Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man stod i sammanpackade och svettiga skaror kring det långa punschbordet utanför restaurationsbyggnaden samt underhöll sig med tal och skålar, – för fröken allt i allo, för folkhögskolans varma vän, professor Klibbing, för folkhögskolans varma vän, teologie professorn, för folkhögskolans varma vän, hästprofessorn, o. s. v.
Den aktiva delen af föreställningen ombesörjdes af honoratiores samt af några elevblommor, till hvilka honoratiores nedlåtande och huldsaligt logo; bönderna ålåg det att andäktigt höra på tiraderna, tömma sina bägare och ställa sig att lyssna igen.
Det blef med ens så underligt skumt i luften.
Det kunde ju omöjligt ännu vara kväll – Truls såg upp i höjden: bakom träden sköt något svart fram.
Det var så kväfvande inne under träden, att svetten pressades ut genom porerna, och stilla, som om hela naturen hölle andan.
I detsamma gick ett sus genom skogen, och en kall kåre flög öfver platsen och menniskomassan.
«Det stiger upp till åska,» sade Truls och såg ned på Karna.
Hon stod och kröp samman, som om en rysning nyss ilat igenom henne.
Det begynte komma oro bland menniskomassan.
Det mullrade allaredan ute ifrån sjöhållet; den första blixten lyste spöklikt upp inne mellan bokstammarne, der det blifvit helt mörkt; och i samma ögonblick föll en stor, kall droppe på hennes hand.
I samma nu prasslade det till uppe i höjden, och det bröt med ens löst med ösregn, blixt och dunder.
Folkmassan hade i ett nu skingrats åt alla väderstreck, ned till åkdonen, in i restauranten, ned till danspaviljongen.
Dit hade ock Truls och Karna räddat sig; men ovädret hade kommit så plötsligt, att de voro genomvåta, innan de sluppo in genom dörren, der man armbågades och trängdes.
Det var förfärligt hett derinne, fönsterna slogos upp på vid gafvel, och det drog kallt genom rummet.
«Bara du inte blir sjuk,» sade Truls bekymradt och lade sin ulster öfver henne.
«Åhnej,» menade hon muntert och svepte sig leende in i det konstiga plagget.
Ovädret drog hastigt öfver, och det blef den vackraste solnedgång, sval och stilla, med alla färger och dofter.
Uppe på dansbanan svängde ungdomen rundt, till byspelmännens, Vildtarnes, bevingande dansmusik.
Efter valsens slut kom Boel hastigt fram till räcket, der Truls och Karna stodo och lutade sig, röda och andfådda efter dansen.
«Du bär dig då bra oförsigtigt åt,» sade hon till systern.
«Nu har du dansat dig varm, och så kommer du att frysa.
Karna såg med tindrande, nästan uppsluppna ögon på systern.
«Åh, låt mig dansa, Boel!
Vet du, jag känner mig inte det minsta matt eller otillpass.
Jag känner mig tvärtom så ovanligt frisk och glad!»
Vackra Boel stod en stund och betraktade henne, oafvändt, liksom öfvervägande.
Derpå skakade hon på hufvudet.
«Du får ta hand om henne, Truls,» sade hon vekt och skämtsamt.
Kvällen skred fram; det ena laget efter det andra bjöd godnatt och körde hem; och vagn på vagn sköt fram ur den mörka skogen ut på öppna, ljusa slätten.
Det blixtrade ännu svagt nere i söder öfver hafvet; det rök hvitt ur alla ängar och sänkor; månen stod gul uppe på den dunstblå och stjernlösa himlen; och rundt omkring sken det gult af den mognande säden.
Farbror Tuves «två hvita» sträckte ut i rask traf, dansande och fnysande.
De fyra menniskorna i vagnen suto tysta, hvar och en i sina tankar.
Karna hostade till, skarpt och plötsligt.
«Ja, ja,» sade syster Boel.
Det gjorde ondt i Truls, och han drog sjalen tätare kring hennes axlar.
