Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Rosenschöld yrkar deremot, att, äfven emot jordägarens medgifvande, afsöndring af jord för det uppgifna ändamålet skall verkställas.
I afseende på det förslag, som Utsktn framställt, att förkorta proceduren vid rågångstvister, derigenom att landtmätaren skulle åläggas att utreda målet, och hans utlåt, derefter vinna laga kraft, så framt ej delägare uttager stämning, i målet inom 2tne månader, skulle jag blott vilja anmärka, alt jag ej anser lämpligt att utelemna gode mäns medverkan i denna fråga, då den äger rum i andra frågor af mindre vigt.
Utsktn säga visserligen, att som detta är en äganderätts-fråga, så skulle gode mäns yttrande i ämnet ej vara lämpligt; men en äganderätts-fråga tillhör egentligen lika litet landtmätarens sorn gode männens befattning.
När likväl skiftessladgan tillåter, att genom delägarnes förening förut icke fastställda rågångar kunna bestämmas, anser jag för min del, att ett förslag till förening, upprättadt af landtmätaren och gode männen, alltför väl bär kunna erhålla laga kraft, när delägarne efter erhållen besinningstid ej finna skäl att deruti yrka ändring
Min tanke är således, alt, i stället för utlåtande af landtmätaren, förslag till förening af landtmätaren med gode männen borde, såsom mera i analogi med de stadganden, som förut finnas i skiftesstadgan, inflyta i det förändrade stadgande Utsk:n föreslagit.
Dessa anmärkntr anser jag likväl vara af mindre vigt, så att de ganska väl kunna iakttagas vid frågans framtida beredning, och yrkar ej för deras skull ensamt ålerremiss af betänkandet.
F afseende på hvad den siste värde talaren yttrat rör:de min motion, får jag blott nämna, att om jag rätt fattat förhållandet med oskiflade byar, så äro ägorna der på visst sätt gemensamma.
Det kan således hvarken blifva fråga om den ene eller den andre ägarens vilja; utan på samma sätt, sorn man kan aftaga jord för en väg, ulan att träda någons rätt för nära, så kati man äfven undantaga utrymme för en bygata.
Då en talare före mig, som tycktes bättre hafva hört hvad Hr Munck af Rosenschöld andragit uti sitt skriftliga anförande, för sin del icke funnit atiledn. att begära återreiniss af detta betänk., som egentligen innehåller den grundsats att skiftesförfattningarna ej böra förändras från de grunder och de stadgar, som der nu finnas; så vågar jag anhålla om bifall till Utsktns betänk., under förklarande, att jag, efter den erfarenhet jag vunnit, tror, att' manga förändringar af denna förrättning skulle göra mera skada, än nytta; ly jag tror att man nu, iner än i början, funnit sig vid deras tillämpning, och att dessa förfall - Den 5 September e. m. »ingar göra landet oändligt mycken nylla.
Jag anhåller således om bifall lill Utsktns betänkande.
N:o i af R. o. Ad. bifallet.
Likaledes bifölls Lag- samt Allm.
Besvärs och Ekon.- Utsk tns den 22 sisth Aug. och den 2 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 2, i anledn. af väckta frågor om ändring och förklaring i vissa delar af K. förordningen den 1 Aug. t8o5 samt andra författningar, rörtde skogarna i Riket.
Besvärs- och Ekon.- Utsk :ns den 22 sisth Aug. och den 2 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 3, i anledn. af K.
M:s nåd. skrifvelse, i fråga om ändring af K. förordningen deri 19 Dec. 1827, ang. grunderna och villkoren för hemmansklyfning, samt afsöndring af jord eller andra lägenheter från hemman.
Denna fråga är måhända en af de vigtigaste för den landsort derifrån jag är, hvarest liemmansklyfningen verkat till den grad, att en stor del af BondeSt. synbarligen derigenom kommit på obestånd.
Jag är således glad, alt vid detta tillfälle se alt en förfaltn. kan åstadkommas, som kan hämma det så hastigt kringgripande onda.
Jag delar till en stor del de åsigter, som Utslöns betänk, innehåller, och det är blott några få punkter jag önskar få förändrade.
Öfverdriften i hemmansklyfning åstadkommer fattigdom.
Pröfningen af huru långt hemmansklyfningen kan eller bör sträckas, hafva Utsk:n, i öfverensstämmelse med comiterades i ämnet afgifna utlåt., grundat på hemmantal.
