Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta oaktadt, är det likväl en undervisningsanstalt, ja en sådan, i dess högsta och bästa mening — en anstalt i och för Den 26 November f. m. vetenskapen och dess spridande, utan alla främmande beräkningar och biafsigter — en anstalt der läraren eller professorn, som han kallas, kan, ostörd- af den mängd olika befattningar och bestyr, som vid våra universiteter uptaga alltför mycket utaf hans tid och splittra hans krafter, få sysselsätta sig med och arbeta uti sin vetenskap, och dertill är så lönad, att han, i och med sin plats, har en säker och anständig utkomst betryggad.
Sådane lärare, som en Michel Chevalier, en Michelet, Libri, Lerminier, Le Verner m. fl., kunna icke annat än lemna utmärktare resultater.
Om vi betrakta förhållanderne inom våra grannstater, så finna vi inom Danmarks hufvudstad hvilket lif der råder af vetenskaplighet och bildning, och den uplysningens auda, som derifrån eprides öfver hela landet.
Undersöka vi förhållanderne i Norige, så kan man väl utan misstag påstå, att detta land har att tacka sitt universitet för sin uplysta och dugliga embetsmannakorps; att landet torde böra tillskrifva sitt universitet i hufvudstaden ganska många af dess omisskänneliga framsteg i flera riktningar.
Det är en bekant sak, att före inrättandet af universitetet i Kristiania fråga var om dess förläggande till Kongsberg; men ingen lärer kunna sätta i fråga, att resultatet skulle i någon mån blifvit liknande med hvad det nu är.
Kastar man en blick åt Finland, så finna vi äfven der universitetet förlagdt i landets hufvudstad; och det torde vara en, af hvarje Finne erkänd sak, att landet har att tacka högskolan i Helsingfors ej mindre för uprätthållandet af folkets nationalitet, än för dess bildning och anseende.
Hvilka kunna orsakerne vara, att, vid tillsättandet af våra högre embeten, bristen understundom visar sig så alltför stor? åtminstone å personligheter, som iiro i åtnjutande af ett någorlunda allmännare erkännande att de äro kandidaterne till sådane platser värdiga och vuxne.
Då man tror sig erfara verkningar, söker man gerna orsaker, om också under äfventyr, att icke alltid träffa de rätta, — Såsom icke sjelf bildad vid något af våra egentliga universiteter, torde det icke vara mig tillstäudigt att antyda betydliga brister inom dem, såsom väsendtliga orsaker till samhällets förevide andeliga fattigdom.
— Universitetet i Upsala synes af alltför mäktiga intressen ännu fästadt inom sin trånga krets; hvadan jag icke anser det lämpligt, att nu annorlunda än blott i förbigående yttra, huru fördelaktigt inverkande på Sveriges hela samhällsställning jag föreställer mig universitetets förflyttning till hufvudstaden skulle blifva.
Då således f. n. den mest praktiska utvägen att afhjelpa ett för handen varande i min tanka obestridligt samhällsbehof, icke låter tänka sig, så synas andra utvägar, att åtminstone i någon mån afhjelpa bristen, icke derföre böra förbises eller öfvergifvas.
Dessa utvägar synas mig dock ganska lätta, endast statsmakterne blifva ense om behofvet.
Aflönandet af några professorer uti de kunskapsgrenar, som för den högre och allmännare statsmannabildningen äro mest af 408 Den 26 November f. ra. nöden, vore allt hvad sorn behöfdes för att inom hufvudstaden införa början till en anstalt, sorn säkerligen ej länge skulle dröja att utveckla sig sjelf till det mål, den hade att upfylla.
Jag täger mig således friheten föreslå Ii.
Skr, att hos K. M. i underdånighet anhålla, det täcktes H. M. i nåder låta förfoga om införandet i hnfvudstaden af offentliga föreläsningar uti de ämnen, K.
M. pröfvade mest lämplige för det afsedda behofvet, och att dertill förordna sakkunnige och uti de särskilda ämnena väl bevandrade män, att af Staten aflönas, i likhet med de bäst lottade professorer i Upsala, och hvartill R.
St:r torde anvisa medlen, att ifrån Riksg,- Kont. utgå, till det belopp, K.
M. kunde finna nödigt för behofvet äska.
Jag kan icke neka mig tillfredsställelsen att yttra, det jag, uti den nuvale EcklesiastikMinisterns personlighet, anser mig finna en ljusnad af hopp för tillämpningen af det förslag, jag, ehuru högst ofullständigt, tagit mig friheten å bane bringa, i fall R.
