Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huset beskuggades mot middagssolen af lummiga ekar och skiljdes från hafsviken af en trädgård, i hvilken ett urval af nejdens skönaste blommor prunkade vid sidan af vexter, nyttiga för hushållet.
Väggarne i Krysanteus hus voro betäckta med tapeter, väfda af Hermione, och till det enkla bohaget, förfärdigadt af nybyggarne, sällade sig böckerna och cittran, som påminde om huset vid Tripodgatan och genom Theodoros lyckligen blifvit ditflyttade ifrån Athen.
Theodoros hade valt sin bostad i grannskapet af Krysanteus hus, vid mynningen mellan tvenne berg, från hvilken utsigten öppnades öfver en angenämt grönskande dal, der nybyggarnes hus här och der skymtade mellan löfmassorna, och på hvars sluttningar man såg deras talrika hjordar beta.
Medan en del af nybyggarne voro samlade hos Krysanteus, för att med honom rådslå om åtskilliga angelägenheter, som rörde kommunen, hade Hermione begifvit sig ut på en promenad och under denna träffat Theodoros.
Deras samtal vände sig nu, såsom nästan alltid, när de voro tillsammans, omkring religionen.
Theodoros fortsatte oförtrutet sitt omvändelseverk och gjorde det med desto större ifver, som det gjorde synbara framsteg hos filosofens dotter.
Hermiones tankar voro mer än någonsin riktade på det öfversinnliga, sedan hennes jordiska förhoppningar hade sjunkit i grafven.
Hon kände behofvet af en kraftig, själens innersta genomströmmande hugsvalelse, men egde den icke i sin filosofi.
Hon kunde icke tänka tillbaka på det sista år, hon tillbragte i sin födelsestad, utan att dess rysliga händelser, som ryckt brudgummen ur hennes famn, återgifvit henne en älskad broder vansinnig, skördat en hjelte, af hvars kraft hon väntade verldens räddning och sin faders ära, samt öfver denne älskade faders hufvud samlat så många sorger, besvikna förhoppningar och faror – hon kunde icke i sitt minne återkalla dessa händelser, utan att mörka tvifvel hos henne uppstodo om naturen af den magt, som regerar verlden och menniskornas öden, och hon kände att lifvets mörka gåtor, för att erhålla en lösning, som tillfredsställer hjertat, i stället för att krossa det, behöfva den fasta tron på en kärleksrik fader i himmelen.
I denna sinnesstämning hade Evangelium för henne blifvit en bok, i jemförelse med hvilken Platon och Porfyrios stodo såsom natten bredvid dagen, och läsningen af denna bok gjorde på henne ett intryck desto djupare, som ingen före dess studium inplantad mening om Kristi person störde och förminskade detsamma.
Hvad hon behöfde, en föresyn i lidandet, fann hon här, men hon skulle icke funnit det, om Kristus varit för henne Gud sjelf, som medveten om sin missions ofelbarhet fullbordat återlösningens verk med en liten tids sjelfpåtagna lidanden.
För henne var det stora, öfverväldigande och ovilkorligt gripande i Evangelium att se en menniska, till sitt väsen hvarken något mer eller mindre än hon sjelf, för hvilken framtidens bok var sluten, för hvilken tvifvel således kunde uppstå om frukterna af sin verksamhet, för hvilken pröfningarne voro verkliga pröfningar, och frestelserna såsom verkande på en svag och inskränkt natur verkliga frestelser, att se denna blotta menniska framgå som segrare ur striden mellan det godas högsta fordringar och verldens ingifvelser, i sin renhet uppenbara Guds beläte och dermed blifva menniskoslägtets föresyn och frälsare, utrustad till denna mission icke med öfvernaturliga krafter, icke med öfvermenskligt vetande i de gudomliga tingen, icke med välde öfver de gudomliga härskarorna, utan blott med den orubbliga tro på en sedlig verldsordning och en god fader i himmelen, som hvarje barn af en qvinna bör och kan tillegna sig.