Hon gjorde en kelen rörelse, som ett djur som man smeker, och log stilla för sig ut i månskenet.
Truls satt och sökte komma underfund med, om hennes ögon voro rigtade på honom eller på slätten derute; men han blef icke rigtigt klok derpå.
Då och då gick liksom en rysning igenom henne; hon kröp samman och svepte sjalen tätare om sig; och hennes ögon blefvo så underligt stora, så fulla af månsken och själ, så spöklika, tyckte Truls, att han greps af en beklämning, som han icke kunde tyda.
Och när vagnen höll utanför hans gård, och han tog henne i handen till godnatt, och han höll den lilla febervarma handen fast i sin ett ögonblick längre än man annars plägar, var det just med samma blick som hennes ögon voro fästa på honom.
Han blef så full af skrämsel och ångest, att han skulle velat tala, säga något, han visste icke sjelf hvad; han hade inga tankar att ge ord åt, och inga ljud ville heller komma.
Vagnen rullade redan vidare; han blef stående och såg efter den; han tyckte, att han måste springa efter den, ropa an den; och när sista skymten försvann bakom backen, grydde någonstädes i hans själ ett varsel, en grå och dunkel aning, att han icke skulle få se henne komma igen uppför den der backen.
I stället kom en afton en ryttare uppför backen.
Truls stod utanför sin port och såg silhouetten af häst och man svart och skarpt afteckna sig mot den bleka aftonhimlen.
När ryttaren hunnit inkörsvägen till gården, böjde han af och kom i sträcktraf ridande upp mot Truls.
Framför honom stannade han, helsade god afton och begynte trefva i sin rockficka.
Med ens igenkände Truls mannen – det var en af farbror Tuves gamla trotjenare; och i samma ögonblick drog denne fram ett bref, som han stillatigande räckte Truls.
Det gaf ett sätt genom denne: brefvet hade svart lack.
Han visste, att det bara kunde innehålla ett; men genom en af de instinkter, hvilka i afgörande lifsmoment bryta igenom hos menniskorna, förrådde han icke med en min, hvad som försiggick i hans inre; och såsom hans salig fader enligt gammal god sed betett sig, när slika bud kommo ridande till gården, bad han drängen stiga af och träda in samt gick sjelf i förväg med brefvet obrutet i handen.
När mor Bengta fått lampan tänd och satt fram brännvinet och sockret, bröt han brefvet och låtsade läsa, utan att se mera än ett namn.
Han lade det lugnt till sidan; bara handen darrade en smula, när han slog i åt drängen.
Drängen tömde supen, bet af sockret och torkade sig om munnen öfver rockärmen.
«Det gick väl fort?» sade Truls.
«Ja,» svarade mannen, «hon spottade blod styggt.»
De blefvo ännu en stund sittande tysta midt emot hvarandra.
Derpå reste drängen sig: han hade ännu ett ställe att bringa budet till.
«Ja, godnatt!»
Helsa farbror!»
Truls följde ut med genom porten och blef stående och såg efter ryttaren.
Och ännu länge efter att denne försvunnit ur synhåll och ljudet af hofvarne dött bort, stod han och såg bort i den rigtning, der han visste mannen red, – såg ut i natten.
Stängda horisonter
Hvart styrde han hän?
Hvar hörde han hemma?
Hvar skulle han finna sitt eget jag?
Och hur såg detta ut?
Försänkt i ett halft omedvetet grubbel, i hvilket alla dessa sjelfspörsmål lågo inbäddade, satt
Truls en grå och stilla dag, ljum för att vara så sent på året, på bänken utanför sin trädgårdshäck och blickade, tankfull-tanklös, ut öfver den bara, svårmodigt eftertänksamma bygden.
Såsom en vandrare, hvilken slagit in på en väg, som slutar utan att leda in på en annan, satt han i den skymmande kvällningen och bläddrade i sitt lifs bok med så vakna ögon, att han förekom sig sjelf lik en sömngångare, som icke vetat af hvart han gått.