Med den lilla erfarenhet jag har, kan jag ej begripa, huru man derigenom kan få något generelt uttryck för hesuttenhet inom någon ort, ty hemmanens olika beskaffenhet synes mig göra det omöjligt att deraf hemta något normalt uttryck.
Inom samma socken kan man vara besutten på olika hemmansdelar, som uti hemmantal alldeles icke motsvara hvarandra.
Om man närmare betraktar delta förhållande, så synes det mig klart, att man icke kan med något siffertal bestämma förhållandet af hesuttenhet; tyden ene kan sköta sin mindre jord så att han kan hinna till välstånd, medan den andre med större jordrymd råkar i fattigdom.
Detta hafva Utsk:n visserligen sökt någorlunda afhjelpa sålunda, att Konungens Bef:h:de, hvar i sitt län, i samråd med gode män af länets innevånare, föreslå för hvarje ort särskildt det minsta hemmantal, hvartill klysningen må äga rum.
Jag trotsar hvarje landshöfding alt finna så;gode män i länet, att de kunna riktigt uppgöra detta.
Slutligen tror jag att ej allenast för hvarje ort, utan äfven för hvarje särskildt hemman, ett olika hemmantal måste be - Den 5 September e. m. stämmas.
Jag tror således, att den metod, som Utsktn föreslagit, icke leder till något ändamål; och vanligen går det så till, att oå man liar en föreskrift, som man ser ej kan leda till något resultat, så somna både landshöfding och gode män vid undersökningen; och det blir ingenting utaf, utan vi stå på samma punkt som hittills, då det varit liii— rädsrätternas skyldighet att bedömma saken.
Jag föreslår deremot att det må vara gode männen förbehållet att hvar inom sin socken bestämma besultenheten.
Besultenheten beror på jordens beskaffenhet och många andra omständigheter, hvilka ingen närmare kan känna än socknen; ej heller har någon större rättighet att bedömma detta än socknen, hvars skyldighet det är att försörja den, som blir fattig.
Det vore således både enligt med rättsgrund och ledande till det bästa ändamål, att socknen inom sig får bestämma besuttenheten vid hvarje hemmansklyfnings-fråga.
Utsk:n hafva för öfrigt här lemnat en sådan undersökningsrätt åt häradsrätten, när hemmansdelen understiger det generella mått, som landshöfdingen och gode männen komme att bestämma.
Jag skulle önska, att hela detta moment ginge bort, och att socknemännen vid sådana tillfällen alltid ägde pröfningsrätten; men jag medger alt jag äfven ville hafva en förändring uti denna socken-nämnds sammansättning; ty möjligen kan man tänka sig att någon ensidig afsigt någon gång kunde ligga under dess beslut.
Utsk:n hafva äfven, på grund af comiterades betänk., föreslagit, att de skulle sig lill biträde tillkalla gode män från andra socknar.
Detta skulle jag också önska, men jag vill att det ej skall lemnäs i socknemännens skön alt välja dessa gode män.
Vi hafva redan en dass af personer, de s. k. ägodelningsdomavena, hvilka genom den erfarenhet de vunnit vid skiften, den oväld man bör tro att de äga, derigenom att de redan äro valdu, synas ganska tjenliga härtill.
Denna tanke är dock icke min, den är redan uttalad af en man, som jag tror tillförene här på Riddarhuset varit känd, nemi.
Kammarherren von Seth i Skåne, hvilken suttit i den comité för Malmöhus län, som skulle afgifva und. utlåt, öfver delta ämne.
Han föreslog en sockennämnd, men för att ej göra den ensidig, för att hindra hvarje ensidig afsigt hos gode männen i socknen, skulle de tillkalla 2 eller 3 ägodelningsdomare.
Om sockennämnderna blifva sålunda sammansatta, så tyckes mig, att alla möjliga garantier dervid äro iakttagna, och landshöfdingen får då dermed intet att befatta, hvilket jag anser vara det rätta; ty sällan kan han träffa gode män, som generelt inom Janet känna de locala förhållandena.
Jag föreslår således att landshöfdingen och gode männen inom länet ej må hafva någon befattning med hemmansklyfningen, utan att socknen sjelf må densamma besörja, och dervid äga alt tillkalla 2:ne af ägodelningsrättens ledamöter.
Om sålunda får Den 5 September c ra. får tillgå, så skulle jag tro, att när denna nämnd tillstyrkte ett hemmans klyfning, så borde ingen hafva rätt alt deröfver klaga.
Den af Utsktn medgifna rättigheten att lösa en hemmansdel, som ligger under samma hemmansnummer med hans egen, kan jag ej gilla.
