Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IX:o 40, i anledn. af väckt motion, om förändring i sättet för lumpsamling.
Polheim:
Jag får vördsammast anhålla det R. o. Ad. behagade afslå det nu upplästa betänk.
Vid denna riksdag har till Ekon.Utsk. inkommit åtskilliga motioner, åsyftande att genom föreslagna inskränkningar uti den rätt, att under kringresande i landet verkslälla uppköp af diverse saker, som hittills varit medgifven för ätskillige personer, under namn af lumpsamlare, glasförare, hästhandlare och flera, förekomma det ofog, som af dessa personer skall i landsorterne föröfvas.
Jag vill visst icke bestrida det dylikt ofog kan hafva ägt rum; men jag har likväl trott att de anmärkte missbruken kunnat förekommas om gällande författningar behörigen efterlefvats.
Dessutom mäste jag såsom en inkonseqvens å Utsk:s sida anmärka, att Utsk. föreslagit inskränkningar endast i fråga om lumpsamlare, men icke om de andra ofvannämnde personerne.
De förra hafva dock det företräde, framför de öfrige, att de, genom sitt kringresande och uppköpande för pappersbrukens räkning af lumpor, bereda en stor lättnad för denna ganska vigtiga fabriksnäring.
Slutligen har jag icke kunnat förbise, att den nu föreslagna inskränkningen, i afseende på pappersbruksägares rättighet att låta genom särskildta kringresande personer uppköpa sitt råämne, står i strid med den handelsfrihet, som genom 1846 års författning blifvit Svenska folket medgifven.
Derföre hade Utsk., i och Den S Mars f. m.
S0 med detsamma motionerne i ämnet blifvit tillstyrkte, jemväl bordt föreslå R.
M. anhålla om npphäfvande af den §. i handels-ordn:n, sorn medgifver handelsfrihet för medborgare i allmänhet.
Desse äro grunderna för mitt yrkande af afslag å betänk.
Då jag begärt ordet för att anhålla om bifall till Ekon.Utsk:s förevar, betänk., ber jag att i korthet få redogöra för det förhållande som ledt Utsk. till det slut, hvaruti det stannat, för så vidt skälen derföre skulle anses icke uti sjelfva betänk, nog tydligen ådagalagde.
Efter det K. com.-colhm., på grund af K.
M:s nåd. skrifvelse d. 20 Januari 1824, d. 9 Febr. samma år utfärdat en kungörelse, innefattande nu gällande sladganden i ämnet, hafva vid alla påföljande riksdagar motioner blifvit väckte, hvaruti äskats npphäfvande af berörde kungörelse samt i stället föreslagits andra stadganden med syftning att förekomma eller åtminstone minska anmärkta olägenheter.
Vid verkställigheten af sagde författning, har man icke kunnat undgå att finna, det till missbruks förekommande föreskrifne kontroller varit af egenskap att endast med största svårighet kunna pä ett tillfredsställande sätt uppfyllas.
Deri föreskrifves bland annat, att K. befrde icke må utfärda pass åt lumpsamlare till kringvandring, med mindre än att de äro af god fräjd.
Betyg derom skall meddelas af vederbör, presterskap.
Huru kan väl denna auktoritet med full sakkännedom meddela sådane betyg om personer, som under åratal kringstryka riket, och ofta kunna på aflägse orter begå förseelser, hvarom presterskapet i deras hemort icke äger någon kännedom?
Då likväl någon bestämd förbrytelse eller något anmärkn:svärdt emot dessa personer icke blifvit hos vederbör, anmäldt, äger presterskapet ju icke rätt att vägra betyg om fräjd.
Af detta enkla, exempelvis anförda förhållande visar det sig, huru föga gagneliga i verkligheten de föreskrifne kontrollerne varit.
Derjemte uppgifves det af personer, som synas äga full sakkännedom, att lumpsamlarne under sina vandringar kringsprida osedlighet; hvarförutan de plottra på allmogen öfverflödiga och onyttiga saker, dem de i utbyte mot lumpor till liqvid erbjuda.
