Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna notis borde ju haft en förkrossande vetkan på undertecknad, som i denna tidskrifts förra årgång ^jerfts påstå att icke en ' enda Donna Anna stode att upptäcka bland operapersonalen, och någon Donna Elvira tordes jag knapt tala om, ty hur Elvira behandlats tror jag mig ha klagat öfver redan en gång tillförne.
Och nu öfverraskade teaterdirektören den med häpnad slagna musikverlden med tvänne donnor Anna och — o höjd af mystér!
— med tvänm donnor Elvira.
» För Gud och en teaterdirektör ----------------- &gt;
Men så hafva vederbörande vidtagit häpnadsväckande mått och steg för att ernå denna beundransvärda tvefald.
Man har ombedt frök ..
Anna Karlsohn att stiga ur sina goss trikoter och anlägga den beklagansvärda Donua Elviras svarta slöja och respektinjagande långa släp.
Man har obligerat frök.
Anna Strandberg att lägga bort sina koketta koloratursubrettera muntra fasoner och rynka ihop sitt leende ansigte till Donna Annas oändliga » Weltschmerz ».
Att elever och debutanter ej skulle saknas i roluppsättningen kunde nog förutses, enär detjust är de klassiska mästarne man på vår operascen hedrar med debutantprestationer.
Hur har det ej under årens lopp debuterats i Tamino och Sarastro, Figaro och Cherubin, Max och Agath », och så godt som i hvarenda rol i » Don Juan », utom Mazetto, som antagligen ansetts för — simpel!
Man får dock vara tacksam för att vederbörande icke tvungit någon af operascenena duennor och » roliga gummor » att ikläda sig Donna Elvira ellerDonna Anna.
Pä dramatiska scenen har man ju fött njuta af det uppbyggliga skådespelet attise en rol} som eftersträfvats af en bland verldens förnämsta skådespelerskor, uppdragen åt en aktris, som man är van att se komma in och anmäla någon af den scenens många franska grefvar och markiser.
Och man må icke tro att samma » konstnärliga » arrangement skulle vara oer-hördt ' på den större scenen.
Så spelade för några &amp; r sedan fröken Jacobsson ena qvällen Petronella i » Svarta dominon », andra qvällen Nattens Drottning, ena aftonen Martha i » Faust », andra aftonen Donna Elvira.
Andra dylika experiment att förtiga.
Något i den genren har verkligen nuvarande teaterstyrelsen besparat operapublikens ögon och öron.
Och detta är ju alltid en förtjenst — om ock en negativ.
Hr Forstén är man tack skyldig att han åtagit sig titelrolen och dermed möjliggjort operans repris, ty någon lämpligare Don Juan än hr F. eger vår operascen dessvärre ej, sedan hr Langes Don Juan fröjdar våra grannar på andra sidan sundet.
Hvad hr F. egentligen lyckas uti som Don Juan, är väl närmast betoningen af den lifsglade bon vi van ten, den obekymrade bohème-naturen, och hvad han misslyckas uti är — ledsamt att säga — sä godt som fullständigt den öfriga karaktäristiken.
Den tragiska storheten och glansen, förförelsens silkessmekande, insmickrande lockelser, den spanske grandens brio och elegans, allt detta lem-nades åt ' åskådarens fantasi att komplettera.
Både fysiskt och psykiskt taget saknade hr F. tillgångar att med vederbörlig skärpa pointera dessa väsentliga karaktärsdrag och bristen på någon genomgående grunduppfattning lade dertill en oklarhet, en detaljsplittring, som verkade allt annat än konstnärligt.
Icke heller kunde den musikaliska delen af prestationen öfverskyla mattheten och oredan i den dramatiska.
Legato-sång tyckes nu en gäng för alla icke vara hr F: s starka sida och han misslyckas också temligen regelbundet uti den s. k. canto spianato.
Hr F. saknar en fast och hvilande ton, antingen nu detta kommer sig af naturhinder eller felaktig metod.
Chevrotten, som stundom vanställer hans sång, kan komma af öfveransträngning, hvarom är mindre att säga, men det värsta, den emellanåt förfärande konseqventa detonationen, måste tillskrifvas brist på öra.
Nyanseringen i hr F: s sång är i allmänhet välbetänkt och tog sig bra ut bl.
a. i förförelse-duetten.
