Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kastar en blick på mig, som han tror, att jag icke märker.
Hans blick hvilar på mitt ansikte, som om han hoppades, att det skulle säga honom något af det, som mina ord förtiga.
Så sitter han en stund, samtalande om likgiltiga saker.
Därefter går han igen, och jag tycker mig känna, hur hans tvifvel växer.
Jag tror ej, att han misstänker något direkt.
Men han känner, att det finns något, som han ej vet, hvad det är, att något honom ovetande passerar, som rör honom själf.
Han kan ej förklara det.
Han söker öfvertyga sig själf, att det är en inbillning.
Men det kommer åter, det växer inom honom, en dag kan han icke behärska sig längre.
Och då skall han säga mig det.
Jag vet detta, så säkert, att hela min energi spännes af denna tanke, blir vaken och lefvande.
Jag glömmer nästan att tänka på mig själf.
I stället kretsa mina tankar om Pierre, och jag vill finna ett medel att åter få hans blick ljus och hans tankar lugna.
Jag är fylld med en fruktan, hvilken är af helt annat slag än den föregående.
Jag fruktar nu att lämna honom ensam, jag ville städse hafva honom i min närhet, och jag skulle vilja tala till honom, om jag ej fruktade att blott göra det onda värre.
Vi träffas ju aldrig ensamma förrän om aftnarna, och då säger Pierre ingenting.
Han är vänlig, men hans vänlighet har något liflöst öfver sig, som om någonting inom honom slocknat, och när han försöker vara munter, märker jag att han egentligen söker öfverdöfva den stämma, som icke vill tystna, och som hela tiden plågar honom själf.
Jag blef viss på min sak i går, när Elsa och jag sutto bakom soltältet på verandan, och Pierre kom hem från sitt arbete.
Han gick uppför gången, och när han fick se byggningen, stannade han och betraktade den.
Jag satt hela tiden och berättade för Elsa om något, som hade passerat i våras i Paris, och jag fortsatte med min berättelse, när Pierre kom, för att han ingenting skulle märka.
Men genom ett litet hål, som barnen rifvit på tältduken, kunde jag se Pierre.
Han stod först stilla, som om han betänkt sig, vände två gånger om för att gå upp till byggningen, men slutligen vek han in i en liten berså, från hvilken man kunde se rätt upp till byggningens fönster.
Där satt han en stund och stirrade upp mot vårt hem, och jag skall aldrig glömma det uttryck, jag såg i hans ansikte.
Det var hopplöst och undrande, nästan bedjande som ett barns och dock bittert som en mans, hvilken känner sig sviken.
Utan att han visste det, berättade han mig då, att han gick ensam och stred med sig själf likasom jag, fastän på annat sätt.
Och jag förstod med ens, att när han frågat mig, hvad jag tänkte på den morgon, då jag räknade dagarna i min almanacka, hade han icke trott på mitt svar.
Eller han hade trott på det först.
När han talade om hvad han kallade sin egoism och sitt småsinne, lättade han sitt hjärta för alla de känslor, hvilka han burit på, kanske lika länge som jag burit på mina.
Men efteråt har tviflet kommit tillbaka, han har vägt mitt svar på misstrons våg, han har ej varit nöjd med resultatet, och nu tänker han därpå, tänker på alltsammans – tänker, tänker och kan icke blifva sina tankar kvitt.
Jag satt länge och såg på Pierre.
Min tunga talade om Vernissagedagen och feststämningen i Champs Elysées.
Men i mina tankar betraktade jag allt, som varit, i en ny dager, och som i en hallucination tyckte jag mig se, att allt icke var, som jag trott.
Ingenting hade varit, som jag trott.
Utan att jag kunnat se dem, utan att jag kunnat ana något, hade alla de osynliga krafter, som arbeta i de lönligaste djupen af människors själar, utfört sitt långsamma förstörelseverk, hade gnagt på bandet mellan Pierre och mig, gjort trasigt hvad som var helt, fläckat det som var rent, söndrat det som växt samman.
