Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser henne nödig, derföre, att om man skulle finna för godt, åt en person öfverlemna rättigheten att försälja bränvin pä flere utskänkningsställen, eller på alla, såsom man somligstädes öfverlemnat åt bolag att öfvertaga bränvins-utskänkningen för hela staden: så skulle man möjligen anse sig dertill förhindrad, i fall försäljningsrätten vore bunden vid personen och icke vid stället.
Jag anhåller fördenskull, att R. o. Ad. måtte, med frångående af sitt förra beslut, antaga det af Frih.
Raab framställda förslaget.
Den siste värde talaren har sagt, att hvad Frih.
Raab föreslagit endast innebure en redaktionsförändring, men hvilken vöre' nyttig, derför att den medgåfve ett annat beslut vid en följande §.
Jag vill icke inlåta mig i den frågan, huruvida denna förändring är behöflig för att kunna fatta det beslut vid den följande §:n, som de båda talarne förordat.
Hvad som emellertid är säkert är att, om den nu ifrågavar:de §:n icke medgifver ett sådant beslut, men deremot Frih.
Raabs förslag gör det, så måste äfven i detta en förändring i sak åsyftas, hvilken jag motsätter mig.
Följden deraf, att R. o.
Ad. icke skulle rätta ordalagen i 7:de §:n, i fall Ståndet, såsom jag hoppas, antager 10:de §:n, blifver ingen annan, än den, att vederbörande, som skola tillämpa författningen, komma att göra det efter behag, emedan ordalagen i dessa §§:r icke fullt öfverensstämma med hvarandra, ehuru författningens mening naturligtvis måste vara att tillämpning skall allestädes vara lika.
Frih. Raal):
Här är i sanning icke fråga om någon ändring i sak, utan blott om att ändra ordet ”deras” till försäljnings-slällenas, och således att det skall åligga vederbörande att, i st. f. personernas antal, upgifva ställenas.
Detta åstadkommer ingen annan förändring, än att föreskrifterna i 7:de och 10:de §§:ne icke komma att strida mot hvarandra, och jag får fördenskull anhålla, att föredragningen af ifrågavande 7:de §:s 2:dra mom. måtte upskjutas till dess man hinner till 10:de §:n.
I motsats till Gr. Lagerbjelke, finnér jag den af Frih.
Raab föreslagna förändring uti ifrågarar:de § ingalunda innebära någon förändring i sak eller medföra den ringaste förändring deruti. §:n handlar om huru många försäljningsställen, sorn pröfvas nödiga i stad, och det är detta, som bör i §:n uttryckas, men alldeles icke om det är Per eller Pål eller huru många personer, som ega att idka utskänkning.
Skulle man bibehålla den redaktion af §:n, som här finnes, vore det tvert emot Utsk:s och R. o. Ad:s åsyftan, att i 13 H. 3 34 Den 4 Oktober f. m händelse i en stad el t bolag funnes, hvilket öfverlagd hela bränvins-ulskänkningen, della skill le, på grund af den nya förfaltn.
, komma att uphöra, och att vederbönde, som önska hålla krognäring, skulle, med åberopande af denna §, kunna påslå att det vore förbjudet att stifta bolag för bedrifvande af dylik rörelse.
Sådant kan emellertid aldrig hafva varit meningen, utan tvertora vore det önskligt om man inrymde sådana ordalag i förf., alt dylika bolag kunde bildas; ty derigenom skulle säkert ordning och skick komma att iakttagas vid'krogrörelses idkande, hvilket beklagligtvis nu icke är händelsen, dä många personer befatta sig dermed.
Jag tillstyrker således för min del, att Frih.
Raabs förslag måtte antagas, alldenstund det icke innebär någon förändring i sak, men väl en förbättring i redaktionen.
Hvad beträffar den förra delen afg:ns andra afdelning, så är det visserligen tillbörligt, alt Särskildta Utsk:s ledamöter inom Ståndet fästa upmärksamheten på det betydliga misstag, som blifvit begånget.
