Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad nu mitt utseende beträffar, så måste jag tillstå, om jag skall vara ärlig, att ansigtet har jag minst skäl att vara stolt öfver. »
» Hvilken ejelffornekelse! »
» Jag är uppriktig, och jag vill för öfrigt dermed blott ha sagt, att jag inte kan göra anspråk på benämningen ’ en manlig skönhet ’.
Ful eller frånstötande är jag för öfrigt inte.
Men döm sjelf, min nådiga! »
» En egendomlig begäran, när det är så mörkt, att jag absolut inte kan se någonting. »
» Ah, det är intet hinder.
Jag skall lemna er en fullkomligt opartisk beskrifning öfver mitt ansigte. »
» Opartisk?
Det blir nog inte så lätt! »
» Det är möjligt, men jag är nu en gång ett undantag.
Nåh: mina ögon äro svarta och strålande.
Håret är emellertid kastanjebrunt, fastän jag skulle tyckt bra mycket bättre om, ifall det varit svart »
» Ni är lustig!
Hvad är det för ett infall! »
» Det är inte för min skull, som jag skulle tyckt bättre om det utan för q vinnornas skull.
O, jag gör allt blott för qviunornas skull l Ty ser ni, qvinnorua tycka mer om svarta lockar än om någonting annat! »
» Ah, det fins undantag. » m
» Ja, men hvar skall jag iinna ett sådant undantag? »
» Kanhända hör jag till dessa undantag. »
» Som tycka bättre om blonda än svarta lockar? »
» Ja, när de äro i förening med mörka ögon ...
Men hvad gör ni nu? »
» Jag vill betäcka edra händer med kyssar for denna oväntade uppmuntran! »
» Ni är en lustig ture!
Men fortsätt nu hellre er personalskildring.
» Med nöje, ty mina bekymmer ha till största delen redan f5rsvunnit Således, min nådiga, ni tycker om blondt hår och mörka ögon?
Hur härligt! ..
Skägg och mustacher äro också blonda och mjuka som silke.
Jag smickrar inte — det är så.
Mina ansigtsdrag äro uttrycksfulla och jag han heller ingenting att invända mot fargen.
Hvad för öfrigt mitt ansigte beträffar, så plägar man i beskrifningar derom använda ordet regelbundet.
Ah, jag glömde en sak} fastän jag håller ofantligt mycket på den ... Inte för min sknll utan för qvinnor-nas ... jag menar nätfan.
Den är fullständigt romersk, fastän jag kan försäkra, att ingen af min familj har varit i den eviga staden åtminstone på hundra år. »
» Har ni slutat nu? »
» Fullständigt Och säg mig nu ärligt, min nådiga, hvad tycker ni? »
» Om beskrifningen är trogen, så är ni en vacker karl. »
» Talar ni allvarsamt, min nådiga? »
» Fullkomligt allvarsamt. »
» Då anhåller jag, att ni uppfyller en bön som jag har. »
» Hvilken? »
» Jo, gör ni hvad jag gjort.
Visa mig den nåden att lemna en beskrifning också på er. »
» Nej, det gör jag inte. »
» Hvarför det, om man törs fråga? »
&gt;Hvarför?
Jag inser inte hvad det skall tjena till. »
» Men om jag ber er, bönfaller er. »
» Sådan tokig begäran! »
» Föreställ er, min nådigaste, att vi befinna oss på maskeradbal och att det hela blott är ett fastlagsskämt »
» Nå, låt gå då i Guds namn. »
» Ni vill verkligen uppfylla min önskan? »
» Fråga ni och jag skall svara. » (Forts.) Ett hittills okändt poem af Bengt Lidner.
Att i forntiden vetenskapliga och literära arbeten gingo förlorade för efterverlden, var som bekant mindre att undra öfver; ty innan boktryckerikonsten var upptäckt, var det ja endast möjligt att sprida en bok i ett fätal exemplar, p&amp; grund af den tids-utdrägt, som var förenad med dess afskrifvande ocb det höga pris p&amp; böcker, som deraf blef en följd.
