Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gudbevars, hon trodde inte på spådomar, i det nittonde århundradet äro tattarqvinnor inga orakel, men ändå — Under konfirmationstiden tilltog hennes svaghet Hon blef yr i hufyudet, så snart presten gjorde henne något spörsmål, och svarade alldeles bakvändt.
När konfirmationen var öfver, slutade hon på husläkarens inrådan pensionen, och man skickade henpe till Schweiz, hvarest hon vistades i två år.
Der kryade hon duktigt på sig, men inträdet i stora verlden, när hon väl kommit hem igen, slätade ut de goda resultat vistelsen i Schweiz haft med sig.
En resa till Italien påföljande vår målade åter rosor på hennes kinder, men de togo starkt af under hösten.
Det var den hösten hon första gången träffade doktor Lundin.
Hennes pappa, som gjort doktorns bekantskap under en resa, hade inviterat honom på middag.
På hennes pappas uppmaning förde doktorn henne till bordet.
De kommo i lifligt samtal.
Han infann sig den följande dagen och sedan hvar dag i fortsättning.
Dagen före sin afresa till X., der han var läkare, anhöll han om hennes hand.
Hon svarade i förvirringen ja.
Visserligen fann hon doktorn intressantare än andra herrar, men hon kunde ej säga, att hon älskade honom.
Ännu hade hon inte känt någon riktig kärlek, en sådan kärlek hvarpå de romaner hon smög sig till gåfvo recept.
Men för att väcka en sådan kärlek fordrades också ett annat utseende än doktorns.
Han var liten till växten, något korpulent På hufvudet var nacken det vackraste, en sådan der nacke, som man ser på grekiska statyer, ögonen voro små, grågröna, skarpa, ögonbrynen buskiga, näsan klumpig, och så bar han glasögon.
Hon skämdes för att återtaga sitt ja och höll god min i elakt spel.
På doktorns uttryckliga begäran firades deras bröllop i all stillhet fram på nyåret I stället för att som annat folk resa utrikes foro de direkt till X.
Hon fann den lilla staden riktigt vacker och deras hem förtjusande.
Det enda hon inte kunde förlika sig med var, att kyrkogården sträckte sig ända fram till deras bostad.
När hon omtalade för sin man, hvilken rädsla, som betog henne, då hon låg ensam ^ hemma, sade han, att ett eländigt skolsystem, ett upp- och nedvändt lefnadssätt, för många tyska ballader och en uppsjö af nöjen hade förstört henne, men med tiden skulle nog denna svaghet gå öfver.Promenader, sund läsning, hushållsbestyr och stillheten i deras hem verkade ytterst välgörande på henne, och i samma mån som hennes kinder fingo en friskare färg, svunno alla sjukliga tankar på döden.
På venstra sidan af torget lågo skolan och rådhuset så innerligt stela och tråkiga med deras oupplysta fönster.
Midt emot såg det trefligare ut.
En ilod af ljus strömmade ut från butikerna.
Mot den gyllene * bakgrunden fingo de vandrare, som passerade trottoaren, en viss likhet med figurerna i ett skuggspel.
Här och der i fönstren på andra våningen sken det.
I bankdirektörs Strömmers våning voro alla fönstren upplysta.
Der var middagsbjudning, det hade Karin, hennes piga, glunkat om.
Gustaf, hennes man, umgicks förr i verlden med Strömmers, men numera inviterades han aldrig dit.
Frispråkig som han var, hade han väl sagt något, som ej kunde förlåtas.
Denna olycksaliga frispråkighet hade stött flere än Strömmers, ty han bjöds numera endast i två familjer, hos gamle konsul Ritter och hos tullförvaltare Bergius.
Det var också de enda ställen, der Inez kom.
Konsul Ritters fru var stendöf, så att en konversation med henne var mera en plåga än ett nöje, och fru Bergius var så stel och tillbakadragen, att Inez kände sig som en skolflicka i hennes närhet.
Doktorn var innerligt glad öfver att nästan alltid få vara hemma.
Studerkammaren ville han icke byta ut mot någon salong i hela staden.
