Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det liar blifvit sagdt, att då vi få en obegränsad näringsfrihet, så måste vi också hafva en obegränsad jordafsöndringsrätt; men vi hafva dock ännu icke den torra, och till dess den blifvit en verklighet, torde väl kunna äfven anstå med deri sednare, isynnerhet sorn behofvet deraf ännu icke torde vara så allmänt kändt i landet.
Jag lörutser att den ledamot, sorn nyss yttrade sig om fiskerierna på landet, skall säga att en större rätt till afsöndring är nödvändig, men det förvånar mig, att han icke derom väckt förslag i vidare mån, än i afseende å jorden närmast städerna.
Jordvärdet är i allmänhet ännu icke så högt uppdrifvet, att en sådan vidd, hvars afsöndring nu är medgifven, kan blifva så särdeles kostsam, isynnerhet sorn det vanligen är obrukad jord, som försäijes af dessa tunnlandsafsöndrare.
Ar frågan om någon anläggning af större värde, så är för det första att antaga, att dertill erfordras någon betydligare jordrymd; men äfven om så ej skulle vara, så blir kostnaden för inköp al jorden blott en pris snus i jemförelse med de öfriga kostnaderna.
Jag tillhör visserligen icke dem, som anse, att från statens sida någon synnerlig förmyndarevård bör utöfvas i afseende å näringarnes utveckling; men jag kan dock icke göra mig aldeles fri från den tanken, alt sedvänjan kan bidraga till utbildning af tänkesätt, som ej äro särdeles förmånliga för den ekonomiska utvecklingen.
Då man här äfven talat om Dalarne, synes mig som detta exempel ej vore rätt lyckligt valdt.
De skaror, som nödgas utvandra från denna provins för att söka en arbetsförtjenst, som de icke kunna inom densamma vinna, synas mig icke utgöra någon uppmuntran att lemna större spelrum åt den redan befintliga benägenheten att parcellera jorden.
Jag är således af den öfvertygelse, att äfven om man anser lagens band i detta afseende icke särdeles nyttigt, det dock ej är nu som man bör lossa detsamma, helst det icke är mera än 5 år sedan det sist förändrades; och trogen den åsigt, jag alltid uttalat på detta rum, önskar jag att, med ett mål stadigt för ögonen, så småningom närma mig detsamma, men icke att hoppa dit.
Såsom motstycke till de lysande och näpna taflor, hvilka här blifvit framställda, utvisande jordafsöndringens välsignelserika följder, skulle jag visserligen kunna från det län, hvars styresman jag är, framdraga andra mindre hugnande, men jag vill icke dermed upptaga tiden, utan blott gifva tillkänna, alt jag anser den nuv:de lagen, som medgifver afsöndring af så liten rymd som 2 tunland, gå tillräckligt långt för närv:de, och att jag derföre, då vi efter införandet af en fullständig näringsfrihet ganska väl kunna deruti vidtaga nödiga förändringar, inom Utsk:t deltagit i 'det slut, hvartill Utsk:t i denna punkt kommit.
Det lider intet tvifvel att ju den princip, hvilken motionären och Gr.
Hamilton förordat, är fullt riktig och rättvis i och för sig; men då staten, som för sitt äudamål derjemte uppställt en annan princip, 406 Den 30 M»rs. den att hvarje kommun måste föda och underhålla de inom densamma befintlige fattiga, så måste lagstiftaren se till att han rätt afväger rättigheterne å ena sidan och skyldigheterna å den andra; att han icke glömmer den ena principen för den andra.
Då kommunen har fått sig ålagd skyldigheten att försörja sina fattige, den ene så väl som den andre, bör den ock hafva någon garanti att icke en för långt utsträckt frihet, vare sig i sjelf-försvaret eller i jord-afsöndringsrätten, leder till en fattigvårdstunga, hvars bärande verkar lika, om icke mera, hämmande än den inskränkning i jordafsöndringsrätten, som tillstädjes af den nuv:de lagen, och hvilken lag jag för min del anser för närvrde ganska lämplig.
Då jag tillika tror att samma omdöme om denna lag är rådande i de flesta landsdelar, så tillstyrker jag att man bör stanna vid det som är.
Den arbetare, hvilken åt sig bygger en bostad på en jordareal af mindre än två tunnland, måste för sin dagliga utkomst helt och hållet bero af arbetsförtjenst hos andra, och detta hela året om.