Jag såg detta ansikte med dess bleka hy och brinnande ögon, de långa, smala händerna, lutningen på hufvudet – jag såg det alltsammans, som om det kommit mig närmare, och förklarat mig allt.
Det var, som om allting gled undan för mig, och jag minns blott, att jag undrade öfver, hur det var mig möjligt att plötsligt kunna se så klart, utan att ens försöka att motsäga mig själf, utan en tanke på att skjuta verkligheten ifrån mig.
Det var, som om jag suttit där frisk och sund och utan att blinka mottagit underrättelsen att jag skulle dö.
Jag tyckte i denna stund, att allting brast, och jag fattar ej, att jag, när Pierre ändtligen kom upp till oss, kunde besvara hans hälsning utan att darra på rösten.
Hvarför skulle detta hända just nu?
Hvarför skulle jag just nu behöfva se så klart, då jag ingenting sett förr?
Dagarna hade ju gått.
Den timme, som skall skilja mig från min ångest, nalkas allt mera.
Det är blott några få dagar kvar, några få fattiga dagar.
Hvarför skulle det hända just nu?
Jag är så full af dessa tankar, att allt hvad som förut sysselsatt mig, plågar mig så djupt, att jag tycker ingenting mera skall kunna hända mig i detta lif, det har nu vikit undan, blifvit till ingenting mot den allt uppslukande känslan, att Pierre vet min hemlighet, anar den eller förstår den.
Allt annat blir mig så likgiltigt och så smått.
Det glider undan, som om det ej kunde träffa mig längre, och jag går blott och grubblar på, hvad jag, när den förfärliga stunden kommer, skall kunna säga åt Pierre.
Allt annat skulle jag kunna fördraga, jag vet det nu, allt, blott icke att se honom domna bort i detta förfärliga grubbel, som behärskar hans själ.
Men jag vågar ju icke tala.
Jag kan icke bryta min tystnad.
Jag kan blott vänta och räkna de dagar som gå, och dem, som äro kvar.
Då kommer Pierre en afton när vi äro ensamma och lägger sin arm om min skuldra.
Jag känner, att han har något på hjärtat, som han vill säga mig, och när jag ser upp, äro hans ögon fulla af tårar.
Jag vet nu, att det skall komma, och jag väntar på hans ord, medan jag böjer mitt hufvud mot hans arm och håller tillbaka den gråt, som pressar samman mitt hjärta.
»Jag har så svårt att säga dig det,» börjar Pierre.
Hans röst darrar, och jag håller andan, eller jag kan ej andas.
Allting synes mig så stilla inom mig, och jag hör blott
Pierres röst, som synes mig skälfva af undertryckt lidelse.
»Jag har gjort förluster på sista tiden,» fortsätter han. »Jag visste det redan i början på sommaren.
En bankir, som var min vän, har rymt ...
Det blir oss tyvärr nödvändigt att för en tid alldeles förändra vårt lefnadssätt ...
Men jag kan arbeta och jag hoppas ...»
Resten hörde jag icke.
Ty spänningen hade varit för stark, jag svimmade, och när jag åter kom till mig själf, låg jag på soffan, medan Pierre stod lutad öfver mig och baddade mina tinningar.
Det var ingenting annat, som hade gjort honom grubblande.
Jag kan icke förstå att det verkligen är sant.
Det var ingenting annat än en penningfråga, som gjort, att han hela denna sommar icke varit sig lik.
Grubblande öfver att behöfva göra mig sorg, har han slutit sig inom sig själf med sina tankar.
Fyllda af hvar sina bekymmer, hafva vi gått om hvarandra, ingenting sett och ingenting förstått.
Det går rundt i mitt hufvud, när jag försöker tänka därpå.
Det svider i mitt hjärta.
Jag kan icke ens tänka.