St:r skulle anse denna min motion förtjent af någon dess upmärksamhet.
Jag anhåller om remiss af motionen till Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t.
Frih. von Knorring, Axel Wilhelm, afgaf en motion så lydande:
Den högst betydliga statsintrad, som nu. mera hämtas afbriinvinstillverkningen i Riket, har väckt min upmärksamhet på äfven en annan inhemsk fabrikation, som bedrifves i mer och mer utsträckt skala, utan deremot svarande betydlig inkomst för Statsverket.
Denna tillverkning är tobaken, använd att röka, tugga och snusa.
Förbrukningen deraf ökas nästan med hvarje dag; den sträcker sig till alla samhällsklasser och snart sagdt till alla åldrar; man ser öfver allt 12-åriga, ja! t. o. m. 10-åriga gossar med cigarr i munnen.
Om man också ej skulle anse tiden vara inne att stnfja en förbrukning, som, till öfvermått begagnad, visserligen i sin rofin måste verka menligt för helsan, bör åtminstone skälig omtanka för Statens nytta föranleda, att belägga antingen tillverkningen eller förbrukningen af denna nu mera så högst begärliga vara, eller ock — och kanske helst — begge tillika med lämplig beskattning.
I Sverige äro 100 fabriker sysselsatta med tobaksfabrikater.
Häraf tillverkades 1858: kardustobak 646,874 €t., till ett värde af 408,1 82 rdr rmt; rull- och bess- eller s. k. tuggtobak 840,668 €i. till 648,183 rdr; biel- och löstobak 8,600 <tf, till 6,450 rdr; cigarrer 411,237 <tf. till 1,318.374 rdr; och snus 3,639,394 till 1,460,400 rdr, eller sammanräknade 5,546,763 €1. tobaksfabrikater till ett värde af 3,841,649 rdr rmt.
Importen af denna vara utgjorde nämnde år 4,603,650 oarbetad tobak, med ett tullvärde af 1,379,721 rdr rmt, samt 45,742 fä, arbetad tobak med 141,470 rdr mits tullvärde.
Den 26 November f. m. 409 Förbrukningen äfvensom tillverkningen af dessa fabrikater kunna antagas vara i fortgående stigande; smuglingen deraf, ty värr, förmodligen på samma sätt.
Hvad man har att söka, är således: ökad statsinkomst och ändamålsenligt skärpta kontroller.
Flera utvägar finnas att göra Statsverket till godo den ofantliga tobaksförbrukningen.
Det vigtigaste torde vara, att, jemte det hvarje $f,:s tillverkning belägges med en viss lämplig afgift, Staten vid hvarje fabrik anställer någon kontrollant, på samma siitt, som sker i afseende pä bränvinstillverkningen.
Ett annat alternativ nr, att i städerna utarrendera rättigheterna att försälja tobak, i de mindre städerna till en, i de större till två, i Stockholm och kanske Götheborg till tre personer; slutligen kail ock konsumtionsskatt åläggas tobakens förbrukare.
Hvilkendera af dessa beskaltningsmethoder må för Statsverket vara mest. inbringande, eller om den sistnämnde må kunna begagnas i förening med någondera af de föregående alternativerna, öfverlennäs till bepröfvande af Högloft.
Bevilln.Utskit, dit jag vördsamt anhåller, att denna motion må blifva remitterad, då afseende på tull å tobak också rättvisligen må fästas.
Utan att vilja undersöka den statsekonomiska vinst, som möjl. kan blifva en följd af den i denna motion föreslagna åtgärd, anhåller jag att få yttra några ord om en annan punkt, som förekommer i motionen, nemi. om tobakens skadliga inverkan på helsan, dock icke så mycket med afseende på fullvuxna personer, hvilka redan vant sig dervid och tilläfventyrs lättare kunna stå emot densamma, men i synnerhet med afseende på ungdomen.
Jag har nemi., likasom motionären, med bekymmer sett, huru bruket, af tobak spridt sig ända derhän, att gossar i skolorna redan röka cigarr.
Då det är en känd sak, att' grundämnet i tobaken, del s. k. nikotin, är ett af de allravåldsammaste gifter, och då narkotiska gifter, hvartill tobaken hörer, i allmänhet visa en särdeles våldsam verkan på barn, hvarföre man, utan trängande behof, icke använder dem uti barnpraktik ; så är det också tydligt, att tobakens begagnande i barndomen mäste i hög grad bidraga att förslappa hjtrnans verksamhet, som redan är öfveransträngd genom studierna.
