Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och verlden hade trott honom!
En blåsig
November-eftermiddag kom Max in på operakaféet, han gick långsamt hän mot det vanliga hörnet för att se efter om någon var kommen ännu.
Jo, Josef satt der redan med sin kaffekopp framför sig.
»God dag», nickade Max.
»God dag», svarade Josef.
Max slog sig ner och fick också en kaffekopp.
Josef satt orörlig och tyst som en indisk afgud och stirrade framför sig, medan han då och då drog ett bloss af sin cigarr.
Han hade ett magert ansigte med ett par vackra, kloka ögon under en väl formad panna; men det fans något sjukligt i detta ansigte, något på samma gång nervöst och förstenadt; det såg ut, som hade det aldrig varit ungt.
Josef var den unga literaturens kvidande barn.
Han skref dikter — bleka foster af sjuka nerver, klagande accord i moll med dissonnanser, som skuro i öronen på den stora hopen.
Han hade kommit till Stockholm under kvarstads-striden, då han helt plötsligt rest ifrån sin gradual-afhandling vid universitetet för att anmäla sig till tjenstgöring under den fladdrande frihetsfanan.
Men det lyckades honom icke att slå rot i hufvudstaden; han hade ingen förmåga att kila sig fram.
»Hvad har du funnit på i dag?» frågade Max.
»Ingenting.»
»Det är alldeles som jag.»
Max bröt den:
»Vet du, att det är en minnesdag i dag?»
»Jo visst!
Årsdagen af juryns frikännande dom.
Frihetens morgonrodnad!»
Josef satt och stirrade begrundande på sin kaffekopp.
Han var alltid fåordig, och i dag var han det nästan mer än vanligt.
»Det har allt gått åtskilligt nedåt backe se’n dess», sade han till sist.
»Jo, åtskilligt», instämde Max med öfvertygelse.
»Det hade varit bättre om han blifvit dömd.»
»Hvem vet?
Sämre kunde det åtminstone aldrig ha blifvit.»
Der kom Ansjovisen, lefnadsglad, med frisk färg i ansigtet efter en intagen bättre middag.
»God dag Rosenprinsen!
God dag Josef!
Ni har tomt i dag vid bordet.
Jag tror jag slår mig ner hos er en gång, för omvexlings skull.
— Pst! Vaktmästare! kaffe och grön chartreuse!
Riktigt giftig!»
»Nå — hur har ni det, gossar?» vände han sig till de två, sedan han satt sig bekvämt till rätta i en stol.
»Ni ser malätna ut.
Ska’ ni ha en chartreuse?»
»Tack, Ansjovis lille, inte för mig», sade Max. »Du är alltid så frikostig.»
»Mot dig kommer jag alltid att vara det, Rosenprins.
Det är så skönt att få visa sig frikostig» — han tog upp sitt cigarretui och bjöd: »Ska’ det vara en cigarr?
Nej, du röker inte heller förstås!
Nå, Josef? Jaså, du har.
Och du tycker inte om att stoppa i fickan.
- Godt!
Jag ska’ komma i håg dig.
Jag ska’ alltid bjuda dig på cigarr hädanefter — när jag ser, du har.»
Ansjovisen smuttade på sitt kaffe, serverade sig ett glas likör och tömde det i ett enda drag.
»Ni ä’ några underliga djur i alla fall», smackade han.
»På sätt och vis högaktar jag er, fast jag tycker ni ä’ några idioter.»
»Är du i predikohumör igen, borde du ha satt dig vid ett annat bord», sade Max.
»Åh skräp!
Ni gör ju sjelf inte annat än predikar.
Skulle ni då inte tåla att höra?
Det lekte ett godmodigt småleende under Josefs mustascher.
»Jo vars», sade han.
»Gå på du.
Det är uppfriskande att höra ungdomen; vi börja bli gamla, vi.»
»Jaha!
Och ni har aldrig varit unga, stackars gubbar.
Ungdomen är glädjens tid — njutningens, lyckans, kärlekens!
Hvad har den varit för er?
