Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var som om hon velat öfvertala honom att stanna; tonfallet var smekande, lockande, fullt af löften — — och han greps af längtan efter den der kyssen, som han icke hunnit med att taga under denna långa färd.
Han såg på henne med flammande ögon — — — men i nästa minut sänkte han dem mot golfvet.
Han tänkte på sin mor der hemma i Prag; hon väntade honom otåligt på sin sjukbädd.
Jag reser i morgon», sade han med tillkämpad fasthet.
»Eller i öfvermorgon tilllade han med ett halft omedvetet hopp.
»Och ni kommer inte igen?»
»Troligen icke med det första.»
»Då behöfver ni inte heller veta mitt namn.»
»Jo!» protesterade han energiskt.
»Jag skall väl åtminstone ha ett namn att knyta detta minne fast vid.»
»Nå, kalla mig Margot.
Det är ju tillräckligt.
Mitt familjenamn behöfver ni inte veta.
Margot heter jag.
»Så farväl då, käraste Margot.»
»Farväl.»
Tåget hade stannat och kupédörren slogs upp.
Hon räckte honom sin hand och steg ner på perrongen, der hon mottogs af en klunga väntande damer.
Han stod och såg efter henne tills hon försvann i vimlet; så gick han hemåt med dröjande steg.
Han kände en underlig tomhet i bröstet.
Det var som om lyckans sommarfågel ett ögonblick fladdrat honom förbi — utan att han sökt fånga den med sin hand.
Det var en vårmorgon, i början af April 1849.
Meissner var åter i Paris.
Han satt just i sitt anspråkslösa rum i Cour du Commerce vid sin anspråkslösa frukost, som emellertid tycktes upptaga hans intresse i mycket ringare grad än det tidningsblad, han höll uppslaget framför sig.
Det var Proudhons »Folkets röst», numera, efter Proudhons flykt, utgifvet af Alexander Herzen.
Dagens nummer innehöll en artikel skrifven med Proudhons flammande stil; det var derför kaffet hade fått kallna på bordet; det var också derför Jeans första, lätta knackning på dörren blifvit opåaktad.
Nu kom garçonen in, närmade sig med smygande steg och stod bugande framför den läsande, med ett uttryck af tjenstvillig hemlighetsfullhet i sitt svartmuskiga ansigte.
— Meissner såg upp.
»Der är en ung dam der ute, som önskar tala vid er, monsieur.»
»En ung dam?»
»Ja, en ung, vacker dam!» hviskade Jean diskret.
»Nå, bed henne stiga in då.
Och tag ut det här» —- han pekade på frukostbrickan.
Han reste sig upp och kastade en blick öfver sitt tarfliga rum.
Han undrade, hvem det kunde vara, som fallit på den idéen att uppsöka honom här.
Han visste sig icke ha några kvinliga bekantskaper.
Nu gick dörren upp och han igenkände strax i den unga dam, som trädde in, sin lilla reskamrat från Hâvre.
Hon flög emot honom som om hon velat kasta sig rakt i hans famn, men då hon såg det uttryck af förvåning, som han förgäfves sökte dölja, hejdade hon sig plötsligt och räckte honom endast sin hand.
»Jag undrar, om ni efter så lång tid ännu kommer ihåg ert ressällskap från Hâvre», sade hon rodnande.
»Men — men — hur visste ni, att jag var i Paris?
Hur har ni fått reda på, hvar jag bodde?»
»En slump!
Jag brukar ibland besöka den tyska bokhandeln för att se, hvad nytt som kommit ut i literaturväg.
Man sade mig, att ni var i Paris.
Jag frågade efter er adress — och här är jag.»
Nu först hade han hunnit hemta sig så pass från sin öfverraskning, att han kom sig för att mottaga hennes hand, som han tryckte med en älskares ömma hänryckning, medan hans blickar smekande gledo öfver hennes förtjusande lilla ansigte.
»Och ni har sökt upp mig här i detta aflägsna kvarter?
Ni har då inte glömt mig under den här långa tiden?
