Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har väl, såsom exempel att dödsstraffs afskaffande minska brott, hört många föregifva, det barnamord varit me-s ra sällsynta, sedan, genom Förordningen den 20 Januarii 1779, straffet derföre i flera afseenden blifvit mildradt; men jag tror icke att inildringen i straffet medfört minskning i brotten, ty jag har under de många Ransakningar, jag hållit angående barnamord, nästan aldrig; hört någon derföre anklagad uppgifva annat mo§ tiv till brottet, än blygsel öfver sitt hafvan-i de tillstånd, som hon således sökt dölja» och dräpt fostret eller lagt det å lön; men se4 dan lägrad Qvinna fann sig, genom Kongl. Brefvet den 17 October 1778 , icke allenast fredad från ali förebråelse för den förseelse, som för3 ut ådrog henne så mycken skymf i Samhället, utan ock berättigade henne till lika heders bevisningar, som den dygdiga; och sedan hon således nästan saklöst kunde förnöja sina begär, så har äfven för henne försvunnit defe hufvudsakligaste motivet, att dölja sitt till? stånd och att dräpa fostret eller lägga det å lön.
Det synes således vara förderfvade seder och den derpå följande skamlösheten, men ic-i ke dödsstraffets afskaffande, som minskat barnamord, Det hörer icke hit att utreda, huru? 34 Den 21 Maji. vida Samhället förlorat flere eller färre Medlemmar genom sådana mord, än genom den, sedan 1778 tilltagande skörlefnad, den och lösagtigheten, sorn naturkunnige påstå, hindra Folkökningen, Många har jag vä! ock hört yttra den tankan , att tjufnader skulle mycket minska11, om lättingar insattes i så kallade Correctionshus; men jag har många anledningar tro detta medel icke hjelpa för längre tid, än den vanartige är innesluten i ett sådant hus, ty jag har sett ganska många, som med bevis om vunnen förbättring kommit från det i Carlskrona inrättade Correctionshus, genast derefter begå stplder och andra brott, hvarom de under den så kallade Corrections tiden blifvit underviste af andra mera vanartiga; hvilka aldrig kunna rättas eller förbättras.
Omsorgen att rätta en ofta straffad tjuf tror jag af erfarenheten användes lika förgäfves, som den mödan en Trädgårdsmästare skulle använda, om han ville böja ett träd sedan det blifvit så tjockt, som han sjelf; derföre heter det: böj vidjan medan den är ung, ty det ksn icke ske sedan den blifvit gammal- Detta sy. nes mig klart, då man betragtar naturen uti ali ting.
De oskäliga djuren kunna vänjas till sedigbet, om man börjar dermed då de äro unga, Jag tror derföre det säkraste och bästa medlet att från roten bota det öfverklagade onda, vara, att de dryga kostnader, som utgå till in* rättande och underhållande af Correctionshus för gamla skälmar, användas till
Undervisningsanstalter för den ännu oförderfvade ungdomen, som der i tid kunde danas till sedlighet och Dm 2 i Maji. 25 ordentligt uppförande; hvarefter Corrections* hus iör holvar icke torde behöfvas; men emed. lertid önskar jag, att Lagen, till dessa sednares afskräckande, måtte, på sätt jag vågat föreslå, göras verksam.
Grefve Spens, Jacob Melker'.
Då förra gången detta ämne hos Ridderskapet och Adeln förevar, så mycket och så väl blifvit taladt emot de förslag , Utskottet framställt , behöfver jag nu endast åberopa hvad då af åtskilligt Talare, särdeles Herr Grefve Hamilton , anfördes.
Nu, då sådant ostridigt kan äga rum, får jag begära Proposition derpå.