Ett evigt omtuggande af gamla tankar — mensklighetens lifsfrågor, gu’ bevars! — vackra tankar, erkännes! hatten af för det som är stort — men hvad har ni uträttat, mina herrar?
Peka på en enda framgång, som ni vunnit och om hvilken ni kan säga: detta har jag köpt; priset var en glädjelös ungdom, men resultatet är priset värdt.»
»Hvar har den ynglingen lärt så mycken djupsinnighet», vände sig Max spefullt till Josef. Men Josef såg allvarsam ut, som vanligt.
»Ansjovisen har allt rätt», sade han tankfullt; derpå mildrades uttrycket i hans ansigte: »Men låt oss peka på Ansjovisens djupsinne och säga: resultatet är priset värdt.»
Den vändningen hade Ansjovisen icke väntat sig.
Han såg en smula flat ut.
Men han fann sig snart: »Skål på dig, skald.
Du är allt den styfvaste ändå af hela bundten.
Men just derför borde du gå i kloster».
»Tycker du?»
Erkännande?
Tror du, att folk af sig sjelf ska’ komma och erkänna det, som ligger öfver deras nivå?
När ni inte eger makt att trumfa det in i skallen på dem!»
»Det tycks ju ha gått i dig i alla fall, Ansjovis lille», sade Max. »Så allt hopp kan väl inte vara ute.»
Anfallet parerades af Ansjovisen med en öfverlägsen värdighet.
»Vi tala inte om de bildade och upplyste», sade han.
»Det är de stora massorna, som skräna.
Vi aristokrater, af högern som venstern, vi tiga vi.
Vi äro för skeptiska att gå i elden.
Derför är det otacksamt att skrifva för oss.»
Josef såg fundersam ut.
»Du är allt en underlig fisk», sade han.
»Javisst», instämde Max. »Skinn och benfri.» — Fastän han unnade Josef allt godt, kände han sig en smula nervös vid Ansjovisens öfverströmmande eloger öfver vännen.
»Säg mig», sade Josef, i det han böjde sig framåt mot Ansjovisen, »är det egentligen någonting i verlden, som du vill?»
»Ack ja!- En mängd saker.
Äta godt, dricka godt, vara hyggligt klädd och älskad af vackra flickor — — ska’ jag räkna upp mer?»
Max hånlog: »Skön själs bekännelse!»
»En ärlig själs bekännelse! skulle du säga.
För — handen på hjertat — allt det der vill också du.»
»Nåja — men något mer också.»
»Likaså jag!
Jag vill avancera, stiga, vara nöjd med mig sjelf — alldeles som du.
Jag har bara valt motsatt väg — derför att jag tror den högra för lättare till målet.»
»Ja, den lär vara bekväm», sade Max.
»Inte mer än din.
Hvar väg har sina obehag.
Jag får tiga och vara hygglig, du kan ta munnen full; men idioterna ta hatten af för mig — det göra de inte för dig.»
»Det är den yngsta generationen, som talar», sade Max, vänd till Josef.
»Det är en upplyst karl», svarade denne.
»Han har inga ideal.
Men lifvet kommer att gestalta sig ljusare för honom, än det gjort för oss.»
»Jaha.
Det skall gestalta sig ljusare derför, att jag vill det.
Jag kan sätta in arbete och kraft för att nå mitt mål.
Det har ni aldrig kunnat, derför att ert mål sväfvade i skyarne.
Ansjovisen tömde sitt andra glas chartreuse och satte det häftigt på bordet.
»Det är ingen konst att nå sitt mål, när det bara är ett skrofmål», sade Max.
»Ingen konst!
Du store Melander!
Det säger dender samhällsförbättraren, som vet, att millioner menniskor gå under af brist på just det, som han så öfverlägset kallar ett skrofmål.
Men för resten, min vän, jag sätter verkligen mitt mål högre!
Tror du inte det fins arbete att taga i tu med för en upplyst menniska, som har krafter, derför att hon är mätt?
Hela jorden är ju full af de dödas ben.
