Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ordalydelsen i 5 §:n af 1681 års kyrkolag visar, alt ulländningar af annan religion än vår redan ägde att inkomma i Riket och här idka handel, köpenskap, handtverk eller något annat näringsfång, samt att äfven deras barn kunde i sin religion förblifva, såvida de icke ville njuta burskap; i hvilken händelse barnen ovillkorligen skulle uppfostras i den rätta christeliga läran. 1720 års Reg.F. stadfästnde i 1 §:n samma kyrkolag. 1734 års lag, som i 3 cap.
Handels-b;n handlar om sältet luiru burskap vinnas må, gör dervid ingen skilnad emellan utländsk och inländsk mans prtestanda, och nämner icke det ringaste om någon religion — och ehuru 5 cap. och lill en del 7 cap. i samma balk stadga vissa inskränkningar i rättighet att handla för utländske män, som icke vunnit burskap, emot hvad inländske män äga iakttaga, så medgifver likväl 7 cap. äfven åt de förra temmeligen utsträckta rättigheter vid frimarknader i stapelstäder.
Denna liberalitet, hedrande för Sverige, isynnerhet på en tid, då upplysningen ännu medgaf att trolldom bestraffades till lifvet, tyckes, att dömma af föreskrifterna i 1772 Den »4 April f. m. års Reg.F., icke hafva i denna minskats.
Den utsträcktes enl.
1779 års riksdagsbeslut till fullkomlig religionsfrihet, och så väl Ständernes moliver till, som K.
M:s svar å beslutet vittna 0111 en högsinthet och fördragsamhet, som voro värdiga den nation, der friheten sedan urgamla tider varit bosatt.
I 7 §:n af detta beslut läses: «Tå enfri religionsöfning för ilie utlänningar, som i Riket vilja inflytta, instämmer mccl then nästan uti alla välbesläl/la Stater införda och mänskligheten hedrande samvetsfriheten, håfve vi äfven ansett thensamnia kunna blifva för Riket nyttig och i flere afseenden förmonlig, med liw inskränkningar och förbehåll, som Rikets grundlagar och en rådig eftertanka och försigtighet synas kräfva.
Vi håfve tiletta ärende uti nogaste öfvervägande tagit, och uti vår tlierom aflålne underdåniga propos. tillstyrkt en fri religionsöfning i Riket/' samt vidare: "K.
M. häfver i nåder med oss instämt uti ett lika tänkesätt, och ansett themia vår underd. propos. såsom en then mest hedrande för menskligheten och för en upplyst fri nation, samt således i nåder therlill samtyckt med alla förberörde inskränkningar: och thel så mycket heldre, som K.
M. funnit vår sanna lära på så oomkullslöteliga grunder befästad och i alla Svenske mans hjerten så rolad, alt ej något kan vara för thensamma att befrukta."
Detta riksdagsbeslut stadgade visserligen, utom några förbehåll, som Judarrie underkastades lika med andre utländning»!' af främmande religion, särskildt för dem i 7 §:ns 5 morn., att de icke finge häfva synagogor på flere ställen i Riket, än Stockholm samt högst
Iva eller tre andre större släder, men gjorde icke med ett enda ord någon inskränkning i deras förut på lag grundade rättigheter till bosättning och borgerliga yrkens bedrifvande äfven annorstädes än i dessa städer.
Derpå utfärdades af Commerce-colhm 1782 års reglemente, hvaruti, under åberopande af just 1779 års riksdagsbeslut, besynnerligt nog, detta besluts 5 mom. i 7 §:n helt och hållet förändrades till ordalag och mening.
Riksdagsbeslutet lyder nemi. i detta mom. på följande sätt — J’att Judar ej må tillåtas hafva sin synagoga pä flere ställen i Riket, än Stockholm samt högst
Iva eller tre andre större städermen del motsvarande i Commerce-collegii reglemente sålunda: "all Judarne ej måge tillåtas att hålla thcras synagoga på flere ställen, än i t lie städer, som them till hemvist blifvit anviste, samt alt the inga sammankomster uti sina hus till ther as religionsöfning måge anställa."