Då ett sådant sig yppat, torde det tillåtas mig att, såsom ledamot af ExpeditmsUtsk., uplysa, det Chefen för Ulsk:s tryckeri-afdelning erbjudit sig att få läsa korrektur på delta Betänk., men alt detta erbjudande icke vunnit afseende.
Det synes således vidlåda Särskildta Utsk. ett dubbelt förbiseende, nemi. dels vid upsältningen och dels vid korrigeringen under tryckningen; men då motiverna så tydligt ådagalägga den rätta meningen, kan, efter min öfvertygelse, något hinder icke förefinnas för ExpeditmsUtsk. alt, vid uppställningen af det underd. skrifvelse-förslaget, iakttaga och rätta det begångna förbiseendet samt således utesluta de oriktigt influtna orden; men det blifver emellertid alltid af värde för Utsk., om ett eller flere af Stånden i förväg fästa upmärksamheten derpå, och jag kan således, för min del, ej annat än tillstyrka, dpt den af Frih.
Raab föreslagna uteslutningen blifver af R. o.
Hvad åter momentets sednare del vidkommer, nödgas jag instämma med Gr.
Lagerbjelke deruti, att en förändring i sak måtte vara afsedd med Frih.
Raabs förslag; ty eljest hade man icke behöft ingå i dediduion ej blott af hvad som vore menadt, men äfven af hvad som vore fördelaktigast o. s. v. Jag bestrider visserligen icke den stora fördel i sak, som skulle härflyta genom ett bifall till hvad Frih. Raab, Hr von Hartmansdorff m. fl. föreslagit; men jag kan lika litel under sådana förhållanden förbise den dervid mötande formella betänklighet, hvaruppå Gr.
Lagerbjelke fästat vår upmärksamhet.
Jag ber derföre att, till förmedlande af dessa svårigheter, få hemställa, det R. o. Ad. behagade antaga den af Utsk. föreslagna ordalydelse, med det tillägg att, efter ordet ”deras”, måtte bifogas .orden : ”äfvensom försäljningsställenas”.
Genom ett så beskaffadt tillägg, skall man icke kunna säga, att R. o. Ad. brutit mot sitt redan fattade belut, och man skulle jemväl tillfredsställa deras åsigter, som Den 4 Oktober f. m. anse en hufvudsaklig omständighet härutinnan vara förbisedd, och som således deruti önska rättelse.
Hela påföljden blefve den, att man visserligen blefve så mycket vidlyftigare, som på två ord, d. v. s. i högst obetydlig mån, men icke dessto mindre förenade båda parternas stridiga åsigter; och någon svårighet torde dessutom icke i det praktiska för vederbönde upstå, att upgifva så väl personernas som försäljnings-ställenas antal.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsamt, att Hr Gr. o. Landtm, behagade framställa proposition på bifall till ett så beskaffad! tillägg, som jag nu haft äran föreslå.
Lagerbjelke: R. o. Ad. har enl. min åsigt viddetta tillfälle icke rättighet alt afvika från Utsk:s förslag; nien om R. o.
Ad. äfven ägde en sådan rättighet, vore ett begagnande deraf fullkomligt onödigt.
Ty äfven om jag antager, att R. o. Ad. skulle för sin del framdeles vilja bifalla Ulsk:s förslag, som angar möjliggörandet af stiftandet af bolag för bränvinsförsäljning, hvilket jag anser vara ganska riktigt, så lägger denna § deremot intet hinder.
Här står ju: ”1 sammanhang dermed, och sedan Stadens Äldste hörde blifvit, skall Magistraten till K.
Ref:de afgifva utlåtande, huruvida derjemte rättighet att då idka minuthandel med eller_ utskänkning af bränvin må andra personer tilldelas” etc.
