Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När sådant verkligen skett, bör man ej säga, att det ej vidare kan inträffa.
Derföre och då en ändring, föranledande till mera säkerhet mot glömska och försummelse, är nyttig, tillstyrker jag alt 88 §:s 32 Den iG November f. m. senare moment må erhålla följande lydelse:
De förklaringar öfver Lagens rätta mening Högsta Domstolen med Konungens bifall j gifver , skola Rikets Ständer vid nästpäifoljande Riksdag till godkännande meddelas, och., om de ogillas, upphöra att vara gällande.
Grundlagen föreskrifver, att anmärkningar, som framställas vid ett ConstitutionsUtskottets Memorial af den beskaffenhet, som detta, skola, för att föranleda till återremiss, förklaras utgöra Ståndets gemensamma tankar.
Till svar på den motsatta anmärkning, som här blifvit gjord, får jag blott erindra, att Riddersapet och Adeln om jag minnes rätt, en gång antagit, att låta alla anmärkningar, som gjordes, få utan åtskilnad gälla såsom Ståndets gemensamma tankar, för att kunna åtfölja återremissen.
Detta tror jag också vara det enda möjliga sätt, att oväldigt förfara; ty ConstitutionsUtskottet kan, om discussionen stympas, svårligen fatta de fragmenter deraf, som. detsamma meddelas.
Det är endast under denna förutsättning jag anhåller, att mitt förslag till 88 §:ns redaction måtte komma under Utskottets pröfning; ty eljest få vi, om dess Memorial icke godkännes, 4 särskilta voteringar, för att utröna Ståndets gemensamma tankar om de uppgifna förslagen till ändringar.
En annan formfråga har Friherre Cederström väckt, den nemligen, om icke anmärkningar, som göras vid eri Kongl. Den 16 November f. m. 33 Kongl. Maj:ts Proposition till Grundlagsförändring, hvilken ConstitutionsUtskottet tillstyrkt, skola utan vidare pröfning för ögonblicket hvila intill nästa Riksdag.
Men all tvekan i detta hänseende tyckes mig böra förfalla, om man med 81 §. jemförer den 56, hvarest står: jFrågor om förändringar af Stadganden i Grundlagarne varda på följande sätt behandlade.
Tillstyrker
ConstitutionsUtskottet hvad en Riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagit, eller utlåter sig Utskottet med till- eller afstyrkande ä en af Konungen i lika ändamål gjord proposition ; varde Utskottets yttrande vid samma Riksdag öfverlemnadt till Rikets Ständerhvilka vid densamma må derom kunna öfverlägga; men icke vid densamma besluta.
Göras i Rikets Ständers Plena icke några anmärkningar emot ConstitutionsUtskottets yttrande ; hvile detsamma såsom ett Rikets Ständers Utlåtande hvaröfver först vid nästa Riksdag _, och då endast med Ja eller Nej skall kunna beslutas j och gälle då föreskriften i y5 Riksdagsordningen.
Göras åter i RiksStåndens Plena emot Utskottets yttrande anmärkningar; blifve dej hvilka hvarje
Riksstånd särskilt förklarar utgöra dess gemensamma tankar j till ConstitutionsUtskottet hänvisade.
Ridderskapet och Adeln finnér således, att Kongl. Maj:ts Propositioner ej äro undantagne från att återremitteras till 5o H. 3 34 Den 16 November f. m.
ConstitutionsUtskottet, och enär tvenne §§. i Grundlagen stå i strid med hvarandra, vet jag ej något bättre sätt till sakens afgörande, än att förfara såsom förut brukligt varit.
Om jag ej bedrager mig, fanns bland de förslag till Grundlags-ändring, som vid denna Riksdag förevarit, äfven ett till undanrödjande af motsägelsen mellan dessa §§.; men det blef afslagit, i anseende till en felaktig redaction.
Om det gick ut på att göra 81 §. lika med 56, eller 56 lika med den 8i, det minnes jag icke.