Jag täger mig dock först friheten att anmärka vid det yttrande, den agtningsvärde T.laren Hr af Malmborg anfört, att en god Regent alltid är sträng, anmärka, att då jag åtminstone anser Regenters visa och prisvärda stränghet bestå uti ett strängt handhafvande af Lagarnes verkställighet, är det just för hårda Strafflagar, som betaga Regenten möjlighet att vara så sträng, som han ville och borde vara, emedan de sätta honom oftare än eljest i nödvändighet, att, genom utöfningen af sin benådningsrätt, göra undantag från Lagens föreskrifter, och dylika undantag anser jrg alltid som ett nödvändigt ondt i Samhället, hvartill skälen och anledningarne, 25 D m 21 Maji. långtifrån att beredas, böra sorgfälligt undant rödjas.
Grefve Kallingf Pehr:
Sedan den värde Talaren på Läktaren så grundeligen framställt de skäl , som i min tanka påkalla bifall till detta Betänkande; så får jag blott äran i korthet nämna, att jag till alla delar conformera?
mig med honom och anhåller om Proposition till gillande af Utskottets förslag.
Det lärer vara en erkänd sak , att straffen böra vara lämpade efter brotten
Äro straffen strängare, än brotten synas förtjena, uppkommer ett förhållande, som väcker medlidande eller verkar till döljande af förbrytelserne, eller ock sätter den Lagskipande i nödvändighet att mildra och sus; pendera Lagen.
Jag kan ej instämma med den värde Talaren pa Läktaren i den tanka, att stränga Lagar minska brottens antal.
Jag tror tvärtom, att erfarenheten visat just motsatsen, eller att svårare straff verka större brott, och är öfvertygad, att om Lagen stadgade brännmärkning och dödsstraff för stöld, skulle brottet ofta förenas n\ed det ytterligare brott af mord.
Om han tagit kännedom derom, lärer han nogsamt veta, att redan under de 10 första åren ifrån nämnde Inrättningars början , de grofva brotten minskades så betydligt att de ej utgjorde del af det an-i tal, hvartill de förut uppgingO.
De flesta stölder inskränktes till tillgrepp af matvaror.
Den värde Talaren har vidare åberopa', att Personer, som utkommit från Gorrect onshilsén i Sverige, gemenligen genast begått stöld- Detta • är alldeles icke underligt, utan en ganska naturlig följd då de utsläppas från Correctionshusen utan en enda skilling i lickan-
De kunna ej genast förtjena sin föda oqh måste således svälta eller stjäla.
Då Lagen skapar förbrytaren, bör ej Lagen med grymhet behandla honom för ett brott, som den sjelf beredt.
Om deremot våra Correctionshus lämpades efter omma grunder, som de Nord Americanska, nemligen att den brottslige ej förr fick utslippa, än han med arbete förtjent ej allena så mycket att han betalt sitt underhåll under arrestetiden, utan derutöfver en viss summa, hvaraf han åtminstone ett år utan andras understöd kunde lefva, så skulle ej det förhålknde , som den värde Talaren befarat, inträffa , utan den be. straffade under tiden vinna förtroende och utsigt till fortkomst.
Den af Utskottet föreslag-1 ne brännmärkning innefattar en mot tidehvarf-; vets upplysning rakt stridande åsigt.
Det är ju möjligt och händer kanske oftast , att den, som begår en stöld, dertill varit föranledd af det våldsamma behofvet, hungren, och skall väl ett sådant brott straffas så, att den brotts, lige för alltid uteslutes utur Samhället?
Den, som bär namnet af tjuf i pannan, kan ej vi-> dare vara ibland andra af ärliga tänkesätt j han är för evigt förlorad , då deremot den, som i ett
Correctionshus fått tillfälle besinna sitt brott, möjligen kan utgå föibättrad.
Jag tillstyrker således, lika med Grefve Spens, afslag å Utskottets Betänkande.
Mål förra gången var under öfverläggning, tillstyrkte jag aisiag af Betänkandet.
De af Utskot. tet nu anförde ytterligare skäl hafva ej ändrat min öfvertygelse.