Jag tror således, att mycket skulle vara vunnet, om den löreslagna åtgärden skulle kunna åstadkomma inskränkning i tobakens begagnande, åtminstone af barn, och äfven af våra qvinnor, som nu också börja deraf begagna sig, hvarföre jag instämmer uti den framstälda motionen, helst jag antager, att de, för hvilka denna vana redan blifvit ett behof, för det goda ändamålets skull, gerna underkasta sig att betala en eller annan rdr mera om året.
Då en sådan ansedd läkare, som Hr Cederschiöld, redan intygat tohakens skadlighet, kan det visserl. synas öfverflödigt, att jag yttrar mig i denna fråga.
Men jag gör det dock, emedan jag har erfarenhet af ett krig, som var utmärkt af försakelser och lidanden; och jag, som sjelf hvarken 410 Den 26 November f. m. rökt eller tuggat, kan intyga, att de, som hade dessa vanor, hade vida svårare att uthärda både sjukdomar och svält än de öfriga.
Jag kan icke annat, än på det högsta understödja motionen, i synnerhet af ekonomiska skäl, då det utan tvifvel vore för Staten af största vigt, att kunna på denna väg vinna ökade inkomster.
Jag vågar icke bestämdt upgifva siffror, som jag ej med visshet känner, men jag tror, att i Frankrike upgår statskassans inkomst af tobaken till omkr, 140 mill. francs.
Jag anhåller, att denna anm. måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Hr Printzenskiöld, Carl:
För några år sedan, daen häftig strid fördes mellan frihandelns vänner och dem, som, yrkande ett protektionssystem, ville, att de flesta öfverflödsvaror skulle med högre importtull än den nu gällande beläggas, för att derigenom minska införseln af dessa varor på samma gång, som Staten, för hvad som infördes, erhölle en skälig inkomst, hörde jag af frihandelssystemets förfäktare den princip yrkas, att, så snart en öfverflödsvara blifvit så allmän, att den öfvergått till de lägsta folkklasserna, ja ända till backstugusittaren, så skulle det vara oklokt och skadligt, att lägga någon, åtminstone betydligare importtull på densamma.
Dessa skäl vunno äfven seger, och frihandeln har sedan dess vunnit den utsträckning, som vi alla känna; men jag hoppas, att detta system nu nått sin kulminationspunkt.
Jag har också för min del aldrig kunnat öfvertygas om nyttan af detsamma för Riket.
Tvärtom tror jag ännu det vara af största vigt, att tullafgifterne för öfverflödsartiklar betydligen förhöjas, dels för att skafta Staten nödiga inkomster, och dels för att något stäfja den öfverdrifna förbrukning af dylika artiklar, som f. n. eger rum inom vårt land.
Då nu ett sådant förhållande, hvad tobak beträffar, ostridigt är för handen, och då dessutom ingen lärer kunna för neka, att denna artikel, långt ifrån att för förbrukaren medföra någon nytta, tvärtom är för hans helsa ganska skadlig, så borde man väl söka på något sätt inskränka bruket af densamma, och jag instämmer derföre med motionären, önskande, att Bevilln.Utsk:t icke måtte alltför mycket fästa sig vid de frihandelsgrundsatser, som hittills lyckats göra sig gällande, utan föreslå sådana tullbe stämmelser, som innefatta egenskapen, att på en gång verkligen befrämja så väl Statens gagn som den enskildes bästa.
Härefter blef motionen, jemte yttranderne, remitterad till Bev.- Utsk:t. H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag utfärdats till fortsättning af plenum kl. 6 e. m.
Hr Cederschiöld, Fredrik August, upläste följande motion :
Hvarje läkare och menniskovän skall säkert med tacksamhet erkänna det varma deltagande, R.
St:r alltid, och isynnerhet på sednare tider, visat för befordrande af en ändamålsenlig sjukvård och för lindrande af de af fysiska lidanden betryckte samhällsmedlemmar.
Ingen kostnad har synts för stor för detta ädla ändamål.
Intet till 11. 8t:r framstäldt förslag i detta hänseende har mig veterligt blifvit afslaget, så framt det visat sig verkligen vara af behofvet påkalladt.
Nästan vid hvarje Riksdag hafva nya anslag blifvit be viljade för medicinalverket, och medicinska undervisningen.
Nya sjukvårdsanstalter hafva n pst åt t och snart skall en efter tidens fordringar väl inrättad asyl öpna sina portar oell vänligt emottaga de olycklige, som alltför länge försmäktat uti de ohyggliga hålorna vid foten af Danviks-bergen.
