Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att lyfta på huvudet sneglade han till under lugg på David med en hatfull blick.
-- Så du har reda på dä du -- har far din sagt dä -- har Raggen sagt dä -- varför får en inte fred för djävulska människor -- har -- vem har sagt dä åt däj?
-- Fan, människa, utbröt David otåligt, det hände ju medan jag var hemma.
Jag bevittnade namnteckningen på förbindelsen.
-- Men du gick väl för fan inte å spred ut dä -- va -- höh?
Han nästan skakade i hela kroppen och satte de grova knytnävarna i en svängande rörelse.
-- Men man kan väl inte hjälpa att folk talar om det som alla vet, om verkliga händelser.
-- Verkliga händelser sa du?
Han nästan väste fram orden.
För resten -- så -- ska -- du inte -- tro att du kan ta på däj nån överlägsen min mot mäj, fast du flackat kring alla jordens länder så har du väl allri i en veckas tid kunnat försorgt däj, utan din fattia far har fått jolpi däj -- --
David rätade upp sig och såg stadigt på Nilenius. -- Hör nu, du dåre sade han skrattande, om du menar att få göra så mycket fanstyg som helst och ändå förundrar däj över pratet därom --
-- Va i harrans namn har jag då gjort för nånting?
Har du hört nån sagt nånting?
Va ä dä nu då?
Hööh?
Nästan spottande av raseri vände han David ryggen och gick sin väg, men han kom tillbaka, springande så att han flåsade.
-- Vad har dom sagt om mäj? röt han med verkligt bestialiskt raseri.
-- Jag kommer direkt från stationen, det vill säga direkt från England och har ännu inte talat vid en enda människa här.
En stund stod Nilenius kvar och såg hatfullt på David.
Sedan gick han sin väg med många hostningar och grymtningar.
Det gamla hemmet var som vanligt, han väntades ej hem men mottogs med tyst och stillsam glädje, han fick sitta i timtal och höra på vad som hänt i byn medan han var borta.
Och när kvällen kom, var han redan trött på hemmet, han hade intet här att göra, och han var nästan glad när han fick försvinna upp till det lilla vindsrum han en gång inrett för att åtminstone ha eget sovrum.
Han somnade dock ej förrän sent.
Det var så underligt tyst här i huset nu, den vansinnige var borta, väcktes ej mer av sina drömda vidunder.
Den blinde var borta -- David behövde ej mer grubbla över hur han hade det i kväll.
Allt var så lugnt och fridfullt, att det nästan verkade hemskt.
Vad skulle han göra här hemma när hans sista besparingar var slut?
Det stod en gammal fiol i ett hörn, han hade brukat spela på den som pojke och han hade även fått litet undervisning.
Jo, han skulle ta fiolen och böckerna och hyra den där stugan en mil bort uppe mot Asanders ås, där skulle han skriva en bok om sitt eget liv.
Han hade länge haft denna idé, och han kunde ej bli den kvitt.
Det var som om han anade en frigörelse i detta att försöka skapa något av det elände han erfarit.
Särskilt skulle han ge luft åt det förfärliga i hans livs planlöshet, irrandet, oron och hemlösheten.
Han höll på att somna in, med mors gamla brokiga lapptäcke kring sig.
Å ja, det skulle bli en bra bok och en förfärlig bok på en gång.
Kunde han?
Kanske inte, men om han försökte med allvar så hade han likväl något att leva för, en liten plan, ett halmstrå att gripa efter.
Han blev plötsligt så glad över att ha hittat denna ansats till en hållpunkt i tillvaron att han satte sig upp i sängen och skrattade, han fick nästan tårar i ögonen.
Varför har jag ej tänkt så förut, varför har jag ej förstått att jag skulle försöka med något svårt, något nästan omöjligt, för att få ett litet, litet mål att leva för?
Författare!
Å ja, stopp litet, inte så högfärdigt, men någonting -- en fluga att leva på -- var det inte så Hartman sagt.
Man behövde helt enkelt en fix idé, man skulle hålla fast vid den som döden -- annars blev det vansinne i till sist.
Han var så upprörd att han sov endast ryckvis den natten.
Men av författandet blev ingenting, han förföljdes månad efter månad av Nilenius’ trugsamma och klumpiga, otympliga vänskap, ett slags brutal, rå och sentimental tillgivenhet som Nilenius alltid gav till pris åt första bästa öra för nöjet att få skälla ut vännen.
Han var ytterst ensam, denne Nilenius, och ingen ville gå i hans sällskap.
