Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu återkom Mathilda, och sedan mor Kajsa förgäfves trugat och bedt henne äta »en pannkaka med stött socker och krösa-mos till,» men Mathilda endast velat taga ett äpple, sägande att hon var långt mera törstig än hungrig, och sedan mor Kajsa i fyrsprång gått efter en stor silfverbägare, bräddfull med söt mjölk, och sagt mångfaldiga gånger:
»var så god, var så god! och håll till godo etc.,» sedan allt detta var uträttadt, frågade hon först om utgången af Mathildas expedition.
»Jo, Gud ske lof,» sade Mathilda, »nu är det ombestyrdt.
Jag fick Lars Olssons lilla Märtha, som är klok och stadvisande, att gå och leta upp Annika, och skulle denna ej kunna komma genast, så går lilla Märtha bort till Stina, och stannar hos henne till Annika kommer.»
Ännu ett loftal, ännu en ögon-gnuggning höll mor Kajsa öfver Mathildas godhet, försäkrande att »hon sjelf» varit betänkt på allt detta, hvaraf Mathilda fick tro så mycket eller så litet hon ville.
Men nu led tiden långt fram på dagen.
Klockans gök hade, till Minas och Linas yttersta fröjd, galit både tolf och ett.
Mathilda sade ett vänligt och tacksamt farväl till mor Kajsa, bad henne icke glömma bort att någon gång komma och dricka en kopp kaffe i »granngården,» torkade sedan Mina och Lina om mun och kindben, ty dessa voro flottiga af den feta välfägnaden, och gjorde sig derefter färdig till afmarsch.
Mor Kajsa och den något tam vordna Anna-Lisa följde med ett långt stycke, och mor Kajsa ropade till den sednare:
»Skynda dig före, tös, och öppna grinden, drag icke benen efter dig, utan spring som jag säger.»
När Anna-Lisa sedan i grindpengar fick en blank riksdaler af Mathilda, blef ånyo ett fasligt komplimenterande, och mor Kajsa befallde Anna-Lisa att ej allenast kyssa nådig grefvinnan på handen och tacka, utan äfven småfröknarne, men häremot protesterade högeligen både Mathilda, Mina och Lina, och när all denna artighet var väl slut, fortsatte Mathilda och hennes små flickor skyndsamt vägen hemåt, och vi taga ett farväl, troligen för alltid af dem, för att återvända till den arma ensamma Stina.
Dagen hade förflutit temligen sorgfritt för den unga soldat-qvinnan, men när det led till aftonen och hon ej mera såg att sy på sin Johans nattkappa, då infann sig sorgen och saknaden ånyo, och hon nedtyngdes af den tomhet och ensamhet som rådde omkring henne.
Derföre kan ingen föreställa sig hennes glädje och tacksamhet mot »den englagoda grefvinnan,» när Annika i sista skymningen anlände, förklarande att hon nu skulle stanna hos Stina, och att grefvinnan skulle förskylla henne för hela tiden.
Annika tycktes vara högst belåten med detta, och för Stina blef Annika en stor tröst och resurs.
Sådana gummor, som gå ur stuga i stuga, hafva ett outtömligt förråd af berättelser, sqvaller och historier, och Stina lät sig ganska väl behaga detta, afhörde med stor uppmärksamhet allt hvad
Annika föredrog, och fann dagarne temligen drägliga sedan hon fått detta sällskap.
De rosade och berömde tillsammans »den goda rara grefvinnan,» och förtalade litet smått, tyst och sakta, den annars så allmänt berömda mor Kajsa.
Under en oupphörlig konversation gingo dagar och veckor framåt, drägligt nog för den dock alltid sin Johan saknande Stina, och ingen kan tänka sig hennes obeskrifliga fröjd när Josef en vacker afton kom till henne med en liten paket, som han fått ifrån Carlstens fästning, der Johan, som vi veta, var kommenderad.
Paketet hade först varit adresseradt till Josef, men derunder till den öfversälla Stina.