Hvit halsduk och frack afskydde han.
Inez deremot började längta efter nöjen och sällskap.
Hon ville visa för de goda småstadsboarne alla de dyrbara toaletter, som hon fört med sig.
Hon hörde i andanom det sorl, som skulle uppstå, då hon lät släpet af den klädning hon bar på ^ista hofbalen rassla öfver golfvet.
Hvad hon saknade Stockholm med dess middagar, supéer, konserter ' och teatrar.
Det böljade bli kallt.
Hon slog igen fönstret, rullade ner gardinen, tändg lampan och satte sig sedan vid pianot.
Hon spelade » Du und Du-valsen », men de sprittande rytmerna gledo snart öfver i en tungsint melodi, ur hvilken » Till österland vill jag fara » växte fram.När hon spelat melodien ett slag, böljade hon sjunga den, men innan hon hunnit till slutet, svek rösten henne.
Hon gömde ansigtet i händerna och snyftade.
Så satt hon ända tills ringklockan skrälde.
Det var väl brefbäraren.
— God afton, ljöd en djup bränvinsbas.
Kan man få tala vid doktorinnan?
— Ja, det är jag.
— Var så god, här är en biljett från direktörskan Strömmer, sade bränvinsbasen.
Jag skulle ha svar.
Hon gick in, slet upp kuvertet och läste biljetten.
» Min bästa fru doktorinna!
Ehuru jag inte haft äran blifva presenterad för Er, tager jag mig friheten bedja Er infinna Er hos mig i morgon förmiddag klockan 11.
Det är frågan om att bilda en bazar, hvaraf inkomsten skall tillfalla de genom öfversvämningen lidande spanjorernas
Med utmärkt högaktning Fanny Strömmer. »
En bazar!
Åh, det skulle bli utomordentligt roligt att få vara med om en sådan, men hvad skulle hennes man säga?
Bara inte fru Strömmer varit inbjudare.
Gustaf kunde inte tåla henne.
Hon knackade på dörren till doktorns studerkammare.
— Stig in!
Doktorn lyfte upp hufvudet från boken, hvari han
läste.
— Förlåt att jag stör, sade Inez och kastade en skygg blick på doktorn, men det är så ... hm ... att jag skall lemna svar på den här biljetten.
Doktorn ögnade genom biljetten.
— Herre Gud, svara hvad du vill ... det är ju du och inte jag, som anmodas om att hjelpa henne med att bära barmhertighetens banér.
— Det är ... hm ... en vacker sak att hm ... hjelpa de olycklige, sade hon och rodnade. — Betviflas ingalunda.
— Skall jag då säga ja?
— Gör det.
Hon lemnade budet besked och återvände in till doktorn.
Hon satte sig i en länstol och lekte med tofsarne på armstöden.
— Hvarför kallar du alltid fru Strömmer för en markatta?
sporde hon efter en paus.
— En markatta?
Har jag verkligen begagnat ett så fult uttryck om henne?
— Ja, det har du — och inte blott en gång men hundratals gånger.
Hvarför är du så förbittrad på henne?
— Derför att hon är en skenhelig fan!
Hon bär nästan alltid ett banér, hvarpå står med alnslånga bokstäfver » misericordia », men hennes hjerta är hårdt som sten, hennes tunga skarpt som ett tveeggadt svärd.
— I flor hade de en piga, som hennes herr son förförde.
— Huh, så ruskigt!
— Yet du hvad hon gjorde, när hon fick reda på pigans belägenhet?
Jo du, hon körde pigan strax på porten, och hade ej en af lotsame förbarmat sig, skulle stackaren, som inte kände någon här i staden, fatt föda barnet i snön.
I ett anfall af harm läste jag lagen för nådig frun.
Hon sporde, om jag ville uppmuntra osedligheten, och öfveröste mig med en sådan ström af bibelspråk och skällsord, att jag nödgades så fort som möjligt retirera.
Se ’ n den dagen ha vi ej talt ett ord med hvarandra.
— Annars är hon mycket god niot de fattiga, när helst man går ner åt näset till, möter man deras kusk med en korg på hvardera armen.