Men att ett af en redan vid författandet känd skalds största poem, tryckt och utde-ladt vid en akademisk festlighet för föga mer än hundra &amp; r sedan i flere hundra exemplar ät en nästan uteslutande literärt bildad publik, kan till den grad blifva bortglömdt redan af hans samtid, att hvarje spår af detsamma under nära ett sekel blifver utplå-nadt och hela upplagan till den grad fullständigt förintas, att troligtvis endast ett enda exemplar ännu finnes i behåll, det hör utan tvifvel till de största sällsyntheter i poesiens historia.
Ett sådant öde har likväl drabbat det poem af Bengt Lidner, hvilket vi här nedan återgifva.
Af alla de literaturhistorici, hvilka behandlat denne skald, har ingen oss veterligt omnämnt hans år 1775 vid aderton års ålder diktade ode öfver magister-promotionen i Lund, förr än d: r Karl Warburg i sin literator-historiska studie öfver Lidner.
Men äfven han omtalar detsamma i sådana ordalag, som gifva vid handen, att han aldrig sett det, utan vid sitt karakteriserande af detsamma endast stöder sig p&amp; hörsägner.
Han säger nämligen å sidan 70 af sitt ofvan citerade arbete: » Af något större intresse är då det stolta rhetoriska poemet vid magisterpromotionen 1775, som dock mest är ett versifieradt smicker till de unga magistrarne. »
Men nu beger det sig, som läsaren sjelf kan öfvertyga sig om, att i hela odet icke fins någon enda ung magister nämndeller eljest utpekad, utan det innehåller en rad delvis präktiga och, när man t&amp;gefr i betraktande författarens ungdom, ganska beundransvärda bilder, ämnade att karakterisera vetenskapen och des9 olika grenar.
De enda personer, som nämnas vid namn, äro promotor Wallin, » som ger pernassen värdigt \ jas&gt; och » store Falkenberg », som skall » förtjensten aldrig glömma ».
Af dessa tvänne personer var Wallin troligen den Kristian W., som, född i Simrishamn den 22 maj 1731, år 1761 utnämndes till Lands universitets första professor i kemi, sedan han året förnt ftrvärfvat sig medicine doktorsgraden.
Den i samma strof omnämnde » store Falkenberg » var otvifvelaktigt rikskanslirådet gref ?e Melker Falkenberg, hvilken tre år förut blifvit utsedd till kaoslär vid Lands universitet.
Poemet är tryckt hos hofkamrerare C.
Berling i Lund i folio och forsedt med en för sin tid ganska elegant utstyrsel.
Du Himla Eld, hvars låga föret sig rögde,
När Du ett stoft till Guda-likhet högde,
Bom värkar än; fast med en inskränkt makt.
Från Evigt Majestät Do Goda-ursprung leder;
Fast Du blir mångens blygd, som nesligt glömt den heder, Så högt bland diuren vara bragt.
Du danad till var fröjd, är lika fult vår plåga:
Hvad är du for en låga,
Som eldar dödligt bröst?
Du kallas själ: men kan Du sjelf utgrunda,
Hur du består och syns?
Nej ingalunda.
Din svaghet röjs, Ditt väsende är Dig dålt.
Ho ger Dig kraft ibland til Himla hvalfvet svinga?
Ho kan Din flygt förmå att sig vid gruset tvinga?
Har Du til Slaf åt Jordens stoft Dig sålt?
Odödlige 1 säg kan dödligt Dig fredställa;
D&amp; måste Du ej galla Så högt vi annars tro?
Anton Björck.
öfver magisteppromotionen vid Kongl.
Carolmska akademien i Lund den 23 juni 1775 af
BEN CT LIEDNER.Jo, jag Bin dygd Dig ej bestrida vigar,
Din gnista tänds, men om du näres lågar.
I sliparns hand Demanten glansen får.
En jord i trade lagd, af inga frugter prålar,
En sol, af månen hölgd, kan icke sprida strålar;
Alt kommer an på odling, tid och ar;
Men ej på vidsträckt rymd — Den store Carl man minnes; Min siäl Dig för till sinnes,
Den största rymlighet.
