Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla sagoprinsessor, alla gudinnor, alla älfvor och sjöjungfrur hade varit hänförande sköna.
Maja suckade.
Det kostade på att erkänna, att den vägen var stängd för henne.
Och den andra var så osäker.
Hon kunde ej påminna sig någon berättelse, som omtalade hjältinnan med orden: »Hon var ful och såg ut som en fågelunge.»
Ett fruntimmer kom för att tala med fröken Berenius.
Det var fröken Qvist, som varit guvernant i Majas hem därute på landet.
De gingo in i frökens privatrum, dörren stod på glänt.
Maja hade sin plats alldeles invid dörren och hörde konversationen mellan den gamla och den nya lärarinnan.
— Jag förstår mig alls inte på henne, sade fröken Berenius med sin säfliga näston.
Men ett vet jag, och det är, att hon är det besvärligaste barn jag haft att göra med i alla mina dar, ett pinsamt, oroligt barn, som aldrig kan hålla sig stilla, hvarken kroppsligen eller andligen.
Hon är ej något lättledt barn, medgaf fröken Qvist.
— Inte sant?
Och så frågar hon om allt möjligt och funderar på allt omöjligt.
Tre gånger på den här korta tiden har hon redan skaffat mig min svåra nervösa hufvudvärk.
— Det är ett begåfvadt barn —
— Jaså, fröken Qvist tycker det, tänkte Maja, det har hon då aldrig låtsat om.
Fröken Berenius svarade.
— I så fall föredrager jag obetingadt ett obegåfvadt.
Maja förstod inte hvarför.
— Det är en olycka för flickan, att hon så sent blifvit satt i skolan, fortsatte fröken Berenius.
Jag undrar om hon har någon ambition.
Hon kan aldrig sina lexor för mig.
— Inte kan man för någon, som man inte håller af, tänkte Maja förtrytsamt.
— Ambition, svarade fröken Qvist.
Nej, inte i vanlig mening, men hon är ofantligt ärelysten.
— Hur visste fröken Qvist det?
Det kunde Maja inte utfundera.
— Och en sådan fantasi, det är något rent häpnadsväckande.
Men hon har fått läsa mycket för mycket för sig själf i hemmet.
Tösen är ju inte mer än tio år.
Hon har slukat alla möjliga sagor och legender, ja till och med romaner.
Jag tog ifrån henne Jane Eyre —
— Det var mycket fult af fröken Qvist att tala om och ännu fulare var det hon därefter sade:
— Hon behöfver disciplin och skoltvång som motvigt till all fantasi och all exaltation.
Du får bereda dig på att taga henne allvarligt.
— Det skall jag, svarade fröken Berenius.
Majas kinder glödde.
De talade om henne som om en fånge.
Men man är också en fånge, när man är satt i skola.
Och inte gjorde fröken Qvist det bättre genom att säga:
— Det är i alla fall synd om barnet.
Hon har inga syskon och inga jämnåriga därute på landet.
Du har ingen aning om hur ensligt där är, fast det ligger så nära staden.
Och den stora skogen alldeles invid huset!
Det är förfärligt dystert.
— Skogen, den förtrollande skogen, det härligaste af allt på jorden!
Om hon bara fått vara i fred därute.
Jaså, hon skulle också tala om det.
— Ack, ser du, modren är ständigt sjuk och ligger för det mesta till sängs.
Och fadren — det vet du väl hur mycket en provincialläkare får vara hemma.
— Det var nog roligt att höra talas om sig själf.
Men hon blef alltid så förtviflad, när hon hörde talas om sin mammas sjukdom.
Stackars, stackars mamma!
De båda lärarinnorna hörde det och kommo in.
Fröken Berenius klappade henne på axeln.
— Kära Maja, hvarför gråter du, om jag kunde begripa det.
Kan du inte din läxa?
Då får du också i dag sitta kvar på lofvet.
— Låt henne slippa, bad fröken Qvist sakta —
— Det var du, som talade om nödvändighet af skoltvång och disciplin.
Men det gör mig ondt om henne – just derför att jag inte alls förstår mig på henne.
— Ja, inte gör jag det.
Qvist har bedt för dig, Maja.
Du får gå ned till de andra.
Tänk, att en sådan stor flicka sätter sig till att gråta för ingenting!
— För ingenting!
Maja gick ner på skolgården med frukostbrödet i handen, olycklig, så att hon kunde dö, och ur stånd att äta.
Hon gick inte till de andra, utan satte sig under trädet, som stod i ena hörnet af skolgården, ett stort, lummigt träd.
Hon tänkte.