Äfven de lytte, blinde och döfstumme har R.
St:r egnat sin omsorg, genom förbättringar uti de för dessa inrättade instituter.
Det är vid minnet af allt detta ädla och stora, som genom R.
Stms omtanka redan blifvit verkstäldt, och med blicken på den tafla af lidanden, som ännu icke blifvit för II.
St:r uprullad, som jag vågar vördsamt anhålla om några ögonblicks upmärksamhet.
Såsom bekant är, gifves det vissa sjukdomsformer, som man benämnt kroniska, d. v. s. långvariga, ofta obotliga.
Somliga af dessa äro obetydliga och medföra för de sjuke så ringa olägenhet, att de med tålamod och efter sjukdomens art afpassade dietiska förhållanden lätt kunna fördragas, utan synnerlig rubbning uti individens verksamhet.
Om dem är här icke frågan.
Men det gifves andra, så förfärliga, att intet menskligt tålamod förslår att utan klagan bära dem, och ingen fysisk kraft är nog stor att motstå dem.
Sådana äro dessa allt mer förekommande kräftskador, dessa s. k. fungösa vexter, som icke tåla att af kirurgens hand vidröras, utan att med ökadt raseri gripa omkring sig, och alla dessa otaliga lidanden i menniskokroppens ädlaste organer, som göra lifvet till en börda och nedsänka de lidande på ett långsamt plågoläger, som endast kan förmildras genom vården af en menniskovänlig liand.
Det finnes säkert ingen läkare, som icke många gånger varit försatt uti den sorgliga ställningen, att nödgas bevittna dessa olyckliges qval, utan att kunna hjelpa eller lindra dem.
För dem finnes ibland läkarekonstens rika skatter ingen läkande balsam, ingen helande ört.
Det är icke hos droguisten, som den olycklige kan hemta lindring för de tärande plågorna; den kan blott sökas i djupet af menniskohjertat, i den kristliga kärleken och i det ömma deltagandet.
Och då läkaren ur dessa rena källor kan läska den sjuke, så är denne och dess vårdare redan mindre beklagansvärde.
Men hvem vill, ja, hvem kan, äfven med bästa vilja, herbergera, föda, vårda och sköta dem, som sjelfve hvarken med arbete eller penningar kunna något bidraga till att uppehålla deras usla lif?
Hvem kan egna alla sina krafter endast åt vården af en lidande medmenniska?
Det är för mycket begärdt äfven af den, hvars menniskokärlek är outtömlig.
Derföre måste otaliga af dessa olycklige försmäkta under inflytandet af skämd luft, dålig föda, brist på 412 I>en 26 November f. m, värme, osnygghet och allt, som undergräfver helsan, och slutligen dö, kanske utan att någon vänlig hand torkar kallsvetten från deras panna.
Och läkaren går från denna hemska dödsbädd med en suck, som säkert skulle finna gensvar i hvarje ädelt hjerta, om den icke förklingade i rymden.
Jag hyser derföre den fästa öfvertygelsen,' att orsaken, hvarföre ingen tillflyktsort för obotliga sjuke inom vårt laud finnes, helt enkelt är den, att frågan aldrig blifvit väckt, ty jag kan eljest icke fatta, att
Sverige skulle stå efter andra binder i detta hänseende.
Nästan alla civiliserade länder ega vårdanstalter för obotliga sjuke, der dessa kostnadsfritt erhålla den vård, deras beklagansvärda belägenhet kräfver.
Hvarföre skulle Sverige vara i saknad af en dylik inrättning?
Det är ingen sjuklig filantropi, såsom man behagar benämna många yttringar af en varm menniskokärlek, som klagar från mina lappar, det är ett stort, ett verkligt behof, som jag vördsammast anhåller måtte vinna lt St:rs behjertande.
Hvarje år komma hit från alla landsorter fattiga, obotliga sjuklingar, lockade af de rykten, som åtskillige af Stockholms läkare så rättvist tillvunnit sig.
Bedragne i sin väntan, ramlar deras sista hopp.
De få återvända till sina hemorter, för hvilka de blifva en tyngande börda, eller om deras krafter liro uttömda, qvarblifva, för att nedsjunka uti det största elände, som fattigdom i förening med sjukdom kan framkalla.
De härvarande sjukhusen få icke emottaga dem, emedan detta strider emot den fastställde ordningen för dessa inrättningar.