Och ni brydde er verkligen om att träffa mig?»
»Ja», sade hon med en blandning af vekhet och skälmskhet.
»Men det var dumt af mig — — Jag ser, ni bär inte längre min ring».
»Den blef för liten.»
Han stod och såg på detta hemlighetsfulla, intagande väsen, vsom nu för andra gången stigit fram och korsat hans lif.
Han tänkte på deras första möte — och han tänkte på hennes ring, som han lemnat der hemma i Prag bland sina öfriga souvenirer i en ask af silfver, mellan en sidenrosett, som tillhört den firade sångerskan Marietta Alboni och en liten hårlock från Celestes vackra hufvud.
Han hade aldrig drömt om, att något af dessa minnen från hans förflutna skulle stå upp igen.
Och der såg han henne nu lifslefvande framför sig, den underbara, den förtjusande lilla Margot!
Hon hade kommit till honom af egen fri vilja, hade kommit till honom med en min, som tycktes säga att hon var hans, att hon älskat honom under den tid som gått och längtat efter den stund, som kommit.
Var det detta, hennes ring betydt, den fina guldslingan med den gröna stenen?
Att hon skulle uppenbara sig för honom så här, en vacker vårmorgon, när han minst anade det — dala rakt från himmelen ner i hans famn.
Han sträckte ut sina händer emot henne.
»Margot!« sade han blott.
Och i nästa ögonblick lågo hennes armar kring hans hals och hennes lilla hufvud mot hans bröst.
Det blef en tjusande vårmånad.
De träffades hvarje dag under Luxembourgträdgårdens gröna kastanjer och gjorde små utflykter i hvarandras sällskap — till Auteuil, till St.
Cloud, till Enghien, till Fontenay aux Roses.
Hon var så munter och så glad.
Det var som om hon haft famnen full af lifsglädje, och i många år gått och längtat efter att få strö ut den.
Och hon strödde den öfver honom med fulla händer.
Hon tycktes just skapad för ett sådant lif, i frihet och skönhet.
Hon egnade icke en tanke åt framtiden.
Men hon var honom en gåta.
Han hade observerat, att hennes toalett var rikare än förr; han märkte också, att hon icke gerna gick till fots genom Paris’ gator.
Och sitt namn dolde hon lika omsorgsfullt som förut.
»Hvad gör namnet till saken», sade hon.
»Hvad behöfver du bry dig om, hvem jag är och hvad jag heter?
Jag är din Margot.
Är det icke nog?»
Han hade måst lofva henne, att aldrig anställa några efterforskningar, att aldrig följa henne, då hon gick ifrån honom.
Men han grubblade ständigt öfver denna gåtfulla uppenbarelse.
En vanlig kvinna var hon icke.
I bildning och intelligens stod hon himmelshögt öfver alla andra, som han träffat.
Men hvarför denna hemlighetsfullhet?
Hvilka skäl hade hon att så energiskt bibehålla sin mystiska anonymitet också inför honom, åt hvilken hon från första stund hängifvit sig med en obegränsad ömhet och tillit?
Han visste icke ens, i hvilken del af staden hon bodde.
När hon skildes ifrån honom, försvann hon i ett fullständigt mörker, der han icke kunde nå henne.
Han hade endast att vänta tills hon sjelfmant och frivilligt åter trädde fram derur.
Han grubblade och grubblade, men kom icke till klarhet.
Och tviflet vaknade inom honom.
Älskade hon honom verkligen?
Var det någonting annat än en slump, som fört dem samman?
Hade hon verkligen från deras första möte under halftannat år gått och gömt på en verklig, äkta tillgifvenhet?
— Han trodde det icke.
Det var en så egendomlig själfullhet i detta förhållande.
De hade samma intressen, för allt det unga och starka, som varit uppe i tiden, men som nu så småningom åter kufvades, trycktes till jorden af maktens brutala hand.
De hade båda med samma längtan och samma hopp sett Europa flamma upp i lågor under det år, som gått.