Han var nyss kommen tillbaka ut till sin ensamhet från ett besök inne i städerna.
Häromdagen hade han varit hos farbror Tuve i penningangelägenheter.
Det var sista gången: hans förbindelser voro honorerade; men tillika voro hans tillgångar slut, och det gälde ju också lefva för honom sjelf.
Tuve gick nu i misshumör ensam rundt i de stora, tomma rummen.
«Men du – säg mig: hvad tänker du egentligen vidare, om din framtid?» hade han sport med ett osäkert leende, medan han med sänkta blickar vred hufvudet halft om mot Truls och lät silfverdosan glida mellan fingrarne.
Truls blef svaret skyldig.
«Du får väl i alla fall snart ta dig nånting till, som kan skaffa dig inkomster,» tillade gubben strängt och kränkt och reste sig.
Truls blef röd af vrede.
«Ja, bevars, det kan jag godt,» utbröt han, darrande på målet.
«Jag kan ju gå in i en tidning, t. ex.
Eller göra afskrifningar, om I tycker jag icke är för god till att göra tjenst som dräng.»
Gubben gjorde en afvärjande och tystande gest med händerna.
«Åh tala nu inte på det viset!» förmanade han, obehagligt berörd.
«Vi kan ju i allt lugn tala om saken.»
Och så hade de talat om saken, och Truls hade sagt, han kunde ju gerna ta licentiaten, om så skulle vara, men att han icke trodde, att dermed stort vore vunnet.
Det hade emellertid tilltalat gubben särdeles; och
Truls hade bakom hans försigtiga ord skymtat ett kassaskåp på glänt.
Och så hade han rest in till den gamla lärdomsstaden, der han icke satt sin fot på öfver år och dag.
Der var sig allt likt: bara ansigtena under de blå kokardmössorna voro nya.
Professorn hade, när han fick veta, hvem han hade framför sig, sneglat på honom med en sällsam blick, hvilken Truls icke visste, om den bara gälde den bonjour, han bar i stället för den reglementerade svalstjerten, eller hela hans fågelfria person, men hvilken emellertid oförtydbart sade honom, att på den vägen skulle han aldrig hinna så långt ens som till en kollegaplats vid treklassiga läroverket i Trosa, om han ock hade betyget par nobis i alla ämnen.
Och professorn uppräknade med stilla hån alla de aflagda böcker, som delinkventen hade att inlära; då emellertid den unge mannen, som genomskådade att det hela gick ut på att förkrossa honom, fick en allt mera humoristiskt uppsluppen min, allt som uppradningen skred fram, kom professorn en smula af sig.
Truls tackade tusen gånger för hans myckna möda och rekommenderade sig.
Han hade gått ned till Jernvägshotellet, «gardets» gamla stamkrog, för att äta middag.
Utanför på gatan sprang en dräng och proflöpte en häst; nere vid ingången stodo intressenterna i klunga och bildade sig omdöme.
Truls gick förbi utan att se dem an, då han med ens hörde bakom sig ett muntert:
«Se god dag, Truls!»
Truls vände sig glad om: det var Pelles röst.
Mycket rigtigt: der stod han, midt i klungan, med lorgnetten i sitt solbrända ansigte, i drägt af byskräddarson och i bredsnutade stöflar.
Han skakade långvarigt Truls’ hand, tackade för sist, skrattade dertill som ett barn och presenterade de närvarande af hans sex bröder, hvilka samt och synnerligen sågo ut som han sjelf och med hvilka han i dag farit in till staden för att köpa en häst.
I detsamma kom drängen springande tillbaka med hästen, ett stort kritiserande uppstod, Pelle gaf sig med kännaremin in i rådslaget, och Truls slant in genom dörren.
Efter maten gick han upp i biljardsalen: i ett soffhörn satt tjocka Josua uppkrupen med det ena kolossala benet öfver det andra.