Se här vår krets, som täta skiflen delar;
Vi födas -- och vår siäl likt källan spelar,
Som klippan dolt uti en ödemark.
Den torra ängen ej han minsta vätska gifver,
Förr än han förd och ledd med konst och möda blifver At spridas kring en bränd och törstig park;
Just så, när själen väks: han fikar, lär och sträfvar,
Då för des synkrets sväfvar Des yrkens stora mängd.
Läs Tidens Bok.
Dess Häfder Dig ska lära At följa Siälens spår til bragd och ära.
Från Barbarie han nu har muntert gått.
Som oss Naturens drift til värda Samfund kallat,
Och lifvad mensklighet i våra ådror vallat Hon större fält och yrkningsämne fått.
ljufva Mänsklighet, Du Folk och Riken danar,
Din röst det är som manar:
För verlden nyttig blifl
Den rösten siälen rör at mörkret tvinga,
At öfver hafven sig likt örnen svinga,
Där skådar han en rymd af utvalt godt.
Til Fosterlandets gagn, den känslan hänne leder:
En känsla, som ännu gör gamle Romarn heder,
Den vällust en Huron ej smaka fått Ej endast Bardelek, i Rom vann Stöders ära,
Dess Hjeltare pris var lära Rätt älska Fosterbygd.
Med gny och vapenbrak och styckens dunder,
Med eld och svärd, i verlden göra under,
Ej hännes mål, ej hufvudyrke är;
Med snille, vett och dygd, att slägtets välgång främja Förståndet odla up och hjertats lynnen tämja,
Det är en konst, som bättre frugter bär.
I lagerkrönte Män I Visdoms Egne Vänner,
I denna teckning känner Min skaldmö Er igen.
I b om på denna dag församlen Eder,
Kring Pallas Thron, dit Er förtjensten leder,Dit värdig flit, ej växlars vind er fört,
Se Lärdoms lön til Er med gröna Lagren hastar!
Se uti Edra fiät hur Flora blommor kastar;
Se af Er Dygd det Täcka Könet rört;
Des blida ögne-varf, ej glada blickar neka Som likt Sefirer smeka Och Solens afund få.
Mig tycks en flock af Nympher til Er skynda,
Med hvar sin krans och sig med Er befrynda,
Wallin, som ger Parnassen värdigt ljus,
Er vittra flit skall kröna och berömma;
Och Store Falkenberg förtjensten aldrig glömma Om Lund ej glöms och Carolinas hus.
Val an d&amp; vittra Hop, låt namn och hufvud smyckas.
At Edra värf må lyckas,
Vi önske med en röst.
Med muntert hopp Er Fosterlandet prisar Och hvar sitt rum vid tienste ämnen visar.
Vid Lagens pragt vi nu besväije Er,
At Vitterheten ej för gräl i Svea sälja;
Men vörda hennes helgd, så länge I fån tälja
En Lifs minut --- och om det icke sker;
Så visne Eder Krants, dess blad må matkar kränka.
Förmätet dock att tänka,
Det sådant hända kan.
Ej Tistelns art kan stålte Cedren bära Hvem ser ej I ska bli vår Samtids ära,
Som flere ljus i Norden tända opp.
När Carolinas män och Lärda Verldens heder
Med saknad Lärdoms glants gå från sin Himmel neder;
Då skolen I fullborda Deras lopp.
Oån prydde med er Krants, att under bördig lager Qe ljus och mera dager At Gustafs Tidehvarf.
Tryckt hos Hof.
Camer.
och Direct.
G. Berling.Ett inlägg i konstgrälet.
Genom gemensam votering den 25 april ha kamrarne beviljat kgl.
akademien för de fria konsterna de 385,000 kronor som blifvit begärda till nya has &amp; t akademien.
Anslaget beviljades med 20 rösters öfvervikt bland 352 röstande.
Alltså ingen lysande seger, men i alla fall en seger.