Hennes tankar sysslade med om hon inte gjorde rättast i att afstå från att bli stor och ryktbar för att i stället egna sig åt sjuksköterskekallet.
Om hon blefve en alldeles ovanlig sjuksköterska skulle hon kanske kunna göra sin mamma frisk.
Men till att börja med fick hon lära sig att gå mycket tyst och inte släppa det hon hade i händerna.
Som hon nu var, passade hon inte inne i ett sjukrum, det brukade mamma säga till henne många gånger om dagen.
Nu gjorde hon henne så nervös.
Kanske det inte var hennes rätta kallelse att bli sjuksköterska, eftersom det var henne alldeles omöjligt att hålla sig vaken om natten?
Nej, då vore det allt bättre, om hon ginge ut i skogen och sökte reda på en underbar ört, som kunde bota alla sjukdomar.
Någon späd, vacker ört, som växte långt, långt inne i skogen.
Den fanns nog, fast ingen i hela världen kommit att tänka på att söka efter den, ingen förr än Maja.
Hvad hon skulle bli ryktbar om hon fann den örten!
Först skulle hon naturligtvis göra sin mamma fullkomligt frisk — sedan skulle hon söka upp alla —
— Maja, flyg upp på din gren och berätta sagor för oss, sade en röst alldeles bredvid henne.
— Nej, inte i dag.
Nu stod en hel mängd flickor omkring henne —
— Du vet hur förtjusta vi ä’, när du berättar —
— Kära Maja, du som alltid är så snäll —
— Gör det —
— Så upp med dig nu; ett, tu, tre —
Hon klättrade upp på sin gren.
Den satt ej så särdeles högt upp och var mycket bekväm att sitta på.
Skolkamraterna sutto, stodo och hängde rundt omkring, mumsande på sina smörgåsar och äpplen.
Majas ögon glänste och det lilla bleka ansiktet strålade, där det stack fram, inramadt af löfverket.
Hon satt inte stilla under det hon talade, den flaxande oron i rörelserna var aldrig borta; än strök hon med handen öfver ögonen, än åtföljdes orden af några lifliga gester.
Själf var hon alltid sina sagors hjältinna, och som sådan nekade hon sig sannerligen ej något, hvarken underbar skönhet eller oerhördt mod, förtrollande prinsar eller ädelstensskimrande slott.
Hon var inte blyg under det hon berättade.
Tvärtom smickrade det henne ofantligt, när flickorna från de högre klasserna kommo fram för att höra på.
Ju större publik hon hade, dess bättre gick det.
I dag hade hon många åhörare.
Så ljöd klockan gällt och länge —
Flickorna sprungo om hvarandra och trängdes i dörrarna för att komma in till sina platser.
Maja kröp långsamt ner från trädet.
Förtrollningen var bruten.
Den nyss i guld och purpur strålande, undersköna prinsessan fick sätta sig som skolans askunge vid den nedersta pulpeten i den stora salen.
Men Maja kände sig stor där, hennes hjärta klappade af stolthet.
Så börjar lektionen.
Den värsta af dem alla, räkningen för fröken Berenius.
Maja tar långsamt fram sin tafla och brister så ut i en högljudd fnittring.
En af flickorna har varit framme och ritat af fröken Berenius på Majas tafla — det är hennes profil, den lustiga uppnäsan, de små plirande ögonen.
— Maja vet hvem som gjort det, en förstående blick har sagt henne det.
Hon skall just till att styrka ut porträttet, då fröken Berenius står bakom henne.
— Det får du anmärkning för, säger hon strängt.
Stryk ut det genast.
Den skyldiga kamraten blir mörkröd och vågar ej se upp.
Tänk om Maja skulle skvallra!
Maja är den bästa kamrat i världen.
De hålla alla af henne.
Hon bryr sig aldrig om anmärkningar eller förebråelser.
Hon tänker:
Hvad tjänar det till att bråka.
Jag får i alla fall bannor, om inte för detta så för något annat.
Och hon vet dessutom, att hon skall vinna erkännande af de kamrater hon kunnat föra i olycka, »om hon varit kitslig».
Hon sitter och tänker på hur roligt det är, att flickorna tycka så förfärligt mycket om henne.
Har du inte räknat ditt tal ännu?
Du är alldeles oförbätterlig.
Hvad har du gjort hela tiden?
— Jag har inte gjort något.
— Men det skall du göra i skolan.
Det är en skam för dig, som man påstår har godt hufvud, att inte använda det.
— Fröken kan inte tåla dig, hviskar en af kamraterna, som i detsamma går förbi.
— Hon hatar mig, svarar Maja med öfvertygelse.