David ville det ej heller, men han var själv ensam, Nilenius sög sig fast och släppte aldrig taget, så fort David lämnade honom greps han av förtvivlan.
David visste att han röjde hans hemligheter för att ställa sig in med dem som hatade Davids far, och han beslöt sig då och då för att säga upp kamratskapet.
Då visade Nilenius en ny sida, det var en fattig eller sjuk eller döende han skulle besöka och ville ha Davids sällskap.
Han var ofta ute i barmhärtighetsbestyr, han sade själv att han var den ende som ömmade för traktens fattiga.
När han hjälpt de nödställda ur deras värsta bekymmer blev han alltid ovän med dem, de var för otacksamma.
Men han gav dem arbete och glömde sedan för det mesta av att ge dem någon betalning.
Fordrade de att få ut sin lön riktigt ryggade han tillbaka, lamslagen av förvåning över deras taktlöshet.
Men i anfall av rörande ömhet kunde han sedan bära mat till dem, skänka avlagda kläder och dylikt, varefter han oftast bröt ut i skällsord för det de “skötte sig så illa“.
När David träffade honom efter en dylik utflykt öste han ur sig förbannelser över alla grannarna, särskilt de fattiga, som fordrade att han skulle försörja allt pack.
Han överdrev sin egen känsla för detta “otacksamma släkte“ och beskrev vad han gjort för dem tills han brast i gråt över sin egen ädla människokärlek och sitt eviga martyrium.
Ofta då dessa båda följdes åt på en enslig väg eller satt i en skogsbacke för att vila sig, för trötta att tala, sjönk Nilenius ned i ett slags slö förtvivlan.
Ansiktet lade sig i bekymmersamma veck, ögonen stirrade i matt ångest rakt fram eller ned i marken.
Han led i dessa ögonblick ohyggligt, hans onda samvete plågade honom, åt upp honom inifrån.
Men han var icke tillräckligt klartänkt för att begripa trösten av att bikta sig inför någon.
Så fort han i förtvivlan öppnade munnen för att tala kom det bara en stormflod av beklaganden över förtalet; i orkaner av prat, hetsigt och febrilt, salvelsefullt och skrävlande, rentvådde han sig själv, tog sig själv i försvar fast ingen anfallit honom, tills hans tunga tröttnade.
I stället för att bekänna det fula han gjort och söka sig en förklaring på sitt eget väsen, kom det historier om människornas hat mot honom, utbördingen, som inte kunde kola milor och hugga famnved.
Han visste att David visste när han ljög, men han bara ljög allt värre, rättfärdigade sig allt mer, framställde direkta frågor, tills han tvingat
David att liksom medgivande nicka med huvudet eller komma med ett beklagande.
Då ljusnade han, torkade sig om pannan, snusade och vilade sig, med de uppsvällda ögonlocken till hälften slutna och de väldiga nävarna bökande i tuvorna vid sidan om sig.
Alla bönderna i byn hade kommit överens om att ljuga på honom, sade han.
Sade de inte att han lät gården förfalla, att han tog ren skjorta mitt i veckan, att han försökt förföra Hopp-Sara, som var sjuttio år, att han sålt skog och supit opp medlen, att han gjort narr av dem allesammans, skällt ut dem för deras smuts och svinaktighet, att han var lat, att han körde med fattigt folk, att han hade bringat sin familj till undergångens brant, att han berusade sig med bröstkakor som han köpte på apoteket när brännvinet tog slut?
Nilenius måste veta att han gjort allt detta och mer till, var han likväl alltid den orättvist bemötte.
Ända till förtvivlan körde han med detta tema, tills han förekom
David bara som ett tröskverk eller positiv, en gång för alla inställt på det sättet.
Han åt omåttligt och var en stor läckergom.
Ofta skickade han bort hustrun på något längre besök för att han i fred skulle få slakta en höna och steka den i smör eller ensam dricka ur all grädde som sparats för smörberedning.
Under dessa måltider, som han intog stående vid spiseln och ätande med en järnsked direkt ur stekgrytan, var han vid ett mycket älskvärt humör, men han bjöd aldrig David, även om han var närvarande, därtill var han alltför stor egoist då det gällde god mat.
Men under det han åt skällde han ut hela mänskligheten, mest bönderna i byn, men nu på ett lustigt sätt, med en överlägsen galghumor.
Han läste gärna, mest Sigurd och Ture Sällberg och Blanche.