Hon hade på nära håll iakttagit revolutionen i Paris; han hade aktivt deltagit i Marsrörelserna hemma i sin fädernestad Prag.
Sedan Juni hade han följt Frankfurter-parlamentets förhandlingar; också denna gång hade han måst gripa till flykten hotad af rättslig förföljelse för det han under de stormiga Oktoberdagarne sjungit en frihetssång för sitt tyska fosterland.
Han hade så mycket att berätta från frihetskampen der hemma, och hon lyssnade alltid till hans ord med samma tysta hänförelse som under resan från Hâvre, då hon låg med sitt hufvud mot hans bröst.
Öfver förhållandet mellan dem hvilade i det hela taget samma stämning som öfver detta första möte; det hade endast kommit någonting annat, någonting mera till: han glömde aldrig nu att fånga lyckans förbifladdrande sommarfågel.
Hennes intresse för den tyska literaturen och för dess berömde män var lifligare än någonsin och han måste berätta om alla de remarkabla personligheter, han kommit i beröring med under det gångna året.
Han talade om den oförliknelige Ludvig Feuerbach, med hvilken han dagligen sällskapat i en af Frankfurts ölstugor, om Robert Blum, vensterns ledare i Frankfurterparlamentet, som nyligen blifvit skjuten på furst Windischgrätz’ befallning — en våldsbragd så skändlig, att harmen deröfver borde ha stuckit Europa i brand från Rhen till Donau.
Han skildrade Karl Marx och Ferdinand von Freiliggrath, som han träffat i Köln, Georg Herwegh, hvars bekantskap han gjort i Paris.
Han beskref sin vän d:r Schütte, revolutionens farande stormfågel — och först och sist talade han om Heinrich Heine, som han återsett i Paris, lidande, döende.
Han skildrade sitt första besök hos sångarsvanen i Rue d’Amsterdam.
Han beskref den sjukes lidanden med ord från hans egen mun: de långa nätterna, då han vred sig i obeskrifliga marter — och sjelfmordstanken kom krypande i mörkret, frestande honom att söka lindring, befrielse. — »Det hvilar en förbannelse öfver Tysklands diktare!»
Och när hon med tårar i ögonen sporde efter orsaken till Heines lidanden, kysste han hennes skälfvande läppar och svarade henne med Heines egna, vemodiga ord:
»Kvinnorna!
Se bara på dem!
Hur blomstra de icke!
Det är blommor, som icke skadas, hvarken af solens brännande strålar eller af nattens kalla dagg.
I deras kalkar berusa sig tusentals fjärilar, men doften svinner icke ändå, och färgerna slockna icke.
Det blir höst; blommorna prunka ännu lika sköna — men någon fjäril ser man icke längre till.»
Om Heine tycktes hon aldrig få höra nog.
Oupphörligt ledde hon samtalet in på sin älsklingsdiktare.
Hon ville veta allt om honom, hvarje minsta småsak, hvarje ord, han talat.
Och Meissner skildrade gång på gång med sympatiens varmaste ord sin döende vän och mästare, skildrade hans bleka, lidande ansigte, skildrade det underbara leendet, som ständigt lekte i hans munvinklar — ironiens ytliga leende, som glittrade öfver en guldgrund af hjertegodhet.
Ofta när han såg henne sitta der vid sin sida, med flammande kinder och glänsande ögon, lyssnande andlöst till hans berättelse, kunde det komma öfver honom en stickande känsla.
Det föreföll honom som om han sjelf krympte samman under sin skildring och som om hennes intresse samlades kring honom endast och allenast för de stormäns skull, som han stått i beröring med.
Då hände det, att han plötsligt lutade sig fram emot henne, såg henne in i ögonen och sade:
»Hvem älskar du mest, Heine eller mig?»
Och hon svarade, småleende skälmskt:
»Dig — ty dig har jag.»
Så slog hon sina armar kring hans hals och tryckte sig häftigt in till hans bröst.