Men jag behöfver säkert icke fortsätta teckningen af denna dystra tafla, för att öfvertyga om nödvändigheten af de offer, som menskligheten i detta hänseende af samhället kräfver.
Beholvet af en sådan inrättning, hvarom jag talat, anser jag derföre vara gifvet; återstår således endast att utreda, huru detta behof skulle kunna fyllas.
Jag liar då föreställt mig, att en för det åsyftade ändamålet lämpad byggnad, beräknad för 50 sängar, borde kunna upföras för 100,000 rdr rmt, helst den bör vara belägen utom stadens tullar, hvarigenom den erforderliga byggnadstomten skulle kunna erhållas för en ringa summa, i händelse icke, hvilket jag dock tager för gifvet, Stockholms-kommunen kostnadsfritt uplät en sådan.
För inredningen med sängar, sängkläder, linne och öfrige inventarier skulle säkert en summa af 25,000 rdr vara tillräcklig, och det årliga underhållet, med löner åt läkare, förestånderska och den öfriga personalen torde kräfva en summa af 1 5,000 rdr, hvilken dock, under antagande, att en del patienter borde erlägga någon mindre afgift, skulle kunna nedsättas till 12,000 rdr.
Man skall måhända göra den anmm, att det tillhör Stockholmskommunen, och icke Staten, att förse Stockholms stad med en inrättning, sådan som den ifrågavuie.
Men då, såsom jag haft äran antyda, det icke ensamt är Stockholm, som skulle befolka densamma, utan sjuklingar ifrån hela landet skulle deruti intagas, så synes en dylik fordran icke vara med billighet och rättvisa förenlig.
På grund af hvad jag sålunda i korthet haft äran anföra, vågar jag vördsamt anhålla, Den 26 November f. m. 413 litt II.
St:r behagade, för inrättandet af en vårdanstalt för obotliga sjuke, anslå 100,000 rdr rmt tillbyggnad, 25,000 rdr till inredning och inventarier, samt 12,000 rdr ärligen till underhåll och nödiga löner.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till StatsUtskit.
Ilemitterades till StutsUtslct.
Vidare upliiste
Hr Cederschiöld följande motion:
Den enkla berättelse, jag nu går att meddela, skall säkert icke behöfva någon prydligare infattning, än jag kan ge den, för att tillvinna sig 11.
St:s upmärksambet och väcka deras deltagande för en afliden, aktad embetsmans, uti bekymmer stadda, efterlemnade familj.
Dokt. och Kir.
Gerhard Adolf Silfversparre, som föddes d. 3 Maj 1813, förordnades d. 8 Aug. 1839 att bestrida Provincialläkare-befattningen uti Hedemora distrikt, på hvilken tjenst han erhöll K. fullmakt d. 28 April 1842.
Hans ordningssinne och hans varma kiiusla lör sina pligters upfyllande tillvunno honom hans förmäns aktning, och hans menniskoiilskande hjerta, hans outtröttliga verksamhet vid utöfvandet af hans ädla kall gjorde honom af alla, hög och låg, rik och fattig, lika älskad under lifstiden, som saknad efter döden.
Så fortfor lian, oafbrutet uti 12 år, eller till våren 1851.
Vid denna tid började sjukligheten inom distriktet att betydligen ökas, tills slutligen en typhusepidemi utbröt, som rasade med förfärlig häftighet.
Silfversparre, såsom ensam läkare, måste nu anstränga sina krafter till det yttersta för att mota den härjande fienden.
Uti tvenne månader, hvarunder han blott, två nätter hvilade uti sitt hem, kiimpade han med oförtröttad kraft, natt och dag färdandes på dåliga vägar och uti alla väder, för att åt de sjuke meddela råd och tröst.
Nedtryckt af öfveransträngningar till kropp och själ dukade han slutligen under för den mördande farsoten, så att lian, efter ett liesök på egendomen Sternsund, måste intaga sängen.
Sjelf utan läkarevård sökte han ännu skänka den åt andra.
Sålunda mottog han dagligen sjukbesök och lemnade ifrån sitt sjukläger nödiga föreskrifter, och då pennan slutligen föll ur hans hand, uptOgs den af hans maka, som efter hans diktamen uptecknade, hvad han med döende stämma ordinerade, till dess döden, efter blott 6 dygns sjukdom, gjorde slut pa hans verksamhet.