Jag vet blott detta enda, att jag tagit fel, att
Pierre ingenting sett, ingenting anat, att min hemlighet är väl bevarad.
När jag vaknade ur min svimning, tänkte jag på detta.
Det fyllde mig först med jubel, så att jag kunnat skrika af glädje.
Därefter kände jag mig pinad af en oerhörd blygsel.
Hvad skulle Pierre tro om mig?
Skulle han tro om mig, att jag för hans skull ingenting kunde bära, ingenting kunde försaka?
Jag hade ju svimmat, när han berättade mig, att han förlorat penningar.
Å, om han visste, om han bara visste!
Känslorna stormade igenom min själ, så att jag tyckte, jag ville kväfvas.
Jag tänkte blott på ett, frågade inte efter mer än en sak i hela världen: att jag älskade
Pierre öfver allting, och att jag till hvad pris som helst måste säga honom det.
Jag föll på knä framför honom, jag grät och jag skrattade om hvartannat.
Jag bar mig åt, som om jag varit tokig.
»Jag förstår dig inte,» sade Pierre.
»Nej nej,» sade jag.
»Du kan inte heller förstå mig.
Du har gått hela sommaren och varit så underlig.
Jag har ingenting vetat, ingenting kunnat ana.
Det var, som om jag icke kunnat fråga dig ens.
Jag trodde – å Pierre – jag trodde, att du icke höll af mig längre, att du tröttnat på mig, att jag blifvit dig likgiltig.
Å, Pierre!
Jag har varit så olycklig, att jag många gånger trodde, att jag skulle dö.
Men nu är jag bara lycklig, lycklig, lycklig!»
Jag vet ej, hur jag kunde säga detta.
Jag vet blott, att det kom öfver mig som en ingifvelse.
När jag sade det, tyckte jag, att allt hvad jag sade, skett just så, som jag sade det.
Jag vet knappast efteråt, om hvad jag sade, var sanning eller lögn.
Men om det var lögn, så har jag aldrig så helt lagt in hela min själ i något af allt hvad jag talat, tänkt eller gjort, som var sanning.
Dagen är inne, när Elsa och Erik skola resa, och för första gången känner jag med en öfverraskning, hvilken har hela karakteren af fruktan, att jag kan komma att sakna Erik, min gosse.
Jag, som glömt honom under hela denna sommar, liksom jag glömt honom under hela det lif, som skilt honom från mig och mig från honom, jag, som icke tänkt på annat än Pierre, lefvat för Pierre, vaken och sofvande drömt om Pierre – jag känner nu, att jag skall sakna Erik.
Eller jag känner det icke, som man klart och tydligt förnimmer någonting.
Tanken ilar endast igenom själen, liksom född af en obeskriflig förtviflan, hvilken jag vill glömma, och som i nästa minut också verkligen försvinner.
Allt hvad som sker i dag, synes mig nämligen overkligt.
Så var det ju också den dag, på hvilken Elsa och Erik kommo.
Äfven då syntes mig allt, hvilket omgaf mig, som om det icke funnits till.
Det är så lika nu och dock så olika.
Ty i mitt hjärta bäfvar den känslan, att det kan icke vara möjligt, det kan icke tänkas, en sådan lycka kan icke hända mig.
Hela denna sommars ångest och tyngd kan icke vara borta i ett nu.
Den kan icke.
Jag kan icke tänka mig det.
Jag fullkomligt kämpar med mig själf, så att icke en känsla af lycka, hvilken jag icke kan motstå, skall blifva mig öfvermäktig.
Jag måste vara på min vakt in i det sista.
Jag får ju icke visa, hvad jag känner.
Stilla och mildt stiger inom mig en känsla af tacksamhet, hvilken jag måste gifva ett uttryck.
Jag går omkring i trädgården, samlar de vackraste blommor jag kan finna, ordnar dem på långa stänglar till en melodi af färger, hvilken synes mig tolka allt, hvad som fyller mitt bröst.