Han hade bara en tömd kaffekopp framför sig, och de tvenne stora, blanka brillorna suto i det stora hvita ansigtet på glupsk utkik efter rof.
Då han fick syn på Truls, nickade han, så att fläsket under hakan gungade; och inne under brillorna blänkte något af den gamle Josua.
Truls satte sig hän till honom och kom dervid att göra åtskilliga ofrivilliga upptäckter: stöflarne trängde till en grundligare reparation, och byxorna voro lappade på ett visst ställe.
Det gjorde Truls ondt.
«Ska vi inte ha oss ett glas punsch, Josua?» sade han.
Josua skrattade förläget och blef röd ända upp under det småknollriga, gula håret.
På kvällen hade Truls rest vidare till Malmö, der han följande dag hade papper i banken att ombestyra.
Han sökte Ek, och fann honom på Frimurarekällaren.
Han hade ingenting att dricka, satt för sig sjelf och såg arg och förgrämd ut samt sökte gurgel med alla.
Han kände alla, och alla kände honom; och derför torkade de af sig hans oförskämdheter utan att låtsa vidare derom.
Ek utslungade sina invektiver med ögonen fästa på Truls snedt genom glasögonen, – bruna hundögon, hvilka tycktes sorgset-likgiltigt säga vännen: ja, så ondsint har jag blifvit; och jag njuter af att vara det; och jag vet att det är simpelt, men det bryr jag mig heller inte om; och jag ser att du är förvånad, men jag gör likväl som jag gör; – det är mig bosch alltsammans.
Och de hade sexat samman och supit samman för sig såsom i gamla dagar och satt sig hän i en vrå för sig; och man hade bullrat och skrålat omkring dem, och de hade sjelfva talat helt stillsamt om gamla dagar; och då hade Ek sagt med ett vekt och bittert smil i sitt förgrämda ansigte: «Nej, densamme blir jag aldrig mer; mig gaf det med Malm knäcken.»
Och de hade tidigt skilts åt, och Truls hade sutit en hel timma uppe på sitt rum hos Kramer utan att vilja hvarken gå ut eller till sängs, – förstämd, tom och olustig.
Och nu, i dag, för en liten timma sedan ...
Han hade stannat kvar på jernvägsstationen för att utfå posten.
Det hade blifvit tomt i väntrummet; bara han samt ett fruntimmer, som höll sig borta i den mörkaste vrån af det halfskumma rummet utan att röra sig.
Hvarför går hon inte sin väg, undrade Truls.
Kanske väntade hon på nästa tåg, som mötte vid grannstationen.
Han tyckte, hon stod och såg på honom, och gick nyfiket närmare.
Gjorde slaget bort till dörren och tillbaka igen, – han låtsade, som om han ingenting sett eller känt, ehuru det gifvit en stöt genom hans själ.
Men månne det också verkligen varit hon?
Det gjorde ondt i honom; och han gjorde turen ännu en gång.
Jo; intet tvifvel.
Han stod villrådig; skulle han helsa; han ville så gerna helsa på henne, men något höll tillbaka, han kunde sjelf icke begripa hvad det var; hon stode bestämdt och väntade på, att han skulle säga goddag eller åtminstone lyfta på hatten; och han tyckte sjelf, han bar sig dumt åt.
I samma ögonblick ropades hans namn inne från kontoret, och posten langades ut genom luckan; han tog packan och gick skyndsamt ut genom dörren utan att se sig om.
Det hade varit Berta, hans och Bengts svärmeri från «Skandinavien».
Men icke den forna Berta, med den finhet och friskhet, som påmint de begge bondsönerna om äng och sommar; utan en annan kvinna, hvilkens uppustade och rödstrimmiga drag röjde förfallet.
Hvad hade vederfarits henne?
Hvarför hade han dock gått henne likgiltig förbi, då deras vägar af ödet korsats, kanske för sista gången?
Detta var liksom sjelfva bottensatsen i den minnenas dryck, som han tömt, tyckte Truls, der han satt utanför sin trädgårdshäck och tankfull-tanklös blickade ut i den skymmande höstkvällen.