Jag kan icke föreställa mig, att en Nation, sorn å den ena sidan fortgår i upplysning och medborgerlig frihet, skulle å den andra återgå till den råhet i lynne och seder , som kunde föranleda till en ökad stränghet i dess Straff-Jagar-
Jag kan icke för min del bifalla, att de mildare lagar, införde af en mera oinskränkt Konung, skulle afskaffas under ett friare Regeringssätt.
Jag tror rätta sättet att förekomma brott, vara det, att bereda tillfälle för de fattigare FolkClasserne att med arbete förtjena deras utkomst.
Allmänna säkerheten *rYg£as dä bättre genom noga handhafvande af rättvisa och mänskliga Lagar, än genom Strafflagar skärpta utöfver det förhållande, sorn bör vara emellan brott och straff.
Våra äldre Lagars förträfflighet berömmes med skäl, men de innefatta likväl stadganden, som bära stärn - Den 21 Maji, 29 pel af grymhet, och dessa äro långt för detta ogillade.
Jag kan ej förmoda , att man vill återkomma till den tid, då trolldom och vidskepelse straffades med döden.
I alla öfver» läggningar, der skiljagtiga meningar uppstå, bör man alltid först bestämma, hvaruti man skiljer sig , och om man sedermera söker att bestämma hvad som är rätt, icke hvilken bar rätt , skall man snart träffa sanningen.
Antagandet af denna anmärkning skulle förutsätta, att BrottmålsLagen grundade sig blott på Vedergällningsrätt :
Jus talionis, eller att straffa lika med lika, hvilket jag tror här icke är det rätta.
För min del anser jag grunden till BrottmålsLagen vara den, att för hvarje brott ett straff måste vara bestämdt, som afhåiler ifrån brottets be* gående.
Om straffet öfverstiger denna gräns, uträttar det ej mer, än hvad ett väl afpassadt straff skulle verka, utan tvärtom, derigenom, alt det, såsom för strängt, ofta komme att blifva obegagnadt, motverkar det ändamålet, som der» med åsyftas, och är straffet åter lindrigare, än som tarfvas, råkar Lagen i vänhelgd.
Föremålet för en god Lagstiftning är således, att klokt bestämma straffen till den höjd , som erfors 3o Da: sr Maji. dräs, att afhålla ifrån brott.
Det var en tid då man ansåg att det endast behöfdes stränga Strafflagar, för att förekomma brott , men man misstog sig, ty brottslingen beräknar sällan straffets öfverdrifna stränghet, utan blott möjligheten att kunna dölja sitt brott.
Om nu denna sanning ej kan bestridas, så måste man likväl medgifva, att om ej straffet är så strängt, att det afhåller ifrån brottets begående, så uppfylla de icke deras ändamål.
Frågan måste således här egenteligen blifva, om för den till lifstidtängclse dömde tjufveri något straff bör vara bestämdt, som kan afhålla honom ifrån brottets vidare utöfvande, och om ett sådant straff nu finnes utsatt eller icke.
För min del tror jag, att äfven lifstidsfången bör vara underkastad laga ansvar för sine gerningar, och ingen lärer kunna neka, att för det närvarande något straff ej finnes i Lagen bestämdt, sorn skuiie kunna afhålla 1 tjufveri från vidare stölders begående, om möjligheten dertill blefve honom femnad.
Spöstraff bar han undergått, till lifstidsfängelse är han dömd, han har således ej mer än lifvet att förlora.
Om derföre Utskottets Betänkande i denna del antoges, tror jag att det skrälle uppfylla det ändamålet, som med straffets stadgande åsyftas.
Brottslingen skulle betänka sig innan han fortsatte en bana, som han förut beträdt, om han sage att dödsstraffet oundvikligen väntade honom, och han skulle icke ens söka tillfälle att från Fästningen undankomma, och få händelser skulle troligen gifvas då denna
Lag kom-i me att tillämpas.
Den rätta mänskligheten be.