Stundom blev han under någon dylik festmåltid så mätt att han endast orkade sitta i ett hörn och pusta, och han kom då ofta fram med rent socialistiska tänkesätt, han tyckte synd om alla fattiga och ville att allting skulle delas precis lika mellan alla människor.
David då gjorde invändningar mot hans enkla program, ändrade han det, låtsade anställa beräkningar, svängde sig med nationalekonomiska siffror av enklaste slag och slutade med att berömma
David för hans beläsenhet.
Det hade kunnat bli nåt av David om han bara fått nån skola, sade han, och detta var en hånfull antydan om att
David för närvarande var en mycket misslyckad människa.
Men inom sig kände Nilenius en viss tillfredsställelse varje gång han konstaterade att David misslyckats med något, en ond skadeglädje steg honom ända upp i halsen.
David märkte detta och avskydde och fruktade honom allt mer.
Ofta gick han ifrån honom med ett fast beslut att aldrig tala till honom mer, men han kunde ej fullfölja det, i en liten by på tio gårdar, avskild från all världen, drogs dessa omaka människor oupphörligen till varandra.
Så småningom vande sig David att söka en viss förståelse hos Nilenius, och han gladdes stundom åt att någon spelade intresserad.
Det var bara en sak som David var omåttligt glad åt: att han fått en ny bekantskap, en vän som Nilenius aldrig skulle kunna uppsöka eller våga sig på.
David hade Hartman -- och aldrig skulle ett ord om denne komma för Nilenius’ öron.
Men alltjämt hängde dessa ihop, David bokstavligen tvangs att följa Nilenius på hans planlösa vandringar genom bygden.
Så småningom begrep
David att Nilenius levde på att försöka få David lika usel och illa ansedd som han själv var.
Nilenius var djupt intresserad i alla andra människors angelägenheter.
När han och David passerade förbi en gård, omtalade Nilenius alltid ett eller annat dussin skandalhistorier om människorna som bodde där.
Han hade en sällsynt förmåga att kunna snoka upp de mest intima detaljer ur grannarnas husliga liv, särskilt sådant som ställde dem i en löjlig dager.
Genom samtal med barn, drängar och pigor hade han så småningom samlat hela traktens skandalkrönika så att han kunde den på sina fem fingrar, och som han var en ovanligt fräck lögnare, diktade han ihop nya historier och skarvade de gamla, så att när man hörde honom tala, föreföll hela byn, sedd genom hans glasögon, att vara en enda samling skurkar, horkarlar, falskspelare och idioter.
Men han var även rent bovaktig, syftade efter att narra till sig pengar av mindre försigkomna, förde skoj med kringvandrande tiggare och fånar, drev med alla han träffade, gapskrattade dem mitt i synen och förnärmade även öppet sådana med vilka han ej hade ett dugg att göra, särskilt om de förde en mycket ärbar vandel.
Han tycktes nämligen hata alla som var bättre än han.
När han vaggande gick fram efter byvägarna, iklädd en nött jaktrock och norrbottenspjäxor med band, även mitt i sommaren, med en väska i ena handen och en avbruten gärdsgårdsstör i den andra, på vilken han tungt och stånkande stödde sin väldiga, vinfatsliknande kropp, kunde det hända att han mötte traktens dåre, Tun-Lars.
Då ljusnade Nilenius’ dödsdystra ansikte, han log försmädligt och klappade Tun-Lars på axeln.
-- Sa du följa hem å sjonga för mina barn, hööh? Tun-Lars grinade till, ryste på sig och svarade inte.
Han svettades ohyggligt i värmen, iförd tre vinteröverrockar och pälsmössa.
Nilenius funderade ut något, och medan Tun-Lars lipade, blåste och på alla sätt gjorde sig galen, viskande och tjattrande och ibland jamande som en katt, satte Nilenius ned väskan, böjde sig mödosamt ned mot dikeskanten och plockade pustande en handfull maskrosor.
Han satte en blomma i vart knapphål på fånens överrock och fullt kring mössans slag -- Hi hi hi, fnittrade Lars, ä an toku, skä ja var så fin, ja?
-- Visst ska du vara fin.
Å nu följer du hem å sjonger denna visan om Sakkeus, som du kan, då får du kaffe.
Hööh!
Och så föste han den tokige framför sig hem till gården, där han i timtal satt och hörde honom sjunga om Sakkeus.
Lars sjöng med näsan lika mycket som med munnen och sången lät som om den kommit fram, siktad genom ett kolfat.