En seger som spred glädje ibland konstens öfverklass.
Men som näppeligen kommer att åstadkomma frid på jorden.
Då herrar segrare gnugga sina händer, tänkande tillbaka till kampens oroliga dagar, då de bläddra i tidningarne, hvilka gifvit plats i sina spalter åt deras lifliga oro och bekymmer öfver konstens framtid, som berodde på huruvida kgl.
akademien skalle begåfvas med de 385,000 eller ej till nya hus, hvad finna de?
De finna i bladen sitt eget bekymmer fonografiskt upprc-padt.
Vi ha, som det i kgl.
propositionen hette, » i fråga om konstutställningsföretagen i Sverige icke kunnat intaga den ledande ställning, som önskvärdt varit ».
Men märk: det är kgl.
akademien, som finner det » ömkligt » att den borde » intaga den ledande ställningen. »
Någon annan lär näppeligen dela åsikten, därför att de expositioner, där nämde akademien varit den ledande, faktiskt varit af betänkligt blandad beskaffenhet, därför att faskares ooh dilet-tanterB arbeten där varit allt för många, och därför att utställar-nes namn och titlar haft mer att bestämma än deras konstn&amp;rs * förmåga.
Författarne till kgl.
propositionen hafva emellertid en annan blick på tingen.
Orsaken hvarför kgl.
akademien ej kunnat intaga den ledande ställningen är, hette det, att söka » i de missförhållanden, som förefunnes i afseende på akademiens lokaler. »
Ingen skrattade, då detta förelästes 1
akademien hade ja sin expositionslokal 1 Ingen stack fram och upplyste därom.
Den var dålig, visserligen, men den var rymlig, och mftnga gånger hade det gått för sig att där iordningsställa expositioner.Äodq i denna dag ordnas i denna lokal elevernas och de sti * pendiehangrige före detta elevernas expositioner.
Där hade kgl.
akademien för få år sedan sin hundraårs-exposition.
Att akademien vid detta historiska tillfållo ej » intog den ledande ställningen », kunde ej ha sin grund i bristande lokal, då lokal faktiskt fans.
Nej, orsaken till att » den ledande ställningen » ej längre till-bör kgl.
akademien är naturligen att söka i konstnärernas opposition.
Detta är själf klart.
Hvarför vardt jubileumsexpositionen matt och ledsam och vann intet annat än aldra högst en succés d ’ es1ime?
Af brist p&amp; expositionslokal?
Nej, därför att den mest lifskrafiiga fraktionen af Sveriges konstnärer förklarat sig ej ämna deltaga i de expositioner, hvilka akademien anordnat.
Denna fraktion hade samtidigt sin exposition nere hos Blanch.
Den icke-officielt bundna allmänheten jämförde.
.. och dömde ...
Det är ju uppenbara humbugen, detta som säges i kgl.
propositionen!
Det fick likväl sägas utan opposition.
Först då frågan om de 385,000 anmälde sig utanför riksdagens dörr och oför-töfradt ville in, så började ett par tidningar draga öronen åt sig, medan de öfriga (de flesta) tidningarna talade fosterländska ord om en fosterländsk konst, hvars väl eller ve berodde på de 385,000.
De hvilka önskade frågan mera utredd och bättre formulerad, befunnos vara trångbröstade intransigenter samt antagligen äfren moraliskt dåliga människor, hvilket en hvars motparti ju plägar vara.
I pressen höjdes ett par ropande röster.
Doktor Karl War-burg i Göteborg skref rent ut att en hvar som önskade den svenska konstens väl, borde hoppas att de 385,000 denna gång ej måtte bli beviljade, därför att frågan ej var tillräckligt utredd, och därför att beviljandet af den ansenliga summan i all Bnndt förnufts namn borde vara förenad med ett och annat vilkor.
Men hvem hörde på det örat?
I riksdagen kom vid diskussionen omedelbart fosterlandet på tapeten, då man ej kunde yttra sig i sak.
Gudarne vete, om ej äfven moralen och den onda tidsandan voro uppe och spökade!