Således anhåller jag, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes yttra sig, huru målet enligt praxis skall behandlas, antingen efter 56 eller 8i §., för att få veta, om det är utan ändamål, eller icke, att göra anmärkningar mot förslaget.
Jag är hufvudsakligen förekommen af flere talare, som yttrat sig för bifall till Kongl. Majrts proposition; jag har också blott några ord att tillägga.
Lika med Friherre Boye skulle jag anse det formenligast, att Högsta
Domstolen icke ägde rätt att förklara Lagen, utan att sådant endast tillhörde de Lagstiftande Statsmagterne.
Denna rätt är Domstolen medgifven i anseende till den längre mellantid, som inträffar mellan Ständernas sammankomster; men ett sådant öfverlåtande tillintetgör den gemensamhet i lagstiftning, som bör äga rum emel - Den 16 November f. m. 35 lan de bägge Statsmagterne.
Att återställa denna nödiga jemnvigt, utgör syftningen af Kongl. Majrts Proposition.
Men, säger man, om propositionen antages, så störes denna jemnvigt, då förklaringsrätten, som hittills utöfvats af Högsta Domstolen ensam, nu skall utöfvas af Kongl. Maj:t och Högsta Domstolen.
Detta är sannt; men man bör ihågkomma, att de förklaringar, hvilka sålunda utgifvas, underkastas vid nästa Riksdag Ständernas pröfning till bifall eller afslag, och då återtager den andra Statsmagten sin rätt.
Skall deremot, på sätt som nu tillgår, Högsta Domstolen utfärda Lagförklaringar emellan Riksdagarne, och Rikets Ständer kunna ogilla desamma, så är Kongl. Maj:t i dessa fall utesluten från sin rätt att deltaga i Lagstiftningen.
Jag tillstyrker bifall å Kongl. » Majrts Proposition.
Till hvad jag förut yttrat, vill jag blott tillägga , att om man förmodat, det Rikets Ständer önskade, att Konungen skulle gifva dem tillkänna de Lagförklaringar, som utkomma mellan Riksdagarna, tror jag, att Konungen icke hade dragit i betänkande, alt i sin proposition göra ett sådant tillägg.
Men då Rikets Ständer hafva en egen Embetsman, sorn har sig ålagdt, att samla och meddela Ständerne dessa Lagförklaringar, samt ett Lagutskott, hvars granskning JustitiasOm 5q II. 3 * 36 Den 16 November f. m. budsmannens meddelanden underkastas, så har det icke kunnat falla någon in att tro, det Rikets Ständer skulle önska någon större garantie för kännedomen af de Lagförklaringar, som utkomma, helst dessa icke utgöra någon hemlighet, utan offentliggöras, samt JustitiaeOmbudsmannen icke utan ansvar såsom för Embetsfel får uraktlåta sin skyldighet i detta afseende.
Det synes ock vara formenligare, att Lagförklaringarne underkastas LagUtskottets granskning heldre genom JustitiaeOmbudsmannen, än genom Konungens Embetsman.
Ehuru jag ogerna förlänger discussionen, hör jag likväl, då jag här liört satser drifvas, som lätteligen kunna missleda, icke underlåta att yttra några ord.
Man har sagt, att, om Rikets Ständer någongång förgäta vid nästpåföljande
Riksdag att yttra sig öfver en meddelad Lagförklaring, skulle de ändock, vid en annan Riksdag, i den ordning 87 §. föreskrifver, kunna ändra den sålunda tillkomna Lagen.
Men hvar och en inser, att det för en sådan ändring fordras
Konungens sanction, då deremot för upphäfvandet af en Lagförklaring hittills icke erfordrats annat, än Ständernes ogillande beslut; och det är således tydligt, att genom prasscriptionen det förhållande skall uppstå, att en Lagförklaring, hvaröfver Ständerne försummat att yttra sig, blir, emot deras vilja, en Lag, som icke kan än - Den 16 November f. m. 37 dras utan Konungens samtycke.