Detta sätt att handla utan Ständers beslut visade sig ytterligare i flera reglementarisk» föreskrifter, som i mer eller mindre mån stodo i strid med stadgandena i allmän lag, hvilken derigenom alldeles icke kunde anses uppbäfven eller Den 24 April f. m. ändrad, enär en sådan ändring icke skett, på sätt dåvarande grundlags 4° och 41 §§ bestämde.
Emedlertid har detta reglemente, med vissa lid efter annan gjorda modifieationer, tillämpats, oaktadt all den liberalitet, hvaraf 1809 års regeringsform bär stämpeln, samt oaktadi dess 16 § försäkrar hvar och en icke blott om 111 fri utöfning af sin religion, utan äfven att icke från ort till annan förvisas, ända till dess K. M. genom nåd. förordning af den 3o Juni 1838 satte bär bosatte Judars rättigheter och skyIdigheter mera i öfverensstämmelse med så väl grundlag som allmän lag.
Om nu Utsk:ns båda förslag antoges, så skulle, efter mitt förmenande, icke blott 16 §:n Reg.F:n återigen vara för nära trädd, utan äfven en del af de i Reg.Fins 28 och 48 §§ Konungen förbehåilne rättigheter borttagne; såvida K.
M. lemnade sin sanction åt förslagen.
Det gifves visserligen rättigheter, som aldrig begagnas, och jag kan icke finna något det ringaste förnärmande för majestätet, att, om skäl dertill skulle förefinnas, R.
St. lill IJ. M. Konungen framställde sin und. önskan, att H.
M. för sin del ville eftergifva dem; men icke anser jag det vara rätt att, på annat sätt än det 81 och 82 §§me Reg.Ftn omtala, vidtaga någon äfven af behofvet påkallad åtgärd, som i ringaste måtto, om än indirecte, upphäfde eller ändrade något stadgande i grundlagen.
Då jag nu anser en rubbning af ofvannämnda §§ blifva en följd af betänkts förslag, emedan de sedan icke skulle kunna, på sätt 83 §:n stadgar, till fullo efter ordalydelsen tillämpas; då jag tror att grundlagen (denna sköld för samhällsordningens bestånd) är stark, så länge dess delar sammanhållas, men att den, lik ett mosaik-arbete, som ej tål alt splittras, försvagas, om en enda del deraf oförsigtigt lösryckes; då jag befarar, att praejudicater i sådant fall kunna leda till oberäkneliga vådor, enär flere §§ i grundlagen skulle på sådant sätt kunna till kraft och verkan förlamas; samt slutligen då 1 mom. i 34 §:n Riksd.Ordn. säger : "och bcstämme — — — — beslutande rätt, bör afgörasJ‘; så kan jag icke för min del finna, att ämnets behandling af Lagoch Allm.
Besvärs- och Ekon.Utskm medgifver dess afgörande vid denna riksdag, på samma sätt som lagfrågor eller önskningsmål; utan tror jag alt fråga om desse grundlags§§:s ändring först bort väckas och af Const.Utsk. behandlas för att sedan i grundlagsenlig ordning hvila till afgörande vid nästa riksdag.
Sedan jag nu yttrat mina tankar rörtde den form för ärendets behandling, som jag tror varit den rätta, öfvergår jag till uttalande af min öfvertygelse i sak.
Åberopande de af Frih. von Kraemer och Hr Hegardt afgifna reservationer, i hvilkas yttranden jag helt och hållet in - Den i4 April f. ra. 329 insll'iminer, får jag för egen del tillägga, att jag i motiven för Utsk:ns tillstyrkande af den "tind. önskan, att Judar icke ma, tillåtas hädanefter i Riket sig nedsätta” j icke funnit något enda för mig antagligt skäl.
