Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förra bevillningen var visserligen ganska dryg och kanske utgjorde den i det hela en större inkomst för Staten, än den nu föreslagne, men den hade åtminstone det för sig att den var rättvis bankerna emellan, emedan hvarje bank skattade i förhållande till sin årliga inkomst.
Deremot genom denna beskattning på sedelutgifning efter 2 r:dr per tusende, komma de banker, hvilka ej behöfva röra sig så mycket med egna sedlar, att tillskyndas stora fördelar, under det att en annan bank, belägen i en aflägsen landsort, der det alltid är nödvändigt att röra sig mera med egna sedlar och med mycket större grundkapital, blir betydligt mycket högre heskattad.
Förhållandet är nemi. det, att en större enskild bankinrättning, såsom t. ex. enskilda banken i Stockholm, har, i förhållande till sitt vidsträckta rörelsekapital, ett ganska obetydligt grundkapital, och behöfver till följe deraf ej anlita denna sedelutgifningsrätt, hvarföre densamma i obetydlig mån kommer att vidkännas den nu föreslagna beskattningen, då deremot andra bankinrättningar, hvilka, med vida mindre rörelsekapital, äro nödsakade att i högre grad begagna sedelutgifningsrätten, äro egentligen de, som blifva drabbade af denna, enligt mitt förmenande, i högsta grad orättvisa bevillnings påförande.
Jag anser hela den exceptionella heskattningen å dessa banker vara orättvis, men då vi ej kunna ega förhoppning, att ännu blifva frigjorda från densamma, så må det väl ej vara skäl, att nu antaga ett förslag, hvarigenom beskattningen än orättvisare komme att fördelas på de olika privatbankerna.
Jag anhåller om afslag å förevarande 15 §.
I likhet med den siste värde tala ren, anser äfven jag det nuvarande sättet att beskatta de sedelutgifvande bankerna, vara i högsta grad orättvist.
Utsk:t har äfven i sitt förslag afskaffat denna högre beskattning genom att föreslå, att bankrörelse, i likhet med andra näringar, skall påföras en bevillning af en proc. af den behållna årliga inkomsten, så att, om inkomsten blir större, blir äfven skatten i samma förhållande större.
Men jemte det att en sedelutgifvande bank drifver en bankirrörelse, som står alla medborgare fritt, har den ock ett sig ensamt förbehållet privilegium, det nemi. att få röra sig med kreditsedlar, och det är just till följe af detta beviljade mOnopolmm, som Utsk:t föreslagit, att de sedelutgifvande bankerna skola, utom bevillningen enligt 2:a artik., äfven erlägga en afgift af 2 r:dr för hvarje tusende r:dr af det högsta belopp af bankens sedlar, som på en gång under nästföreg:de året varit utlemnade i rörelsen.
Man har 136 D e n 15 Maj. mot
Utsfcts förslag framkastat den anmärkning, att den påyrkade bevillningen vore orättvis, på grund deraf, att densamma företrädesvis komme att drabba de mindre bankrörelserna.
Jag föreställer mig deremot, att, då denna sedelutgifningsrätt mera begagnas af den ena än af den andra banken, så sker det derföre, att densamma på den ena bankens ställning utöfvar ett fördelaktigare inflytande, än på den andras.
Då sålunda denna rättighet är af större värde för den ena än för den andra banken, så anser jag, för min del, åtminstone ganska billigt, att de, som i högre mån begagna densamma, betala något mera än de, som ej anse med sin fördel förenligt att af densamma göra bruk.
Det är således, enligt min uppfattning, visst ingen orättvisa i den nya beskattningen, hvaremot i den gamla stora oegentligheter förekomma.
Jag, för min del, får derföre vördsamt anhålla att Högh Ståndet matte bifalla hvad ITtskit i förevarande § föreslagit.
Jag är till största delen redan förekom men af Gr. Lagerbjelke.
