Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den annars så obundna inbillningskraften, åt hvars nyckfulla lek en oändlighet af skiftande gestalter erbjuder sig, och hvars styrka och innehåll i så hög grad bero af lokala omständigheter, visade sig här öfverallt fängslad inom en och samma krets af föreställningar och företedde blott den skillnad, att den, yppigare och lugnare i södern, gaf sina gestalter en allt vildare och barockare pregel, ju mer farsoten drog sig mot norden.
Vid den ransakning, som här skildras, och sedermera äfven vid den, som egde rum i Mora socken i Dalarne, var hufvudinnehållet af de klagandes berättelser, som bestyrktes af de anklagades bekännelser – n. b. sedan dessa blifvit dem aftvungne genom tortyren – följande:
Det finnes personer, till större delen af qvinnokönet, som i hemlighet äro tillgifna en dyrkan, hvilken står i den fiendtligaste motsats till den kristna religionen.
Dessa hemliga kristendoms-fiender erkänna
Djefvulen för sin herre, vällusten för sitt lefnadsmål, onda och för medmenniskor skadliga gerningar såsom tillåtliga, samt äro i besittning af hemliga kunskaper, medelst hvilka de kunna förrätta öfvernaturliga ting.
Dessa personer känna hvarandra inbördes och sammanträffa på ett blott för dem sjelfva bekant ställe, som benämnes Blåkulla, der de i närvaro af sin herre och mästare fira bullrande fester och öfverlemna sig åt sinnliga njutningar.
De äro förbundna att fortplanta sin lära, genom att till densamma förföra det yngre slägtet.
För detta ändamål har djefvulen utrustat dem med en öfvernaturlig makt.
De öppna husens väggar medelst en trollnål, söfva de innevarande äldre och bortföra barnen, som hvarken äro i stånd att neka eller ropa på hjelp.
Sedan en hexa på detta sätt samlat så många barn som möjligt, samt smort dem med en trollsalfva, som gifver dem förmåga att höja sig i luften, sätter hon dem jemte sig på den för tillfället valde trollhästen – ett köksredskap, en ko, en häst eller tillochmed en menniska – och det bär af till mötesplatsen.
Färden är dock icke ögonblicklig, Hexan med sitt följe hvilar allt emellanåt på kyrkotaken, hvarunder hon, för att ändå hafva något för handen, skafver malm af kyrkoklockorna.
Andra hexor, stadda på samma utflygt, pläga då infinna sig; de skryta inbördes öfver den barnhop, enhvar lyckats samla, och hela skaran begifver sig derefter åter på väg.
Då de flyga öfver någon blå sky, nedkasta de den afskafda klockmalmen med yttrande af den gräsliga önskan, att deras själar ej måtte komma närmare Gud, än malmen den klocka, hvaraf den blifvit skafd.
Vid framkomsten till mötesplatsen se barnen ett slott, skinande såsom det voro af eld.
Hexan inför dem i en sal, der mörkrets furste, till åsynen majestätisk och förfärlig, men likväl bunden med en kedja, sitter i ett högsäte.
Hexan framleder recipienterna, knäfaller för djefvulen och kallar honom herre, storfurste, gud o. s. v.
Efter åtskilliga andra ceremonier frågar dem djefvulen, om de äro beredvillige att tjena honom.
Många bländas af hans majestät och den herrlighet, som skiner omkring dem, samt svara ja.
Derefter märker han dem, genom att bita dem i pannan eller skära dem i lillfingret, samt skrifver med det härvid utflytande blodet deras namn i en stor bok.
Efter detta begåfvas de med skänker, aflägga tysthetslöfte och erhålla den försäkran, att de skola hafva glädje, hugnad och nöjen, sålänge de lefva, samt en evig själaro efter döden.
De tillåtas sedan öfvervara festen, hvars orgier äro af den beskaffenhet, att de ej tåla en närmare skildring.