Utskln befara: att denna folkstam icke snart skall upphöra att vara en stat i staten, der den i ymnigare mängd nedsätter sig; att om inflyttningarna klefve talrika, kunde deraf äfventyrliga följder föreses; att det vore oklokt bevilja rättigheter (till inflyttning?) utan alla villkor och inskränkningar; samt att det vure en orättvisa mot bär bosatte Judar, att bär inlåta ”de inom trånga områden sammanförda i yttersta fattigdom och elände nedsjunkna Judarna.
Mycken sanning ligger i det nu anförda, men något bevis för bebofvet af ett absolut förbud mot Judars hitflyttning kan jag ingalunda finna deruti; då desse väl icke mer än andre utländningar äro befriade ifrån iakttagandet af de föreskrifter, som K.
M. lör sådana fall gifvet är och måste anses vara oförhindrad att gifva, såvida iö §:n Reg.Fm skall kunna hållas i sin fulla kraft, samt då ingen ännu uppgifvit, mindre styrkt, att några öfversvämningar i detta fall vore att befara, Utsk:n yttra äfven! att Statens erkända rättighet, att afhålla främmande stammar och individer, rättfärdigas af afseendet på statsborgarnes sedlighet, sundhetsförhållanden m. m., och att detta afseende är isynnerhet vigtigt, då det gäller Statens enhet, Äfven deri ligger en verklig sanning, men som icke synes mig här tillämplig; ty icke malte våra statsborgares sedlighet och sundhetsförhållanden vara i det skick, att de skulle komma att lida något skadligt intryck utaf de Judar, som K.
M. kunde finna för godt att bil insläppa, äfven 0111 möjligen ett eller annat misstag vid bedömmandet af desses personlighet skulle blifva begånget; och lika litet kan jag föreställa mig, att Statens enbet skulle något äfventyra af denna tillökning, äfven om den möjligen uppginge till det åtminstone för mig otroliga antalet af ,no1 folk mängden i Riket.
Vidare anföra Utsk:n: att, ehuru Stater böra vara angelägna, att i sitt sköte emottaga främlingar, upphör till en del denna angelägenhet att emottaga främmande personer, då desse äro af mera nomadisk sinnesart, men isynnerhet om de tillhöra en folkstam, hvars öfvertygelse!' och seder angifva sig — märkom här det obestämda och osäkra i Utsk:ns uttryck ; ”angifva sig” — vara väsendtligen skiljda ifrån den christna verldens, och i århundraden bevisat, nit hvarken den omenskligasle eller menskligasle behandling, hvarken utskjutandet från samhället eller beviljandet af fullkomlig H. 33o Den s4 April f. m. lig medborgerlig jern likhet flir måll införlifva dess medlemmar med de. öfriga folkslagen.
Det synes inig som skulle TJtsk:n gerna kunnat underlåta att emot Judarna åberopa, ali den om ens lili ga behandlingen icke förmält införlifva dem med de öfriga folkslagen t ty att förtrycket alstrar fiendskap mot förtryckaren är en längesedan erkänd sanning.
Hvad åter vidkommer, att en menskligare behandling icke skulle gjort det, synes sådant strida emot den erfarenhet, som de flere länder, i hvilka Judarne sedan längre tid tillbaka ägt fulla medborgerliga rättigheter, lemna, och må TJtsk:n förlåta, att jag ieke i det fallet delar deras öfvertygelse, att "hvarken andra länder eller •närt fädernesland hafva tillräckliga erfarenheter” att i delta hänseende åberopa.
Det är åtminstone kändt, alt i Frankrike, Saxen, Belgien och Holland m. fl. länder, der Judarne äro fullt emanciperade, hafva de visat en medborgerlighetskänsla, sorn icke eftergifva dessa länders christna trosförvandters, då man deremot finner denna känsla mer och mer försvagad i andra länder, i den mån Judarnes rättigheter varit inskränkte eller deras personer mindre ansedde, och det så ofta åberopade Polen är ett stort bevis härpå.
