Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men man ville icke då lyssna till hvad en klok omtanka, att helst förekomma, hade bort förestafva, ulan man lät tverlom införa i det nya bancoreglem. åtskilige §§, som gåfvo Bancofullm. förevändning, möjlighet alt tilllämpa villa mera lösa principer, än nyttigt varit, i afseende på så väl lånefondernes, som räntemedlens användande.
Visserligen kunde så äfven förut ske, till någon del åtminstone, mendet blef ändå värre efter förliden riksdag.
Sä t. ex. erbjuder, på sätt Hr von Hartmansdorff anmärkt, Handels- och Näringsdisconlen ett alltför godt tillfälle för handlande i Stockholm alt, just med Bankens egna lånefonder, uttaga Bankens ägande silfverförråd, för att sedan utföra det ur Riket.
Men om man vill efterse, så funnos visserligen uti 1835 års bancoreglem. bestämda föreskrifter, att Bancofnllm., då Bankens säkerhet sådant fordrade, ovillkorligen skulle minska utlåningen från Handels-, och Näringsdiseouten.
När nämnde reglemente utfärdades, var denna Discont grundad nästan helt och hållet på upplåning, och då borde väl det stadgande anses tillräckligt bindande, som innehöll, att ”Bancofullm. skulle kunna, när vigtiga skäl dertill förefunnos, för någon tid inställa, såväl upplåningen, som den derpå grundade utlåningsrörelsen.”
Oell ännu mycket mera skäl dertill hade man haft vid sistförflutna riksdag, ali uti 1841 års reglemente införa det positiva stadgande, alt när Bankens metalliska cassa började nedsjunka emot ett visst ofördelaktigt belopp, så skulle Bancofullm. vara förpliglade att genast minska utlåningen just från nu ofta omförmälda rörelsegreu; hvilket äfven vid förra riksdagen, af mig, såsom då ledamot i BancoUfsk., ifrigt, fast förgäfves, yrkades; ty, såsom nyss anmärktes, man fattade då icke någon slags nödvändighet, hvarken alt inskränka sedelstock eller lånerörelse, utan man vidtog tvertom alldeles motsatta åtgärder.
Det stora öfverflöd af allmänna medel, som år 1S41 fans i Biksg.cont. reserveradt, blef nemi., genom uppköp af ett par millioner obligationer, inom ganska kort lid, åter i rörelsen utsläppt, att öka både förlags- och rörelsecapitalets redan alltför stora belopp, och hvilket dessutom än högre blef uppdrifvet derigenom, att äfven åtskillige af de medel, som inom
Banken hade blifvit reserverade under riksdagens lopp, eller ej långt efter dess slut, mest i låneväg åter ulgåfvos.
Ty vi veta, att den allmänna Disconten fick en tillväxt af 500,000 r:dr b:co under riksdagen, och 700,000 r:dr b:co straxt efter densamma, dä äfven Handels- och Näringsdisconlen erhöll omkring 400,000 r:dr; att ej lala om alla tillökningar på andra båll.
Allt detta gjorde emedlertid, att åren 1841—1842 kom ut i rörelsen en alldeles för ymnig mängd af penningar; och hvad blef följden?
Jo, alt åren 1842—1843 en Den 19 December.
545 en ofantlig myckenhet silfver gick ur landet; ty valma den ofördelaktiga jernexporten något hafva inverkat, men, i enlighet med hvad redan anmärktes, den egentliga hufvudorsaken till silfrets utdrifvande, måste dock sökas uti det alltför hastigt allmänna rörelsen tillfallna stora öfverskott af lån och af sedelmynt, och hvilket man, med den metalliska valutan såsom bytesmedel, har förvandlat lill del öfverflöd af importerade utländska producter, som lullspecialerne visa hafva varit i ständigt tilltagande.
Om en strängare creditlagstiftning hade funnits, hade densamma visserligen hort utgöra ett kraftigt hinder mot nu omnämnda operation.
Och dessutom hade för de penningar, som funnos att tillgå, om de ock icke hade blifvit reserverade, till begagnande vid lämpligare tidpunkt, dock åtminstone kunnat utföras för Statens räkning en mängd productiva företag, såsom canal- eller vägbyggnader, vatlenaftappningar m. m., hvarigenom desamma hade blifvit vida bättre använda.