Komiterade hyste den åsigten, att den exceptionella beskattningen å de sedelutgifvande bankerna vore ett ondt, som man borde söka afskaffa.
Men man befarade, att K.
S:r ej skulle vilja eftergifva den inkomst, som en längre tid tagits af dessa banker, föga populära hos icke-lottegare.
Att taga 6 eller 9 procent af den ena för samma rörelse -—- upp- och utlåning — som alla andra •— filialbanker, bankirer, mäklare m. fl. — kunna drifva och drifva mot skatt nu af 2l/2, framdeles måhända mot 1 proc:ts bevillning, ansågs för godtycklig plundring eiler konfiskation.
Der emot är privilegiet att utgifva sedlar en beskattbar rätt, som kan taxeras lika på alla dem, hvilka sig deraf begagna.
Frågan var då att uppfinna något sätt, som kunde försvaras.
Man kom då i allmänhet till den åsigten, att bankrörelse rätteligen borde beskattas lika med hvarje annan rörelse, eller betala 1 procent af den årligen behållna inkomsten, men att derjemte för det monopolium, att nemligen få röra sig med kreditsedlar, som vore sedelutgifvande bank ensamt förbehållet, en afgift af 2 rdr för hvarje 1000 rdr af det högsta belopp af under föregående året i rörelsen utlemnade sedlar, borde erläggas.
Jemte de skäl, som af Gr.
Lagerbjelke, för bemötande af åtskilliga af Frih.
Tersmeden mot förslaget gjorda anmärkningar, blifvit anförda, vill jag fästa uppmärksamheten derpå att, om man skulle fortfara att beskatta privatbankerna på samma sätt som hittills och som bifall till Frih.
Tersmedens förslag skulle innebära, finnes ej något skäl, hvarföre man ej på samma grund skulle heskatta filialbankerna, hvilka på somliga ställen gifva mycket större utdelning än privatbankerna.
Skulle man således pålägga beskattning efter största vinsten, sa borde man visserligen ej lemna filialbankerna ur sigte.
Som Den 15 Maj* 137 jag för min del anser, att forslaget utmärker sig genom öfvergång till rättvisare beskattning -— anhåller jag, att det Högl.
Ståndet åt detsamma måtte lemna sitt bifall.
Då, som vi veta, bankrörelse ej utan K.
M:ts nådiga tillstånd får utöfvas, och således har egenskapen af ett privilegium, tyckes det mig ej vara ur vägen, att en 'viss årlig afgift erlägges för denna tillåtelse, denna afgift må för öfrigt bestå i en påförd skatt eller, som i åtskilliga andra länder lärer vara brukligt, deruti att man årligen löser tillåtelse-bref.
Den afgift, som bankerna erlägga, är i sjelfva verket ej annat än en patent-afgift, hvilken synes mig vara dem rättvisligen ålagd.
Ty det kan väl ej anses obilligt, att, sedan delegarne i ett bankbolag tillgodonjutit minst 6 procent af sina insatte medel, de äfven af öfverskottet derutöfver dela något med sig åt staten.
Om man åter skulle anse, att filialbankerna äfven böra vidkännas något högre bidrag, så är det en särskild fråga, som af Utsk:t först torde böra tagas i betraktande.
Jag för min del hemställer således, att denna punkt ej må, på sätt Frih.
Tersmeden yrkat, blifva afslagen, utan återremitterad.
Privatbankerna äro uppkomna på grund af en K.
M:ts förordning och till följe afen dem lemnad oktrov.
Tinder sådana förhållanden hemställer jag. om det är rättvist, att de vid hvarje kommande riksdag skola riskera att få sig högre exceptionella beskattningar ålagde.
Att beskattningar i allmänhet kunna förändras, det får man lof att underkasta sig; men att sädane exceptionella beskattningar påläggas en, enligt våra lagar och författningar tillåten rörelsegren, anser jag ej vara öfverensstämmande med rättvisans och billighetens fordringar.