Hvad åter vårt eget land beträffar, så lärer det icke kunna bestridas, att månsa Judars barn antagit vår lära och blifvit ganska nyttiga, aktade och med samhället väl tnförlifvade medborgare, hvilket val tyckes bevisa, att deras skaplynne icke af naturen varit så olikt andra menniskors —* och hvad de Judar vidkommer, som behållit sin tro, så hafva Utsktn sjelfva medgifvit, att vederbörande embetsmyndigheler i allmänhet leinnät myckel fördelaktiga vitsord om deras förhållande och vandel.
Så lange desse myndigheters trovärdighet icke blifvit ifrågasatt, torde väl deras vitsord få gälla till Judarnes fördel; och säkert är, alt många af denna nation, både aflidne och ännu lefvande, kunna anföras, hvilkas anläggningar förskalfat flere hundrade arbetare underhall och hvillras välgörenhet aftorkat många familjers tårar.
Man finner ibland dem män, hvilkas vandel kan sättas i bredd mpd hvilken medborgares som helst.
Våra egna protocoller förvara, genom en vid denna riksdag väckt ehuru afslagen motion, namnet på en man, hvars sjelfuppolfring för det allmänna bästa blifvit ett värdigt efterdöme af oegennytta.
Var det väl fullkomlig medborgerlig frihet, som i desse mäns bröst framtvingade tacksamhetens känslor?
Nej — denna frihet fanns ej här för dem, då den redan var gammal i andra lander —• det var det ädla hjertat, som af ingen religion förskjutes, hvilket oaktadt alla hinder banade sig väg till det godas utöfvande.
Och — månne den tanken är för djerf? — om dera varit förunnad ali medborgerlig jemlikhet, skulle deras förtjenster emot det ta land troligen kommit att fylla ett ännu större rum på det blad, som för - Ben ai| April f. m. varar minnet af Sveriges fört jenstfulle män, och der äfven deras namn — jag hoppas det af mitt fäderneslands rättvisa! — säkert cn gång kommer att inskrifva!.
Utsk:n sjelfva medgifva : att "eu salletti folkstam inger de fördelaktigaste föreställningar om sin saninianhållighet och själsstyrka, äfvensom att de. fördelar den Svenska Staten korinne att skörda af en vidsträcktare in flytt n in gsrä tts beviljande ät utländske
Judar kunde tänkas i den män betydande, alt bade ofvan antydde och /lerfalldigc olägenheter derigenom uppvägdes.”
Men, säga Utskm:
"Älven bland Judar linnas förderfvade varelser, och man är oberättigad att af dem fordra en frihet från brott, som den öfriga verlden icke företer.’’
Detta lärer väl ingen förnuftig menniska bestrida.
Äfven i vårt land hafva sådane funnits, och det är icke obekant, att en och annan genom sina penningetransactioner, isynnerhet der de kommit i täflan om förtjensten med christne commissionärer, vållat mångens förderf och undergång; men det är en lika obestridlig sanning, att mången hederlig man ofta på ett ganska oegennyttigt sätt funnit hos Juden en hjelp, som han förgäfves sökt hos den christne capitalisten — en hjelp, som kanske någon gång frälsat hans heder och ära, ofta hans ekonomiska välstånd.
Det onda man tillviter Judarna, torde då vid en närmare undersökning till större delen få tillskrifvas deras ställning i samhället, hvilken slår i uppenbar strid emot den anda af toierance och liberalism, som i alla andra fall vill göra sig gällande, och hvilken är den skönaste utveckling af christendoinens höga lära.