Hr F: 8 motpart i denna celebra duett, fru Edling, har en röst, som lämpar sig för operaserian, men en naturel, en personlighet, helt egnad åt den gladare sången.
Hvad Zerlina beträffar, såhör detta parti visserligen icke till den omtyckta sångerskans bästa, men ingen annan nuvarande sångerska vid kgl.
operan torde vara att föredraga framför fru Edling i denna rolt hvadan det nog är bäst att fru E. tills vidare behåller den.
Angående den Karlsohnska editionen af Donna Elvira — inskränka vi oss till en komplimang — för ren och vårdad sång, och till ett beklagande — att den förtjenstfnlla unga subrett-sångerskans nätta talang skall så dragas vid håret.
Karl * sohns Elvira gjorde det intrycket som ville sångerskan säga till publiken: » Ja, mina snälla vänner, direktionen har velat att jag skall agera Elvira för Er, jag har ej velat vara olydig och vägra, här har Ni mig nu som Elvira, men tycker inte Ni som jag att det ändå är litet kuriöst det här -- — »
Donna Anna presenterade sig i det afgörande ögonblicket
— mirabile dictu!
— hvarken som frök.
Grabow eller frök.
Strandberg • — utan som frök.
— Javette?
— åhnej, inte den gången!
— som fröken Elk.
Säga hvad man vill om teaterstyrelsen, rådlös blir den inte, och säga hvad man vill om våra lyriska och dramatiska artister, ogina äro de inte.
I en hast slår frök.
Ek i sig Donna Annas stora parti, räddar representationen, sjunger med rättvis framgång och — sjuknar genast derpå från partiet.
Aj, aj, nu stod direktionen der igen!
Då kom räddningen från det håll man minst väntat!
Då de andra Annorna voro sjuka, blef fröken Grabows Anna plötsligt återstäld, kom upp på opera-ti \ jan, sjöng utan en takts repetition, sjöng charmant och så — adieu mon plaisir!
Det farliga partiet stod nu utan igen — man väntade fröken Javette nästan — men så kom då julen och » Don Juan » lades undan för » Vermländingarne », » Konung för en dag » och hvad allt de heta — dessa stereotypa jul-pjeser, k. teaterns gröt och lutfisk så till sägandes.
Derför är det ej mer att säga om » Don Juan » denna resan.
Vi hoppas på en mindre » sjuklig » repris för vårsäsongen och få då återkomma till de öfriga rolinnehafvarne, af hvilka vi hoppas hr Ödman (Don Octavio) måtte på nytt glädja oss med den stora B: durs-arian, som han förr i verlden brukade qjunga, men hvilken han numera ej törs på, se ’ n han en gång varit ute för en malheur i afseende på intonationen, säges det.
Nu tro vi sångaren ej har något att frukta af denna aria, om ej att icke få sjunga den till slut för idel applåder.
Komertsäsongcn har utom fru Menter tillfört vår musikmarknad äfven ett och annat i öfrigt af intresse, såsom den unge belgiern, Eugène Ysaye, hvars rena och mjuka violinspel mindrebländade genom nfigon » forbausende » yttre färdighet än värmde och intog genom verkliga solida fnusikaliska egenskaper.
Skada endast att besöket denna gäng blef sä kort.
Vår masikälskande allmänhet skulle efter allt att döma icke ha något emot ett återseende.
Återsett har musikpubliken under denna tid flera unga sångfoglar, som varit utomlands i och för sina stämmors uppfostran; så har man med nöje åhört frök.
HuUkranx ' väl timb-rerade stämma och ' — då hon ej flyger fbr högt — goda och tillfredsställande föredrag, man har applåderat fröken Jägerhvnis erkännansvärda framsteg i den kolorerade stilen, ådagalagda genom flera rätt halsbrytande virtuosstycken, deraf Lackmé-arian
— Thursbys bravurnummer — visade sig tillsvidare öfver sångerskans fördighet.
Af våra musikaliska sällskap har Filharmoniska Sällskapet konserterat i december, Musikföreningen i januari, begge med stor förtjenst hvad det konstnärliga resultatet vidkommer.
I en kortfattad revy som denna är ej platsen att närmare detaljera de underhållande program, hvarpå såväl den yngre som den äldre af dessa Euterpe-sällskap bjödo den musikälskande * allmänheten — endast det må sägas att begge konserterna gjorde de medverkande all heder.