Jag ger dem till Elsa, faller henne om halsen och hviskar ur djupet af mitt hjärta ett tack för allt hvad hon gjort mig.
Hon är rörd som jag, och på hennes blick ser jag, att hon förstått, mera än hvad jag velat.
Nu gör det mig ingenting, nu glider det bort.
Nu må hon veta och förstå, det gör mig alldeles detsamma.
Jag går ut och söker barnen.
De stå nedanför verandan, tysta och allvarsamma.
Erik och Suzanne – min äldsta flicka – tala som två fullväxta människor med hvarandra.
De lofva att skrifva bref till hvarandra under vintern, och de taga hvarandra i hand för att bekräfta löftet.
Erik har lärt sig en del under sommaren, han reder sig inte illa med franskan.
Jag känner mig stolt på hans vägnar.
Och jag tar barnen med mig ned i trädgården, plockar ned frukter åt dem, och därpå sätta vi oss nere vid stranden för att äta upp dem och prata.
Det blir ett litet rätt besynnerligt samtal om ditt och datt.
Men vi äro alla en smula högtidliga, barnen lika väl som jag, och jag ber dem att inte glömma hvarandra, utan vara vänner och goda kamrater genom lifvet.
Hela tiden känner jag mig tacksam mot någon, tacksam öfver min lycka, och jag måste visa det mot alla, som komma i min väg.
Pierre kommer fram till oss, sitter hos oss en stund och deltar i samtalet.
Så följas vi åt uppför sandgången och fram mot verandan.
Pierre går först och leder Erik vid handen.
På ett besynnerligt sätt känner jag, som om hans vänlighet mot gossen gjorde mig godt, och när vi komma in, griper jag i smyg hans hand och kysser den hastigt.
Han ser på mig till svar, men jag ler mot honom utan tvekan eller ängslan, frimodigt och öppet.
Med en ilning af fröjd kommer jag ihåg, att vi drabbats af en olycka, som jag får hjälpa Pierre att bära.
Jag känner, att han fattat min ömhetsbetygelse som ett tack för hela sommaren, och jag letar inom mig själf liksom för att finna den ömma punkt, hvilken förut värkt vid minsta beröring.
Men jag finner den icke.
Jag känner ingenting, och utan att ens söka en förklaring, låter jag mig gripas af stundens stämning och ser blott som i en dröm, huru allting omkring mig börjar att förändras.
Jag kan ännu se oss alla, huru vi för sista gången sitta omkring bordet vid denna korta afskedsmåltid, hvilken skall skilja oss för alltid.
Det synes mig nämligen, att det är för alltid.
Framtiden har försvunnit för det nu, som tagit mig fången.
Jag ser Pierre lyfta sitt glas, och jag slår i vin åt barnen.
Allas hufvuden lutas framåt, jag ser tårar i de andras ögon, Suzanne ser tankfull och allvarlig ut, och hon klingar med Erik, som försöker hålla sig tapper.
Så sitta vi åter i den stora öppna vagnen, barnen få icke rum, utan måste stanna hemma – Pierre och jag skola följa våra gäster till stationen.
Jag kan icke förstå, att det blott är två månader som gått.
Två månader!
Jag förstår ej, att jag icke blifvit gammal under den tid, som nu är förbi.
Jag har känt mig så gammal som om jag varit mor åt dem alla, en gammal mor, hvilken upphört att tänka på sig själf.
Ofta har jag stått framför spegeln och spanat efter de första gråa håren i mitt bruna hår.
Men nu brusar något igenom mig, som sorlet af en musik, hvilken jag hört förr.
Det klingar inom mig med jublet af ungdom och hopp, vårlängtan och lycka.
Jag tystar på mig själf.
Jag måste kväfva denna känsla, nu när jag skall säga farväl.
Och så stå vi åter på perrongen.
Hvad den är ljus och treflig, solig och öppen!
Jag ser tåget komma.