(De färger, hvarmed den målas, visa emellertid, att de hexerigalnes fantasi måste låna sitt stoff från deras egen nyktra erfarenhet: nöjena och förtäringen erinra, såsom de skildras, om ett storståtligt bondkalas; utsväfningarne förråda allt annat än epikureism.)
Efter festens slut återvänder hexan med barnen till deras hem, lägger dem i säng och aflägsnar sig, allt lika obemärkt som förut.
Det dröjer likväl ej länge, innan hon ånyo medtager barnen till Blåkulla.
För hvarje besök tillvexa de i djefvulens gunst, erhålla lärare, som undervisa dem i hans tjenst, bli slutligen af honom döpta och äro då fullkomliga hexor eller trollkarlar med förmåga och vilja att på egen hand företaga Blåkullafärder.
Djefvulen är – allt enligt samma berättelser – en ganska nyckfull herre.
Det händer stundom, att han är vid dåligt lynne, sannolikt emedan han besväras af den ofvannämnda kedjan, på hvilken hans gäster visserligen flitigt fila, men utan framgång.
Vid sådane tillfällen piskar han hexorna gula och blå, samt blir så åter vid goda vätskor.
Vid andra tillfällen är han serdeles mild och godlynt, samt roar då sina gäster med att spela åtskilliga vackra stycken på harpa.
Åter vid andra tillfällen är han – kuriöst nog – krasslig till helsan.
Hexorna pläga då slå honom åder och egna honom den ömmaste omvårdnad.
Engång var han tillochmed enligt någras påstående, nära döden, och rådde då i Blåkulla stor jemmer och veklagan 25.
Men huru var det möjligt, att dessa barocka historier kunde blifva trodde af män, som i själsodling stodo högt öfver massan af folket ... af män, hvilkas pligt såsom domare öfver lif och död var att tvifla och utan förutfattad åsigt undersöka?
Den allmänna meningen, de religiösa föreställningarne, den verldsliga lagens påbud, de lärdaste mäns skrifter, allt bidrog att vidmakthålla och styrka den vidskepliga tron på sanningen af dylika historier, så rent af vansinniga de måste synas för barnen af en nyare tid.
I den katolska kristenheten hade flera påfliga bullor förklarat tron på hexors tillvaro för en dogm, hvilken det vore kätteri att betvifla.
Reformationen, som bekämpade så många andra villfarelser, lät denna stå orubbad:
Luther sjelf trodde på hexeri och på djefvulens personliga uppträdande för att fresta och förföra.
Ja, reformationen snarare ökade än minskade detta onda.
Folkets inbillningskraft, som icke längre närdes af de poetiska och till känslan talande katolska kyrkobruken, sökte, undan protestantismen kalla prosa, sin tillflykt i det mystiska, det fördolda, och kastade sig på nya vägar, med förökad åtrå, i vidskepelsens armar.
Deraf förklaras, att hexeriförföljelserna voro vida förfärligare i de protestantiska länderna än i de katolska.
Sachsen, lutherska reformationens vagga, fylldes af bål: i Genève, Calvinska reformationens utgångspunkt och fäste, brändes på ett enda år 500 hexor.
I afseende på den ståndpunkt, som tidens lagstiftare intogo till denna fråga, torde det, hvad Sverge beträffar, vara tillräckligt erinra, att år 1687 utkom en konglig förordning, hvaruti det heter:
“Förbinder sig någon till Satan, skrift- eller mundtligen, den straffas, likasom för Trolldom, till Lifvet.“
“Nästan hela tidehvarfvet“, säger häfdatecknaren Fryxell, “trodde på dylika uppträden, och riksrådet Sten Bjelke berättade i sittande råd, att i hans hus fanns en piga, som en gång varit af Satan bortbytt, och att man på hennes kropp kunde få se märken efter den ondes tänder„.
Bland de få, som uppgifvas varit mer fördomsfria, voro den utmärkta juristen Stjernhöök och grefve Per Brahe.
