Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tidningsskrifvaren, enligt hvad ofvanför är utredt, äger, under närvarande förhållanden, ali förmåga, om han så vill, att missleda allmänheten om dess Lagstiftningshandlingar, otillräcklige, att Jidlftåndigt upplysa den derom.
Är första frågan afgjord, så är äfven den andra.
Den tredje frågan, eller huruvida kraftfulla och verksamma utvägar för den i Grundlagen anbefallte offenteligheten igenfinnas i Friherre Åkerhjelms motion torde böra besvaras med ja.
Genom offentlighet vid Lagstiftningens öfverläggningar erhåller den emkildte medborgaren tillfälle att sjelf göra sig underrättad om sine representanters åtgärder och Tidningsskrifvaren, denna vigtiga organ för all ögonblicklig upplysnings spridande bland den stora allmänheten, sättes i tillstånd att kunna fullständigt meddela Lagstiftningens handlingar medan de ännu äga dagens interesse, och under en starkare controll, att dervid iagtaga nödig noggranhet, Är denna åsigt af den utaf Friherre Den ii Martil, Åkerhjelm föreslagne publicitet rigtig, derom Utskottet åtminstone är fullt öfvertygadt, så försvinner en värd talares inkast, att Publicitens införande ej skulle stå i förening sudden öfriga Statsbyggnaden.
Tvärtom är den då endast en fullständigare och mera ändamålsenlig utveckling af den offentelighet 1809 års Grundlag anbefallt, och påkallad af Tidehvarfvets kraf.
Således kan Utskottet för sin del ej annat än för Höglofl.
Ridderskapet och Adeln tillstyrka bifall å Friherre Åkerhjelms motion till dess hufvudsakeligaste delar, det vill säga, att tillträde vid Ridderskapet och Adelns sammankomster må beviljas främmande åhöra-i re, så vidt utrymmet och blifvande stadgar sådant tillåta.
För beredandet af verkställigheten deraf har Utskottet funnit tillägg i nu gällande Riddarhusordning vara nödige, hvilka i enligt het med 52 §., i samma grundLag böra behandlas j i händelse af Höglofl.
Ridderskapet och Adelns bifall å sjelfva motionen och god* kännande af denna Utskottets åsigt, torde Utskottet få sig uppdragit, att i den förändrade redaction af Riddarhusordningen, som Utskotttet framdeles lärer komma att föreslå, äfven intaga de Paragrapher, som för Publicitetens införande kunde finnas nödige; dock tror Utstkottet sig nu böra underställa Högloflige Ridderskapet och Adelns bepröfvan - 694 Ben 11 Martil, de de grunder Utskottet ansett böra dervid följas. i:q.
Den befintlige Läktaren upplåtes vid Ridderskapet och Adelns sammankomster för främmande åhörare med de undantag och vilkor som här nedan föreslås. 2;o. Ett Plenum kan vara slutet med fä; stadt afseende på utrymmet t så ofta detta e| inedgifver främmande åhörares närvaro} på målens befkaffenhet;, Härvid har Utskottet ansett endast un-- dantag böra göras för de i 4 till och med 7 §• §.
Riksdagsordningen omnämnde ärenden; för Ståndets egna oeconomica och för den i 2 mom. af 39 §.
Riddarhusordningen omförmälte händelse.
Med undantag af detta sistnämnde fall, bör, så ofta utrymmet eller målens beskaffenhet fordra ett slutet Plenum, detta tillkännagifva?
å anslaget, medelst orden slutet Plenum.
Debattens gång eller åhör ar nes uppförande.