Är nu fråga om ett bolag, så lärer väl detta bolag bestå af menniskor, och då kan väl icke nekas att dessa ”andra personer” kunna vara det eller det bolaget, lika litet som det lärer vara Magistraten förvägradt att, derföre att det står ”andra personer”, tilldela en person berörde rättighet.
Jag kan således icke finna att i detta stadgande ligger det ringaste hinder emot öfverlemnande! åt ett bolag af utskänkningsrätten, hvarföre jag, då jag anser hvarje förändring i §:n olaglig, ånyo anhåller om bifall dertill.
Är fråga om ett bolag: så kan Gr.
Lagerbjelkes anmärkn. vara riklig; ty ett sådant består af flere personer.
Men då fråga deremot kan upkomma om en person, som allena öfverlagd försäljningen, men vill begagna flere försäljningsställen, så kan det omlvistas huruvida det må vara honom tillåtet.
Skulle emellertid Hr Gr. o.
Landtm, anse det vara Ståndet grundlagsenligen förmenadt att i detta hänseende ändra ordalagen: så är det förgäfves att vi härom orda.
Jag anhåller derföre, att Hr Gr. o. Landtm, behagade förklara sin mening.
I annan händelse och om R. o. Ad. skulle hysa betänkligheter vid ifrågavande moments antagande, anhåller jag att afgörandet måtte upskjutas intill dess 10 §:n föredrages.
Hr Gr. o. Landm. yttrade: att han, då Hr von Hartmansdorff önskat, att hän skulle uttrycka sin mening, huruvida Ståndet nu kan fatta beslut, skiljaktigt från hvad Ståndet förut beslutat, utan att Utsk. gifvit anledning dertill, finge yttra den 3* 36 Den 4 Oktober f. m. mening, att han trodde Ståndet, enl. 53:dje §:n Riksd.Ordmn, icke kunna uprifva sådana beslut
Ståndet förut fattat, utan att det skedde på Utsk:s hemställan.
Här hade Utsk. instämt i H. o.
Ad:s beslut och framstält detsamma äfven till de öfriga Ståndens bifall, och om R. o. Ad., på en sådan hemställan af Utsk. kunde ändra det beslut, Utsk. godkänt, skulle, äfven om 2:ne andra Stånd instämde i R. o. Adis af Utsk. förordade beslut, icke något beslut stå fast, utan Utsk. blifva föranlåtet att inkomma med nytt Betänkande i ämnet; hvarföre Hr Gr. o.
Landtm, trodde att icke något förändradt beslut af R. o. Ad. kunde fattas i sådane §§, der R. o. Ad. förut fattat af Utsk. godkända definitiva beslut.
Jag är i hnfvudsaken förekommen genom Hr Gr. o.
Landtnns förklaring.
Jag anser nemi. att då R. o. Ad. icke genom någon framställning från Ulsk. fått anledn. att frånträda sitt förut fattade beslut, så mäste det stå fast dervid, till dess någon inbjudning ankommer från de andra Stånden, men som någon sådan ännu icke aflålits, anser jag, i likhet med Gr.
Lagerbjelke,*att R. o. Ad. f. n. är förhindradt att besluta någon förändring i det en .gång fattade beslutet.
Jag anser för öfrigt att §:ns nuvande lydelse alldeles icke lägger något hinder i vägen för R. o. Ad. att bifalla 2:dra mom. i 10:de §:n.
Ty om förhållandet skulle vara sådant, att i en stad ett bolag ville öfvertaga ulminuterings-rätten, så lärer väl Magistraten komma att bos K. M:s Béfide anmäla, att ett bolag bildat sig för att på så och sä många utskänknings-ställen i de eller de trakterna af staden försälja bränvin.
Detta bolag anses som en persona moralis, och i alla fall, om det skulle anses tvetydigt, huruvida alla deruti deltagande personer skulle upgifvas, så kan ju sådant ske.
Men äfven om detta icke skulle vara tillräckligt tydligt, så återstår ju i 3:dje mom. alt K.. M:s Befide deruti eger fatta beslut.