Man känner dessa sällskaps brancher: det äldre odlingen af den klassiska, mera bredt och stort anlagda tonkonsten, det yngre införandet af yngre kända eller okända kompositioner af lättare stil, mindre pompös affattning.
På detta sätt supplerar och kompletterar det ena sällskapet det andra, alldeles som sig bör i en musikstad så stor och ansedd som Stockholm.
Derför hoppas vi ock att de rykten, som försports om det äldre sällskapets tillämnade upplösning, måtte utan vidare dunsta bort och förintas.
Vår hufvudstad både kan och bör hafva plats för dem båda och de många utmärkta här ännu aldrig hörda mästerverk af Bach, Händel, Haydn m.
fl., som vänta på uppförande härstädes, borde utgöra en kraftig sporre för föreningen till en verksamhet, som i samma mån den blir lifligare äfven varder allt mer framgångsrik och ärofull.
Nya teatern hedrade sig i midten af december med upptagandet af Albert Lortzings komiska opera » Vapensmeden », ett sätt att verka för god smak, som vi i denna tidskrift redan tillåtit oss anbefalla denna teaters styrelse.
Ty det är enda9t genom återgång till flydda tiders ädlare och mera sansad (och hjertligt glada musikpjeser som en god teater kan uppfostra sinpublik och sä småniogom vänja den från den moderna operettens etiska förkastlighet och oestefiska vansinne, ett vansinne, som skär så mycket bjertare i ögonen på en tid, som är — eller åtminstone vill vara — så genomrealistisk som vår.
I vår glädje öfver denna teaterns goda gerning faller det sig icke svårt att blunda för de svagheter, som tyvärr vidlådde denna vackra operetts framställning å scenen.
Det var den genomgående röst * bristen, som vi dermed åsyfta.
Ty annars — i sångföredraget, i spel och dramatik ftinnos idel förtjenster, naturligtvis med undantag af väpnarens rol, som förolyckades.
Hr Gränden sitt att med så små resurser så sympatiskt föredraga sin melodisköna romans förtjenar verklig beundran, liksom också fröken Sjöbergs allsidiga, friskt och känsligt framförda karakterisering af Marie, operans hjeltinna, för hvars sångparti endast litet mer ngalm i rösten och bredd i föredraget fattades sångerskan.
Den unge orkesteranföraren förtjenar också sitt erkännande, det var endast synd att hans orkester var långtiMn sådan, som arbeten ' af denna art kräfva.
Södra teatern bjöd under årets sista månad bl.
a. på » Hundra jungfrur » — men så många jungfrur finnes ej på Söder — teatern, välförståendes, hvilket bland annat bevisades af de många fruarna å programmet, bland hvilka fru Horwiiz friska röst gjorde sitt bästa att piffa upp den numera något trådslitna musik, hvarmed Charles Lecocq försett denna mera skrattretande än sedelärande pjes.
Med rätta har man dock klandrat denna teaters styrelse att den ej anväcdt fru H: s stora talang i några för henne mer lämpliga och tacksammare upp * gifter än dem, som hon denna höst fEtt sig förelagda.
Då na fru H. slutat sitt gästspel å denna teater, ser man med en viss undran i tidningarna hurusom Södra teatern köper in den ena utländska operetten efter den andra.
När man förlorat den enda sångerska man egde och då någon sångare hörbarligen ei finnes bland teaterns hittills presenterade sqjetter, vore det på visst stitt klokast om S.
T. gåfve dessa musikpjeser — utan musik.
Musikvännerna skulle kanske trösta sig och den del af publiken, för hvilken dessa rafflande, ogenerade libretter tyckas vara skrifna, skulle mera ostördt kunna njuta — --.
30 januari.Henning Hamilton.
Politisk studie
Den 25 januari 1881 innehöllo Stockholmstidningarna följande notis: » Grefve Henning Hamiltons helsotillstånd, hvilket under sista tiden ej varit tillfredsställande, har de senaste dagarne, synnerligast i går försämrats.
Senaste natten har dock varit, något lugnare.
Krafterna äro nedsatta och reumatiska plågorna smärtsamma.
M. konungen har personligen besökt den sjuke. » Med stort deltagande följdes
1detta sjukdomsfall.
Tidningarna innehöllo dagliga rapporter om den illustre sjuklingens tillstånd; konungen besökte honom ytterligare, innan han sjelf insjuknade; första kammaren lät formligen och högtidligen genom sin talman efterhöra, huru han befann sig; offentliga böner bådos för honom vid en del bönemöten, och det allmänna samtalsämnet var den celebre statsmannens helsobefinnande.
