riksens Ständer tillhanda.
Derigenom att alla motioner och öfyei läggningar genast komma till ali* månhetens kunskap, kunde allmänna opinionen hinna stadga och yttra sig öfver ämnena , innan de till afgörande förekomrne.
Hela Svenska folket finge på sådant sätt tillfälle att liksom deltaga i Öfverlåggningarne» Sluteligen vill jag blott förklara : att jag anser Riksdagsmannen stå inför Gud och sitt samvete; men jag anser honom tillika böra stå i åsyn af det folkj på hvars vägnar han talar.
Herr Ehrenborg, Casper :
Då redan så inånga värde talare yttrat sig i förevarande ämne , som af RiddarhusUtskottet dessutom blifvit så ganska väl ufredt, så vore visserligen min röst i denna discussion öfverflödig, om icke de olika åsigter sorn derunder blifvit framstäldå, gjort utgången af målet oberäknelig , och derigenom äfven satt hvar och en i mera nödvändighet att reseryera sin egen mening.
Den rätt Grundlagen i detta fall tillägger Riksdagsmannen , begagnar jag nu, i det jag anhåller att få i allo instämma uti hvad Friherre åkerhjelm samt Herrar Rosenblad och Cederschjöld anfört.
Jag har väl icke förmåga att punctevis upptaga och vederlägga alla de skäl, sorn emot RiddarhusUtskottets Betänkande blifvit uppgifne , men äfven om jag ägde denna förmåga skulle jag ej härvid tro mig böra använda den ; ty det vore endast, att trötta Högloflig* Ridder - 48g
Den 17 Marlii. stapet oell Adeln med en recapitulation al Utskottets Betänkande, der alla förenämnde skäl redan finnas nöjaktigt vederlagde.
Dock ära tvenne betänkligheter framkastade, af hvilka den ena verkat starkt och den andra vidrigt på mig.
Den ena, att det skulle vara stridande emot Constitutionen, att antaga publiciteten, den andra hämtad från 1789 års uppträden.
Hvad beträffar det förra inkastet, så måste jag bekänna att jag alltid trott och alltid skall tro, . att constitntionens föreskrifter böra efter ordalydelsen tillämpas, och då jag i dem icke igenfinner något förbud emot offentlighet vid RiksStåndens öfverläggningar, ser jag ej huru man från Constitutionen kan hämta något skäl emot denna offentlighet, så vida man ej vill antaga den ovanliga lag-princip, att hvad som ej är tillåtit, skall vara förbudet: en princip, stridande emot andan och meningen af våra lagar, de der innehålla förbud, icke tillåtelser, och derigenom alltför vådelig i tillämpningen, att någonsin kunna vinna allmän giltighet.
Dessutom, då RegeringsFormen bestämdt förbjuder, att Riksens S.tänder ej må i närvaro af Konungen öfver något ämne besluta, men ej nämner att beslut icke må fattas i närvaro af någon elia det vara md, tror jag, att häruti ligger snarare ett medgifvande, än ett hinder, att inlåta åhörare i RiksStåndens Plena.
Vidkommande åter 1789 års händelser, så är jag må hända obehörig att derom fälla ett omdöme, enär jag ej kan minnas denna tid och således derom äger endast en historisk kännedom; men jag tror mig dock kunna påstå, att en esprit, vida skiljd från Den 17 Martil.
489 den närvarande, då herrskade, samt att den afund och det Stånds-agg, som då skall varit rådande, nu har aftynat och småningom måste alldeles upphöra, ifall Ståndens öfverläggningar blifva offentliga.
Jag är öfvertygad, att de oordningar, man dervid befarar, skulle lätteligen kunna förekommas, genom lämpelige föreskrifter, och någre åtgärder för ordningens bibehållande sällan eller aldrig behöfvas; men om annars någonsin en Svensk Konung skulle finnas, nog förgäten af sin höga värdighet och af sin pligt, att vilja våldföra Rikets Ständer, om Militairen, om Folket kunde tänkas så förvillade, att de skulle understödja våldet, då kunde också inga bommar, inga lås emotstå det; och då, men möjligheten häraf låter i vår tid icke tänka sig, då vore icke något annat oss öfrigt, än att falla för våldet, sedan vi förgäfves kämpat för friheten.