Utskotttet föreslår att ett plenum må kunna förvandlas till slutet så vida under varande session, LandtMarskalken eller en Ledamot från sin plats äskar slutedt Plenum, och LandtMarskalken jemte en annan Ledamot eller ock a:ne andre Ledamöter med honom deri instämma, utan att de, på tillfrågan af Landt - Dm ii Martii, Marskalken från en dylik begäran vilja afstå; Utskottet har, å en sida, i denna, Ridderskapet och Adelns ordförande och Ledamöter, lemnade rätt trott sig finna ett Correctiv emot all möjligen befarad olägenhet af offentlighet vid Ridderskapet och Adelns sammanträden, och å en annan sida, i offentligheten af denna rätts ntöfvande funnit skydd emot des» missbruk.
I den senare tanke styrkes Utskottet af hvad erfarenheten visat i ett annat land, der offentlighet vid Lagstiftningens sammanträden, ej genom Lag, utan tvärtemot
Lag vunnit häfd, der således blott en enda rösts påminnelse om Lagens verkställighet behöfves, för att aflägsna alla åhörare, och der likväl denna röst så 6ällan höres, * • ' 3:0.
Att för ordningens lättare vidmagth°llaude, platserne på Läktaren böra mimereras och ett lika antal numererade Billeter vara att “tillgå som platser.
4;0.
Att en Billett, gällanda för hela Riksdagen, öfverlemnas åt Redactionen af hvar-> je utkommande Tidning, då denna Redaction sig derom anmäler.
Genom denna företrädesrätt för Tidning», redactioner att erhålla tillträde vid Ståndets sammankomster tror Utskottet sig hafva undanröjt de inkast, som blifvit väckte mot motionen deri, att den föreslagna publiciteten vo - 6gS Den ii Murtu, re för inskränkt att förtjena detta namn
Och att kunna medföra den dermed åsyftade nytta.
Då Tidningsskrifvartie kunna ock på visst sätt förbindas, att taga kännedom om det hufvudsakligaste i Dehatterne, komina dessa åtminstone till sitt vigtigaste innehåll, att blifva den läsande allmänheten meddelade. 5:0; Rörande utdelningen af de öfriga billeterne, som borde gälla endast för 14 dagar, hvarefter de skola utbytas mot nya, kunde Ridderskapet och Adeln, förbehålla sig rättigheten förordna vid hvarje Riksdags Förslagsvis hemställer Utskottet, at em Billete kunde lemnäs åt hva:je
Bänkmans afdelning och de återstående öfverlemna* tili LandtMarskalkens disposition.
De Billeter TidningsRedactionerne erhållit, äfvensom de hvilka torde böra blifva olika så väl siws emellan, som med dem Ridderskapets och Adelns egna Ledamöter begagna.
Riddarhus-Utskottet anser 6ig sluteligen böra anmäla, att Läktaren med bibehållande af den ena befinteliga uppgången rymmer öfver 100 personer, och att utifrån en uppgång dertill kan öppna6 utan vanprydnad eller olägenhet hvarigenom åhörarne erhålla en särskilld Den il Martil. 697 ingång, skiljd ifrån dem som af Ridderskapet och Adelns egna Ledamöter begagnas.
Åtskillige Ledamöters till Protocollet afgifne serskildte meningar äro betänkandet bifogade.
Stockholms den 25 Febr. 1823.
På Riddarbus-Utskottets vägnar C. F, Horn.
Utdrag af Protocollet, hållet i Högloft.
RiddarhusUtskottet den 25 Februarii 1823. S. D.
Vid afgörandet af den utaf Friherre G- F.
Åkerhjelm hos Högloft.
RidderSkapet och Adeln väckte, och till RiddarhusUtskottets
Utlåtande remitterade motion, angående tillåtelse för främmande personer, att såsom åhörare bevista Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, voro följande Herrar Ledamöter af serskild tanka och yttrade sig:
Herr af Malmborg: ”Under de 42 år jag förestått
DomareErabetet hgr jag haft oräkne - Den il
Mar t ii. liga tillfällen erfara nödvändigheten och nyttan af offentlighet vid UnderDomstolarne, der medborgares rättigheter och skyldigheter mun. teligen afhandlas.