Föga mer än två månader hade förflutit, då på annat sätt den allmänna uppmärksamheten togs i anspråk af grefve Hamilton.
I den officiella Posttidningen för den 4 april samma år förekom ett officielt meddelande af märkligaste beskaffenhet.
Der fick man nämligen läsa följande: » K.
M. har denna dag på underdånig ansökning entledigat f. d. statsrådet grefve Henning Hamilton från det honom meddelade uppdrag att vara kansler för universiteten i Upsala och Lund. » Samma meddelande gjordes ock, att grefven blifvit entledigad från befattningen såsom ordförande i allmänna hypoteksbanken.
I och för sig sjelf vardetjuickc märkvärdigt, att grefve H., så illa sjuk som han varit, » uppä underdånig ansökning » sökt befrielse från åtminstone en del af de många maktpåliggande uppdrag, som lemnats honom.
Men det var sättcty på hvilket hans entledigande skedde, som väckte den största uppmärksamhet och bestörtning.
Man saknade nämligen den vanliga frasen, att entledigandet skett » i nåder », hvilket måste antyda, att här något ovanligt var ä färde.
Att han, den så högt uppsatte, erfarne och uppburne mannen, som gjort en karriér så lysande som få; som beklädts med de vigtigaste poster vi ega; som hugnats med de högsta ärebetygelser, som Sveriges konung kan utdela — att han, säger jag, vid afgången från ^ina maktpåliggande embeten icke till lön för sina stora för-tjenster om det allmänna ens skulle såsom de lägsta med kunglig fullmakt utrustade embetsmän få sitt afsked » i nåder » beviljadt, det var en saga, som väl ingen drömt sig.
Redan förut hade dock grefve Hamilton afsagt sig ledamot * skapet i Första kammaren till allmänt beklagande för alla dem, som högt värderade den framstående mannens verksamhet.
Nu följde ock ett skådespel, som väl Sverige icke i detta århundrade bevittnat.
Det ena efter det andra af de vigtiga embeten, som blifvit honom anförtrodda, fråntogs honom; det ledamotskap, han egde i mångfaldiga akademier och lärda sällskap, fceröfvades honom, och en annan gjorde i de aderton vittras areopag sitt inträde utan att behöfva hålla minnestal öfver sin företrädare; den serafimerkraschan, som i så många år prydt hans bröst, frånrycktes honom, och man bestyrde om att äfven de utmärkelser, med hvilka främmande monarker heflrat honom, återtogos af de respektive gifvarne.
Korteligen den man, som med allt skäl räknats till våra yppersta, begrafdes under en hög af instörtade värdigheter.
Den fysiska död, hvarpå allmänheten kort förut varit beredd, föregicks af en vida mer uppskakande och fruktansvärd, den moraliska, och den fallne statsmannen gick i evig landsflykt for att i främmande land tillbringa återstoden af sitt en gång så lysande, men så sorgligt ändade lif, och der fjerran från sitt fosterland dö.
Många dunkla rykten voro i detta afseende i omlopp, och man talade om, att grefve Hamilton, då för honom allt var förloradt, begagnade sig af den brorsons namn, för hvilken han varit förmyndare, till att förskaffa sig penningar; men denna sak lär väl aldrig blifva klar, och jag vill icke rifva upp den ur glömskan.
Två ting äro dock vissa, det ena att grefve H. aldrig blef förvunnen till något som helst brott, ehuru den gamla regeln, att der ingen åklagare finnes, der finnes icke heller någon domare, ej här fick tillämpas, utan straffet gick i väldigaste mån öfver den ej åtalades än mindre dömdes hufvud.
Den andra sanningen härvidlag är, att grefve H. aldrig gjort sig skyldig till någon som helst förseelse mot det allmänna, ochdet prat, som man till och med utkolporterade till främmande land genom tidningar af sådant anseende som Neue freie Presse och Börsenhalle, att Hamilton försnillat statsmedel,, var från början till slut uppdiktadt.
Det var rege-ringen, som här sjelfmant åtog sig den föga ärorika och föga afundsvärda rollen att, utan att bevisliga brott blifvit begångna, uppträda såsom på en gång åklagare och domare.
Och den dom, hon falde, var förkrossande.
Den dödade den administrativt dömdes heder och ära.