Han går från stuga till stuga.
— Lyft på locket en gång och du skall få se lem-ningar, som hon gömt så länge att de blifvit sura, och kläder så trasiga att man skulle kunna sålla gatstenar genom dem.
Tvi för en sådan barmhertighet!
Doktorn spottade utåt golfvet.
— Du är så sträng i dina omdömen, sade Inez småleende.
Jag tror, att fru Strömmer är vida bättre än du målar ut henne.
Pastor Dahl kan ej nog prisa henne.
Han kallar henne för qvinnan med det stora hjertat.
— Pastor Dahl prisar alla, som bjuda honom på god mat.
Skulle hans loftal vara värdemätare, skulle öfverklassen i den här hålan besitta en oändlighet med stora, varma, förmensklighetens ve klappande hjertan, men jag, som dagligen färdas bland de fattige, har kommit under fund med, att öfverklassens hjertan äro fan så små — ja ofta tviflar jag på, att de ha något hjerta.
Följande dagen vid elfvatiden samlades de inbjudna damerna i fru Strömmers salong.
Der kom borgmästarinnan, fyra konsulsfruar, apotekarens fru, postmästarinnan, kamrerskan Falk, doktorinnan Bergman, ett par grosshandlarefruar, en sjökaptens fru och fröken Rudin — endast doktorinnan Lundin saknades.
Stämningen var något matt.
• Man satt i smågrupper och hviskade, under det att fru Strömmer, en ståtlig dam med halfslutna ögon och det alsk-.
ligaste leende kring de tunna läpparne, ordnade kaffebordet, der de genomskinliga, blåblommiga kopparna bildade en ring kring silfverservisen, strålande i all sin glans.
Då och då kastade hon en blick på klockan öfver soffan.
När den slagit half tolf, vände hon sig mot damerna och frågade, om det behagades en kopp kaffe.
— Tackar, ljöd det enstämmigt.
Damerna samlades kring bordet.
Borgmästarinnan och spanska konsulns fru, dotter till ett statsråd, ansågo sig för högsta hönsen i korgen, hvadan soffan inkräktades af dem.
Sjökaptensfrun, hvars önskan alltid varit att få komma bland fint folk, knotade ej det ringaste, fast hon satt inklämd mellan ett bokskåp och postmästarinnan, en väldig matrona, hvilken gaf henne en knuff med armbågen hvar gång svetten skulle torkas ur pannan.
Kaffet serverades och tungorna löstes.
— Doktorinnan Lundin behagar mankera oss, sade fru Strömmer.
— Ja så, du har också inbjudit henne, sade statsrådets dotter och lade stark tonvigt på henne.
— Ja, ty jag tyckte, att hon borde komma ut och röra på sig, stackars liten, sade fru Strömmer.
Mannen är en björn, som vill att hon skall hålla sig i ide.
— En björn!
utbrast doktorinnan Bergman med att nervöst skratt.
Det var just rätta ordet. — Vi ha sagt upp honom, sade borgmästarinnan, knaprande på ett tunnrån, ty han är numera rent odräglig.
Han riktigt grälade, då jag härförliden natt skickade bud efter honom.
— Mamma vill inte heller ha honom längre, sade fröken Rudin, en flatbröstad spetsnäsig dam med trettio vårar bakom sig, ty han frågar ej det ringaste efter hennes nerver.
Fjäsk, säger han, hvar gång mamma vänder sig till honom.
Det är inte fjäsk.
O, mamma har sådana rysliga attacker.
— Tacka vill jag fruns man, stönade postmästarinnan och sneglade bort till doktorinnan Bergman, det är en snäll karl.
— Och så mån om de sjuke, skrek grosshandlar Ekegrens fru.
Och nu flödade det på alla håll en ström af loford öfver doktor Bergman.
Doktorinnan, hvilken alltid hållit sin man för en komplett nolla, insög med välbehag de rökverk, som tändes till hans pris.
Hon hade kanhända misskänt honom.
— Är doktorinnan Lundin lycklig?
sporde konsulinnan Gejer.
