Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess neutralitet är genom högtidliga traktater garanterad af Europas stormakter, men icke desto mindreunderhåller detta land en stark och fullt utrustad armé, hvars nödvändighet visade sig under 1870 års krig.
Alla tecken visa, att stora tilldragelser stå för dörren i Europa.
Dess makter, stora som små, rusta för att vara beredda, då utbrottet sker; blott Sverige gör ett undantag och står oberedt, följande exemplet af grekerna under le Bas Empire, eller liksom om det fått försynens löfte, att ingen skall störa vår fred, tills en gång i tidernas längd vi hunnit blifva fardiga.
Gifve Gud, att en så bedröflig kortsynthet icke tager en ända med förskräckelse!
Också åt utvandrare-frågan m. fl.
af våra angelägenheter egnade Crusenstolpe äfven vid sin långt framskridna - ålder ett lifligt intresse, ådagaläggande det, ännu så sent som 1880, genom hemsända maningar, afsedda att införas i pressen; särskildt ifrade han i detta afseende mot utvan-drare-agenternas ofog, hvilket han önskade se stäfjadt genom lagstadganden.
— Vi återgå emellertid nu till redogörelsen för hans befordringsbana.
Sedan Grusenstolpe 1847 blifvit nämd till t. f. konsul i Algier, befordrades han 1858 till generalkonsul dersamma-städes.
Politiken var det egentliga fält, der han med fördel opererade, och i hvilken taktik han genöm ett beständigt vistande i olika länder haft tillfälle att grundligt studera och inhösta erfarenhet.
Hans ressonnemanger i sådana frågor voro både skarpsinniga och klara, samt kunde äfven i många hänseenden blifvit af större nytta, i fall han varit i tillfälle att komma au courant med sådana affärer, som haft mera direkt inflytande på Sveriges intressen.
Ekonomi och pe-ku niära saker lågo deremot alldeles icke för hans håg, och ehuru han i en så beskaffad befattning hvarken i sin mannaålders kraft eller i höstskymningen af en lång lefnad försummade sin pligt, var hela hans rigtning, håg och mål det, att endast vara diplomat pur.
Sin tjenstebefattning i Algier innehade Grusenstolpe i tretton år.
Efter februarirevolutionen 1848 erhöll marskalk
10Randon ledningen af de algieriska angelägenheterna i krigsministeriet.
Och efter statskuppen 1851 utnämndes han till generalguvernör öfver Algeriet.
I följd af denna senare egenskap uppstod emellan marskalken och G., såsom varande svensk generalkonsul, många beröringar i frågor af vigt.
Icke blott med hänsyn till vigtiga handelsintressen med den sedan flere årtionden alltid af svenskarne vänskapligt ansedda franska nationen, var denna vänskaplighet nu ytterligare förstärkt genom dess öfverhufvuds befryndande med vårt konungahus.
Svensk till själ och hjerta, men till utseende, uttryck och åtbörder fullkomlig fransman, var Grusenstolpe bland diplomater, sändebud och representanter af olika nationer, icke blott i tjensteåligganden, lätt att kommunicera sig med; hans angenäma och spirituella konversation gjorde honom eftersökt äfven för societetslifvet.
En tillfällighet gjorde att en dam, för ett par årtionden sedan för sina talanger erkänd inom dåvarande diplomatiska corps i Stockholm, under ett uppehåll i Paris, sammanträffade med marskalkinnan Randon.
Samtalet hvälfde sig deribland på de algieriska, förhållandena, der den sednares man haft sin employ, och derefter på den svenske generalkonsuln derstädes hvarvid yttrades: “ I måtten hafva godt - om capacitéer der borta i Sverige, då I låten Grusenstolpe stanna på en så underordnad plats, som den han innehar i Algier.
" Med inseende af det riktiga i anmärkningen, förflyttades G.
1860 till Lissabon, nu såsom chargé d ’ affaires och generalkonsul derstädes.