Ehuru det i alla fall icke var mycket skäl, att, just då produetionen var så högt uppdrifven, som den kunde tåla, då penningar, mer än som nyttigt och fördelaktigt kunde användas, stodo nästan hvar man till hud, och då i sammanhang härmed egendomsvärden och varupris hade stigit ända till 2 å 3 gånger mera, än hvad de förut hade gällt, låta förleda sig att utsläppa än mera penningar; ty jag måste fortfarande tro, att om man under ett sådant tillstånd hade undvikit dessa lockelser, så hade man ganska säkert lätt kunnat förekomma den förlägenhet i allmänna rörelsen, som man nu lär få mycken möda att afhjelpa.
Det kan väl hända, alt sedelmyntets massa ändå betydligt nog hade nedgått, men någon sä svår kris, som den närvarande, hade förmodligen icke uppkommit; och hvad som är ganska visst, det är, alt det mesta af det silfver, som nu för landet gått förloradt, hade ännu legat i säkert förvar i Riksbankens hvalf.
Men, vare härmed huru som helst, olyckan är emedlertid skedd — den svåra krisen har inträffat — och frågan måste vara, hvad som slår alt göra, för att skaffa hot för densamma.
Och i sådant afseende har BancoUtsk. föreslagit åtskilliga åtgärder, om hvilka jag i allmänhet gerna vill förena mig, men hvaribland de fleste dock icke äro af synnerlig vigt, utan för det mesta inskränka sig lill att gifva nya namn åt hvad som redan i nuvarande bancoreglem. af gammalt är föreskrifvet.
Af de skäl, som jag, att hörja med, anförde, önskar jag dock särskildt yttra mig om en och annan punkt, som jag anser mera väsendtlig; och jag fäster mig dervid först vid de Utsk:s förslag, som ej hafva afseende på något annat, än Bankens egen säkerhet.
Att Bancofullm. skulle erhålla rättighet att för Bankens räkning, dels uppköpa vexlar, och dels på utländsk ort hafva metallisk valuta deponerad, det har Ulsk. i förut afgifna betänk, föreslagit, och väl underrättade säga, att Utsk. äfven verksamt sysselsatt sig med den reorganisation af Bankens öfverstyrelse, som är så högst nödvändig, — och att jag häruti med Utsk. instämmer, det har jag redan förut haft tillfälle yttra.
Men med hän5 H. 69 540 Den 19 December. seende till hvad, sora nu utgör föremål för närvarande betänkande, måste jag nämna, alt jag, lika med Utsk., anser det vara i högsta grad vigtigt, att
Banken sättes i besittning af ett större belopp säkra, räntebärande papper, som ligga färdige att, när behofvet påkallar, inom eller utom Riket lätt kunna afyttras eller belånas; med Bankens metalliska cassa, redan så lågt nedsjunken, som den nu är, löper man eljest fara, att genom ett enda missväxtår, se hela realisationen förstörd, ty man bör erinra sig, alt år 1838 utgick öfver en million r:dr specie, för alt betacka den spanmålsbrist, som då bade inträffat.
Min mening är äfven densamma, som Ulsk:s, alt Riksg.cont:s af Konungen garanterade obligationer äro de för det angifna ändamålet bäst användbara.
Jag vill dock icke medgifva, på de skäl, som af Frih.
Rappe i dess reservation hafva blifvit utvecklade, och uti hvilka jag till alla delar instämmer, att, pä sätt Utsk. föreslagit, allmänna Disconten skall öfverflyttas till Riksg.cont.
Deremot anser jag det vara vida lämpligare, att man, för att erhålla nämnde obligationer, på Riksg.cont. antingen transporterar den fastighetsbelåning, som Banken nu bedrifver, eller om man icke skulle finna skäl att
Banken afstår de på denna lånerörelse grundade fordringar helt och hållet, så kunna de ju endast behöfva pantförskrifvas; och ingen betänklighet bör väl äga rum emot någondera af dessa utvägar, då R.
St. i alla fall äga båda dessa verk; hvarföre man äfven än bättre kan låta Riksg.cont. afgifva dessa obligationer blott såsom ett bestämdare uttryck af den garanti, som R.
St. ändå redan hafva iklädt sig för Banken.
Men om då Utsk., enligt min och mängas mening, låter ulläuingen genom allmänna Disconten vid Banken qvarblifva, så skulle jag ock tro, att man bör gifva en ny organisation ål densamma, så att den framdeles måtte komma alt bedrifvas till större fördel både för Banken och allmänheten; och om man går varligt lill väga, och småningom förbereder kortare länelider, färre omsättningar, en del af fondens öfverllyltuing till för Banken mera nyttiga länegrenar, så skall det nog blifva möjligt att göra denna utlåning icke så stereotyp, som mången påslår att den nu är.