Det innehöll ett egenhändigt bref från hennes Johan, och ett annat oändeligen grannt, som han låtit en lifstids-arrestant skrifva.
Dessutom fanns i paketen en kam, i stället för den Stina slagit i golfvet den der morgonen, en liten sax, eller på Stinas språk, »en sisare,» samt några pepparkakor och tvänne karameller.
Sedan Stina vid skenet af en blossande spinnsticka, som den gapande och nyfikna Annika höll, besett och flera gånger vändt på dessa småsaker, bad hon Josef, som hjelpt henne att uppbryta paketet, vara så god och läsa hennes bref högt för henne, ty Stina var, som vi veta, obetydligt hemma i den ädla skrifkonsten.
Josef läste, allt vid samma upplysning, först Johans egenhändiga bref, och det lydde som följer:
»Käraste Stina! min egen älskade hulda maka!
»Jag hoppas du mår väl och har helsan, och »att allt står väl till hemma.
Jag mår Gud ske lof och »tack väl och har helsan och hitmarchen var ej »så svår som jag trodde i anseende till den goda »väderleken.
Måtte ni der hemma hugnats af »densamme.
Här är just inte roligt, men så »går det väl an för den som är nykter och gör »sina skyldigheter.
Jag har Gud ske lof aldrig »ett ondt ord af befälet.
Gud gifve du nu vore »rask i din ställning, och att det vore väl öfver.
»Du kan låta Lars läsa upp detta för dig.
Helsa »alla bekanta och Larses och Christian och Lars »Olsons och alla.
Gud gifve nu att du får ha »helsan och må väl, ty din välgång är min fäg»nad och jag är och förblifver in i bleka döden
»din hulda make,
JOHAN CARLSON BOLD, N:o 117 vid Kongel. ***s Regemente.»
På postscriptum skref Johan dessutom:
»Jag skickar dig litet smått, samt ett grann»låtsbref som jag låtit skrifva för en tolfskilling »och två supar, och så skickar jag dig 2 Rdr »i pengar som väl kan behöfvas till barnsölet om »allt går väl.
Bed Lars vackert hjelpa dig att »skrifva, så jag kan få veta hur det är fatt med dig.»
Det så kallade grannlåtsbrefvet 3var ett klassiskt stycke.
Första sidan bestod af en allegorisk målning med de mest bjerta färger och af de allra besynnerligaste figurer, allt inom en eldröd, fingersbred ram.
Allra öfverst satt ett allseende öga, omgifvet af strålar i alla möjliga färger, svart och grönt äfven deribland.
Under detta stod en soldat, med alldeles oformligt långa ben, i arméens uniform, och, ansigte mot ansigte med honom, en fruntimmers-figur, röd, gul, grön och blå.
Båda höllo de emot hvarandra hvar sin blomma, långt större än deras hufvud.
Emellan dem såg man två oformligt stora hjertan, ty de voro öfver hälften så höga som den långbenta soldaten, och mycket tjocka och korpulenta.
Dessa hjertan voro lackröda, omgifna af ett gult band med blå kanter (svärdsordensband) på hvilket stod
Kärlek på ena hjertat och Trohet på det andra.
Lågorne ur dessa tvänne kolossala hjertan voro alldeles förfärliga, och sågo visst ut, som les serpens de l’enfer, om hvilka Victor Hugo talar.
Både figurer och hjertan stodo på en grön mark, der stora fasliga blommor växte rakt upp i vädret.
Under allt detta stod:
N:o 117 JOHAN BOLD och STINA ANDERSDOTTER.
Under detta åter var textadt med gult och rödt:
»Älskade maka!
Din ständiga hälsa och välgång är mitt kärleksfulla hjertas varmaste önskan!»
Först på andra sidan börjades det egentliga brefvet, allt textadt med åt venster liggande Banko-styl, och lät så här:
»Huldaste vän!