Jag inser ej någon rättsgrund, hvarför jag framför någon annan skulle hafva rätt alt köpa min grannes jord.
Det andra är, att den rättighet, som derigenom är öppnad, leder till rättegångar och processer, och att den rikare möjligen kan vilja tillvälla sig en större förmögenhet, an den fattigare besitter.
När pröfningsdomstoleti eller gode männen säga: lian kan hafva sin bergning på det hemmanet, så vet jag ingen lag, som hör hindra honom att få den.
Om också en granne skulle vilja lösa denna jord, så vet jag intet skäl, hvarföre man skulle lemna honom rättighet dertill.
Comiterades betänk, utesluter denna rättighet, det är på grund af en reservation, som Utsk:n medgifvit den.
Jag afstyrker helt och hållet denna lösningsrätt, emedan den leder till rättegångar, som göra den mindre bemedlade ännu fattigare; han processar och vinner tilläfventyrs, men processen kostar honom ofta så mycket, att han för samma penningar kunnat köpa hela hemmansdelen.
Jag inser alldeles icke, hvarför den större hemmansägaren bör äga rättighet att lösa den mindres andel.
Det är i dessa begge omständigheter jag önskar att betänk, mätte förändras, ifall det blir återremitteradt.
För öfrigt skulle jag tro, alt författningen ej bör innehålla några föreskrifter om sättet alt pröfva besuttenheten.
Det är icke möjligt för någon lagstiftare att gifva föreskrifter i detta afseende, som från Haparanda till
Ystad Uro tillämpliga; utan bestämmandet af besuttenheten bör bero på dem, hvilka på stället granska jorden och folkets lefnadsförhållanden; ty man kan uti den ena provinsen vara född på hvad som i den andra ej räcker till.
Jag tror ej att vi böra så ingå uti detaljer, att vi trassla in oss uti ändamålslöst bråk.
Jag skulle tro, att i afseende på afsöndring samma lag äfven borde gälla, så att, om jag afsöndrat' en hemmansdel på lifstid eller på vissa år, så bör socknen äga att pröfva, om den som sitter på den afsöndrade hemmansdelen kan försörja sig derpå, så att han ej kommer att ligga socknen till last.
Jag tror att sådana afsöndringar ej böra vara begränsade af annat än sockennämndens beslut.
Afstyrker densamma afsöndringen, så må ägaren få klaga; men tillstyrker nämnden afsöndringen, så bör den anses laglig; ty jag finner ej någon annan våda dervid, än att den, soot sitter på den afsöndrade hemmansdelen, skulle kunna blifva fattig, och då är det socknen sjelf, som får försörja honom.
Lika v i g t ig t tror jag äfven det vore, att socknen ägde bestämma rättigheten att afsöndra, i3 H. a3
Den 5 September e. ro. så alt ingen fick afsöndra större del af sitt hemman, än alt lian på elen qvarblifvande delen vore besutlen och knnde utgöra sina skaller deraf.
Della är ej nog tydligt uttryckt; hvarföre jag tror, att en förändring af redaclionen ej kunde vara ur vägen.
Frih. .Cederström, Jaeob:
Den talare, som yltrade sig nyss före mig, har ganska riktigt anmärkt, att denna fråga ingriper djupt uti våra sociala förhållanden, och alt den således är af en ganska grannlaga natur. R. o. Ad. erinrar sig kanske, att samtliga RiksSttn och K.
M. vid 1809 och 1810 årens riksdag fastställde rättighet för hvarje Svensk man att förvärfva all slags fast egendom, så i stad som på landet.
Detta beslut står i omedelbart sammanhang med de lagar vi nu äga.
Då Svensk medborgsmannarätt här är i fråga alt blifva kringgången af en författning, som skulle komma att tillintetgöra hvad af föregrde Ständer och Konung blifvit beslutadt; då frågorna om hemmansklyfning och afsöndring af skattlagd jord äro oskiljaktiga från den om Kronans rättighet till ränta i jorden: så hafva lagar blifvit stiftade, sora förbjuda skattskyldig jords minskning.
Deraf har man nu äfven tagit sig anledn. att vilja bestämma huru stor qvantitet jord* sora från hemman får afsöndras med afgäld lill stammen.
Den naturliga följden af det stadgande, att skattlagd jord icke får minskas, är likväl den, att afsöndring derifrån ej annorlunda får äga rum, än att den emot den afsöndrade delen svarande räntan densamma åtföljer; ty i samma stund som afsöndrad jord medför den ränta, som deremot svarar, så är ingen förminskning af räntan skedd; och då är också den skattskyldiga jorden icke förminskad, ehuru i fieres händer.