Och mot hvilken vände hon denna sin godtyckliga rättskipning?
Jo mot en man, som under femtiotvå år egnat sitt lif och sin lysande begåfning åt statens tjenst; som varit ombetrodd de mest maktpåliggande uppdrag och för hvilken ingen post ansågs för hög, och som med sina omfattande kunskaper, sin duglighet och kraft var en prydnad för sitt land och sitt stånd.
Det var öfver honom, som regeringen för misstankar, hvilkas faktiska tillvaro hon icke kunde med visshet känna, emedan de voro obevisliga, lät det vanhedrande straffet gå.
Vi kunna ju möjligen vara berättigade att bryta stafven öfver den enskilde mannens psykologiskt gåtlika handlingssätt, nten, om vi betrakta den offentlige mannens verksamhet på tjugo olika förtroendeposter, som han beklädt, så lärer ur denna synpunkt saken te sig helt annorlunda.
Det var icke då regeringens hvarken rätt eller pligt att gå i spetsen för de lösa ryktenas bekräftande, med mindre hon varit betänkt på att också låta de rättsliga följderna af de påstådda förbrytelserna drabba den skyldige.
Man svarar, att regeringen icke här var målsegande och således icke kunde i denna sak utdraga de juridiska följderna.
Då frågar jag: hade målsegandena lagt i regeringens hand att i deras ställe skipa rätt efter dess eget skön, eller hade de ens för regeringen så yppat tillvaron af detta begångna brott, att hon egde fulla bevis på sanningen deraf.
Det var ett groft missbrukadt enskildt förtroende, som satte dettarykte, hvilket med lavinens hastighet förstorades, i omlopp, och det var regeringen förbehållet att med officielt märke hallstämpla det mystiska ryktet och göra det till en allmänt trodd sanning.
Men för grefve Hamilton voro ock förhållandena ytterst ogynsamma.
Sjuk, bruten och antagligen icke med fullt klara papper försedd — något ' som för öfrigt ingen annan kan veta än den eller de som kunnat vara de enda, som egde rätt att här framställa ansvarsanspråk — var han nu knappast i stånd att sjelf uppträda till sitt försvar.
Dessutom inträffade denna sorgliga katastrof under den tidpunkt, då konung Oscar var hindrad att sjelf föra regeringen.
Jag är öfvertygad om, att han aldrig skulle hafva tillåtit att öfver en så långvarig och trogen tjenare på blotta misstankar vanära och skam drogs och att åt skadeglädjen och den råa nyfikenheten lemnades till pris en från sin höjd fallen storhet, som beklädt embeten, på hvilka nu ett bedröfligt återsken af den fallandes olycksöde spred sig.
Till råga på allt satt då vid styret i Sveriges regering grefve Hamiltons notoriskt kände bittraste motståndare.
Landtmannapartiets chef var för kort tid sedan kommen till makten och stod nu i begrepp att söka genomföra sina stora reformarbeten.
Hans stöd var andra kammarens majoritet — att den sedan skulle svika kunde man icke då veta — men deremot kunde han väl bereda sig på ett ganska starkt motstånd i den första kammaren, och ingen var dervid farligare än just grefve Hamilton.
Ett tillfälle att tillintetgöra denne motståndare var onekligen för den maktlystne partichefen en angenäm sak, och han underlät visserligen icke att gripa det i flykten, och han gjorde det på ett sätt, som åtminstone icke visade ridderlighet i striden.
Må vara, att ryktet kommit till regeringens öron, men hvad hade hon med det mer än allmänheten att göra, och med hvad större säkerhet kunde hon döma om dess sanning?
I stället för att lugnt afvaktasakens utveckling och se till, huruvida ryktet besannades samt huruvida någon målsegande, som egde i saken tala, gjorde det, skyndade sig Posseregeringen att sjelf gifva det föga spridda och visserligen otroliga ryktet sin kungliga sanktion.
Hon var i detta afseende så aggressiv, att hon lärer hafva hotat grefve HanÄton med att, om han icke sjelfmant ingåfve sina afskedsansökningar, han utan begäran skulle blifva entledigad.
Detta undgicks nu, men den bristande frasen » i nåder » var för allmänheten tillräckligt vägledande.
Imellertid har grefve Posse på den administrativa maktfullkomlighetens väg lyckats krossa sin farligaste fiende
— med hvad ära och hvad rättvisa lemnar jag derhän.