Dessutom hade han innan afresan från Algier samma år af franska regeringen blifvit utnämd till Officerare af Franska hederslegionen, hvarom yttras följande, hem-tadt ur en fransk tidning:
“ Par décret imperial du 8 Septembre 1860, daté d ’ Avignon et rendu, sur la proposition du ministre secrétaire d ’ Etat au departement des affaires etrangéres M. de Crusenstolpe (Jean Frédéric), chargé d ’ affaires de Suéde et de ISTorvége å Lisbonne a été nommé-officier de l ’ ordre imperial de la Legion-d ’ Honneur.
M. de Crusenstolpe a été longtemps consul-général de Suéde et de Norvége a Algier.
II y a laissé les plus honorablés souvenirs et les plus vives sympathies, et chacun applaudira avec nous å la flatteuse distinction dont il a été 1 ’ objet de la part du gouvernement fransais *. ”
Han erhöll äfven samma år i Maj af Karl XV Nordstjern eordens riddartecken, likasom det af Ryska S: t Sta-nislausorden föregående året.
Efter att hafva fungerat som chargé d ’ affaires till 1866, blef G. detta år utnämd till ministerresident i Lissabon och dermed upphörde hans vidare avancemang i befordringsväg, hvilken plats alltså blef för honom att betrakta som hans marskalkstaf.
Utan att på minsta vis tillhöra ordensvurmarnes kategori, böra vi nämna, att med dessa G: s utmärkelser är ett skämtsamt yttrande förknippadt af hans broder, författaren, hvilket här icke bör sakna plats.
I anledning af en dylik utnämning blef dennes reflexion följande: “ min broder är mycket dekorerad, men jag har icke lyckats erhålla någon annan dekoration än S: t Knutsgillets och Amaranterordens insignier.
“ Och ändå hade vid samma tillfälle icke hela sjustjernan hunnit utveckla alla sina strålar på den svenske generalkonsuln och ministerresidentens uniform: han innehade nämligen till antalet sju ordnar, ty storkorset af portugisiska Ghristiorden, och kommendörstecknet af portugisiska orden da Goncei^ao, äfvensom kommendörstecknet af Wasa orden, detta sednare 1869, kommo honom icke till utmärkelse förrän efter hans broders död, hvilken, som bekant, inträffade 1865.
Att G. såsom varande svensk-norsk general-
* Genom kejserligt beslut af 8 sept.
1860, dateradt Avignon och utfärdadt efter framställning af sekreteraren i utrikesdepartementet, har hr Johan Fredrik Crusenstolpe, svensk-norsk chargé d ’ affaires i Lissabon, blifvit utnämd till officer af kejserliga hederslegionen.
Hr Crusenstolpe har en längre tid varit svensk-norsk generalkonsul i Algier.
Han har der lemnat efter sig den mest hedrande hågkomst och de lifligaste sympatier, hvarför alla skola med oss instämma i lyckönskningar öfver den smickrande utmärkelse, som kommit honom till godo af franska regeringen.konsul icke hugnats med något vedermäle från denna nations stjernhimmel, har gifvit anledning till ftinderingar.
Att G. såsom äfven representant för Norges intressen icke heller dervid försummade sina åligganden, veta vi med visshet; ipen deremot är intet tvifvel underkastadt, att hans sympatier för norska folkets utpräglade “ norskhet " mot svenskarne, och för det invecklade maskineri, på hvilket deras förening baserats, voro ej af någon öfverdrifven värme.
I det norska folkets lifsfråga, hvilken som bäst pågår i närvarande tid, med fart framslungad genom tidströmmens mägtiga öfversvämningar som trotsa alla motsvarande fördämningar — i denna fråga öfverensstämde de begge bröderna Grusenstolpe fullkomligt.
Icke så, att de underskattade ett sjelfständigt folks energiska sträf-vanden till samhällsutveckling i alla riktningar för dess egen del, utan tvärtom erkände hvad man var skyldig sådana bemödanden.