Det är egentligen från allmogen, som klagomål i detta afseende försports.
Vid sisth riksd. väcktes jemväl motion i ämnet af landsten i Christianstad, Ilr von Rosen, i anseende till de oordningar, som inom hans län i berörde hänseende yppat sig.
På grund af allt delta, har Utsk:s majoritet trott, att då 1824 års merberörde kungörelse icke uppfyllde det dermed åsyftade ändamål, man borde vidtaga något steg, som kunde på ett mera verksamt sätt afhjelpa de anmärkta missbruken.
Jag medgifver visserligen att dylika missbruk jemväl må förefinnas bland glasförare och s. k. skojare, och att man äfven ägt någon anledn. stadga inskränkning i deras nu ägande rätt att kringvandra, så vida icke särskilda omständigheter väckt betänkligheter mot dylik åtgärd; men dels kan jag icke inse att R.
St., derföre att Utsk. icke föreslagit något i afseende på desse sistnämnde, skulle anse sig förhindrade alt i fråga om lumpsamlare vidtaga nödvändiga åtgärder; dels är det ock en väsendtlig skilnad emellan den skada, som lumpsamlarnes kringstrykande förorsakar, och den 90 Den 8 Mars f: m. sorn de mera fåtaliga glasförarne m, fl. kunnat åstadkomma.
Jag anhåller derföre, att 11. o Ad. ville, med behjertande af desse och öfriga i Utsk:s betänk, anförda skäl, lemna sitt bifall till dess förevar. betänk.
Inom Utsk. har jag reserverat mig emot ifrägav. betänk., och anhåller derföre i fullföljd deraf att R. o. Ad. ville afslå detsamma.
Jag anser detta betänk, vara godtyckligt och orättvist.
För det närvar, finnas kontroller stadgade, som, ifall de efterlefvas, efter min öfvertygelse äro fullt tillräckliga att förekomma de olägenheter, lumpsamlarnes rätt att kringvandra möjligen må kunna åstadkomma.
Utsk. bar visserligen sagt att dylika olägenheter skulle existera, men något egentligt bevis derföre är hvarken af Utsk., eller någon af motionärerne anfördt.
Man borde väl annars tro, att 0111 så stora missbruk vid nämnde rättighets utöfvande inom riket ägt rum, sora man förespeglat, någon lumpsamlare derföre blifvit tilltalad.
SA vidt jag känner, har likväl något sådant fall hittills icke inträffat.
Afven, med antagande deraf, att de anmärkta olägenheterne verkligen ägt rum, anser jag dem dock icke vara af beskaffenhet, att man derföre borde förbjuda lumpsamlare att fortfarande såsom hittills resa kring landet.
Utsk. således hafva gått tillväga i en oriktig ordning.
Om Utsk. ansett de nu föreskrifna kontrollerne icke göra tillfyllest, borde det hafva föreslagit deras skärpande; men att vilja borttaga missbruket på det sätt, att man borttager allt bruk, är något för mycket orättvist.
Derföre att en och annan felar, bör väl icke alla de öfri ge, som icke felat, beröfvas sin rätt.
Och det mätte väl vara en genom den sednaste näringsförfattningen utvidgad och bekräftad rättighet för hvarje välfräjdad Svensk man, att. få resa omkring och på ett ställe uppköpa samt pä ett annat försälja hvilka varor han behagar.
Cederström, Claes Rudolf, har påstått att presterskapet skulle vara nödsakadt att alltid på begäran lemna fräjdebevis, och att, i händelse något brott eller något klandervärdt icke blifvit emot den ifrågakomne personen anmärkt, presten skulle vara skyldig alt gifva honom bevis om god fräjd.
Detta tror jag icke vara enligt med verkliga förhållandet.