Kristus, den blotta menniskan, erfor alla de lidanden, hvarmed samhället kan öfverhopa oss, såsom fattigdomen med dess förakt och bekymmer – han har icke en egen tröskel och icke något, hvaremot han kan hvila sitt hufvud; han går misskänd genom verlden – hans egen moder och bröder begripa honom icke, hans lärjungar missförstå honom oupphörligen; bristen på framgång måste ingifva honom oro och bedröfvelse, hatet förföljer honom med smädelser, öfverheten och de bildade af hans folk eftertrakta hans lif, han besvikes af de få, som följa honom, han ber förgäfves vännen, som hvilat vid hans bröst, att vaka med honom i Getsemane, den karaktersstarkaste förnekar honom och en annan säljer hans lif för trettio silfverpenningar; folket, som han vill föra till Gud och friheten, ropar på hans korsfästning och på en missdådares benådning; han hudflänges, hånas, fastspikas vid korset och dör en qvalfull död.
Han lider allt detta, emedan han, i strid mot hvarje frestelse att lefva för sin egen lycka i fred med en osedlig verld, följer samma andes maning, som talar äfven i våra hjertan, men den vi oftast nedtysta.
Och under dessa hemsökelser förneka sig lika litet hans mod och kraft, som hans tro, hans mildhet och kärlek mot dem, som förfölja honom.
Hermione lärde genom betraktande af Jesu lefnad, huru man kan älska, utan att ett hjerta finnes, som besvarar eller förstår den visade kärleken, och huru man kan lida för att genom lidandet blifva stärkt och fullkomligad.
Hon erkände för sig sjelf och inför Theodoros, att det var betraktelsen af Evangelium, som mer än något annat hade upprätthållit henne under de hårda pröfningar, som den sistförflutna tiden burit i sitt sköte.
Men att uppkalla sig med Galiléens namn och inträda som medlem i den institution, hvilken benämnde sig efter honom, blotta tanken härpå var henne en leda.
Det samtal, som hon nu förde med Theodoros, medan de vandrade genom den af vårens gifmildhet och menniskornas flit smyckade dalen, riktade sig åter på denna punkt.
Theodoros var i många stycken af annan mening än Hermione; han uppfattade Kristus som det förkroppsligade Ordet i en mystisk, för menniskan icke fullt begriplig bemärkelse, han trodde på nådegåfvor, förenade med sakramenten; men han medgaf villigt, att frälsningen icke var bunden vid antagandet af vissa dogmer, att Jesus icke var kommen för att blifva föremål för spekulativa funderingar, att hans egna ord från bergspredikningen intill det tal, han höll till sina lärjungar i den natt han förråddes, icke bära ett spår af framkastade eller lösta metafysiska problemer, utan att han tvärtom tillbakavisar Fariseer och Sadduceer, när desse framkomma med dylika spörsmål.
– Var då utan alla dogmer Kristi efterföljare, blef Theodoros råd.
Men å andra sidan förebrådde han Hermione, att då den kristna gudstjenstens naturligaste former stötte henne tillbaka, hon likväl kunde finna sig uti den gamla lärans bruk och ceremonier, ehuru i dessa uppenbarligen lefde något fiendtligt emot Guds tillbedjande i anden och sanningen.
Hermione måste härutinnan gifva honom rätt; men hon ursäktade sig med undseendet för sin fader, för hvilka dessa voro heliga bruk, såsom i hans ögon sammansmälta med den verldsåskådning, som erkänner förnuftet, friheten och den menskliga värdigheten.
Men då Kristendomen ej blott erkänner dessa sanningar, utan framställer dem i förklaradt ljus, och Hermione insåge detta, så vore samma skäl, som gällde för Krysanteus, icke gällande för Hermione.