« — Nej, sade fru Strömmer.
Köksan, Karin, hon som tjenade i förfjor hos oss, påstår det.
— Hvad tänkte hon på, när hon tog doktorn, utbrast borgmästarinnan.
Hon var ju rik, af fin familj och vacker.
— Vacker!
Det kan inte accepteras, sade fröken Rudin och slog så häftigt från sig med händerna, att de dussintals ringar hon trädt upp på de smala fingrarne skallrade.
— Jo, hon är vacker, sade borgmästarinnan.
— Nej, hon är inte vacker, ljöd det rundt omkring.
— Jo, hon är vacker, protesterade borgmästarinnan, sekunderad af konsulinnan Gejer.
— Nej, hon är inte vacker, skrek man.
Under disputationens hetta märkte ingen, att dörren Öppnades.
Först när Inez stod midt på golfvet, fick fru Strömmer syn på henne.
— Nej, se doktorinnan Lundin, utbrast hon och skyndade bort till Inez.
Alla munnar tvstnade, alla hufvuden vändes mot doktor-innan Lundin.
Hon räckte fru Strömmer handen och bad om ursäkt för att hon dröjt så länge, men hushållsgöromål hade hindrat henne.Damerna blinkade mot hvarandra.
Det skulle hon inbilla någon, att hon gick i hushållet
Sedan presenterades hon for de damer, som voro obekanta.
Inez rodnade lätt ' inför alla de skarpa blickar, som mönstrade henne från topp till tå.
Hon var klädd i en ny vårtoalett, hvilken satt som gjuten kring den spensliga gestalten.
Den bredskyggiga hatten i samma farg som klädningen — marinblått — gaf en ypperlig bakgrund åt det smala ansigtet med den nästan genomskinliga hyn.
Det ljusa håret, som vårvinden ruskat till, föll i en guldskimrande hvirfvel ner öfver den låga pannan och beskuggade de mandelformiga, strålande, bruna Ögonen.
— Förlåt, att vi redan druckit kaffe, sade fru Ström-mer, men vi trodde, att ni ej skulle komma.
Behagas en kopp?
— Tack.
Hon serverade Inez en kopp — damerna gjorde dok-torinnan sällskap med » femton droppar ».
När kaffet var drucket, skred man till öfverläggningama om bazaren.
Resultatet af den timlånga diskussionen yardt, att bazaren skulle hållas i böljan af juni på stadshuset
Små butiker skulle inredas, der damerna skulle ombe-söija försäljningen.
Äfveli skulle en tombola upprättas.
Ett upprop om gåfvor skulle inryckas i X-posten.
Fru Strömmer åtog sig stiliseringen deraf.
— Och så föreslår jag, sade apotekarens fru, att vi sammanträda hvar dag hos hvarandra.
Detta förslag antogs med stor pluralitet, och dermed slutade förhandlingarna.
En piga bar in en bricka, hvarpå stod en flaska champagne och en skål med bakelser.
Champagnen serverades.
Man fattade glasen.
Fru Strömmer höjde sitt glas och sade med darrande stämma:
— Jag tackar er, mina damer, för att ni voro så beredvilliga att hörsamma min kallelse.
Det bevisar att i detta samhälle medkänslan för de olycklige ännu är lika stark som tillförene.
Vårt valspråk har alltid varit misericordia — och skall, hoppas jag, bli så allt framgent.
Måtte Jesus välsigna vårt företag.
Hon gjorde ett uppehåll för att hämta andan. — Amen, sade fröken Rudin i den tron att det var slutet på talet.
Fru Strömmer blef så förbluffad vid detta ord, att de vackra fraser hon hade ordnat i hufvudet trasslade in sig, och hon kunde blott framstamma:
— Ja, mina damer, hm ... ja ... hm ... en skål för vårt företags framgång.
Alla damerna med undantag * af Inez voro djupt rörda.
Inez, den ogudaktiga varelsen, hade all möda att beherska sin skrattlystnad.
Hon bet sig så hårdt i underläppen, att blodet sipprade fram.