Jag förmodar nemi., att om individens fräjd icke är för presten så väl känd, att han anser sig kunna lemna honom bevis om oklanderligt uppförande, han då, sin pligt likmätigt, i det äskade beviset införer något yttrande om att personens fräjd är under så eller så lång tidrymd för bevisets utgifvare ”okänd”.
Om man nu betraktar saken från pappersbruksägare^ sida, så måste man inse obilligheten deraf, att beröfva honom ett lofligt sätt att skaffa sig för hans fabrikation nödiga rudimaterier.
Det skulle verka ganska menligt på denna numera ganska betydliga närings gren, om dess idkare tvingades att för lumpornes anskaffande hålla sig ombud i hvarje socken.
Dessutom skulle det mycket fruktade kringresandet derigenom alldeles icke upphöra, emedan bruksägarne naturligtvis måste skicka personer till de särskilda socknarne för att afhemta de der uppköpta lumporne.
Detta sätt skulle naturligtvis
Den 8 Mars f. m. 91 förorsaka honom mycket mera besvär och kostnad än det närvar., hvarigenom näringen naturligtvis skulle lida.
Vid föreg:de riksd. väcktes äfven en motion i samma syftning, ehuru likväl icke till den utsträckning som Utsk. nu gifvit åt frågan.
St. afslogo då all förändring af gällande författningar i ämnet, och jag hoppas att Utsk:s nu förevar, betänk, matte få samma öde.
Cederström, Ja k.:
Utsk. har uti delta betänk, föreslagit R.
M. begära upphäfvande af comm.collegii kungörelse af d. 9 Febr. 1824 samt att i stället skulle föreskrifvas det lumpor borde samlas inom hvarje socken af någon derstädes boende person.
Om man nu förutsatte bifall härtill från R.
St:s och sedermera från K.
M:s sida, hvad blefve väl då följden af ett så beskaffadt påbud?
Jo visserligen den, att om någon inom socknen boende person ville dermed sig befatta, så blefve den der befintliga säljbara lumpen på ett ställe samlad.
Men hvad nytta hade väl samhället deraf?
Naturligtvis ingen, såvida händelsevis ett pappersbruk icke funnes derstädes.
Således mäste ju den samlade lumpen af någon dertill af bruksidkare!! utsedd person afhemtas.
Men detta tyckes Utsk. icke hafva begripit.
Vid sådant förhållande måste man ju ändå tillåta en kringresande klass af lumpsamlare, som resa från socken till socken och samla lump.
Jag måste säga, att jag håller de värde reservanterne räkning för det de skiljt. sig från Ulsk:s majoritet i förevar, fråga.
Efter min öfvertygelse skulle Utsk:s förslag icke lända till båtnad för samhället i det hela, och ännu mindre för pappersfabrikationen enskildt; en näringsgren, som på de sednare åren gått så framåt, att Vi numera icke behöfva köpa papper utifrån, utan tvertom kunna till utlandet aflåta värt öfverflöd i det afseendet.
Om man nu lade hinder i vägen för lumpens samlande inom landet, fruktar jag att bruksidkarne skulle nödgas förskaffa sig sin rudimateria utifrån, hvilket för icke längesedan var fallet, och det till betydliga qvantitetcr.
Detta vore dock en riksförlust.
Frih. Cederström, C. R., har anklagat presterskapet att hafva lemnat vanfräjdade personer bevis om god fräjd.
Han säger nemi., att presten är skyldig att lemna fräjdebevis åt hvarje person, som anmäler sig såsom lumpsamlare.
Men om presten icke skulle känna hans fräjd, så faller det af sig sjelf, att han i beviset sätter: fröjden okänd.
Gör han det ej, så står han derföre i ansvar.
Att en person, sorn varit straffad för stöld, anmäler sig hos presterskapet och erhåller ett bevis om god fräjd, lärer väl aldrig hafva inträffat; dertill äro vederbör, alltför försigtige.
Jag anhåller om afslag på Utsk:s betänk.
Jag anhåller att med några ord fä besvara de inkast, som emot min sednaste framställning blifvit gjorde.