Icke desto mindre finner man de af Svea Hofrätt stadfästade dödsdomarne öfver de föregifna hexorna i Dalarne påtecknade af samme “Wi Per Brahe, grefve till Wissingsborg m. m.“
Sjelfve den store tänkaren Kristian Thomasius, det tyska språkets och den vetenskapliga forskningens pånyttfödare, som lefde i sista hälften af det sjuttonde århundradet, hade såsom domare i en hexerikommission dömt en mängd olyckliga till bålet, innan han genom noggranna undersökningar lyckats stadga sin öfvertygelse om hexeriväsendets egentliga halt.
Men när han derefter i en liten ströskrift vågade bekämpa det onda, blef han afsatt från sin plats såsom lärare vid universitetet i Leipzig och förjagad ur staden, hvarvid man, för att ytterligare skymfa honom, ringde efter honom, såsom irrlärig, i den så kallade Fattigsyndareklockan.
I sjelfva verket voro de företeelser, hexerifarsoten erbjöd, af så mäktig och besynnerlig natur, att till och med den tviflande rationalisten måste häpna inför desamma.
Folkets enhälliga jemmer i de af smittan anstuckna länderna ... den massa af anklagelser, som gjordes inför domstolarne, och bland hvilka förekommo talrika sjelfanklagelser ... den märkvärdiga likstämmigheten i de klagandes uppgifter ... det oförklarliga i de somnambula fenomener, som farsoten företedde ... den förskräckelse, som bemäktigade sig allas hjertan ... allt detta är i förening med tidens religiösa och vetenskapliga ståndpunkt alldeles tillräckligt att förklara, huru äfven män, som stodo öfver hopen, kunde med orubbad öfvertygelse lyssna till de vidunderligaste beskyllningar och utan ringaste tvekan döma oskyldiga menniskor till bålet.
Läsaren torde således icke förundra sig deröfver, att lagman Skytte icke ett ögonblick betviflade den fullkomliga sanningsenligheten af allt, hvad han hörde.
Det enda, som förekom honom såsom i hög grad förunderligt, var den barocka uppgiften om Djefvulens stundom krassliga helsa, som skulle nödga hexorna att låta honom åder ... men han qväfde den späda brodd till tvifvel, som härvid ville uppskjuta, på det vanliga sättet: han betraktade den vansinniga historien såsom en mystisk sak, i hvilken det ej vore tillåtet eller lämpligt för förnuftet att forska.
Huru opartisk och skarpsinnig ransakningen under sådane förhållanden måste blifva, och huru svaga utsigterna voro för de anklagade att blifva frikände, är lätt att förstå.
Men för de läsares räkning, hvilka, obekanta med den tid, som här är i fråga, icke desto mindre skulle anse denna skildring öfverdrifven, torde följande berättelse från en samtidig hexeriprocess i Tyskland vara på sin plats.
Den visar på ett slående sätt, att de handgripligaste bevis på anklagelsernas falskhet icke voro tillräckliga att skydda mot domstolarnes och folkets i sjelfva verket otroliga fanatism:
I Lindheimska landsdelen blefvo sex qvinnor angifna att hafva ur kyrkogården uppgräft ett nyligen aflidet barn och på dess kropp kokat en hexsoppa.
De anklagade nekade.
Men sedan de åtskilliga gånger genomgått tortyren, lyckades domarne frampressa en bekännelse, och de sex qvinnorna dömdes till döden.
Mannen till en af dessa olyckliga bragte det slutligen derhän, att barnets graf blef öppnad i närvaro af domarne, ortens prester och några vittnen.
Blefvo nu de anklagade frikända?
Nej, domarne ansågo det oförmultnade liket vara ett djefvulens bländverk och förklarade, att “emedan alla hexorna bekänt, så måste deras bekännelse gälla mer än ögonskenet, och man måste derför till den treenige Guds ära, som befallt att utrota trollkarlar och hexor, uppbränna dem“ ... och de blefvo brända 26.
