Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anckarsvärd, som understödde den förre, torde finna förtjent af eftersinnande, vederlägga Hr Ribbings förslag, och lyckas jag deri, så har jag med detsamma tillintetgjort Gr.
Må det då tillåtas mig erinra, att det gifves en omvårdnad om landets väl, som till sin verkställighet icke kan begränsas af någon lag, utan måste vara anförtrodd åt någon makt och således måste vara anförtrodd den makt, som existerar när R.
St. icke existera, nemi. emellan riksdagarna.
Enhvar finner huru angeläget det är, att en gräns finnes för sedlars utgifvande; ty jag kan icke förutsätta en så krass okunnighet hos någon, att han icke vet att allt sedelmynt faller eller stiger i förhållande till dess mängd.
I följd af denna naturliga orsak har Regei :n, vid beviljandet af hvarje octroj, varit angelägen att bestämma det maximum i sedelrörelsen, som borde vara banken tillåten.
Denna vårdnad afser det allmännas vigtigaste angelägenhet; det afser äganderättens helgd.
Nu frågar jag: åt hvilken annan makt, än konungamakten, skall man anförtro att bedomina nyssnämnda förhållande; eller huru är det rimligt att i privatbanklagen utsätta eller bestämma gränsen för hvad Sveriges rörelse fordrar?
När nu alla hittills meddelta octrojer haft sitt maximum fastsläldt, naturligtvis i ändamål att icke missbruk med sedlars utgifvande måtte undergräfva industrien, hvarföre skall då icke äfven hädanefter ett så väsendtligt och nödigt correctiv få äga rum?
Men delta correctiv kan icke vinnas genom någon detaljbestämmelse uti en lag, utan måste bero på det resultat uti bedömmandet, som i hvarje särskildt fall uppkommer af pröfningen af de fler fa 11 d iga omständigheter, på hvilkas riktiga uppfattning beror i hvad mån afslag eller beviljande af begärd octroj kan vara för landet lyckligt eller ej; och det är således felaktigt att åt ett sådant bedöinmande gifva namn af godtycke; ty det är den ömma omvårdnaden om den individuella äganderättens helgd, som fordrar alt icke credit20 H. " 56 44* Den 18 Februari e. m. anstalternas sedlar må så öfversvämma landet, att sedelmyntet förlorar i värde; och deri ligger orsaken, hvarför det måste vara öfverlemnadt åt någon makt att tillse det icke öfverdrift inträffar.
Denna öfverdrift kunde genast inträffa, om man antog Gr.
Äfven då jag medgifver all landshöfdingen kan bedömrna ortens behof, och någon gång linna detta behof fordra en lättnad i penningerörelsen; så är denna kännedom dock icke nog, för att bcdömnia di n inverkan på hela Rikets pennirigerörelse, som den nya disconten skulle kunna medföra.
Och denna allmänna vårdnad om hela Rikets behof måste icke kunna släppas i någon landshöfdings skön, utan måste emellan riksdagarna ensamt tillhöra Konungen.
Jag förnyar derför min anhållan, alt den af Utsktn tillstyrkta redaction i denna § måtte antagas.
Upplysningsvis får jag nämna, att ingenstädes uti Amerika, som likväl är ett land som icke roed skäl kan beskyllas för att privatbankers inrättande delvard mycket hindrad, ett sådant förhållande existerat, att privatbanker kunnat få uppstå endast på grund af en lagstiftning a priori.
Hvarje bank fordrar en statut för sin uppkomst.
Dessa statuter oro olika i olika stater.
I vissa stater fordras representationens eller lagstiftande maktens bifall till inrättande af en bank, det vill säga hvarje bankoctroj är en lag för sig, som pröfvas på sätt som för lagstiftandet tillgår.
1 andra stater har man öfverlemnat åt guvernören att meddela den erforderliga sanctionen.
Likväl måste alltid pröfning utaf beskaffenheten af det bolag, som anmäler sig att begagna rättigheten att stifta bank, äga rum der i landet, hvilken pröfning ingalunda grundar sig på någon a priori stiftad lag, enligt hvilken man skulle kunna tvinga sig fram till ett mål, som, till skada för det allmänna, ledde lill enskild vinst.
Detta har jag blott velat upplysningsvis nämna.
Hvad deremot angår en värd talares yttrande, alt konungamakten blott skulle ådragas obehagligheter, för hvilka den icke borde blottställas, om det skulle bero på konungamakten att besluta i så vigtiga frågor, så lår jag underställa den välde talaren, Gr.