Gyldenstolpe har bland annat sagt, att det för pappersbruksidkaren skulle medföra allt för stor kostnad, om han blefve ålagd att på annat sätt, än nu äger rum, låta ihopsamla sitt råämne.
Men jag hemställer om detta skulle blifva förhållandet.
Mig synes det vara klart, att man utan ökad, åtminstone med obetydligt ökad kostnad skulle få sina lumpor, om de ihopsamlades af 62 Den 8 Mars f. m. särskilde ombud inom socknarne eller inom vissa distrikter, jemfördt med hvad för det närvar, utgifves åt de utskickade.
Det fanns tillförene en författning, som vid ansvar ålade rikets innebyggare att vid efterfrågan utlemna sina lumpor åt pappersbrukens lumpsamlare.
Denna författning är visserligen för längesedan upphäfven; men kännedom derom har, säges det, icke spridt sig öfverallt, utan troligen finnes det ännu manga ställen, der allmogen fortfarande anser sig vara skyldig aflemna sin lump.
I alla händelser, ifall lumpsamlaren pockar på sin förmenta rätt, såsom ofta lärer händt, och den hemsökte nekar, uppstår ju lätteligen stora obehag, huru trätan än må slutas; Man ger stundom vika, endast för att få husfred, fastän man tror eller vet sig hafva rätten på sin sida.
Sådane målningar afliöras åtminstone frän allmogens sida.
Tillförlitlige personer af andra
Stånd hafva deri instämt.
Detta syntes Utsk. värdt att behjerta.
Frih. Jakob Cederström har yttrat, att de, som skulle afhemta de inom distrikten samlade lumporne, vore att anse lika med de nu vanliga lumpsamlare.
Del tror jag dock beror på ett misstag; ty det mätte väl vara skillnad emellan att resa omkring och samla lump i gårdarne eller att blott afhemta den från ett bestämdt ställe, och derpå föra den direkte till pappersbruket.
Med dessa sednare botman, efter min tanka, väl icke befara samma olägenheter, som med de förre.
Frih:n har vidare sagt, att man alldeles icke behöfver frukta för att presterskapet skall utgifva obehöriga fräjdebevis, enär vidrigt förfarande är ansvar underkastadt.
Jag har icke heller sagt annat.
Men jag har trott att presterskapet icke alltid kan känna de personers fräjd, som om bevis sig anmäla, i det man likväl icke anser sig berättigad, att i prestbeviset inrycka sina tvifvelsmål om en persons goda uppförande, då han måhända i sin ort ej uppfört sig annorlunda än tillbörligt; och detta påstående vidhåller jag fortfarande.
Dessutom är här icke så mycket fråga om hvad man egentligen kallar vanfräjdade personer, eller sådane som begått ett eller annat brott, utan om sådane vanartige personer, som med tiggeri och ofta med hot och pock besvära den om sina rättigheter mindre underkunniga allmogen.
Gyldenstolpe har anmärkt, att Utsk. icke skulle bestyrkt de förhållanden det uppgifvit.
Mig förefaller detta besynnerligt; ty om så vore, skulle Utsk. väl vara skyldigt att t. ex. med utdr. ur domböcker uppgifva och styrka enskilda fakta, dem ledamöterne till stöd för sin öfvertygelse kunna äga att enskildt erinra sig?
Sådant skulle leda till en onödig och olämplig vidlyftighet.
Den allmänna meningen inom de särskilda RiksStm, torde jemväl vid afgörandet här göra tillfyllest.
De som hafva denna öfvertygelse, torde på grund deraf få yrka den nu gällande författningens utbytande emot en lämpligare.
De åter, som äro af motsatt tanke, behöfva naturligtvis icke rätta sig derefter.
Mig synes omständigheterna kräfva någon åtgärd i den rigtning som Utsk. föreslagit, och jag ser ej för närvar, någon lämpligare utväg, än som i dess förslag innehålles.