Det gäller bara att vara praktisk, ifall man vill något här i verlden.
Det är just hvad ni aldrig varit, och derför går tiden ifrån er.
Hvad har ni uträttat, ni med all er goda vilja?
Litet ordskum, några romaner och dramer och novelletter — och så basta!
Inte så mycket som ett eget organ att trumfa alla era vackra tankar in i tiden.
Ni har lagt händerna i kors och sett på, hur schakalerna tagit alla era drömmar på entreprenad, besudlat dem och klistrat dem som etiketter på sina osnygga publikationer.
Hvad tror ni t. ex., att ordet radikal betecknar för en handlande eller pastorsadjunkt på landet?
Jo, det betecknar just hela det köpta följet, den svarta bohèmen, som bringar porträtt och lefnadsteckningar mot kontant erkänsla.
Det är de, som exploaterat det s. k. frisinnet, och ni har med korslagda händer sett på, hur de släpat alla vackra tankar i smutsen — — Nu ligger ni, som ni sjelf har bäddat — och nu vända schakalerna sig om och bita er i benen innan de luska vidare — —»
Ansjovisen hade hetsat upp sig och blifvit vältalig; det var den goda middagen, de goda vinerna, två glas likör och en god cigarr, som uträttat detta storverk.
Men nu sjönk han också makligt tillbaka i stolen och tände sin cigarr, som slocknat medan han talat.
Ansjovisen satt och drog bloss på bloss, medan han belåtet kisade på de andre två, som ingenting hade att svara.
Slutligen började ett småleende spela kring hans lefnadsglada mun, han böjde sig halft framåt och sade med en röst, som var mindre skrikande och mera känslig än den, han begagnade i hvardagslag: »Ser ni, derför är jag högerman och blir det i alla mina dar.
Men om era söner en gång i en framtid skulle finna på något käckt — en ungdomligt djerf tanke, som de oupplyste inte begripa och som de s. k. liberala bladen med fariseiskt hyckleri vända sig bort ifrån — — Ja, och om jag då är ledare af ett stort och mägtigt högerblad — låt gossarne då komma till mig!
Jag skall taga den djerfva tanken, frigöra den från dam och slagg och hålla den upp att gnistra i solen så det skall skära i ögonen på de liberale nattugglorna.»
Allteftersom han talade, hade han åter hetsat upp sig, och nu satt han som en slagfärdig stridstupp vid sin bordända och väntade på, att någon af de andre skulle taga upp handsken.
Men ingen af dem kände sig hågad.
»Det är den allra yngsta generationen, som talar», anmärkte Röde prinsen ånyo.
»Det fins allt en hel del sundt förnuft i hans predikan», sade Josef med sitt vanliga, djupsinniga uttryck.
»Nog ha vi varit energilösa och opraktiska, men, se, tiden — —»
Det var ordet, som stridstuppen väntat på, och han kastade sig strax öfver det:
»Javisst!
Tiden är ond; men det har den varit i alla tider.
Ni ville ha lyftning och luftning och ni slog era falska Apollo-hufven emot väggen.
Det var rätt åt er!
Ni skulle ha sett er för!
Poesien och konsten dö ut — kväfvas af fabriks- och ångmaskinsrök — derför ska’ man bli maskinist och inte författare.
Hvad är Zola emot Edison?
En mygga mot en örn!
Eller — hvad heter verldens mest berömde skald?
— Jag vet det inte, men jag vet, att han är en myra jemförd med Jay Gould, jernvägskungen, eller Bennet, tidningskungen.»
Ansjovisen serverade sig ett tredje glas chartreuse, lyfte det elegant mellan sina två fingrar och höll det upp emot de andre: »Derför, mina herrar», slutade han, »låtom oss upphöra att dikta och hugga friskt tag för att knoga den första millionen samman; de andra komma af sig sjelf.
Penningar är makt och adel och ära och välsignelse i evighet, amen!»
Predikan var slut.
Strax derefter troppade församlingen af i sällskap med presten.