Anckarsvärd, huruvida icke denna tankeledning måste successivt slutligen leda derhän, att undandraga konungamakten pröfning af alla de ärenden, som kunde vara obehagliga, vare sig för den ena eller den andra, med ett ord att undandraga konungamakten hela regeringsbestyret och förvandla konungen till ingenting mer än en kejsare i Japan, som bekläder blott en tom värdighet; oberäknadt att så vigtiga frågor, som dessa, skulle undandragas en styrelse, der rådgifvarne äro pligtige alt med sin omtanka deltaga i beslutens fattande, hvarigenom den constitulionella ansvarigheten, som är en af vår grundlags hufvudprinciper, skulle minskas eller tillintetgöras.
Den 18 Februari e. m. 443 Jag måste således förnya min anhållan om bifall på 1 §:n, öfverlemnande åt Hr Frih. o. Landtm, sjelf alt afgöra huruvida denna § ensäm’'éfleV i förening med Frih.
Cederström» tillägg bör blifva föremål för proposition.
Måhända kunde detta tillägg särskildt framställas till antagande, ifall Hr Frih. o. Landtm, så skulle finna lämpligt.
Det tillägg, som Frih.
Cederström föreslagit vid denna §, anser jag vara alldeles oundgängligt.
Det är nemi. nödigt, att allmänheten får vela huru med dessa bankers sedlar sig förhåller, och att allmänheten icke vet det, torde herrarne alla veta.
I åtskilliga landsorter ser man knappt något annat mynt än privatbankernes sedlar.
Någon lalare har föreslagit, alt den ifrågavar. meningen borde finnas uttryckt på sjelfva sedlarna.
Jag tror icke att bancolagen skulle preferera det framför den ifrågaställda meningens införande i privatbanklagen.
Mig skall del icke vara emot hvilkendera åtgärden vidtages, blott mängden, som icke läser förordningen, icke må vara i okunnighet derom att dessa sedlar icke åro detsamma som Rikets ravnt.
Beträffande de särskildta förslagen lill denna §, om hvilka jag icke yttrade mig förra gången jag bade ordet, så anser jag visserligen Hr Ribbings vara mindre lämpligt.
Dock får jag öppet erkänna, att jag icke uppfattade hvarken Gr.
Frölich» eller Hr Ribbings redaclionsförslag såsom något försök till inkräktning på konungamakten.
Något försök i den vägen kan destomindre lyckas, som det är konungen, som skall sanctionera lagen.
Det skäl Hr Lefrén anfört, att här icke finnes uttryckt: af enskilde personer i Sverige eller af enskilde Svenske personer, är redan en sak, som gör Konungens sanction behöflig.
Den andra saken är den, hvarpå troligen privatbankernes actieägare ännu mindre vilja ingå, oell som vore ännu mera nödvändig, om Konungen skall kunna sanctionera en privatbanklag, nemi. att privalbankssedlarnes valörer blifva så höga, att dessa sedlar icke må intaga hela rörelsen.
1 Frankrike får icke från banken, ehuru säker den lill följd af sin metod är, utgifvas någon sedel under 5oo francs; och i England få sedlar icke utgifvas å mindre belopp än 10 pund sterling.
Del var visserligen under en kort tid i England tillåtet att utgifva sedlar å ett pund sterling; men det dröjde icke länge innan dessa sedlar indrogos, sedan den tillfälliga förlägenheten upphört, sorn föranledde deras lifgifvande.
De större sedlarna är det icke möjligt alt så utsprida i rörelsen, som de mindre, utan de vända tillbaka till privatbankerna, som äro tvungne att inlösa dem, och landet blir då icke öfversvämmadt med dessa sedlar, hvilka aldrig kunna få samma credit som Statens sedlar.
Det hjelper icke att fästa dem vid egendomar af hvad värde som helst, ty de kunna icke gifva lif åt egendomarna.
Vi hafva jlt 444 Den 18 Februari e. m. sett luiru förhållandet var med Franska assignaterna, för hvilka mångfalldiga millioner utgjorde säkerhet.
Sådant måste man taga i betraktande, ty öfver en viss gräns kunna icke sedlarne vara i omlopp i landet.
Jag skulle tro, att det varit vida förmånligare om R.
Sits Bank haft lånecontor på olla de ställen, der actiebanker nu finnas.