Hr Fåh ricus, Olof Immanuel:
Lika med flereföreg:de talare, kan jag icke gilla hvad Utsk. i förevar, betänk, föreslagit.
Jag Den- 8 Mars f. m. 93 lemnar i sitt falla värde det motiv som derföre legat till grund, eller att de missbruk, lumpsamlare föröfvat, allmänt blifvit föremål för klagan och påkalla rättelse.
Jag vill icke bestrida att sådane ägt rum; men om man vill förebygga dem, bör man deremot söka andra korrektiver än dem Utsk. nu föreslagit.
De inskränkningar, Utsk. påyrkat, skulle verka särdeles hämmande för papperstillverkningen här i landet.
Det är nemi. klart, att råämnet för papperstillverkningen i sådant fall skulle blifva fördyradt, och i samma mån äfven fabrikatet.
Derigenom äfventyrade man lätteligen, att i stället att man hittills kunnat exportera icke obetydliga qvantiteter papper, man kunde komma i behof att importera denna vara.
Ett sådant förhållande tror jag icke vore att eftersträfva, och på dessa samt de flere skäl andre talare anfört, anhåller jag om afslag å Utsk:s betänk.
Det förefaller mig som om de, som varit med om förevar, betänk., deruti velat uttala en protest emot de nya näringsförfattningarne.
Hvad tanke man än må hafva om dessa författningars lämplighet, så synes det mig som om man icke uti enstaka fall bör söka åstadkomma en förändring i de uti berörde författningar uttalade principer.
För min del är jag ock öfvertygad, att man icke skulle lyckas att, på grund af Utsk:s ifrågavar. tillstyrkande, få af K.
M. medgifven en inskränkning uti den rätt, som numera tillkommer hvarje Svensk medborgare, så länge K. bef:de, på sätt nu är förhållandet, äro skyldige att lemna pass åt alla s. k. välfräjdade och äfven straffade personer, som kunna vilja kringstryka landet i akt och mening att utöfva någon loflig näring, eller ock blott för att passa på tillfället att på olofligt sätt skaffa sig förtjenst.
Vid sådant förhållande, kan jag icke inse något skäl, hvarföre man skulle beröfva lumpsamlaren det lofliga yrket; följden kunde ju deraf blifva, att han sloge sig på olofliga näringsfång.
Dessutom äro dessa personer af större vigt för pappersfabrikationen, än mängden föreställer sig.
Jag tror derföre att, så länge man har brist på denna vara och flere pappersbruk nödgas skaffa sig sitt förråd utifrån, bör man snarare söka uppmuntra, än inskränka detta näringsfång.
Förslaget alt bruksägarne borde åläggas hålla sig kommissionärer i landsorterne, kan jag icke gilla, emedan ett sådant åliggande skulle vara allt för betungande för dem.
Deraf kunde ock uppkomma åtskilliga tvister emellan särskilde bruksidkare, hvilka gjorde anspråk på en och samma persons verksamhet.
På dessa grunder instämmer jag med dem, som yrkat afslag å förevar. betänk.
Hr Hammarberg, Carl Axel:
Såsom min reservation utvisar, har jag i denna fråga hört till minoriteten inom Utsk.
Flere föreg:de talare hafva redan uttryckt de åsigter, jag velat omnämna, hvadan jag kan vara ganska kort.
Det förefaller mig högst besynnerligt, att Utsk. vill föreslå R.
St. att stifta lagar om huru pappersbruksidkare skola samla sitt behof af lumpor.
Det sätt som derföre föreslagits, är dessutom alldeles overkställbar!. 1 det län, der jag bor, finnas 8 sådana bruk.
Om nu dessa skulle i de särskilde socknarne antaga hvar sin kommissionär, så blefve ju följden deraf myc - 94 Den 8 Mars f. m. ket trassel samt kollisioner emellan bruksidkarne.