Den 21 Maji. 31 Står icke deruti, att sedan genom en mängd fel.' agtiga anstalter brottens antal blifvit ökade, mildra straffen, utan jag anser det vida mänskligare, att, jemte det sådana Oeconomiska och FoliceFörfattningar vidtagas, som i möjligaste måtto minska anledningarne till brott, med alf-: var och nödig stränghet bestraffa brottslingen, då andra derigenom afhallas ifrån att beträda samma bana.
Lag, i afseende på stöld, var för sin tid god •, men jag hy6er mycken betänklighet vid att nu ppplitva densamma i hela sin stränghet, enär så många felag. tiga Inrättningar ännu finnas, hvarigenom brottens antal fördubblas, och jag fruktar att döds straffen i närvarande tid skulle så mångdubb. las, att ett ofördelagtigt intryck deraf å Nationens lynne och caracter skulle uppkomma.
Jag har hört talas om brännmärkning, hvarom Utskottets Betänkande icke innehåller något.
Der föreslås endast ett märke å ett doldt ställe å kroppen, som utvisade graden af den märktes brotts, lighet.
Dessutom finnes för det närvarande nästan alltid marke efter spöstraff, Som hvarje Brott-] målsDomare vet att utröna, men de märkea Utskottet föreslagit innebära en säkrare Controll, och jag kan icke inse det vara någon rät. tighet för den, som stulit andra gången, att vidare vara obefläckad, utan att han bör vara känd för sitt brott och ej kunna återvinna sin förlorade existimation, utan genom en förhata 32 Den 21 Maji. träd vandel, och den lilla olägenheten, att han dermed måste vara försedd med betyg vid alla de tillfällen , då fråga om hans fräjd kan uppstå, kan väl icke mätas emot den fördel för allmänna säkerheten , som härigenom skulle uppkomma.
Jag får för min del helt enkelt begära afslag å LagUtskottets Betänkande.
Jag kan så mycket mindre dela Utskottets tankar i detta ämne, sorn jag är öfvertygad, att i fall straffet för tjufvar skärpes, så ökes i och med detsamma deras brott, emedan tjufven, sora blott har ett lif att förlora, ej skall draga i betänkande att med tjufnader tillika begå mord, för att derigenom söka skaffa undan åtminstone den person såsom vittne emot sig.
Om bevaknings-anstalterne deremot vid Rikets Fästningar vore i bättre skick än nu, så att Fästningsfångar ej så lätt hade tillfälle att på flykten komma, hvilket nu ofta inträffar, samt medel funnos till inrättande af Correctionshus, på sätt Friherre Cederström omnämnt, anser jag brotten säkerligen bättre skulle förekom* mas, än genom skärpning i straffen.
Herr Den 21 Maji. 33 Herr Cederskjöld, Pehr Gustaf:
Då detta amne första gången var under öfverläggning, blefvo så många vigtiga skål anförda emot Utskottets Betänkande, och äfven nu har af flere värda Ledamöter så mycket grundligt blifvit yttradt emot den af Utskottet föreslagna Lag-förändring , att alla tillägg utan tvifvel äro öfveiflödiga, för att bestämma Högl.
Han har nemligen förment det Vara nödvändigt, att ”stadga dödsstraff för sådana, som äro dömde ”till fästning för lifstiden, men efter erhållet ”tillfälle att rymma derifrån, ytterligare betra. ’*das med tjufveri.”
Den värde Ledamoten anser dödsstraff i detta fall vara så mycket nödvändigare , ”sorn eljest alldeles intet straff ”vöre, hvarigenom en Lifstids-arrestant kunde ”afskräckas från försöket att rymma.*’
Jag torde härvid blott få äran fästa Högloflige Ridderkapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att lifstidsiängelse är till sin natur ett så orimligt straff, att man synes kunna hoppas, eller nästan vara förvissad, att det aldeles lärer afskaffas i den Lag, som en upplyst LsgComité skall, i i9--de Århundradet, under." kasta Riksens Ständers pröfning.