Det är således i sista hand beroende af K. M:s Befide alt besluta om tilldelande af utminuteringsrätten.
Man har deremot lagt ett binder i vägen för K. M:s Befides beslutande-rätt i detta fall, i så måtto, att K. M:s Befide icke får öfverskrida det antal, som blifvit beslutadt, och således, huru man vänder frågan, kan man icke lagligen fatta något beslut, som medför förändring i §:ns ordalydelse.
Jag tillstyrker fördenskull, att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra beslut, alrahelst som derigenom intet hinder ligger för att bringa lOide §:ns 2:dra mom. i öfverensstämmelse med den ifrågavande §:n.
Afven om jag måste underkasta mig den åsigt, som bär vill göra sig gällande, nemi. att R. o. Ad., eller något annat RiksStånd, skulle vara förhindradt att ändra något af sina föregående beslut, genom en förändrad ordställning deruti, då Utsk. icke derom gjort hemställan, kan jag dock icke underlåta att finna, att den tolkning af §:n, som jag gjort, är den riktiga.
Det står visserligen i 53:dje §:n R.O.:
”Ej må något mål till slutligt afgörande företagas förr, än Landtm, eller Talman först Den .4 Oktober f. m. 37 inhemta!, huruvida Ståndet anser öfverläggningen fulländad, hvarefter propos. justerad framställes.”
Det är således föreskrift vet, att man icke får »skrida till beslut förr än öfverläggningen blifvit förklarad slutad.
Men denna föreskrift afser blott den ordning, som bör iakttagas, då ett mål till slutligt afgörande förekommer och då diskussionen blifvit afslutad, samt stadgar att Ståndet då skall vara tvunget att endast med ja eller nej afgöra frågan, och icke genom någon diskussion pröfva beslutet.
En helt annan sak är deremot, om de särskilda Stånden fattat olika beslut och Utsk. inkommit med ett sammanjemkningsförslag; äro då Stånden förhindrade från hvarje möjlighet att deruti göra en ändring, äfven om de funne alt ett misstag blifvit begånget, eller att Utsk. icke fästat behörigt afseende vid de framställda anmärkmne?
Sådan kan icke grundlagens mening vara.
I afseende på sak ber jag att få fästa upmärksamheten på ett misstag, som under diskussionen blifvit begånget.
Herrarne hafva fästat sig vid 10:de §:ns 2:dra morn.; deruti står tydligt att bolag få bildas, och derom har jag icke talat; de hindras också icke genom den ifrågavar:de ordslällningen.
Men i Usta mom. af 10:de §:n står att: ”Magistraten ege att, efter Slädens Äldstes hörande, bestämma, 0111 flere rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt.” Således är det Magistraten, som är bemyndigad att på en gång utbjuda 8 till 10 krogar åt en person, om den så finner för godt.
Huru slår det deremot i 7:de §:n?
Jo der står, att antalet af krogar skall förut vara bestämdt.
Detta blir en motsägelse; ty är antalet af näringsidkare bestämdt, så kan det icke hvarken minskas eller ökas.
Jag tror icke att det är lämpligt att bibehålla så olika föreskrifter; men jag anser dock saken icke vara af synnerlig våda.
M:t har utan tvifvel, då han utfärdar författningen, rättighet alt ändra ordalagen, så att den ena §:n icke blir ett omtuggande af den andra, hvilket skulle inträffa äfven om Frih.
Cederströms eljest välvilliga förslag skulle antagas; ty jag fruktar att Frih.
Cederström ansett, att det var bolaget, som jag åsyftat, då jag framställde mitt förslag.
Emellertid hemställer jag om icke R. o. Ad. behagade upskjuta pröfningen af detta förslag till dess 10:de §:n blifvit afgjod.
Då, till följd af Hr Gr. o. Landtm:» afgifna förklaring, det är afgjordt, att någon förändring icke får beslutas, kan jag icke förstå, hvartill det skall tjena att upskjuta afgörandet af denna § till ett sednare tillfälle, då R. o. Ad. i alla fall är bundet af sitt föreg:de beslut.