Vore det då så osmakligt, allt det han hade att minnas, – hans ungdomslif, hans kamratlif, hans lustiga lif, hans drömlif?
Nej, nej; det var det icke; han ville icke vara minnet derom förutan; han ville icke, att han icke lefvat detta lif.
Men slut vore det; slut; han hörde icke mera hemma deri; det smakade som nattstånden bier; doften vore borta, den härliga stämningen.
Slut; dit skulle han aldrig mera kunna återvända.
Men hvarthän då gå?
Någonstädes måste han väl ändå höra hemma, naturligt och med hela sin person, med sin menniska som med sin ande!
Och det måste ju ock finnas menniskor, enskilda menniskor och kretsar af menniskor, med hvilka han kunde gå samman, i personlig och andlig gemenskap, i arbete och nöje! Hvar?
Han satt och såg ut i kvällen.
Det mörknade.
Det stillnade.
Han vaknade med ens upp och kände ensamheten.
Det skrämde honom, såsom en plötslig upptäckt.
Och på samma gång märkte han något gnaga inom sig: ett samvetskval öfver ett eller annat, en ånger, en fråga.
Vore det hans egen skuld?
Hade han kastat bort sina år som sina pengar, onyttigtvis?
Vore han en odåga, som intet gittat, medan alla andra sträfvat ärligen till eget eller andras bästa, och som derför rättvisligen lemnades att förkomma?
Hvarför hade han icke tagit plats i ledet och kämpat, för ett eller annat, likagodt hvilket?
Hvarför hade han inga vänner?
Hvarför sute han nu här ensam, utan medel, utan utsigter, förklarad i akt?
Han hade ju dock talangen; han hade kunskaperna; han hade ungdomen; han hade intressena; han hade äfven det ärliga sträfvandet, sökandet!
Ja, hur hade det egentligen alltsammans gått till?
Hvarför sute han nu här, såsom ett stycke vrak, hvilket allt ansedt och dömande inom landet offentligen förklarat till ingenting annat duga än till att kastas på den kulturella afskrädeshögen?
Hvarför vore han ensam, ensam i sitt lif som i denna grå, skymmande höstkväll?
Och hvarför just han, han allena ibland allasamman?
Ty alla de andra toges dock med i räkningen; vänner och fiender debatterade deras sak; på honom allena kastade alla sten, alla partier; och när han sett sig om efter den eller de, som skulle höjt mottal, hade det tigits öfver laget.
Skulle det vara slut?
Helt slut?
Han satt med vidöppna ögon och stirrade ut i kvällen:
Slut ...!?
Han hade lutat sig tillbaka mot en trädstam och betraktade ett ljus, som just tändes ute i bygden, det första kvällsljuset, budet om hem och trefnad.
En bild kom sväfvande fram, stod ett ögonblick stilla och klar inför honom samt drog så åter långsamt bort.
Han följde den med långa blickar, tills den försvann.
Ja, också hon var borta!
Hans svårmod svälde öfver, bilden af ljuset flöt ut, och en stor tår rullade utför kinden.
Han blef sittande orörlig, medan det åter ebbade i hans själ och lade sig till hvila, – melankoliskt apatisk, bittert likgiltig, slö.
Inga tankar mer, intet grubbel, intet närvarande, och inga minnen ...
Han gitte ej mer; det nyttade till ingenting; och det vore ju ock detsamma, alltsammans ...
Truls stirrade resigneradt in i detta formlösa, färglösa, namnlösa Något, som reste sig framför honom: det Oundvikliga ...
«God kväll!»
Långt inne ifrån i sina tankar hade Truls hört fotsteg; men dessa hade upphört igen, och han hade redan förlorat minnet af dem, när han väcktes upp af rösten.
Borta i häcköppningen intill grannens hustäppa skymtade dunkelt en gestalt.
«God kväll!» sade det åter igen.
