Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 16 nov., dagen efter Fredrik VII: s död, inberättar danska sändebudet i Stockholm till sin regering: » Under det samtal, som jag i dag hade med grefve Manderström, yttrade han till mig, att det plötsliga slag, som drabbat oss, ej skall från svenska regeringens sida föranleda någon afvikelse från den väg, som svenska regeringen beträdt med hänsyn till den allianstraktat, hvarom underhandlingar äro i gång. » 2 Härmed öfverensstämmer en såmma dag till Hamilton i Köpenhamn från svenska kabinettet aflåten depesch, i hvil-ken Manderström skrifver: » Jag har i går emottagit norska regeringens utlåtande om allianstraktaten.
De i detta afse-ende inledda underhandlingar komma att fullfölja deras naturliga gång, och från vår sida åtminstone skall ingenting blifva förändradt i våra tänkesätt och våra afsigter.
Det torde emellertid blifva lämpligt att dröja något för att erfara hvilka åsigterna från Danmarks sida äro. » 3 Ännu den 27 nov.
kunde konseljpresidenten Hall skrifva till danska sändebudet i Stockholm, att Hamilton medelat att, ehuru svenska kabinettet visserligen ansåge den nya vändningen i striden mellan Danmark och Tyskland — tvistefrågan om Kristian IX: s arfsrätt till Holstein och Slesvig
— göra allianstraktaten mindre nödvändig, måhända äfven mindre gagnelig, det likväl vore fullkomligt villigt att » af-sluta alliansen, ifall Danmark vidhölle att den medförde en bestämd fördel under nuvarande ställning. » 4
Detta språk, som svensk-norska kabinettet förde såväl till de europeiska stormakterna som till Danmark, är af en beskaffenhet, att det icke kan ha egt rum endast för skenets skull.
Att upprepadt säga, att Sverige-Norge skall öfvergifva sin passiva hållning så snart tyska trupper inrycka i Slesvig, att Sverge-Norge är fullkomligt villigt att afsluta alliansen,
1 Anf.
st. bil.
2 Anf.
•Post- och Inrikes-Tidningar 9 apr.
4 Danska riksrådets folketingsutskotts betänkande, aug.
1864, II, bil.
X.om Danmark fortfarande yrkar derpå, o. m. dM utan att ens i det ögonblick då sådant yttras ha allvar dermed, vore så oer-hördt lättsinnigt, att det är otänkbart af hvarje regering, som är det ringaste mån om sitt lands och sin egen värdighet och heder.
Man må ej invända, att svenska kabinettet ju låtit efteråt första, att danska sändebudens i Wien och Petersburg rapporter angående de danska depescherna icke äro eller kunna vara med rätta förhållandet fullt öf-verensstämmande,1 eller att man ej kan fullt lita på de af Hali åberopade yttrandena af grefve Hamilton, enär det se * dermera visade sig, att Hamilton stod närmare Hall än grefve Mandenström i den famösa striden angående fullmakt för Hamilton att underteckna allianstraktaten.
Ty för det första är det alldeles otroligt, att svenska sändebuden i Wien och Petersburg skulle ha meddelat sina danska kolleger någonting, som ej är med sanningen öfverensstäm-mande; och för det andra öfverensstämma deras uppgifter i hufvudsak, nämligen angående Sverige-Norges benägenhet att bistå Danmark, icke blott med det meddelande som dagen efter Fredrik VII: s död ingår från danska sändebudet i Stockholm, utan ock med de försäkringar, sono grefve Manderström sjelf samma dag aflät till Hamilton i Köpenhamn.
Reservationen mot de danska sändebudens i Wien och Petersburg rapporter måste således gälla icke deras sanningsenlighet, utan deras fullständighet, hvar-igenom danska regeringens tolkning af deras innehåll blif-vit ensidig.
Hufvudsaken qvarstår dock: Sverige-Norges förklaringar, att det ämnar uppträda vid Danmarks sida i den väntade kampen om Slesvig.