Men är ännu fullt gifvet att sådan arbetsförtjenst alltid står att finna?
nej långt derifrån.
En tillfällig arbetsförtjenst eller hoppet om en fortvarande sådan har redan, med den inskränkning i jordbesittningsrätten, som nu finnes, förledt mången att åt sig uppresa en s. k. backstuga, och följden, der ingen jordlapp finnes att lemna förlag till uppehälle, har blifvit, att då arbetslörtjensten trutit eller blott några dagars sjukdom inträffat, kommunen måst ikläda sig den försörjningspligt lör backstugusittaren och hans familj, hvilken, till följe af hans frihet i sjelfförsvaret och jordbesittningsrätten, principielt bort åligga honom sjelf.
Två tunnland, som enligt nuv:de lagen är minimum för ständig jordafsöndring, medger möjligheten att föda en ko eller några mindre kreatur; de medgifva möjligheten till skörd af födoämnen, och, med dessa, förlag, då icke dagsarbetet fyller dagsbehofvet.
Ett halft tunnland medgifver ingen af dessa möjligheter; en så liten areal lemnar blott rum till byggnadsplats, gårdstomt och möjligen en liten kåltäppa, till hvars bruk menniskokraften ensamt måste anlitas; en sådan areal medför ej besutenhet i ringaste grad.
Jorden är ännu hos oss i Sverige i så lågt pris, synnerligast den jord, som i allmänhet inköpes till bebyggande med s. k. backstugor, att jordens värde blir en ringa del af det värde, hvartill byggnaden stiger, och bör då den, som kan åt sig uppföra ett boningshus, i de flesta fall utan svårighet förse sig med ett par tunnland jord.
Att genom en ytterligare utsträckt jordafsöndringsrätt främja uppkomsten af en proletär-klass, kan väl vara bra för vissa egennyttiga arbetsgifvare, men är det icke för samhället, icke för kommunen; det intyga och ådagalägga jemväl de af Gr.
Sparre omnämnda iäns-komitéerna.
Den nuv:de lagen, hvilken blott är 5 år gammal, har icke sett sådana förändrade förhållanden inträda, som lemna stöd för Den 30 Hars.
407 en ändring af samma lag; den afväger skäligen jemnt individens och kommunens ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, hvadan jag afstyrker motionärens förslag till ändring af densamma.
Posse, Arvid:
Jag vill icke här ingå i bedömande huruvida det är rätt, att lagstiftaren godtyckligt bestämmer det minimum af jord, som hvar och en må ega att förvärfva sig; man har också här i allmänhet inskränkt sig till att påstå det vara nyttigt och nödvändigt.
Inom den aflägsna landsort, der jag närmare känner till förhållandena, har under loppet af flera år nu pågått en ganska utsträckt jordafsöndring, och den har, så vidt jag vet, icke alls medfört några menliga följder, nemi. för så vidt det varit dessa parcellanter medgifvet få sitta qvar på sina jordlappar.
Det menliga förhållandet inträfTar först då, när straffpåföljden inträder, d. v. s. när innehafvaren af en sådan lägenhet tvingas alt mot lösen afstå densamma, derför att den icke är så stor sorn i lagen föreskrifves.
Sedan nemi. parcellanten odlat upp och bebyggt sin lilla jordlapp, som förut var af högst ringa värde, händer det stundom, att den, som har del i sjelfva stamhemmannet, framträder och yrkar att få lösa till sig jorden.
Lagen tillerkänner då icke lösen för de derpå uppförda byggnaderna, hvilka oftast hafva högre värde än sjelfva jorden.
Jag kan i afseende härå anföra ett ex., som kan styrkas af offentliga handlingar.
I närheten af min hemort undanstyckades från ett hemman ett tunnland jord, hvarpå bodde 7 personer, som hade uppfört hvar för sig snygga byggnader och försörjde sig hufvudsakligen af sina händers arbete.
Egaren till den såkallade stammen af hemmanet, som dock ej var större egendomsherre, än att han besatt 7 tunnland, förklarade sig nu vilja lösa ut dessa 7 personer.
Deraf uppstod en rättegång, som slutade så, att dessa 7 arbetare betalade starnhemmansegaren 200 rdr hvardera, för att han skulle afstå från sin rätt att lösa till sig jorden, och han fick således 1400 rdr till skänks, samt ändå fortfarande behålla lösningsrätten till det ifrågav:de tunnlandet.