För öfrigt anser jag det vara olämpligt och skadligt, att lägga dylika band, som de föreslagne, på en näring, som i de sednare åren allt mer och mer gått framåt.
Tillverkningen i Sverige af papper uppgår för det närvar. till ett värde af omkring 1 million r:dr b:co, hvaraf j exporteras.
Hittills har bruken icke inom landet kunnat få hela sitt behof af råämne.
Ett af de största pappersbruken, Klippan i Skåne, får en stor del af sitt förråd af lumpor frän de Danska öarne.
Om då Utsk:s förslag nu går igenom, och jemväl bifalles af K. M., så blefve idkarne af denna näring satte i förlägenhet om hvar de skulle få sitt råämne.
De nödgades då med stor kostnad hemta det utifrån.
Frih. C. R.
Cederström har påstått, att presterskapet icke skulle kunna med full visshet känna lumpsamlarnes fräjd.
Jag får dervid erinra, att förpassningen endast gäller för 3 månader i sender, hvarunder lumpsamlarne vandra omkring.
Skulle under den tiden något straffvärdt begås af den förpassade, lärer vederbör, icke underlåta att derom underrätta presterskapet.
Dessutom åligger det pappersbruksägaren att inom December månad hvarje år till K. befrde insända förteckning på de personer, han för det följande året ämnar att såsom lumpsamlare använda, hvilka då förses med prestbetyg samt förpassning.
Då synes det mig som om alla möjliga mått och steg voro vidlagne till förekommande af de oordningar, som här äro öfverklagade.
Man har vidare framhållit den skada och den förargelse, som desse lumpsamlare under sitt kringresande förorsaka medelst tiggeri och obehörigt kringstrykande.
Detta måtte väl numera vara förekommit genom 1846 års faltigvårdsstadga.
Man har vidare anmärkt, att personer antagas, som icke äro fullt arbetsföra.
Detta är sannt, men det har jag ansett just vara en fördel för samhället, emedan dessa eljest, hvar i sin hemort, skulle falla fattigvården till last.
På dessa och de ytterligare grunder jag redan i min reservation framställt, anhåller jag vördsammast, att R. o. Ad. behagade afslå Utsk:s förevar, betänk.
På de talares anföranden, hvilka yrkat afslag å Ekon.Ulsk:s nu förevar, betänk., synes det mig, som om något misstag skulle råda om Utsk:s verkliga mening.
Utsk. har alldeles icke ifrågasatt något förbud för lumpors uppköpande, utan endast föreslagit att pass icke måtte hädanefter meddelas lumpsamlare att kringresa hela riket.
Utsk. har endast afsett alt den särskildta klass af kringvandrande medborgare, som nu finnes, derigenom skulle upphöra, hvilken klass eljest allt mer och mer skulle föröka sig och numera komma i större sällskaper, åtföljde af qvinnor och barn, som besvära allmogen med ett oblygt tiggeri.
Comm.- collegii merberörde kungörelse af d. 9 Febr.
1824 föreskrifver visserligen flere kontroller till förekommande af missbruk, såsom t. ex. att lumpsamlaren skall resa ensam; att han innan pass honom meddelas skall vara försedd med bevis om god fräjd och vara hos bruksidkaren mantalsskrifven.
Detta sista stadgande lärer likväl, efter hvad jag hört, sällan iakttagas.
Den siste värde talaren yttrade sjelf i Utsk., att det skulle medföra allt för stora olägenheter för Den 8 Mars f. m. 95 pappersbruks-idkarne om de nödsakades alt hos sig skattskrifva alla sina lumpsamlare.
Han medgaf således derigenom sjelf, att författningen icke efterlefdes.
Lika litet iakttages den föreskriften, att lumpsamlaren skall resa ensam.
Vanligen är lian åtföljd af hustru och barn, mången gång äfven af föräldrar och syskon, ja t. o. m. af mera aflägsna slägtingar.