Det kunde ju hända, att K.
St:r behagade pålägga bankerna en sådan beskattning, att de mäste upphöra, ehuru de på viss tid blifvit af K.
M. oktroyerade.
Att så behandla en del af landets näringsidkare tror jag ej ‘är riktigt.
Lagerbjelke medgaf nyss, att en bank, som upstår i Stockholm, har lättare att röra sig, behöfver ej så stort grundkapital och förtjenar i allmänhet mera än de på aflägsna orter belägna bankerna.
Jag frågar då, om det icke blifver en gifven följd deraf, att det rättvisaste vore att ålägga beskattning efter inkomsterna.
Hvad blir resultatet af det nu framställda förslaget, ett resultat, som jag visserligen ej tror varit Ständernas mening; jo, M.
Hrr, att penningerörelsen blir helt och hållet koncentrerad i hufvudstaden, och att de mindre bankerna blifva nödsakade att i alltjemt stigande mått begagna sedehiögifningsrätten, för att kunna upprätthålla sin ställning.
Staten kommer visserligen derigenom att tillskyndas stora fördelar, men vi kunna vara förvissade om, att. 138 Den 15 Maj. en lagstiftning, byggd på så obilliga grunder, ej länge blifver beståndande.
Jag anhåller om afslag å 15:de punkten.
Den siste värde talaren bar ansett privatbankerna vara mycket illa åtgångne enligt Utsk:ts förslag, och att de exceptionella skatterna skulle rentaf tillintetgöra desamma.
Det bör likväl ej lemnäs ur sigte, att den nu föreslagna beskattningen sannolikt kommer att medföra en mindre skatt från bankerna till Staten, än under nuv:de förhållanden eger rum; åtminstone visade det sig så af de uträkningar, som inom Utsk:t i detta afseende verkställdes.
Ehuru Utsk:t ansåg, att det vore illa, om Staten skulle komma att förlora något af sina inkomster, så trodde TJtsk:t likväl, att denna olägenhet ej upvägde den, att privatbankerna skulle beskattas högre än andra rörelsegrenar.
Men man ansåg tillika, att, då privatbankerna egde en rättighet, sorn ej för andra rörelsegrenar vore tillåten, att nemligen röra sig med kreditsedlar, borde äfven dessa erlägga någon skatt för ett sådant monopolium.
Då således bankerna, i stället för den gamla, orättvisa beskattningen, få sig uppgjord en ny rättvis, kunna de väl ej klaga öfver att hafva blifvit illa behandlade.
Man har sagt, att följden af detta förslag skulle blifva att penningerörelsen skulle koncentreras i Stockholm, samt att härvarande bankinrättningar skulle tillskyndas de största fördelar, derigenom att de komme att skatta mindre.
Sannerligen jag kan förstå huru detta skall tillgå.
Enligt Utsk:ts förslag skulle alla banker skatta en procent af sin behållna årliga inkomst.
Således om en bank i landsorten förtjenar 10,000 rdr, skattar den sina 100 rdr, och om banken i Stockholm förtjenar 20,000 rdr, skattar den sina 200 rdr.
Förhållandet blir ju tydligen detsamma för alla; sedan tillkommer den särskilda afgift, som hvar och en måste, i den mån han anser för sin ställning nödvändigt att begagna sedelutgifningsrätten, erlägga.
Att den blir olika efter olika förhållanden, det är klart.
Jag anhåller vördsamt om bifall å Utsk:ts förslag.
Om man äfven skulle vilja gå in på den grund, som har af Utsk:t blifvit föreslagen, så förekommer likväl, enligt mitt förmenande, i upställningen af §:n en oegentlighet, som ej med tystnad bör förbigås, nemi. om huru tiden skall beräknas.