Det var Per Mattsson sjelf.
Truls reste sig, gick bort till honom och skakade hand.
Han kände sig med ens helt väl till mods; det gjorde honom godt att höra en mensklig stämma och förnimma värmen af en menniskas hand; det var honom, som om han undsluppit ett spöke, hvilket med våta fingrar velat strypa honom.
Han skakade af sig kölden, – det hade blifvit helt råkallt till kvällen, och han hade sutit stilla för länge –, och visade sig mot sin vana helt språksam.
Fader Per, som annars i sitt oförbränneliga goda och jemna lynne ombesörjde den delen af umgänget, stod helt förvånad och lät den andre hållas; han kunde icke få in mer än ett enstaka ja och nej och hade råkat en smula ur koncepterna.
När han såg sin tyste nabo så upplagd, kom han sjelf i helgdagslynne; utsigten till en behaglig afton stämde honom varmt och högtidligt.
«Kom in, så ta vi oss en tuting!»
Per var ännu icke säker på, huruvida hans unge vän öfverhufvud vore så särdeles betjent med dylika inbjudningar; han hade sänkt rösten, som gälde det en öfvertalning till något hemlighetsfullt.
Då Truls tackade och sade ja, svallade det öfver i honom.
«Det kan behöfvas få något varmt i kroppen,» förklarade han och gned sina händer mot hvarandra.
«Det blir kalla nätter nu.»
De begge männen följdes åt ned genom den lilla trädgården.
Genom ena fönstret föll ljus ut i dunklet; innanför satt Margret vid bordet öfver en bok.
«Hvad
Margret är flitig,» sade Truls.
«Ja, hon läser öfver sina lexor,» svarade fader Per belåtet.
De gingo rundt om gafveln: huset hade ingång bara från framsidan.
De kommo in i en trång förstuga med tegelstensgolf; fader
Per öppnade en låg dörr med gammaldags klinka och bjöd sin gäst vara så god.
Margret hade rest sig upp och kisade hän mot dörren, der det var helt dunkelt.
När hon såg, hvem det var, neg hon vackert och blef förläget stående.
Truls tog henne i hand.
«Nå, hvad är det du läser på, Margret?»
Jo, det var svenska historien.
«Du ska nemligen veta,» sade fader
Per till Truls med en blinkning af underförstånd, «att det ibland kniper med historien.
Mäster har till och med en gång luggat henne.
Icke sannt, Margret?
Du sade ju, att det var Karl den tolfte, som gjorde tåget öfver Bält.»
Margret skrattade med full hals och värjde sig energiskt, medan den grå elden tändes inne under den tjocka hårmanen.
«Ja, ja,» menade Truls, «det är visst bäst, att jag förhör dig i kväll, Margret, innan du går och lägger dig.»
«Det kan vara sen,» afgjorde fader Per.
«Ställ nu först om, att vi få lite varmt vatten, och sätt så fram rhum och glas och den andra remedian!»
Margret sprang ut i köket, der man snart hörde henne rumstera; och fader
Per satte fram gamla skinnklädda länstolen och bad sin gäst taga plats.
Derpå hemtade han ned från ett hörnskåp af mörk ek i mycket gammaldags stil, med många afsatser och utskärningar och svarfvade småpelare, ett tobaksschatull af svart torfmosse-ek och med figurer af menniskor och andra föremål i inlagdt arbete.
Tog stora sjöskumspipan från väggen bakom pulpeten, satte sig i en annan skinntäckt länstol, stoppade, tände, rökte sjelf de första dragen till afprobering, torkade munstycket och räckte instrumentet åt Truls.
Derefter samma procedur med pipan till hans eget bruk.
Margret kom in med brickan, der det kokande vattnet stod och rök hemtrefligt i bringaren med silfverlock; och värden tog ut ur pulpetskåpet en bukig rhumflaska af utsiradt glas, å hvilket bl. a. stod inristadt:
M. P. S. 1821. P. M. S. 1863.
utvisande, när hans far för första gången fått flaskan samt när denna sedan öfvergått till honom sjelf.