Men då fröken Rudin trippade bort för att dricka med värdinnan, kunde hon ej hålla sig längre utan brast ut i ett så våldsamt skratt, att tårarae trillade ner för kinderna.
Fru Strömmer vände sig häftigt mot Inez.
Det älskvärda leendet vek ej från hennes tunna läppar, men ur de halfslutna ögonen sköt en hotfull blixt Ah, hvilken brinnande lust hon kände att kasta sig öfver Inez och strypa henne.
Dagen efter, när det började lida mot middagen, syntes på torget en mängd damer, försedda med mer eller mindre lvsand^ arbetsväskor.
Damerna försvunno i apotekarens portgång.
Apotekarens fru hade första mottagningen.
För att ej såra någons rangsjuka hade man blifvit öfverens om att gå efter bokstafsordningen i namnen.
Abraham Abenius kom främst bland dem.
Arbetena togos fram, väskoma sattes att skyldra i fönsterkarmame, men fingrarne rördes mindre snabt än tungorna.
Fru Abenius, den snålvargen, öfverträffade sig sjelf.
Hon bjöd på syltad ingefära, tokayer, äkta tokayer efter hvad hon flerfaldiga gånger upprepade, och mandelberg.
Man höll i ända till klockan två på eftermiddagen.
Abraham Abenius gick nere i apoteket och var vid miserabelt humör, derför att han ej fick något matbud.
Då en gammal gumma gång på gång begärde för tre skilling nerv-och hjertstyrkande droppar, slog han näfven i disken och skrek:
— Hut, kärring, jag är inte döf.
Hvar dag vid elfvatiden kunde man vara säker om att möta någon af » b armh ertigh etsmy rom a », hvartill öfverupp-syningsman Melin, stadens qvickhufvud, döpt dem.Stacken de drogo till växte så småningom.
Broderier, mellanverk, öfverkast, påsar till orent linne, lampbrickor
o. s. v. tornades upp hos fru Strömmer.
Och så skänkte den stora allmänheten, rörd af fru Strömmers vädjande till dess barmhertighet, en hel del saker.
Handlande Pettersson gaf ett stycke förlegad sits, handlande Lans ett dussin osäljbara parfymer, spanske konsuln en stor oljetafla o. s. v.
Inez arbetade på en divanmatta, hvars mönster hon sjelf ritat, något som hon också geraa påpekade.
Ett par näpna amoriner, ridande på hvar sin praktfulla fjäril, bombarderade hvarandra med rosor, purpurfärgade, ljusröda, mossgula, alabasterhvita.
Den dagen barmhertighetsinyroma voro hos konsulinnan Gejer, kom värdinnans bror, stadsarkitekten, in och konverserade med damerna.
— Jag har hört så mycket talas om er divanmatta, sade han till Inez, hvilken höll på att bottna.
Kan man få se den?
— Gerna.
Hon vecklade ut arbetet.
Arkitekten tog upp pince-nezen och klämde den fast på sin trubbiga näsa.
— Förtjusande!
utbrast han.
— Tycker ni, sade Inez och smålog.
— Ni har artistiska anlag, sade arkitekten utan att vända blicken från mattan.
— Det påstod också professor Ahlander, hvilken umgicks hemma.
Han ville nödvändigt, att jag skulle gå in vid akademien, men det ville inte pappa och mamma veta om.
— Är doktorinnan konstvän?
sporde arkitekten och satte sig vid sidan af Inez.
Jag är icke blott konstvän — jag är entusiast.
Det är i synnerhet för taflor jag svärmar.
Och så skildrade hon konstintrvck från sina resor.
Rafael var gudomlig, Michelagniolo imponerande, Lionardo da Vinci magnifik etc. etc.
— Hvad tvcker doktorinnan om den nederländska skolan?
— Illa!
Det fins ingenting upplyftande i den.
Dessa plumpa figurer, råa uppträden, smutsbruna färger äckla mig.
Hvar gång jag står framför en nederländsk genrebild, är jag fardig att vända mig till någon af de vakter, som trampaen i hälame, och säga som Ludvig XIV: Qu ’ on m ’ ôte ces magots là!
Arkitekten log.