Och kanske skulle man pä detta sätt med tiden fä en behöflig tillökning på Handels- och Näringsdisconten för den beläning af vexlar, som, enligt hvad af Utsk., och, i min tanke, än bättre af Hr Skogman i dess reservation har blifvit föreslaget, derinom bör erhålla företrädesrätt.
Jag skulle äfven tro del vara ganska lämpligt, om en del af allmänna
Discontens lånerörelse kunde öfverlätas lill låneconlor i landsorterne, hvilka skulle ägas af enskilda associationer; ty jag tror, alt dessa sednare bättre än Riksbanken skola kunna bedrifva en sådan lånerörelse; men de borde deremot icke få befatta sig med sedelutgifning, hvilken jag, likasom så många andra, som här yttrat sig, skulle önska måtte blifva R.
St:s Bank ensam förbehållen.
Desslikes mäste jag yrka, att uti de föreskrifter, som böra gifvas R.
St:s Fullmäktige i Banken, det mätte mera bestämdt, än hvad i någon puukt af Utsk:s betänk, förekommer, blifva uttaladt den satsen, att då vissa ofördelaktiga förhållanden inträffa, Den 19 December. 517 Bancofullm. skola vara ovillkorligen förpligtade alt minska utlåningen till enskilde.
Man får nemi. icke sälta hela sin tillit till den större mängd af Riksg.conlis obligationer man vill förskaffa Banken; ty det är en gifven sak, att när man använder, försäljer, belånar dessa allmänna papper, så innefattar det alltid en Rikets skuldsättning, hvilken man ej väl bör lala få gå utöfver en viss gräns, ulan att deremot vidtaga några kraftiga åtgärder, och en ibland dessa, som förefaller helt naturlig, måste väl vara, att Banken drifver in sina egna fordringar.
Lika med Hr von Hartmansdorff tror jag det vara nyttigt, att i bancoreglem. bibehålla bestämmelsen om proportionen 2 till 5 emellan Bankens metaliska cassa och dess sedelstock; ty dessa siffror hafva väl, såsom nämndt blef, ingen undergörande kraft; men ett sådant stadgande medför likväl den nyttan, alt det gör så vä! Bancofullm., som allmänheten uppmärksamma pä hvad klockan är slagen, att då denna proportion underskrides, icke allt står så lill som det borde.
Men bestämda föreskrifter om något som skall göras, erfordras så väl i afseende härpå, som då man vill, lika med Utsk., fastställa ett visst minimum för den metalliska cassan; i annat fall är det öfverflödigt att stadga någon ting.
Ibland de åtgärder, som för Bankens säkerhet kunna vidtagas, finnas dessutom åtskilliga andra utvägar att uppgifva, men hvilka det tillhör andra Utsk. än BancoUtsk. att förbereda och anordna.
Så mäste ökade tullafgifter, som Bevilln.Ulsk. kan föreslå, ovedersägligen leda till sådant ändamål; dock tror jag, att om man blott vill rangera Banken riktigt, så skall man ej behöfva i denna riktning göra stora förändringar i det nu bestående.
Men att deremot LagUtsk. på fullt allvar sysselsätter sig med väsendtliga förbättringar uti vår nu gällande alltför slappa credillagsliftning, det är dessmera nödvändigt, och likaså är det angeläget, att StatsUtsk. ställer så till, att ej vidare några stora öfverskott af behållningar i Riksg.cont. må uppkomma, utan om några medel blifva att tillgå, kunna de bäst användas, att genom nyttiga allmänna företag i de delar af landet, som äro mest lidande, på eli helsosamt sätt sprida penningarne dit, der det starkaste behofvet låter känna sig, och der den sjunkande industrien högljuddast påkallar en hjelp, som den så säkert kan erhålla.
Detta allt, som nu blifvit omnämnt kan göras, utan att Bankens säkerhet i ringaste mån förnärmas.
Men af andra förslag, som Utsk. afgifvit, finnas der några, om hvilka man ej kan säga detsamma.
Ty då jag tror mig hafva bevisat, att den egentliga orsaken till sjukdomen just varit den alltför rikliga tillgängen å penningar, vare sig såsom lån eller ökad sedelstock, så måste jag naturligtvis klandra, att man nu tyckes vilja begagna alldeles detsamma såsom läkemedel, som just föranledt skadan.
Jag bestrider också derföre på det högsta all den ytterligare tillökning af Bankens lånefonder, som af Utsk. blifvit ifrågasatt.