Nilenius satt och stirrade på fånen, helt förtjust, tills han plötsligt blev helt allvarsam och började fnysa.
Men när Lars tog till sitt värsta grin, skrattade även Nilenius, konstgjort, mekaniskt, utan att en linje ändrades i det röda, köttiga ansiktet: -- Hö! Hö!
Hö! sade han torrt.
Och de satt sedan hela kvällen mitt emot varandra, jamande, nickande, grinande och härmande varandra som apor, tills Nilenius blev trött och gick och lade sig på skullen.
På morgonen när Lars skulle fortsätta sin väg, funderade Nilenius återigen på något.
-- Hör du jäkla tok, du sa allt ha sporra mä.
-- Hi hi hi, skä ja ha spårrar å spårrar å -- ä an toku -- skä ja ha spårrar?
hi hi!
Miau -- miaaaaaui!
-- Håll käften på däj, vänta ska du se!
Och Nilenius letade på sporrar och kröp på knä och spände dem på Lars’ stövlar.
Lars’ ansikte sken.
Det här var grant.
Nilenius springer till stugan, ropar:
Kom ut, barn, ni ska si Lars med sporra!
Och hela familjen kom ut på trappan och såg hur Lars försökte stappla över gården.
Med rocken och mössan fortfarande fulla av blommor och kryssande som en båt i storm satte Lars i väg.
Sporrarna glittrade i solen.
Fem ungar, en mor och Nilenius höll sig för magen av skratt när sporrarna hakade i varandra och Tun-Lars dunsade kull i ett träckhål.
Han vrålade som en tjur.
-- Han slår säj inte för han är så välklädd, grymtade Nilenius.
Men Tun-Lars var arg.
Han satt på marken och sparkade för att få loss sporrarna, spottade och fräste.
Slutligen lossnade de, och han sprang sin väg, rytande som en ko.
Då stack Nilenius’ svärfar, undantagsgubben Mattsson, ut sitt skalliga, brynta huvud genom dörren till brygghuset och sneglade hånfullt efter Lars. -- Ja si dän ä då nånting tä kun var tokug, dän, hå hå hå, så visst, så visst!
Men när Nilenius fick se huvudet på gubben, mörknade han.
Han vände sig till hustrun och sade med något som skulle föreställa gott humör:
-- Vet du, om jag mötte den gobben ensam i en skog tog jag å hängde han i näsduken.
-- Ysch, så du säjer! skrek hustrun i det hon försvann in i stugan.
Diakonen
Nu hade David dock efter en veckas mer än vanligt vidrigt umgänge med Nilenius, varunder denne fått hysteriska utbrott och omväxlande förbannat, smädat Gud och människorna och gråtit, beslutat sig för att bli honom kvitt.
Han hyrde stugan han tänkt på -- han hade redan börjat skriva på sin bok och även lyckats sälja några skildringar till ett par mindre huvudstadstidningar -- och befann sig nu en mil från bygden.
Om Nilenius kom skulle han helt enkelt vägra att gå med honom mer.
Det var redan en visa i byn:
David Ramm har blivit sällskapsdam åt Nilenius.
Nu ordnade han sina böcker som han köpt i Amerika, spikade ihop ett skrivbord av gamla lådor, bredde tidningar till duk däröver och började arbeta.
Men hans osäkra ställning och ensamhet plågade honom, åter och åter ältade han minnet av det förflutna.
Ibland när han satt sig att skriva, greps han av tvivel på om detta var hans riktiga område.
Var han kanske bara en inbilsk narr, ett ämne till en inkräktare på andras områden?
Men också det gamla filosofiska grubblet kom igen, understött av de nyligen inträffade samtalen med Hartman.
Han längtade efter denne, efter någon undervisning i att tänka systematiskt och förnuftigt om det som han sökte undfly men ständigt åter råkade fast i, det planlösa grubblet om själen, det odödliga, synden, straffet och det stora onda, samt det gudomligas förhållande till smärtan -- en sak som Hartman lärt honom att stirra sig blind på.
Nu hade han kommit så långt att han ej trodde på Gud mer, icke ens en minut, men nu ville han antaga ett gudomligt väsende.
Skillnaden var ganska stor, men den förvirrade honom.
Han ville dock alltid antaga vissa egenskaper hos detta väsende, och han fann hur djupt rotat begäret efter en gud att bedja till i nöd var hos människohjärtat.
Det var svårt att icke alls kunna tro på en personlig gud och ändå alltid ha ett brännande behov av en sådan.