Denna ställning tyjngar dem ofta att söka sin utkomst på annan mindre god väg, än den de sjelfve skulle valt, om de obehindradt fått följa sin naturliga fallenhet och böjelse, Utskm hafva sjelfva, ehuru under förutsättning att Judars vidare insläppande i Riket afböjdes, sagt, att härvarande Judar borde tilldelas alla de rättigheter, som af andra främmande trosförvandter åtnjutas."
Jag finner deri ett stöd för min öfvertygelse, att i samma stund de erhölle dessa rättigheter, skulle deras egen fördel och tacksamhet mot detta land, som skänkt dem denna förmån, skynda att sprida lif och välmåga i hvarje vrå af Riket, der deras penningar, speculationsanda och erkända ihärdighet funne ett utrymme; men så mycket mindre kan jag förstå, att härvarande
Judars rättigheter borde vara beroende af främmande Judars Kongl, tillåtelse att sig har bosätta; och ännu mindre kan jag förklara orsaken, hvarför Utskm nu lill en början velat återföra härvarande
Judar inom trängre gränser.
En annan talare före mig har erinrat om hvad vi nyligenMäst i vårt officiella blad, nemi. att England fullt emancipera!
Judarna.
Det bedröfvar mig djupt, att man i andra länders tid - 33a Den aj April f. m. ningar
Lan komma att liisa: alt vid samma tid, då England viii framåt på civilisationens bana, äflas Sverige att gå tillbaka på densamma mer än ett halft sekels väg, och att inan är färdig taga ett steg, hvarigenom den utmärkte vettenskapsmannen, den idoge fabrikanten eller den rike capilalisten, som inom vära landamäre» trodde sig finna ett önskadt utrymme för sin verksamhet och förmåga, och måhända en fristad undan förföljelser, skulle förskjutas — derföre att han är Jude — det vill säga derföre, att han, som dock dyrkar samma Gud som de Christna, som till sitt förnämsta rättesnöre äger samma Guds lag, som de, icke af de Christnes sätt, att på honom tillämpa försoningens lära, kunnat förmås att tro hvad han icke sett, då hans förfäder icke trodde hvad de sago.
Huru förklara ett sådant steg?
Våra begrepp om den sedan uråldriga tider bos Svenska folket så rättvist beprisade nationaldygden, gästfriheten, kunna icke förena sig med en sådan åtgärd, lika litet som med vår tro på detta folks fördomsfrihet.
Så fruktar jag
Sverige skali på mer än ett ställe bedömmas, och jag beklagar, att Utskins i betänk.
N:o 35 afgifna utlåt, troligen icke blir så kändt, att hvar och en deraf må kunna öfvertygas, att religionen väl icke det ringaste ingått i åtminstone Utsklns nu i detta betänk, åberopade skäl.
För mig blir det emedlertid oförklarligt hvarifrån Utskms tillstyrkanden härledt sig, då, på sätt jag tror mig hafva visat, de anförda skälen derför dels af Utsk:n sjelfva blifvit vederlagda, dels varit af natur att icke hit vara tillämpliga.
Ett enda Utskins yttrande återstår visserligen, som jag icke förut anmärkt, nemi.
"om den allmänna ofvertygelsin i landet och kanske mindre benägenhet för Judarnes emottagande — men jag kan icke tillåta mig anse detta såsom ett skäl eller tro det hafva det ringaste inverkat på Utskins öfvertygelse om det rätta.
Jag förmodar tvertom, att Utskrn väl insett, att fördomar alltid äro störst der minsta bekantskapen finnes med föremålen derför, och jag gör mig förvissad, att en falsk opinion icke hyllas, om än klokheten bjuder att icke trotsa dess fysiska styrka, utan tåligt afvakta den tid, då äfven de städer, sorn Vergeland kommit att vidröra med satirens gissel, skola välsigna lolerancens frukter, såvida cj ett ovist beslut afplockar dem, innan de ännu hunnit mogna. f| Jag har nu måhända alltför vidlyftigt framställt mina åsigter — kanhända hafva de icke varit förtjcnta af någon uppmärksamhet — möjligen hafva de t. o. in. varit oriktiga — deröfver kan jag icke sjelf vara domare; men de hafva härledt sig från en inre innerlig öfvertygelse bos mig om deras sanning och om vigten af att fördomsfritt behandla detta visserligen grannlaga ämne.