Det må visserligen med skäl kunna sägas, att när sedelstocken sjunkit ned lill det låga belopp, hvarvid den nu står, sä är det icke dess normala tillstånd, utan den måste derföre ökas.
Men jag tror, att 54S Den 19 December. delta väl kan ske på det enkla och enda naturliga sätt, att man låter den nuvarande krisen bola sig sjelf, och öfverlemnar åt den inhemska industrien, att på egen hand till landet införskaffa det silfver, som bör gifva rörelsecapitalet den tillväxt det behöfver.
Skulle dock, efter noggrann undersökning, näringarne verkligen befinnas vara så tryckta, att de oundgängligen utkräfva ett mera direct understöd, så önskar jag, att då åtminstone en sådan hjelp ej måtte komma att alltför hastigt och på en gång tilldelas deni, utan sa att, om man nödvändigt mäste öka sedelstocken, då må det ske med blott litet om sönder, t. ex. med några 100,000 r:dr om äret.
Men ett maximum för sedelstocken, anser jag i alla händelser böra bestämmas, och då icke för högt tilltagas, utan helst i enlighet med hvad Hr Nordenanckar, dels i sin reservation och dels här, har föreslagit.
Slutligen önskar jag att få erinra, att man icke bör för mycket fästa sina förhoppningar vid de af Staten utfärdade räntebärande papper, som af många talare blifvit särdeles ifrigt förordade, ty de innehålla visserligen ingen kraft att framkalla underverk.
Det skulle till och med kunna hända, att dessa papper, i stället för att komma industrien till hjelp, snarare skola utöfva en alldeles motsatt verkan.
Slaten skall nemi. genom dem komma att ingå i concurrens om befintliga, redan alltför få capitaltillgångar, med den enskilde industriidkaren, som alltså, i stället för att erhålla nytt förlag, skall blifva beröfvad det han förut äger —■ n.b. om dessa statspapper blifva utfärdade på verkliga besparingar, och ej blott på chimeriska tillgångar.
Men i sednare fallet blifva de deremot ingenting annat, än blott ett nytt slags creditmynt, underkastadt samma villkor som allt annat sådant, och följaktligen lill sitt omlopp inskränkte inom temligen trånga gränsor.
Der finnes i alla fall icke mer än en enda säker hjelp, när penningarne börja tryta, när silfret går ur landet, och sedelstocken dag ifrån dag förminskas, och det är den, att hvar och en, som derigenom känner sin ekonomiska ställning än så obetydligt besvärad, anser det såsom en kraftig uppmaning, alt med så mycket ihärdigare ifver arbeta, med så mycket omsorgsfullare noggrannhet spara.
Då är det också ganska säkert att hjelpen skall komma, och utan lång förväntan; men någon annan står omöjligen att erhålla.
Ehuruväl jag ingalunda är okunnig om de starka påkänningar, som
Bankens metalliska cassa under de sednare åren lidit, skulle jag dock icke hafva någon betänklighet i afseende på Bankens förmåga att uppehålla realisationen, såvida jag icke befarade, att ytterligare utsträckningar af Bankens lånerörelse vid innevarande riksdag komma att ske.
Den erfarenhet jag, under den mer än 20-äriga tid, som landets financiella ställning af mig med oaflåtlig uppmärksamhet följts, i detta afseende vunnit, har hos mig grundlagt en säker förmodan, att äfven vid innevarande riksdag låneanspråkeu skola göra sig gäl - Den 19 December. 549 lande, lill ytterligare utsträckning af Bankens både sedel-och lånerörelse, derest nian icke lyckas rikta dessa anspråk emot något annat föremål.
Det är också endast af denna anledn., som jag befarar, alt realisationens framtida öde till en stor del kommer att bero på det beslut, som B.
St. nu gå att fatta.
Då realisationen först med allvar ifrågasattes, eller vid 1823 års riksdag, insågs allmänt, att det var nödvändigt alt skilja Bankens dubbla functioner ifrån hvarandra, nemi. funclionen att vidmakthålla myntvärdet ifrån funclionen att vara förläggare för industrien och näringarne.
För det sednare ändamålet beslöts också, att enskilda banker borde få inrättas.
St:s beslut härom, äfvensom K. M:s kungörelse af d. 14 Jan. 1824, tillerkände derföre enskilde rättigheten att bilda bankassocialioner.
Samma åsigt gjorde sig gällande vid 1830 års riksdag, då, i sammanhang med bancolagens stiftande, äfven uppmärksamheten fastades på sådana associationer.