Hvad för öfrigt angår den ena Statsmagtens inblandning i Lagförklaringar, och Herr Grefve af Welterstedls yttrande, alt den delen af Lagstiftande Magten, hvilken är lika permanent, som Högsta Domstolen, hör höras, så kan permanensen icke nekas; men det ligger ett moraliskt hinder deruti, att Konungen aldrig hör vara håde Domare och Lagstiftare i samma fall, hvilken princip är så vigtig, äfven i alla ekonomiska frågor, att dess åsidosättande skulle borttaga all säkerhet.
Jag bekänner, att jag åtminstone för min del skulle anse mig hafva föga skäl att vara belåten, om jag icke visste, att jag dömdes efter gällande Lagar, men icke efter när som helst tillgörande Lagförklaringar från samma håll, som utfärdat Lagen.
Förklaringarne höra derföre öfverlemnas lill Domaren ensamt, såsom ett blott uttryck af hans sätt att tolka en gällande Lag. liela denna fråga härleder sig från en förblandning i vår Grundlag emellan begreppen om Lagförklaring och Lagförändring; ty om icke 88 §:n i RegeringsFormen hade sagt, att med förklaring öfver Civil- och Criminal- samt KyrkoLag skulle förhållas, som med sådan Lags stiftande, hade det icke handt, att man velat fråntaga Domaren rättigheten att säga:
Jag förstår Lagen så eller så; och då hade Rikets Ständer aldrig befattat sig med annat, än alt förändra Lagen, eller stifta ny Lag.
Del är 38 Den 16 November f. m. också alldeles onaturligt, att det skall tillkomma Lagstiftande Magten att förklara en redan existerande Lag; ty om den Lagstiftande Magten finner, att en Lag behöfver förklaras, så behöfver den ändras, och den gifna Lagförklaringen blifver då i sjelfva verket en Lagförändring.
— En vigtig formfråga har insmygt sig i denna discussion, och måste alltid förekomma i djdika ämnen, som det närvarande, så länge 56 och 81 §§.’ne äro så beskaffade, som nu; och hufvudena tillika sådane, att man ej vill begripa, det 56 §:n handlar om det fall, då ett Memorial från ConstitutionsUtskottet första gången är före, men 8i §. åter om det fall, då definitift beslut skall tagas.
För mitt begrepp slår det åtminstone klart, att 56 §. talar om de förberedande åtgärderne, och 8i §. om beslutet.
Jag ser således intet hinder för en återremiss i närvarande fall, enligt 56 §., och jag begär en sådan återremiss, på det Utskottet måtte ändra sitt beslut, i anledning af bättre skäl.
Jag kan icke inse, hvarföre man skulle förutsätta högre förståndskrafter i ConstilutionsUtskottet, än i de öfrige Utskotten; eller hvarföre det icke skulle vara tillåtit, att af detta Utskott, liksom af de öfrige, begära, att det måtte frångå sin mening, och afstyrka den Kongl, propositionen.
Fortfar
Utskottet i sitt tillstyrkande, så kan saken icke vidare hjelpas vid denna Riksdag, och förslaget mäste då blifva hvilande; men in - Den i6 November 1'. m. 39 nan detta högtidliga ögonblick inträder, önskade jag, att Utskottet må ytterligare besinna sig, särdeles som förslaget i 19 §. innehåller den förändring, att Högsta
Domstolens rättighet till utfärdande af Lagförklaringar skulle inskränkas till frågor om allmän Civil-, Criminal- och KyrkoLag, i stället att nuvarande §. utsträcker rättigheten till alla de författningar, som höra till Domares åtgärd; öfver hvilken förändring jag i synnerhet anser af yttersta vigt, att man icke lättsinnigt beslutar.