Ute på gatan mötte de en bekant journalist, som kom emot dem med hastiga steg, helsade och ville stryka förbi.
Men Ansjovisen slog sin hand som en båtshake kring hans arm.
»Hör-nu-herrn!
Det här ser misstänkt ut.
Hva’ står på, efter det är så brådt?»
»Gamle Olsson har hängt sig ute i Lilljansskogen.
»Gamle Olsson?
Målaren?»
Jag kommer just derutifrån.
Förfärligt!
Och i bröstfickan fans ett öppet bref till kungen, deri han skrifver:
’På grafvens brädd beder jag Eders Majestät om skydd för den inhemska konsten’.
Han måtte ha varit knottrig, gubben!»
»Ja, kan man tänka sig!
Och en sådan inbiten protektionist» — det var alltjemt Ansjovisen, som förde ordet.
»He! he!» skrattade tidningsmannen.
»Men jag får ge mig i väg!
Han ska’ ha en lång, gentil dödsruna.
Farväl, farväl!» — han lyfte på hatten och for åstad, halfspringande.
De andre tre hade stannat under en gaslykta vid hörnet af Operagränd.
Ansjovisen började åter orera: »Herre Gud!
Gamle Olsson!
Ja, der ser ni!
Konsten dör ut!
Han var en hederspascha för resten — —»
Men nu hade de andre fått nog.
»God natt Ansjovis lille», sade Max.
»God natt, god natt!»
Ansjovisen tog en droska och rullade af utåt Östermalm.
De andre fortsatte vägen genom Kungsträdgården.
»Kände du gamle Olsson personligen?» frågade Josef.
»Hur’ dan var han?»
»En konstnär af gamla stammen — den som nu dör ut — det långa hårets och slokhattarnes generation.
Han bodde i Italien i många år, kom så hem och hade sin glansperiod, tills han blef öfverflyglad af de unga med deras moderna teknik.
En gammal romantiker, för hvilken konsten var något heligt och konstnären en gudarnes älskling — ett riktigt gammalt barn, men med en rörande kärlek till och tro på sin uppgift.»
Josef gick och stirrade i marken.
»Det är synd i alla fall», sade han till sist, »att det der ska’ dö ut — jag menar det skönhetssinne, som nu förkväfves af ånga och stenkolsrök.»
»Jag tror inte, det kan dö ut», sade Max varmt.
»Men striden är evig på jorden mellan barbarer och hellener.»
Ellen von Rosenbergs tillstånd hade under det sista året förvärrats, så att hon till sist måste intaga sängen.
De klimatiska förhållandena voro allt annat än goda; det blef en fuktig, råkall vinter utan sol.
Majoren såg med ängslan, hur krafterna sjönko, och hur sjukdomen grep omkring sig.
Kunde intet göras för att rädda henne!
Var Gud icke barmhertig.
Skulle han nu taga barnet ifrån honom, liksom han tagit modern för åtta år sedan.
Majoren kunde icke tro det.
Han visste så säkert, att Gud var barmhertig.
Den gamle provincialläkaren hemtades hvarje dag till Christinelund, och majoren bestormade honom så länge med yttringar af sin beklämning och sin feberaktiga oro, att doktorn till sist också förlorade besinningen.
Han visste icke, hvad han skulle taga sig till för att lugna denne far, som ångestfullt klängde alla sina förhoppningar fast vid hans konst, en konst, som härvidlag intet kunde uträtta.
Striden var hopplös från början; den kunde icke sluta mer än på ett enda sätt — litet förr eller litet senare, det var allt, hvad menniskomakt förmådde afgöra.
Så blef det med ens bestämdt, att Ellen, i sällskap med en sköterska, skulle resa till Meran.
Men derute märktes ingen förbättring, snarare tvärtom.
Krafterna sjönko, och en oemotståndlig hemlängtan grep henne.
Hon bestormade sin far med böner att få komma tillbaka, och han kunde till sist icke motstå dem.
Efter 6 månaders vistelse vid kurorten återkom hon till Christinelund i midten af April.