Men det var från svensk synpunkt de skärskådade sådana motsträfviga förhållanden, hvilka skulle in-tvingas i samma klafve, och haltande åt begge sidor fortsätta sin tillvaro.
Senare tiders händelser hafva bevisat riktigheten af dessa åsigter.
Utan att vilja uppehålla oss onödigtvis vid ultraskandinavernas rop på 1840- och 50-talet, om enhetsprincipens genomförande bland alla tre Skandinaviens folk, och hvarmed verkliga brottsjöar af smälek öfveröstes förf.
af “ Ställningar och förhållanden " såsom ensam förfäktare af motsatt åsigt, erinra vi huruledes Aftonbladets utgifvare, Aug.
Sohlman, malicöst påstod, att förf.
satt ensam i sin julle, vinddrifven, utan förmåga att komma iland.
Vi vilja endast uppmärksamma, att detta lika.
djupsinniga som om skarp politisk blick vittnande omdöme dock icke hindrade förhållandenas förf., att utan läcka med densamma fälla ankar vid evighetens strand, lemnande i testamente sina med kraft och sakkännedom förfäktade åsigter, till heders komna i närvarande tid, och i öfverensstämmelse med verkliga politicis; hvarernot Sohlmans egna åsigter149
redan för flera är sedan kantrat pä de skandinaviska blindskären.
Vi öfvergå nu till en märklig händelse under Grusenstolpes lefnadsafton.
Den utomordentliga tilldragelse, som gjort epok i så väl verldshändelsernas som i deras literaturs historia, svenska nordostpassagens expedition, med Nordenskiöld och Palan-der i spetsen, hade efter en färd höljd af ära och lagrar pa återresan till Europa beslutat äfven kasta ankar vid Tajo-flodens hamn, der portugisiska hufvudstaden Lissabon är
* Att Crusenstolpes politiska uppfattning i ämnet var den enda praktiskt riktiga, har just i dessa dagar blifvit bestyrkt genom ett uttalande af ingen mindre auktoritet än Bismarck.
Enligt den nyss utkomna tredje delen af Poschingers ” Preussen im Bundestag 1851 — 1859 ” skref nämligen Bismarck, efter ett samtal med kejsar Napoleon, från Paris i maj 1857 en depesch till preussiske ministerpresidenten Manteuftel, deri det bland annat heter: ” Mina åsigter i afseende på den skandinaviska unionen uttalade jag på kejsarens begäran.
Jag sade, att en sådan union, oaktadt all förmåga af maritim utveckling, dock icke syntes mig nog stark for att genom egen kraft bibehålla den ställning, hvari den genom sitt geografiska läge skulle bringas till de större makterna, att den derför vore anvisad på allianser och att den, sedan dess förhållanden blifvit mera konsoliderade, kanske skulle komma att söka en sådan allians snarare hos det genom protestantismen, rasslägtskapen och gemensamma andliga och materiela intressen närastående Nordtyskland än annorstädes; jag såge derför i ett skandinaviskt rike en för Preussen mindre betänklig eventualitet än i någon stormakts mer eller mindre fullständiga herravälde öfver Öresund.
Huru svårt det emellertid vore att göra sig säkra föreställningar om den sannolika politiska verkan af en skandinavisk union, bevisade bäst den omständigheten, att så väl England som Ryssland, såsom det tycktes af motsatta skäl, voreogyn-samt stämda mot denna idé.
Säkerligen skulle ett sådant nyskapadt rike äfven behöfva minst en menniskoålder af oroligheter och kanske inbördes krig för att konsolidera sig och skulle kanske alls icke vara i stånd att hindra förlusten af Jutland. ” — Jemför Aftonbladet för 17 okt.
1882, der ett utförligare referat af ifrågavarande depesch förekommer.belägen.
Att så skett, blef för svenske ministern derstädes en verklig öfverraskning.