Det är mig för öfrigt likgiltigt, hvilken, eller hvilka anmärkningar Ridderskapet och Adeln behagar förklara för dess gemensamma tankar; och jag skall i detta afseende gerna instämma med hvilken som helst, blott återremiss på något sätt kan tillvägabringas.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Herr Hjerta, och finner, lika med honom, att en stor förvillelse i principen här äger rum, samt anser denna förvillelse så vådlig, att jag ej kan annat än tillstyrka återremiss, på det Utskottet må komma i tillfälle att på bättre skäl frångå sin yttrade mening, och afstyrka förslaget.
Yi hafva hört en af Konungens Rådgifvare påstå, att rättigheten till Lagförklaringars utfärdande utgjorde en integrerande del af Lagstiftningsmakten; och när 19 §. kan så misstydas af den, som äger att gifva Konungen råd, tillstår jag, 4° Den 16 November f. m. att jag finner frågan ganska betänklig.
Jag mcdgifver väl, att ordställningen i 88 §. kan föranleda till missledning, emedan här rätteligen bordt stå: med förändring afj i stället för: med förklaring öfver; men deremot är 19 §. så mycket tydligare deri, att ändamålet med Lagförklaringar endast är att få veta, hvad Högsta Domaremagten anser vara Lagens rätta mening, eller, såsom Herr Hjerta sagt, dess sätt att tolka Lagen.
Om meningen varit, att häruti nedlägga någon Lagstiftningsmakt, hade man icke beliöft skilja 88 §. från den 87 och när man i 88 §• intagit Ständernes rätt att ogilla de Lagförklaringar, som mellan Riksdagarne tillkommit, har man dermed endast velat säga, att om Högsta
Domstolen skulle i sitt sätt att tolka Lagen följa så falska principer, att de ogillades af opinionen, skulle Ständerne äga rätt att yttra sig derom.
Det är sålunda jag åtminstone förstår saken.
Hvad formfrågan beträffar, instämmer jag jemväl med Herr Hjerta, och tror, att 56 §. här kan tillämpas, samt att de anmärkningar, hvilka Ståndet förklarar vara dess gemensamma tanka höra kunna föranleda ConstitulionsUtskottet att ändra sitt beslut, eller afstyrka den Kongl, propositionen.
När sedermera frågan andra gången inkommer, inträder efter min tanka 81 §., det vill säga, att förslaget skall blifva hvilande, i händelse Utskottet fortfar i sitt tillstyrkande.
Tåg instämmer derföre i begäran om åter - Den 16 November f. rn. remiss, men det är mig likgiltigt, hvilken anmärkning, som kommer att förklaras för Ståndets gemensamma tanka, blott en anledning derigenom gifves för Utskottet att förändra sin mening.
Min åsigt i hufvudsaken har jag redan yttrat i min reservation, och de invändningar, som deremot blifvit framställde, äro redan så tillräckligt vederlagde, att jag icke anser någon ytterligare bevisning vara af nöden.
Jag bar ock begärt ordet endast i anledning af den tvekan, sorn uppstått, om formen för Memorialets behandling.
En talare har sagt, att äterremiss icke kunde äga rum i anledning af anmärkningar möt sjelfva förslaget tillförändrad redaction af ifrågavarande Grundlags-paragrafer j samt påstått j att 56 §. skulle medgifva anmärkningar endast mot ConstitutionsUtskottets yttranden, men icke emot förslaget.
Om man likväl läser §:n i sitt sammanhang, på sätt Herr von Hartmansdorff nyss gjort, synes klart, hvad jag ock vid ett föregående tillfälle uti en reservation sökt bevisa, att med det i §:n omnämnde ConstitutionsUtskottets yttrande icke kan förstås annat än sjelfva redactions-förslaget, och i samma stund Rikets Ständer äga rätt, att göra anmärkningar mot Utskottets yttrande, äga de således rätt att göra anmärkningar mot förslaget.
Men när nu §:n icke gör någon 4 2 Den i6 November f. m. skillnad emellan enskilda motioner, och Kongl, propositioner, utan säger, att de på samma sätt skola behandlas, så följer deraf, att anmärkningar äfven kunna göras mot Konungens förslag till ändring af Grundlagen.