Han såg henne tankfullt, forskande in i de blå ögonen:
»Du hör till det slags kvinnor som älska literaturen så högt, att de måste skänka sin kärlek åt någon af sitt lands diktare.»
»Literaturen?» — sade hon högst eftertänksamt — »åhja.
Men friheten högst af allt!»
»Friheten?» skämtade han.
»Ja, naturligtvis!
Eftersom din frihetskärlek gjort dig till älskarinna åt en af ditt fosterlands frihetsmän.»
Hon blef med ens blossande röd.
På morgonen den 5:te
Maj stod hon på
Nordbanestationens perrong och fäste med darrande händer en liten violbukett i hans rockslag.
»Tänk på mig så länge den doftar», sade hon med ett försök att slå bort sin rörelse i ett skämt.
»Den kommer att dofta länge — länge.» »Hvem vet?
— Man vet ingenting.» »Nej, man vet ingenting.
Icke ens, när vi träffas nästa gång.
Det blir kanske förr än vi ana nu.»
»Kanske!
Lifvet är så underligt.»
»Då har du glömt mig, Margot.»
Och tåget gick.
En kväfvande het sommardag i Juli 1850, gick Alfred Meissner genom Regentstreet i London.
Det var vid den tiden på dagen, då den fashionabla verldens damer bruka göra sina uppköp i de eleganta modevarumagasinen.
Trottoarerna vimlade af promenerande, hvilka allt som oftast stannade utanför butiksfönstren för att mönstra de rikedomar af siden och spetsar, guld och juveler som prunkade der innanför.
Ute på gatan rörde sig ett oafbrutet tåg af lysande ekipage.
Ett af dem stannade just framför en juvelerarebutik, och två damer stego ur, en äldre och en yngre.
En betjent i livré stod med hatten i hand vid vagnsdörren.
Vid första ögonkast hade Meissner i den yngre af damerna igenkänt Margot.
Han skyndade fram emot henne och helsade:
»Det hade jag minst af allt väntat!» sade han gladt, »att jag skulle återse er här i London!»
»Ni misstar er, min herre!»
Den unga damen såg på honom med en mycket förnäm min.
»Jag har icke det nöjet att känna er!»
Och hon försvann in i butiken.
Han stod kvar och såg efter henne.
Kunde det vara möjligt, att han misstagit sig?
Han kände henne alltför väl.
Det var Margots röst, Margots rörelser — Margots var hvarje drag i detta ansigte, hvarje linje i denna lilla spensliga figur.
Hon var klädd i siden och dyrbara spetsar; hon var klädd som en dam ur stora verlden; hon åkte efter fyra hästar med livréklädd kusk och livréklädd betjent på bocken; men det var ändå hon, alldeles samma lilla Margot, som så ofta delat hans anspråkslösa frukost på en af restauranterna i Quartier latin i Paris.
Det var hon, som med darrande hand fäst violbuketten vid hans rockslag den der Majdagen för ett år sedan, då han lemnade Paris. »Tänk på mig så länge den doftar!»
Hvad hade hon haft för skäl att förneka bekantskapen nu?
Den gamla damens närvaro?
Det hade icke ens lyst upp i hennes lilla ansigte.
Detta ansigte hade ingenting annat uttryckt, än den iskalla förvåning, hvarmed en dam af verld möter en främlings tillnärmelser.
Och åter dök den gamla frågan upp, öfver hvilken han så ofta förgäfves grubblat.
Hon hade sagt sig älska honom.
Hon hade sofvit vid hans barm.
Hon hade gråtit när de skulle skiljas.
Han smålog — ett leende fullt af bitterhet och medlidande.
»Lifvet är så underligt.»
— Han tyckte sig ännu höra tonfallet i hennes röst, när hon sade det.
Ja, lifvet var underligt.
Och kvinnorna underligast af allt!
Han började hvissla och gick vidare.
LA MOUCHE.
Det var en junidag 1855.
Paris hvälfde sig en mjölkblå sommarhimmel med drifvande florslätta skyar; solen stod högt på fästet och kastade en oändlighet af värme och ljus öfver
Tuilerieträdgårdens sandade gångar och saftiga gröna gräsmattor.