Med bud om långa sommarfärder, äfventyr och främmande land, frihet och reslust kommer det in på perrongen.
Vi säga farväl, de resande stiga upp, jag hör ångpipans hvissling, lokomotivets stönande – hvad det dröjer länge, hvad det går evigt långsamt – så möter jag Eriks stora blåa ögon, och det far som en slöja öfver min egen blick.
Så är allt försvunnet, och vid Pierres arm går jag tillbaka till vagnen, som väntar.
En känsla af oändligt vemod fyller mig, och när vi komma ut i den långa poppelallén lutar jag mitt hufvud mot Pierres axel.
Jag kan icke fatta det hela, jag förstår ingenting, jag kryper ihop i hans famn, som om han skulle kunna skydda mig för allt ondt i världen och full af denna underliga tacksamhet, hvilken jag icke kan förklara, känner jag den sakta tryckningen af hans hand mot min arm.
Så sitta vi stilla, till dess att vagnen åter nalkas byn.
Det är afton nu, och solens strålar falla snedt öfver den rika slätten, som längst borta förtonar i blått.
Vi köra in på gården, och när jag åter står på trappan till vårt hem och ser barnen, som komma emot oss, då märker jag, att jag förut ingenting sett af allt detta, som varit och är mig så kärt.
Med en blick, som jag tycker vidga sig för att omfamna alltsammans, ser jag de gröna valnötsträden, de mörka popplarna, den ljusa trädgården med sin långa hvita mur, träden, som bära frukter, ån, hvilken glider så stilla förbi våra fönster.
Jag ser barnen, så som jag ej sett dem under hela denna långa sommar.
Och jag ser Pierre.
Han är hos mig igen och jag hos honom.
Det blef afton, och det blef mörkt.
På verandan brann lampan, och det var icke så mycket vind ute, att den kunde få dess gula låga att flämta.
Vi sutto bredvid hvarandra, och på Pierres hand, som höll min, kände jag, hur lycklig han var, att vi åter sutto allena.
Då bröts plötsligt hela den underliga stämning, som förut behärskat mig, och en förfärlig beklämning tryckte mig om hjärtat, som om den ännu en gång velat spränga sönder mitt bröst.
Hur ofta hade vi icke suttit som nu, tysta, utan att tala, endast hållande hvarandras händer, och emellan oss gingo som fläktar af tankar och aningar.
Emellan oss växte den stora känslan af lycka, som ingenting kunde störa, ingenting förinta!
Jag visste så väl, hvad
Pierre kände nu.
Ty han kände, hvad jag så ofta känt själf, endast att han aldrig, aldrig kunde dyrka mig så öfver alla gränser, som jag dyrkade honom.
Men på ett underligt, kyligt och stilla sätt förstod jag, att medan han var lycklig, kunde min känsla aldrig som förr möta hans.
Det var ett tomrum därinne i mig själf, och där fanns det något, som vred sig, slet, pinades och våndades i tyst jämmer.
Det var som en osalig ande, hvilken icke kunde få ro i mitt bröst, och med en smärta, som fick växt af hela denna sommars ångest, kände jag, att nu när jag var ensam med Pierre, nu började något nytt, något, som jag aldrig anat, något, som långsamt skulle smyga sig öfver mig under ljusa vårdagar och stilla nätter.
Det skulle kämpa inom mig och aldrig gifva mig ro.
Jag slöt ögonen och lutade mig närmare intill Pierre.
Jag kände det, som om hela mitt lif tärts bort och förkolnat.
Jag såg upp igen, och mina ögon mötte mörkret, som mot lampans gula sken syntes packa sig samman omkring verandan, rysande betraktade jag detta mörker, och jag tyckte, att det var något där inne, som skulle träda fram och närma sig mig.
Då hörde jag
Pierres röst, som sade:
»Hvad du är blek!»
Jag blef förskräckt vid hans ord.
Jag hade nästan glömt, att han satt där, och jag pinades af, att nu, när den stund kommit, efter hvilken jag trott mig längta, hade jag ingenting att säga honom.