Någon skulle likväl kunna säga, att Ständerne icke äga rätt att göra någon förändring uti ett från Konungen afgifwit förslag; men jag får blott påminna, att orden i 87 §:n äro enahanda, rörande Ständernes rätt att antaga eller förkasta Kongl, propositioner om ändring af allmänna Lagen; och med samma skäl, som Ständerne kunna göra ändringar i dylika från Konungen afgifne förslag, och sålunda framställa ett slags Contra-proposition; med samma skäl kunna Ständerne jemväl besluta jemkning i Konungens förslag till ändring af Grundlagen.
Och äfven om man ej vill detta, inser jag i alla fall intet, som hindrar ConstitutionsUlskottet, att, med anledning af de gjorde anmärkningarne, frångå sin mening, och tillstyrka afslag å den Kongl, propositionen genast, på det antingen Konungen må komma i tillfälle att framlägga ett nytt förslag i mera öfverensstämmelse med representationens idéer, eller en enskild föranledas att hos Utskottet väcka en sådan motion.
Jag kan på denna grund ej annat än hemställa, att Utskottets nuvarande förslag må blifva återremitteradt, och jag tillstyrker för min del, att
Ståndet må förena sig i den gemensamma tanka, som Den 16 November f. m. 43 Herr von Hartmansdorff framställt, rörande prasscriptionstiden.
Jag tror mig redan i milt första yttrande så fullständigt hafva ådagalagt min åsigt af ämnet, att jag liu liar föga att tillägga.
Deras Excellencer Herr Grefve af Wetterstedt och Herr Grefve Mörner hafva jemväl till det mesta förekommit mig i besvarandet af de motsatta åsigterne; och om än åtskilligt ännu kunde återstå att vederlägga, vill jag likväl icke dermed borttaga tiden.
Jag har endast begärt ordet för att yttra mig öfver Herr von Hartmansdorffs anmärkning mot den föreslagne redactionen af 88 §.
Jag tror, för min del, att så väl Herr von Hartmansdorffs, som Friherre Boyes och Herr Cederschjölds, önskningar, i afseende på en garanti, att Ständerne alltid må erhålla fullständig kännedom om de Lagförklaringar, som mellan Riksdagarne utkommit, äro nära nog uppfyllde genom en redan existerande Författning.
Instruclionen för Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman innehåller nemligen i 18
De förklaringar öfver Lagar, som Högste
Domstolen, uppå inkomneförfrågningar af Domare och Embetsman, gifvit, skola af vederbörande i Högsta Domstolen föredragande opåmint JustiticeOmbudsmannen tillställas, för att af honom samlas och behörigen hos Rikets Ständer anmälas.
Alt nu införa Herr von 44 Den 16 Noven) ber f. m.
HarlnjansdorfTs föreslagne tillägg i 88 §.
RegeringsFormen, vore således blott ett ytterligare förtydligande af ett stadgande, som redan finnes, och såvida visserligen oskadligt, hvarföre jag icke eller, i afseende på sjelfva saken, skulle hafva något att invända deremot; men då detsammas antagande, i målets närvarande skick, kunde föranleda till afslag å den Kongl, propositionen vid nästa Riksdag, och till en Contra-proposition från Ständernes sida, hvarigenom all förändring af 19, 21 och 88 §:ne skulle i tio år uppehållas; och jag, till följd af det nyss åberopade stadgandet, anser all farhåga, att Ständerne skulle kunna förblifva i okunnighet om de utfärdade Lagförklaringarne öfverflödig, anhåller jag ånyo hos II err Grefven och Landtmarskalken om proposition till bifall af Utskottets förslag lill vidare grundlagsenlig behandling.
Herr Rosenqvist > Fredrik Leonhard:
Jag kan icke dela Utskottets åsigt, och bestrider derföre de föreslagne Grundlagsförändringarne helt och hållit, utan afseende på hvad åtskillige
Talare här anfört til 1 försvar för desamma.