Det skulle således vara olämpligt, att nu skärpa straffet för tjufvar, blott för att emellertid, intill dess den nya Lagen hinner blifva färdig, göra den gamla consequent i orimlighet.
Jag vågar derföre hoppas, att Högloflige Ridderskapet och Ad Ridd, o. Ad, Prot. VI.
B. !• Afd. 5» 6. 34 Den 21 Maji. deln ej skulle vilja ytterligare skärpa en Lag, som redan är för sträng och barbarisk, och hvilken vi förmodligen alla önska, att innan kort tvärtom kunna mildra, och göra mera svarande mot dess ändamål.
Nidingar skulle nemligen kunna påsätta en oskyldig detta märke, och om han vore en främling på orten, ser jag knappt huru han skulle kunna bevisa sin oskuld, och ännu mindre, huru brottslingen, i händelse han om illgerningen blefve öfverbevist, skulle efter Svensk Lag straffas.
Jag vågar derföre tillstyrka afslag af Betänkandet.
Jag delar visst den tankan, att lifs tidsfängelse är ett olämpligt straff, men då man kan antaga, att den, som stulit frenne gån? ger, icke står att förbättra, så gifves ej annan bestraffning, än dödsstraff, fängelse eller depori tation.
Deremot kan jag icke gilla den grundt sats, att anse friheten af mindre värde än lif-' vet, och ännu förledit år hade vi exempel derpå, att en, som var dömd till döden, men blef af Kongl.
Maj:t derifrån benådad, i stället för att undergå bestraffning af fyratio par spi Den 21 Maji, 35 samt lifstidsfästning, hellre valde dödsstraffet j hvilket också å honom verkställdes.
Herr af Brinckman, Gustaf: LagUtskottets Betänkande innehålller trenne särskilta tor allmänna säkerheten väsendtliga föremål, hvilka hvar för sig torde böra framställas och granskas.
Det första är straffets skärpande för tjuf, som till Iifstidsfängelse dömd, derifrån rymmer och å nyo begår lika brott.
Jag tror visserligen, att hvarje Samfund äger gifva sig sådana Lagar, sorn freda det ifrån våld och mistning af hvarje SMedlems enskildt» egendom, och erfarenheten bevittnar lika säkert, att tjufvar i sednare tider med oförsynt fräckhet och en tilltagsenhet utan like utöfva deras vanart.
Det dödsstraff, Utskottet iörelagit, ärit således i min tanka lik» grundad', som rältvist.
Men då tidens anda ailtmera rigtat sig åc afsky för dödsstraff, och den af Kongl. Majit i Nåder förordnade Lag.?
Comité äfven lärer vara betänkt, aft hellre lindra bestraffningar, än göra dem hårdarej sä synes mig att närvarande tidepuokt icke är tjenlig att vidtaga motsatta utvägar; hvarföre jag också finner mig föranlåten att instäm, ma med de värde Ledamöter, hvilka afsryrkfc bifall å Utskottets Betänkande i denna del.
Dernäst förekommer frågan om tjufvara 36 Den 21 Maji, brännmärkande, hvilket efter mitt omdöme vore ganska nyttigt i afseende på dem, hvilka gjort sig skyldige till lifstidsarbete på fästning, och ntij då de få tillfälle att rymma derifrån, ofta under to å 12 diktade namn stryka Landet omkring och öfverallt begå tjufnader, utan att deras förra bestraffning eller bestämmelse möjligen kan upptäckas- jag skulle likväl vördsammast föreslå, att brännmärkningen inskränktes innom denna gräns och att den verkställdes på ryggen eller skulderbladet, så att intet hinder för deras förbättring deraf inträffade, i händelse de kommo till alfvarlig föresats att den vidtaga.
I tredje punkten finner jag Högloflige Utskottets Betänkande så grundadt på Lag
Och sanna förhållandet, att jag deråt lemnar mitt fullkomliga bifall.