»Jag fryser,» sade jag och reste mig upp.
Jag visste ej, hvad jag sade, kunde blott ej uthärda denna kärlek, hvilken sökte min, och som jag ej utan smärta kunde besvara.
Så stego vi upp och gingo in, och Pierre höll sin hand om min axel.
Jag kände det som om han, utan att veta det, omfamnat ett lik.
Paris i september.
Det går nog icke så lätt att stryka ett minne bort, som att stryka det lilla korta strecket öfver en dag i almanackan.
Det går icke så lätt.
Jag känner det väl.
Ty det kan komma öfver mig, när jag är ensam, eller när Pierre är hos mig.
Det kan komma mig att spritta till, om jag går ute på gatan eller sitter bland andra människor, omgifven af glädje och glam.
Det är samma lilla punkt, som förr brukade värka, och som jag känner igen.
När jag nu tänker på den sommar som gått, vet jag icke, hur jag kunde härda ut.
Och när jag tänker på, hur orätt jag gjort emot Pierre, då tänker jag ibland, att en gång skall jag säga honom det.
När vi båda blifvit mycket gamla, och allt som är ungdom hos oss blott lefver i minnet, då skall jag välja en afton, när vi sitta allena i skymningen och elden i vår brasa kolnat ut.
Då skall jag säga honom allt och fråga, om han kan förlåta mig, därför att jag älskat honom så högt, att själfva kärleken band min tunga till tystnad.
Men jag vet också, att när jag blir gammal, skall jag lika litet kunna tala som nu.
Då skall allt, som bundit samman mellan Pierre och mig, vara mig så dyrbart att jag då skall frukta att förlora, hvad vi gemensamt äga af minnen, lika mycket som jag nu fruktar att mista, hvad som binder oss samman af lycka och lif.
Ty allt som sker, och allt som är, fogar en ny länk i den kedja, som vi båda flätat samman i lifvet, jag kan icke tåla, att den minsta bit däraf skulle gå förlorad, och därför kommer jag att behålla min hemlighet, som jag nu har gjort, och hvar kväll, innan jag somnar, kommer jag att tyst bedja Pierre om förlåtelse.
Som minnet af en underlig dröm besöker mig understundom tanken på den kvinna, hvilken aldrig älskade en man, men sökte ett barn, som blef hennes rikedom.
När det händer, tänker jag alltid på Erik, och jag undrar, hvad han skulle säga, om han visste ...
Jag tycker, att denna kvinna skulle ha något att säga mig, om jag finge se henne, men jag förstår henne icke.
Jag minns Pierres ord, att det alltid är ett fel hos en människa, om hon möter något i lifvet, som hon inte förstår.
Men skulle väl han kunna förlåta mig, om han visste alla mina tankar?
Kanske är det detta tvifvel, som från början varit hela min olycka.
Emellertid äro vi nu hemma igen, och allt är som förr.
Pierre är i arbetstagen i dag, jag hör det på hans röst, när han ibland hvisslar ute i ateliern.
Jag sitter ensam – det är endast ett rum som skiljer mig ifrån honom – jag är icke längre rädd för att gå in, när jag längtar efter att vara i hans närhet, och jag slår icke längre ned min blick, när jag möter hans.
Det är ett jubel i denna känsla, som är utan gräns.
Och ibland känner jag en vild, obetvinglig, oresonlig och oförnuftig stolthet öfver allt, hvad jag lidit för min kärlek till honom.
Jag tycker, att mitt lidande gifvit mig rätt att vara lycklig, och jag känner mig stark, därför att jag kan lita på mig själf.
Men det finns också andra ögonblick, och då smyger sig öfver mig en fruktan, som jag icke kan betvinga, att hvad som en gång händt, skall kunna upprepas.
Jag fruktar, att jag då ej skall äga samma styrka att stå emot.