Ensam på en stenbänk i skuggan af ett blommande akasieträd, hvars krona tecknade sig mot luften som ett virrvar af konstfullt knypplade spetsar, satt en kvinna och följde med ett par par stora, drömmande ögon springvattnets tusen gnistrande diamanter, som dansade upp och ner i det klara blå.
Hon hade gått sig trött på verldsstadens vimlande boulevarder och vikit af hit in för att söka hvila och svalka.
Här inne var det lugnt.
Det feberaktiga lifvet på gatorna, skriken och ropen, vagnarnes buller och de tusen brådskande menniskornas fotsteg — allt detta trängde hitin endast som ett dämpadt sorl; och luften under trädens kronor var svalkande och ren.
Sparfvar och dufvor hoppade, sprungo, flaxade af och an i det våta gräset.
På bänkarne sutto bonner, med hvar sin barnvagn framför sig.
En och annan ledig blusman läste sin tidning i skuggan af ett träd.
En och annan uniformerad medborgare lät sin älskvärdhet spela öfver någon näpen bonne.
Det var som en landtlig idyll midt i hjertat af verldsstadens bullrande lif.
Då och då kom en flock lekande barn stormande förbi bänken, der den unga kvinnan satt, och hon följde dem med ett egendomligt uttryck, på samma gång varmt och skyggt, i de blå ögonen.
Hon tycktes vara omkring 25 år.
Kring hennes lilla fågelansigte med de stora drömmande ögonen och den skälmska uppnäsan hängde det ljusbruna håret i lockig rikedom.
Det var ett ansigte, i hvilket alla kontraster tycktes ha stämt möte: käckhet och vemod, stormande lefnadslust och resignerad sorg.
Dragen voro mjuka som ett barns, hyn var sjukligt blek, munnen liten och väl bildad, med ett par röda läppar som tycktes törsta efter lifvets lycka; men kring denna lefnadsglada mun hade lifvets tunga hand rispat två skarpa, nålfina streck.
Det lilla ansigtet beherskades fullständigt af de stora blå ögonen, hvilkas uttryck alltid låg som en reflex öfver dragen.
Hon var klädd enligt tidens mod.
Öfver sin mörka sidenklädning bar hon en mantilj af svarta spetsar.
Underärmar af hvit lenong pöste fram från armbågen till handleden.
Ett luftigt konstverk af svarta spetsar låg lätt öfver hennes hår.
I ena handen höll hon sitt parasoll, i den andra ett hoprulladt nothäfte, sirligt ombundet med ett ljusrödt sidenband.
Allt i hennes drägt och hållning tycktes antyda parisiskan; blott icke ögonens germaniskt-drömmande uttryck.
Hon hade setat der länge.
Nu såg hon på klockan, reste sig upp och började gå framåt, med små korta steg genom den breda midtallén.
Den spensliga figuren i den svarta drägten tecknade sig som en liten insekt mot den hvita sanden i det oändliga perspektivet.
Hon stannade ett ögonblick vid midtpaviljongen framför Foyatiers Spartacus, som med en hotande åtbörd lyfte sin knutna bronshand mot Tuileriernas slott.
Det var som om denna bildstod väckt något minne till lif, ty hela hennes ansigte lyste plötsligt upp.
Men det slocknade hastigt — hon vände sig om och gick vidare, gick öfver den solstekta Place de la Concorde, der fontänerna plaskade och den jättelika solvisaren, obelisken, höjde sig mot himmelen.
En oafbruten fil af vagnar körde förbi; de fleste togo vägen in emot Champs elysées.
Hon gick en stund framåt, i skuggan af de åldriga träden.
Midt emot det nyuppförda industripalatset vek hon af åt höger och stannade till sist framför ett fem våningar högt hus i Avenue Matignon.
»Monsieur
Heine?» frågade hon portvakten.
»Femte våningen, min fru.»