Den erfarenhet jag förvärfvat under mer än 30 års handläggning med Brottmål, dels såsom Föredragande i en HofRätt, dels såsom Domarfe, säger mig, att de fläste tjufnader begås af sådana, som under uppgifne lika beskaffade brott å andra orter, föras från den ena ändan af Riket till den andra , och derunder sällan sakna tillfälle, att genom list elier våld försätta sig i frihet.
Och den kostnad för Staten, som till deras forslande åtgår, är större, än man vid ett hastigt öfver.' seende kan beräkna.
Icke eller är jag i stånd att inse, det den af Lagutskottet föreslagna utväg på minsta sätt afbryter en laga Rättegångsordning, då man gör åtskillnad emellan den, farn anklagar sig sjelf, och den, som blir an?
Den 2 i Ma ji. 37 klagad.
I förra fallet tarfvas ju endast sådana upplysningar, som styrka dess bekännelse, och de måtte väl kunna, utom dess närvaro på stället, inhämtas, isynnerhet då han icke dess mindre före den sluteliga
Domen deröfver blir hörd.
I sednare fallet åter, om Målsäganden påstår dess inställelse, eller angifvelse sker om flere brott, är det i Utskottets Utlåtande förbehållit, att han skall till orten afundas* Jag tror mig således äga fulla skäl att un-' derstödja Utskottets Förslag i denna del, och anhåller ödmjukast om Eders Excellence, Herr Grefvens och LandtMarskalkens Proposition till dess godkännande.
Herr von Hauswolff, Carl Gustaf Reinholdt Förra gången då detta ämne förevar, hade jag äran yttra mina tankar derutinnan, samt instämde i hvad Herr Grefve Hamilton lika fullständigt som grundligt anförde mot den föreslagna skärpningen i straffet för tjufvar.
Jag vill således icke för närvarande uppehålla tiden med upprepande af de då framlagde skäl, hvilka jag nu vågar allenast åberopa såsom grund för afslag å Betänkandet i den del, som rörer det af Utskottet tillstyrkta dödsstraff, hvars införande dessutom ingalunda, efter min tanka, skulle verka till det ändamål^ man dermed åsyftar.
Och får jag, till veder1 läggande af det föreslagna dödsstraffet och till bevisande af min prineipej ytterligare framställa den fråga; hvar finnes väl det Land, som mera frikostigt å tjufvar verkställer dödsstraff, än England; Therns' ns s,ränd.*r vittna ju derom; meri i hvilket R.ke ut fvas tjufnader mera oförskämdt och djerlf , än i England, der bofvarne etsbl-rat sig vissa förbund ejler coa. litiooer, under utsedde Chefer och Anfö» rare?
% En värd Led mot har väl gjort, tillför» svar af Betär kmdet, der irv n !n ng, att de vöre svårare straff, att lör alltid föilora friheten, än att m^sta lifv. t, och hvilket han ve» lat styrka msd det arförda ex mplet, att en till lifstidsfängeise dömd förbrytare ej länge sedan begärde , att hellre fi undergå dödsstraff; men detta exempel, hvars trovärdighet desto mindre bör sättas i tvifvelsmål , som mig kunnigt är, dels att åtskilliga till döden dömde Personer vägrat begära och antaga dem erbjuden nåd; dels ock, att det gifvits människor, hvilka begått rysliga brott, för att dymedelst blifva afhända ett lif, som för dem varit en odräglig börda; hvadan ock vår gäl-’ lande
Lag stadgar, huruledes med sådana nidingar skola förhållas; men, sager jag, detta anlörda exempel bevisar icke något för, uÉan snarare rakte mot den principe, hvarutur Betänkandet utgått, hvilket åsyftar skärpande i straffer för tjufnad, i afsigt att derigenom denöa vanart skulle förminskas; ty om det kan antagas såsom ett ax;ome, att kärleken eller känslan för lifvet vore i allmänhet ringare, än den för friheten, har, efter en sann slutkonst, Utskottet handlat tvärtemot dess före» Den 21 Maji. 39 sats, och i stället att tillstyrka skärpning, föreslagit mildring uti det för tjufvar hittills stadgade straff.