Den mäste således medgifvas af en hvar, som icke med flit vill blunda för rätt och sanning.
Derföre är det ock enligt med våra lagar, att medborgare af alla
Stånd få der fritt inträde, att, utom i en enda händelse, rom jag tror mig nu icke böra näm. na, bevista alla rättegångar och undersökningar.
Någon har häraf velat sluta till nödvändigheten och nyttan af någras tillträde vid öfverläggningarne på Riddarhuset, och flere hafva, under jemförelse af hvad som skall ske uti Norrige, England och Frankrike, sökt härnta styrka för denna slutgattsj men jag vågar fråga, kan någon jemnförelse emellan förhållandeme härutinnan äg» rum?
jag åtminstone kan icke finna det.
Vid UnderDomstolarne får, såsom sagt är, en hvar som vill bevista Sessioneme, Något missnöje kan således der aldrig uppkomma elbr föranledas af något godtyckeligt vägrande, som å Riddarhuset, vid nu varande förhållande, skulle ofta möta dem, som der ville inträda.
Ett sådant vägrande skulle med skäl anses såsom en verkelig orättvisa, hvilken, säsom mig synes, alltid skall medföra menliga följder, dem man med största omsorg torde böra undvika.
Uti ofvannämnde länder åro hvardera nationens Representanter, vid deras öfverlägguingar, samlade uti ett rum.
Här åter samlas de på 4 serskildta ställen.
Så länge detta exi-?
Ben IT Mar lii.
699 pterar kan någon allmännare ofientlighet icke vinnas än den, som redan är beslutad, och erhålles genom Protocollernes skyndsamma tryck; ning, samt af de bulletiner, som dagligen komma att utfärdas.
Sådant lärer icke ske uti ofvannämnde länder.
Jag kan derföre icke fatta anledningarne till jemnförelse af förhållandet der, med det närvarande hos oss; hvarföre jag ej eller tror mig böra, under sakernas nu varande skick, tillstyrka den föreslagne så kallade publiciteten, hvaraf jag icke kan finna minsta nytta, men väl att en godtycklig tillåtelse för vissa personer, till inträde på Riddarhuset, kan gifva mångå anledningar till missnöje, och följderna deraf kunna sannolikt icke blifva goda eller nyttiga.
Således synes mig nyttigast, att man låter förblifva vid den nu gällande och med lag befästade ordningen intill dess en fullkomlig offentlighet kan vinnas; och då skall ingen ifrigare än jag, om jag då lefve*, yrka dess antagande.
Halfmessurer hafva alltid ansetts onyttiga om icke rent af ska* deliga.
Jag kan således icke tillstyrka dem.
Skulle någon derföre anse mig vara illi-* beral, skall jag finna det mindre sårande, än en rättmätig förebråelse, att hafva lättsinnigt med min röst understödt antagandet af en inrättning, hvilken efter mina åsigter, vid nuvarande förhållande, är aldeles ändamålslås och icke kau blifva nyttig, eller nu påkallas af nödvändigheten.
I öfrigt är det så myeket skrifvit och ta-i 730 Den rr Martn, lack uti detta ämne, att jag tror mig icke bora uppehålla med vidare tilläggningar , som icke kunde blifva annat än repetioner af hvad flere förut sagdt.
Pojfei ”Utan att vidröra verk; ställigheten af publicitetsförslaget, hvilken lärer möta nog många hinder, torde det tillåtas mig att yttra mina tankar om principen för den projecterade offentligheten.
Publiciteten, stödd på öfvertygelsen om allmänna opinions ofelbarhet, är ett lån från England.
Men publiciteten i Sverige vore icke jemnförlig med publiciteten i England, der en mägtig och rik aristocratie, så väl af Adel som af Banquierer, åtminstone hittills motvägt folk inflytandet.
Det ifrågavarande projectet härleder sig från opinionen och vår tids förmenta företräde framför förflutna tider.