Försöket att stadga bestämmelser om den jordrymd, som skall utgöra besutlenhet, är ej annat än försöka bestämma hvad som endast beror på hvars och ens olika omdöme om hvad som dertill fordras.
Menniskan är icke så ordnad af Försynen, att hon lefver endast af jordens alster, hon frambringar genom arbete en mängd andra alster, hvarigenom hon förvärfva!- sig tillgångar till andra njutningar.
Det är en bostad, som utgör hennes första, förnämsta behof; ty utan bostad kunna ej förkofran och sjelfbestånd äga rum.
Om man försvårar möjligheten att erhålla bostad, så har man ock försvårat möjligheten att vinna utkomst för den fattige, som eljest tilläfventyrs uti sin arbetskraft äger en större rikedom, än den som ärft stor förmögenhet.
En annan värd talare, Hr von Rosen, har redan klandrat hvad Ulskrn här föreslagit, nemi. "att åt K. M:s Bef:- h:de, hvar för sitt län, må uppdragas att, i samråd med sakkunnige män af länets innevånare, föreslå, för hvarje olika ort särskildt, det minsta hemmantal, hvartill klyfning må äga rum utan föregången särskild undersökning, och att, Den 5 September e. m. 159 med ledning af så beskaffade förslag, föreskri Iler i detta afseende, lämpade efter olika local-förhållanden, måga i författningen meddelas.”
Jag instämmer uti hvad Hr von Rosen härom yttrat och går ännu något längre, och her eder, mine herrar! betänka, alt om Utsktns förslag i denna del kunde utföras, så skulle det medföra behofvet af hvarken mer eller mindre än särskilda bestämmelser för hvarje hemmansnummer i Riket, större eller mindre; ty 2tne finnas knappast af fullkomligt lika beskaffenhet, och alltså uppslå omkring 400j00° särskildta mål, som måste afgöras och kunna gå instanserna igenom.
Jag betvifla!', alt någon förståndig lagstiftare vill antaga en sådan lag.
Att åter under en och samma cathegori sammanfatta alla hemman inom samma län, och säga alt uti det länet hemmansklyfningen ej må gå längre än till g mantal, men i det andra till -j\, är också rent af oförståndigt.
Om man också måste medgifva, att på många ställen J mantal endast skulle förslå att gifva sin ägare litet jordfrukter, samt bete och foder för en ko, hvilket är det aldra minsta, som man möjligen kan fordra för ett skattlagdt hemman, och mycket mindre än hvad comiterade ansett nödigt för en s. k. besutlenhet; så lärer man likväl få erkänna, att en fjerdingsväg derifrån kunna träffas lägenheter, der g mantal kunde föda mångfalldiga kreatur och menniskor.
Jag måste således, lika med Hr von Rosen, förkasta bela detta förslag; icke så till förståendes, att jag vill, att landshöfdingarne skola vara skiljde från uppsigten öfver hvad sig inom länet tilldrager i ett eller annat afseende; men jag önskar, att hvarken landshöfdingen eller någon annan må äga rättighet att, i fråga om disposition af sjelfägande jord, besluta, utan att det måtte blifva beroende af hvars och ens sjelfgörande rätt att åt annan upplåta större eller mindre del af sin egendom, likväl alltid med förbehåll alt dermed följer en proportionerlig ränta, och alt dermed är förenad vanlig böldsrätt efter lag.
Utsktn hafva vttrat följande:
Vid pröfningen af de uti comiterades und. utlåt, anförda grunder för de särskildta i förslaget intagna hufvudstadganden, rörrde sättet och villkoren för hemmansklyfning och jordafsöndring, hafva Utsk:n funnit sig böra till det mesta instämma uti de af comiterade utvecklade åsigter, och anse, med tillkännagifvande häraf, öfverflödigt att yttra sig öfver andra delar af förslaget, än dem, hvartill Utsk:n icke funnit sig kunna tillstyrka bifall.”
De sistnämnda hafva Utsktn här upptagit och särskildt motiverat.
Häraf kunde naturligen dragas den slutsats , att Utsk:n, i händelse betänk, af R.
St. bifölls, tillstyrkte K.
M. att i öfrigt antaga comiterades förslag.
För ruin del kan jag ej gilla elelia Utsktns sätt alt behandla frågan.