Grefve von Platen har på ett så stoi't, ädelt och Fosterländskt sätt talat för offentligheten vid våra öfverläggningar, att i hufvudsaken föga lärer vara att vid hans yttrande tillägga.
Men under debatternas gång, föranledd att göra flera anmärkningar, vili jag, för att icke länge uppehålla IJögloflige Ridderskapet och Adeln blott anföra några, som synas mig väsendtliga, och ej skola upptaga mycken tid.
Man har yttrat farhåga, att Allmänheten 4g» Den 17 Murtii. skulle genom sin närvaro på läktaren utöfva ett democratiskt inflytande af skadelig verkan pä rlet aristocratiska element, som vi här skola föreställa.
Jag vill visst icke vålla Adelns försvagande, men jag tror tillämpningen derhän, vid detta tillfälle, vara ovigtig.
Om någon möjligen är Utsatt för inflytande från den democratiska sidan, så är det fruktansvärd! att han. äfven är det från en motsatt, genom aristocraternas närvaro.
Om så förhåller sig, och om aristocratien bör anses förnämligast finnas der, hvarest magien är störst: så behöfver den, som. känner det aristocratiska elementet hos sig duka under, genom democraternas närvaro, ju blott vända sin blick till de bänkar, sorn innehafvas af Konungens Rådgifvare och Rikets Högsta Rmbetsmän, för att af deras åsyn vinna erforderlig sinnesstyrka att emotstå frestelserna från läktaren.
Én annan värd talare har förmenat, attoni allmänheten här inlåtes, sådant skulle blifva en början till Adelns undergång, samt att egendom eller förmögenhet voro nödvändiga vilkor för Adeln att kunna uppfylla sitt kall.
Jag kan icke erkänna rigtigheten af dessa påståenden.
Hvad det första beträffar, så är jag öfvertygad att
Adeln icke skulle förlora utan vinna vid, att af allmänheten ses på .närmare håll.
Hvad förmögenheten beträffar, så är Sveriges
Adel utmärkt på ett alldeles eget och helt annat sätt än i andra länder.
Hos oss bär hah ej, såsom där, sitt namn af någon egejidem}
Den 17 Martil. eller förmögenhet, utan af skölden, det är af bedrifterna, sorn utmärkt den.
Efter skölden heta Sparrar, Oxensijernor, Bjelkar, Gyllenstjernor och merendels alla ätter af Svensk härkomst och af Svenska namn.
Ursprungligen fattig på ägodelar men rik på bragder, har Sveriges Adel varit en sann bild af Svenska Nationen, och han skall nog bibehålla sig sådan, utan rikedom, Till hvars och ens rättvisa omdöme hemställer jag att afgöra huruvida någon af de rikaste män inom denna församling i frimodighet fordom öfverträffät eller ännu i dag öfvertraffar dem, som icke ägde eller äga något annat, än deras Fosterlands-kärlek, och deras redliga nit för allmänt väl?
Det kommer ej så mycket an på förmögenheten, att Adelil fortfar i sin sjelfständighet, att ömsom försvara thronens eller folkets rättigheter; utan det härleder sig egenteligen från Adelns företräde, att, endast genom börden, och följakteligen oberoende af hofgunst, som af folkgunst yttra sin mening om allmänna angelägenheter.
Så länge denna rätt, den hufvudsakeliga för Adeln och den dyrbaraste af alla, Samhället kan gifva är oss förbehållen, så skall ock frimodigheten hos Adeln bestå.