Hon började mödosamt stiga upp för trapporna och stod slutligen med klappande hjerta utanför den angifna dörren; ringde på en klocksträng, hörde tunga steg der innanför och såg dörren öppnas af en äldre, grofväxt kvinna, med en svart hufvudduk öfver sitt gråsprängda hår.
»Tar herr Heine emot?»
Den gamla skakade på hufvudet och mumlade några obegripliga ord.
»Hvem är det?» hördes nu en kvinnoröst i gällaste diskant inifrån rummet, och ett fetlagdt, rundt kvinnoansigte visade sig i dörren.
»Jag heter fru Selden och — —»
»Var så god och stig in.»
Den främmande trädde in i ett rum, som tycktes vara ett mellanting mellan en salong och ett hvardagsrum.
Möbleringen var mer än enkel, och möblerna tycktes alla ha sett sina bästa dagar.
Öfver soffan hängde ett porträtt i olja, synbarligen ett ungdomsporträtt af den matrona, som nu sjelf stod der nedanför, lifslefvande, korpulent och trivial.
»Min man kan tyvärr inte ta emot.
Han är så sjuk så — —»
Denna robusta företeelse med det enfaldiga ansigtsuttrycket och den friska färgen var således hans hustru!
Den främmande hade svårt att dölja sin förvåning, så föga motsvarade verkligheten den bild, hon i sin fantasi danat sig af fru Mathilde Heine, parisergrisetten, som förmått fängsla den tyska literaturens bortskämde don Juan för lifvet.
En blek skönhet, med mörka gåtfulla ögon, något själfullt och månskenstrolskt — så hade hon tänkt sig henne.
Och der stod nu i stället den förkroppsligade prosan, bredbent och elegant — och hon var maka åt romantikens döende sångarsvan!
Fru Heine betraktade den främmande med ett frågande uttryck i sina bruna ögon.
Hon såg ut som om hon med sin breda kropp velat hindra allt vidare framträngande.
»En ung kompositör, som jag träffat i Wien, har gett mig i uppdrag att öfverlemna detta lilla häfte till den diktare, hvars sånger inspirerat honom till dessa kompositioner.»
Den främmande talade i kort, afmätt ton.
Hon hade trott, att hon skulle få se honom ett enda ögonblick, den store skalden, som hon älskat och beundrat så länge hon kunde minnas tillbaka.
Hon hade icke gjort sig några illusioner angående detta besök.
Hon visste ju, att han var sjuk, döende.
Men hon hade nog ändå gått och burit på en hemlig förhoppning, att hon skulle få stå vid hans sjukbädd ett par sekunder, och redan detta hade förefallit henne vara en så stor lycka, att hennes hjerta klappat med hörbara slag hvar gång hon tänkte derpå.
— Nu var det förbi.
Nu visste hon, att hon icke skulle få se honom; och missräkningens bitterhet sammansnörde hennes bröst.
»Jag får tacka så mycket — min man skulle säkert ha blifvit mycket glad — — men han är så sjuk så —»
Den främmande stod i begrepp att gå.
Med denna kvinna, som var hans hustru, hade hon ingenting att skaffa.
En ömsesidig, instinktlik antipati stod emellan dem från första stund.
En häftig ringning hördes från det angränsande rummet.
Fru Heine förändrade icke en min, men den gamla kvinnan i svarta hufvudduken skyndade ditin och lät dörren stå på glänt.
»Bed den främmande damen stiga in», ljöd en manlig röst med ett skarpt och nervöst tonfall der inifrån.
Fru Heine drog sig tillbaka, lemnande vägen fri, och den främmande gick genom salen hän mot den halföppna dörren i fonden.
Hon trädde in i ett rum så skumt, att hon i början ingenting kunde urskilja.
Drifhustemperaturen der inne gjorde, att blodet steg henne åt hufvudet.
Hon trefvade med handen framför sig och fick tag i ett föremål, som hon strax derpå urskilde vara en skärm.
Hon gick förbi den och såg der bakom en låg bädd, mot hvars hvita hufvudkudde en mans ansigte otydligt aftecknade sig.