Låtom oss derföre närmare betragta tidehvarfvets lösen: den all männa opinionen, Dess valspråk är frihet och rättskänsla, men, vilseförd af ensidigt nit, är den väpnad att störta allt, sorn äger mod att resa sig mot dess kraft.
Sådan förekommer mig den allmänna mode-' liberaliteten.
Men den sanna liberaliteten be - Deri Ii Martn.
701 står i kärleken för Konung och Fädernesland» och känslan för rättighet och pligt.
Den sanna fosterlandskärleken är född af Religionen.
Och jag tror icke, att det ofta medvettlösa ropet, på tidsanda och liberalitet, utgår från ren patriotisme, ty egoismen, vår tids märklynne, är patriotismens död.
Öfvergången är lätt från opinions-regering till revolutions-yra.
Och vi lefva i en tid, rik på idéer, ömsevis sunda och öfverspända, i en tid af spänning, der det gamla goda tyc. kes vara underlägset ynglingakraften hos det nya, i en tid, då den moraliska crediten är lika skakad, som den financiella; och en sådan tid synes vara den mest otjenliga för den föreslagne anstalten, hvars principmässiga utveckling skulle tillintetgöra omröstningen med slutna sedlar, såsom stridande mot offentligheten.
Det första slag af oberoende jag, såsom representant, begär för våra öfverläggningar, är oberoendet af en mer eller mindre bildad allmänhets hvisslingar eller handklappningar.
Och jag är redo skyldig först inför Gud och mitt samvete, och dernäst inför nationen.
Men jag finner icke skäl, att, hvarken utvidga ellet inskränka denna grundsatts till förmån för alij mänheten , 10m af Riksdagsärendcrnas behandling får en säker kännedom, genom RiksdagsTidningen och RiksdagsProtocollen, för hvilk» postfrihet är föreslagen, 702 £)cn i i Murtii.
Sluteligen, i afseende på mitt sätt att betragta en fråga, som rörer ofödda slägters rättj får jag tillägga en erinran, huru ofta obetydliga omständigheter haft vidtomfattande följder.
Den Lavin, som ödelägger Dalen,’ var i sin början en snöklimp, som rullade undan Foglens klo.
Jag afstyrker publiciteten och anhåller $ att detta yttrande måtte biläggas Utskottets Betänkande.
Herr van Hedenberg'.
”Jag anser de i uo och n i §. §. af Regeringsformen, eller 77 §•
Riksdagsordningen bestämda straff ej ensamt vara användbara, såsom för stränga; utan tror jag, att nödvändigheten ovilkorligen fordrar andra stadganden, hvilka med mera fog kunna utöfvas, och äro lämpade efter brottets beskaffenhet och grundade på ofvannämnde §. §:s anda; helst en förbrytelse, enligt ofvannämde §. §. af ett
Stånd ensamt ej kan beifras, utan böra Riksens Ständer samfält derom förena sig» enligt ordalydelsen i no §:s sista moment.
Äfvensom jag tror, att RiddarhasFiscalen bör efter gifven anledning dylika åtal ensamt utföra.
Den ii Martti. 7o5 Herr von Hohenhaufen; ”Till Högloflige Ridderskapets och Adelns upplysta beprölvan. de, anser jag mig pligtig att vördsamt underställa min enskildta öfvertygelse i några väsendtlig* omständigheter af betänkandets senare del, eller dess utförande, hälst jag tror, att blotta reservation deremot, icke öfverensstämt med mitt åliggande som Utskotts ledamot, att efter insigt och förmåga utreda ämnet.
RiddarhusUtskottets pluralitet har funnit åig böra tillstyrka, att den ifrågavarande tillåtelsen för ett inskränkt antal främmande personer, att bevista Ridderskapets och Adelns öfverläggningar, bor uti RiddarhusOrdningen införas.