Uti 6 § af denna lag bibehålles nemi. rättigheten för enskilda bolag att bedrifva bankrörelse inom landet.
Efter hvad allmänt kändt är, har likväl en stark storm under de sednare åren uppstått emot de enskilda bank-inrältningarne, och om man får sluta af de yttranden, som man redan bort, så torde privatbankernas framtid inom värt land icke blifva långvarig.
Det är hufvudsakligen i anseende härtill, som det måste vara nödvändigt för R.
St. alt åtminstone börja beträdandet af en ny bana för rörelsecapitalets ökande, så vida ej Riksbankens soliditet och realisationens bestånd skall derigenom äfvenlyras.
Denna grundåsigt är äfven uttalad i BancoUtsk:s nu förevarande mern., och jag tror, att den kommer att göra sig gällande, såsom den enda sannolika utvägen alt undvika den för nationens industriella förkofran och näringsidkarnes ekonomiska ställning eljest botande penningeförlägenhet, den der möjligen kan blifva vådlig för Sveriges framtid i både financielt och ekonomiskt hänseende.
Det är således numera egentligen blott fråga om, huru man skall kunna tillställa så, att den tillökning i lånerörelsen, som allmänt efterlänglas och för närvarande vida mer än vid de förra riksdagarne är af omständigheterna påkallad, må kunna lillvägabringas, utan alt sådant kommer att allt för mycket inverka på Bankens förmåga att uppfylla sin hufvudsakliga bestämmelse.
BancoUtsk. har föreslagit, såsom bekant är, att för detta ändamål skulle till Riksg.cont. öfvertlytlas
Bankens utlåning på namn emot borgen, eller den s. k. allmänna disconten.
Härigenom skulle Banken befrias frän en del af sin lånerörelse, uppgående till nära 9 millioner, i st. hvarför Banken skulle erhålla statsobligationer, på hvilka den skulle kunna öka sin sedelstock, utan att äfventyra realisationens bestånd.
Jag erkänner fullkomligen riktigheten deraf, att goda statspapper, då de blifva utfärdade, i den form, att de kunna användas på den stora Europeiska marknaden, i många fall motsvara silfvervaluta; men jag fruktar likväl, att BancoUtsk. bar föreslagit utgifvandel af eli alltför stort obligationscapital, för att kunna påräkna någon framgång för sitt förslag.
Jag tror nemi., att i synnerhet de 2:ne RiksStåml, som hafva, om jag så må uttrycka mig, en panisk fpr - 550 Den 19 December. skräckelse för all sorts utrikes skuldsättning, skola vägra sitt bifall lill utfärdandet af statsobligationer å ett belopp af 9 millioner r:dr, af hvilka större delen möjligtvis skulle kunna vara i utländsk mans hand innan R.
St. nästa gång sammanträda.
Afven ett inskränktare belopp dylika obligationer är, i min tanka, fullt tillräckligt, för att kunna sätta Banken i tillfälle att operera med en näringarnes skäliga anspråk fullt motsvarande verksamhet under de kommande åren.
Jag får derföre tillstyrka, att BancoUtsk. måtte öfvergå till förslaget ang:de fastighetsbelåningens öfverflyttande till Riksg.cont., i st. f. den nn tillstyrkta öfverflyttningen af Bankens discontlånerörelse.
Dertill förefinnes ett ytterligare skäl för BancoUtsk., nemi. att fastighetsbelåningen inom Banken är ett helt för sig, och således kan till Riksg.cont. i sin helhet öfvertlyttas, hvaremot discontlånerörelsen beslår icke endast af den ifrågavar. utlåningen pä namn emot borgens säkerhet, utan äfven af en icke obetydlig lånerörelse emot hypothek af actier och publika papper samt isynnerhet af invisningar och löpande förskrifningar.
Häremot bör uti ifrågavarande hänseende icke lemnäs ur ögonsigte, att af Bankens alla lånegrcnar finnes ingen mera olämplig för Banken, än lånerörelsen på fastigheter, enär lånen utgifvas till det låga beloppet af 200 r:dr och icke behöfva återbetalas förr än efter förloppet af 28 år.
En talare har visserligen yttrat, alt de för dessa lån meddelade inteckningar skulle kunna deponeras på utländska handelsplatser, såsom säkerhet för Banken att derifrån erhålla lån, i fall sådana erfordras.
Jag betviflar dock, att så beskaffade documenter kunna för besagde ändamål användas.