Som alla privatbanker ej hafva sina räkenskaper inrättade efter kalender-år, utan många hafva andra tider bestämda för räkenskapernas afslutande, så kan fråga blifva, om de skola afgifva upgift på de utelöpande sedlarnes antal under kalenderåret eller räkenskapsåret.
I Utl:det talas nemi. om de sedlar, som under nästföregående året varit på en gång i rörelsen utlemnade; menas nu härmed det föregående kalender-året eller privatbankens räkenskapsår?
Jag har I) e n 15 M a j. 139 blott velat anmärka, att något förtydligande i detta hänseende iifven är af behofvet påkalladt, hvarföre jag fortfarande anhåller om §:ns återremitterande.
Jag begärde ordet egentligen i anledning af Gr.
Mörners framkastade anmärkning om svårigheterna, som skulle möta i afseende derå, att Utsk:ts förslag ej gifver vid handen, huruvida beskattningen af utelöpande sedlar skulle beräknas efter kalender- eller räkenskaps-år.
Jag anser icke, att denna anmärkning bör föranleda till någon återremiss af §:n, alldenstund vi veta, att man i allmänhet öfverallt i förslaget och för all bevillning beräknar kalender-år.
För öfrigt finnes vid hvarje privatbank ett ombud förordnadt, för hvilket det ej kan vara särdeles svårt, att efter årets slut upge det högsta belopp sedlar, som under årets lopp varit i rörelsen utlemnade.
Jag föreställer mig nemi., att alla privatbanker föra sina böcker så ordentligt, att det af dessa lätt visar sig, huru stort beloppet af sedlar under året högst varit utelöpande.
Då inga mera talande skäl för §:ns återremitterande blifvit åberopade, anhåller jag fortfarande hos Hr Gr. och Landtm, om propos. å dess bifallande.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt de derunder gjorda yrkanden å bifall till och återremiss af ifrågavarande § blifvit uyptagne, framställdes först propos. å bifall till §:n, dervid svarades nej och ja i blandning, samt sedermera propos. på §:ns återremitterande, och då svaren derpå utföllo med starka ja jemte åtskilliga nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. § 16- Gr. Sparre, Erik:
Jag anser mig höra fästa upmärksamheten derpå, att, då E.
St:r redan tillkännagifvit sin önskan, att skyldigheten att hafva pass för resor inom landet måtte uphäfvas, det icke vore konseqvent att nu utan förändring antaga denna §, alldenstund det föreskrifves här, att det skulle åligga utlänning att ”i poliskammaren upvisa sitt pass».
Som jag tror att en redaktionsförändring vore af nöden påkallad, anhåller jag om propos. å §:ns återremitterande.
Sparre om propos. å återremiss af förevarande §.
Jag vill blott till de af honom åberopade skäl lägga det, att det synes mig som om Bevilln:s-TJtsk:t varit särdeles afvogt sinnadt mot dessa s. k. ”probenreuter” och vid denna riksdag hårdare behandlat dem, än någonsin förut varit händelsen.
Det vore önskligt, att Utsk:t vid skeende återremiss fästade något afseende vid denna af mig gjorda anmärkning. 140 Den 15 Maj.
Sorn jag ej till alla delar kan gilla up ställningen af denna §, och som jag hört sägas, att BorgarcSt. redan återremitterat densamma, skulle jag föreslå att B,, o.
Adin förenade sig om samma beslut.
Hvad sjelfva den föreslagna skatten beträffar, så tror jag, att, om man ej kunde komma derhän att helt och hållet afskaffa särskild bevillning för dessa resande expediter, man åtminstone icke borde höja den till den grad, som nu är föreslaget, utan i stället bibehålla den i likhet med komiterades förslag.
Utom det att § är så uppställd, att det ser ut som personerna sjelfva skulle förtullas, innehåller den också åtskilliga detaljer, hvilka jag ej nu vill yttra mig öfver, då § förmodligen blifver återremitterad.
Jag anhåller om återremiss å §:n.
Sedan B.
St:r hafva till K.