Detta är alldeles icke något enstaka läll, utan det är rent af en industri för dem, som hafva lösningsrätt till sådan jord, att på detta sätt preja de stackars parcellanterne.
Att åtminstone i Skåne det bär sig mycket väl för dessa små lottegare, kan ingen vara bättre i tillfälle att bestyrka än jag, ty der finnes i min hemort bland andra ett hemman, som är så styckadt, att på detsamma bo 198 personer, och fattigvården har aldrig behof t der ingripa.
De voro fattiga, när de kommo dit, men hafva nu lyckats betala sin jord med derå uppförda byggnader, och blifvit skuldfria och burgna, samt ganska säkert i mycket bättre ställning, än om de varit statfolk hos hvilken husbonde som helst.
Då för öfrigt lagen icke kan hindra styckningen, hvarföre skall den vara sådan, att många arbetsamma menniskors ruin deraf ofta kan blifva följden?
— På grund af de skäl, som både af mig och af andra äro anförda, yrkar jag således återremiss, på det hela 408 Den 30 Mart. lagstiftningen om hemmansklyfningen må alldeles bortstrykas ur vår codex.
En talare har invändt, att en obegränsad jordafsöndring skulle medföra det resultat, att jorden blefve urståndsatt att fullgöra de natura-prestationer, såsom skjutsoch väghållning, som åligga densamma; men detta beror icke på huru litet jordstycke, som får från hemmanet afsöndras, utan på den andel af hemmanets hela jordrymd, som får afsöndras.
1 detta afseende har jag icke påyrkat förändring i gällande föreskrift, eller att endast en tiondedel af arealen får utan särskildt tillstånd upplåtas.
Vidare har yttrats, atton så ringajordrvmd icke borde få afsöndras, att ett dragkreatur icke derpå kunde framfödas; men icke kan ett dragkreatur födas på ett halft tunnland och icke gör besittning på viss tid eller för alltid i detta afseende någon skillnad.
En annan talare har upprepat att tmsn ej borde ändra en lag, som är endast fem år gammal.
Årsbarn med denna lag är likväl en annan lag, hvars förändring samma talare för två dagar sedan påyrkade.
Han sade då, likasom nu, att förändringen är en tidsfråga, och om så är, hvilket jag fullkomligt medgifver, så är det icke skäl att fördröja förändringen, för att ännu några år dragas med de allvarsamma olägenheter, som af den gällande lagstiftningen följa.
Sedan jag anmälde mig, har så mycket blifvit yttradt just af den menings sida, jag tillhör, att mig återstår föga att tillägga.
Jag vill blott bemöta en eller annan ännu obesvarad anmärkning.
En talare, som förklarat sig vara vän af sjelfva principen, har sagt, att man borde icke nu göra någon ändring i lagen, derföre att farhågorna i landet för en förändring vore så stora.
Ett bevis på motsatsen torde dock ligga deri, att man bestämdt vet, att Bonde-St. icke hyser några sådana, och tror sig veta, att de icke heller finnas hos BorgareSt.
, och då torde man väl på detta rum ock kunna lugna sig i detta fall.
Han har också sagt, att författnm vore för ny, och att det vore för tidigt att ändra densamma.
När 1853 års författn., sorglig i åminnelse, utkom, hemställde jag genast hos B.
St:r, att den måtte ändras, och man svarade då på samma sätt; man lyckades ock få uppskof med den efterlängtade och nödiga ändringen till år 1858, således 5 år eller jemnt lika lång tid, som den nu gällande varit till.
Nu kan enligt min tanke tiden vara inne att taga ett steg till i den goda rigtning, 1858 års författning anvisade och för hvilken hela landet var tacksamt.
Jag kan omöjligen fatta, hvartill ett längre uppskof skall tjena, öfvertygad, som jag är, att resultatet af en utsträckning af den ifrågav:de rättigheten skail blifva i högsta måtto välgörande och att icke ringaste anledning finnes till farhåga för den frihet i jordafsöndring, vi här påyrka.
Deu 30 Mars. 409 Frih.
Jag är innerligen öf vertygad att idoghet och sparsamhet hos befolkningen befordras derigenom, att lagstiftningen medgifver arbetsrätt och näringsfrihet.
Vår största rikedom är också vår arbetskraft, men som icke är för den enskilde af särdeles stort värde, om han ej har rätt att skaffa sig tak öfver hufvudet så godt han kan.