Blefve detta verkstäldt så ikläddes denna tillåtelse den högtidliga formen af en offentlig laglig stadga, mera oföränderlig än vår allmänna lag, sorn vid hvarje Riksdag kan förändras, då deremot förändringar uti Riddarhusordningen icke kunna blifva gällande vid samma Riksmöte sorn de antagas-
Att lägga så stor vigt på inträdet af dessa åhörare synes mig stridande mot andan af vår och all representativ författning, sorn måtte vara, att ett folks Representanter skola fullmyndigt föreftälla hela nationen och således äga rättighet och fullt förtroende, att enfamne afgöra med Regeringen folkets angelägenheter; derföre synes mig allt böra aflägsnas, som kun de gifva något utseende af bevakning eller uppsigt på Reprcsentanterne under fullgörandet af deras uppdrag - Dm xi Martil, Uti alla representativa Stater är allmängörandel af representationens afhandlingar med Regeringen och enskildta beslut, det enda. som ansetts nödigt och väsendtligt, I Sverige är tryckningen af RiksStåndens Protocoller, som Grundlagen utstakar, den controll, som genom offentlighet lagenligt skall och hör äga rum.
Democratiens väsende är oförnöjsamhet och ostadighet; en densamma medgifven rättighet föranleder merendels till fordran af flera; Statskiokheten synes derföre bjuda, att icke gifva ifrågavarande tillåtelse minsta sken af rättighet.
Kanske torde detta ligga till grund hvarföre uti England, der man sedan mer än ett Sekel erkänt och befunnit nyttan af åhörares närvaro vid Underhusets öfverläggningar, till den grad vacktat sig att låta det öfvergå till i ätt i g het, att det ännu blott äget sin tillvaro såsom ett missbruk, hvilket tolereras.
Härjemte får jag vördsamt underställa, om det kan vara lämpligt, att i Riddarhusordningen införa ett rent policemål såsom detta synes mig vara, då fråga i Plenum redan uppstådt och tankarne deruti icke synas mycket delade, att en omarbetning af denna Ståndsordning erfordras på sätt, att den med uteslutande af hvad i Grundlagarne redan är stadgadt och hvars bindande kraft ej kan ökasj RiddarhusOrdningen endast komme att innefatta hvad i Riksdagsordningen ej blifvit infört, utan blott hänvist, nemligen huru Ridderskapet »en ii Martii, och Adeln vid Riksdag skola representeras m. ni» dithörande; samt uti en serskild stadga införas den Polisordning inom Riddarhuset, sorn aktas nödig, och hvad dermed har gemenskap.
]ag tror mig äfven till besvarande böra Upptaga en anmärkning sorn blifvit gjord ”att 20 <jj. i Riddarhusordningen skulle lägga hin. der i vägen tor åhörares inträde på Riddarhuset.
Nämnde §. stadgar, att RiddarhusFiscalen skall tillse, att ingen obehörig öfverläggningarne bevistar; hvilka som äro behörige att intaga säte och stämma på Riddarhus: förklaras äfven uti flere §. §, af denna StåndsOrdning, men här är icke fråga om säfe och stämma och Ståndets egen CanzlieBetjening, hvilka icke behöfva vara Riksdagsmän, och Vagtmästare som äfven hafva' att syssla i salen måtte
Val vara behöriga att finnas der.
Behöriga blifva naturligtvis åhörare äfven på sitt rum, i samma ögonblick de erhållit
Ståndets tillåtelse att intaga plats på läktaren.
Enligt öfvertygelse kati jag ej eller instämma med betänkandet uti det bestämda företräde, som deruti TidningsRedacteureme med. delas.
Utom att jag fullkomligt förena» mig i de skäl, jag här hort yttras mot ett sådant företräde, får jag, ehuru med misstroende till egen insigt, anföra ännu ett ytterligare skäl.
Tryckfrihetsförordningen 2 $. 4 Morn», sorn Bil. till Ridd. 0. Ad.