Ty till svar på en förfrågan per telegraf till vår minister i Neapel, huruvida Vega skulle anlöpa Lissabon, fick han ett bestämdt nekande svar.
Men den underrättelse, han erhöll om, att fartyget verkligen kastat ankar, lät han icke gifva sig tvänne gånger.
Efter att hafva i största hast fullbordat sin toalett och tillsagt om vagn for den då 79-årige mannen med ungdomlig raskhet ner - till kajen, der i största hast en båt med besättning iordning-stäldes, på hvilken han lät ro sig ut, i (afsigt att gå ombord på Vega.
Hunnen nära fartyget, möttes han af en till land roende båt, hvari befann sig prof. Nordenskiöld sjelf.
Crusenstolpe lät då sin lägga till vid sidan af den frejdstore mannens, utbedjande sig, att denne ville stiga ned i hans farkost och tillåta G. föra honom i land, hvilket ock skedde.
Under de trenne dagar expeditionen uppehöll sig i Lissabon, blef det Crusenstolpe förbehållet att i egenskap af svensk minister derstädes föranstalta om audienser för sina illustre landsmän, hos både regerande konungen i Portugal Louis I, äfvensom hos dennes fader kung Ferdinand, stor beskyddare och idkare af vetenskaper.
Under detta korta uppehåll blef det äfven förunnadt Crusenstolpe att i sitt lilla ministerresidens göra les honneurs åt de svenske stormän, hvilka för evärdeliga tider inristat sina namn i vetenskapens annaler.
Att C. såväl i egenskap af svensk representant, som med hänsyn till hans starka * fosterländska sympatier, skulle vid samma tillfälle anse både för pligt, utmärkelse och per-, sonlig tillfredsställelse att emottaga dem i sitt hus, var i öfverensstämmelse med förhållandet.
Af sådan anledning och vid den middag och soirée till de frejdade landsmännens ära han gaf, sökte han dervid också sammanföra de personer, som kunde vara dem angenämt att formera bekantskap med.
Vi förbigå dervid antalet af de inbjudne, hela corps diplo-matique, ja till och med påfvens nuntius etc. etc. och fasta oss endast vid, att äfven bland de inbjudne befunnos trenne namnkunniga vetenskapsmän, portugisare till börden, hvilkanyligen då återkommit från en upptäcktsresa i det inre af Afrika.
Af sådan anledning tillstäldes af deras landsmän först en sammankomst af geografiska societeten, som bevistades af hela kungafamiljen och allt hvad Lissabon hade förnämt, och derefter en bankett.
Till nämnda geografiska societets sammankomst voro såväl Nordenskiöld som Palan-der inbjudna, men i anseende till att deras afresa från Lissabon inträffade på eftermiddagen och sammankomsten först sent på aftonen samma dag, kunde de frejdade svenskarne hvarken bevista denna, ej heller den bankett, som derefter följde, ett förhållande, som blifvit något oriktigt framstäldt i våra svenska tidningar.
Med de celebre svenskarnes ankomst och afresa från Lissabon afslutades äfven för G. de märkligaste händelser, han under en följd af minnesrika skiften upplefvat — så när som på den ödesdigra, hvilken väntade honom sjelf inom en kortare tidrymd.
Rojalist af grundsats, ansåg C. i vår öfverhet såväl den konstitutionella principen betryggad, som vårt lands kultur, handels och indu-striela utveckling derigenom beståndande.
Oaktadt den vördnad han hyste, på goda grunder, för alla de regenter under hvilkas regering han haft äran tjena fosterlandet, var denna hyllning dock så nära förbunden med den, han i och med detsamma egnade Sveriges statschef, att man svårligen derifrån kunde särskilja uttrycket af den pérsonliga tillgifvehheten.
Att han af sådan anledning aldrig glömde sitt modersmål är lätt begripligt.
Han verkligen misstyckte, då någon ens kunde sätta sådant i fråga, och oaktadt han i femtiotre år varit bosatt utomlands, skref och talade han det svenska språket obehindradt.