Hvad säkerheten hos privatbankerna angår, anhåller jag att herrarne täcktes fästa uppmärksamhet derå, att, under den tid desamma existerat, landet, med undantag af ett eller annat år, varit förskonadt från missvext, att jernexporten gått temmeligen väl, och att bruksägarne under dessa år indragit stora capitaler i landet och derigenom ökat vexeltillgången, i följd hvaraf exporter af silfver icke kommit i fråga, samt att härifrån härleder sig det lugn och den trygghet i detta hänseende, hvaröfver vi med skäl kunna glädja oss; men dessa lyckliga förhållanden kunna förändra sig, och man får derför icke grunda banker på sådana omständigheter, som bero af en årsvext eller en mer eller mindre lycklig handelsconjunclur.
Jag för min del tillstyrker antagande af i §:n, med det af Frih. Cederström föreslagna tillägg.
Det är väl å ena sidan något betänkligt alt uppstiga, när man af en värd ledamot, Frih.
Boye, är förklarad vara tillintetgjord; men å andra sidan kan jag fägna mig åt att, i stället för alt jag i somras, när jag yrkade samma sats som nu, icke hörde någon enda instämma med mig, har jag deremot nu rönt ett ganska kraftigt understöd.
Min första skyldighet är att motsvara Frih.
Boyes uppmaning att läsa upp för honom (men jag tror att Hr Frilun gått sin viig; jag ser honom åtminstone icke på sin vanliga plats,) den § uti R.
M. fastställda lag för privatbanker, hvilken jag åberopat, och som lyder så: ”Enskilde stånde det fritt att bolag inrätta till bankrörelses bedrifvande, under iakttagande af hvad genom K. kungörelsen af den ,4 Januari 1824 redan ang:de enskilda bankinrätlningar är stadgadt eller framdeles af K. M. och R.
St. stadgadt varder.
” Jag ber härvid få förklara, alt om nu denna lag stiftas så som Utsk:n föreslagit, nemi. med föreskrift att nian skall söka Konungens privilegium, så kan man väl säga att man får inrätta bankrörelse under den lag som stadgad varder; men det måste likväl vara ett stort frånträdande af den grundsats, som är uttalad på första raden, nemi. att det skall stå enskilda fritt att stifta bolag under den gällande lägen.
Jag kan icke förstå de orden annorlunda, än att, då en lag tillkommit, som Konung och R.
St. ägt rättighet att stifta, så skall det stå enskilda fritt att under den jagen inrätta bolag; men att det kan vara detsamma, som att nu stifta en lag och sätta i i §:n att man skall söka privilegium för att få inrätta ett bolag, kan jag icke begripa; men i alla fall, om R.
M. hafva stiftat en Den 18 Februari e. m. 445 Jag i83o, sorn de r841 icke brytt sig om, så händer det nu icke första gången.
Det är således icke något skäl, som jag vill åberopa i sak, utan blott för den omständigheten, sorn jag sökt på allt möjligt sätt bevisa, att bär är en reaction i fråga att gå tillbaka från satser, som man förut hyllat och erkänt.
Det vore likväl möjligt, att den satsen, sorn i83o ansågs riktig och böra inkomma uti en lag, verkligen vore oriktig; detta bör nu undersökas.
Den värde talaren, som yttrade sig näst före mig, liar baft den godbeten att antaga mitt försvar mot den tillvitelsen att jag gjort mitt förslag för att inkräkta på konungamaktens lagliga rätts
Han bar nemi. visat, att när detta förslag till lag, som nu utgör föremål för öfverläggning, icke kan blifva lag förr än Konungen dertill lemnat sin nåd. sanction, så är det icke farligt med inkräktningen på konungamakten.
Frågan är egentligen den, huruvida Konungen, bättre än de landsorter som önska inrättandet af en privatbank, kan bedomina nyttan och behofvet deraf.
Frågan är om lian kan bedomina om rörelsecapilalet för mycket och på ett skadligt sätt ökas derigenom att banker stå upp under lagen.
Gör man sig ett sådant begrepp om rörelsecapitalets ökande, att det beror på ett hugskott af några personer att uppställa en bank och låna ut penningar, antingen det sker med beräkning att kunna få sina penningar igen eller ej; eller ock att, sedan de. beräknat att bålla ute en viss del af sina creditsedlar, men linna sig icke kunna göra det, ulan nödgas invexla dem allihop med R.
St:s Banks sedlar, de likväl kunna fortfara med rörelsen, — tror man detta, så gör man lätt uti att låta någon vaka öfver alt icke onödiga banker må uppstå; rnen jag ber att man malte göra sig reda för hvad creditsedlar i verkligheten äro.