För denna min öfvertygelse* skull, begär jag R. o.
Ad;S tillgift, örn jag alltför D e n a 4 April f. ra. 333 mycket tåg i t dess tålamod i anspråk; på den bygger jag min förhoppning att, om jag misstagit mig, ej alltför strängt bedömmas inom de murar, der frihet, upplysning och tole-* rance mången gång förr gjort sin röst gällande, och der i en sednare tid de dyrbarasle delar af Slåudets privilegier villigt offrats på fäderneslandets altare åt en stigande civilisations oell medborgerlig frihets väl, Må nu en större förmåga än min fullt reda ämnet och R. o. Ad:s pröfning och känsla sedan afgöra hvad fäderneslandets anseende och väl, samt Konuugens och lagens rätt kräfva.
För min del anhåller jag vördsamt örn propos. till afslag å betänkandet.
Hr von Rosen, Georg» Jag borde måhända i afseende på 111ig sjelf vara tillfredsställd med att hafva reserverat mig mot Utsk:ns betänk.; men sedan detsamma vunnit bifall i de 3 öfriga Stånden, kan jag icke undertrycka den motbjudande känsla jag äger öfver ett sådant resultat.
Dä nationen önskar hos Regeringen och representanterme liberala åsigter i allmänhet, så tyckes det vara en stor inconseqvens att man så intolerant och illiberait behandlat detta ämne.
Jag är förekommen utaf de föregtde talarne och inskränker mig lill att begära alslag på detta betänk., som bättie kunde anstå Spanska inqvidlionen på r6oo*talet, än det nuvar, fria Svenska folket.
Till en början anhåller jag, att Hr Ridd.Secretrn behagade upplysa, huru de öfriga Stånden afgjort detta betänkande.
Ridd.Secret, tillkännagaf, att Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk:ns betänk. Wto 54 blifvit bifallet af alla tre de öfriga RiksSttn, Gr.
Vid sådant förhållande återstår ingen utväg att vinna ändring uti beslutet.
Jag finnes val an tecknad bland reservanterna, men genom ett misstag har den skriftliga reservationen jag afgaf icke kommit att medfölja betänk.
Jag vill icke upptaga tiden med alt nu uppläsa densamma; icke heller vill jag yttra mig något om den religionsfanatism, som söker utestänga från Sverige en religionssect, hvilken minst af alla är farlig, emedan sjelfva dess religionsdogmer förbjuda att söka göra proselyter; icke heller vill jag tala om den skråanda, som söker aflägsna dessa religionsbekännare att berga sig från medtäflare uti industriel verksamhet, utan inskränker jag mig lill att helt enkelt yrka afslag på betänkandet.
Ankom Statsrådet m. m. af Wingård, hvilken å K.
M;s höga vägnar afleinnade tvänne Dess nåd. skrifvelse!' lill R.
St, Frih.
Betänk, ii r A t följd t 334 Den April f. m. utaf en fåordig reservation af mig och det hade kanske derföre varit ett åliggande af mig att uppgifva skälen för densamma.
Jag har derpå varit beredd och skulle nu en stund kunna upptaga R. o. Ad:s tid med att uppgifva dem, men jag anser frågan hafva kommit lill den position att det vore ändamålslöst.
För att icke derföre bortspilla liden inskränker jag mig till det förklarande, att likasom jag är fiendtligt sinnad mot prohibitiv-systcmet i fråga om manufacturvaror och råämnen, likaså är jag det i ännu högre grad i fråga om import af menniskor.