Strax derefter höjde sig en hand ur dunklet och sträcktes emot henne.
»Ni kommer der nerifrån, hör jag?
— Han sade det med ett vemodigt tonfall, och hon tyckte sig förnimma liksom ett svagt eko af en suck, som dog bort.
»Ja, jag har fått i uppdrag att öfverlemna» — hon kunde icke finna ett ord mer.
Hon visste knappt hvad hon sade, så upprörd var hon i detta ögonblick.
Hon räckte nothäftet med det sirliga röda sidenbandet ner mot sängen och det mottogs af samma bleka, genomskinliga sjuklingshand, hvars mjuka tryckning hon nyss förnummit.
»Är ni fransyska?» frågade han.
»Ja och nej.
Jag är född tyska, men jag har lefvat min mesta tid här i Paris.»
Hennes ögon hade börjat vänja sig vid den skumma dagern och hon såg nu, hur mannen i sängen löste upp sidenbandet kring notrullen och lyfte upp hufvudet från kudden för att kunna läsa.
Hon såg och såg på detta egendomliga hufvud — ett lidande Kristushufvud från någon af de italienska mästarnas taflor.
Pannan var ett mästerstycke af naturens modelleringskonst, dragen voro af en regelbunden fängslande skönhet och föreföllo yngre än hon tänkt sig dem; men de förlamade ögonlocken gåfvo ett liflöst och dödt uttryck åt hela ansigtet, sådant det aftecknade sig mot den hvita hufvudkudden, inramadt af ett gråsprängdt, kortklippt helskägg och af det mörkbruna håret, ur hvars rikedom ett och annat enstaka silfverstrå glänste fram.
»Säg någonting» — afbröt han nu tystnaden med samma nervösa, en smula otåliga, uttryck, som förr.
»Jag tycker så mycket om er röst — den här så mjuka och vackra tonfall.»
Hon lyste upp.
»Hvad skall jag tala om?» sade hon sakta och dröjande.
»Jag känner samma lust att tala hellenernas tungomål, som ni sjelf har berättat, att ni kände inför Goethe i Weimar.
Och mina blickar dragas ovilkorligen till sidan för att söka efter, om icke en näktergal gömt sig i någon vrå af ert sjukrum.»
Det gled ett leende öfver det bleka Kristusansigtet.
»Ack nej!
Några näktergalar finner ni icke här.
Men vill ni se gamen så gå in i min hustrus rum — der sitter i sin bur af messing en grön fågel, som heter Cocotte — hvars hjertskärande skrik tio gånger om dagen sliter i mina nerver — —»
Liksom till bekräftelse af hans ord hördes nu inifrån våningen en papegojas ilskna läte.
Den sjuke ryckte till; hela hans ansigte krymptes samman i smärta.
»Ja, ni hör sjelf», sade han med en röst deri vemodet förgäfves sökte dölja sig under ett tonfall af ironi — hårdt som klangen af glasbitar, hvilka krossas emot hvarandra.
»Zeus’ hand faller tungt på den, han vill straffa!»
»Och Herakles, befriaren — har hans väg aldrig gått här förbi?»
»Herakles?
— Det var ett Mefistofeles-leende, som nu lekte kring de fina, bleka läpparne. — »Utan tvifvel, Herakles var en stor man!
Och en stark man!
Men han skulle aldrig kommit härifrån med sina ögon i behåll, om han vågat förgripa sig på min hustrus papegoja!»
— Han teg ett ögonblick; derpå tillade han: »Kvinnorna ha skarpa naglar, och de veta begagna dem — till försvar för en varelse, som de älska!»
»Just derför», sade hon sakta, men hejdade sig plötsligt vid tanken på, att hon möjligen kunde göra sig skyldig till en ogrannlagenhet.
Han hade uppfångat det varma tonfallet i hennes röst, och nu reste han sig plötsligt upp på armbågen, lyfte med högra handens pekfinger det förlamade högra ögonlocket och såg på henne.