Pr, II Band. 45 ?o6
Den 11 Marity. förbjuder, att utan särskildt meddelt tillstånd trycka ett RiksStånds Protocoller, synes mig icke medgifva det förfaringssätt som under denoa Riksdag vidtagits, att i Tidningarne trycka våra öfverläggningar ofta innan de blifvit justerade, än mindre offentligt utgifne. titan att vara bland deras antal, som påstå skadligheten af en sådan åtgärd, eller som anse vårt sätt af fullständig
Protocolisföring på allt hvad i Plena talas.för nyttig; anser jag, dä vår Grundlag, efter tidens kraf lagenligt kan förändras, dess helgd al hvarje medborgare böra med varm tillgifvenhet omfattas, Jagkan således icke samtycka till ett beslut, som skulle innebära ett tyst begifvande på en frihet, som synes mig stridande mot esprien af nämnde Grundlag.
Den 3tdje punkten öfver hvilken jag hyser olika mening med Betänkandet, rörer utfärdandet af en serskildt laglig stadga i afseende på mindre förbrytelser, som möjligen kunde begås af åhörare som erhållit tillstånd bevista ett RiksStånds församling.
Utskottets pluralitet har ansett en sådan stadga öfverflödig
J mig synes det icke så; ehuru jag icke instämmer med Herr v.Hedenberg i den mening, att denna stadga för begifvandet af ifrågavarande tillåtelse är ett nödvändigt behof; hvilket jag.instämmande med Betänkandet,tror man tydligt ser det icke varit i Frankrike sedan rjSi5.
Man bär till stöd för yttrad farhåga i detta afseende anfort motsattsen under revolution j m^n ehuru en revolutionerande Riksför - Den ii Martis i samling, sorn sjelf bryter alla lagar, har svårt att fordra deras iakttagande af an ira; förmådde, det oagtadt, Mirabeau med några ord, qväfva allt 6törande i Lagstiftande församlingen.
”När nationens representanter haft den godheten tillåta medborgare åhöra deras öfverläggningar;? är å deras sida, tysthet och ordning en ovilkorlig pligt”.
Sjelfva det hideusa conventet blef aldrig våldfördt af sina åhörare, utan af beväpnade folkmassor, hvari, bland troligen alltför få någonsin afhört dem. fag kan icke tillåta mig den orättvisan mot vår nation, att vilja påbörda den en mindre kärlek för ordning och laglighet än den Franska; likafullt tror jag ett skyldigt förutseende på alla icke omöjliga fall bör ligga till grund för lagstiftningen, och får derföre fästa uppmärksamheten på föreskrift
Om lagligt ansvar för åhörarne, om de göra buller eller oljudt om de tillåta sig uttryck af bifall eller ogillande, eller blifva qvar sittande oaktadt Ordf brandens tillsägelse att utgå; hvilka förbrytelser ej synas mig vara af den natur att 77 §.
Riksdagsordningen derpå vore lämpelig, äfven derföre^ att sjelfva tillämpningen i afseende på enadelen deraf eller 110 §.
Regeringsformen, kunde i afseende på olika mening i olika Riksstånd ej blifva utförbar.
Men då nationens värdighet förnärmas vid ett strafflöst missfirmande af dess Representanter, eller ett så lindrigt beifrande, hvartill allmänna Policestadgarne förmå, då freden störes på ett of - 70* Den il Martil, fentligt rum; får jag vördsamt föreslå att denna fråga måtts blifva till Lagutskottet remitterad* - Herr Rosenblad: ”Då jag icke kunnat med Höglofl.
Utskottets pluralitet instämma i det beslut, att främmande åhörares tillträde vid Ridderskapets och Adelns sammankomster fordra ett tillägg i Riddarhusordningen, och sorn således borde i enlighet med dennas 52 §. behandlas, har jag, jemte min reservation mot detta beslut, ansett mig böra skrifteligen anföra de skäl, som grundat denna min öfvertygelse. 85 $• RegeringsFormen 6tadgar, att såsom Grundlagar endast skola anses RegeringsFormen, Riksdagsordningen, Successionsordningen och Tryck4 /riketsFörordningen, således borde
Riksdagsordningen omfatta allt det till ordningen vid samJ teliga RiksStåndens sammankomster hörande, som börde äga Grundlagshelgd.