Med en trogen makas öm»maste känslor tecknar jag dessa rader för att »meddela dig mitt tillstånd.
Jag ankom hit till »vår bestämmelseort den förste dennes, och jag »befinner mig någorlunda efter omständigheterne; »men saknaden af dig, min hulda maka! är redan »ganska kännbar för mig; men hvad skall man »säga?
En soldat får icke alltid njuta lugn och »sällhet hemma på roten hos en älskad maka; »utan ofta slita sig utur kärlekens armar och gå »mödor och besvär till mötes; men så länge Gud »förlänar mig hälsan som hittills, så uthärdar jag »med nöje och tålamod mina pligter mot Konung »och fosterland, och lifvas af det glada hopp att »jag efter mödor och besvär får hvila mig vid en »älskad makas sida, ty här hotar mig visst inga »faror som för evigt kunna slita mig utur din »hulda famn.
Vi höra icke stridens åskor ljunga »omkring oss; väl hafva vi här inhemska fiender »att bevaka, men deras anfall äro icke farliga; »det enda vi kan hafva att frukta för dem är:
»att de gerna vilja rymma om något tillfälle gafs. »Goda Stina! var icke förmycket ledsen för min »långsamma frånvaro, utan haf din förtröstan till »Gud; och med sorgfällighet sköt vårt lilla bo det »bästa du kan, och med tålamod afbida återseen»dets sälla ögonblick, då vi uti kärlekens ljufva »sköte får glömma saknadens mörka vintermåna»der.
Ömma vän! gör icke för mycket långt »tills du skrifver mig till och låter mig veta huru »det står till hemma, ty det blir det enda nöje »jag kan njuta så länge vi äro åtskiljda, då jag »ifrån dig får emottaga någon rad.
En tusen»fallt hälsning till slägtingar, rusthållare och alla »goda vänner.
Jag innesluter dig uti Guds mil»derika beskydd, och framlefver med de allra öm»maste känslor din trogna hulda maka.»
JOHAN BOLD.»
Stina var alldeles utom sig af glädje åt allt detta.
Hon både grät och skrattade, samt bjöd Josef af pepparkakorna, men han nändes visst icke äta upp dem för henne, ehuru de sågo rätt goda ut.
Men Annika höll gerna den till godo, som Stina stoppade i henes gamla tandlösa mun.
Efter denna dag var Stina den fordna glada, raska Stina och tänkte med allt mindre sorg på Johans frånvaro, och med allt mer och mer fröjd på hans återkomst.
Dessutom fick hon snart en betydlig förströelse, ty efter ett par timmars ve, vaggade hon en stor, präktig, rask pojke, och gladde sig innerligen åt Johans glädje när han skulle få veta att allt var förbi, och att han var »far till en pojk och icke till en tös.»
Mor Kajsa for sjelf till Prosten med gossen, som kallades Mathias efter »den englagoda grefvinnan.» Kaptenen hade tittat till Stina alldeles som han lofvat Bold, stod nu fadder åt hans son och gaf hederlig faddergåfva.
Mathilda tänkte på Stina med hjelpsam hand under denna tid, besökte henne sjelf ännu en gång, och gladdes innerligen åt den förändring som hon och hela hennes omgifning undergått.
Ju närmare det led till Johans hemkomst, dess högre slog Stinas hjerta af fröjd, och man skulle fåfängt försöka att skildra hennes nästan vansinniga glädje när, på sjelfva Julaftonen, på denna underbara stund då hjertat ovillkorligt öppnar sig för salig fröjd, likt himmelen för Bethlehemitiske herdarnes blickar, på denna högtidliga afton, sedan gröten redan var kokad och Jul-ljusen (en skänk af Mathilda) redan voro antända, Johan plötsligt i full mundering stod innanför stugans låga dörr, snart tryckande i sin manliga famn maka och barn, och kännande sig lyckligare och sällare än han någonsin varit det förut, än det förunnas dem, som ej hafva lika rent hjerta, lika friskt sinne, lika skön, fast obildad själ, som Johan, soldaten.