M:t framställt anhållan, att undersökas borde, huruvida det ej vore möjligt att i författningarne upphäfva skyldigheten för resande att inom landet förevisa pass, så vore det väl ej formenligt att nu antaga en paragraf, der ett sådant stadgande är föreskrifvet.
På grund af detta skäl anhåller jag om återremiss å förev:de 16 §.
På samma gång jag förenar mig med de Hrr, som ansett det vara obilligt att ålägga resande, hvarom i denna § fråga är, dubbel afgift mot hvad de förut erlagt för rättigheten att inom landet utbjuda utländska varor, så vill jag äfven fästa upmärksamheten på en otydlighet, som i §:n förekommer.
Det heter nemi.: ”— — — och åligger det jemväl utlänning, vid bot af 100 rdr, att, innan han inom riket bjuder ut eller sluter handel om utländska varor, upvisa sitt pass i poliskammaren, der sådan finnes, och eljest hos magistraten eller borgmästare-embetet, samt styrka att afgiften blifvit betald.
Den utlänning, som utan att hafva sådant fullgjort eller den stadgade afgiften behörigen erlagt, beträdes med att bjuda ut eller sluta handel om utländska varor, skall, jemte afgiftens erläggande, böta 500 rdr.»
Efter denna redaktion af punkten kan det lätteligen hända, att en resande kan åläggas böter tvenne gånger, först de af 100 rdr och sedan de af 500 rdr.
. §:n återremitterades. § 17. Gr.
Mot den nu föredragne §:n gäller samma anmärkning, som mot de närmast föregående, att nemi. jemväl här passet blifvit taget som kontroll att afgiften veder - Den 15
Maj 141 börligen blifvit erlagd.
Vidare finnes ej föreskrifvet, huru mycket som .skall erläggas för representationer, gifna å landsbygden, eller hvilka som derstädes skola förrätta uppbörden.
För att förändring i dessa begge mom. måtte åstadkommas, anhåller jag om äterremiss.
— Jag vill blott fästa uppmärksamheten på en obetydlighet, som i afseende på redaktionen af nu ifrågavarande § eger rum.
Det förekommer nemi. först i början af §:n: — —- — ”då skådespel gifves i Stockholm och Götheborg, erlägges 3 r:dr, och å annan ort inom riket, 1 r:dr 50 öre.”
Längre ned förekommer: — — — ”skolande det åligga i stad fiskaler och i köping länsman eller den, som der innehar motsvarande befattning etc. etc.” Jemför man dessa begge punkter, så finner man, att ordet köping måtte motsvara det i föregående strofen begagnade uttrycket ”annan ort inom riket", hvadan ingen föreskrift lemnäs om huru med representationerna å landsbygden skall förhållas, hvarken i afseende på afgift eller uppbörd.
På grund af denna min anmärkning, anhåller jag om propos. å punktens återremitterande.
Jemte det jag anser, att de af de före gående värde talarne åberopade skäl böra föranleda till återremiss, anhåller jag få fästa Bevilln:s-Utsk:ts upmärksamhet på, om det kunde låta sig göra att utesluta sista delen af §:ns andra mom.
Det förefaller mig nemi. som det skulle blifva ganska främmande för dem, som ej egentligen äro upbördsmän, att öfvervaka en sådan kontroll i beskattningsväg, förutan det myckna besvär, som naturligtvis blir en följd af att hålla reda på alla dessa kringresande theatersällskaper.
De af Utsk:t i detta hänseende föreslagna embetsmän äro tillräckligt sysselsatte förut, hvarföre det vore önskligt, om Utsk:t ville uptänka något annat sätt för kontrollens handhafvande.
Jag anhåller om åtcrremiss.
Återremitterades. § 18.
