Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r aldrig skulle kunna stifta lag, eller ändra eller upphäfva sådan, så snart saken rörde bestämmelser huru straff skulle verkställas, eller ett straff förvandlas till ett annat.
Huru man än betraktar de af Lag-Utsk:t andragna kardinalskäl emot motionärens förslag, lära de icke kunna antagas vara hållbara.
Om det lämpliga i förslaget kunna visserligen olika meningar göra sig gällande, men om det grundlagsenliga deri synes mig icke böra vara tvifvel.
Det motstånd emot dödsstraffets afskaffande, som uppenbarar sig i Lag-Utsk:ts afstyrkande Retänk., var mig ingalunda oväntadt.
Samma motstånd, hufvudsakligen från samma sida, uppenbarade sig äfven då, när frågan om spö- och risstraflens borttagande ur lagen vid flera riksdagar utgjorde föremål för R.
Afven då förespådde man vådliga rubbningar i rättstillståndet; äfven då sökte man med hvarjehanda invändningar få saken undanskjuten för att slippa lösa frågan.
Dessa straff afskaffades emellertid utan att någon våda uppstått.
Ett likartadt förhållande skulle visa sig, derom är jag fullt öfvertygad, om dödsstraffet utplånades ur strafflagen eller icke verkställdes under en längre tid. 465 Dea 17 Mars e. m.
Motionären har åberopat ett oss nära liggande exempel, tom i sanning är lärorikt och förtjenar att uppmärksammas.
Detta är exemplet af Finland, der icke någon enda afrättning egt rum under de sistförflutna 40 åren eller allt sedan 1826.
Genom en författning af nämda år och en senare af år 1848 är nemligen förordnadt, att de i 1734 års lagbok för vissa brott utsatta dödsstraff icke vidare skola tillämpas, utan dödsstraffet alltid omedelbart förvandlas till straffarbete för lifstiden i Sibirien.
Några menliga följder af ett sådant suspenderande af dödsstraffet har imellertid icke visat sig i Finland.
Allmänheten är der tvärtom synnerligen belåten att slippa se de ohyggliga skådespelen af offentliga afrättningar, och den komité, som der, för några år tillbaka, skulle afgifva förslag till ändringar i brottmålslagen, kunde derför, med stöd af en under lång tid vunnen erfarenhet om dödsstraffets obehöflighet för den allmänna rättssäkerheten, föreslå detta straffs upphäfvande.
Landtdagen i Helsingfors 1864 tillstyrkte också, i likhet med komitén, samma straffs utgående ur lagen.
Att förslaget icke blifvit lag ännu, beror deraf att regeringen vägrat sin sanktion.
Då icke någon med fog kan påstå att det svenska folket i närvarande stund befinner sig i ett sämre sedligt tillstånd än det finska — ett folk för oss så kärt, med gemensamma seder och traditioner, med samma religion, samma språk, samma 1734 års der ännu gällande lagbok — torde man med största sannolikhet kunna antaga, att om afrättningar i Sverige inställdes för en längre tid, skulle deraf icke några menliga följder visa sig, lika litet här som i vårt grannrike.
Under det att finnarne varit förskonade redan i 40 år från åsynen af den blodiga rättvisans kraf, hafva här i Sverige under samma 40 år eller sedan 1826 icke mindre än trehundranittioen afrättningar egt rum; för hvad ändamål? frågar man.
Jo, för att upprätthålla dogmen om dödsstraffets nödvändighet.
Man antager denna nödvändighet och tor derpå, derför afrättar man då och då någon delinqvent för att bevisa denna nödvändighet och tröstar sig dermed, att den i en landsort upprättade stupstocken dock skall afskräcka brottsligt sinnade menniskor i alla landsändar från brott.
Huru ytterst ringa denna afskickning dock verkar, bevisas deraf, synes mig, att man har så många exempel af grofva brott, begångna ofta omedelbart efter en afrättning, och att dråpare och mördare vanligen förut varit åskådare af afrättningar.
Ja, den man, hvilken förlidet år under de gräsligaste omständigheter, som våra brottmålsannaler veta att omtala, begått flera giftmord, hade varit vittne till en afrättning, utan att det blodiga minnet deraf kunde tillbakahålla honom att begå brott, om hvilkas stränga bestraffande han säkerligen icke var okunnig.