Innan vi återgå till vår berättelse, torde det tillåtas att tillägga några ord om den historiska kärna, kring hvilken hexeriföreteelserna utbildade sig.
En sådan kärna fanns: allt var icke gripet ur luften.
Det fanns ett verkligt stoff, hvarur de sjuka fantasierna bildade sina skräckgestalter.
Hela århundraden efter kristendomens allmänna utbredning i Europa, existerade den blott till sin yttre form, men var icke andligt förverkligad i folkens tänkesätt.
Den gamla hedendomen lefde qvar på samhällenas botten, och den af massorna vördade hemliga visdom, af hvilka Skandinavernas valor, Germanernas alrunor och Gallernas prestinnor voro i besittning, gick i arf på deras döttrar och anlitades flitigt af de vidskeplige.
Ju djupare kristendomen nedträngde bland massorna, i desto fiendtligare förhållande kom den till dessa hedendomens öfverlefvor.
De hade förut varit tålda; nu började de alltmer förföljas.
Och ju mer de förföljdes, desto mera dolde de sig i ett mystiskt mörker, lockande för inbillningskraften, desto närmare samlade sig dess anhängare i slutna kretsar, i tysthet fortplantande sina hemliga kunskaper och sitt af förföljelserna stegrade hat mot kristendomen.
Den öfverlefvande hedendomen gestaltade sig till ett slags Djefvulstjenst; dess bekännare blefvo i folkets och i sina egna ögon trollkarlar och hexor.
Att dylika förbund verkligen ännu i sjuttonde århundradet funnos till, är historiskt afgjordt, och att äfven personer af högre samhällsställning, ja tillochmed prester, slöto sig till desamma, emedan de inom dem funno ett beqvämt tillfälle att tillfredsställa afskyvärda lidelser, bestyrkes bland annat af de handlingar, som ännu finnas qvar rörande hexeriprocessen i Reutlingen åren 1665–1667.
Denna upptäckt skedde ej genom inqvisitorerna, hvilka voro alltför sysselsatta med de vanliga inbillningarne, för att öppna ögonen för verkliga fakta, utan hafva gjorts under en sednare tids kritiska granskning af de nämnda protokollerna.
I besittning af konsten att tillreda de så kallade trollsalvorna, hvilkas verkningar i en föregående afdelning af denna berättelse blifvit beskrifna, voro de ursprungliga medlemmarne af dessa hemliga sällskaper icke mindre bedragne än bedragare.
De narkotiska salvorna försänkte dem i drömrik sömn, hvarunder de i fantasien upplefde allt, som i det vakna tillståndet var föremål för deras tro.
Det är icke ens omöjligt, att dessa hemliga
Djefvulsdyrkare under iakttagande af största försigtighet sökte sprida sin kult bland folket och företrädesvis vände sig till de oerfarna, lätt lockade och med rörlig fantasi begåfvade barnen, som endast behöfde en gång erfara de rusande verkningarne af den mystiska salvan, för att blifva troende proselyter.
Om så varit, finner man äfven en reel grund till den inbillning, som i de af farsoten smittade nejderna uppfyllde alla föräldrars hjertan med fasa och dref tusentals barn att angifva andra eller anklaga sig sjelfva för hexeri.
Men dessa hemliga kretsar måste varit både sällsynta och fåtaliga.
Massan af folket var offer för en farsot, som i sin gång från trakt till trakt, i den häftighet och plötslighet, hvarmed den på vissa punkter uppträdde, för att sedan försvinna och infinna sig på andra, liknade andra farsoter, samt i de krampanfall och den djupa visionära sömn, hvaraf den åtföljdes, synes visa slägtskap med somnambulismen.
Eget är, att predikosjukan i vår tid uppkom i samma landsdel (Westra härad af Småland), der det första svenska hexbålet i sjuttonde århundradet uppflammade.