Den gamle läkaren skakade på hufvudet; denna oförsigtighet skulle icke aflöpa väl.
I början såg det likväl ut som om sjelfva medvetandet af att vara hos de sina verkat lugnande på hennes sinnesstämning och dämpande på sjelfva sjukdomen.
Hon kunde till och med gå uppe, stödd på en käpp.
Blek och mager var hon, kläderna hängde i veck omkring henne, och de tunna fingrarne skälfde nervöst kring käppens handtag; men öfver det vackra sjuka ansigtet låg ett uttryck af lugn.
Majoren kunde icke se hennes aftärda gestalt utan att få tårarne i ögonen.
Hon märkte det alltid och hon gjorde allt för att trösta.
»Jag blir riktigt fet», sade hon muntert.
»Jag måste lägga ut mina klädningar kring lifvet.»
Men doktorn, för hvilken majoren berättade det, betog honom alla illusioner; han hade nu uppgifvit hvarje förställning inför fadern.
Det måste ju komma nu — och det kom visst snarare än den gamle trodde.
Det var icke ur vägen att förbereda honom så smått.
»Hon tror, att hon blir fet, derfor att det käns, som om kläderna tryckte; men det kommer sig af, att hon är öm i kroppen — — och när bröstkorgen sjunker, vidgar sig midjan.»
Snart måste hon också intaga sängen, som enligt hennes önskan fick sin plats i moderns kabinett; och alla dörrar voro uppslagna i hela våningen, så att hon kunde se långt ut i salen och genom salens fönster, längst borta, skymta en glänsande liten fläck af sjön.
Skogen hade hon fått flyttad in i sjelfva sitt sjukrum: gröna granar, hvilkas doft var balsam för lungorna och hvilkas färg var en lisa för trötta ögon.
Den fjortonåriga systern vek nästan aldrig från Ellens sjukbädd.
Maria hade alltid omfattat sin äldre syster med en tillgifvenhet, som gränsade till dyrkan; och nu, när Ellen var svag och behöfde hennes hjelp, slog denna blyga tillgifvenhet ut, i den finkänsligaste omvårdnad, en omvårdnad så skygg, att patienten knappast märkte den och aldrig kände den tynga som en uppoffring.
Under sjukdomens gång hade Ellen ådagalagt en sinnesstyrka, som intet tycktes kunna rubba.
Hon smålog emot fadern, der hon låg, lyfte sin hand upp och smekte hans kind, när han oroligt lutade sig ner öfver henne.
»Det är bättre», sade hon.
Men ibland, om nätterna, hade hon svåra anfall af hosta, så svåra, att det såg ut som skulle de kväfva henne.
Då kommo fadern och systern smygande in till hennes säng; bleka och rådvilla sågo de, har hon led, pinade af sin egen maktlöshet stirrade de hvarandra in i ögonen, der den ene alltid läste samma ångestfulla fråga, som låg och rufvade inne i hans eget inre.
»Bry er inte om det», brukade hon då säga, så fort hon kunde få luft.
»Ni lider mer af att se på, än jag af att hosta.
Det gör mig så ondt om er.»
Obönhörligt skred sjukdomen framåt; den formfina, smidiga kvinnokroppen, som för kort tid sedan varit frisk och fyllig som en planta i bördig jordmån, vissnade bort och krympte samman dag från dag.
Och denna tilltagande magerhet pinade den sjuka.
Det var skönhetssinnet som led vid att skåda skönhetens tillintetgörelse, det var kanske en sista rest af kvinlig fåfänga, som höll i sig inför sjelfva tillintetgörelsens mysterium.
Ellen visste att hon snart skulle dö; det fans nog en liten gnista af lifsenergi, som då och då kom hoppet att blossa upp; men hon hade icke kraft att ånyo låta den upptaga kampen emot dödstanken.
Den kampen var så ofta utkämpad i hennes hjerna, den kom blott nerverna att svida efter spänningen, och den ledde aldrig till något resultat.