När dessutom en brottsling har många möjligheter för sig att icke det strängare alternativet eller dödsstraffet skall tillämpas, att nåd så rikligen utdelas, att icke en bland 10
Iifdömde behöft eller behöfver frukta dödsstraffet, så torde böra medgifvas att den mycket omtalade helsosatnma fruktan, som hotet i la - Den 17 Mai» e. m. 465 gen om dödsstraff skall utöfva, reduceras till ett tomt hot, som blott väcker lanke på mindre rättvisa, när det då och då skall hringas till verklighet.
Vi kunna visserligen åberopa för oss 2 års erfarenhet, då vi icke haft afrättningar.
Så långt några underrättelser gå tillbaka i tiden, är det blott under 2 år och dessa inom det senaste årtiondet, som det svenska folket sluppit åskåda afrättningar.
Dessa minnesvärda år äro år 1856 och 1865.
Under dessa år har icke någon delinqvent blifvit aflifvad.
Jag vågar fråga: kan någon af er, mina herrar, med skäl säga att den allmänna rättsordningen under dessa begge år stått på spel eller äfventyrat något i saknad af bila och stupstock?
Har icke hvar och en af oss lefvat lika trygg till person och egendom under dessa år som under t. ex. 1855, då 8 afrättningar skedde, eller under 1858, då ej mindre än 14 exekutioner verkställdes, eller under 1864, då 3 brottslingar aflifvades?
Om vi alltså erfarit, att vi under 2 år af sista decenniet kunnat upprätthålla rättsordningen i landet utan afrättningar, är det icke största sannolikhet för antagandet alt ett inställande af alla afrättningar under ett tiotal af år, såsom motionären föreslagit, skulle visa alldeles samma resultat?
Jag är öfvertygad derom, och resultatet skulle säkerligen lugna de nu tveksamme och betänksamme.
Jag frågar vidare: är det icke tänkbart, är det icke möjligt, att bland dessa 391 under de sista 40 åren afrättade personerna något oskyldigt hufvud fallit?
Jag säger icke att så skett, jag hoppas att så icke skett.
Men jag säger att det är tänkbart, alt det ligger inom möjlighetens område, att sådant kunnat hända.
Om jag ur en domstols arkiv uttager 391 domar i civila mål och frågar?
är det icke möjligt att domstolen vid afgörandet af dessa mål kunnat misstaga sig?
Man skall säkerligen härtill svara: mycket möjligt.
Om jag deremot framtager 391 dödsdomar och gör samma fråga, kan man väl lemna annat svar?
Det måste vara möjligt, att misstag kunna ega rum lika väl i brottmål som i civila mål.
Och om det således är möjligt att en oskyldig kan, genom domens misstag, tillfogas i en hånad rättvisas namn den allra största orättvisa, är icke detta redan ett skäl att afskaffa användningen af ett straff, som kan medföra en irreparabel rättsförlust.
Hos oss hafva justitsmorden lyckligtvis varit ytterst sällsynta, och i senare tider känner jag icke derpå något exempel, men der dödsfången, såsom dock någon gång händt, i sista stunden på afrättsplatseD bedyrat sin oskuld, föreligger likväl onekligen alltid en sorglig misstanke om domens rättmätighet.
I andra länder, särdeles i England, hafva justitsmorden icke varit så alldeles sällsynta.
Man har till och med i England, för att likasom förgylla en dålig sak, hittat på en egen benämning och kallat dessa bevisliga justitsmord, der den afrättades oskuld blifvit ådagalagd, »legal accidents» eller olyckshändelser genom lagen. 464 Den 17 Mars e. m.
Men ännu några ord, innan jag slutar, om den demoraliserande verkan af dessa offentliga afrättningar, hvilka manjöreställer sig vara nödvändiga för att afskräcka från brott.
Åskådandet af dessa blodiga sorgespel, dit eri tanklös, rå massa vanligen rusar allena för att frossa af lidandet, tillfredsställa hämdkänslan eller nyfikenheten, eggar blott till blodtörst och förvildar i stället att förmildra sinnet.
Då staten i sina lagar förkunnar menniskolifvets oantastlighet och att den skall straffa öfverträdelsen häraf, så vederlägger staten sjelf principen för menniskolifvets oantastlighet och helgd hvarje gång bödeln anbefalles att fullborda sin sorgliga embetsförrättning.
Dessa offentliga afrättningar, i stället för att afskräcka, vända helt och hållet den tilistädeskomna hopens tankar på brottslingens person.
Man glömmer brottet för personen.