Han hade icke heller under sin tjenste-tid försummat att efter erhållen permission ofta göra om ock kortare besök i fäderneslandet, för att med egna ögon se och inhemta affärernas gång, och för att tillika besöka sina derstädes bosatta slägtingar.
De begge bröderna Grusenstolpe hyste stor tillgifvenhet för hvarandra och ehuru många meningsskiljaktigheter förefunnos dem emellan, störde dessa aldrig det inbördes broderliga förhållandet.
I anseende tillförfattaren C: s stora literära verksamhet kunde dennes hårdt anlitade tid icke medgifva en så flitig brefvexling, hans bror F. G. önskat Det blef derför uppdraget åt den förres dotter att utarbeta de upplysningar, uppsatta i form af pro-memoria, förf.
på papperet utkastat, soni kunde vara både af intresse och nytta för den å utrikes ort vistande farbrodern att inhemta, och hvilken korrespondens alltid fördes på svenska språket.
För denna handsekreterare, hans brorsdotter, hade Fredrik Crusenstolpe redan från första stunden af deras bekantskap fattat varm tillgifvenhet och när så med året 1865 hans broder förf.
och jemväl dennes ädla maka med döden afgått, öfverflyttade han tillika på henne den, han förut hyst för sin djupt saknade broder.
Emellan de begge enda, af familjen qvarlefvande anförvandterna uppstod härigenom ett närmande från hans sida i egenskap både af fader, och af vän, sedan G. undanbedt sig alla cirklade, respektuösa, uppstyltade ordställningar, som kunde anses behöfligt iakttaga gent emot en farbroder, med 25 års försprång i lefnadsålder.
I hela hans personlighet låg dessutom ingenting af urmodiga onkelmanér, ty han var äfven i dem elegant.
Och alla de attributer, hvarmed mången i liknande fall paraderar, med moraler slösande, med vörd-nadsbetygelser nogräknad, förkastade han såsom ett väsendt-ligt hinder för en mera ledig och otvungen brefstil.
Och att han häri dömt riktigt, hafva vi haft tillfälle att öfvertyga oss genom uppgiften om en sjuttonårig korrespondens förd på svenska språket, till ömsesidig nytta, för G. till underhållande af modersmålets kunskap och för f. d. handsekreteraren till själsutveckling, genom utbyte i tankar pch idéer med en man af mångsidig bildning.
Men — den långa lefnadsdagen började lida mot aftonen.
Vi hafva redan omförmält att Crusenstolpe plägade emellanåt besöka fosterlandet, men med det sjuttionde lef-nadsårets ingång blefvo dessa resor för honom svårare att uthärda, i och för sig ytterst ansträngande och dertill i betraktande af tilltagande ålder mera sällsynta.
Besöket som /
föregick hans allra sista, näst förflutna sommaren, räknade ett uppehåll af åtta år, alltså 1874.
Med förlidet år, det åttionde årets ingång Var, det trodde man åtminstone, ingen resa mer tor honom att ens tänka på.
Ännu hägrade dock Mälarens förtjusande stränder för hans inre syn, och genom en omstörtad lefnadsplan antog staden derinvid mera bestämda och tydliga konturer.
Att uppnå denna stad, blef nu hans bestämda mål.
Efter att hafva tagit farväl af den portugisiska kungafamiljen, af denna också städse med godhet omfattad, liksom af kolleger, vänner och tjenare, anträdde nu den åldrige mannen, redan sjuk, ensam, d. v. s. utan betjening, den långa färden från Portugals hamn till den svenska i Juli månad detta är.
Hvad medförde väl det fartyg som långsamt och ljudlöst ingled och förtöjdes vid Skeppsbrons kaj i den dystra töckniga regndigra Juliqvällen — var der kanske redan döden ombord?