Och det där med “väsende“ -- låg inte i själva ordet en ansats till egenskaper?
En kväll gick han nedför dalen för att hämta vatten i Kersnas kallkälla.
Han var som en drömmande, han tyckte sig invävd i vissnande löv och stjärnljus, med höstmörka skogar runt om, den ljungblommande heden under sig och den djupa rymden till tak över detta granna fängelse.
Hur liten och trasig och smutsig är jag ej, mumlade han, med mina sotiga händer och min buckliga vattenhink!
Kunde han göra något, en enda rörelse utan att märka sin egen klumpighet bland alla skapelsens förnäma ting?
Sådan var människan.
Räven och mården var bättre varelser, åtminstone renare i pälsen!
Träden hade andakt och människan endast oro, stjärnorna stapplade aldrig på sina vägar, men vi låg jämt i träcken, vi snubblade bland Guds bedjande backrinkor och nyckelblomster!
Min kropp, tänkte han, är ju alltid trött och värker och nu slår hjärtat fortare än det skulle, kinderna bli heta, icke av lust utan av ångestfull väntan på intet.
Eller visste han på vad han väntade?
Han skulle taga reda på det, kanske.
Nu visste han blott att han mitt i ungdomen släpade fram sitt liv, själen bara liksom hasade sig fram och även kroppen.
Gå fortare, gå bort, res, skynda dig, du hinner ej, snart är du död! ropade det inom honom.
Varför så brått, varför inte vila?
Spring -- bara spring, annars blir du efter! svarade det.
När han kommit hem igen med sin vattenhink och öppnade dörren, greps han av avsky även för detta ställe.
Stugan låg ganska avlägset i en vrå där stora landsvägen mellan Bärgstad och Järnköping korsades av ett par sällan trafikerade vintervägar.
Där hörde han sällan andra ljud än skramlet av någon enstaka forkärra på den steniga landsvägen norrut, eller dovt ekande yxhugg inifrån de ofantliga skogarna.
Det var blott ett enda rum med kalkade väggar, en väldig öppen spis och många råtthål i golvet.
En unken doft av gammal piprök, instängd luft med den egendomliga lukt som länge obebodda rum få, fyllde den.
Strax tänkte han på hur annorlunda det varit om detta rum varit varmt och vackert inrett och en liten hustru suttit här nu och väntat honom.
Av alla kvinnor han älskat skulle ingen ha velat sitta här och vänta på honom.
När han tänkte på dem slog det honom att de var så många, att han “älskat“ så mycket.
Han mindes dem ej klart alla, men de satt ändå kvar som smutsfläckar i minnet -- å, de fortsatte nog den där slags kärleken i hamnstädernas sämsta kvarter honom förutan.
Lilla Harriet i Liverpool, den allra senaste, hade väl haft minst fyra män sedan han for.
Fruntimmer!
Han var ensam, verkligt ensam.
När brasan slocknade, började råttorna visa sig.
De voro också nästan tama, en del sutto på hällen och blinkade åt honom när han åt.
I kväll ville han ingenting, hans hjärna surrade av orediga intryck och ofullständiga tankar tittade fram likt halvgångna foster.
Skulle vansinnet komma snart -- en ny Alexander som skulle knacka sten kring vägarna i stjärnljuset?
Efter att i några nätter ha spelat fiol, läst och skrivit omväxlande, blev han plötsligt sjuk, om det nu var av bristande föda eller av förkylning eller bägge delarna.
En mörk och stormig kväll var han för svag att bry sig om något mer, pulsen steg och han kände smärtor kring trakten av hjärtat.
Han bar fram vattenhinken med skopan till bädden på golvet, lade en bit mjukt bröd på en stol i närheten och överlämnade sig åt febern.
Han kände en tyngande fruktan för att dö.
Han älskade således det liv han gick omkring och bannade så grälsjukt, och det föll honom in att han nu, innan han kanske förlorade medvetandet, borde försöka läsa något i bibeln.
Han släpade sig upp, tog rocken på sig och lade mer ved på elden, tog boken och satte sig på hällen, men fann att han ej orkade, han lade sig nästan framstupa och slog upp den -- hans leder värkte så att han knappt kunde ligga stilla.
“Då tillkallade de för andra gången den man, som hade varit blind, och sade till honom:
Giv Gud äran.
Ty vi veta att denne man är en syndare.
Då svarade han och sade:
Om han är en syndare vet jag icke.
Ett vet jag, att jag som var blind nu kan se“.