Så befinnes det, att Maja glömt räkna ut ett tal hemma.
— Det kan aldrig i lifvet bli något af dig, som är en sådan slarfva.
Tänk på din stackars sjuka mamma, hvilken sorg du kommer att bereda henne!
Berenius har funnit den ömma punkten, den, som smärtar värre än hundrade anmärkningar.
Maja gråter igen.
Under hela tiden sitter hon i en sorts gråtextas.
Hon gråter för att hennes mamma är sjuk, för att ingen tror, att det kan bli något af henne, för att hon kommer att göra de sina skam.
Så gråter hon för att hon är så ful, när hon gråter.
Hon gråter för att hon inte kan försaka världen och för att hon inte duger att bli sjuksköterska.
Så slår den tanken ner i henne, om hon inte verkligen bör försaka världen.
Man kan bli stor också därigenom.
När man lidit skeppsbrott på allt annat, när man ständigt blir missförstådd, ingenting har att lefva för, så kan man ju egna sig åt Gud.
Så torka tårarna.
Hon har plötsligt kommit att tänka på att flickorna ej allenast tycka om henne, därför att hon är en god kamrat, utan att de beundra henne för att hon är så ovanligt sanningsälskande.
De vädja till henne i kvistiga fall — senast i dag hade en af flickorna sagt: »Hörde du inte Maja, att jag sa, att hon sa».
De gjorde det därför, att de visste, att hon aldrig skulle kunna förmå sig att tala osanning.
— När hon berättade sina sagor, diktade hon naturligtvis, det var ju klart som dagen, men annars aldrig.
Hon var riktigt berömd i hela skolan som den omutligt sanningskäraste af alla flickorna.
Och det var mycket roligare att bli berömd och ryktbar för detta, än för kolossal fulhet, mycket roligare.
Tänk om hon så småningom skulle utmärka sig för en hel mängd dygder, så att hon blefve ett riktigt helgon.
Inte något skolhelgon som Engel Bang, nej, det brydde hon sig inte om.
Men ett världshistoriskt helgon, sådant som Sankta Birgitta eller den heliga Elisabet eller Simon pelarhelgonet.
Helst som Simon pelarhelgonet!
Det skulle passa henne bäst, det var utan jämförelse det allra bekvämaste sättet.
Hon tyckte inte om att gå till fattiga.
Nej, då var det mycket trefligare att sitta på en hög, hög pelare och ingenting göra så lång dagen var, bara drömma och fantisera med den blå himlen öfver sig och tillbedjande skaror under sig.
Och så förtjusande att få sin mat hissad upp till sig i en liten korg och inte veta hvad som kunde ligga i den.
Det var nästan det roligaste af allt.
Maja trodde nog, att hon skulle kunna härda ut på en pelare längre än Simon pelarhelgonet och vinna ännu mer berömmelse än han.
Om hon bara inte hade så ondt af svindel!
Hon fick allt ha ett högt staket däruppe, som gick alldeles rundt om.
Så pass lindring kunde hon väl få.
Det hade nog Simon också haft.
Åtminstone stod det inte särskildt omtaladt, att han inte haft det.
Hon skulle allt läsa böner däruppe, men inte hela dagen.
Hon skulle också dikta de allra vackraste sagor och sånger.
På så sätt skulle hon få en dubbel berömmelse, som skald och som helgon.
Något i den vägen som Sankta Birgitta, men mycket, mycket mer.
En sådan hufvudvärk fröken Berenius skulle få och sådana samvetskval, när hon fick höra, att det i hela världen omtalade pelarehelgonet var Maja, som hon alltid varit så orättvis emot!
Men Maja skulle icke hämnas på henne.
Nej, det skulle hon inte.
Men hon skulle heller inte stiga ner från pelaren, om fröken Berenius bad henne aldrig så mycket och fick svindel bara af att se henne sitta däruppe.
Solen började skina in i rummet.
Hvad det var härligt, att det blef så vackert väder!
Ändtligen peka skolklockans långsamma visare på tre.
Den lilla fången ges fri ur buren.
Hvilket trångt och svårt fängelse var det ej för en liten flaxande fågelunge.
Under det hon åker hemåt, sysslar hon oupphörligt med helgontankar.
Så intensivt hade hon aldrig tänkt på något förut.
Det betydde, att detta skulle det bli.
På eftermiddagen gick hon ut i skogen vid sitt hem och väntade på »järtecken», ett tecken från ofvan, som skulle visa henne, att det vore en Gudi behaglig gärning att klifva upp på en pelare och hålla ut där i hela sitt lif.