Fyndet.
SKYMNINGSBERÄTTELSE.
»Jag har ett fel,» sade berätterskan, »och det är att vara nyfiken; jag har ännu ett, och det är att ej vara det ringaste konsequent i denna min nyfikenhet, ty, om tvenne personer stå eller sitta med sammanlutade hufvuden, hemlighetsfull uppsyn och tala sakta med hväsande hviskning, ja, om jag än i detta samtal händelsevis hörde mitt eget namn framsusa, så är och förblir jag dock likgiltig, kan icke förmå mig att lyssna, utan aflägsnar mig så långt jag kan; om en besynnerlig historia är i omlopp, och en af dessa vetande varelser anmäler sig som hafva reda, och vilja gifva reda i saken, så kan det ofta hända att jag med yttersta liknöjdhet afhör redogörelsen, tänkande på helt annat; om någon kommer och säger sig skola berätta en stor nyhet, och ber mig gissa dertill, så får jag verkligen ondt, men alls icke af nyfikenhet, utan af förtret öfver att man kan vilja besvära mig att gissa, som är det lumpnaste göromål jag vet, och af ängslan att jag i den »stora nyheten» skall få veta något obehagligt, ty ingen kan dömma om hvad effekt en nyhet kan göra på någon annan, emedan hvad som kan vara högst angenämt för en person, kan vara odrägligt för en annan; vidare, om ett halfskrifvet bref eller ett uppbrutet bref ligger rakt midt för mina blickar, vore dessa bref än från mina bästa vänner, eller mina värsta fiender, så affordra de mig dock icke ett enda ögonkast.
Men deremot, kommer jag in i ett rum, och ser några böcker, ligga de än aldrig så undangömda, jag måste dock se hvad det är; stå musikalier uppsatta vid ett piano, jag måste kika i dem; står eller ligger ett arbete öfverbredt med en fin näsduk; jag måste ovillkorligt lyfta derpå, är den än tillfästad med ett helt nålbref; hänger en tafla med en grön tafts-gardin framför; jag får ondt om någon skulle hindra mig att undandraga gardinen, och betrakta denna tafla, och står en dörr halföppen till ett rum som är mig obekant, så är det mig nästan omöjligt att icke titta ditin, och detta är händelsen mer än någonsin om jag befinner mig i ett gammalt hus, byggdt i den grå forntiden, ty ju äldre detta är, ju mera det talar om fordom, dess större, dess lifligare blir min nyfikenhet.
Jag måste visitera det från takås till källare, och finns det en dörr som icke är läst med bom och regel, jag öppnar henne, vore det än på bekostnad af mina stackars veka fingrar, hvilka jag då anlitar mera än kanske någonsin annars.
Huru mörkt, huru hemskt det ser ut, jag måste dock stiga in och se mig om, ryste jag än aldrig så ovillkorligt; och reser jag förbi en kyrka, så har jag den största håg att se in genom dess dörrar, om de äro öppna, eller klättra upp till dess fönster, för att få titta ditin, och i mina barnaår har jag genom detta begär, som sattes i verkställighet, hållit på att slå ihjäl mig en gång.
Nedfällda gardiner framför fönster, som i en stad ligga midt emot mina, locka ofta min nyfikenhet till sig, och äro då ljus antända innanför dessa gardiner, sväfva då skuggor af personer fram och tillbaka der bakom framskymtande, likt »ombres chinoises», så har jag ofta kunnat dröja hela halfva timmar i fönstret, i hopp att kunna upptäcka något af hvad som tilldrager sig der innanför.
Denna min inkonsequenta nyfikenhet i allmänhet har ofta gjort mig förtret och harm, ty i likhet med hvarje annan liflig passion, öfverväldigar den oss stundom och drifver oss till handlingar, för hvilka vi ofta kunna få rodna, åtminstone för oss sjelfva, och till åtgärder, som vi bittert kunna få ångra.