Jng vill nu icke tillägga mera, utan får blott anhålla om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall å Betänkandet, Herr von Quanten, Carl:
En vård tala re Herr Grefve Lövenhjelm, har fåstat min Ttippmårksamhet på en sak, som i denna fråga, etter min tanka år af yttersta vigt, nemligen Den 17 Martti, vår hår antagna arbefsmeihod, jemförd med de nationers, som åga publiciteten, och efter hvilka vi söka modellera oss.
I England t. ex. föres aldrig till Protocollet, hvad som under en discussion yttras, endast frågan och dess afgörande; hvad man der yttrat år oåterkalleligt och låses i åtskillige
Dagblad dagen derpå.
Vi åter hafva en ovilkorlig rätt bevarad i Grundlagen, att ej allenast återkalla uttryck och meningar, utan hela motioner; huru kan denna rått bevaras, då genom publiciteten mitt yttrande möjligen kan läsas dagen derpå, och huru kan detta yttrande sedan återkallas.
I England voteras på det sättet, att Ja rangerar sig på ena sidan, Nej på den andra.
Manne icke publiciteten fordrar ett lika öppenhjertigt förhållande hos oss?
Ordet publicitet, har nära gemenskap med liberalitet; min varma medborgerliga känsla ser blott detta ordet, skulle kunna hänföra mig till motionens antagande , utan gransknings-skyldighet.
Jag inser också ingen våda deraf, eller ens det vara af betydelse om denna läktare år upptagen af 100 af Högloflige Ridderskapets och Adelns Ledamöter, eller af 100 andra redlige Medborgare.
Likasom jag ej eller kan inse, någon bestämd nationalbildnihg, eller stora förmåner uppkomma deraf, att denna läktare endast är upptagen af enskildta Medborgare, ej hörande till detta H us;då vårt antal redan utgör 600, hvaribland många åro tysta åhörare; om således denna motion antages, vågar jag vördsamt hemställa, om icke ämnet i ett belt, äfven bör antagas; om icke alla fyra Stånden böra detsamma antaga; samt att en förändrad arbetsmethod äfven Den 17 Marti i. på samma gång, eller i sammanhang härmed hör föreslås, hvarföre jag hos Högvålborne Herr Grefven och LandtMarskalken ödmjukast anhål. ler, att i samma proposition äfven må inflyta; att om motionen antages, en reform i arbetsmethoden må ovilkorligen äga rum, och blifva en följd af dess antagande.
Herr Treffenberg, Curry Gabriel:
Egna medvetandet af, att hafva lagt ett Ja för saken, i den votering, utan hvilken frågan om offentligheten vid Ridderskapets och Adelns sammankomster icke afgöres, år icke tillräckligt för mig.
Det år ärelystnaden, jag medgifver det, att till aflågsnare tider, stå tecknad bland antalet af de upplysta och frimodige män, hvilka högt ifrat för uppmärksamhet åt ig;de seklets fordrin-’ gar, som framkallar detta yttrande.
Jag conformerar mig således till alla delar med dem, som talat för ifrågavarande publicitet vid våra sammanträden på detta rum; och reserverar mig deremot helt och hållet, förtron på de jernspöken, man å andra sidan framställt, såsom varnande och hotande bilder, emot densamma.
Jag hade gerna af stått ifrån att nu uppehålla Ridderskapet och Adeln och således ifrån att hafva den äran yttra mig om icke^andra äfven velat tala. 4^4 Ren \j Murtii, Min afsigt år blott att besvara några personella anmärkningar, hvarom jag likväl icke trott på detta rum bordt uppstå någon fråga.
Utan att någonsin kunna betvifla att den ädle Grefven hört och hörer mera till denna ån någon annan verld, trodde jag att mitt yttrande att Preslernas rike år icke af denna verlden ej kunde så mycket misstydas att jag dermed kunnat mena någon inom detta rum, allraminst Grefve von Schwerin, sorn i egenskap af Präst icke kan tillhöra denna vördade samling, och således icke heller skäligen bordt på sig kunna lämpa detta yttrande, emedan det endast hade afseende på det Högvordiga Stånd, om hvars medlemmar sjelfva vår Christna Religions Gudomliga Instiftare fällde ifrågavarande, för hvarje sann Präst, oåndligen hedrande och tillfredsställande omdöme.