Går delinqventen lugn, med stadiga stag till stupstocken, helsås han af mängdens jubel såsom en hjelte och man skänker honom sin aktning; går han ångerfull och gråtande sitt öde till mötes, betraktas han såsom en martyr för samhällsrättvisan, och mängden visar honom sitt medlidande, sina sympatier.
I hvilketdera fallet som helst fästes vid hans person ett skadligt interesse och hågkomsten af hans brott träder alldeles i bakgrunden.
Deremot, om en brottsling dömes till straffarbete på lifstid, känner icke någon medlidande med honom.
Han anses skola lida sina gerningars lön, och något specielt intresse kommer ej att fästas vid personen.
Då vi läsa 1734 års lagbok och se de der för en mängd förbrytelser upptagna qvalificerade och enkla dödsstraff, kunna vi ej tilfbakahålla vår förvåning att för 132 år tillbaka lagen kunnat skrifvas så och att de flesta af dessa straffbestämmelser ända till våra dagar qvarstått i lagen.
Men den tid skall komma, kanske redan under nästa generation elter oss, då man skall lika mycket förvåna sig öfver huru dödsstraffet kunnat inflyta i 1864 års strafflag och att man ännu 1866 söker försvara detta straff.
Jag tror fullt och fast på civilisationens segrande makt, och likasom den förut ur vår lagstiftning fördrifvit stegel och hjul och bål, spö- och risstraff och skampålen, så skall ock samma makt rätt snart, jag hoppas det, ur vår lagstiftning utplåna den sista qvarlefvan af medeltidens barbari — dödsstraffet.
På grund af hvad jag sålunda haft äran andraga, vågar jag vördsamt anhålla om afslag på Lag-Utsk:ts Betänkande och bifall till Biksdagsfullrnäktigen Rosenbergs motion på det sätt, som jag i min till Betänk:t vidfogade reservation föreslagit.
Den siste talaren har upp gifvit, att detta Betänk, skulle vara af 2 Stånd bifallet.
Jag får anhålla, att Riddarh.-Sekreteraren måtte få upplysa, huruvida så förhåller sig.
I ani. häraf tillkännagaf undertecknad, att Preste- och BorgareSt:n bifallit Lag-Utsk:ts förev:de Betänk., men att Bonde-St. afslagit detsamma
Den 17 Mars e. ni. detsamma och för sin tiel antagit en författning af följande lydelse : »Med nppliäfvande för en tid af tio år af allt hvad strafflagen af den 16 Februari 1864 innehåller ang:de dödsstraff, förordrias sorn löljer:
För brott, som enligt strafflagen med dödsstraff belagdt är, skall till straffarbete pä lifstid dömas.» Gr.
Mörner; l)å vid sådant förhållande frågan redan är för denna riksdag lallen, torde det icke vara skäl att derpå spilla inånga ord.
Enligt min åsigt kan det, lindrigast sagdt, vara tvifvel onderkastadt, huruvida det beslut, Bonde-St. i denna fråga lättat, är fullt grundlagsenlig!.
Vi ega rätt att ändra, npphäiva och stifta civil-, kriminal- och kyrkolag, men vi hafva ej rätt att bredvid en lag, som gäiler, äfven bibehålla en annan, sorn är suspenderad.
St:r kunna för sin del besluta dödsstraffets afskaffande och sedermera åter upplifva det, i händelse det skulle visa sig, att det förra beslutet ej varit lämpligt, men deremot tror jag ej, att It.
St:r kunna besluta, att en lag skall stå qvar, men för en viss tid icke efterlefvas.
Då jag således ej kan gilla, att It. o. Ad. under den sista tiden af sin tillvaro skulle fatta ett, åtminstone enligt min åsigt, ej fullt grundlags enlig! beslut, anhåller jag om bifall till Lag-Utsk:ts nu föredragna Betänk.
Fril), af Ugglas, Gustaf:
Utan att vilja ingå i bedömande af lämpligheten eller olämpligheten af dödsstraffet, ber jag att endast få hålla mig till den formelia sidan af saken.
Man har föreslagit suspension af dödsstraffet under vissa år. 87:de §:ii B.
F. säger icke något annat än, att B.
St:r ega alt stifta allmän civil-, kriminal- oell kyrkolag och att sådan förut stiltad lag förändra och upphäfva, och lika med Gr.
Mörner anser jag det minst sagdt tvifvelaktigt, huruvida grundlagen tillerkänner R.
St:r rätt att suspendera gällande lag.
För öfrigt skulle en sådan suspension ingripa på visst sätt i Konungens benådningsrätt.