M. öfverlemnal comiterades förslag till R.
St:s pröfning, i86 Den 5 September c. m. sa böra väl också R.
M. afgifva ett förslag efter deras åsigt, deruti de §§, som blifvit oförändrade, i sådant skick intagas.
För ruin del önskar jag likväl, att intet lagförslag må komma i fråga, och att R.
St. uti den und. skrifvelsen till K.
M. må uttrycka den öfvertygelsen, att någon lagstiftning i detta hänseende ej är af behofvet påkallad.
Frälsejorden i Sverige har i alla tider haft rättighet att blifva söndrad eller styckad, och orsaken dertill var, att af denna jord ej utgick någon skatt, hvilken kunde förminskas genom afsöndringen.
Det var sålunda endast afsöndringen af skattejord, som i och för räntan var förbjuden.
Nu synes såsom om man äfven ville, att delta skulle blifva gällande för frälsejord.
I sådant fall skulle en rubbning uti fordna förhållanden komma att äga rum; och om man skulle utsträcka frågan så långt som denna författning gifver anleda till, nemi. att oskylde, utom laglig börd varande personer, men som på landet äga angränsande hemman, der skulle erhålla samma rätt, som nabo i stad äger till hus; så inträdde man på en bana, der visserligen den rike komme att erhålla fördelar på den fattiges bekostnad, men man beredde också på denna bana otaliga rättegångar och missförhållanden i afseende på mängden af fattige i landet, som nu med skäl ölverklagas, och som öfverklagas måhända lill stor del till följe af våra egna författningar, som skapat mängden deraf.
Jag afstyrker bifall till Ulsktns betänk, och begär ålerremiss derpå, på det att R.
St. måtte komma i tillfälle att svara K. M., det R.
St. afstyrka det af comiterade gjorda förslag såsom högst otjenlig!, och finna ej någon författning i ämnet vara af behofvet påkallad.
Då äfven jag är från den ort, der hemmansklyfningen kanske nått den största utsträckningen och der densamma kanske varit mest kännbar, så kan det ej vara annat un med största tillfredsställelse jag nu linner denna fråga vara å bane.
Jag är till så stor del och i så många fall förekommen af landshöfdingen i det näst lill mig belägna län, att jag inskränker mig att blott och bart instämma med honom uti det yttrande, att det ej bör vara Konungens Bef:h:de, som skall bestämma, huru långt klyfningen får utsträckas; ty jag finner det för dem vara alldeles omöjligt, helst hemmantalet vanligen ger en ganska ofullkomlig bestämmelsegrund, emedan på del ena stället g eller T'-ff hemman kan vara tillräckligt för besuttenhet, då deremot på ett annat icke ^:dels är tillfyllestgörande.
Behofvet af en förändring härutinnan är nödvändigt, och många exempel finnas, som styrka denna sats, men jag vill ej uppräkna dem jag känner.
Jag vill blott nämna, alt hemmansklyfningen inom Malmöhus
Ian gått ända derhän, alt der finnas hemman, så delade, alt hushållen på dem ej vidare kunna underhållas.
Det är således högst Den 5 September c. m. 1S1 glädjande alt se, att detta nn kan komma att upphöra.
Jag anhåller derföre att få förena mig med Hr von flosen deruti, att bestämmandet af besutlenheten vid hemmansklyfningar bör tillhöra den nämnd, som här är ifrågasatt jemte I eller i personer, tillkallade från ägodelningsrätten, och att landshöfdingarne icke dermed må äga någon befattning, emedan jag ej tror, alt man genom dessas deltagande skulle vinna det ändamål, sorn åsyftas.
Jag vill endast med ett ord hafva förklarat, att jag till alla delar instämmer i det yttrande, som Frih. Cederström afgifvit.
Han har ej allenast visat, hvarifrån en sådan lagstiftning, som nu skall blifva undanröjd, ursprungligen härleder sig, utan äfven det onaturliga och rättsvidriga uti alt hindra Svenske medborgare att få förvärfva en liten eller stor jordtorfva, om han kan.
Jag instämmer således lie11 och hållet med honom, ehuru jag ej kan vara okunnig om de synliga olägenheterna af hemmanens alltför stora klyfning.
Sådant är likväl en följd af brist på arbetsamhet och af en tilltagande fattigdom, och alldeles icke, såsom man skulle tro, af rikedom.
I samina mån som allmogen blir förmögen, bibehåller den oafsöndrad den jord, som den en gång fått i sina händer.