Det är visserligen sannt, alt dessa personer då medfölja utan pass; men dels verkar allmänna medlidandet, dels också det besvär, som deraf blefve en följd, att man icke vill taga någon strängare åtgärd emot desse försvarslöse personer, eller låta häkta dem och föra dem till länshäktet eller närmaste kronobetjent.
Hellre söker man så godt man kan förnöja dem och att på det sättet blifva dem qvitt.
Härigenom uppvexer en generation, som blifver liksom en särskild nomadstam inom samhället; och att sedligheten hos folket derpå icke vinner, torde vara klart utan bevis.
Hvar och en som bor på landet, känner åtminstone lill huru dermed verkligen sig förhåller.
Man invänder härvid, att detta skall förebyggas genom ordentliga fräjdebevis.
Men huru skall väl presterskapet hålla reda på individernes fräjd, dä de hafva rätt att kringstryka hela landet, och då, såsom i Utsk. uppgafs, pappersbruksägare i Skåne sända sina lumpsamlare ända upp till Norrland.
Blifva de under tiden lagförde och dömde för brott, åligger det visserligen domstolen att derom lemna vederbör, underrättelse, men innan den kommev presterskapet i lumpsamlarens hemort till handa, kan han flere gånger hafva fått förnyadt betyg om god fräjd, pä grund af hans föreg:de vandel.
Då Utsk., sjsom sagdt är, alldeles icke föreslagit något förbud för lumpors uppsamlande, utan endast att pass för sådant ändamål icke måtte utfärdas, sä är, enligt min öfvertygelse, den nya handelsordmn och dess föreskrifter på intet vis för nära trädd.
Dessutom har Utsk. liemtat det hufvudsakligaste skälet för sitt tillstyrkande från sjelfva coniin.collegii meranämnde kungörelse, der det mot slutet säges, att K. bef:de årligen skulle uppmana ägarne af pappersbruken att förskaffa sig inom socknarne eller pasloraterne bosatte lumpsamlare.
Nu tyckte
Utsk. att då en sådan uppmaning under 24 års tid ägt rum, det icke kunde vara för tidigt att genom en författning ålägga vederbör, såsom en skyldighet, hvad som hittills berott på deras fria vilja.
Ytterligare stöd för denna sin åsigt hemtade Utsk. deraf, att en ledamot inom Utsk. upplyste, att en pappersbruksägare i hans hemort vidtagit denna åtgärd, hvaraf följden blifvit, att denne efter 3 års förlopp fått mera lumpor än han behöfde, så att han nödgats kontramandera en del leveranser.
Det tyckes vara naturligt att samma förhållande öfverallt bör inträffa.
Ty allt efter som lumporne tillkomma, kunna de aflemnas på särskildta ställen i socknarne och del emot kontant betalning.
Såsom nu tillgår, skall man vänta till dess att lumpsamlaren kommer oeh denne är sällan försedd med penningar, utan i stället medföra' han kryddor, nålar m. m., hvilket allt icke lemnar säljaren någon reel valuta för sin vara, eller uppmuntrar honom att förvara sina lumpor.
Någon gång medförer lumpsamlaren t. o. m. skadliga och farliga varor, såsom arsenik.
Jag hyser således den öfvertygelsen, att det vore både bättre för Sfi Den 8 Mars f. m. samhället och fördelaktigare för pappersbruksägaren om saken så ställdes, som Utsk. föreslagit.
Man har vidare anmärkt, att den utkomna nya lösdrifvareförordmn samt den nya fattigvärdsstadgan skulle förekomma de missbruk man här omtalat.
Dessa författningar föreskrifva visserligen kontroller i detta hänseende; men många af dem äro af beskaffenhet att icke någonsin kunna begagnas.
Jag vill endast nämna den omständigheten, att om en lumpsamlare blir beträdd med tiggeri, så må han häktas och lill sin hemort återsändas.
Men hur skall detta kunna bevisas.
Sällan äro andra dervid närvar., än husbonden och hans tjenstefolk, hvilka icke få villna om hvad husbonden rörer.