De äro egentligen icke annat än skuldsedlar, af enskilda utgifna, för att begagna något som kallas credit, något som personer inom ett fritt samhälle tro sig berättigade all begagna under vissa inskränkningar.
De sorn anse dessa sedlar för ingenting annat än skuldsedlar, hoppas jag, om icke nu, åtminstone längre fram, skola erkänna, att roan skulle möjligtvis kunna gå så långt tillbaka uti den princip de drif vit, att det äfven skulle vara förbjudet förenskilde att utgifva skuldsedlar; ty är det icke alltid vådligt för emoltagarne att personer få utgifva skuldsedlar?
Vöre det icke mycket bättre om Konungarne ägde rättighet att pröfva till huru stort belopp hvar och en äger rättighet alt begagna credit till ingifvande af skuldsedlar.
Men jag bar orätt att på detta sätt längre demonstrera i en fråga, till hvars rälta bedömmande det fordras att vi inom detta land ägde litet mera grundlig kännedom i en lära, hvarom jag bort mycket lalas, så väl på detta rum, som annorstädes, men som varit för mig och troligen för många andra föga mera känd än till namnet; jag menar statsekonomien.
Jag upphör derföre att vidare tala om allmänna grunder.
Jag 446 Den 18 Februari c. in. tror, efter hvad jag äfven hört åtskillige andra talare säga, att bättre än att tala om allmänna grundsatser, är att söka, såvidt det är möjligt, att vara grundlig i smått.
Jag skall derföre söka upptaga en och annan af de gjorda anmärkntna; men dessförinnan hemställer jag till Hr Frih. o. Landtm, samt R. o. Ad., om icke den af Frih.
Cederström väckta och här mycket omordade frågan kunde få uppskjutas till ett annat tillfälle längre fram.
Den som gjort sig den mödan alt genomläsa Utskms betänk., linner att det ifrågavar. tillägget lämpligare kan passas in på ett annat ställe än i 1 §:n.
Nu vill jag i detta hänseende endast nämna, att för den enfalldige kunde det vara väl, om den ifrågavar. bestämmelsen stod icke blott i denna lag, utan äfven, såsom en talare föreslagit, öfver porten till hvarje bank, — och hvarför icke på hvarje knul?
Dock synes mig, att erfarenheten af alia de tvister, som i detta hänseende uppstått och blifvit afgjorda, skulle gjort allmogen nogsamt bekant, att dessa sedlar icke äro mynt.
Hr Aminoff har sagt, att lian icke skulle vara emot att godkänna den grundsats jag förfäktar, 0111 det visat sig ali allt gått väl.
Detta är ett skäl, som är svårt att bemöta; ty då en sak gått åstad, fordras det mycken intuitiv förmåga alt bedomina om den skall allt framgent gå väl eller illa, hvilket icke beror af inrättningens duglighet i sig sjelf.
Huruvida det gått val eller illa, derom vill jag icke yttra mig, utan vill jag blott nämna huru det gått till, sedan banker började uppkomma under Kunglig pröfning af bolagsreglorna.
Här finnes en lag af 1824, som föreskrifver att banker kunna få uppstå under villkor att deiägarne ikläda sig ansvar en för alla och alla för en.
Delta stadgande har vunnit tillämpning i ett fall, sorn omnämndes på förmiddagen; men i ett annat fall, nemi. vid privilegiers utfärdande för Jönköpings bank, har uti i3 §:n af dessa privilegier införts en så lydande förklaring rörtde denna ansvarighet af en för alla och alla för en.
Jag ber herrarne fästa sin uppmärksamhet på sättet att göra en svart korp till hvit. §:n lyder sålunda; "För de creditsedlar, invisningar och förbindelser, af hvad namn de vara må, som af centraldirectiouen utfärdas, ansvare bancolaget efter allmän lag och Ii. kungörelsen den s4 Januari 1824» så att hvad som brister i full liqvid sedan bankens alla tillgångar gått till betalning, skall af deiägarne gäldas en för alla och alla för en."
Det vill säga, att först skall banken hafva lemnnt ut allt hvad den har i cassan; sedan kan banken få göra concurs, hvars utredning kan dröja mångfalldiga år; och då först inträder ansvarigheten för deiägarne uti Jönköpings bank.