Det är visserligen en vacker tanke, som ligger till grund derför, att gåfvor till akademier, kyrkor, vetenskapliga samfund, skolor, pensions-anstalter samt sjuk- och fattigvårdsanstalter m. fl. i litt. d af 5:te mom. upräknade inrättningar och fonder skola vara fria från de i denna § stadgade bevillnings-afgifter, men jag kan dock ej neka, det jag hyser vissa betänkligheter i afseende på denna föreskrift.
Man kan nemi. föreställa sig, att, till följd af dylika gåfvor, allt 142 Den 15 Maj. för mycken fastighet kan i en framtid komma på död hand, och, utan att vara fiende till en fri religionsutöfning, har det dock icke kunnat undfalla mig, att vissa religiösa sekter gå väl långt i sitt nit att samla gafvor och skänker.
Mig vill det således synas, att det ej vore så nyttigt att desamma upmuntrades i denna sin sträfvan, derigenom att, på det allmännas bekostnad, frihet från bevillnings erläggande dem beviljas, och skulle jag derföre tro, att denna § borde i någon mån jemkas, hvarföre jag anhåller om densammas återremitterande.
Jag tror ej, att här är någon ändring gjord i nuvarande Bevillms-Stadgas 36:te §.
Mörners yttrade betänkligheter derom, att fastigheter i allt för betydlig mån skulle genom detta stadgande kunna öfvergå i så kallad ”död hand”, så ber jag få fästa den värde Gr:ns upmärksamhet derpå, att detta ej mer nu än förr skulle ega rum.
Jag medgifver dock, att alltid borde fordras K.
M:ts nådiga tillstånd för ett dylikt öfvergående.
Derom är ock i nya civil-lagförslaget fråga väckt och bör i sådan ordning behandlas.
Skulle K. o.
Ad:n anse en redaktionsförändring vara af behofvet påkallad, vill jag visst icke motsätta mig att §:n blifver återremitterad.
Mör ner yrkar jag, att förevarande § måtte blifva återremitterad, och skulle jag önska, att, då Utsk:t tager denna fråga under förnyad öfverläggning, det måtte tillse, huruvida det ej gifves möjlighet att nedsätta bevillnings-procenten för tillträdande fideikommissarie.
Man kan nemi. föreställa sig, att en fideikommissarie, såvida han icke eger särskild förmögenhet, kan blifva försatt i ganska svåra omständigheter, om han vid tillträdandet af sin egendom icke blott måste lösa till sig inventarier och lös egendom, som ofta upgår till ganska betydliga summor, utan äfven blifva nödsakad att betala en så hög procent, som Utsk:t här föreslagit.
Mörner om återremiss af förevarande §.
För min del vill jag ingalunda mot sätta mig den af Gr.
Mörner begärda återremissen, för såvidt densamma alser öde mom.
Deremot tager jag mig friheten yrka bifall till de 4 första morn., med den förändring, att i mom. 1, 2 och 3 orden ”fyra för hundra” måtte utbytas mot orden »en för hundra”, samt att i 4:de mom. i st. för orden ”en half för hundra” måtte införas orden ”två för hundra”.
Mörner anser äfven jag, att det ej borde finnas en så obegränsad frihet att skänka fastighets egendom till död hand.
Men också, om friheten verkligen i detta afseende är mer än tillbörligt stor, så kan Den 15 Maj. 113 väl korrektivet härför ej sökas i Bevilln:s-Stadgan, utan måste man i detta fall söka åvägabringa en ändring i civil-lagen.
Men som frihet från testaments-bevillning hittills i detta afseende egt rum, så torde det vara svårt att nu göra någon ändring i densammaj synnerligast om R. o. Ad. är af den åsigten, den siste värde tal:n, Gr.
Hamilton, framställt, att bevillning af testamente i allmänhet ej borde ega rum.
För öfrigt om, som jag hoppas skall lyckas, taxeringsvärdena komma att förhöjas, så skulle detta förslag i allra flesta fall komma att åstadkomma en betydligare förhöjning, än meningen dermed någonsin varit.