Icke alldeles, men väl medföljde der en man som med bräckta kroppskrafter, om ock ännu med oomtöcknad intelligens, gjort den mödosamma resan för att ännu en gång återse ett oförgätligt fosterland i förhoppning att der vid sidan af sin enda anförvandt fram-lefva några lugna dagar, innan skilsmessans timme för alltid slagit — en så beskaffad form hade hans önskan antagit.
Den blef dock annorlunda tillämpad.
L. DIETRICHSON, CHR.
LOVÉN, A. C^NTOR, GUSTAF AF GEIJERSSTAM, NESTOR
TREDJE ÅRGÅNGEN
STOCKHOLM OSCAR L. LAMMS FÖRLAG.Norrköping 1888.
Boktryckeri.Första häftet:
Belletristiska gengångare.
En episod nr föreläsningame om
naturalismen af L. Dietrichson.
........ 1.
En fråga för dagen: Klassicitet eller modern bildning:
Ett uttalande af Th. H. Huxley, återgifvet för Dagens krönika af Christian Lovén ........... 9.
De klassiska språken och skolan, af Isidor Flodström 29.
Medaljonger och statyetter.
Gambetta, af A. Cantor .............. 57.
Grammalt och nytt inom literaturen.
August-Strindberg.
En studie af Gustaf af Geijerstam.
Hur går det med de stora frågorna?
Af Nestor .... 95.
Några reflexioner medanled-
ning af ” komedien ” Bertha Malm af J.
Rev ...... 111.
Andra häftet:
’ ' Nytt vin på gamla flaskor ”, af August Strindberg:
Lokes smädelser,.
............. 1.
Olika vapen ................. 7.
Göken ................... 9.
Esplanaden ................. 10.
P&amp;fvcn och konungen af Italien.
Af Angelo de Gubernatis
från förf: s handskrift af H. Sandström) ... 12.
Två samtida, af A. F. Åkerberg:
Louis Blanc ................. 18.
Karl Marx ................. 33.
Gammalt och nytt inom literaturen.
I brytningstiden, af Fritz Krook ............. 39.
G. af Geijersstams noveller, bedömda af Oscar Levertin 73.
Vår yngste dramaturg.
Ett utkast af Gustaf af Geijerstam 80.
Ett teaterbref från Chicago af A. Heyne ......... 87.
Konstutställningen i Rom.
Korrespondens af Alfredo Mazza
från forf: s handskrift af H. Sandström).
93.Tredje och Qerde häftena: gid
Grefve Arvid Posse och landtmannapartiet.
En studie i vår
nyaste riksdagshistoria af Fritz Krook ....... 1.
Intryck och studier i Frankrike sommaren 1883.
* Af J.
Rev ...
Nationalfesten och ” royauténs imposanta emblemer ”.
Efter ett hittills outgifvet manuskript i Besançon ...... 55.
Alexander Kjelland.
Några anmärkningar med anled-
ning af ” Gift ’ * af Oscar Levertin ........ 67.
Taine, det moderna Frankrikes ästetiker.
Några iakttagelser af V. Hugo Wickström.
....... 77.
Nationalfåfänga och fosterlandskärlek.
Reflexioner för dagen af
Reinhold Winter .............. 97.
En norrländsk lifs fråga, med vetenskapligt utlåtande af A.
Holmgren ................. 117.
Unionskrisen, en röst från Norge .........
^ 169.
Luthersjubiléet af A. F. Åkerberg ........... 194.
Högtidstalare vid årets kyrkomöte.
Anmärkningar och betraktelser af Fingal Fingalson.
......... 209.
Dr Stockman — hr Reimers af Hellen Lindgren ...... 226.
Tillägg ooh rättelse.
Sid. 64.
Att Sverige icke på något sätt nämnes hvarken af konung Hans i det å denna sida anförda brefvet eller för öfrigt af dr Cordier i reseberättelsen, väcker möjligen någon läsares förvåning.