Men Riksdagsordningen upptager likväl icke den vigtiga del nationalrepresentationen, sorn utgör dess ärftliga bibehållande princip, eller Ridderskapets och Adelns sammansättning, utan öfverlem-j nar den genom sin 12 §. helt och hållet åt
Rid^ darhusOrdningen att bestämma.
Således har Ridderskapet och Adeln, för att ej för ögonblickets ombytlighet blottställa en väsentlig dsl af vår Grundlags anda pch form, nödgat» Den ix jfja.rtii. omgifva samma sin enskildta SfåndsOrdning med nära lika säkerhet mot förändringar som den, hvilken skyddar sjelfva de egentliga Grundlagarne.
På detta sätt har 52 §. i Rid*< darhusOrdningen blifvit nödvändig och uppkommit.
Men såsom i RiddarhusOrdningen intagits Reglementariska detaljer, hafva äfven dessa kommit att omgärdas af lika helgd och svåirubblighet som sjelfva representationen* Detta, tror jag, ej vara rätt och böra så vidt möjligt är undvikas för de reglementariska föreskrifter, hvilka ännu ej vunnit sådan helgd»
I den form publicitetsfrågan blifvit väckt, ej såsom någon förändring eller tillökning i Svenska folkets i Grundlagarne stadgade rättigheter, utan såsom en enskild Ridderskapet och Adeln tillkommande fråga, rörande sättet för dess sammankomsters hållande, tror jag denna fråga obestridligt vara af en Reglementarisk egenskap och såsom sådan böra behandlas. 48 §.
Riddarhus-Ordningen innehåller:
"Till befrämjande af nödig ordning vid Ridderskapets och Adelns sammankomster är serskildt stagdande utfärdadt, sorn i stora RiddarhusSalen kommer att till efterrättelse ansia* RiddarhusOrdningen säger ju således uttryckeligen, att serskildt stadgande, rörande ordningens befrämjande vid Rivderskapets och Adelns sammankomster är utfärdadt, hvilket stadgande äger gällande kraft, utan att vara i RiddarhusOrdningen infördt eller i likhet med dennas §, tillkommit.
AU detta stadgande en * Den ri Martii. fjast omfattar, hvad sorn rörer Ridderskapets och Adelns egna Ledamöter, är af den enkla orsak, att så länge inga främmande fingo inträde, också intet Reglemente för Ordnings yidmagthållande ibland dem var af nöden, Det stöd för den tankan, att rättighet för främmande personers tillträde vid våra sammankomster medförde ändring i RiddarhusQrdningen, man velat hämta af dennas 2o §, tror jag, försvinner, då man förmodligen ej nekar den vara behörig till inträde, som ett Ridderskapets och Adelns beslut gifvit tillstånd dertill, och sorn kan canstatera detta tillstånd genom uppvisandet af en pollett.
Alltså kan efter min öfvertygelse, äfven det strängaste iagttagande af Riddarhusordningens bokstafliga föreskrifter förenas med införandet i ett serskildt Reglemente af de stadganden, Ridderskapet och Adeln kunde vidtaga i afseende pä främmande personers tillträde vid dessa sammankomster.
Men för att erhålla förbindande kraft i hänseende till de främmande åhörarne, torde detta Reglemente fordra Kongl. Gtadfä-' stelse.
Med stöd af hvad jag nu anfördt, tilU styrker jag för min del, att Höglofl.
Ridderskapet och Adeln i händelse af bifall å den egentliga hufvudfrågan i Friherre Åkerhjeims motion, äfven måtte stadga: i.o