Derjemte måste man härvid taga i betraktande, att det är ingen af Bankens lånegrenar, som har så många sympathier inom ett och kanske t. o. m. inom tvenne af RiksStm, som just fastighetsbelåningen; samt att således, om denna lånerörelse kommer att qvarblifva hos Banken, det nära nog kan tagas för afgjordt, att ytterligare tillökning af ifrågavarande utlåning med 1 eller 1£ million äfven vid denna riksdag kommer att beslutas, på samma sätt som vid sednaste riksdag.
Man har här visserligen yttrat den önskan, att ej behöfva öka lånerörelsen; men ställningen i landet är, efter min åsigt, sådan, att något innan R.
St. åtskiljas ovillkorligen måste göras, för att underlätta näringarne och penningerörelsen.
Om man icke medgifver någon öfverflyttning från Banken af dess utlåningsbestyr och icke sätter Banken i besittning hvarken af någon ökad silfvcrvaluta eller af några statspapper, så torde del i sanning vara alltför äfventyrligt att på något sätt utsträcka Bankens sedelutgifning.
Genom en måhända fortfarande indragning ur rörelsen af det nu gångbara sedelrayntet kommer deremot ofelbart landets financiella ställning att vid nästa riksdag blifva ganska bekymmersam.
De högst ansenliga skatterna skola naturligtvis i sådant fall lill den grad medtaga de contanta lillgångarne, att en otillräcklig del deraf skall återstå för handelsrörelsen, hvaraf varuvärdenas ytterligare fallande måste blifva den alltför kännbara följden för näringsidkaren.
Om man nu äter medgifver, att Riksg.- cont. får öfvertaga en del af Bankens lånerörelse, så är del, ifall Den 19 December.
551 det dermed egentligen åsyftade ändamålet skall vinnas, nödvändigt att föreskrifva, det Riksg.cont. derför skall utgifva verkliga statspapper, som kunna blifva allmänt gångbara både inom och utom Riket, men icke sådane som Utsk. föreslagit, hvilka endast skulle komma att förses med K. M:s garanti.
Jag kan icke för mig göra rätt klart hvad Utsk. dermed menar.
Ros oss har man visserligen under en annan statsförfattning, än den nu gällande, hört talas om statspapper, som blifvit utgifne af K. M., och hvarför K.
M. sedermera begärt R.
St:s garanti, men om motsatsen har mig vetterligen icke förr än nu något förslag blifvit af vederbörande Utsk. framstäldt.
Vill man hafva statspapper i gång, så måste de vara utgifna af en auctoritet, som af begge statsmakterna, eller af både Konung och Ständer, är bemyndigad att upplaga ett lån i Svenska Statens namn och å dess vägnar.
Således tror jag, att all fråga om den af Utsk. föreslagne garantien bör förfalla.
Hr von Hartmansdorff har i dag yttrat något, som förefallit mig oväntadt, emedan det helt och hållet strider emot de berättelser jag förut hört, nemi. att Banken lätteligen skulle kunna för det ifrågasatta ändamålet begagna sina redan innehafvande statsobligationer, eller de af Riksg.cont. till Banken utfärdade förbindelserna, samt äfven, utan användandet af några statspapper, genom sin egen credit kunna erhålla lån på utländsk ort.
Det är alltför beklagligt, i händelse Banken varit i tillfälle anskaffa ett sådant lån, att den icke begagnat sig deraf under den svåra conjunctur
Sverige under de sednaste åren måste vidkännas, isynnerhet i afseende på dess förnämsta exportvara.
Mycket bekymmer hade här undvikits, om Banken, då den samtidigt med denna ofördelaktiga conjunctur och inom ganska kort tid måste inlösa hela den i Finland utelöpande sedelstocken, hade öfverflyttat sin skuld för samma sedelssoek till Hamburg eller London; hvarigenom Bankens utländska skuld icke blifvit till sitt belopp förökad, utan endast öfverflyttad ifrån en utrikes ort till en annan.
Genom en sådan öfverflyllning, i st. f. den nu på en gång, underh särdeles missgynnande omständigheter, verkställda betalning af besagde skuld, hade vunnits och underhållits ett allmännare förtroende till realisationens bestånd; hvarförutan Bankens förmåga att framgent fortfara i sin rörelse på oförändradt sätt hade blifvit betryggad, samt Bancostyrelsen kommit i tillfälle att, utan afvikelse från föreskriflerne för Bankens förvaltning, till detta verks och hela landets fördel begagna en inträffande förbättring i Rikets utländska handels- och vexelförhållanden.