Man hyser mycken fruktan för att dessa parcellanter skulle komma att falla fattigvården till last, men jag tror att denna drabbas tyngre af personer, som sitta på | tunnland jord, utan att vara egare dertill, än af dem som sjelfva ega den torfva de bo på.
Man säger äfven, att jorden står i så lågt pris, att det icke bör vara någon svårighet för en arbetare att köpa det minimum, som nu är föreskrifvet.
Jag har dock sjelf fått 1,000 rdr för 2 tunnland jord, och det var ändå långt ifrån stad.
En talare har lagt vigt derpå, att arbete skulle saknas, eller att arbetaren åtminstone icke kunde vara säker på att alltid få tillräcklig arbetsförtjenst; men häremot kan med fog åberopas erfarenhetens vittnesbörd, som intygar motsatsen.
I)å jag således icke kan finna mig i det förslag, Ulsk:t framställt, förenar jag mig med dem, som yrkat återremiss i den syftning, som Gr.
Hamilton i sin reservation angifvit.
En talare har, såsom bevis på olämpligheten af jordens alltför stora styckning, anfört Dal-allmogens utvandringar.
Erfarenheten intygar dock, att dessa äro en verklig välgerning lör vårt land, ty derförutan hade säkerligen den stora trävaru-afverkningen i Norrland ej kunnat komma till stånd, och ehuru vår handelsbalans på de sednare åren varit temligen ogvnsam, så hade den säkerligen varit det ännu långt mera, om vi ej halt denna stora export af skogsprodukter.
Hvad som fattas oss här i landet, är snarare folk än arbete.
Bästa sättet att afhjelpa denna brist, torde vara, om man bereder arbetaren tillfälle att förvärfva sig en jordegendom, så snart han samlat ett, om äfven ringa, kapital.
Man har sagt, att sådant skulle vara vådligt för fattigvården.
Jag är tvärtom öfvertygad, och erfarenheten bekräftar det äfven, att en arbetare, som kunnat samla ihop något af öfverskottet på sin arbetsförtjenst, är en säkrare och tillförlitligare jordegare än mången annan-
Han lägger sig säkert icke i några vidlyftiga spekulationer, och ju mindre hans jordstycke är, desto mera tid har lian öfrigt att egna åt sitt egentliga arbete.
Det är visserligen sannt, att äfven nu är medgifvet att för viss tid af högst 50 år afsöndra äfven mindre jordrymd än 2 tunnland, men detta är ej nog, ty det är naturligt, att det fordras ständig besittningsrätt, för att man skall, som sig bör, fästa sigvid och sköta sin jordlapp.
Alla de vådor, som man tror blifva en följd af den yrkade förändringen, äro hemtade från främmande länder, hvarest tillfälle till arbetsförtjenst icke är, i jemförelse med folkmängden, lika stort som hos oss.
Tänkom, Mina Hrrl på Sveriges vidd och på dess folknummer!
Ingen kan neka, att ju bär finnes ofantligt mycket 410 Den 30 Mars. att göra, och det är då en ovilkorlig pligt för lagstiftaren att slå io en sådan väg, på hvilken vi uppmuntra och stödja näringarna, ty eljest gå vi en bana, som förer till förderfvet.
Det är på denna väg, den förra nemi., som vi skola komma derhän att betala våra så mycket öfverklagade skulder och att hinna till målet för samhällets materiella sträfvanden — allmänt välstånd.
På dessa grunder kan jag icke annat än lifligt förorda en utsträckning så långt som helst af rättigheten till jord-afsöndring.
Man har sagt, att beskattning svårligen skulle kunna åläggas dessa små jordlappar.
Men beskattningen ligger alltid på hemmanet, till hvilket de små jordlapparne få erlägga densamma.
Dessutom hafva vi ju nu skattelörenklingen, som bör häfva alla svårigheter, och jag kan således ej anse denna invändning för annat än ett svepskäl.
Den utsträckning, som genom 1858 års författning medgafs i afsöndringsrätten, har också redan verkat mycket godt, och tydligen visat, att ju längre man går i denna rigtning, desto bättre är det.
Vi hafva älven nyss hört en ledamot från den mest befolkade delen af landet, nemi.
Malmöhus län, förklara en mera utsträckt jordafsöndring nyttig och nödig; hvad skola icke då vi säga, som äro från de nordligare orterna?
Jag har sjelf egendom i en af dessa och ingen vet bättre än jag, huru stor brist der är på arbetare.
Jag anhåller således om återrerniss af denna punkt, i ändamål att vinna bifall till Gr.