Stundom, äfven i likhet med alla andra passioner kan den dock gifva en otrolig tillfredsställelse, en liflig om än ganska ephemerisk fröjd, och ibland en verklig varaktig förnöjelse.
Jag har ofta erfarit detta, och sällan till högre grad, än när jag en gång, för några år tillbaka, under en resa genom de södra provinserne, helsade på en gammal tant till mina föräldrar, som jag icke sett sedan min späda barndom.
Hon var sjelf mycket ålderstigen, och bebodde en af dessa gamla 4 à 500-åriga manoirs, om hvilka écho med fullt skäl kan ropa »noir, noirs!» ty deraf bära de hufvudfärgen, blandad med grått i alla nyanser.
Jag vill icke beskrifva detta gamla näste, blott den hemskljufva känsla som intog mig, när jag, under det mest dofva buller körde in genom hvalfvet och inkom på en liten stenlagd borggård, der fint grönt gräs mellan hvarenda sten bevittnade att dessa stenar numera voro obetydligt trampade af menniskofötter, och att denna gråstens-massa, som lodrätt höjde sig på alla fyra sidor omkring mig, och hvars ojemna små och svarta fönster hade någon likhet med en trollpackas små grå ögon, att denna gamla feodal-borg, der troligen fordom så mången sång, så månget jagthorn, så mycket buller, både i godo och ondo hördes, att den nu stod nästan öde och tom.
Jag vill icke heller beskrifva min reception hos detta gamla fruntimmer, som, i likhet med hela sitt hus, hela sin omgifning, tycktes alldeles öfverlefvat den tid naturen ämnat henne.
Jag vill icke tala om utseendet och möbleringen i dessa stora, mörka, dystra parad-rum, om hvilka min tant sade, att när de häromdagen vädrades och luftades, så gick en flik af den gamla gobelinstapeten upp, och man fann i muren etc. etc.; men när vi började räkna efter detta häromdagen, så var det för fjorton år sedan.
I denna skala var allt, ty här hade några tiotal af år uträttat intet, förändrat intet, blott något litet mera upptorkat min tant, och ökat stoftet i hennes gamla hus, och kommit en och annan sten att med doft buller och, likasom af osynliga händer lösgjord, göra sig fri från den lilla återstoden af förvittradt murbruk, och i sakta mak rulla ned, för att aldrig, så länge verlden står, komma dit upp mera.
Jag vill icke ingå i alla de detaljer och beskrifningar som kanske väl kunde roa och intressera mig, lika som hvarje lifligt minne, men trötta eder andra, utan jag vill genast skrida till den stund, då min tant om aftonen, efter den rätt märkvärdiga supéen, förde mig genom en mängd korridorer, trappor och salar in i mitt tillämnade sofrum, inqvarterade mig der och önskade mig en rolig natt.
När hon och hennes gamla kammartjenare, som med en hög silfverarmstake förelyst oss, voro gångna, och dörren var stängd, tittade jag mig omkring under min kammarjungfrus ideliga utrop om huru rysligt, hemskt, förfärligt och spöklikt hon fann allt här.
»Tyst kära Anna» sade jag slutligen, »i dessa gamla hus äro ofta så kallade språkrör, och genom ett sådant kan kanske den gamla baronessan, fast än hon bor i en helt annan del af slottet, höra allt hvad du sagt om henne och hennes hus, och derföre i natt släppa ut alla sina andar och spöken för att straffa dig.»
»Barmhertige Gud!» sade Anna, som väl förstod att jag skämtade med henne, men som ändå blef stum och tyst, som hade hon fått gröt i munnen.
Vid sidan om min skyhöga säng var en liten mörk dörr, så väl anbragt i den gamla tapeten, att jag endast af en händelse kom att märka den.
Med största oro öfver att den måhända kunde vara läst, uppletade jag låset, och fann till min innerliga förnöjelse, att ehuru nyckeln väl länge sedan var förrostad och borta, dörren gaf vika för min tryckning, och uppgick utåt.