Jag anhåller derföre att vi nu mätte afgöra saken.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han, då numera ingen talare begärt ordet och innan propos. framstäldes i saken, finge hemställa om R. o. Ad. behagade upskjuta pröfningen af 7:de §:ns! 2:dra morn. tills R. o. Ad. fattat beslut om 10:de §:u. 38 Den 4 Oktober f. nt.
Nej, jemte ett elier annat
Ja, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Landtm, framstälde sedermera, att, i afseende på ifrågavande morn., Frih.
Raab först anmärkt det tryckfel, som förekom i Utsk:s förslag, nemi. att orden ”efter beräkning af det kannetal bränvin, som genom minuthandel, och det, sora genom utskänkning må anses komma att under försäljningsåret i staden föryttras” icke blifvit uteslutne, ehuru de enl.
Utsk:s motivering bordt utgå, så att dess förslag blefve fullkomligt öfverensstämmande med det beslut R. o. Ad. fattat; att, Frih.
Raab vidare föreslagit den förändring, att, i st. f. orden ”upgifva deras antal” skulle införas orden ”föreslå försäljnings-ställenas antal”, samt att de sedermera förekommande orden ”hvarje försäljningsställe” måtte utbytas emot orden ”hvarje sådant”; att Frih.
Cederström - föreslagit att efter orden ”upgifva deras” skulle införas ”äfvensom försäljningställenas”; samt att, enl. den förklaring
Hr Gr. o. Landtm, nyss afgifvit, han ansåge R. o. Ad., under de omständigheter, som nu förekomma, eller att Ulsk. förordat det beslut R. o. Ad. förut fattat, icke kunna göra ändring deri, och således, derest icke någon ledamot yrkade alt Ståndets mening derom må inheralas, annan propos. ej komme att framställas, än att lägga Utsk:s yttrande om ifrågavande mom. till handlingarne.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. behagade, med iakttagande af den rättelse, som af det anmärkta tryckfelet påkallades, eller med vidblifvande af Ståndets förut fattade beslut, lägga Utsk:s yttrande om delta mom. till handlingarne, lemnade R. o. Ad. dertill sitt bifall. 9:de punkten, ang:dc § 7. mom. 3.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, uplyst att R, o. Ad. uti ifrågavande mom. beslutat den__ förändring att, i 'st. f. orden ”hvarom Magistraten och stadens Äldste äro ense”, skulle införas ”hvilket Magistraten eller stadens Äldste tillstyrkt”, yttrade Frih.
I anseende till den svårighet, som skall upstå för de ifrågavande myndigheterna, att afgöra hvad som menas med ordet "ense", emedan somliga förklara det på ett sätt, andra på ett annat, anhåller jag, att R. o. Ad., med vidblifvande af sitt förra beslut, måtte antaga följande ordställning, nemi. ”hvilket Magistraten eller stadens Äldste tillstyrkt.'’'
Raab, och anhåller att få med honom instämma.
Uppå härefter framstäld propos. fann R. o. Ad. för godt att, med vidblifvande af sitt förut fattade beslut, lägga Utsk:s yttrande lill handlingarne.
10:de punklen, ang:de §§:na S och 9.
Den 4 Oktober f. nj. 39 litte punkten, ang:de § 10.
Frih, Raab: Jag skulle tro, att, då ärendet förra gången behandlades, R. o. Ad. uteslöt orden: ”Magistraten ege att, efter stadens äldstes börande, bestämma om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt.” Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att R. o. Ad. hade för ifrågavar:de § antagit den i Frih.
Raabs reservation och nu af Utsk. föreslagna lydelse, dock med uteslutande af följande period: ”Magistraten ege att, efter stadens äldstes hörande, bestämma om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt.” Frih. Raab: R. o. Ad. beslutade förra gången, att följande mellanmening skulle ur §:n utgå: ”Magistraten egaatt, efter stadens äldstes hörande, bestämma, om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt”, och denna mening uteslöts också, så framt jag ej alltför mycket irrar mig.