Åtminstone talade en upplyst talare, (hvilkcn visade sig mycket inne i frågan) om det franska inflytandet inom konsten (åh, det är så man kan få ondt i ... hm, ursäkta!
), som skulle motarbetas genom att kgl.
akademien finge sina 385,000.
Samma värde talare reducerade behändigt det hela till frågan, huruvida vi skulle ega en konst eller ej.Hvar och en som önskade en konst, borde rösta för kgl.
maj: ts förslag, sade han.
Det var hr Hngo Tham, som sade t, — en ovanlig kännare och älskare af fosterländsk konst; bör ej glömmas vid tillsättandet af inköpsnämd för Nationalmusei inköp nästa Hr.
Trots andra mera klentrogne talares yttranden gingo de 385,000 lyckligen igenom.
Glädjen vardt stor.
Inom artistlägret lär det i parentes sagdt varit uppror i afseende på denna fråga.
Resolutioner och reservationer, dem vi ej ha att fösta oss vid, ty konstnärerna ha bland andra fel det, att ej vara det minsta diplomatiskt anlagda.
De böra för öfrigt enligt gamle Goethe » bilden * aber * nichi reden *.
Förhålla de sig tysta och beskedliga, kanna de fl bäde medaljer och annat klingande ur kgl.
akademiens kassask&amp;p.
Blott de l&amp;ta ledningen öfvertagas och ostördt bibehållas af dem, som makten hafva.
Glädjen vardt emellertid stor.
Fram med bygnadsritningarna, herr professor 1 Hissa ned de fyra gamla gudinnorna fr&amp;n den fallftrdiga akademiens frontispis!
Låtom oss uppdraga åt Alfred Nyström, akademi * ens senast invalda ledamot (eller var det hedersledamot) att hugga nya gudinnor?
Kan han inte sätta upp sitt famösa jättemonument öfver svenska skalder utanföre huset?
Med en obetydlig förändring af ansikten och attribut (palett, mejsel, vinkelhake i stället för pappersrulle och gåspenna) kan det föreställa ett monument öfver akademiens v&amp;rdare, den svenska konstens professorer och beskyddare.
Glädjen var likväl blandad.
Hvarför skall det finnas stridiga sinnen, när man vill sä bra ordna allt och återställa friden?
Hvad är det för ena som opponerat sig?
Det var junftgot uppträde i det s&amp; kallade konstnärsförbundet — nej, i den så kallade konstnärsklubben — nå, det kan vara sak samma?
Det var frågan om ett hus, ett gemensamt hus för utställningar, ett hus, som artisterna skulle ega?
N&amp;, nu fl de ju sitt hus, vi bygga det och de fl komina som våra gäster osh ställa ut sina taflor.
Ä ’ de ioke nöjda då?
Vi ska fastställa några för omständigheterna lämpliga stadgar och vilkor, liksom vi senast gjorde, när expositionen i Köpenhamn var i görningen, Nej, det är sä rätt, d&amp; ville de inte vara medt de stridiga sinnena (fast de kommo med till slut ändå), då sade de ... ja, hvem kan minnas hvad de säga .. .1 De heta ju opponenter, det är förargligt folk, de äro inte att lita på.Hvilka var det na som motsatte sig de 385,000 lyckligen beviljade?
— — Ett par af dem ha hederslegionen och medaljer, första klassens medalj, grande médaillé d ’ honneor.
Men den ha de inte fått hemma inte!
Do ha utställning som bftst hos Blanch ...
Nåja, de fl komma och utställa med oss.
Ecklesiastikministern gaf ju ett halft löfte om att de hädanefter ska fä välja jurymän, — hvar utställare skall fl en röst, alldeles som i Piria — aUt blir som i Paris.
Kan man tänka sig större frihet?
Deras eget hus blir onödigt, det kan gå upp i rök!
Nn är det vi som ska öfvertaga ledarskapet.
Nu beror det en * dast på dem, om vi ska fä skrifva menighet och vänskap&gt; i guld-bokstäfver på det nya huset vid Yasabron.