Jag förenar mig till alla delar med Herr Hjerta och Grefve Horn, och då fråga om definitift afgörande ej kan uppstå förrän vid nästa Riksdag, inskrän- * ker jag mig nu lill begäran om återremiss.
Det är med ledsnad jag åter uppträder i en fråga, som är Den i6 November f. ra. 45 sä enkel, att elen aldrig borde kunna föranleda till någon discussion, och ännu mindre till en fortsatt discussion.
Man har här yttrat, att det icke vore förenligt med samhällets säkerhet, att samma Magt, som ägde stifta Lagen, äfven innehade rättigheten att förklara den; utan vore det bättre, om
Domaren sjelf fick förklara sitt sätt att förstå Lagen.
Det skulle i sanning vara en alldeles ny princip, om Domaren sjelf fick förklara den Lag, som det åligger honom att tillämpa; och en sådan grundsats skulle enligt min tanka lätt föranleda till stora vådor.
Om deremot Styrelsen, såsom endel af Lagstiftande Magten, utgifver de Lagförklaringar, hvarefter Domaren vid tillämpningen har sig att rätta, så blifver
Domaren hvad han bör vara, en organ af den Lagstiftande Magten; den nödiga fördelningen är iakttagen, och det är icke samma magt, som stiftar och tillämpar Lagen.
Antager man en annan grundsats, skulle
Ständernas rättighet att deltaga i Lagstiftningen icke behöfvas; den borde i sådant fall öfver'lemnäs åt Domaren.
Jag är likväl för min del af en motsatt tanka, och tror mig icke behöfva vidare tvista derom. — En ConstitutionsUtskottets
Ledamot har begärt återremiss af Utskottets förslag, och sagt, att han uti en reservation vid ett föregående tillfälle bevisat, att så kunde ske, samt till stöd för sin mening åberopat 56 §.
Det är likväl besynnerligt 46 Den 16 November f. m. att den värde Ledamoten glömmer, det Grundlagen skall tillämpas efter ordalydelsen, hvilken bestämdt är emot den värde Ledamotens mening; och att de orden uti 56 §.: utlåter sig Utskottet med till- eller afstjrkcinde å en af Konungen gjord proposition; varde Utskottets yttrande vid samma Riksdag öfverlemnadt till Rikets Steinderj hvilka vid densamma må derom kunna öfverläggaj men icke vid densamma beslutcij icke kunna involvera upphäfvande af sjelfva förslaget; ty då Utskottet tillstyrkt Konungens förslag, kan ingen ändring deruti vid samma Riksdag ske, enligt tydliga ordalydelsen af 81 §.
— Här har äfven blifvit yttradt i afseende på den ekonomiska Lagstiftningen, alt det vore farligt att till Konungen ensam öfverlemna rättigheten, att förklara Lagen i denna del.
Det är åter ett misstag; ty der Konungen har ensam rättighet att stifta Lagen, måste han ock äga rättighet att förklara den, och Ständerna äga icke att yttra sig deröfver annorlunda, än i önskningsväg, eller då Konungen sjelf vill höra dem i någon frå ga, då dermed förfares på samma sätt som med lagfrågor.
När nu de Ledamöter, som yttrat sig emot Utskottets förslag, blott riktat sina anmärkningar derhän, att ogilla sjelfva förslagets grundprincip, och det aldrig kan sättas i fråga, att ju icke förslaget, såsom afConstitutionsUtskotlet tillstyrkt, skall blifva h vilande till hästa Riksdag, samt frå - Den 16 November f. m. 47 gan om förening till en gemensam tanka vid sådane förhållanden visar sig dels omöjlig, dels icke tjenande till något ändamål, förmodar jag, att all fråga om en proposition, som icke lagligen kan göras, kommer att förfalla.
Den sista Talaren liar förmenat det vara orimligtatt
Domstolen skulle hafva någon befattning med Lag förklaringar; utan att rättigheten dertill borde tillkomma Konungen, såsom en del af Lagstiftande Magten.