Anna, ehuru skälfvande i hvar led, måste dock lysa mig.
Hon frågade mig med darrande röst, om det icke vore bättre att jag öfvergaf alla undersökningar, utan i det stället lade mig och försökte att somna ifrån alltsammans.
Detta »alltsammans» sade hon med en röst som kom mina hår att resa sig på hufvudet.
»Nej tack kära du!» svarade jag, »jag måste se hvart denna dörr bär; jag måste litet veta till mitt grannskap, och om här skulle vara någon vidare utgång, så måste vi uppbjuda alla krafter för att bomma till den.»
Men den lilla mörka trolldörren förde blott till ett kontor eller skrubb, ty de nakna förfallna väggarne och tomheten bevittnade, att den brukades till alldeles ingenting, en händelse som ofta inträffar i dessa gamla, i så stor skala tilltagna hus, som nu mera ofta nog bebos af dessa enkor och enklingar efter den gamla tiden, med sin gamla murkna, för hvart år sammansmältande betjening.
Och här fanns ingen vidare utgång, åtminstone icke nu mera, fast ett par små otäcka trappsteg ledde upp till en igenmurad niche, utvisande att här fordom, eller som min tant troligen sagt, »för en liten tid sedan,» d. v. s. en sjuttio, åttio år sedan, varit någon löntrappa, som blifvit, af skäl dem jag väl velat veta, igenmurad.
I detta lilla rum eller skrubb funnos blott lemningar af några gamla besynnerliga stolar och ett benbrutet bord, samt en gammal, till utseendet alldeles murken dragkista, hvars öfversta låda saknade lås, hvars andra låda hade lås men stod öppen, och hvars understa låda både hade lås, och var, till min grufliga harm och alldeles för långt uppdrifna nyfikenhet, hårdt igenläst.
I den öfra lådan lågo några affallna bitar af de möbler med gammalmodigt filigramsarbete som funnos i mitt sofrum, några gamla pappersstycken som luktade förfärligt mögel, en vante hvilken jag mönstrade, hållande den med en eldtång som var två alnar lång och minst vägande ett pund; ytterligare fanns der de svarta skinnpermarne efter en längesedan multnad psalmbok eller katekes och spår af rottor öfver allt, ty lådan stod halföppen.
I den andra lådan, hvilken jag och Anna med yttersta besvär fingo ut ett litet stycke, der fanns, gissa hvad!
Jo, alldeles ingenting, men icke dessmindre bad jag
Anna göra som jag, anstränga sina sista krafter att rycka ut hela lådan, så att vi på detta sätt åtminstone måtte kunna få kunskap om hvad som fanns, eller om något fanns i denna understa, lästa, mig grufligen frestande låda.
Sedan vi ryckt och ryckt, dragit lådan sned och åter rätt, väl sina tjuge gånger, lyckades det ändtligen att genom ett samfäldt tag, när jag ropade ett-tu-tre! draga ut den, och det med en sådan fart, att den så när, med sin förfärliga fuktiga tyngd, krossat våra arma fötter.
Men mina vackra tofflor, de blefvo alldeles öfverhöljda med stoft, mögel och dam, och Anna ropade bekymrad:
»Ack, mina rena strumpor!»
Detta förtog för ett ögonblick förtjusningen af att se att vårt heroiska företag lyckas, men snart återkom aptiten på »understa lådan» med all sin kraft, och jag räckte in handen, icke utan en viss motvilja, som jag dock anade vara större hos Anna, öfver det ganska breda mellanbrädet, ned i detta mörka gömställe, dit kanske hvarken menniskohänder eller menniskoblickar trängt på en »liten tid», en femtio år, »tout au plus», som min tant skulle utlåtit sig.
En tanka på rottbo och ormbo, ödlor och dylikt, föll mig i hast in, och jag drog med så stor skyndsamhet ut armen, att Anna hade så när släppt ljuset och sprungit sin väg, om jag icke med andra handen hållit henne qvar.