— Ja, jag tycker ej heller om de nederländska inästame, sade han och vred sina tunna mustacher, och kan ej förstå, att man nu för tiden skattar dem så högt, men smaken är skämd, ja ...
Här afbröts konversationen af en piga, som bad arkitekten komma ut, ty der var en herre, som ville tala med honom.
När Inez steg ner för konsul Gejers trappor, var hon vid briljant lynne.
Berömmet, samtalet om konst och clet eldiga spanska vinet hade lifvat upp henne.
Hon smågnolade, då hon gick öfver torget.
Pang ... pang ... pang.
Det var tre tornklockan slog.
Så länge de hållit ut i dag!
Nu satt väl hennes man och väntade på maten.
Hon sprang det lilla stycke som återstod, rusade in i förstugan och ryckte i klocksträngen.
Karin öppnade.
— År han på sitt rum?
— Nej, han sitter i matsalen och äter.
Äter!
Det hade aldrig händt förr, att han ej inväntat henne.
Hon tog hatten och kappan af sig och trädde med klappande hjerta in i matsalen.
— God middag.
— God middag, sade doktorn och lät förläggsskeden dyka ner i soppskålen.
— Jag kommer något sent, sade hon ...
Vi liöllo längre ut än vanligt.
— Jag trodde, att du ej kom hem till middag, sade doktorn, derför satte jag mig tül bords.
Hoppas du ursäktar min oartighet.
Gudskelof, han var ej ond.
Hon satte sig midt emot honom.
Doktorn betraktade henne småleende en stund, men till sist brast han ut i ett gapskratt.
31 — Du tror visst att det är stor middag, sade hanT eftersom du kommer så sent och är uppsträckt i handskar.
Inez blef pionröd.
I hastigheten hade hon glömt handskarne.
Hon drog dem af med små nervösa ryck, ruHade dem tillsamman och slungade dem sedan bort i ett soffhörn.
— Hvad ha vi till middag i dag?
sporde hon efter en lång paus.
— Biff och fruktsoppa, min lilla husfru.
Åter igen rodnade Inez.
Karin kom in och satte två karotter på bordet.
Inez tog en biff och ett par potatis.
Hon skar biffen i små tärningar, hvilka jémte några potatissmulor uppfångades på silfvergaffein och fördes långsamt in i den halföppnade munnen.
Efter en liten stunds förlopp lade hon gaffeln ifrån sig.
— Är du redan mätt?
sporde doktorn.
— Ja, jag var inte hungrig.
— Inte hungrig!
Den visan hör jag dag ut och dag in.
Inte hungrig!
Tacka fan för det.
Du förderfvar dig ju med slisk och söta viner.
Du får inte längre vara med om det der förbannade förmiddagsspringet.
Jag förbjuder dig.
— Förbjuder?
Hennes läppar krökte sig spotskt
— Ja, jag förbjuder dig — ej i egenskap af make utan som läkare.
— Åh, det är ej af hänsyn till min helsa, det är blott derför att du missunnar mig det lilla nöjet, sade hon gråtfärdig.
— Missunnar!
Nej, Gud bevars — det nöjet är inte afundsvärdt.
— Du vill aldrig, att man skall roa sig.
— Misstag!
Jag såväl som alla andra läkare vet mycket väl, att menskan behöfver förströelse.
Derför att jag finner behag i studier begär jag inte, ' att du skall dela min smak.
Jag har ingenting emot, att du hvarenda dag går till fru Per eller fru Pål, men jag vill ej, att deras lyx med trak-tering skall göra dig skada.
Vinet förstör ditt hufvud och sötslisket din mage.
— Du menar, att jag dricker mig full, skrek hon och reste sig häftigt från bordet.
— Doktorn sade ingenting, han blott såg på henne med en så förebrående blick, att hon strax ångrade hvad hon sagt.Hon kastade sig i soffan och brast i våldsam gråt.
Doktorn gick bort och lade sin arm om hennes hals, drog hennes motsträfviga hufvud till sig och betäckte de glödande kinderna med kyssar.
— Stackars liten!
Du skall inte gråta, sade han.