Som nu R. o. Ad. vidblifvit sitt beslut i 7:de §:n, återstår således ingen annan utväg, än att jemväl vidblifva det i afseende å förevar:de § fattade beslut.
Ehuru jag visserligen anser, att §:n, genom uteslutandet af berörde mellanmening, blir sämre, tror jag likväl, att kouseqvensen fordrar, att icke frångå det förra beslutet.
Ehuru jag yttrat den mening, att den af Frih.
Raab föreslagna förändring i 7:de §:ns 2:dra mom. endast hade afseende på redaktionen och således, såsom icke åsyftande någon förändring i sak, borde antagas, kan jag dock icke deraf, att R. o. Ad. beslöt att vidblifva sin mening, rör:de samma §:s lydelse, sådan den var, då R. o. Ad. första gången behandlade den, draga den slutföljden, att man borde borttaga den af Frih.
Raab uplästa mellanmeningen i 10:de §:n, såsom nödvändigt för att ställa denna § i konformitet med den 7:de. Jag tror, att ifrågavande §, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen, är både ändamålsenlig och af den beskaffenhet, att, med en någorlunda fri tolkning af 7:de §:n, den icke lägger hinder i vägen för vederbörrde att låta på auktion utropa försäljnings-rättigheten, vare sig på en gång eller särskildt.
Denna mellanmening är, efter min öfvertygelse, af bogsta vigt och bör qvarstå, emedan städernas styrelser derigenom komma i tillfälle alt kunna åt ett bolag öfverlåta rättighet att utskänka bränvin, och det för så högt pris, som man kan påräkna att erhålla af flera personer, sorn få sig denna rättighet tillerkänd.
Dessutom är det medel, som här är föreslaget för rättighets erhållande, ganska lämpligt, enär man derigenom kan uträkna, huruvida den högsta afgiften skall kunna upkomma.
Man ser nemi., i synnerhet vid arrendeauktioner, der flera hemmansdelar äro i fråga, att dessa hemmansdelar först utbjudas hvar för sig och sedermera hela egendomen i klump, för att på sådant sätt kunna uträkna det högsta anbudet.
Så kan äfven tillgå vid utbjudandet af utskänknings - Den 4 Oktober f nt. rättigheten i en stad; och finner Magistraten de särskilda anbuden sammanlagda gifva större inkomst, än ett enda, så antagas naturligtvis de förra, hvaremot, om motsatsen inträffar, Magistraten antager det af en enskild person eller ett bolag gjorda anbudet.
Jag kan fördenskull icke finna annat, än att R. o. Ad. bör antaga §:n, med den mellanmening, som deruti finnes intagen, och jag gör det jemväl på den grund, att jag vill hoppas, det K. M., vid författnrns pröfning, skall bringa den 7:de §:n i öfverensstämmelse med den 10:de, men icke tvertom, emedan derigenom ett nyttigt ändamål skulle förfelas.i Gr.
För min del anser jag visserligen, att R. o. Ad., genom vidblifvandet af sitt vid 7:de §:n förra gången fattade beslut, är förhindrad alt antaga den 10:de, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen; men då den ifrågavar:de mellanmeningen icke är af hvarken någon vigt eller nytta, enär Magistraten, enl. 2:dra mom. i nämnde §, ändock är i tillfälle att, om bolag bildar sig, med detsamma öfverenskomma om utskänknings-rättens öfverlåtande, så finner jag denna mellanmening kunna utan skada bortgå, och jag finner det desto mera, som Magistraten i allt fall har pröfningsrätten öfver anbuden.
Då för öfrigt R. o. Ad. fattade sitt beslut öfver denna § efter en längre öfverläggning, och då uteslöt ifrågavande mellanmening, samt enär några särdeles bindande skäl icke blifvit andragna, hvarföre R. o. Ad; skulle frångå detta beslut, vågar jag anhålla, det Ståndet behagade vidblifva detsamma.