Enligt det äldre privilegium för Wermlands bankbolag, är förhållandet sådant, att så snart banken icke kan vid luckan inlösa sina sedlar, är en hvar delägare, hvars namn finnes i rådstufvulätlens protocoll antecknadt, till betalningsskyldighet för - Den 18 Februari e. ra. 447 bunden såsom för proprie skuld.
Detta har jag velat lemna den värde ledamoten till svar, som tror att allt icke skulle gå väl, om banker finge uppstå under lag, och som följaktligen måst förmoda att allt nu gått mycket väl.
Hr Lefre'n bar gjort en anmärkn. om nödvändigheten att
Konungen finge superintendera bankernes bestånd, som jag tillstår högeligen frapperade mig.
Talaren sade nemi., alt om Konungen icke ägde en sådan makt, kunde det handa att utländske män kommo in i landet och utlånte penningar.
Mine herrar! tänk hvilken olycka, om utländske capitalister skulle flytta hit och utlåna sina penningar till oss.
Jag tillstår att den faran synes mig nära nog ensam tillräckligt stor för att förbjuda utländska män att någonsin komma hit, och jag tror att saken vore bäst afhjelpt genom en sträng pass-stadga, ifall vi icke redan hafva en sådan.
Boye liar ganska riktigt anmärkt, att sedeimyntet stiger eller faller i värde, i förhållande till dess öfverflöd eller dess mängd; men Hr Frih:n har förgätit att beräkna att en mängd är ett relativt begrepp, på samma sätt sorn salig Landerbäck sade om afslåndet emellan Upsala och Waxala kyrka, att nemi. ali längd är relativ.
Om sedlarnes mängd är större än behofvet, så är den naturligtvis för stor; men då går öfverflödet tillbaka till privatbankerna, som utgifvit dem, och som äro skyldige att inlösa desamma; då bör lagen likväl icke vara sådan, som i3 §:n uti reglementet för Jönköpings bank, utan den bör vara så ställd, att directionens ledamöter äro skyldige att genast lösa in de sedlar, som presenteras, eller ock ansvara med sin lösa egendom, och samtlige bankdelagarne jemväl förbundne till enahanda ansvar, en för alla och alla för en.
Då är ingen fara, när de riskera ett så högt spel, att banker skola uppstå, hvilka icke af en tilltagande varumängd påkallas.
Ett maximum, sade Frih.
Boye, borde af konungamakten bestämmas för dessa bankers sedelutgifning; men hvarför kan detta maximum icke bestämmas i en lag.
Jag har trott, att stora banker vore säkrare än små.
Man invände mot mitt förslag, att enl. detsamma kunde flera banker uppstå i hvarje residensstad, och då vi hafva 24 län, så kunde vi få två eller tre gånger 24 banker.
Detta är arithmetiskt rätt; men om det ligger någon sanning uti hvad jag förut sagt, så går det icke så lätt att inrätta en bank; ty dertill fordras t. ex., om der finnes en förut, att icke den banken söker undanrödja de orsaker, som kunna föranleda andra ortens innevånare att upprätta en ny.
Det är nödigt att ett sådant correcti.v, som består uti rättigheten att inrätta flera banker på samma ställe, finnes på de banker, som uppstått, på det att icke dessa mätte blifva envåldsregenter inom sin provins, och på det att icke, såsom en författare i Aftonbladet visat förhållandet vara, om jag rätt minnes, i Amerika, dessa banker må kunna utöfva ett obehörigt inflytande på all - Den i8 Februari e. m. manna ärendenas gång.
Just för att undanrödja vådan häraf, måste de banker, som finnas, veta att andra banker kunna uppstå bredvid dem i samma stad, hvilka möjligen kunna utlåna penningar mot lägre ränta.
Till privatbank-systemets utveckling hörer, att folket får begagna sin credit, utan att privilegierade corporationer finnas, som göra det omöjligt för dem att till sin fördel använda hvad de snart nog komma att anse för en medborgerlig rättighet.
Har Konungen beviljat privilegier, så kan Konungen icke utan orättvisa och utan att gå in på en sådan grundsats, som på f. m. drefs af en värd ledamot, med hvilken Frih.
Boye sig förenade, ändra dessa privilegier; men Konung och Ständer kunna gemensamt vid påföljande riksdag andra en § i en lag, om denna ändring anses behöflig; och dä slå bankerne endast under styrelsemakten, under lagstiftningen; nu ty värr, om de skola uppstå endast i följd af privilegier, så komma de, sedan de fått den nåd. underskriften på sina privilegier, att stå utom all inflytelse af regeringsmakten.