»Jesus Christus! hvad kände hennes nåd?» uropade hon, och något småflat måste jag svara:
»ingenting,» ty det var verkligen händelsen, visst icke för att ej lådan kunde innehålla mycket goda saker, men emedan jag sannerligen ej haft mod att dit nedsticka arm och hand.
»Jag menar vi lemna alltihop och skjuta in den tunga besten, som vi dragit ut,» sade Anna, något uppledsen vid allt detta.
»Nej, långt derifrån, min bästa Anna,» svarade jag skrattande, för att äfven muntra henne, »men gå efter mina handskar, ty jag tycker obetydligt om att sticka ned bara handen i det svarta hålet.»
»Nej, det må den gode Guden veta, att jag ej undrar på!
Jag ville ej försöka det med tu par handskar en gång,» puttrade Anna, medan hon uppletade ett par åt mig inne i sofrummet, bland mina effekter.
»Gif mig de tjockaste du ser,» ropade jag hastigt, och råkade dervid att blåsa ut ljuset som jag höll midt för mun.
»Milde Gud! hvem blåste ut ljuset!» sade Anna i verklig dödsångest, ty hon var redan i dörren, då jag gaf henne anmaningen om de tjocka handskarne.
»Kors det gjorde jag ju sjelf, ditt stackars harhjertade kräk,» genmälte jag, »men tag nu hit det andra, att jag får se mig litet för.»
»Ja,» svarade Anna, och räddhågan gaf hennes ton något verkligen befallande öfver mig.
»Ja, hennes nåd skall få det, men alls inte förr än jag fått antända ännu ett, och vår nattlampa dessutom, ty blåste hennes nåd en gång till ut äfven detta ljuset, så förklarar jag uppriktigt, att jag ej törs gå i mörkret genom alla dessa fanders gångar och kringelikrokar, för att få det åter tändt, hennes nåd får bli ond eller god på mig.»
Annas uppsyn var så hemsk, och hon var så likblek när hon med darrande hand tände ljuset och lampan, att jag tyckte verkligen det var synd om henne, och sade derför, gömmande min plan för mig sjelf: »Vet du Anna, jag bryr mig inte om alltsammans.
I morgon vid dager kunna vi skjuta in lådan,» och nu följde jag
Anna, som i glädjen öfver detta mitt beslut, glömde all servil artighet och sprang förut in genom den lilla smala svarta dörren, hvilken hon sedan ämnade barrikadera med allt hvad som fanns flyttbart i rummet, och det var ej mycket, utom våra egna koffertar, ty möblerne voro af förra århundradets allra bastantaste sort: men då jag af mina egna skäl föreställde henne, att dörren gick utåt, att derute i kontoret eller lilla rummet ej fanns någon utgång, så öfvergaf hon barrikaderingssystemet, hjelpte mig med stor skyndsamhet att aftaga min resklädning m. m., samt frågade mig två eller tre gånger: om jag icke ändå ville att hon skulle taga sin bädd och lägga på en schäslong i samma rum, i stället att ligga i rummet utanför.
»Åh nej,» svarade jag för hvar gång, »du snusar i sömn, och då kan jag icke sofva, men dörren kan du få sätta på glänt.»
Dörren förblef vidöppen, och jag hörde länge huru
Anna vred sig fram och åter, men sluteligen och ändteligen hörde jag henne snusa, och nu skulle jag verkställa min plan, ingenting kunde afhålla mig derifrån.
Tyst som ett af dessa spöken, hvilka dock oupphörligt, man må vara så klok, så litet vidskeplig, så mycket fördomsfri, så upplyst man vill, vid dylika tillfällen sväfva för inbillningen, smög jag mig åter in genom den lilla svarta dörren, som till min fröjd gick upp alldeles ohörbart, något nästan underbart i dessa gamla echo-rika hus.