Af de torftiga handlingar, som äro tillgängliga rörande hexeriprocesserna i Sverge, finner man ingenting, som antyder på tillvaron af hemliga hexförbund, men deremot erfar man, att många af de anklagade tillhörde slägter, som alltid varit af allmogen ansedda att innehafva hemliga kunskaper och stå i nära förhållande till onda makter.
En af de qvinnor, som drogos inför trollkommissionen i Dalarne, förklarade, att hon blifvit uppfostrad i hemliga kunskaper och, ehuru hon besökt kyrkan, “ment ingen annan gudsdyrkan skulle vara“, än den hemliga hon lärt af sina föräldrar.
Det torde ej vara grundlöst att i dessa och dylika företeelser spåra öfverlefvor af hedendom, bevarade genom århundraden inom vissa från forntidens prester och valor härstammande slägter.
Men det är tid att återgå från dessa allmänna betraktelser till vår berättelse.
Det nämndes, att de flesta klagomålen framburos af minderåriga barn.
Öfver hundra sådana voro instämda att vittna.
Den häpnad, som uppfyllde alla åhörarne och icke minst sjelfve domaren och den hedervärda nämnden, skulle snart stegras till yttersta fasa.
En tolfårig gosse och hans ännu yngre syster framträdde och vittnade, att de blifvit förförda af sin egen moder till att dyrka Satan.
Denna qvinna hade sjelf anklagat hustrun till en af sina grannar, och nu steg denne granne, sannolikt drifven af hämdkänsla, fram och förklarade, det han hört den ifrågavarande modern, medan hon ännu gick hafvande med sitt yngsta barn, utlofva sin lifsfrukt åt Djefvulen.
Domare och åhörare förstummades för ett ögonblick af denna rysliga anklagelse: den arma modren, som var närvarande i tingssalen, dånade.
Ett sorl af bestörtning hördes från de församlade.
Sjelfve skrifvaren, en flegmatisk ung man, lät en stund sin penna hvila, innan han fortsatte skrifningen med följande anmärkning i marginalen:
Proh dolor, audiuntur hic horribilia.
Suenonius var den förste, som hemtade sig.
– Ve, ve! ropade han med fruktansvärd röst, i det han steg upp och sträckte armarne mot höjden.
– Verldens yttersta tid är inne.
Herrens vredes dag måste nedkallas öfver jorden af sådane helvetiska förbrytelser.
Betäcken edra ansigten kasten er till jorden, ropen, att bergen skola öfvertäcka eder.
Ve, det tjenar till intet.
Vid dombasunens ljud skola bergen remna, jorden öppna sitt sköte och all er styggelse skärskådas af Hans öga.
Ve, det är snart för sent att ropa Kyrie eleeson ...
Herre, förbarma dig!
Efter ett ögonblicks uppehåll, hvarunder man hörde Suenonii sista ord sakta genljuda från åhörarnes bleka läppar, tog lagman Skytte åter ordet:
– Länsman, sade han, – denna qvinna skall genast föras till tingshäktet och förvaras bland de öfriga anklagade.
Med biträde af en fjerdingsman släpade han henne ur salen och öfverantvardade henne åt de utanför uppställda soldaterna.
Förhöret fortsattes.
De närvarande måste snart vänja sig vid scener af samma slag.
Flera barn anklagade sina föräldrar.
Antalet af anklagade, som lagmannen fann anledning vara att låta häkta, blef i det närmaste fördubbladt, innan ransakningen i skymningen afbröts, för att följande morgon fortsättas.
Af den ansenliga folkmassa, som samlats till tinget, begåfvo sig de i grannskapet boende till sina hem; de öfriga sökte qvarter hos byfolket, förskaffade sig nattläger i lador och andra uthus eller tillbragte natten under öppen himmel.
Lagman Skytte och de öfriga tjenstemännen qvarstannade i tingshuset och använde nattens flesta timmar till att genomgå handlingarne och samtala om de sakförhållanden, som de under dagens lopp inhemtat.