Då härtill kommer, att frågan för denna gång fallit genom tvenne Stånds bifall till Utsk:ls hemställan, och att inom några månader en ny riksdag sammanträder, der det af Hr Olivecrona åsyftade mål kan i fullt grundlagsenlig och fullt lämplig ordning vinnas, genom väckande af motion om dödsstraffets alskaffande, hemställer jag att B. o. Ad. ville godkänna Utsk:ts Betänk.
Då jag icke varit ledamot i Utsk:t vid behandlingen af detta ärende, behölver jag icke göra mig till riddare för Utsk:ts skäl.
Det må vara huru som helst nied grundlagsenligheten af dödsstraffets suspension, men den synes mig i alla fall vara i hög grad oformlig.
Jag instämmer med Hr Olivecrona deruti, att dödsstraffet bör h. o. Ii. utstrykas ur vår lag, och jag är öfvertygad om, att så äfven förr eller sednare H. lil. 30 4B6
Den 17 Mars e. m. kommer att ske, men jag kan dock icke gilla den åtgärd, hvarom här är fråga.
Ändamålet med den föreslagna åtgärden, är endast. att man tinder tiden skulle kunna hemta erfarenhet, om rättssäkerheten kan förutan dödsstraffet upprätthållas; vill man se detta, hör man, enligt min tanke, upphäfva lagen om dödsstraffs tillämpning och, derest man finnér behöfligheten af den gamla lagen, återtaga denna.
För öfrigt skulle, sedan de öfriga Stånden redan bifallit Utskits hemställan, R. o. Ad. genom ett bifall till Hr Olivecronas förslag endast afgifna en opinionsyttring, hvilken icke kunde vara af någon betydelse, då så få af R. o. Ad:ns medlemmar ansett tiden vara inne för dödsstraffets fullkomliga upphäfvande.
Jag yrkar bifall till Utskds hemställan.
Ehuru jag, i likhet med Hr Olivecrona, icke kan i 25 och 90 §§ma R.
F. finna något hinder för R.
St:r att bifalla ifrågav:de förslag, och ehuru jag, derest förslag i stället blifvit framstäldt att afskaffa dödsstraffet i Sverige, nu dertill skulle lemnat min röst, anser jag dock högst olämpligt, att R.
St:r på det sätt begagna sia af sin lagstiftningsrätt, att de för 10 år suspendera dödsstraffets tillämpning och får derföre anhålla om bifall till Utskrts hemställan.
Jag ber att med några få ord få bemöta deri af några talare framstälda anmärkning, att suspenderandet af en lags verkan skulle vara, om ej olaglig, dock ovanlig.
För ögonblicket erinrar jag mig visserligen ej något i all här i Sverige, att en strafflags bestämmelser blifvit suspenderade för någon tid; men väl i afseende på andra lagar.
För att sålunda anföra exempel, må vi erinra oss att flera gånger de exekutiva lagarnes stadganden, rörande äfventyr för uraktlåten betalning af gäld, blifvit suspenderade genom s. k. moratorier.
Under riksdagen 1857, under den inträffade penningekrisen, väcktes, om jag ej missminner mig, motion ang:de suspension för viss kort tid af vexel-lagens stränga bestämmelser, ehuru sedermera motionen återtogs, när hjelp ur förlägenheten på annat sätt erhållits.
Shr hafva ock, med afseende på sin egen banks skyldighet att med silfver inlösa sina förbindelser, under många år suspenderat lagens påföljder, intill dess myntrealisation inträffade 1834.
Suspension af lagens gällande kralt är väl derför hos oss icke utan exempel.
I utlandet äro sådana åtgärder visserligen icke sällsynta.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Lag-Utsk:ts förev:de Betänk och dels al Hr Olivecrona, att R. o.
Ad, med afslag derå, matte antaga det förslag, som han i sin vid Betänk:t lögade reservation afgifvit; framställde Hr Gr. o.
Landtm, propos. på bifall till Betänk:t och, då dervid svarades Oen 17 Mars e. m. 467 mänga ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 28 sisth Februari och 3 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 26, i ani. af väckt motion om dödsstraffs verkställande medelst fallbila.
Jag får anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, ville låta upplysa, huru denna fråga blifvit afgjord inom de öfriga Stånden.
Med anledning häraf tillkännagaf undertecknad, att LagUtsk:ts nu föredragna Betänk, blifvit af de tre öfriga Riks-St:n bifallet.