Världen synes mig så ohyggligt liten, och jag tycker, att jag ville lägga världsrymden mellan mig och allt som kan skilja mig från Pierre.
Ty jag har kämpat om Pierre, icke med döden, utan med lifvet själft.
Och ingen kan frukta döden så, som jag en gång fasat inför lifvet.
Det är minnet af denna fasa, som ännu kan komma öfver mig och göra mig rädd.
Men den kan aldrig göra mig olycklig.
Ty jag älskar
Pierre, älskar honom mera än ord kunna uttala, mera än jag själf vet.
Men tänker jag på allt detta, då blir det mig något så underligt, att jag tycker mig aldrig kunna förstå det minsta af mitt eget lif.
Och ändå vet jag, att hvarje annan skulle förstå det ännu mindre än jag.
DET GULA HUSET.
Le ciel est pardessus le toit si bleu, si calme.
Un arbre pardessus le toit berce sa palme.
La cloche dans le ciel qu’on voit doucement tinte.
Un oiseau sur l’arbre chante sa plainte.
Mon Dieu, mon Dieu la vie est là simple et tranquille.
Cette paisible rumeur-là vient de la ville.
Qu’as-tu fait, o toi que voilà
Pleurant sans cesse,
Dis, qu’as-tu fait, toi que voilà de ta jeunesse?
De ta jeunesse?
Paul Verlaine.
Vilse har jag gått, vilse genom lifvet, och som ett slag, hvilket drabbar mig på en gång i hjärna och hjärta, känner jag denna upptäckt genomströmma hela min varelse och förvandla allt det, som jag en gång trott mig se ordnadt och klart, till det vildaste kaos.
Vilse har jag gått.
Jag har irrat som i cirkel i mina egna spår, finner mig icke till rätta, står endast stilla och ser mig omkring i lifvets skogsdunkel, undrande hur det kan vara, att jag icke sett allt detta förr.
Ur denna kretsgång har jag kommit tillbaka till den punkt, från hvilken jag utgått.
Jag vet, att en gång stod jag just här, där jag nu befinner mig.
Vägen låg så tydlig och klar, som den ännu ligger framför mig, belyst af en vemodig stråle från något, som kan vara sol eller måne, men kanske endast är min egen förhoppning, som lefver – trots allt.
Och dock tog jag miste.
Det behöfdes blott ett litet förrädiskt skimmer, som lockade mig på sidan om min väg, endast ett litet irrbloss, som förde mig ut på gungflyn.
Det var kanske ingenting annat, än att jag gick till höger om ett tätt snår, i stället att jag borde ha gått till vänster.
Och genast svek mig instinkten.
Jag gick och gick, besynnerligt nog hela tiden med den vissa förnimmelsen, att min väg var den rätta, och att jag aldrig gått säkrare fram.
Är jag svagare än andra människor?
Eller äro alla människor lika svaga som jag?
Nu står jag åter på samma ställe, där jag då stod.
Nu lyser som ett kallt, klart ljus öfver den plats, där jag först steg miste.
Det lyser som fosfor eller elektricitet och detta ljus är kanske ingenting annat än mitt eget jag, som vaknat upp och blifvit herre öfver sig själf.
Hvilka onyttiga fjät, hvilken lång, gagnlös möda, hvilken tyngd och hvilken förtviflan!
Hvilken dödens trötthet i känslan att behöfva börja å nyo, hvilken dödens ångest, hvilken blygsel i själfva ångern, hvilket vanvett blott i den tanken:
Allt som har varit är sken.
Allt som händt var en villa.
Allt som skall hända är pina, skam och fattigdom.
Och åter går den tanken som en skärande blixt genom min själ.
Du har gått vilse och icke ens vetat det.
Du skall vända tillbaka, och den väg du finner skall vara en annan, än den du en gång trodde vara din.
Jag tycker, på samma gång, att jag gått vilse icke blott nu.
Hela lifvet tycker jag, att jag irrat omkring mig själf.