Ock lika litet nu som förr förutsättes såsom vilkor derför, att äfven andra makter må deltaga i striden för Danmark.
Vilkoren för Sverige-Norges uppträdande bero af Danmark sjelft.
Men icke nog med dessa förklaringar, som ej äro det ringaste tvetydiga.
Sverige-Norge vidtager också en direkt åtgärd för traktatens afslutande.
I sammansatt svenskt-norskt statsråd den 27 oktober 1863 framlägger utrikes-statsministern » förslag till instruktioner vid underhandlingen om en allianstraktat » med Danmark.
Enligt det i detalj utarbetade förslaget skulle Hamilton bemyndigas tillförsäkra konungen af Danmark en svensk hjelpkår på 20,000 man
1 Post- och Inrikes-Tidningar d.
1864. » till försvaret af dess icke till tyska förbundet hörande landsdelar *.
Danmark skulle ega påkalla Sverige-Norges militära » bistånd så snart Tyska förbundet förklarat Danmark krig eller Förbundets trupper öfverskridit gränsen mellan hertigdömena Holstein och Slesvig ».
De svensk-norska trupperna skulle » fa användas till försvaret af detta rike och hertigdömet Slesvig, inen aldrig öfverföras denna gräns ».
Derjemte skulle till danska regeringen öfverlemnas en särskild deklaration af innehåll, att om Danmark toge initiativet till ett anfall mot Tyskland, vare sig till lands eller sjös, eller ock att krig mellan Danmark och Tyska förbundet skulle uppkomma af någon i traktaten icke förutsedd anledning, förbehåller sig Sverige-Norge att, utan hinder af ifrågavarande traktat, fritt besluta öfver den politik, deras regering i sådan händelse kan komma att följa » .1 Ingen lärer kunna antaga, att grefve Manderström utarbetat äfven dessa instruktioner och framlagt dem i svensk-norskt statsråd endast för syns skull.
Gagnlösheten och löjligheten af ett sådant spegelfäkteri, vare sig inom statsrådets fyra väggar eller utom dem, förneka hvarje möjlighet deraf.
Den allmänna åsigten, att sammankomsten pä Ulriksdal bröt stafven öfver den skandinaviska alliansen, visar sig sålunda vara ett misstag.
Svensk-norska kabinettet hyser fortfarande samma afsigter som förut och vidtager till och med praktiska åtgärder att förverkliga sin unionella politik.
Icke dess mindre framträder Ulriksdals-sammankomsten som en vändpunkt i alliansunderhandlingarna.
Man spårar nämligen från henne en viss olikhet i ståndpunkt mellan svensk-norska och danska regeringarna, hvilken olikhet utvecklar sig till en bestämd oöfverensstäm-melse, som slutligen leder till söndring och olycka.
Men det är icke den svensk-norska regeringen, som ändrar sig.
Det är den danska som afviker från den basis, med hvilken broderiandens regering gjorde sig solidarisk och som hon konseqvent intog, då alliansfrågan anknöts.
Man har under intrycket af de olyckor, som stormat fram öfver Danmark, ej lagt märke dertill.
Man har ock för den skull, när alliansen uteblef, gifvet ensamt Sverige skulden derför.
I verkligheten förhåller det sig, såsom nu mig synes, ganska annorlunda.
1 Post- och Inrikes-Tidningar den 9 apr.
1864.Ett slägs slitning framskymtar redan ur de anförda depescherna till Wien och Petersburg.
Strax efter det Hall tillstält Hamilton förslaget till allianstraktat, spreds genom pressen ett rykte, att alliansen redan var fullbordad.
Jemte det Manderström försäkrar, att Sverige-Norge ej skall passivt bevittna ett angrepp på Slesvig, visar han sig äfven angelägen om att förklara, att ryktet om alliansen är » förhastadt *.