Alla helgon och martyrer hade fått dylika tecken, när de väntade på dem, Jeanne d’Arc och Ansgarius och den heliga Elisabet och Moses och alla de andra.
Om en vecka skulle skolan sluta och sommarferierna börja.
Och innan dess ville Maja ha sitt järtecken, så att hon bestämdt kunde förklara för föräldrarna, att hon visste sig vara utvald till något högre och bättre än att gå i skolan.
Pappa skulle på afslutningsdagen anmäla hennes utträde.
Flickorna blefve allt rysligt ledsna öfver att hon lämnade dem.
Det fanns i klassen ingen sagoberätterska på långt när så styf som hon.
Men man fick inte taga hänsyn till någon eller något, när man var utsedd till helgon.
Hon gick framåt skogsstigen och väntade andlöst.
Hon såg sig om till höger och venster, tittade upp i luften och snubblade på trädrötter, stirrade ner i marken och stötte hufvudet mot lågt nedhängande grenar.
Än klappade hennes hjärta häftigt i våldsam förväntan, än stod det stilla i nästan bäfvande ångest.
Skulle det väntade visa sig som en brinnande buske, höras som ett stilla sus, i hvilket hon skulle förnimma Guds röst?
Skulle det komma som en jordbäfning eller som ett åskslag?
Åh, bara inte som ett åskslag!
Hon såg hastigt upp mot himlen.
Den var molnfri, men det hade ingenting att betyda, när det gällde under, snarare tvärtom.
Hon var säker på att järtecknet skulle komma denna afton; alldeles säker.
Skogen var så underbart stilla och högtidlig, som om också den väntade det underbara.
Hon visste, att det skulle komma, men hon visste ej huru.
Det var det, som var så hemskt.
En skälfvande rysning genombäfvade henne.
Kanske det var bäst att vända om hem!
Om det plötsligen skulle bli fullkomligt mörkt.
Maja var mörkrädd.
Man kunde ju vänta sig allt.
Det var som om en isig dimma plötsligen insvept henne.
Ett fågelpar flög fram och åter öfver hennes hufvud under ängsligt pipande.
Väntade de också?
Maja väntade icke mer.
Hon bara hoppades, — att ingenting skulle hända.
Det prasslade i de torra löfven, som i en hög lågo på den svarta jordmyllan under boken därborta.
Det var en orm.
Åh, det var bestämdt en orm, en huggorm.
Hon var förlorad.
Hon förstod, att den redan börjat tjusa henne, efter som hon inte kunde röra sig ur fläcken.
Hon försökte ropa, men kunde ej få fram ett ljud, långt mindre ett skri.
Hon stirrade på löfhögen, förlamad af fasa.
Plötsligt brast hon ut i ett jublande.
— Nej, det är ju ingen orm, det är en fågelunge!
I ett nu var hon framme och på knä vid löfhögen.
All ångest var bortblåst.
Hon frös inte mer.
Hon hade fågelungen i handen, en helt liten en, som pep ömkligt, gapade och sträckte ut den nakna, blekröda halsen.
— Ack, hvad du är söt, hvad du är söt!
Hon lade den ömt till sin kind.
— Var inte rädd, lilla fågelunge!
Jag skall mata dig och vårda dig, tills du blir stor och så tam, att du kan sitta på min axel och äta ur min mun.
Alla menniskor skola förundra sig öfver att jag lyckats få en liten vild fågel så underbart tam.
Jag skall ta dig med upp på pelaren, så att också du skall bli berömd.
Åh, pip inte, så är du snäll!
Det är så ängsligt, när du piper.
Det är, som om du vore rädd, att det skulle hända dig något.
Det skall du inte vara.
Nu bär jag dig hem, och så gör jag ett litet mjukt näste åt min lilla fågel, mycket varmare och mjukare än alla fågelbon i världen.
Jag undrar om det är dina föräldrar, som flaxa och pipa.
Ni ska inte vara ängsliga för er lilla unge.
Han är i godt förvar.
Jag tar vård om honom.
Kanske jag ändå borde söka efter boet.
Om jag finner det, får jag väl lägga honom tillbaka.
Maja kastade en flyktig blick upp mot den höga boken.
Så, nu hade hon lugnat sitt samvete.
— Nej, jag ser inte till boet.
Den har nog heller inte fallit ned från något bo, utan kommit ned direkt från himlen.
Att jag inte tänkte på det förut!
Det är ju det järtecken jag väntade på.
Det är ju så tydligt meningen, att jag skall pröfva mina krafter på att sköta och rädda den här lilla fågelungen.
Det är första profvet Gud begär af mig.
Kan jag vara god nog mot den här lilla stackaren så duger jag till allt möjligt stort!