Den siste talaren har förordat den yrkade förändringen med särskildt afseende på do nordligare orterna.
Han måtte dock härvid icke hafva afsett det egentliga Norrland, ty något lättare förvärfningssätt, än det, som nu är medgifvet i det nordligaste Sverige, elier att man får jorden för rakt ingenting, kan man vä! icke begära.
Just den omständigheten, att den ouppodlade jordens vidd är så ofantligt stor, gör att inköpspriset för några tunnland, der sådant ifrågakommer, blir så obetydligt; och att derstädes dagsverkena deremot stå högt i pris, är naturligt i anseende till bristen på folk.
Någon svårighet för bosättning torde väl åtminstone i do norra orterne icke förefinnas, till följd af nu gällande stadganden, och då det väl ej kan vara meningen att förbjuda upplåtelse hädanefter åfjord på viss tid, så lära väl ej heller de olägenheter, som förmenats deraf uppkomma, kunna genom en förändrad lagstiftning undanrödjas.
Den, som icke har råd att inköpa en lägenhet till full eganderätt, men som deremot är i tillfälle att öfvertaga densamma på vissa år, lärer väl äfven hädanefter få nöja sig med den utväg, som hans tillgångar medgifva honom att vidtaga, och hvarigenom han vinner en tryggad besittning för sin lifstid.
Då denna utväg i alla fall kommer att qvarstå, och säkerligen också blir flitigt begagnad, så åstadkommes icke deruti någon ändring genom det stadgande, för hvilket man här söker att vinna sympatier.
Den 30 Mari. i Hr Tersmeden, Pehr Reinhold:
Det ämne, som nu är under öfverläggning, torde af mången anses vara af en särdeles torr beskaffenhet.
1 mina ögon är det deremot af den största betydelse, ty det står i närmaste samband med civilisationens framsteg, med arbetets rätt, med Sveriges framtida utveckling.
Kastar man en blick tillbaka på vårt lands äldre lagstiftning i detta fall, så kan man ej annat än förvånas öfver det förmynderskap, som staten i detta afseende, likasom i så många andra, velat utöfva öfver den enskilde.
Det må tillåtas mig att i största korthet (å erinra R. o. Ad. om gången af denna lagstiftning.
Bevekelsegrunderna för statens omnämnda förmynderskap hafva under olika tider varit helt olika.
Nu är man rädd att folk skall tå för litet jord; fordom var man rädd för att folk skulle ega för mycket jord.
Det var nemi. förbudet att besitta mera jord än man kunde bruka och beså, och den det gjorde, var förfallen till böter.
I en författning af 1667 förklaras all afsöndring af jord från skattehemman för ogiltig.
Sedermera biel' genom författning af 30 Juli 1770 medgifvet att få i någon mån köpa delar af skattehemman, hvilket ytterligare utsträcktes genom 1827 års författn.
1853 egde i detta afseende en återgång rum, och 1858 inträdde ändtligen ett bättre förhållande, men det qvarstår dock, att ett minimum är föreskrifvet, under hvilket man ej kan med ständig besittningsrätt förvärfva jord.
Anledningen till alla dessa restriktioner är de farhågor, man hyser för för långt utsträckt delning, och först oell främst att man icke skulle kunna föda sig på ett mindre jordstycke.
Fordom ansåg man nemi., att landtboen icke kunde lefva på något annat än sin jord.
I vår tid deremot, då så många andra tillfällen till arbetsförtjenst förefinnas, är jorden att betrakta nästan endast såsom hans stampunkt, och i detta afseende vill jag genmäla en talare, som ansåg att man borde vänta med den yrkade förändringen, tilldess en fullständig näringsfrihet blefve hos oss införd.
Orri också denna frihet icke är så fullständig, som man kunde önska, så qvarstår nemi. ändå, omöjlig att vederlägga, den sats, att våra arbetare, om deras äfven nu erkända rätt att försörja sig skall vara af något värde, dock måste hafva tak öfver hufvudet, och det torde vara en skyldighet att så mycket som möjligt lätta utvägarne dertill.
Man bör vid detta tillfälle icke lemna oanmärkt, att Bonde-St. med en sällspord enhällighet förklarat sig för en sådan lösning af frågan, som jag här åsyftar.
Preste- och Borgare-St:n torde häruti icke hafva något egentligt särskildt intresse.
Återstår då R. o. Ad., hvars jord dock i allmänhet ej består af så särdeles små lotter, och som väl ej bör lägga sig emot er> förändring, som åstundas af dem, hvilka den närmast rörer.