Ha de inte sammangaddat sig att inte deltaga uti våra utställningar med mindre än att akademien reformerar sig?
Nå, de fl väl ge sig till tåls.
De ä ’ så spridda, så många olika vi) jor, de ska bli gamla och fä lust att sätta sig.
I vårt sällskap fä de sitta i bekväma fätöjjer ...
Skämt å part och ironi desslikes!
Svenska konsten är blott i ett hänseende att lyckönska till den goda vinsten af de 385,000 på lotteriet på Riddarholmen, som den nu verkligen fär en expositionslokal uppbygd inom kortare tid än hvad kunnat ske, i fall konstnärerna ensamma skulle åstadkommit bygnadsmedel.
Som bekant är af tidningarne ha de på sina lotterier samlat ett 70,000-tal kronor och de ämnade nu dra till med ett ytterligare stort lotteri.
Nu blir emellertid expositionshuset upp-fördt, deras arbete förutan.
akademien är att lyckönska härtill, liksom äfven till nytt hus för skolorna, äfven om dessas lokaler ej äro så dåliga, aom sagdt blifvit.
Konstnärer af guds nåde ha utarbetat sig både i dessa förtalade ritsalar och i fullt ut lika » otidsenliga » atelierer utomlands.
Ventilation och godt utrymme äro goda egenskaper hos ett skolrum, men i en konstskola beror det hufvudsakliga ej dirpå utan på andan, som i skolan råder.
Hvad beträffar utrymmet, så vore det kanske väl, om detta vore något mindre i nämda läroverk.
Det blir verkligen snart så mioga artister, att de äta upp hvarandra, sedan de först trängt ihjäl hvarandra i vår trånga konBtvärld.Egl.
akademien är äfven (det är min äsikt) att lyckönska till stormen, som iörts upp inom pressen och inom artistklubbar-ne, innan anslaget kom fram för riksdagen.
Yttrandena, artiklarna, grälet ha visat huru landet ligger.
Det gäller för de styrande att ha det i minne att en stor del af artisterna äro föga nöjde med att de 385,000 gingo i akademiens kassaskåp, därför att de anse att akademiens närmaste uppgift vore en reorganisation af sig själf, därför att de fannit sig ha orsak att anse sättet för användandet af de stora sammor, staten ärligen anslår till de sköna konsters värd och förvaltning, mindre lämpligt, därför att de ej anse akademien lämplig att öfvertaga (eller försöka öfVertaga) ledningen af konstangelägenheterna, något som i sanning vore mera otidsenligt än de nuvarande skolrummen kunna sägas vara *.
Vore man sangviniker, hade man nu klart för sig, att kgl.
akademien efter denna seger, som dess parti finner stor, skall finna sig föranlåten att slå in på reformvägen och att det ej blott skall blifva dess hus, som blir nytt, utan att den gamla lefnadströtta hastom ten skall i den nya bygnaden få vika platsen för en ny och ung rödlufva.
Det sägs att det inom akademien finnes ett frisinnadt parti.
Man hör likväl aldrig att det uträttar något.
Denna strid (för resten ett kuriöst kapitel i den kuriösa historien om oppositionens gång och akademiens dåsighet) skall kanske (det är däri dess möjliga nytta kommer att bestå) rent af tvinga akademien till tillmötesgående i fråga om utställnings-principerna.
Statsrådet Wennerberg har i detta fall offentligen halft lofvat liberalitet.
Striden har visat hvad artisterna vilja, de ibland dem Bom ha någon vilja.
Men i andra afseenden lär akademien förblifva hvad den varit och fortsätta att » skynda långsamt » fram på sina mycket omordade reformers väg.
Det är därför man har så föga att hoppas af de 385,000, på hvilka konstens väl eller ve berodde — inför riksdagen.
Chéret.
* Det vore angefar som om ßvenska akademien appträdde forklarande sig ämna öfvertaga ledningen af den svenska literaturutvecklingen!
Beds anm.Operabesök i Stockholm.
Charles KJerulf *.