Hvad åter vidkommer Herr Grefve 3Iornets anmärkning, om TidningsRedacteurers (derest de inom detta rum fingo inträde) möjligen mindre pålitlige sått alt anteckna hvad hår talas och afgöres, delar jag samma tanka derom, och hemställer således om icke de nu* varande ofullständiga Bulletinerne kunde få den omfattning att deri upptoges det hufvudsakliga icke endast af ämnet, utan äfven al discussio* nerne, eller ock att Ridderskapet och Adeln lika med Parlamentet i England, antoge en egen Snabbskrifvare och ait all annan ProtocollsfÖring med detsamma måtte upphöra.
Hans Excellence Herr Grefve af Weiter* t/en 17' Melli ii. 49# sledty Guftdf:
Jag instämmer fullkomligen uti hvad en vård Ledamot, Herr Grefve von Platen så skönt framstå! dt, angående den egna caracteren af Sveriges Statsförfattning, ett, ehuru Svenska Folkets representanter aro delade i fyra Stånd, alla Medborgare dock hafva lika oell samma rått, att bana sig våg till Statens högsta årestållen.
Och hårom torde åfven den svaga röst vittna, sorn jag har åran att höja inom detta Hus, der så höga och stora minnen åro samlade, minnen, hvilka jag ej kan på mig åberopa.
Må det emellertid tillåtas mig att, i afseende 'på den vigtiga fråga, som nu år under Ridderskapets och Adelns öfverläggning, få påräkna några ögonblicks uppmärksamhet.
Jag kan icke dela deras mening, som yrka, att frågan må behandlas såsom vore den af constitutionel beskaffenhet.
Men jag tror mig ock böra öppet förklara, att då införandet af åhörare i Ridderskapets och Adelns Plena, år ett nytt förslag, sorn till någon del ingriper i våra constitutionella rättigheter, vi böra betänka, att icke Ett Stånd kan medgifva verkställigheten af detta förslag, då ej de öfriga göra det.
Jag kan icke inse och ej heljer ana de vådor, man af offentligheten befarat.
Lagar böra ju gifvas för ordningens bibehållande ibland de åhörande, och der lagar tala, der år intet för lugnet och ordningen att frukta.
Jag har derföre af detta med flera skål, icke något mot grundsatsen att invända.
Då jag medgifver detta, Förklarar jag tillika, att, efter min öfvertygelse, denna grund - Den iy Marti!. sats måste för alla fyra RiksStåndett
Vara gemensamt gällande.
Jag tror att det ligger 1 ädelheten af denna grundsatts, en pligt för oss, att endast i förening med våra MedStänder och om de för sig anse det nyttigt, lemna fritt tillträde för Allmänheten uti vårt samlingsrum; men att deremot ej genom ett för tidigt beslut bereda en ny förut okänd classification ibland Sveriges RiksStånd.
I följd häraf anser jag det vilkor böra vid grundsatsens gillande fästas, att densamma äfven af de öfrige Stånden antages.
Må man ej invända, att detta vore detsamma, som att förkasta den.
Ar saken nyttig, efterlängtad och af allmänna opinionen med välvilja omfattad, år jag förvissad att den ock skall af våra MedStänder gillas.
Grefve von Platen har ganska riktigt anmärkt, att så vigtiga förändringar böra med långsamhet och eftersinnande verkställas.
Hår år nu fråga om ett ämne, af ganska mycken vigt, och emot hvilket flera bé*j tånkligheter som kunde fordra en vidlyftigare undersökning, blifvit framställde.