Jag kan icke neka mig nöjet att här återgifva hvad en pigg och vaken landsortstidning * efter Hamiltons död yttrar i detta sorgliga ämne.
Der läses nedanstående sanna och beaktans värda ord: » En klok och stor sinnad regering hade vid ett sådant tillfälle som det, då ryktena om grefve Henning Hamiltons brottslighet uppkommo, toå vägar att gä: » den ena att låta denna brottslighet, om den verkligen förefans, vid domstol åtalas, undersökas och afdömas, hvil-ket dock icke kunde ske utan att några målsegande ville uppträda och tillhandahålla åklagaren och domstolen sjelfva corpus delictiy som för ett dylikt åtal är oundgängligen nödigt och som icke torde varit så lätt att anskaffa, enär, äfven om ett dylikt kunnat fås, detsamma måhända ej varit tillfyllest, helst acceptantens af en vexel blotta nekande af sin hand och förskrifning --- icke torde
vara tillräckligt bevis om att trassenten olofligen begagnat vexeln; den andra ätt stillatigande afbida, huruvida några lagliga åtgärder vidtogos mot den utpekade och till dess låta honom sjelf reda sig med sina verkliga eller föregifna antagonister bäst han gitte, i hvilket fall ämnet skulle hafva behandlats med varsamhet och sannolikt aldrig blifvit om *
* Smålands Allehanda.nämdt i tidningarna.
Ingen af dessa vägar valdes emellertid af den regering, som då fungerade, utan i stället slog man in på en tredje väg, som väl kunde vara lämplig för ruinens fullständiga åstadkommande och den politiske motståndarens aflägsnande, men som icke åt de styrande lem-nade hvarken hedern af att utan anseende till personen hafva upprätthållit likheten för lagen och rättvisans helgd eller äran af att hafva ådagalagt ett storsinnadt handlingssätt och ett af kristligt sinne och hänsyn till förut gjorda tjenster påbjudet undseende eller erkännandet af att icke hafva låtit i onödan ett ädelt namn och en betydande personlighet samt med denna äfven åtskilliga statens högsta värdigheter blifva ett rof för skandalen. »
Den en gång så firade mannen har nu skattat åt förgängelsen, och hvad han än brutit, så lemnas vid grafven domen öfver menskligt fall och mensklig skuld åt den Högste.
Den omutliga historien bevarar med oveld både de goda och onda sidorna af ett bragdrikt och minnesvärdt lif, och, om man påminner sig den mörka skugga, som hvilar öfver den bortgångnes minne, så vore det orättvist att derför förgäta de dagrar, som ännu i så rikt mått sprida sitt ljus kring detsamma från förflutna glänsande dagar.
Rikets ständer sammanträdde till 1840 års långa riksdag.
Alla tecken tydde på, att denna skulle blifva af märkligaste beskaffenhet.
Oppositionen mot det gamla regeringssystemet, representeradt af den åldrige monarkens personliga vilja, visade fruktansvärda ansatser, och man gick i förmätenhet så långt, att man rent af tänkte rikta ett slag mot konungen personligen genom att fordra hans ab-dikation.
Vid denna riksdag, som lofvade ett så storar-tadt politiskt skådespel, framträdde för första gången påriddarhuset en mängd yngre förmågor, hvilka sedermera spelat mer eller mindre maktpåliggande roller i vårt parlamentariska lif.
Och säga hvad man vill om riddarhuset och dess sjelfskrifvenhet, så hade den sjelfskrifna representationsrätten likvisst den fördelen med sig, likasom förhållandet, ehuru på annan grund, är i England, att införa unga män i det verksamma politiska lifvet.
Det är som Lecky säger i detta afseende: ti politiken som i de flesta andra yrken, är tidig utbildning af yttersta vigt och i ett land, der styrelsen hufvudsakligen föres genom parlamentet, måste denna utveckling, för att vara fullt verksam omfatta en tidig utöfning af parlamentariska åliggandent.
Denna fördel, som de allmänna folkvalen helt och hållet sakna, då en talrik valkorporation hvarken har förmåga eller knappast ens önskan att upptäcka en dold talang eller urskilja tecknen till framtida storhet, medförde den sjelfskrifna representationsrätten, och de unga mäns historia, hvilka vid 1840 års riksdag på riddarhuset gjorde sin debut, hafva i fullständigaste måtto bekräftat sanningen häraf.