Lagmannen hade efter slutadt förhör frågat efter sin son, men då denne funnit, att vittnesförhöret ej skulle komma att afslutas förr än den följande dagen, hade han, uttröttad af hvad han redan hört, kort före skymningens inbrott lemnat tingssalen, sadlat sin häst och ridit ur byn.
Han hade på inbjudning af Rolf, den gamle soldaten, och i sällskap med denne, som naturligtvis icke heller försummat att bevista förhöret, ridit till hans, en åttondedels mil derifrån belägna gård, för att der tillbringa natten.
– Nåväl, bäste herr Adolf, sade Rolf under vägen, – hvad säger ni?
Kan ni ännu betvifla, att frestaren har ett finger med i dethär spelet?
Ack, det är ju förskräckligt!
Gud bevare oss alla!
Men Adolf besvarade icke denna fråga, utan började tala om helt andra saker, om vårarbetet, väderleken och annat, hvilket icke litet förvånade Rolf, hvars hela själ var uppfylld af det, som han under tingsförhöret erfarit.
Rolf sökte derför åtskilliga gånger återföra samtalet på dagens fråga, men erhöll blott undvikande svar och märkte slutligen, att detta samtalsämne icke behagade den unge herren.
Detta, såväl som Adolfs dystra väsende, gaf honom anledning till åtskilliga funderingar.
– Det måtte således vara sannt, tänkte han för sig sjelf, hvad folket påstår, att herr Adolf blifvit genom en trolldryck förhexad af den leda Ingrid.
Stackars gosse, fortfor han för sig sjelf och fäste en medlidsam blick på ynglingen, som red bredvid honom, – måtte detta sluta väl!...
Herr lagmannen har stora bekymmer för honom: det har jag sjelf märkt ... jag undrar, hvad de sade hvarandra, då de i morse efter gudstjensten samtalade med hvarandra!
Det var bara få ord, men de måste varit svåra: det såg jag på lagmannens ansigte ...
Ja, ja, det måste vara någonting mer än vanligt, något obegripligt, som kan skilja en så bra fars och en så god sons hjertan från hvarandra ...
Men jag tackar Gud, det jag slapp ifrån att hjelpa de begge hexorna på flykten.
Jag skulle annars i dag stått der med ondt samvete bland åhörarne; ja, kanske hade jag nu varit med bland de anklagade ...
– Nådig herre, tillade han högt, – säg mig uppriktigt, ni tror väl nu icke mer, att Ingrid och hennes dotter äro oskyldiga?
– Rolf, sade Adolf, – gör mig icke sådane frågor!
Jag inser väl, att menniskor, klokare och skarpsinnigare än du, skulle anse hvarje tvifvel om de anklagades brottslighet såsom otillbörligt och rent af oförnuftigt.
Menniskorna bryta stafven öfver deras hufvuden; de kunna intet annat, Huru grym, hånfull och förskräcklig är den dunkla makt, som regerar verlden!
– Jag vet ingen annan makt, som regerar verlden, än en rättvis Gud, anmärkte Rolf, – och jag hoppas, nådig herre, att ni med all er lärdom icke kan finna någon annan.
– Hm, mumlade Rolf sorgset, – jag förstår.
Han är förvillad i hufvudet, såsom folket säger.
Gud fördöme den nedriga Ingrid!
Den gamle soldaten inlät sig icke mer på detta ämne, icke blott derför, att det tydligen var obehagligt för unge Skytte, utan ock emedan han fruktade att genom Adolfs svar erhålla ytterligare bekräftelse på en förmodan, som uppfyllde honom med bedröfvelse.
Tidigt följande morgon begaf sig Adolf åter till tinget och intog sin plats bland åhörarne i tingssalen.
Den föregående dagens klagomål och uppträden förnyades, utan att något serdeles nytt i vittnesmålen förekom.