Jag får i anledning häraf påminna den värde Talaren, att han gått längre än Konungen sjelf, som endast hegart en negatif rättighet att säga nej till de Lagförklaringar, Högsta Domstolen föreslår, men ingen positif rättighet att utfärda Lagförklaringar, äfven i de fall då Högsta
Domstolen ej tillstyrkt någon förklaring.
För öfrigt vill jag icke besvära Ridderskapet och Adeln med vederläggning af hvad samma Talare yttrat i afseende på formfrågan; jag hoppas att Ståndet, efter 12 månaders Riksdag, ändock förslår Grundlagen, och kan läsa den innantill.
Herr Lefre’n, Johan Pehr:
I slutet af 81 §. gifves klarligen tillkänna, huru Ständerna lemna sitt bifall lill en Kongl, proposition, rörande förändringar i Grundlagen.
Der säges: samtycka dä (nemligen ■vid nästa Riksdag) alla RiksStånden lill 48 Den iG November f. m.
Konungens förslags hegare de dag, att pä.
RiksSalen få Rikets Ständers bifall afgifva.
Sedan Ständerne sålunda afgifvit sitt bifall, är Grundlagsförändringen stiftad, ty Konungen bär, genom propositionen på förhand gifvit sitt samtycke dertill; och häraf följer, att Konungens förslag väl kan afslås, men icke ändras, äfvensom att det blott i sin helhet kan tillstyrkas, emedan Konungen icke kan anses på förhand hafva gifvit sitt bifall till förslaget utan i sitt sammanhang.
När nu Utskottet tillstyrkt deii Kongl. Propositionen oförändrad, måste den oek oförändrad hvila, för att vid nästa Riksdag antagas eller afslås.
Ett motsatt sätt alt behandla Kongl. Propositioner rörande Grundlagsförändringar, skulle alldeles tillintetgöra Konungens rätt att i sådan Lagstiftning deltaga.
Hans Excellence Herr Grefve af JVetter st ed t :
Jag hade ämnat besvara en del af Grefve Horns anförande, men afstår, då jag linner, att han nu är frånvarande.
Så ogerna jag lägger en enda minut till den redan nog länge upptagna tiden, kan jag likväl icke genom tystnad samtycka till Herr Léfrens åsigt.
Då Konungens Proposition innefattar flere ämnen, synes det, med all aktning för den värde Ledamotens mening, vara en orim - Den i G November f. in. 49 lighet, att fordra, det man nödvändigt skall tänka lika i alla dessa ämnen.
Det måste vara Konungens afsigt, att lemna oss frihet att öfverlägga om hvardera ämnet för sig.
Jag instämmer i den del af Kongl. Propositionen, som rörer Konungens rätt att gilla eller ogilla Högsta Domstolens Lagförklaringar, men deraf följer icke, alt jag äfven godkänner den prescriptionstid, man velat bestämma för Rikets Ständers rättighet, att yttra sig öfver de utkomna Lagförklaringarne.
Man liar sagt, att JustitiaeOmbudsmannen har sig älagdt, att vid hvarje Riksdag inkomma till Rikets Ständer med berättelse om dessa Lagförklaringar; men om Iian glömmer det, eller slarfvar, inser jag icke, hvarföre Rikets Ständer derigenom skulle blifva förlustige deras rättighet.
Jag ser icke eller, hvad som hindrar, att en berättelse om utkomna Lagförklaringar från JustitiasRevisionen afgifves, för att intagas i den berättelse frän Thronell, som meddelas vid hvarje Riksdags början.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalken yttrade, att hvad först • angick den uppkomne formfrågan, sä, ehuru Hans Excellence ansåg sig handla riktigt, antingen Hans Excellence följde 8r §. eller 56 §. i RegeringsFormen, trodde Hans Excellence sig dock desto häldre böra följa båda dessa §§, som Ridderskapet och 5o H. 4 Den 16 November f. m.