Jag inskränker mig till att blott hos Hr Frih. o. Landtm, anhålla om propos. till afslag å detta betänk, såsom förkastligt och förnärmande den makt, vid hvilken Konungen rättvisligen bör bibehållas, att efter omständigheterna förordna huruvida personer må i Riket inflytta eller icke.
Innan jag går att yttra mig öfver sjelfva frågan, anhåller jag att få förutskicka det förklarande, att jag förmodligen icke var närvar., troligen ej ens för tillfället ä riksdagsorten, då denna fråga förra gången förevar på detta rum.
Jag hade i annat fall, utan tvifvel, då tagit mig friheten gifva tillkänna mina åsigter ronde denna af mig utaf ganska mycken vigt och betydenhet ansedda fråga — såsom sådan af mig betraktad, ej allenast i afseende på de iooo:detals individer densamma rör, hvilka med allt skäl kunna äga anspråk att såsom deras egentliga fädernesland få anse det land, hvarest de äro bosatte, helst en stor del af denna befolkning äger betydlig förmögenhet samt uti fabriker och andra landet nyttiga och gagnande inrättningar nedlagt stora summor; ej allenast i afseende på Judarna sjelfva, säger jag, utan ock för det inflytande den s. k.
Judefrågan, enligt min förmening, har på den Stat, som upptagit delta folk i sitt sköte, finner jag densamma böra med yttersta noggrannhet behandlas och först efter sorgfälligt begrundande afgöras.
De åsigter jag härutinnan hyser hade då, ehuru jag ej på ringaste vis kan våga smickra mig med att desamma skulle hafva något egentligen inverkat på de förenade Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk:ns troligen på förhand redan stadgade öfvertygelse, åtminstone blifvit föremål för Utsktns handläggning och pröfning, hvaremot de nu, särdeles som detta betänk, redan är utaf de öfriga 3:ne RiksSttn godkändt, allenast antyda min individuella tanke i ämnet.
Jag kan likväl icke underlåta att uti möjligaste korthet framställa dessa mina åsigter samt skälen derför och med detsamma de anmärkn.M', hvilka jag funnit mig befogad att emot
Dtsktos nu ifrågavar, betänk, afgifva; och jag vågar vördsammast utbedja mig Ståndets benägna tillgift, om jag skulle, emot min föresats, infalla uti alltför mycken vidlyftighet, eller hänförd af värma för förfäktandet af ålmin - Den »4 April f. m. 335 stone de iiti landet redan bosatte och infödde Judars billiga och rättvisa anspråk på erhållande af medborgerliga rättigheter, emot min vilja alltför länge komma att upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid.
Jag får dock till min ursägt äfven i sådant fall anföra, att, förutan Gr.
Taube, jag är den enda blund dem, hvilka i denna fråga begärt ordet, som icke, i likhet med öfrige talare, hvilka nu yttrat sig, i deras egenskap af ledamöter uti något af de sammansatta Utskm, som behandlat frågan, förut ägt tillfälle härutinnan tillkännagifva sin opinion.
Ulsk:n hafva uti 2:ne särskildta mom. upptagit denna fråga: uti det första tillstyrkt R.
St., ”att med bifall till motionen, (Hr Rosenqvists af Åkershult) hos K. M. i rind. tillkännagifva sin önskan, att Judar icke må tillåtas hädanefter i Riket sig nedsätta”, och uti del andra, ”ali R.
St. måtte hos K. M. i rind. anhålla, det tillämpningen af de under år i838 i afseende på mosaiske trosbekännare utfärdade författningar måtte inställas samt reglementet af ilen 27
Maj 1782 med deruti för år i838 gjorda ändringar och tillägg åter för de redan i Riket med behörigt tillstånd varande Judar i kraft och verkan inträda, intilldess en ny fullständig och ändamålsenlig författning i afseende på Jndarneg så väl borgerliga som religiösa förhållanden kan varda utarbetad och af R.
St., så vidt på dem ankommer, godkänd.”