Och enär man i alla andra ci-i viliserade Stater söker afskaffa barbariska bestraffningar, hvilka alltid utmärka en särdeles råhet hos den Nation, hvarest desse äto gällande, vet jag icke hvarföre den ädl"
Sven-f ska Nationen skall blottställas för sådana oblH da omdömen af Utländningen, genom åter införande af flera dödsstraff, än våra hittills gäl^ lande Lagar stadga.
De för stölder utsatte bestraffningar äro nog svåra och rysliga att afskräcka vanartiga lynnen, blott Lagarnes Väktare och Skipare iagttaga deras åliggande pligter , och ÖfverDomare icke så ofta som hittills skett, utöfva den dem förundte Leuterationsfrihet till förringande af Lagarnes och Samhällssäkerhetens kraf.
Och om i öfrigt bevakningen och tillsynen öfver de till fästning dömde fångar medmera noggrannhet iagttages, skall säkerligen det med den föreslagne skär pningen åsyftade ändamål vinnas.
Af alla dessa skäl tillstyrker jag ytterligare, att Utskottets Betänkande, så vidt det rörer denna fråga, måtte ogillas och afslås , hellsten Civil och CriminalLag är under utarbetning, och snart lärer till Ständernas narr mare granskning och antagande utkomma, samt för thy, det synes lämpligast, att derest ser*, skilta omständigheter icke fordra en skyndsammare förändring, all annan handläggning med LagFörslag må intill nämnde tidpunkt 40
Den 2 i Maji. hvila, på det den nya Lagen må ordningsfull och systematisk blifva sammanfattad, och de brydsamtna olägenheter och oordningar undvikas, hvilka ostridigt eljest varda följder af en blott för få år galiande melianlag.
Och af enahanda orsak kan jag ej eller inse nyttan
Och nödvändigheten , som påfordra det med tjufvar af Utskottet föreslagna, af Herr af Brinckman understödda, nya Rättegångssätt.
Författningar äro långt för detta utkom* ne, hvilka stadga, huru förhållas bör, enär tjuf bekänner å sig flere brott å aflägsne Orter begångne , samt anledning finnes till misstanka, att sådan bekännelse blifvit gjord endast i afsigt, att tjufven söker tillfälle, att under forslandet kunna undankomma.
Och måga således dessa Lagar efterföljas, intill dess den omförmälte nya LagBok utkommer, hvilken jemväl skall innehålla den bepröfvade, lämpligaste Rättegångs-ordning, så väl i Civile 6om Crimioele Mål.
Men deremot anser jag, lika med Utskott tet, högst nyttigt och nödigt, att sådana tjufvar, hvilka till lifstidsfängelse blifva dömde, och således icke äga hopp att återfå deras frihet , måtte varda brännmärkte , för att blifva fortare igenkännliga, om de finna tillfälle att från deras förvaringsställe undkomma; dock yrkar jag, att detta märke skall sättas å något synbart ställe, på det dermed åsyftade ändamålet desto iullständigare måtte vinnas.
Herr Cederskjöld; Den siste värde Ta» Den 21 Maji, laren har med Utskottet instämt deruti: ”att ”Lifstids^arrestanter borde förses med ett outplånligt märke,” men tillika yrkat, ’’att det ”borde sättas på något obetäckt ställe af kroppen, pä det hvar och en genast kunde igen”känna brottslingen, i händelse han kunde ”komma på fri fot.’’
Men då man, såsom jag förut haft äran nämna, synes kunna förmoda , att detta orimliga straff måste i den innan kort utkommande Lagen alldeles ifskaffas, och de då varande