Vid middagstiden voro dessa slutade.
Bland alla de anklagade var Karin på Moen den, mot hvilken de svåraste beskyllningarne voro riktade.
Öfver femtio barn vittnade, att denna gumma bortfört dem på Blåkullafärder.
Orsaken till dessa klagomåls talrikhet var utan tvifvel den, att Karin var den mest kända och fruktade bland bygdens “kloka qvinnor“, och således den, på hvilken barnens inbillningskraft lättast kunde riktas.
Den upptäckt, pastor Suenonius och länsman Askelin trodde sig hafva gjort vid deras besök i hennes stuga, var för öfrigt tillräcklig att fälla henne.
Dessutom anklagades hon af många, för att hafva utöfvat signeri, dödat boskap, förorsakat sjukdomar, gifvit anvisning, hvar tjufgods skulle återfinnas o. s. v.
Dessa sednare anklagelser grundade sig på verkliga sakförhållanden.
Den gamla Karins födkrok hade nämligen i många år varit att signa, qvacksalva och utöfva vidskepliga bedrägerier; hon hade sjelf gjort allt för att blifva ansedd såsom varande i besittning af farliga kunskaper.
Och detta icke blott för födkrokens skull: en föraktad, bittert och elakt stämd menniska finner behag i hvarje medel, som kan göra hennes person gällande, och för en sådan är det lika smickrande att vara fruktad, som för hvarje annan att vara älskad.
Endast fyra barn påstodo, att hon förfört dem att tjena afgrunden.
Dessa barn tillhörde sådane hem, der Ingrids läkekonst varit anlitad.
Prestdrängen
Olof vittnade och att hon sökt föra honom på en Blåkullafärd, men att detta försök misslyckats, tillfölje deraf, att hon icke tillbörligt insmort honom med trollsalvan, utan hade han vid begynnelsen af den nödtvungna ridten stött hufvudet mot skorstenspipan och fallit ned i spiseln.
Pastor Suenonius klagade ock, att hon för honom dödat en ko, samt förorsakat hans hustru en svår sjukdom, från hvilken denna nu likväl genom Guds nåd blifvit befriad.
Mot Ingrids dotter Ellen framställdes inga klagomål, men flera af barnen försäkrade, att de sett henne i Blåkulla, att hon der varit klädd i en grannare drägt än de öfriga hexorna, samt i allmänhet varit serdeles hemmastadd och haft mycket att säga på denna ort.
Efter vittnesförhörets slut gaf lagman Skytte befallning, att de anklagade skulle föras inför domstolen.
Den första, som framkallades, var den unga flicka, som inför pastor Suenonius anklagat sig sjelf för hexeri.
Under vittnesförhöret hade ingenting förekommit, som bestyrkte denna sjelfanklagelse, men hon framhärdade dock i densamma.
Då hon vid länsmannens sida inträdde i salen och åhörarne trängdes för att öppna dem en väg till dombordet, sågs en gråhårig, torftigt klädd gubbe armbåga sig fram till den stackars flickan och häftigt fatta henne om armen.
– Märtha, sade han med förtviflan målad i sitt ansigte, – betänk, hvad du gör!
Betänk, att du är mitt enda barn ... det enda stöd, jag har på min ålders dagar!
Tänk på den förskräckliga dom, som väntar dig, om du framhärdar i din bekännelse ... stupstocken ... bålet ...
– Hvem talar derborta? hördes lagmannens skarpa röst.
– Det är jag, det arma barnets far, svarade gubben.
– Gif plats och släpp den anklagade fram! befallde lagmannen.
Länsmannen knuffade gubben åt sidan, men denne följde sin dotter fram till dombordet.
– Oförskämde, utbrast Suenonius, – vågar du inför sjelfva domstolen tubba din dotter att förneka sanningen?
– Hon är oskyldig, svarade gubben.
– Nej, far, inföll flickan med tårar i ögonen, – det är icke så väl.