En inblick i anledningen till alliansens uppskjutande far man dernäst genom en af danska sändebudet i Paris, grefve Moltke-Hvitfeldt, den 7 oktober aflåten rapport angående svaren på tvänne af grefve Manderström den 11 sept till engelska och franska kabinetten aflåtna depescher, hvarom Moltke underrättats genom svensk-norska sändebudet i Paris, baron Adelsvärd.
Moltke skrifver: » Enligt hr Adelsvärds åsigt, skulle den franska depeschen vara gunstigare för det stockholmska än för det köpenhamnska kabinettets politik, för så vidt som den gillar den hållning som det förstnäm-da kabinettet intagit i frågan, och förkastar tanken på att från dansk sida göres väpnadt motstånd mot en fbr-bundsexekution i Holstein.
För öfrigt tyder min kollega de af hr Drouyn de Lhuys1 använda uttrycken på ett sätt som skulle ur dem klart framgå, att Danmark, Sverige och Norge kunna göra säker räkning på Frankrikes hjelp och bistånd, i fall de tyska trupperne gå öfver Eidern. » 2 Häraf framgår, att Frankrike betraktade Sveriges, Norges och Danmarks intressen som solidariska så snart det gälde ett angrepp på Slesvig, men att Sverige-Norge icke ville, såsom Danmark, anse en förbundsexekution i Holstein som krigsorsak, och att Frankrike gillade denna uppfattning.
Utom på grund af dessa upplysningar, är Moltkes depesch märklig derigenom, att den tyckes vara ett af hufvudupp-lagen för de flitiga anklagelser för hemliga beräkningar som både antiskandinaver och skandinaver utslungade mot Sverige.
Moltke skrifver nämligen: » Då hr Adelsvärd meddelade ministern sitt kabinetts depesch, bemödade han sig, efter hvad han sjelf har sagt mig, och — såsom jag måste förmoda — på sin regerings befallning särskildt att betaga hr Drouyn de Lhuys hvaije tanke på, att man skulle kunna
1 Franska utrikesministern.
8 Danska riksrådets folketingsutskotts betänkande, aug.
VI.tillräkna de Förenade rikenas politik egennyttiga afsigter. » I danska riksrådsutskottets betänkande yttras med anledning häraf: » Det synes, att hos Drouyn de Lhuys uppstått tanken på, att man skulle kunna förutsätta egennyttiga afsigter hos den svensk-norska regeringen » .1 Men någon antydning derom fins alls icke i Moltkes bref.
Tvärtom gillade ju, såsom Moltke sjelf meddelar, franska regeringen rätt eftertryckligt Sveriges politik.
Den napoleonska regeringen, som nyss med Frankrike införlifvat Nizza och $a-voyen och som utsträckte sina tentakler mot Belgien, var ej heller rätta sededomaren öfver andra staters » egennyttiga afsigter ».
Anklagelsen mot Sverige-Norge måste således ha kommit från ett helt annat håll.
Ännu långt senare rådde Frankrike Sverige att ej » förhasta sig » med alliansens afslutande.
Den nu påpekade oöfverensstämmelsen framträder i bestämd form genom grefve Manderströms förslag till instruktioner d.
27 oktober, jemfördt med Halls förslag till allianstraktat den 23 augusti.
I det senare läses, § 2: » Hans Majestät konungen af Danmark kan reklamera den i § 1 omhandlade hjelpen så snart fara är å farde för angrepp på nämda delar af den danska monarkien (dess icke till Tyska förbundet hörande länder och provinser), och som en sådan fara skall anses ockupationen af de till Tyska förbundet hörande hertigdömena, i synnerhet Holstein. » I Manderströms instruktioner säges, att Danmark skulle ega påkalla Sveriges hjelp dä » Tyska förbundet förklarat Danmark krig eller Förbundets trupper öfverskridit gränsen mellan hertigdömena Holstein och Slesvig », men att de svenska trupperne finge » aldrig öfverföras denna gräns ».
st. sid. 5.