Resignation under det oundvikliga innebar frihet från att grubbla öfver möjligheter för och emot; och hon var trött af att grubbla.
Hon hade gjort upp sin räkning med lifvet — det lilla hon haft att göra upp.
Redan innan hon reste till Meran, hade hon skickat sin fästman ringen tillbaka.
Och löjtnant von Block hade insett, att detta var den enda riktiga lösningen af ett förhållande, som ingenting varit från början och som nu aldrig kunde bli mera, än det varit.
I början af Maj kom Max till Christinelund.
Då han första gången trädde in i rummet, der hon låg, kunde han icke beherska sig.
Han såg att hon skulle dö.
Det fans något i detta ansigte, som kom hans ögon att tåras; det var ett uttryck så själfullt, att det nästan bländade.
Så kunde blott en menniska se ut, som lidit sig trött och som vet, att hon står på tröskeln till den eviga hvilan.
Det fans ingenting af egoism i det ansigtet, ingenting af allt det, som finnes hos de menniskor, hvilka skola lefva; men dess uttryck af godhet var så starkt, att det tycktes stråla likt en ampel, upplyst inifrån.
Det stenkolssvarta håret var struket slätt öfver den bleka pannan med de fina blå ådrorna; de grå ögonen tycktes så onaturligt stora mot de infallna kinderna; de tunna händerna lågo som elfenben på det mörkröda sidentäcket.
»Så roligt att du kom», sade hon med ett leende.
Han drog en länstol fram till sängen och satte sig; och han satt der länge.
Fadern och systern kommo och gingo ljudlöst ut och in.
Genom fönstren lyste ett blekt solsken, som spelade i granarnes gröna barr och öfver brysselmattans mönster.
De talade om gamla minnen; det ena efter det andra togs fram med varsam hand, och till sist hade de samlat en stor bukett, som skänkte dem båda samma vemodiga glädje.
Talrikast voro minnena från barnaåren, ljusa i färgen och med en doft som af nyslagen äng; varmast i färgen stod ett ungdomsminne med doft af violer.
Men det var förbi.
Källossningens blyga blomma hade vissnat för längesen.
Och lifvet skänkte icke violer mer än en enda gång.
Han såg henne in i de stora grå ögonen, och det var som såg han der sin egen tanke återspeglad.
Då sträckte han ut sin hand och strök den smekande öfver den magra kvinnohanden på det röda sidentäcket.
Det led mot afton, och skymningen föll.
Den sjuka hade hvilat sig några timmar på eftermiddagen, men nu hade hela familjen åter samlats kring hennes bädd.
Hon låg der med glänsande ögon och röda kinder; vid solnedgången kom alltid febern öfver henne.
»Spela litet, Max», bad hon.
Pianot var flyttadt ut i salen.
Max reste sig tyst och gick ditut.
Det hördes en smäll när klaffen lyftes upp, några pröfvande löpningar öfver tangenterna — och så började han.
Dämpadt och stilla kommo tonerna dallrande in i rummet; men der var så tyst, att icke en nyans af föredraget gick förlorad.
Det var ett egendomligt lif, han förstod att sätta i instrumentet; Ellen hade aldrig hört någon, som kunde få det att ljuda så; det var, som kände han alla dess hemliga strängar, och det fans icke en rörelse i ett själslif, som han icke kunde få det att uttrycka.
Än suckade det och kved under hans händer, än klagade det sakta, en stillsam, hopplös sorg, än kunde harmen flamma upp och fortet brusade fram, som en storm öfver ett vatten; och det fans något af förlöst känsla i hvarje skälfvande ton.
Han fantiserade öfver de folkvisemelodier, som modern brukade spela, medan hon lefde, väfde dem samman i lyriska utbrott och stämningar; och för dem, som lyssnade derinne, drogo kära, gamla minnen förbi.
Men så blef oron starkare: en mörk böljgång i basen, accompagnerad af klagande, disharmoniska ackord högt uppe i diskanten; den mörka böljgången steg och steg, växte i styrka och öfvergick till trots, medan diskantens mollackord blefvo svagare och svagare.