Boupteckningen efter Silfversparre visar visserligen en behållning af 1,197 rdr bko; men till följd af fastighetsvärdets nedsänkning af den orsak, att många förbyggde sig efter den stora branden i Hedemora, och således måste sälja sina egendomar till orimligt låga priser, kunde den gård, som Silfversparre åt sig inredt, icke försäljas för det på densamma utsatte värdet.
Härigenom blef den verkliga behållningen ingen.
Silfversparres enka, Fru Evelina Johanna Silfversparre, af sjukdom och ekonomiska bekymmer försvagad, såsom bifogade, af Professor Glas utfärdade, läkarebetyg utvisar, är således genom sin inans död försatt uti den sorgliga 414 De» 26 November t. m. ställningen, att sakna utsigt att uppehålla sig och sina tre barn, och genom vårdad upfostran trygga deras framtid.
Härtill kommer, att den yngste sonen, 9 år gammal, är sjuklig, hvilket äfvenledes af Professor Glas intygas.
De öfrige barnen är enson, född 1846, och en dotter, född 1848.
Och om jag till allt detta lägger, att enkefru Silfversparre är, af alla som känna henne, högt värderad såsom en i alla afseendeu utmärkt qvinna, så vågar jag, med glad förtröstan att vinna R.
St:s bifall, vördsamt föreslå, att en årlig pension af 400 rdr rint måtte beviljas enkan efter afl.
ProviucialLäkaren Doctor G. A. Silfversparre, Fru Evelina Johanna Silfversparre, född Malmén, samt 100 rdr rmt åt hvardera af hennes tre barn till dess de upnått myndiga år.
Jag anhåller om remiss till StatsUtskit.
I den af Hr Cederschiöld nu väckta motion här jag fullt skäl att instämma, då jag har mig särskildt bekant sanningsenligheten af de i densamma upgifna förhållanden.
Jag är äfven i tillfälle att uplysa, att den öfveransträngning, till följe af hvilken Dr Silfversparre dog, kom sig deraf, att det distrikt, der han tjeustgjorde, var inycket stort — det är nu deladt i tvenne — och han måste derföre, utan afs. på väderleken, ofta göra vidsträckta resor till de mest ouppodlade delar af Dalarne.
Remitterades jemte yttrandet till StatsUtsk:t.
Slutligen upläste Hr Cederschiöld följande motion:
Anseende det vara en af representationens käraste pligter att omhulda och befordra allt, som kan bidraga till upplysning och spridande af kunskaper, tager jag mig friheten föreslå, att R.
St. måtte besluta att understödja utgifvandet af ett arbete, som nu är under utgifning, undertiteln: »Konversations och Universal-Lexikon, Allmän Ordbok för alla Samhällsklasser, innehållande korta och lättfattliga beskrifningar öfver ämnen, personer eller orter, som under läsning och samtal förekomma ur Mytologien, Historien och Geografien, Juridiken och Medicinen, Grammatiken, Naturvetenskaperna, Teknologien, Handel och Industri samt de Sköna Konsterna, med särskildt afseende på Svenska förhållanden, äfvensom uttydning af främmande ord.»
Man finner redan af denna titel, hur vidt omfattande och allmännyttigt ifrågavarande arbete är; och anser jag mig böra vitsorda den noggrannhet och klarhet, hvarmed artiklarne äro utarbetade, äfvensom dessas fullständighet, — egenskaper, så mycket mera att loforda, som detta verk är det första, ursprungligen på Svenska författade af detta slag. »Konversations- och Universal-Lexikon» utgifves i häften å 50 öre rmt, och hvilkas antal beräknas bli minst 40.
Hittills äro 24 häften utkomna, gående till början af I.
Arbetet fördelas i 4 delar.
Den 2fi November f. m.
Då planen för detta Konversations-Lexikon är att lemna så många artiklar, som möjligen kunna för det afsedda syftet erfordras, och dessa äro så kort behandlade, som det låtit sig göra med iakttagande af tillräcklig belysning af det resp. ämnet samt af behörig lättfattlighet, har jag funnit boken fullt användbar, som en lexikografisk Handbok för det omedelbara och praktiska behofvet, d. v. s. såsom, hvad man kunde kalla, ett Tidningslexikon och derjemte en Ordbok öfver främmande ord.
Att ett dylikt verk, i hast och med lättfattlighet förklarande och uplysande, hvad som kan förekomma i tal och skrift, biografiskt och geografiskt, historiskt och vetenskapligt, Svenskt och utländskt, kortligen allt. ifrån de filosofiska begreppen, ända till olika länders mynt, mått och vigt; att ett sådant verk förtjenar all upmuntran, behöfver val ej ytterligare bevisas.