Att bekämpa den känsla, som bjöde ett sådant undseende, vore således ett ringa prof på den försakelse, som den kristna religionens stiftare ålägger sina lärjungar.
Ville Hermione erkänna Galiléen som sin mästare ej blott med munnen, utan med hjerta och handling, så borde hon tillkämpa sig styrka att slita det sista band, som fasthölle henne vid den gamla läran.
Hon tänkte på den smärta, som uppfyllandet af en sådan fordran skulle förorsaka Krysanteus.
Men från detta ögonblick vann hon en klarare uppfattning af sitt tillstånd och fann med visshet, att hon icke längre tillhörde Juliani och Krysanteus religion, att dessa myther, som hon med förkärlek tolkat och hvilkas skönhet hon beundrat, voro endast beslöjade – och, när de blifvit afslöjade – endast bleka bilder af samma eviga sanningar, som Jesus så klart och allmänfattligt lagt i dagen för hela menniskoslägtet, och ej för några få invigda; hon fann, att hon i verkligheten var Kristian, och att hon med munnen icke borde förneka honom, som hon i tänkesätt och handlingar ville följa, såvidt hon förmådde.
Medan detta erkännande kom öfver hennes läppar, stördes samtalet genom en tredje person, som plötsligt visade sig i deras grannskap.
Hermione och Theodoros hade satt sig ned på en hvilosoffa, danad vid foten af en kulle och beskuggad af vårfriskt löfverk, som hindrade dem att se den person, hvilken tillfälligtvis blifvit vittne till deras samtal, och nu fann för godt att framträda.
Han var klädd i en grof kåpa, resebälte, spikbeslagna sandaler och bar en väldig staf i sin hand.
Mannen var Eufemios.
Hans uppträdande förorsakade Theodoros en obehaglig öfverraskning, hvaremot han sjelf tycktes mycket angenämt berörd af detta möte.
– Broder, hvad för dig hit? frågade Theodoros, i det han skyndsamt steg upp och gick presbytern till mötes för att afvända hans uppmärksamhet från Hermione.
Eufemios tycktes icke heller hafva iakttagit eller igenkänt henne.
– Var helsad, Theodoros!
Du förundrar dig väl att finna mig här, och sjelf förundrar jag mig icke mindre, att jag ändtligen i denna labyrinth af berg och dalar har kunnat finna rätta vägen, som ledde till min broder Theodoros.
Dock är det intet underverk, som åstadkommit detta; de välvilliga herdar, som jag träffat på bergen, och folket, som jag funnit i hyddorna, hafva med råd och upplysningar ledt min gång, och genom dem visste jag, att jag befann mig i grannskapet af din boning, när jag nu träffade dig här.
– Väl, följ mig till min hydda, låt mig der tvätta dina fötter och tillreda dig en måltid, sade Theodoros.
– Det är utan tvifvel ett vigtigt ärende, som satt vandringsstafven i din hand.
Vi skola tala derom, sedan du först förfriskat dig under mitt tak.
Eufemios emottog
Theodoros inbjudning och åtföljde honom till hans boning.
Sedan den svartlockige presbytern der intagit en måltid med den kraftiga aptit, som en bergvandring kan gifva, och derunder i välvilligaste ton framställt en tröttande mängd af frågor beträffande Theodoros’ och hans församlings omständigheter, framryckte han ändtligen med sitt ärende.
Han hade omgjordat sina händer och tagit stafven i sin hand, för att till brodern Theodoros öfverlemna ett budskap från hans fader Petros.
Budskapet i form utaf ett bref framtogs ur resebältet och räcktes Theodoros.
Petros uppmanade Theodoros i faderliga ordalag att återvända till Athen, emedan hans vistelse bland erkända kättare måste kasta en ytterligare skugga på hans redan förut med skäl betviflade renlärighet.