Stockholmsoperan residerar i ett gammalt palats, som i den allra närmaste framtiden skall rifvas och lemna plats for ett nytt operahus.
Denna opera har stora traditioner, såsom det ju ock anstår hufvudstaden i Sverige, sångens forlofvade land — detta land, hvilket, som hvart barn vet, är lika be-römdt for sina » nordiska näktergalar * som Athen for sina ugglor.
Icke blott af detta skäl, for venerationens skull, är ett besök i det gamla operahuset af intresse.
Den mera materiela omständigheten, att akustiken i den gamla salen är rent af häpnadsväckande god, att den svenska operan i och for sig är en specialitet, och dessutom att den just nu for ögonblicket befinner sig på ett ganska pikant öfvergångsstadium — allt detta gör, att man der kan inhemta erfarenhetsrön om intryck, som man icke hemma i Kjöbenhavn har tillfälle till.
Det är icke bara ett tomt ord, att sveuskarne — och härvidlag särskildt Stockholmarne — hysa en naturlig och uppriktig kärlek till sång och tonkonst.
Det visade sig bäst, då deras opera med ingången af förra säsongen skulle till att sjelf tjena sitt bröd.
Regeringen hade tagit sin hand ifrån den, af statsinstitutionen hade blifvit ett privat foretag.
Hon^
* Charles Kjerulf, den framstående danske skriftställaren och tonsättaren, gästade for någon tid sedan vår hufvudstad.
Sina intryck från den srenska operan har han nedskrifvit i en artikel, som inom Danmarks teaterkretsar lär väckt mycket uppseende.
Och för svenske läsare torde det icke minst vara utaf intresse att böra ett uttalande öfver våra opera-förhållanden från en af nordens insigtsfullaste musikbedömare.
- 4skulle nu lefva — eller dö — af publikens nåd ocli barm-hertighet *.
De flesta skakade på hufvudet vid detta perspektiv, men slutet på visan blef, att operan icke blott lefde som privatföretag, utan till och med lefde superbt.
Då säsongen var slut, hade operascenen, som annars i urminnes tider
— ja, kanske alltid — hade laborerat med ansenliga skulder, nu lemnat ett öfverskott på bortåt en 50,000 kr.
Conrad Nordqvist var mannen att frambringa detta mirakulösa resultat.
Han, operans dittills varande kapellmästare, hade vedervågat det dristiga, ja dumdristiga, sade de flesta, experimentet att öfvertaga operan for egen räkning, då regeringen indrog statsunderstödet, och han vann icke blott till hälften, hans seger blef fullständig.
Och att så skulle ske, det forstår den lätt, som känner Nordqvist.
Han är lika förträfflig som kapellmästare och teaterchef.
En musikauktoritet med en sällsynt stor fond af både teoretiska och praktiska kunskaper, en utpräglad scenens man, med en alldeles ovanlig förmåga att kunna styra och leda det oroliga teaterfolket och till allt detta är han insigtsfull administratör.
Hela hans personlighet är ett mönster for en teatersuverän: lugn och kallblodig, på samma gång han är energisk och liflig
— älskvärd, hänsynsfull och — lika mot alla, men på samma gång oryggligt sträng och myndig.
Hemligheten i hans » trollkonster » består dels i hans nyss-namda personliga egenskaper, dels i den följdriktiga planmes-sighet och flit i arbetet, som han genast vid sitt tillträde till chefskapet lät införa och deu han sedermera stadigt har vidmakthållit.
Änskönt personalen vid operan ingalunda är synnerligen stor, är det nu där så inrättadt, att man samtidigt inöfvar två operor med olika krafter utan att derfor råka i kollision med sjelfva foreställningarne.
En stor hjelp har Nordqvist härvidlag haft i sin andre kapellmästare, den jämförelsevis unge Richard Henmbcrg, som med stor skicklighet forenar flere af sin lärares och mästares egenskaper.
Hur mycket det arbetas vid denna opera det visar sig bäst af spellistan från fjolårets säsong.
Där gåfvos icke mindre