* Den 16 nov.
skrifver danska sändebudet i Stockholm till sin regering: » Jag vet, hvad traktaten beträffar, att kungen yttrade i förrgår till en af mina kolleger, att inom kort instruktioner skulle afgå för att sätta grefve Hamilton i stånd att skrida till traktatens undertecknande; det är mig äf-ven bekant, att min franska kollega råder till att icke förhasta sig med något i detta afseende. » Se danska riksrådets folketingsutskotts betänkande aug.
1864, II, bilagan VIII.
Jemför härmed hvad C. Rosenberg i brefvet d.
23 februari (bil.
4) berättar franska sändebudet i Stockholm, Fournier, hafva yttrat: » Tvinga eder icke på Danmark, utan vänta tills Danmark af förhållandena blir nödsakadt att vända sig till Sverige, att kasta sig i dess armar, på det att ett verkligt Skandinavien må kunna uppstå. »
54är, som man finner, alldeles motsatta föreskrifter, och Hd stein är de afvikande meningartias anledning och föremål
Det skulle nu tyckas, att Sverige-Norge kunnat öfver-lemna åt Danmark att allena, om det så behagade, redan i Holstein kämpa mot tyskarne, och att för egen del erbjuda sig att deltaga endast i försvaret af Slesvig och det egentliga Danmark.
Att likväl en sådan öfverenskommelse ej bragtes till stånd, angifver att med frågan om Holsteins ockupation som krigsorsak förenade sig andra, vigtigare rae-ningskilj aktigheter.
Att så var fallet framgår af två märkliga depescher, dem Manderström på en och samma dag, d.
5 okt., aflåter till svensk-norska sändebudet i Köpenhamn.
I den ena, n: r 100,1 hemställer Manderström, om det egentligen vore gagneligt att afsluta en allianstraktat.
Skulle Tyskland försöka ett infall i Slesvig, » tro vi oss kunna med tillförsigt försäkra, att Danmark med fullkomlig trygghet skulle kunna förlita sig på aktivt understöd från mer än en makt, och för vår del — ehvad en traktat blifvit ingången eller ej
— tveka vi icke att på det bestämdaste förklara, att, i händelse af ett anfall från Tyskland på Slesvig, vi fortfarande hysa samma benägenhet som hittills, att efter måttet af våra krafter och de tillgångar, hvaröfver vi kunna förfoga, erbjuda Danmark den hjelp det af oss kunde påkalla. » Det är fortfarande fråga om Slesvig, om aktivt understöd till dess skydd, men tillika visar sig en tendens till handlingsfrihet gent öfver danska regeringen.
Hamilton uppmanas ock fästa konseljpresidentens uppmärksamhet på » den uteslutande defensiva karaktär, som, i hvilket fall som helst, vi ämna gifva åt våra förbindelser; äfvensom på deras inskränkning till nu förevarande fall, härledande sig från H.
Konungens af Danmark vägran att återkalla patentet af d.
30 sistl. mars. » » Det förefins », tillägges det, » alltid för hvaije stat en stor svårighet att göra sig solidariskt ansvarig for alla de mått och steg, hvilka en annan stat har kunnat vidtaga, eller kan komma att vidtaga, och hvilka kunna vara af egenskap att helt och hållet förändra ställningen. » I den andra depeschen, n: o 101 2 använder grefve Manderström ett nästan uppbragt språk.
» Jag kan icke för Tit.
förtiga »,
1 Se Post.
och Inrikes-Tidningar den 20 sept.
8 Se Post- och Inrikes-Tidningar den I sept.
1864.begynner han, » att, jag blifvit ganska förundrad, då jag erfor att kongl.
danska regeringen understält riksrådet ett förslag till en ny grundlag för Danmarks och Slesvigs gemensamma angelägenheter ».
Han medgifver, att den föreslagna författningen i och för sig icke innebär » några omedelbara förändringar af öfvervägande vigt. » Men tidpunkten, då den framlagts, samt ett » yttrande i det kongl.
budskapet » betecknas så mycket mer betänkliga.
Då det i budskapet sagts, att man åt den nya författningen ville gifva en sådan styrka, att hon i framtiden må kunna uppbära rikets hela konstitutionella utveckling, kan detta ganska lätt » väcka farhågor om en uppgjord plan att framdeles afskaffa såväl danska riksdagen som Slesvigs provinsial-ständer, för att åt riksrådet uppdraga hela representationen af dessa begge delar af den danska monarkien.
I och med detsamma vore inkorporationen fullbordad.
Det är icke från vår sida, som något motstånd mot grundsatsen af ett sådant steg skulle ega rum; men vi äro angelägna att konstatera, att vi aldrig gifvit något råd i denna syftning. » » Häraf bevisas » tillägger Manderström äfven här, » ytterligare svårigheten att fastställa en solidaritet i grundsatser och intressen med en makt, som från ena stunden till den andra kan förrycka ställningen, och sålunda frambringa en helt annan, än den som med vår kännedom och vårt bifall var bestående. » Den förra af dessa depescher, egde Hamilton uppläsa för konseljpresidenten Hall, men icke den senare, endast tillkännagifva det intryck som danska regeringens åtgärd åstadkommit.
Härigenom erhöll dock danska regeringen kännedom om depeschens hufvudinnehåll.
Det är för den skull ej rättvist att, såsom på sin tid skedde, beteckna dubbeldepeschen d.
5 okt.
som en moralisk-politisk dubbelhet af grefve Manderström.
Ty ehuru till större del af olika innehåll, fullständiga likväl de båda depescherna hvarandra och sammanlöpa i sjelfva klämmen: den mot danska regeringen riktade förebråelsen för opålitlighet i hållning och aftal.
Som Manderströms harm tyckes ri ktad äfven mot grefve Hamilton, hvilken ej i tid varskott honom, är den senare depeschen derjemte att anses som en husaga åt Hamilton, och ej heller derföre egnad att uppläsas för andra.
Emellertid förefalla Manderströms förebråelser mot det Hallska kabinettet ganska befogade.
Den danska regeringens till-vägagående emot den, på hvilken hon redan stälde anspråk såsom sin bundsförvandt, var utan tvifvel inkorrekt.
Förut hade hon knappast tagit minsta steg, utan att på förhand inhemta den svenska regeringens råd och bifall.
Nu beslöt hon en vigtig åtgärd, utan att knappast ens underrätta svenska regeringen derom.1 Den senare hade dock nyss stått henne bi i ett afgörande ögonblick.
Det gälde att afgifva det afvisande svaret på Tyska förbundets fordran om Marspatentets återtagande.
Hall skref då, d.
8 aug., i en till grefve Hamilton stäld not, i hvilken han inneslöt utkastet till detta svar: » Jag har ständigt hyst en liflig önskan om att i vår strid med Tyskland uppträda på ett sådant sätt, att jag kunde göra mig räkning på Eder regerings sympati och bifall.
Men under närvarande omständigheter anser jag det rent af som en pligt att på förhand förvissa mig om att det icke blott med hänsyn till det väsendtliga, utan äfven hvad angår formen, råder den fullständigaste öfverensstämmelse om hvarje steg, som vi komma att taga.
Jag tillåter mig derföre, Herr Grefve, anmoda Eder om att visa mig den välviljan att öfverlemna detta utkast till H. Exc.
Grefve Manderström och bedja
1 Ej förr än d.
28 sept., dagen innan författningsförslaget framlades i riksrådet, fick svenska kabinettet, på telegrafisk väg, underrättelse derom.
H. E. Fich, Geheimeraad Hall og Krigen, en aktmaesig Fremstilling, Kbhvn 1866, yttrar sid. 13: » Det är oss bekant, att Hall beträffande för-fattningsförslaget icke rådfrågade sig med svenska regeringen. » Öch sid. 14 » Förslaget blef sändt till danske chargé d ' affaires i Stockholm utan officielt åläggande att meddela det åt grefve Manderström, så att denne erhöll kännedom derom på icke officiel väg. »
I danska riksrådets folketingsutskotts betänkande om » Forhandlingeroe med Sverig-Norge om et Försvarsförbund » omnämnas alls icke depescherna af d.
Hade utskottet erhållit kännedom om deras tillvara, skulle det säkert icke på sätt som skett uttalat sig om svensk » norska rege-ringens förhållande till Novemberförfattningen (så kallad emedan hon antogs och stadfastes i November).
I öfverensstämmelse med riksrådsutskottets yrt-randen läto vid tiden, då författningen skulle afgöras, personer, ltvilka stodo danska regeringen nära, förstå, att författningens antagande icke medförde några hinder för alliansens afslutande.
a. Vidar, Fremtiden, Politiske Betragtninger, Kbhvn 1866, sid. 46).
Men redan långt innan depescherna af d.
5 oktober offentliggjordes, och innan riksiådsustkottet afgaf sitt betänkande, meddelade en officiös insändare i Post- och Inrikes-Tidnin-gar d.
18 dec.
1863: » — — minst skulle vårt kabinett, om det blifvit tillfrågadt, hvilket icke lärer skett, hafva tillstyrkt danska regeringen ett så djerft steg under en så kritisk tidpunkt som den då detta gmndlagsför-slag af konung Fredrik VII: s regering framlades.
* Det förefaller besynnerligt, att danska riksrådsutskottet alls icke lagt märke till detta uttalande.honom att vidfoga sina anmärkningar. » Det skedde så.
» Detta utkast är », säger danska riksrådsutskottet » på några efter den svenska utrikesministerns önskan gjorda ändringar när, likalydande med det till Förbundet aflåtna svar, som är dateradt d.
27 aug.
1863. » 1 Det svensk-norska kabinettet hade alltså gjort sig, både i sak och form, solidariskt med det danska.
Deraf följde nu visserligen, att Danmark kunde med rätta betrakta Sverige och Norge såsom sina medkämpar i det förestående kriget med Tyskland.
Men deraf följde äfven, att grannlagenhet och plikt bjödo danska regeringen att ej taga något vidare steg, som kunde utöfva något inflytande på Danmarks ställning till Tyskland, utan att derom i förväg komma öt-verens med den svensk-norska.
Ett annat handlingssätt måste ställa Sverige-Norge i det obehagliga valet att antingen uppkallas till kamp i en ställning, som det sjelft icke gillade, eller att draga sig tillbaka från en allians, hvarom redan ryktet allarmerat Europa, utan att, af ridderlighet mot det af öfvermakten hotade Danmark, ens kunna öppet angifva rätta orsakerna dertill.
Det » yttrande i det kongl.
budskapet », som åsyftas i Oktoberdepeschen n: r 101, träffade en mycket ömtålig punkt i det svensk-norska kabinettets politik.
Manderström hade ifrigt förordat Holsteins utsöndring.
Han hade tagit för alldeles gifvet att, sedan sålunda helstaten blifvit upphäfd, den gemensamhet, som återstode mellan Slesvig och Konungariket, skulle fortfarande ega sitt organ i det redan bestående riksrådet, från hvilket Holsteins och Lauenburgs representanter aflägsnats.
Han erkände att detta stred mot de s. k. öfverenskommelserna åren 1851-1852, hvilka grundade sig på det af Österrike och Preussen uppstälda förbehållet, att » Konungariket och Slesvig ej måtte förbindas genom något konstitutionelt band som ej tillika omfattar Holstein. » 2 Han förutsåg, att denna reorganisation
1 Beretning fra det af Rigsraadets Folketing nedsatte Udvalg, II, aug.
1864, sid. 4.
a Sedan Danmark 1848-1850 med kraft och lycka kufvat det slesvig-holsteinska upproret och fått sin gamla historiska rätt till Slesvig erkänd af Tyskland, begick det en stor oförsigtighet.
Det lät österrikiska trupper pacificera Holstein, emedan detta hertigdöme var tyskt förbundsland.
När sedan Danmark begärde Holsteins utrymning, gjorde Österrike svårigheterkomme att framkalla Tysklands motstånd.
Men han antog, att alla de opartiska europeiska kabinetten skulle inse och erkänna rättmätigheten och nödvändigheten af dessa åtgår, der.
Han skref i en af sina depescher: » För en hvar, som egnat en grundlig och opartisk uppmärksamhet åt denna frågas utveckling, måste det synas ådagalagdt, att aila de försök, som af danska regeringen blifvit gjorda i ändamål att, på basis af de utaf samma regering år 1852 afgifaa förklaringar, åstadkomma en för monarkiens alla delar gemensam konstitution, strandat emot de utifrån understödda hertigdömenas motsträfvighet, och att det för danska regeringen icke återstår annat än att bereda dessa hertigdömen en ställning, som, jemte det den skyddar deras rättigheter och upprätthåller deras egenskap såsom medlemmar af Tyska förbundet, tillika tillåter de under Hans Danska Majestäts spira förenade länder, som icke utgöra en del af detta Förbund, att lefva ett sjelfständigt lif, utan att se sig blottstälda för ingrepp och för Tysklands inblandning i monarkiens inre angelägenheter, oförenliga med dess fortsatta tillvaro såsom oberoende stat. » 1 En annan gång anmärker han: » det faller af sig sjelf, att hertigdömet Sles-vig för hvars afsöndring icke samma skäl gälla (som för Holstein och Luxenburg), med konungariket komme i en närmare förening än Holstein; » att tvifvelsutan, vid afskaf-fandet af den dittills gemensamma konstitutionen, röster komme att höjas mot hvarje fortsatt tillvaro af en församling (riksrådet), den mången » anser som ett öfverflödigt drithjul, som kunde alldeles borttagas och hvars förrättningar i stället kunde öfverflyttas på konungarkiets och Sles-
och uppstälde sitt bekanta förbehåll, hvilket Danmark nödgades antaga for att återfå Holstein, Danska regeringen förklarade sig vilja » på laglig och författningsenlig väg » åstadkomma samtliga danska statsdelames &gt;organiska och likställiga författningsmässiga förening till en samlad monarki » (depescherna ' d.
6 dec.
1851 till kabinetten i Berlin och Wien, bil.
n: o 2) samt upprätthålla denna monarki såsom ett » välordnadt helt, att börja med genom de gemensamma angelägenheternas förvaltning medels gemensamma autoriteter, och dernäst genom en för de gemensamma angelägenheternas behandling gemensam författning (kungörelsen den 28 jan.
1852, delgifven stormakterna i depescher d.
29 samma månad).
Först sedan dessa förklaringar blifvit gjorda, afmarscherade österrikame ur Holstein.
Danmark hade råkat i ett bakhåll, från hvilket vägen gick till 1864 års krig.
1 Depesch till svensk-norska sändebudet i London d.
29 mars 1S61.vi^s särskilda lagstiftande församlingar », men att, utom det att ett sådant sönderstyckande af den lagstiftande makten, när det rörde för Konungariket och hertigdömet gemensamma ärenden, utan tvifvel komme att försvåra frågornas lösning, skulle » riksrådets indragning icke blott vara en i Danmark ytterst impopulär åtgärd, utan äfven diametralt korsa de önskningar, som på senare tiden kraftigt nog uttalats för en innerligare förening Konungariket och Slesvig emellan ».