Vore det sannt, hvad
Petros hört berättas, att Theodoros icke allenast begagnade sig af de novatianske och donatistiske affällingarnes gästfrihet, för att uppehålla sig ibland dem, utan ock att han beklädde prestembetet i deras församling, så vore äfven den ofördelaktigaste tanke om
Theodoros bekräftad, och han kunde svårligen räddas från sjelfådraget timligt och evigt förderf.
Dock ville biskopen äfven i detta fall lemna honom en väg till frälsning öppen, i hvilken afsigt han nu hade skickat sin son Eufemios, för att från Suneions berg beledsaga Theodoros till Athen.
Biskopen försäkrade, att han der skulle emottagas med faderlig godhet, och att det förflutna skulle vara glömdt, såvida Theodoros ångrade sitt affall och visade sig villig att afsvärja sina villfarelser.
Biskopens bref innehöll vidare bittra klagomål öfver kolonien i Suneion.
Dess granskap med Athen innebure en hotelse för stadens och nejdens säkerhet, enär nybyggarne vore icke blott kättare, utan erkända missdådare, röfvare och rebeller, väl bekanta från den tid, de hade sitt tillhåll i Parnassos.
De förbrytelser mot person och egendom, hvilka blefvo allt talrikare i Attika, tillskrefvos af innevånarne, helt visst icke utan skäl, dessa främlingar; och man hade dessutom att beklaga sig deröfver, att de lemnade en fristad åt förrymda brottslingar och åt slafvar, som lupit från sina herrar.
Sådant kunde i längden icke tålas, och Petros förutsade, att den verldsliga magten skulle förena sig med den andliga, för att straffa de brottslige och återföra de förvillade.
Biskopen slutade sitt bref med en förnyad, beveklig uppmaning till Theodoros att vid brodern Eufemios’ sida återvända till Athen.
– Nåväl, sade Eufemios, när Theodoros lade brefvet ifrån sig, – hvad beslutar du?
– Min broder, du får i morgon ensam återvända till Athen.
– O, min broder, betänk dig väl, innan du fattar detta beslut, suckade Eufemios.
– Jag försäkrar dig, att biskopen vill din lycka.
Lika djupt som det grämer honom att hafva förlorat dig, lika stor fröjd skulle det göra honom att se dig som den förlorade sonen återvända i hans armar.
Var öfvertygad, att den gödde kalfven i detta fall icke skall uteblifva.
Petros säger alltid, att du var ämnad till något stort, Theodoros, att de sällsynta nådegåfvor, som
Herren förlänat dig, rätt använda skulle göra dig till en pelare i hans församling.
Om du följer mig, Theodoros, så går din väg emot en herrlig framtid.
Hvad är väl jag emot dig?
Eufemios, som länge varit den äldste presbytern i Athenska församlingen, har ingen förhoppning, men icke heller något anspråk eller någon åstundan att blifva annat.
Den som eger krafter som du, är förpliktad och berättigad att eftertrakta en verkningskrets, som är dem värdig – der de i full mån kunna användas.
Broder, du är ämnad till biskop och skall, om du vill, inom kort vara beklädd med denna värdighet.
Jag säger det icke, för att underblåsa ditt högmod; jag säger det snarare, för att förödmjuka dig, ty du har hitintills gjort allt för att illa använda dina gåfvor och förspilla din lycka.
– Lemnom detta ofruktbara samtalsämne, sade Theodoros.
– Jag har här i Suneion en välsignelserik verkningskrets, mer än tillräcklig stor för mina krafter.
Men fastän jag således icke personligen åtföljer dig till Athen, min broder, så skall du likväl blifva öfverbringaren af ett bref från mig till Petros.
Jag måste tillbakavisa den beskyllning, att nybyggarne göra nejden häromkring osäker.
Fredligare och laglydigare menniskor än de skall du ingenstädes träffa, och innan du lemnar oss, bör du genom dina egna ögon öfvertyga dig, att deras boningar icke likna röfvarekulor, utan hemvisten för arbetsamma, nöjda och sedliga familjer.