Om jag kunde hoppas, att den fria tolkning af författn:n skulle ega rum, som Hr Printzensköld förmodat, skulle jag önska, att ifrågavande mening blefve bibehållen.
Jag hade sjelf föreslagit densamma i min reservation till förra Retänk., och jag kan icke neka, ali den ju icke skulle hafva nytta med sig, emedan det vid många tillfällen skulle kunna vara fördelaktigt i en stad, att åt ett mindre, antal redbara personer kunna öfverlåta berörde rättighet; men då genom borttagandet af denna mellanmening R. o. Ad. endast utöfvar en handling af konseqvens, kan jag, lika med Gr.
Lagerbjelke, icke underlåta att yrka, det R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förra gången fattade beslut, hvilket jag också anser bäst öfverensstämma med Ståndets värdighet.
Hr Hjärn e: Jag anser, för min del, att den ifrågavande mellanmeningen är af ingen vigt.
Det har redan af en talare blifvit uplyst, att, om den står der eller icke, så är det likgiltigt, och jag kan ingalunda finna, att Magistrat derigenom är förhindrad, att utropa kroglägenhet åt en eller flere.
Här slår detta visserligen sorn en tillåtelse för Magistraten; men det finnes likväl ingenstädes förbjudet, att, i fall sådant finnes lämpligare, alla kroglägenheterna inom en stad kunna innefattas i ett upbud, eller också, i motsatt fall, hvar och en för sig utropas.
Jag kan således, så vidt jag förstår, icke inse, att denna mellanmening är behöflig.
Ben 4 Oktober f. m. 41 Hvad deremot beträffar Frih.
Raabs yttrande, att han anser berörde mening böra utgå derföre, att 10:de§:n eljest icke kommer att öfverensstämma med den 7:de, så beklagar jag, alt han gjort ett sådant medgifvande.
Ty, ehuru jag, på sätt jag nyss nämnt, anser denna mening obehöflig, önskar jag likväl, att R. o. Ad. mätte bifalla §:n, sådan den af Utsk. blifvit föreslagen; och jag gör detta derföre, att jag både inom och utom Utsk. haft tillfälle öfvertyga mig om, alt den skall blifva antagen af de öfriga Stånden.
Dä dessutom frågan är af så ringa, måhända ingen vigt, tror jag, att man genom ett bifall till §:n åtminstone kan vinna det ändamål, att icke alltför mycket pröfva Utsk:s skarpsinnighet i att upgöra ett jemkningsförslag, som ofta nog faller sig ganska svårt.
Jag anhåller fördenskull, att R. o. Ad. måtte pröfva, huruvida icke denna mellanmening är alldeles oskadlig, och om den icke, såsom sådan, bör bibehållas.
Jag anser, för min del, den ifrågavar:de mellanmeningens borttagande vara likgiltigt.
Om en person inropar alla utskänknings-ställeha i stad, så kan han, efter min öfvertygelse, göra det med större fördel, både för staden och sig sjelf, än i annan händelse är möjligt.
Jag har, under den tid, jag förvaltade ett Landshöfdinge-embete, sett exempel på, huruledes handtverkare, vid entreprenad-auktion å allmänna arbeten, till den grad täflat och i förtreten underbjudit hvarandra, att ett arbete, som var värdt tio R:dr, gjordes för en.
När det är fråga om stora summor, händer det, att den, som öfverdrifvit sina anbud, gör bankrutt, och att staden således icke får den inkomst han påräknat. §:n bör således, efter min tanka, qvarstå oförändrad.
Om det är R. o. Ad. eller något annat Stånd värdigt, alt, när det begått ett misstag eller förhastande, icke vika derifrån, på det att man ej måtte falla i sjelfmotsägelse, så har jag icke begrepp om hvad värdighet är.