Så kom det plötsligt ett forceradt lif i strängarne; upp och ner flögo tonerna, jagande hvarandra i febrila löpningar, som oftast upplöste sig i ett disharmoniskt, lidelsefullt virrvarr — han spelade Chopin ur minnet.
Ellen låg och lyssnade, med slutna ögon.
Hon kände det blaserade, öfverretadt nervösa i denna musik, det metallklingande skrattet, som skar i bröstet tusen gånger mer än ett skri af smärta.
Smärtan jollrade hos Chopin — eller skrattade öfverljudt och forceradt — — hon kände symptomerna från lifvet och från skildringarne af lifvet — — hysteriska kvinnonaturer, blaserade diktarnaturer, som alltid smålogo, när de kände lust att gråta — — hon älskade dem icke.
Hon älskade kraften, som slog utan att väja; hon älskade den varma känslan, som bröt sig fram oemotståndligt, som kunde ge sig hän, som kunde le och jubla och gråta — gråta.
Det var, som om musiken derinneifrån följt med hennes stämning; den blef så vemodig, och känslig och enkel.
Tonerna kretsade ständigt kring ett motiv, som voro de skygga för att ge sig hän deri; men till sist rycktes de med, oemotståndligt — och fram ur de skygga antydningarne vällde melodien till Santa Lucia, den italienska barkarolen.
Han spelade den en gång, sakta och dämpadt; en andra gång, mera lidelsefullt i anslaget — och till sist sjöng han:
O, dolce Napoli — o, sol beato!
Febern lyste på hennes kinder, der hon låg och lyssnade, döende, till lifsglädjens vemodsfulla sång.
Hon hade tryckt båda händerna mot hjertat och drog en suck, som öfvergick i ett våldsamt hostanfall.
»Det är inte farligt», sade hon, så fort hon kunde få luft; och hon strök med handen öfver den gamles kind, när han oroligt lutade sig öfver henne.
»Min käre far!
— Min kära syster!» — hon lyfte sin andra hand upp emot Maria.
»Tack för det du sjöng», vände hon sig till Max. »Det var det vackraste jag hört i mitt lif.»
Strax derefter bad hon dem gå.
Hon ville sofva.
Vintern hade varit lång och sträng; den unga vårens kamp emot den gamle maktinnehafvaren hade varit svårare än vanligt, och medan den utkämpades, hade naturen varit nervös, liksom orolig för utgången.
Soliga aprildagar hade aflösts af bistra, och varma vårdagar hade följts af råkalla, med vind som sved i skinnet och borrade sig in i porerna.
Nu var det förbi; den gamle kände, att han skulle dö.
Men dessförinnan samlade han sina sista krafter till uppror emot förgängelsens och förnyelsens obevekliga lag; och det blef en storm, som skakade hela naturen.
Då kämpade lif och död en sista förtviflad kamp; icke blott det lif, som spirade och grodde i jordens sköt, svällande knoppar och blad, som stuckit fram ur sina svepen, utan också de svaga menniskolif, som icke egde tillräcklig motståndskraft, utan lefvat hittills på naturens nåd.
Nu var det slut med nåden; de svaga rötterna rycktes loss; den lungsigtige och blodfattige sjuklingen drog sina sista, flämtande andedrag.
Max hade från Stockholm mottagit en telegrafisk depesch. »Din mor är döende och önskar se dig.
Din fader.»
Och nu satt han på snälltåget i en andra klassens kupé, stirrande ut i natten, der allting tycktes fuktigt och grått.
Han var fysiskt nedbruten och trött af den långa resan.
Nerverna darrade; hjulens skakningar kändes som hammarslag på hufvudskålen.
Tankarne flögo framåt, mot den dödsbädd, han reste till.
Det var hans mors — hennes, som födt honom till lifvet, — men han förnam ingen smärta inför medvetandet, att hon skulle dö.
Och tankarne vände tillbaka, dithän, hvarifrån han kom; och han märkte till sin förvåning, att smärteförnimmelsen uteblef.