Att vi emottagit förrymda slafvar är sannt, och vi ämna icke återsända dem till deras herrar, såsom Paulos gjorde med Onesimos.
Slafven, likasom krigsfången må rymma hvarhelst han kan; rättslös inför sin herre, är han äfven utan pligter emot denne; men han har pligter emot sig sjelf och sina likar, och den första af dessa pligter är att undandraga sig slafveriet.
„Kan du fri varda, så bruka det hellre“, säger samme Paulos.
– O, min Gud, hvilken lära, du här drifver, broder Theodoros, suckade Eufemios.
– Betänker du icke, att till och med vår heliga kyrka med tacksamhet emottager slafvar i testamente af fromma döende, och att hon välsignelserikt använder deras arbete till sitt jordiska godas förkofran?
– För mig, sade Theodoros, – är detta ett det sämsta bevis för slafveriets rättmätighet.
Du glömmer, min broder att jag förnekar kyrkan.
– Tyvärr, det är sannt, sade Eufemios med en sorgsen blick mot himmelen.
– Du synes, fortfor Theodoros, – icke känna desse Donatisters uppfattning af det glada budskapet.
De hafva genom lidanden och förföljelser blifvit drifna till en konseqvens af den kristna läran, till hvilken de måhända annars icke skulle kommit.
De förklara både envåldsmagten och slafveriet för gudlösa inrättningar.
– Och du, inföll Eufemios, – du, Theodoros, gillar dessa förskräckliga villfarelser, du delar dem, eftersom du blifvit dessa menniskors lärare?
– De hafva disputerat med mig och öfvertygat mig, svarade Theodoros.
– Jag skulle önska, att Petros hitkomme, för att äfven blifva öfvertygad.
– Jag vet, sade Eufemios, – att Afrikas Donatister hade skrifvit på sin fana de orden: jemlikhet och broderskap.
Om sådane åsigter blefve spridda i verlden, skulle den ju blifva upp- och nedvänd.
Och kyrkan skulle förlora sina slafvar ... nej, nej, det är djefvulska meningar, deder, och rakt stridande emot de heliga skrifterna, ty Paulos, som du sade, återsände ju Onesimos till sin herre Filemon.
Men huru stå nu sådana meningar tillsammans med den laglydnad, som du tillskrifver dina får?
– Mina får?
Jag känner endast en herde, som är Kristus, och sjelf kan jag icke göra anspråk på detta namn.
Lydnaden för mensklig ordning, broder Eufemios, är endast ofullkomlig, när den icke parar sig med tanken på denna ordnings fullkomning, så att hon om möjligt, blir fri från brister och en bild af den gudomliga.
Våra satser om jemlikhet och broderskap vilja vi utbreda med samma milda medel, hvilka apostlarne begagnade till utbredande af Evangelii öfriga sanningar: med vår öfvertygelses kraft, som verkar på andras öfvertygelse.
Mina bröder i Suneion hafva nedlagt våldets vapen, sedan våldet icke längre tvingar dem till sjelfförsvar ...
Men nu, Eufemios är qvällen långt framskriden, och du behöfver gå till hvila.
Vi skola i morgon fortsätta vårt samtal, medan du följer mig på ett ströftåg genom bergen, för att se vår lycka och trefnad.
Den Allsmägtige gifve, att ingen fiende må komma och beröfva oss dem!
Hvem var den qvinna, min broder, med hvilken jag träffade dig samtalande?
– En dotter till en af mina grannar.
– Jag såg ej hennes ansigte, men jag hörde några ord af hennes mun, och fann, att hon talade en skön helleniska.
Det finnes således äfven bildade
Hellener bland dessa främlingar från Afrika och Asien?
– Här finnes folk af hvarjehanda klasser och tungomål, svarade Theodoros, i det han förde sin gäst till en af hyddans kammare, der han anvisade honom ett nattläger.