Vid sådant förhållande anser jag lämp ligast, att äfven R. o. Ad. lemnar sitt bifall till Utskits hemställan.
Hr Treffenberg, Gurry:
Jag skall icke tvista med LagUtsk:t i den formella delen af denna fråga, eller huruvida en lagförändring må erfordras lör vinnande af det med motionen afsedda syftemål.
Sådant beror naturligtvis af den större eller mindre vigt man fäster vid sjelfva saken.
Att jag emellertid icke är ensam i min åsigt, att det föreslagna förändrade sättet för dödsstraffets verkställande bor omgärdas med civillags helgd, det visar sig deraf att redan lagkomitén föreslagit sådant.
I allt fall är det gifvet att, om Utsk:t velat sjelfva saken, den form, i hvilken min motion uppträdt, icke bordt bereda Utsk:t någon förlägenhet, då det naturligtvis stått Utsk:t öppet att med sig adjungera Ekon.-Utsk:t vid ärendets handläggning.
Men, som sagdt, jag håller ej mycket på den formella delen af frågan, men så mycket mer på den reella; och i detta hänseende måste jag bekänna, att den utgång motionen rönt, öfverraskat mig, ty jag hade verkligen föreställt mig att denna motion hörde till antalet af dem, som endast behöfde väckas för att bifallas.
— Också har Utsk:t riktigt nog aktat sig för att ens omnämna, än mindre vederlägga de skäl jag till stöd för motionen anfört, utan har Utsk:t i stället, såsom skäl för sitt afstyrkande, endast uttryckt den förmodan, att, under tillämpningen af den nya strafflagen, verkställandet af dödsstraff skulle blifva alltmer sällsynt.
Detta sätt att argumentera, som, inom parentes sagdt, tager sig sällsamt ut, då man besinnar att Utsk:t i nästföregående Betänk, afstvrkt ett väckt förslag om dödsstraffets suspenderande, kan jag icke godkänna.
Att, då förslag blifvit vackt om ändring i ett bestående förhållande, icke ingå i undersökning, om detta förhållande i något afseende är oriktigt och erfordrar rättelse, och om i sådant fall den föreslagna förändringen må finnas lämplig, utan inskränka sig till uttalandet af den förhoppning, att förhållandet, det må nu vara så orimligt som 468 Den 17 Mars e. ni. helst, skall småningom upphöra; detta innehar ett förfaringssätt, som, efter mitt förmenande, icke låter förena sig med de anspråk på utredning af en fråga, som man har rätt att ställa på ett Utsk.
Och dessutom — hvad berättigar väl Utsk:t till det antagande, att dödsstraffet hädanefter kommer att tillämpas mera sällsynt, än under de sednare åren skett?
Jo, svarar Utsk:t förmodligen, domstolarnés i nya strafflagen grundade rättighet att, i stället för dödsstraff, alternativt adomina straffarbete för lifstiden.
Alen man glömmer då, att detta alternativ före nya strafflagarnes införande ersattes al Konungens benådningsprerogativ, som då naturligtvis hade större utrymme för siri verksamhet, och att detta prerogativ då utöfvade samma inflytande till minskande af exekutionernas antal, som det ofvannämnda alternativet nu.
1 fall, der inga förmildrande omständigheter förekomma, måste domstolarne döma till diiden, och jag ser knappast att Konungens benådningsrätt der kan träda emellan.
Icke lärer man väl kunna föreställa sig, att då Konung och St:r bibehöllo dödsstraffet i den nya strafflagen, deras mening varit, att dödsstraffet skulle qvarstå endast såsom ett tomt straffhot, endast såsom en lagvålnad redan vid den nya lagens födelse; utan meningen måtte väl varit, att straffet i vissa svårare fall skulle tillämpas.
Icke heller lärer man kunna antaga, att Konungens Stats-Råd och Högsta Domstolen, då de skola yttra sig öfver de lifdömdes nådeansökningar, skola anse sig berättigade att lyssna till ingifvelser, härledda ur de opinioner om dödsstraffets lämplighet, som dessa embetsmän må halva omfattat, utan deras samveten måtte väl kräfva, att de för sig uppställa den frågan, orri, efter de i lagen nedlagde grundsatser, benådningsskäl lörefinnas.
Ilet torde dröja länge innan dödsstraffet kommer att ur lagen utgå.
Meningarne om dess nödvändighet äro ännu mycket skiljaktiga, äfven om man gerna ville tro, att abolitionisterna allt mer och mer vinna terräng.