Och David lade bort boken och kröp ihop på bädden.
Fotogenet i lampan var nära nog slut, och när han gjorde ett försök att fylla den igen, förlorade han medvetandet.
När han vaknade, tyckte han sig höra fåglar sjunga, han låg ute på en äng, det var lärkorna som sjöng högt ovanför hans huvud, det doftade backrinka och kummin.
Han vände sig långsamt för att se var han var.
Då höljdes han av mörker igen, någon bultade med en hammare i en bergvägg långt borta, snart skulle hela berget falla.
Det brann en brasa långt inne i huvudet, skenet lyste ut genom ögonen långt ut på golvet.
Nu öppnades dörren och mitt i öppningen stod Hartman.
Han gick fram och sparkade på böckerna, som låg i ett hörn, och skrek: -- Vad skall du med dem att göra, det gör bara din oskolade hjärna virrigare!
-- Ut, du akademiska gamla apa! skrek David.
Det är inte kunskap jag söker, utan frid!
Då kom han närmare och höjde armen med ett grymt leende.
Du ursäktar väl att jag slår sönder dig, sade han, det är min lilla gudstjänst, min vän --
Nu var han borta -- där stod Davids far -- hans hjärna klarnade, en bölja av tacksamhet sköljde sval och befriande inuti Davids heta kropp.
Sannerligen, han var inte ensam och utan vänner, han hade en ändå, hans gamle far, en mäktig och stark man, en som fruktade varken död eller liv, en bedjande väldig man, i nötta, blankslitna kläder.
Glädjen höll på att kväva honom, men när han försökte sätta sig upp, tyckte han sig få ett slag över nacken och svimmade på nytt, men bara till hälften, en lång stund tyckte han sig höra två röster som diskuterade hans liv.
Den ena var grov och skrovlig och liknade Nilenius’ stämma, den andra var Hartman som talade, men de diskuterade ej med varandra, de tycktes stå på var sitt avstånd och tala, var och en för sig själv:
-- Nu skall han snart dö, den stackarn, sade Nilenius, å det är bäst för honom, han kunne allri reda säj, dä va bara slarv -- -- --
-- Nu skall han snart dö, hördes Hartmans långsamma, kalla röst, och det kan vara bäst för honom, han passar ingenstans, varken i stan eller i skogen eller i himmelen eller i helvetet.
Slockna, stackars människa!
Må du och din sorg dö på samma gång -- ditt liv är ett misstag av Gud!
Men nu vaknade David och ryste.
Varken Hartman eller hans far eller Nilenius var här, utan den gamle diakonen Arvidsson.
Han var mycket åldrad sedan han sist såg honom, hans hår var glest och vitt.
-- God dag, sade han med darrande gubbröst, jag kom här förbi och Gud skickade in mig.
Ganska sjuk.
Jag skall säga till i byn att man skickar hit mat och en häst och kärra.
-- Nej, låt bli det! ropade David matt i det han satte sig.
Jag är snart bra nu.
Kommer ni hemifrån?
-- Jag har träffat din far.
Han är en rätt kristen, svarade han stillsamt.
Sedan såg han forskande på David.
Detta ansikte, tänkte David, kan ej vara en galnings eller skrymtares.
Han var en gammal präst vilken blivit för mycket kristen att predika i en kyrka.
Han ansågs tokig av sockenborna.
Hans ögon var en profets, David krympte ihop inför denna blick.
En hög panna och en något för vass näsa och något gult, någonting av förvissnat liv under ögonen.
-- Jag har hört av din far, sade han svagt i det han tog upp en av böckerna från golvet och läste titeln (det var en volym av en tysk filosof), att även du varit berörd av de ting som icke är av denna världen.
Han lade försiktigt ifrån sig boken utan ett spår av vanvördnad.
Söker du Gud?
Frågan kom så plötsligt att David röck till.
Han svarade: -- Jag kan inte tro, fader Arvidsson, och jag beder aldrig.
Jag har försökt vara en kristen och misslyckats.
-- Varför ville du bli kristen? frågade han ödmjukt.
-- Kanske inte en kristen -- jag ville ha frid.
-- Säg hellre lycka.
Han såg varnande på David.
-- Men inte jordisk.
Någon annan lycka kan du ej få in i ditt hjärta.
Du ville ha vänner, förståelse, ett drägligt jordiskt liv.
Det är inte kristendom.
Du ville ha kärlek -- har du försökt älska i stället?
David nästan härmades över alla dessa frågor.