Vi vete, att Vålloflige BorgareStåndet redan antagit grundsatsen, att Hedervärda BondeStåndet icke gillat den och att Högvördige PråsteStåndet icke derom öfverlagt.
Om vi nu bifalle den och målet i detta styckade skick till Kongl. Maj;t öfverlemnas, hvad skall val Konungen dermed göra, hvad skall
Han derom yttra?
Om deremot Rikets alla fyra Stånd framställa ämnet, kan Konungens svar icke blifva tvifvelaktigt; och med den öppenhet, jag är skyldig denna vördnadsvärda samling, förklarar jag, att jag säger Ja Den 17 Altirtn.
% Ja ifall beslutet om denna fråga blifver gemensamt, men Nej 3 örn det blir styckadt.
Man har anfört, att det ej skulle behöfVas någon sårskild lag för ordningens bibehållande ibland åhörarne i RiksStåndens Plena, och att 110 och 111 §. §. i RegeringsFormen aro för detta ändamål tillräckliga.
Jag hem ställer likväl, om ej dessa stadganden äro för stränga, och om de kunna tillämpas på en åhörare, som ger ett tecken till bifall eller ogillande.
En Polislag skulle åter icke vara tillfyllestgörande.
Det fordras derföre en allmän lag, en Domstolslag, och den kan icke af Konungen ensam stiftas, utan måste af Riksens Ständer och Konungen sammanstämmande beslutas.
Sådan är min åsigt af denna fråga ; och om åhörares införande i våra Plena skall anses såsom ett prof af utbildningen utaf vårt constitutionella lif, så är jag öfvertygad, att Riddarskapet och Adeln ej ensam vill bidraga till denna utbildning.
Jag har här hort talas om liberala och illiberala meningar och jag vågar, af denna anledning, påminna, att om meningarne äro skiljagtiga och det yiåste de vara, ly der alla tänka lika, der k'r död; så aro de dock så vida liberala , att de syfta till ett gemensamt mål, det allmännas väl; neli jag skall aldrig, om än de mäst stridiga tankar emot mina egne framställas, tillåta mig, att gifva dem en annan be-; Ridd, o. Ad, Prot. 2 Baad. 52, 498 Den 17 Martli. nämning eller stämpla elem med någon annan afsigt, än den, att vara skil jäktige från min mening.
Herr von Hohenhausen, Michael'.
Skäl och motskäl synas uttömda i frågan om den fara, som af publicitetens införande kunde uppstå ; jag erkänner mig icke kunna inse den ringaste fara dervid.
Men jag uppträder denna gång med en oro jag ej förmår bemästra, medvetande min inskränkta förmåga att klart utveckla för andra det jag tänker och ser, att jag med skäl befarar mig möjeligen genom ett felaktigt framställningssätt kunna skada den sak jag så lifligt önskar gagna, ty nyttan af att detta Riddarhus’s öfverläggningar blifva åskådliga för nationen, ligger för mina ögon i den ljusaste dag.
Tretton år äro nu förflutne sedan den medborgerliga friheten i Svea land genom lag åter inträdde i sin uråldriga rätt, en korrt tiderynul men med vigtigare händelser för verldshistorien än månget helt förflutet århundrade; djupa lärdomar för kommande slägter innebär denna tid; så mycket likväl torde vi af den kunna sluta, att till alla menskliga inrättningars bestånd, fordras att de äro hvilande på en förfluten tid, äro förenliga med den närvarande och kunna hoplänkas med den tillkommande.
Jag tror mig skyldig yttra den öfvertygelse jag hyser, att vår nuvarande constitution, den hästa Sverige hittills ägt, under första åren af i Den 17 Marlit.
499 dess tillvaro icke ägde ett starkt stöd i tänkesättet hos den stora massan af Nationen och likväl, mina Herrar! ar deri stora massans verkliga öfvertygelse, det enda Ankare, vid hvilket allting i menskligheten håller, ifrån det heligaste till det mest obetydliga.