Om du lofvar bot och bättring, skall jag förlåta dig.
Småleende lofvade hon både bot och bättring.
Hon skulle hvarken smaka en droppe vin eller röra en bakelse
— det skulle hon inte.
Samtliga damerna föraktade hon ... riktiga sladdergäss, som ej pratade om annat än mat och pigor.
Men då hon gett sig i leken, måste hon ju hålla streck.
Det var Gud ske lof snart slut.
— Eftersom du är så snäll, skall du få en belöning, sade doktorn och tog fram ur bröstfickan ett bref.
— Från mamma!
jublade hon.
Rekommenderadt!
— Ja, jag tog mig friheten utqvittera det, då jag var på posten.
Hon slet af kuvertet och läste.
Älskade dotter!
Tusen tack för ditt sista bref.
Gläder mig, att du fortfarande trifs, och att din man är så snäll mot dig.
Du kan ej tro hvad vi äro mycket borta.
Middagar, supéer, konserter och teaterbesök i oändlighet.
I går voro vi på stor middag hos franska ministern.
Der må du tro var gentilt.
Jag låter matsedeln medfölja, ty jag vet, att det skall roa dig att se den.
Jag hade på mig för första gången en lavendelfargad sidenklädning, som mamsell Ågren sytt.
Du kan inte tro så charmant väl den satt.
Pappa sade, att jag såg ut som en tjugo års flicka i den.
Min helsa är klen — jag har sådana rysliga anfall af migrän, och pappa lider af magsyra.
Doktorn har sagt, att vi nödvändigt måste till någon badort
Efter långa öfverläggningar ha vi bestämt oss för Ronneby, ty dit komma de flesta af våra bekanta.
Vi afresa fram i juni.
Inneliggande postremissvexel vill pappa, att du och din man skola använda till en sejour sammastädes.
I gårdagensAftonblad står, att din man är beviljad en månads tjenst-ledighet från och med den 1 juni.
Det passar ju sig charmant.
Du frågade hurudan sommarmoden blir.
Grefvinnan Ankarspets, som härförleden kom hem från Paris, säger att man derstädes brukar toaletter i rococostvle.
Mera har jag ej att skrifva om.
Hoppas snart få omfamna dig, min engel.
Framfor pappas och min vördnadsfulla helsning till din man.
Jag kysser och klappar dig i tankarna och ber Gud bevara dig.
Skrif snart till din tillgifna
Mamma. »
Strålande af glädje räckte Inez brefvet åt sin man, hvilken småleende stafvade sig genom labyrinten af petiga bokstäfver.
: — Så roligt att få träffa dem, utbrast Inez gång på
gång-
När doktorn slutat brefvet och återlemnade det samma, sporde hon:
— Är det sant, att du fått tjenstledighet?
— Då följer du väl med till Ronneby?
— Kan ej.
— Derför att jag skall ut i skärgården.
— Ut i skärgården!
Kan det vara något nöje att bo * i en eländig fiskarekoja och endast se nakna stenar och det evinnerliga hafvet och så inte ha någon att umgås med?
— Det är inte för mitt nöjes skull som jag far.
Du har måhända sett i tidningen, att kopporna häija alldeles gräsligt derute.
Läkarehjelp ha de hvarken råd eller tillfälle att skaffa sig.
Jag vill efter hvad i min förmåga står söka bistå dem.
Ger sjukdomen med sig, reser jag inte till Ronneby, ty jag har en viss afsmak för marknadslifvet i detta modema Betesda, utan till Norge.
Du bör derför inte slå Ronneby ur hågen.
Inez sade ingenting, fast hon fann sin mans beslut högst besynnerligt.
I doktorns hus blef det stor brådska.
Två sömmerskor arbetade från morgon till qväll på toaletter till badsejouren.Tre nya klädningar syddes, och alla de gamla obrukade omändrades.
Hela eftermiddagen gjorde Inez ej annat än studerade modjoumalen.
Tiden gick så hastigt, att hon blef riktigt förundrad, då väggalmanackan öfver doktorns skrifbord visade den 31 maj.