Vi böra kanske derför erinra, att Hans var ännu vid ifrågavarande tid titulär konung af Sverige, ehuru hans makt härstädes upphört, och alltså ansågs det förmodligen öfverflödigt att nämna vårt land.
Sid. 52 rad.
4 uppifr.
står drottningen i st. f. hertiginnan.
„ 55 „ 3 „ „ sin „ vår.
,, „ Den omtalade skriften ” Otium Hannoveranum ” är icke utgifven åf Leibnitz, utan af dennes amanuens Feller.Belletristiska gengångare.
En episod ur föreläsningarne om naturalismen
L. Dietriohson.
(Meddeladt ur föreläsarens koncept.
De Öreläsningar öfver naturalismen, hvilka professor Dietrich-■son nyligen hållit i Stopkholm, hafva ådragit sig en betydande uppmärksamhet; de hafva ock inom pressen varit föremål för mer eller mindre utförliga referat, ehuru föredragens omfattning helt naturligt omöjliggjort en fullständig återgifning.
Under det föreläsaren förbehållit sig att framdeles i ett mera utarbetadt skick offentliggöra hela sin framställning, har han benäget delgifvit oss en pikant episod, som ej ingått i den dagliga pressens redogörelser.
Yi lemna honom nu sjelf ordet.
Hvad är naturalismen? --- Vår tid, som begynt
med förakt för naturen, har dock ständigt sträfvat hän emot sanning och natur, hän emot lifvet sjelft.
Romantiken, som hade förfäktat skönheten på sanningens bekostnad, måste derför dö, besegrad af realismen, som insatte karakteristiken, sanningen i deras rätt, dervid fasthållande individen som fri personlighet *.
Naturalismen deremot är materialismens
* Yi böra här ur den inledande föreläsningen anföra hvad förf.
förstår med realism.
Den skildrar, efter hans uppfattning, folket sådant det är i sitt lif och sin handling — naturligtvis icke objektivt, ty ingen individ kan uppfatta objektivt, utan sådant det är, sedt af anderika individer — sådant det blifvit skildradt af Balzac och George Sand, af Auerbach.
Fritz Reuter ', Paul Heyse, af Runeberg, af Charles Dickens, af Björnspn m. fl.
Realismens stora sanning är denna:
1literära korrelat — begynnande der, hvarest literaturen leder skildringen af deri personliga karakteren in uti förnekelsen af frihet och ansvar.
Då tiden i sin sträfvan efter sanning sprang förbi sitt mål, efter andelös verklighet, liksom den törstande, hvilken söker vattnet, och så icke kan komma det nära nog och derför springer uti till dess han drunknar, då begynte förfallet, liksom i det Frankrike, hvilket från republikens frihet begifver sig öfver i kommunens sjelfsvåld och hamnar i anarkiens fasor.
Ja, i fall allt som störtar framåt, ehuru det skjuter förbi målet och leder till undergång, är ett framsteg, då men också blott då är naturalis ' - men ett framsteg.
Jag tror — i motsats till Zolas mening
— ätt Balzac icke hörde dit, jag tror icke att den började med.
Feuillet eller Gherbuliez, knapt med Daudet i hans första arbete, men jag är viss på att den är mogeniZola; jag vet, att Breton icke hörde dit i måleriet, jag tror knapt att den började med Millet, men jag är viss på att den är mogen i Gourbet.
Jag vet, att den icke har börjat i Ibsens “ Brand “, jag tror knappast i “ Samfundets stötter “, kanske icke ens konseqvent i “ Et dukkehjem “, men jag är viss på att den är mogen i “ Gjengangere “.
Man säger mig: “ Detta är blott det alltjemt upprepade!
De reaktionära prisa alltid det, som en gång kämpat, men förneka det, som nu kämpar.
Man talar ideligen om att poesiens gränser öf-verskridas, medan de i sjelfva verket blott utvidgas “.
— Jag tror också att gränserna utvidgas genom realismen, men icke genom naturalismen.