Värden föregick med godt exempel och lagade enligt gammal god sed sjelf först sin toddy, – en vred mörkröd en; derpå Truls sin, en något blekare i hyn.
Sade skål, stötte glasen samman och togo hvar sin klunk ur den heta, starka vätskan, fader Per en mycket grundlig, Truls en mindre rundligt tilltagen, samt lutade sig välbehagligt tillbaka i de bekväma länstolarne och bolmade på piporna med deras innehåll af «Ystads Ärligt och Godt».
Margret hängde åter öfver
Odhner vid en vrå af det stora klaffbordet, då och då förstulet blickande på de begge männen.
Från tid till annan tillsade fadern henne att hemta in nytt varmt vatten.
Kvällen skred; vägguret knäppte på sitt stadiga och betänksamma sätt, tick-tack, paus, tick-tack, paus, knäppte varnande till på ett särskildt sätt, till tecken att åter en timma af detta förgängliga jordiska lif stode i begrepp att förrinna, knäppte ännu en gång på samma särskilda sätt, knarrade och slog.
Tio.
«Nu får du gå och lägga dig, Margret,» sade fader Per till den unga flickan, hvilken satt och gäspade öfver boken med små ögon, som knappast kunde hålla sig uppe.
Hon reste sig sömndrucken, förtumlad, log, och neg vackert för Truls.
«Skall jag inte först förhöra dig?» sade han.
Hon skrattade stilla, men visste ingenting att svara, så sömnig som hon var, stod ännu en stund och fingrade på boken, neg ännu en gång och gick ut.
De begge männen blefvo sittande kvar vid sina glas och sina pipor, i gemytligt samtal.
Per föresväfvade glada aftnar, tillbragta bland studenter inne i Lund, och den ena bilden efter den andra dök upp inne i hans minne.
Om Truls kände «domhafvanden»?
Jo-jo men, menade Truls, och fader
Per såg genast på leendet, att det var gammal bekantskap.
Och tjocka Josua?
Per blef så varm i sinnet, att han bäfvade på målet; han lade armarne på bordet och såg ut som en stor skånsk gårdvar, som gassar sig framför stugugnen.
Om han, fader Per, också kände dem?
Jösses, ja; han hade druckit många glas med dem inne i Lund; och de också hemma hos honom, för resten.
Det måtte ha varit före hans, Truls’, tid!
Ja, det var i hans, fader Pers, egen grönare ungdom och då «domhafvanden» var nybakad student.
A-ha; nå, då måste det ha gått hett till?
Per smalt i beundran.
Ja, jösses, som de kunde dricka.
Han sjelf hade temligen godt rykte om sig och han trodde sjelf om sig, att han icke vore precis så oäfven; men han blef ändå bet.
De kunde röra samman så mycket, och det var han inte van vid.
Men de måtte ha gjort af med bra många pengar, en sådan herrans tid som de lågo derinne i Lund? «Domhafvanden» t. ex., den måtte ha kostat sin far pluringar?
Det menade Truls med.
Och så gjorde de vexlar!
Det gick som smordt!
Han, fader Per, hade också skrifvit på för dem, på lån.
Så-å, – Truls begynte se intresserad ut.
Ja, jösses, hvarför skulle man egentligen säga nej!
Och hvem kunde för resten säga nej!
Och fader Truls fortsatte i afsatser:
«Jag har alltid trott ärligt om menniskorna.
Jag har alltid tyckt om glada menniskor; och jag har också sjelf roat mig bastant.
– Men man ska vara försigtig i dessa tider; jag trodde alla om för godt; och derför gick det galet för mig.»
«Men hvem fan,» kom det till slut, «hvem fan kunde också tro, att en sådan person, som på allt vis gjorde anspråk på att vara en bättre karl, skulle kunna vara en sådan komplett kältring!»
Per kom i tagen och berättade vidare.