Hr von Hohenhausen har sagt, att det skulle vara för Staten förmånligare, om den i stället för privatbankerne hade inrättat lånecontor i provinserna och således endast utlemnat sina sedlar.
Om man med Staten menar den centraliserade makt eller R, St:s Bank, som samlar öfverskott, om hvars användande de sedan länge tvista, så har hon rätt; men det finnes ett annat begrepp om stat, enligt hvilket den utgör alla individerna collectivt; oell i den mån det ligger sanning uti den mening, att enskilde äga begagna credit, tror jag äfven, efter den grundsats jag hyllar, att det är rättare att låta de enskilde fä begagna denna credit, derigenom de söka förvärfva medel alt betala skatter, än att blott tänka på den cenlraliserade staten.
Det kommer nemi. så ofta i fråga när Staten fått förmögenhet, härledande sig från enskildes ägodelar, att man vill göra skänker och stora företag för ett lysa och för att tillfredsställa national-fåfängan; men man beräknar icke, om individerne, som utgöra Staten, äga förmåga att bära detta ofantliga begär efter ära, denna statsiux, som derigenom utvecklas.
Jag vill icke vara vidlyftigare, emedan jag i alla fall är öfvertygad, alt hvad som i detta ämne af mig säges icke leder till resultat i sak; men jag har icke kunnat motstå det alltför mycket lockande tillfället att ytterligare, måhända för sista gången, yttra mig i ämnet, då jag, efter en tioårig forskning, funnit att grundsatser, som långt för detta blifvit uttalade, fastän motsagda, likväl i följd af deras sanning icke kunna undgå att slutligen göra sig gällande i trots af fördomar, egna intressen och sådana saker, som man öfverallt träffar på, aldrahelst då fråga är oin penningar.
Anckarsvärd: Sedan Gr.
Frölich med så myc ken - Den 18 Februari c. m. 449 len sakkännedom yttrat sig, skulle det måhända kunna anses såsom en misshushållning med R. o. Ad:s tid, om jag skulle ofullständigt söka att bibringa någon styrka åt hvad han så grundligen anfört, hvarföre jag afstår.
Ehuru lockande det kunde vara att ingå uti en närmare pröfning af Gr.
Frölichs långa anförande, skall jag dock derifrån afhålla mig, särdeles då det så mycket mindre torde behöfvas, som Gr.
Frölich instämt med mig deruti att skuldsedlar och sådana sedlar, som passera för mynt, icke äro detsamma.
Om också det icke ansågs såsom något tillräckligt skäl för min åsigt, att ingen lagstiftning i verlden (jag uppmanar en hvar att visa ett annat förhållande) tillåtit sådana bankers uppkomst, med rättighet att utgifva sedlar, utan att bankens delägare genast kunna för hvilken sedel som helst bysättas, med mindre än att verkställande maktens sanction erfordrats innan banken erhållit sin tillvarelse, och om ett motsatt förhållande icke en gång existerar i Amerika, der likväl privatbank-systemet icke varit tillbakahållet, en omständighet, som ensam torde vara tillräckligt talande i detta hänseende; så kunde jag likväl läsa upp en massa af §§ rörrde privatbank-lagstiftningen, för att visa skilnaden emellan en skuldsedel och den sedel, som utgifves af delägare i ett bolag för att passera som mynt.
Jag anhåller blott om propos. på bifall lill r §:n af Utsktns förslag.
Måhända kunde det af Frih.
Cederström tillstyrkta tillägg jemväl äga rum.
Jag betvifla!1 ingalunda att jag gjort en stor förlust, derigenom att jag, kallad annorstädes för en stund, icke fått åhöra början ulan endast slutet af Gr.
Frölichs tal.
Jag begär likväl att få tillrättavisa några misstag, som jag hörde.
Jag åberopar vårt protocoll och eder alla, som hörde mig, till vittnen, att jag, långt ifrån att understödja den tanken att någonsin en lag borde få retroactiv verkan, tvertom förklarade, alt jag icke kunde godkänna denna grundsats.
Frölich har yttrat en annan tanke, den nemi., att när Konungen genom sin underskrift beviljat privilegier för ett bankbolag, så skulle detta bolag icke vidare stå under Regeringens inflytande.
Delta är sannt, dock endast vill korligtvis; ty jag frågar: om Konungen tillåter så många privatbankers inrättande att dessa bankers sedlar falla till intet värde, har då icke detta föi hållande inflytande på de föreg:de bankerna?