Erfarenheten har också i andra länder visat, att om äfven jorden stundom styckas i små delar, förhållandet jemnar sig al sig sjellt, emedan dessa små parceller så småningom åter förenas.
Den myndighet, som staten i detta afseende tillvälfat sig och ännu behåller, är af sam - 412 Den 30 Mars. tua art, sorn när staten skulle sätta sig till doms deröfver, huruvida den enskilde skall ega rätt att gifta sig eller icke; men i det ena sorn i andra fallet torde hvar och en böra hafva rätt att handla efter eget godtfinnande.
Jsg anhåller således om återremiss.
En talare har trott sig finna en besynnerlig motsägelse mellan de gamla och de nyare hagarne, rörande detta ämne, då nemi., enligt de förre, var förbudet att besitta mera jord än man kunde beså och bruka.
Men detta kom sig af den helt olika utgångspunkten, som då var, att kronans inkomster icke måtte lida någon minskning.
1 sednare tider har man åter utgått derifrån, att ingen borde sitta på så litet jordstycke, att han icke derpå vore burgen, och detta var äfven till en viss grad nödvändigt, då på landet jorden var att betrakta som den nästan uteslutande källan leir inkomst.
Då jag för min del emellertid anser den nuv:de författn. var ganska förnuftigt afvägd, vill jag till besvarande upptaga hvad Frih.
Tersmeden deremot anmärkt och som eljest kunde hafva inflytande på It. o. Adis beslut.
Ur Frihin har åberopat, att, till följe ai' den nya lagstiftningen, en mängd Dal-allmoge fått och verkställt stora arbeten i andra provinser.
Jag hemställer dock, huruvida någonting kan mera tala emot en utsträckt jordafsöndring, än just detta exempel, nemi. att det redan gått derhän att inom en stor Svensk provins befolkningen icke kan finna sin föda af jorden, utan att den blifvit tvungen att söka sitt uppehälle på främmande orter.
Man ser der det nakna praktiska resultatet.
Jag vill icke bestrida, att i vissa delar af vårt land sådana förhållanden kunna förefinnas, att äfven mindre jordlotter, än nu är medgifvet, kunna innehafvas, utan att någon fara för kommunerna deraf uppstår; men som jordbrukare och sjelf boende på landet kan jag intyga, att de, som besitta så liten jordrymd som författn. för närv:de medgifver, i allmänhet icke kunna sig derpå försörja.
Man säger att, då upplåtelse på viss tid redan nu är medgifven för så liten rymd som ett halft tunnland, afsöndring för beständigt också borde vara tillåten; men det är härvid en betydlig skilnad att iakttaga, ty den jordegare, som upplåter en mindre jordlapp på viss tid, gör det vanligen icke med afseende på den afgift, som derför skall erläggas, utan i beräkning på det arbete, som den andre förbinder sig att till honom utgöra.
Man har här mycket talat om rättigheter, men jag har alltid lärt mig, att vid sidan af rättigheterna stå äfven skyldigheter.
Vid sidan af rättigheten att försörja sig står också skyldigheten att så göra, men den kan icke af lagen påläggas och öfvervakas, och äfven om den goda viljan samt nödig arbetsförmåga finnas hos personen, så är dock lifvet ganska osäkert, och vid ett hastigt dödsfall komma barnen fattigvården till last.
För min del tror jag således, att man icke bör frångå den nuv:de lagens stadganden i detta afseende, då Den 30 Mars.
413 äfven för närvrde den ordentlige arbetaren har ganska godt tillfälle att bereda sig både utkomst och husrum och allt hvad han behöfver.
Mörner han mot milt förra ytfrande invändf, alt man ej kan önska hällre vilkor än i Norrland, der man kan få ett krono-nybygge för intet; men jag bar ej talat om lappmarkerna, der delta eger rum, utan om det egentliga Norrland, eller Helsingland, Medelpad, Ångermanland, och de öfriga provinserna längs kusten, der jordbruk och näringar nålt någon utveckling, och der det egentligen är armar som fattas.
En annan talare var sagt, att ingenting kan tala så mycket emot mitt yrkande, sorn just den omständighet, att befolkningen i en provins måste på främmande ort söka sitt uppehälle.
Men det är ju naturligt, att hvar och en söker arbetsförtjenst der sådan kan vinnas, och deri ligger icke något ondt, utan snarare tvärtom.