Theodoros använde en del af natten, för att skrifva brefvet till Petros.
Tidigt om morgonen, medan Eufemios ännu sof, begaf sig hans värd till Krysanteus, för att varna honom och Hermione att icke onödigt blottställa sig för Eufemios blickar.
Kriget i Suneion.
– Julianus var visserligen en stor fältherre, sade Annæus Domitius till sin vän Olympiodoros, medan de lågo till bords i ett präktigt tält, uppslaget på en af Suneions kullar i midten af ett vidsträckt läger; – onekligen var han en fältherre, som hvarken stod tillbaka för Alexander eller Cæsar, men det fanns likväl ett kapitel i krigskonsten, som han ej begrep.
– Det att taga stryk af fienden, hålla god min och hafva stark aptit, inföll Olympiodoros.
– Du faller mig i talet, sade Annæus Domitius, – jag finner mig nödsakad att tysta din tunga med en bägare det yppersta Falerner ...
Skål, min trogne vän, mina krigares Tyrtäos och min egen Homeros!
Det var emellertid icke det kapitlet, hvarom jag ville tala, ehuru äfven det har sin vigt och bör vara till punkt och pricka inhemtadt af en verklig fältherre.
Jag menade den del af krigskonsten, som handlar om att förljufva krigets mödor genom ett godt bord.
Min vän, hvad tycker du om sugfisken?
Är den icke ypperlig?
– Gudomlig, vid Zeus, och såsen, såsom ett konstverk, herrligare än den efesiska Artemis’ fordna tempel.
– Olympiodoros, det är en gammal egyptisk fördom att kalla en sugfisk gudomlig.
Sådana fördomar borde du hafva öfvervunnit, sedan sjelfva Egypterna öfvervunnit dem och blifvit de frommaste Kristianer i verlden.
Jag tycker icke heller om, att du svär vid gamle Zeus.
Låt gubben vara i fred – han lär nu i alla fall hafva öfvergifvit oss och flyttat till Hyperboreerna.
Dina hedniska eder såra mitt öra, Olympiodoros.
Du förgäter, att jag numera ej endast är Katekumen, utan döpt och invigd i alla min religions mysterier.
Min fromma ädla Eusebia, som besegrade mina sista tvifvel och förde mig med hull och hår i sanningens armar!
Jag kan icke nog prisa Moirorna och Hymen ... det vill säga: icke nog förbanna Moirorna och Hymen, men prisa försynen och alla goda helgon, som skänkte mig en sådan maka.
Nu, min vän, fortfor prokonsuln, då en slaf inträdde med en stekt fogel på ett silfverfat, – nu en bit fågel och ännu en bägare Falerner, derefter en ytterst anspråkslös dessert ... min bäste pastejbagare har sjuknat under fältlifvets besvärligheter ... sedan följer du mig, då jag inspekterar förposterna.
Min historieskrifvare bör aldrig lemna min sida.
Olympiodoros, jag hoppas, att du medtagit tillräckligt papyros för att utförligt kunna skildra mina bedrifter?
– Ah, utbrast Olympiodoros, – prisa du gudarne eller, om du hellre vill, dina trasiga apostlar och helgon, att du erhållit en så ojemförlig historieskrifvare som Athenaren Olympiodoros.
Se här, fortfor f. d. epigramförfattaren, numera historieskrifvaren, i det han ur bältet framtog några hoprullade pappersblad, – medan du spisar din fågel – som, oss emellan sagdt, är något seg – och afvaktar desserten, vill jag uppläsa det färskaste kapitlet: det om de begge sista dagarnes krigstilldragelser.
Det är en anrättning, min vän, som endast kan jemföras med gudarnes ambrosia.
– Nej, nej, icke nu min vän.
Hvad du hunnit skrifva är naturligtvis endast ett utkast.
Sæpe vertere stylum heter det bland oss Romare.