Men denna fråga hör då lyckligtvis till dem, som ännu icke blifvit föremål lör sådan agitation och på sådana områden, att man ju icke kan få hysa en från pluraliteten afvikande mening, utan att hli ansedd som bornerad.
Under sådane förhållanden finner jag det af Lag-Utsk:t anförda skäl väga ringa eller intet, och det kunde då kanske löna mödan att väga mina skäl, sådana de i motionen blifvit antydda.
De äro hvarken många eller invecklade.
Jag har ej motionen tillhands, så att jag kan upprepa ordalagen, men hufvudsumman deraf var att det sätt, hvarpå dödsstraffet nu verkställes, är i moraliskt och estetiskt afseende vidrigt, att det utöfvar ett förvildande inflytande på menigheten, som åskådar exekutionerna, och att det innefattar en omensklighet både mot bödeln och delinqventen.
Giltigheten af några bland dessa skäl kan naturligtvis icke bevisas, utan endast kännas; ty om tycke ock smak kan ej tvistas, Säger mig någon, att på honom gör en exekution, verkställd med guillotin, obehagligare intryck än en sådan utförd med handbila, så erkänner jag att jag står svarslös.
Men jag tror, det den i sund rigt - Den 17 Mars e. m. nirig utbildade estetiska känslan skall gifva mig rätt deruti att vidrigheten af det hemska skådespelet minskas, om det sorgliga väfvet utföres af maskinen, i stället för af menniskohanden.
Betecknande är också det faktum att uppfinningen af guillotinen utgått från franska folket, hvars säkra instinkt i alla frågor, som röra den bildade smaken, och obenägenhet emot allt som på ett obehagligt sätt afficiera!' känslan, äro allmänt erkända, och att exemplet smittat, vet man, ty både i Belgien och Italien lärer guillotinen vara införd, och att i Danmark förslag om dess införande för några år sedan väcktes, erinrar jag mig med visshet, ehuru utgången är mig obekant.
Att det vidare ligger någonting onaturligt uti alt låta dödsstraffet verkställas medelst rnenniskokraftens omedelbara användande, det synes mig enhvar böra santera, och den instinktlika vederviljan deremot hos folket redan från gamla tider visar sig bäst deraf att 1734 års lagstiftare funno nödigt särskildt föreskrifva, att skarprättarens yrke ej fick nesligt hållas, eller han från ärligt folks umgänge stängas.
Att exekutioner kunna verkställas med iakttagande af grannlagenhet lör deras känslor, som äro utsedda till verkställare, det visar sig af det förfarande, som vid fusiljeringar inom franska armén eger rum.
Halfva antalet af det för exekutionen bestående antal gevär laddas skarpt, andra hälften löst, hvarefter gevären utlottas på manskapet, som ej varit närvarande vid laddningen, och bland hvilket följaktligen ingen vet huruvida det är han som sträckt den döde kamraten till marken.
Hvilken himmelsvid skilnad emellan den finkänslighet, med hvilken en sådan exekution verkställes, och den brutalitet, med hvilken man tillvägagår vid våra afrättningar.
Det sätt, på hvilket dödsstraffet hos oss verkslälles, innefattar ändtligen en omensklighet mot den lifdöinde till följd af den osäkerhet, som med straffets verkställande är förenad, och hvilken är så stor, att man snarare må undra på att detta strafisätt någonsin lyckas, än att det någongång misslyckas.
Också anför redan Lagkomité!! på sin tid såsom skäl för dess förslag att fallbila skulle införas, följande: »Valet af detta verkställigbetssätt är föranledt af den genom erfarenheten nogsamt utrönta osäkerheten af halshuggning genom handbila elier yxa.»
Vår gamla lag visste hvad deri gjorde, då den stadgade straff för skarprättare, som, då missgerningsman alstraffades, af »oförstånd eller fylleri och dryckenskap» begick märkeligt fel —- observera märkeligt fel; ty att en så onaturlig förrättning skulle kunna verkställas utan fel, att en menniska med kött och blod skulle kallblodigt kunna afhugga hufvudet på en annan medmenniska, utan att begå fel dervid, det vågade man ej förutsätta, men hvad man förutsatte, var att ruset skulle stärka modet, förvirra hjernan och förvilda hjertat.
Man må ock tänka sig den lifdömdes känslor.
Skall ej den sista rediga tanken vara bemängd med fasa för att straffets utförande kunde misslyckas?
Endast vanlig barmhertighet kräfver afskaffandet al detta straffsätt.