Jag skulle således för min del vilja förena mig med Gr.
Sparre i den anhållan, att de i mom. 1, 2 och 3 omtalade 4 proc. måtte förvandlas till 1 proc., samt att de i mom. 4 föreslagne 2 proc. måtte förvandlas till J/2 proc. Gr.
För min del kan jag ej instämma i de af de föregående värde talarne uttalade åsigter.
Enligt TTtsk:ts förslag skulle nedannämnde personer blifva befriade från de i denna § stadgade bevillnings-afgifter, nemi. a) efterlefvande maka; b) skyldeman i rätt upp- eller nedstigande led, äfvensom syskon eller deras afkomlingar; och c) annan fjermare arfvinge, för sin lagliga arfslott och allt hvad derutöfver är gifvet och som icke uppgår till 1000 rdrs kapital.
Således finna vi, att bevillms-afgift endast ifrågakommer för mera aflägsna slägtingar, och under sådana förhållanden kan man väl ej anse det obilligt, att de få vidkännas den ringa afgift, som här är föreslagen; och hvad särskildt fideikommissarier beträffar, kan jag ej se någon orättvisa deruti, att dc, vid tillträdandet af egendomar, som ej sällan äro ganska betydliga, äfven få skatta i någon mån till det allmänna, och i sjelfva verket, hvad är denna hevillning för fideikommiss, om icke en ersättning till staten för den charta sigillata, som, då andra egendomar genom försäljningar ombyta egare, tillfaller densamma, men hvilken aldrig ifrågakommer så länge ett fideikommiss behåller denna sin egenskap.
Jag måste deremot vidblifva mitt förra yrkande i fråga derom, att bevillmsfrihet icke måtte åtnjutas för den egendom, som bortgifves till död hand.
Jag anser att detta slag af gåfvor ingalunda bör uppmuntras, utan tror att de, likasom alla andra, böra betala skatt till staten.
På det att den af Utsk:t föreslagna frihet från bevillning i detta fall måtte åtminstone blifva något mera begränsad, får jag vördsammast förnya min anhållan om återremiss å den förevarande 18:do §:n. Gr.
Jag vill visst ej längre tvista med Gr.
Mörner i afseende å billigheten för fideikommiss-tillträdare att erlägga så hög bevillning, som här är föreslagen, utan jag har endast begärt ordet i afsigt att få förena mig med Gr. Sparre 144 Oen 15 Maj. 1 den anhållan, att de i mom. 1, 2 och 3 omtalade 4 proc. måtte förvandlas till 1 proc., samt att de i mom. 4 föreslagna 2 proc. måtte förvandlas till 1/2" proc. Gr.
Då olika meningar gjort sig gållan de i afseende å de olika delarne af denna § 18, så vågar jag vördsammast anhålla, att Hr Gr. och Landtm, behagade framställa propos. först å de 4 första mom. och sedan å det 5:te mom. särskildt.
Mörners yttrande, att bevillning på fideikommiss skulle vara en ersättning för charta sigillata, vill jag blott fästa upmärksamheten dera, att, ifall staten skulle betrakta denna charta sigillata för en ordinarie inkomst, så borde väl en sådan ersättning lemnäs staten ej blott af fideikommiss, utan äfven af hvarje annan egendom, som under längre tid ej gått i köp.
Om vi blott kasta den ytligaste blick öfver vårt lands statistik, skola vi finna, att det gifves egendomar, som i hundradetals år gått i samma slägt.
Jag skulle likväl knappast tro, att någon ville belasta dessa egendomar med någon skatt, hvarföre jag äfven föreställer mig, att det af Gr.
Mörner, i afseende å fideikommisser, framkastade skäl måste förfalla.
I händelse Höglofl.
Ståndet icke skulle genast fatta det beslut att återremittera hela §:n, hvilket jag för min del skulle tro vara det lämpligaste, så förenar jag mig med Gr.