Jag menar, att du ännu icke hunnit glatta och polera ditt opus.
– Bah, till dylikt handtverksgöra nedlåter sig aldrig Olympiodoros.
Hans verk äro fullkomliga från födseln och behöfva icke tvättbaljan.
Curtii färger, då han skildrar Alexanders tåg mot Persien, äro utan tvifvel bleka mot de färger, med hvilka jag målar Annæi Domitii tåg mot Suneion.
Forntidens historieskrifvare snarare mejslade än de målade.
Det är blott vi, som förstå att åt historien förläna glansen af alla himmelens och jordens färger.
Du skulle höra, huru jag skildrar dina kolonners tåg, huru de ringlande stiga upp för bergen, medan deras vapen återkasta solens strålar, huru de nedstiga i dalarnes skuggor och fördela sig der, för att i skiljda strålar genombryta bergpassen, och ånyo förena sig i en fruktansvärd slagordning.
Vidare måste du höra och beundra, då jag skildrar den nästförflutna natten ... det var en herrlig natt, min vän ...
– Ja, en ganska vacker anblick, sade Annæus Domitius.
– Ack, då man ej, såsom Nero, har råd att uppbränna ett Rom, för att se en verldsstads lågor slicka natthimmelen, så äro byar och planteringar icke att förakta, anmärkte Olympiodoros.
– Det var en upplyftande anblick att se de bål, som flammade på bergens spetsar och i dalarnes djup.
Också har jag på det lifligaste skildrat dem i min berättelse om dina bedrifter.
– Anmärk dock såsom en trogen historieskrifvare, att äran af dessa lågor icke tillkommer mig, utan biskop Petros, sade Annæus Domitius.
– Hade jag sjelf fått råda, skulle det upproriska packets byar och planteringar blifvit lemnade i fred, ty en ödemark kan icke längre skatta till kejsaren.
Men jag böjer mig under den gudomliga rättvisan, för hvilken alla menskliga beräkningar böra vika.
Rebellerna äro kättare, och Petros vet, att Guds rätt går framför kejsarens.
– Jag lofvar att anmärka det, sade Olympiodoros, i det han stack papyrusrullen i sin gördel och började undersöka desserten.
– Men ännu vackrare var den följande morgonen, då solens förste stråle visade oss rebellernas slagordning, utbredd på en bergsluttning, och bakom männernas mörka linie deras qvinnor och barn i ängsliga grupper på höjderna derofvan.
Jag har uppskattat de stridbara rebellerna till fem centurier – femhundra man ...
– Hvad säger du? utbrast prokonsuln.
– Femhundra man?
Skrif femtiotusen man, du galning!
De voro minst femtiotusen man.
Kom ihåg, att
Alexander besegrade aldrig mindre än hundratusentals fiender i hvarje slagtning.
– Jag skrifver tiotusen, sade Olympiodoros.
– Kom ihåg, att Historiens gudinna fordrar strängaste sanning.
Du vill väl icke, att jag skall tillskarfva en orimlig lögnkrönika?
– Nej, nej, sträng sanning, min vän!
Skrif tiotusen!
Det kan vara nog, då min egen styrka icke öfverstiger fyratusen man.
– Striden, som nu började, fortfor Olympiodoros, – är skildrad såsom endast ett ögonvittne kan skildra den ...
– Dervid naturligtvis icke uteglömdt fiendens hårdnackade motstånd ...
– Naturligtvis icke.
– Och ännu mindre hans vilda flykt efter fullbordadt nederlag, den med lik och vapen öfversådda valplatsen, och så vidare, sade Annæus Domitius leende, i det han fyllde Olympiodoros’ pokal.
– Min vän, svarade f. d. epigramförfattaren, numera historieskrifvaren allvarligt, – man får icke i ett enda kapitel uttömma de tillgångar, ett fälttåg erbjuder, på nervskakande och målningsvärda uppträden.