En mild Försyn skyddade våra Grundlagar under den nya fri* liets-tidens svaga barndom; den har vunnit mera styrka, likväl vidlåda våra Grundlagar ännu samma brister som de ägt i långliga tider, en på theoretiska rättsgrunder icke hvilande representation.
England står i samma förhållande, och likväl omfattar Engelska folket med kärlek och stolthet sin constitution, ehuru det nogsamt känner och fordrar rättelse i det missförhållande valrätten iråkat genom tidernas förändringar.
Hvad är det då som orsakar denna tillgifvenhet oaktadt de kända bristerna?
Månne ej det lifvande och verkande af allmänna interesset, som uppstår genom det ögonblickliga meddelandet af Underhusets debatter, och den stolta känslan hos Britten att sjelf kunna åhöra och för Utlänningen visa huru öppet och fullmyndigt
Nationen handlar genom sina representanter.
Hvarje Engelsman, till hvad mening han ock hörer, är nästan alltid viss att i Parlamentet finna sin representant och i striden som der föres, äfven igenfinna sin sak; och allt detta måste nödvändigt bilda en stark national-anda.
Jag vågar icke afgöra, men Öfverlemnar till de djupa tänkarnes bedömande, huruvida Englands Constitution kunde äga bestånd, om 509 Den 17 Murtu, Parlamentets Sessioner voro slutna och de endast utgåfvo justei'ade Protocoll?
Det lärer vara en obestridlig sanning, grundad i sakens natur och på den erfarenhet oss är lemnad, af så månge redan undergångne Nationer, att ett Folk, sedan det trädt utur råhetens physiskt krafifulla tillstånd, skall falla i veklighetens och förderfvets, när det uppnådt den period, å hvilken det utan rast fortskyndar på en bana, der uppfinnande och förfining i sinliga njutningar utgör det högsta goda; så vida ej medborgarnes hog vändes ifrån en uteslutande uppmärksamhet från enskilta fördelar, uppå det helas, eller nationens ära och välfärd, hvilket allena kan utbilda nationalandan, enda kända garantien mot aftagande och förfall.
Om vi lämpa dessa allmänna åsigter till Sveriges enskilta förhållanden, så hemställer jag: är sambandet fast slutet emellan Nationen och dess representanter? och, hvaråt sträfvar national-andan i vanliga tider, då inga faror hota, ty då återtar Svenska sinnet sin fulla kraft.
Hvad jag härom kunde säga vore blott ett efterljud af den röst, som hos hvarje enskilt redan svarat.
Jag vädjar till denna röst må den äfven afgöra denna fråga.
Böra icke vi, som hvarken splitets eller förtryckets storm fattat, begagna detta lugn och genom det medel vi ännu äga i våra händer, närmare hopsluta Nationen med dess representanter, på det de genom ömsesidigt stöd må Din 17 Martil, 5oi öka elen upprätthållande kraften i stormiga dagar ?
Jag har fullgjort min pligt.
Öppet och redligt har jag ådagalagt mina tänkesätt och de grunder, på hvilka jag, med fast oell innerlig öfvertygelse om deras sanning, tillstyrker bifall till motionen Afgörandet må nu utfalla huru som hälst, i enlighet med min lifliga önskan, eller stridandet deremot; tror jag dock med tillförsigt, att de som med inig hysa olika mening, i tankarnes vida verld funnit andra grunder, än mina; och är fullkomligt öfvertygad, att Sveriges Ridderskap och Adel uti intet fall styres al en ensidig Ståndsanda, utan alltid beslutar såsom det odelade Svenska Folkets representanter.
Herr Mannerstarn, Johan; För att icke uppehålla en redan lång discussion, får jag endast äran åberopa hvad iag tillförene i detta ämne inför Högloflige Ridderskapet och Adeln yttrat, och tillstyrker, att frågan må blifva behandlad på sätt Grefve von Platen och Friherre Åkerhjelm föreslagit.
Pierr Rosenblad: