Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från den gladlynta modern med det skälmska leendet och det svarta håret – hon stammade från sydfrankrike – fick den bretagnske drömmaren ett flöde af gaskognesk, nihilistisk lifslust.
Men mer än far eller mor skulle hans tolf år äldre syster blifva för den lille Ernest.
Af de många systrar, hvilka som sina bröders goda genier, skymta i diktar- och tänkarbiografier, står hon i främsta ledet, Henriette Renan, bretagnskan med det starka hjärtat och det djupa sinnet, som under ett lif af själfuppoffring var sin broders pliktmanerska och Elektra, hjälperska och tröstarinna, vakande öfver hans lycka och hans samvetsfrid, så länge hon lefde.
Renans hela kommande lif och verksamhet blefvo bestämda den dag, han som ung lärjunge inträdde i Tréguiers gamla prästseminarium för att utdanas till kyrkans tjänst.
Man kan tillägga, att skickelsen förde honom just till den rätta terrängen för hans väsens växt och blomning.
I hans sällspordt rika begåfning, i hans sinnes och känslas mångsidighet fanns stoff till flera kall.
Hans inbillnings ljusa måttfullhet, ironi och drömstarka symbolism vittna om, att han kunnat blifva en skald med ej vanlig försmältning af formell skönhet och själisk rikedom.
Hans outtröttliga kunskapsbegär, hans tankes noggrannhet och kärlek till det faktiska och precisa, hans arbetshågs experimentella ihärdighet hade kunnat göra honom till en stor naturforskare – exempelvis en fysiker, vid hvilkens namn några af elektricitetens eller värmelärans lagar voro fästa.
Ty äfven då hade det säkert varit grundkrafternas hemlighetsfulla lif och strålning, som lockat hans skeptiska och dock mot alla mysterier riktade spekulation.
Men med den utveckling han erhöll, sin teologiska skolning och det själsdrama, genom hvilket han gjorde sig fri från all dogmatik, sina studiers komplicerade enhetlighet af historia, språkvetenskap och filosofi, nådde han något förmer än en aldrig så stor specialists betydelse.
Den kyrka, hvilkens grundval han mer än någon man i vårt århundrade undergräft, skulle minst af allt vilja erkänna den förlupna sonen som en andans tjänare.
Men det är dock just detta, som han blef, en andans man, med andlighetens vidaste och djupaste valspråk »mens agitat molem», »det är anden, som styr massan», en ordets förkunnare, om man med ordet menar »logos», den lifgifvande, allt ledande tanken.
– Från det allvarliga seminariet i Tréguier, där det undervisades med sträng skolastik, och katolicismen lefde i gammaldags vördnadsbjudande allvar, flyttades den unge Renan till det eleganta Sainte Sulpices läroanstalt i Paris, så olikt Tréguiers som en modern glasmålning är olik en bretagnsk medeltidsdoms i djup glöd flammande fönsterskifva.
Flyttningen till Paris blef ödesdiger för den unge Renan.
På tusen vägar sipprade modern åskådning in i hans själ, och biskop Dupanloups – en prästerlig Cousin – estetiska kristlighet var föga ägnad att kunna stå emot dess förtärande ljus.
Renan har själf vid sextio år sökt framhäfva, att det icke var metafysiska, men historiskt-teologiska grunder – studiet af hebreiskan och den moderna bibelkritiken – som åstadkom den stora omhvälfningen i hans själ.
Detta är säkert en optisk illusion, som hans senare års studier inom dessa fack gifvit honom.
Redan innan han fått nyckeln till hebreiskan, hade tviflet af sig själf börjat sitt sönderfrätningsverk, och den bibliska textkritiken gaf blott en sista fulländning åt en långsam, inre process.
Förgäfves sökte han besticka sin tanke och bedraga sig själf för att få stanna i den värld, som var honom kär genom en andakt och en helgelse, oumbärliga för hans bretagnska svärmarnatur, och som ensamt gaf honom hägn och värme.
Förgäfves advocerade han med sig själf, sökte klänga sig fast vid sin känslas religiositet, vid sitt hjärtas behof af bikt och bön.
Läpparna talade, men icke hjärtat, och efter år af heta själsstrider, om också ej bräddade af den förtärande ångest, hvilken i liknande kriser hemsökt passionerade naturer som
Jouffroy eller Lamennais, fann han ändtligen all dagtingan omöjlig.
Hans tanke lät ej kompromissa med sig.
I oktober 1845 lämnade han Sainte Sulpice och gick ut i den profana värld, han så litet kände.
Han var fattig, allena och utan vänner.
Endast genom bref långt borta från Polen, dit hon rest för att som guvernant uppehålla sig själf och hjälpa sina anhöriga, kunde hans syster Henriette, som under hela denna tid aldrig upphört att stärka honom i hans sannfärdighets beslut, trösta den hemlöse drömmaren på de första tunga vandringarna i ensamheten.
De många, som från katolskt håll skymfat desertören, veta ej, hur ogärna han lade af prästrocken och hur smärtsamt vilsekommen han kände sig, löst från den mäktiga organisation, som gifvit honom skydd och stöd.
Han kunde ej anlita något af den banala öfverlöparens bedöfningsmedel.
Det brokiga njutningslifvet hade för hans rent intellektuella ungdom ingen sirénstämma, och en andans tjänare förblef han i den borgerliga mammonsdyrkande världen.
Han hade ej heller den trotsiga renegatens lidelsefulla tröst, njutningen af att kasta på bålet, hvad han tillbedt.
Hans brytning var lika stilla som oåterkallelig, och det noblaste i hans karakter – den milda fastheten – adlade redan hans ungdomskamp.
Den första vän Renan förvärfvade sedan han lämnat Sainte Sulpice, och som till döddagar skulle förblifva hans närmaste, var den unge Berthelot, den sedermera så berömda kemisten.
Detta möte hade som så mycket annat i Renans lif sin symbolik.
Efter det religiösa grundlaget i hans själ kom det positivistiska.
Denne tänkare, som hade sådant behof af kult fick i vetenskapen och vördnaden för kosmos den fria ether, han behöfde för sin tankes vingslag.
Renans bref till Berthelot från denna tid visa, hvilken passionerad, ja dogmatisk dyrkare af den empiriska lifssynen han blifvit, och hans först långt senare tryckta, men nu författade ungdomsverk L’avenir de la science röjer en religiös naturs bergfasta tro på de nya idealen.
I vetenskapen anser den unge drömmaren hela framtidens gåta ligga.
Teoretiskt och praktiskt skulle den fylla världen, gifva mänskligheten både gud och bröd.
Under den våldsamma och hastiga reaktionen efter 1848, är det Renan ser en stor del af sin optimistiska tro i denna riktning falla, och först med tiden kring 1850 kan hans ungdom sägas afslutad, och den kritiske historikern med sin universella vetenskaplighet och sin dock outrotliga känslofond af oändlighetslängtan står fullfjädrad.
De tjugu åren mellan 1850–70 beteckna Renans egentliga mannaålder, under hvilken han skapar sin auktoritet som grundlärd forskare, genial kritiker, revolutionär bibelutläggare.
Denna tidsrymds märkligaste yttre händelse var den resa han 1860-61 företog i Orienten, hvarunder han lärde känna den värld, med hvilken hans tanke så intensivt sysselsatt sig.
Under resan i Palestina var det den gamla drömmen att teckna Jesu lif på en gång historiskt sant och i en psykologisk poesis förklaring tog lefvande gestalt för hans sinne.
Så nerskref han första utkastet, den stora introduktionen till lifsverket om kristendomens ursprung.
Men liksom hans egen tillvaro också skulle illustrera den offrets mystik, som är grundcellen i den lära, hvilkens historia han skref, förlorade han själf under denna resa den människa, som var honom kärast, systern Henriette.
Hon hade delat strapatserna med brodern och i Ghazir hört honom läsa upp de första sidorna af den märkliga boken, men i Amschit vid gränsen af sägnernas Syrien, fattades hon af febern och rycktes plötsligt bort.
Nu sofver hon under palmerna nära det heliga Byblos, Adonis’ jord, ännu ett vittnesbörd om den hårda läran, att intet varaktigt verk tycks stå upp i dagen utan människooffer, att konstnärens och tänkarens fredliga bedrift också den blott kan växa upp ur blod och tårar, att det som skall varda ljus och fest, klarhet för så många ofta lämnar skuggan af döden och suset af sorgen kvar i skaparns själ. –
1862 blef Renan professor i semitiska språk vid Collège de France, värdig efterföljare till Budæus och Ramus.
Allbekant är, att han på grund af några för tiden dristiga vändningar i sin inträdesföreläsning och däraf uppkomna demonstrationer blef förbjuden att fortsätta sina föredrag, och ändtligen afsatt 1864, sedan han i en skrifvelse, full af frimodig stolthet, afböjt den ersättningsplats vid bibliotekets manuskriptafdelning, som regeringen velat gifva honom.
Den 23 juni 1863 utkom Jesu lif och skaffade författaren sitt världsrykte, och stilla fortsatte han det stora verket.
Med kejsardömets slut vände han sig äfven mot politiken och har ofta med stolthet erinrat om de ord han 1869 skref som devis på sitt upprop:
Ingen revolution, intet krig.
1870 ägde hans namn redan en sådan auktoritet, att ingen undrade öfver att han i Frankrikes namn riktade till David Strauss de berömda skrifvelser, i hvilka han talade fosterlandets och civilisationens sak.
Dessa bref, som äro mästerverk af vältalighet, gifva uttryck för stämningen hos de mest upplysta inom Frankrike under detta olyckans hårda år och kunna i detta hänseende blott sammanställas med den berömda föreläsning, i hvilken Gaston Paris samtidigt vidrörde dessa frågor.
Denna dystra tid gaf emellertid Renans andliga utveckling den sista stöten, och det var från denna tid ironikerns figur mer och mer trädde fram ur den ideala vetenskapsmannen.
Med republiken erhöll Renan sin professur tillbaka och fortsatte sedan till det sista sin undervisning i Collège de France, föreläsande med en kåserande bonhomie, hvilkens vårdslöshet stack af mot den ofelbara fulländningen i hans skrifter.
Efter det stora arbetet om Kristendomens ursprung har han genom den voluminösa framställningen af Judafolkets öden gifvit det förra arbetet sin fulländande bakgrund.
Långsamt blef han det litterära Frankrikes första litterära namn, den galliska kulturens doyen.
Den beundran han vunnit genom sin stränga vetenskapliga metod, bibehöll han, när positivismens starkaste flöde försinade, genom sin ålderdoms fängslande blandning af mystik och skepticism.
En härlig höstdags ljusa atmosfär hvilade öfver hans sista år, och han tröttnade icke på att uttrycka en lycklig, metafysisk epikurés tacksamhet för den förtjusande vandring, som det varit honom förunnadt att tillryggalägga genom verkligheten.
I företalet till sin sist utgifna bok Feuilles Détachées har han för nittionionde och sista gången i en nästan förbryllande, kaleidoskopisk blandning sammanställt alla sina infall af tvifvel, af religiöst skämt, lika naivt i tonen som dristigt filosofiskt till meningen, sin ironi och sitt behof att tro, för att till sist lykta med dessa enkla och mäktiga slutrader: »Himmelske Fader!
Jag tackar dig för lifvet.
Det har varit mig ljuft och dyrbart, omgifven som jag varit af utmärkta människor, hvilka aldrig låtit mig tvifla på dina planer.
Jag har icke varit utan synd; jag har haft fel som alla andra människor, men hvad än de säga, som kalla sig dina präster, har jag ej begått någon verkligt dålig handling.
Jag har älskat sanningen och gjort offer för den.
Jag har längtat efter din dag, och ännu tror jag på den.
Då min gamla tro föll samman, tog jag det partiet att, i stället för att gråta och harmas mot dig, hålla god min i elakt spel.
Att gråta hade varit fegt, att harmas mot dig höjden af absurditet.
– Något af den stämning, som stiger ur dessa ord, har de sista åren omsväfvat den store forskarens och tänkarens gestalt, och när dödsbudet kom, kändes det, som den samtida europeiska kulturen förlorat en Nestor med oöfverträffad lärdom, med leende och befriande visdom.
De två för en nordisk läsare mest kända karakteristikerna af Renan, Georg Brandes’ och Paul Bourgets, afstå båda, ehuru skäligen vidlyftiga, från hvarje försök att gifva en värdering af Renans verk eller ens en öfversikt af hvad han åstadkommit, af den enkla grunden, att hans viktigaste arbeten falla på rena specialområden.
Blott den vetenskaplige fackmannen kan bedöma deras innebörd och betydelse.
Det är omöjligt att på ett par knappt tillmätta sidor gifva ens en idé om en lifsgärning, som omfattat skilda vetenskaper och dessutom med förvånande andlig elasticitet sysslat med samtidens så godt som alla spekulativa och politiska problem.
Renan har icke blott som filolog och historiker skapat verk af första ordningen.
Han har konsekventare än kanske någon annan modern vetenskapsman från samma tid kombinerat, olika discipliner, låtit häfdens och språkets lif ömsesidigt belysa hvarandra och dristigare än någon annan skildrare af gångna epoker begagnat sig af psykologiens hjälp.
Raspsykologi, folkpsykologi, studerade i människostammarnas historia, mytbildning och litteratur, individuell psykologi, allt har han försökt, och alltid med en sofrande kritiks finkänslighet och urskillning, utan att narras af sina egna hypoteser eller blifva fången af sina egna ord och de alltid provisoriska förklaringar, med hvilka vetenskapen rör sig.
Genom detta har han varit en föregångsman, en föryngrare i fråga om metod lika väl som i fråga om idéer, och hans uppfattning af världshistorien som ett filosofiskt facit af mänsklighetens utveckling förtjänade sitt eget kapitel.
Ty också som tänkare är Renan en af sin tids stora.
Hans misstro till system och positiva skolning läto honom visserligen aldrig upptimra några af dessa metafysiska luftslott, hvilkas ideela gotik imponera hos de stora tankebyggarna, men hans spekulation, som på rent intellektuel väg hunnit till en formel för världsprocessen i flera punkter parallel med utvecklingslärans, och som såg Gud i det universella förnuftets realisation, för hvilket vetenskapen redan kämpade medvetet, och alla andra makter omedvetet, tarfvade också ett kapitel för sig.
Men för allt detta fordras vidlyftiga böcker – sådana som Monods, Séailles’ och Mary Darmesteters Renanbiografier.
Här vill jag nöja mig med att utan alla anspråk gifva några synpunkter på det temperament, som skapat denna olikartade produktion, och för öfrigt hänvisa till hans skrifter – skrifter, hvilka som inga andra öfverflöda af både upplysningar och idéer.
En sida af Renan låter läsaren på en gång lära, tänka och drömma.
I begynnelsen af sin autobiografi skildrar Renan ett keltiskt helgon, som är hans egen namne – S:t Renan eller S:t Ronan.
»Lättare var – skrifver han skälmskt – att följa svalans flykt på himmeln än gången af hans tankar.»
Något sådant är ock första intrycket af flera af Renans skrifter.
En tankegångs alla sidor glänsa för ögat som de slipade ytorna af en ädelsten med många facetter, men snart märker man äfven under denna nyckfulla lek med idéer en bestämd personlighet, som låter sina tankar kristallisera sig efter visserligen många och oregelbundna men dock bestämda mönster.
Tvenne faktorer, hvilka jag redan antydt, är det, som djupast bestämt Renans andliga fysionomi.
Den första är den mystik, som han insupit med modersmjölken och som hela den stam och trakt, till hvilka han hörde, lämnat honom i arf, det djupa, religiösa behof, som dref honom att – som han själf uttryckt det – ständigt »kommunicera med det oändliga».
Det är detta religiösa behof, som ligger under hela hans lifsgärning och låtit honom studera alla tänkbara problem och frågor, hvilka stå i samband med mänsklighetens längtan och föreställningar om det öfverjordiska.
Alla religioner – hedendom, buddaism, kristendom, religionsstiftare såsom Moses, Jesus och Mohammed, mystici som Frans af Assisi, reformatorer som Calvin, religiösa polemici som Lamennais – allt, som kunde gömma ett svar på hans eget innerstas ständiga fråga, har han ägnat ett ihärdigt och kärleksfullt studium.
Den andra faktorn är hans positivism, tillägnad under mångårig, förtrolig bekantskap med den moderna vetenskapen, representerad särskildt af Tübingerskolans bibelexegetik, under sträng skolning af språkvetenskapliga och allmänt historiska discipliner och i viss mån äfven af de rena naturvetenskaperna.
Renan betonar särskildt sin böjelse för matematiken och antyder, att det hos honom äfven funnits något af det virke, af hvilket en stor naturvetenskapsman kunnat tillyxas.
Saken är den, att han ägde den vetgirighet och andliga mottaglighet, som utmärka personer, som i första ledet få ägna sig åt intellektuella sysselsättningar, och han har själf många gånger häntydt härpå som en förklaring på sitt sinnes smidighet.
Ingen fransk författare har så ofta och med så omfattande betydelse användt ordet curiosité.
Ännu i sina sista skrifter röjer han samma kunskapstörst, och ett af hans motiv för att få lefva upp än en gång vore, skrifver han skämtsamt, hans nyfikenhet på de upptäckter, som äro framtiden förbehållna.
Allt detta tyder på en ovanligt utpräglad vetenskaplig anläggning.
Dessa tvenne oförenliga element brottas om herraväldet öfver Renans tanke – eller hafva det kanske rättare turvis.
I allt han skrifvit återfinnas de än sida om sida, än i skenbar förlikning.
Man läse hans ypperliga teckning af Frans af Assisi.
– Den står i ton och stämning den troendes legend så nära som möjligt, ända till dess Renan i slutet vid skildringen af helgonets stigmatisering upptager en förklaring, som är högst sannolik men som framkommer med en stötande rationalistisk belåtenhet.
Den gamla fresken med sina halfutplånade färger och sin guldgrund försvinner plötsligt från ens ögon, och man ser för sig det kritiska manuskriptet på en kammarlärds skrifbord.
Så har Renan, hvilken så ofta förkunnat det helas enhet och som skämtande skrifvit, att dualismen var den enda villfarelse, som han ej omfattat, en dualism i sitt eget väsen, som ständigt låter honom säga både nej och ja och efter hvarje kritik skrifva ned ett halft religiöst credo.
För en sådan natur med denna blandning af känslosvärmeri och tankeskärpa ligger ironien nära till hands, ty hvad är ironi annat än just en som leende formulerad känsla af lifvets dubbelhet.
Ironien blir för Renan ett dialektiskt medel, som gör allt möjligt, alla tankens och känslans saltomortaler – den blir en sollyst öfverlägsenhetens atmosfär, i hvilken man står öfver sina egna motsägelser och sin egen mening.
Ironien frälser ens åskådning från trånghet; den förtar det drag af själfkärlek, som alla få, hvilka äflas att bevisa.
Den maskerar med sitt löje all känslans revolt mot tanken.
Så blef ironiens genius Renans husgud.
Studerar man hans skrifter kronologiskt, skall man emellertid finna, att detta drag först med de senare åren accentuerat sig skarpare hos honom och egentligen först efter 1870 nått sin riktiga utveckling i hans skrifter, intill dess det i hans oändligt själfulla men också resultatlösa filosofiska skådespel Caliban och l’Eau de Jouvence firar sin karnaval.
Det är icke svårt att psykologiskt förklara denna utveckling.
Ty utom att ironien alltid utvecklas med ålderdomen och årens erfarenhet af det helas oföränderlighet, och afgjordt tillhör det slags andar, som hafva benägenhet att betvinga sina frambesvärjare, har också hela det politiska skådespel, som Renan sett upprullas för sig, varit ägnadt att skärpa hans håg för denna svårmodsbeslöjande och öfverlägsna konst.
Fint har en Renanskildrare sagt, att det tycktes vara hans öde »att döda alla trosläror under sig och att af historien, af hvilken han väntade sanningen, erhålla beständiga dementier».
Han hade med all sin själ velat blifva präst och hans tanke hade måst dräpa hans ungdoms tro.
Han hade vändt sig mot det moderna lifvet och i vetenskapens snara seger hoppats få se realisationen af 1789 års idéer och den sociala lyckan, och den napoleonska tidsåldern hade krossat hans illusioner.
Han hade då bosatt sig i tankens och vetenskapens Guds-stad, och prisat dess helgd som en reflex af det tusenåriga riket, och härunder hade han ständigt för sina landsmän pekat på Tyskland som den trakt på den verkliga världskartan, där tanken och vetenskapen hörde hemma.
Kants, Hegels och Fichtes, Bauers och Strauss’ land, se där den nejd, mot hvilken I, lättsinniga gallier, skolen vända ögonen för att tillägna Er det studiets och själens allvar, i hvilket framtiden skall vinnas.
Så hade han lärt, och de tyska kartescherna, som kreverade mot Paris’ murar, gåfvo svaret, och Preussens soldatdöme tog Europas hegemoni.
En mindre stor missräkning kunde hafva skapat en ironiker än denna hårda världslärdom.
Var det underligt, att denne man, som genomgått allt detta, som i tanken följt civilisationens historia ända från vaggan och till sist af relativitetskänslan fått sinnet så utgräfdt som en klippstalp af hafvets droppsvall, skulle sluta som en allironiker?
I sin känsla var
Renan däremot intet af spefågel – och detta veka, ömma, föga lidelsefulla sätt att känna fullbordar hans personlighet.
Ingen kan stå fjärmare än han från den skola af förbittrade psykologer, som Frankrike äger och hvilka som La Rochefoucauld eller Champfort gifvit uttryck för den latinska rasens misstro och analyseringsbegär.
Man ser det bäst i Renans uppfattning af kärleken.
Den är hållen i förandligad halfdager, vek, sentimental, med en bakgrund af mysticism.
Den uppenbarar ättlingen af det folk, som på en gång diktat sångerna om Parsifal och om Tristan och Iseult.
Hela hans uppfattning af natur och människor har ett drag af rousseauism, som återfinnes hos George Sand, hvilken ju Renan också högt beundrade – men Renan har snarare fått denna riktning från Herder än från Rousseau själf.
Den yttrar sig hos Renan i en egendomlig vördnad för allt som står naturen nära, för alla varelser som känna enkelt och omedelbart, för den fattige, sjömannen, kvinnan af folket o. s. v.
Denna hans mer ömma än djupa sensibilitet förklarar både några af de största förtjänsterna och de lättast i ögonen fallande felen i hans produktion.
Det är den, som låtit honom så oförlikneligt förstå en öfverjordisk, blid svärmare som Frans af Assisi.
Men det är också den, som låter oss sakna den rätta styrkan, när det gäller framställning af män med starkt patos och energisk profil, eldsjälarna, som man icke kan gifva ett begrepp om, utan att själf brännas af den brand, som förtär.
Jag tänker icke här på hans mest bekanta teckning i Jesu lif.
Att den boken förefaller tom och indifferent, beror väl djupast på uppgiftens omöjlighet.
Ty aldrig kan en historisk sannolikhetsbild här verka annat än betydelselös och tom vid sidan af den strålande gestalt, som sekler skapat med de varmaste sinnenas djupaste andakt och högsta drömmar.
Konsten kan i sina mest hänförda ögonblick gifva en förkroppsling, som här tillfredsställer vår fantasis behof, aldrig vetenskapen.
– Nej, jag tänker på hans teckning af Spinoza, af Lamennais och andra.
Det felas först och främst kanter och konturer och sedan en både manligare och starkare känsla än Renans, som enligt hans egen utsago till två tredjedelar var en kvinnas.
Det är detta, som gör, att man kan påstå, att Renan trots ständigt studium knappast känt hela den poetiska innebörden i de semitiska folkens skrifter.
– Man får icke högst älska det man kan kalla »doux» och »charmant», och hafva en sådan förkärlek för idyller, om man vill förstå den anda af heroisk manlighet, som genomgår Gamla testamentet, det starka hjärta, som likaväl förstod Kains afund och ensamhet som Abels fromma lycka, som krigar i Krönikeböckerna, förbannar och gisslar med profeterna, förtviflar och underkastar sig i Job och jublar i solhetta och lidelse i Höga Visan.
Renans stil gifver till sist alla hans naturs skiftningar.
Den resonerar och argumenterar skarpt och bindande för vetenskapsmannen, gifver skeptikerns tvifvel in till hans tankegångs flyktigaste förbehåll, ironiserar med ett leende laisser-aller för ironikern, och kan så bäst det är med höga toner mynna ut i ett mystiskt cantabile, några takter af en öfversvinnelig melodi, som för tanken högt upp mot idéernas blå empyrée.
Renans litterära utveckling är parallel med århundradets, och ett kronologiskt studium af hans skrifter låter oss följa själfva den våglinje, som vårt sekels andliga lif beskrifvit.
Född i Chateaubriands Bretagne, ättling af fantasiens förklarade folkstam, som i oceanen, hvilken omslöt dess länder, drömt en skärgård af sagoöar och paradis, hade han under hela sin uppväxt genomströmmats af romantikens tro och längtan.
Intrycken från denna ungdom af trånad och svärmeri kunde väl mattas men aldrig dö.
Som klockklangen från legendens i hafvet begrafna städer, genljöd ständigt romantikens musik i hans hjärta.