Det är endast fattigdomen, som kan göra att bonden säljer undan bitar af sin jord.
Det finnes således intet annat correetiv mot en alltför långt drifven hemmansklyfning, än att allmogen får återvinna sin förlorade förmögenhet, och att de lägenheter, som blifvit så ulklufna, att de ej vidare kunna berga sina åboer, ånyo sammanköpas.
I alla läll, om ej dessa olägenheter kunna afhjelpas genom författningar, så är det, såsom Frih.
Cederström afven anfört, alldeles öfverflödigt att stifta någon lag derom; hvarför jag ber alt få förena mig med honom derutinnan, att ingen lagstiftning i detta afseende bör äga rum.
Gö rande all rättvisa åt Hr von Rosens förslag, hemställer jag dock till Utsk:ns bepröfvande, om icke partiskhet kan vara att befara, då de män, som skola pröfva huruvida en hemmansägare kan vara besutten eller ej, tagas af den socken, inom hvilken samma hemmansägare är bosatt.
Cederström anser jag alt besultenheten bör bestämmas olika inom de särskildta länen, men icke efter hemmantal.
Jag hemställer lill Ulsk:n , om man ej kunde bestämma en viss jordrymd för besultenheten.
Så t. ex. skulle jag tro, alt i den del af Skåne, som jag känner, 10 uppskattade tunnland jord kunde vara tillräckliga för besutenhet.
Att besuttenhet och obesuttenhet k unna finnas må väl ingen kunna bestrida, då jag menar med besuttenhet alt med husbondes rätt och faders pligt kunna D e ii 5 September e. m. försörja de sina.
Någon gräns måste derföre i min tanke finnas för hemmansklyfningen, och jag kan derföre ej med Frill.
Cederström instämma deruti, att någon sådan gräns ej ur behöflig; jag anser den nödvändig och vill att besuttenheten skall pröfvas nf den, som kan pröfva densamma.
Hr Munck af Rosenschöld har yttrat, alt uti hans hemort io tunni, jord vore tilliäckliga för besutenhet.
Det finnes andra orter, der 5o tunni, ej äro tillräckliga, och deremot känner jag orter, hvarest 3 ä 4 tunni, gifva bergning; ja! ännu mer: i närheten af en stad kan man måhända genom drifverier och meloner vara född på ^ tunnland.
Det är på grund af dessa förhållanden jag tror, alt localkännedom nödvändigt måste finnas hos den, som skall bestämma besutlenhelen.
Jag vill ej tilltro socknemännen någon ensidighet, men för att förekomma möjligheten deraf, har jag förut föreslagit, all personer, som bo utom socknen, biträdde vid pröfningen; och jag kan ej för min del tänka mig några oväldigare och erfarnare personer, än ägodelnings-doinnrena.
Att hemmansklyfningen, såsom pröfningen hittills skett, gått för långt, kan ingen bestrida, sorn känner förhållandet.
Jag vill blott upplysningsvis nämna, att det finnes en dragon vid Skånska dragon-reg:tet, som har, om jag minnes rätt, 87 eller 97 rusthållare.
Jag frågar, om icke sådant bör förekommas, och 0111 det äfven i närheten af en stor stad är möjligt att på ett hemmantal föda 87 familjer.
J ig har blott velat nämna detta, för att visa, huru v i g t i g t det är, att någon gräns sättes för hemmansklyfningen, på det att ej bela orter må komma alt ligga fattigförsörjningen till last.
Jag frågar då Frih.
Cederström, om det verkligen vore skäl att låta hemmansklyfningen obegränsad! utsträcka sig.
Jag vill visserligen ej fråntaga någon rättigheten att försörja sig; men då fattigförsörjningen ligger församlingen till last, så har jag ansett, att församlingen bör äga lätt att pröfva huru långt hemmansklyfningen bör gå.
Det är detta jag vill att församlingen må pröfva; ty del enda, som må hindra besuttenheten, är fattigdom.
Icke allenast på grund af rättvisa, utan äfven pä grund af erfarenhet, instämmer jag till alla delar med Frih.
Cederström uti allt hvad han anfört i afseende på denna lagstiftning.
Det bar alltid förefallit mig båldt att, derföre att jag är fattig, jag skall vara be röfvad samma rättighet, som den rike äger, att förvärfva jord till mindre eller större belopp.
Med samma rättighet, som man kan inskränka äganderätten till en mindre jord rymd, med samina rättighet borde man äfven kunna göra den inskränkning, att ingen skulle få äga utöfver en viss större jordrymd.