Så här kommer det att stå i legenden om mig:
»En dag gick hon ensam ut i skogen, försänkt i fromma tankar.
Hon fann en liten kvidande fågelunge, öfver hviken hon förbarmade sig.
På det ställe, där hon fann fågelungen, lät hon resa —»
— Hvad du piper!
Du skall inte vara ledsen.
Du skall vara glad, hör du.
Vi äro ju snart hemma.
Och då får du så mycket mat, som du någonsin vill ha.
— Jag undrar, fortfor hon, hvad det kan vara för en fågel.
Det är nog något sällsynt slag, som man aldrig förr sett här i landet.
Jag har åtminstone aldrig sett en sådan fågel förut, aldrig i hela mitt lif.
Jag skall inte visa dig för någon hemma eller tala om att jag funnit dig.
De skulle naturligtvis taga dig för en vanlig fågelunge, men det är du inte.
Maja höll fågeln mot sitt bröst.
Den var så liten att hennes hand täckte den.
Hon sprang hastigt förbi köksfönstret upp för trappan, som ledde till öfre våningen, där hon hade sitt rum.
Hon lade fågelungen försiktigt ner i sin hatt, som hon lagt ifrån sig på sängen, drog så ut en byrålåda, tog upp en fyrkantig pappask, ur hvilken hon tömde sina »smycken», ett korallhalsband och en liten genuesisk filigransbrosch, och flyttade så fågelungen ur hatten ned i asken.
Så sprang hon utför trapporna och in i köket för att tigga kakor.
— Maja får inte rafsa på det viset.
Se hur Maja bär sig åt!
Men Maja fick ganska riktigt två mandelringar.
Hon hade läst igen om fågelungen och tagit ur nyckeln.
Nu läste hon upp dörren.
Ja, där låg han och pep, den sötungen, hennes lilla älskade barn.
Nu skulle han få mat.
Jo, tvålkoppen, den passade.
Hon lyfte stönande den tunga vattenkannan, slog vatten i tvålkoppen med ovanlig energi och vanlig otur, så att hela kommoden svämmade öfver och en hel vattenflod rann öfver golfvet.
Ringarna brötos i smulor och lades i tvålkoppen för att blötas upp.
Fågelungen pep fortfarande ömkligt och sträckte ut den nakna halsen.
— Nu skall du få.
Med ett pennskaft rörde hon omkring i tvålkoppsvällingen och hämtade upp några kaksmulor.
Så stack hon ner pennskaftet i halsen på fågelungen och matade den länge och ihärdigt.
Den pep inte mer.
Den såg mätt och dufven ut.
— Hvad du är sömnig, barnet mitt, nu skall du få sofva.
Fågelungen gräfdes längre ner i bomullen, och Maja lade till yttermera visshet docktäcket öfver den, så att den inte skulle pipa.
»Var inte rädd, medan jag går ner och äter,» sade hon tröstande.
»Jag kommer snart upp igen, och så stannar jag hos dig hela natten».
Modren förstod inte hvad som gick åt Maja denna afton.
Hon, som annars var så omöjlig att få i säng, ville genast gå upp och lägga sig.
Hon gaf sig knappt tid att äta.
— Du är bestämdt inte frisk, Maja.
— Jo, det är jag, men jag vill gärna gå upp.
— Du har förkylt dig i skogen; det är jag alldeles säker på.
Det är inte sommar ännu, fast du inbillar dig det.
Du vill väl bli sjuk som jag.
Du tycker väl det är roligt.
Får jag känna på dina händer?
Det var det jag kunde tro, alldeles iskalla, och din panna bränner.
Om pappa bara vore hemma —
— Jag är inte sjuk, mamma.
Jag vill bara så gärna gå upp på mitt rum.
Jag längtar dit.
Modren skakade på hufvudet.
— Du är ju inte ledsen på mig, mamma, sade Maja i dörren.
Hon stod ett ögonblick stilla, så sprang hon tillbaka till modren och slog armarna hårdt om hennes hals.
— Kära barn, var inte så exalterad!
Du kramar ihjäl mig.
Gå nu, så är du snäll!
Nej vänta!
Du kan få ge mig mina droppar, innan du går.
Nej, nej låt bli, du slår ut hälften.
Gå hellre, så är du snäll!
— Gå, kära barn!
Maja smög sig på tå uppför trappan för att inte väcka fågelungen.
Hon lyfte upp täcket och tittade ner i asken.
Den sof.
Hon kände på den.
Den var varm, den hade feber.
Kanske det var dumt att ha täcket öfver den, och kanske den inte fick nog luft i den djupa asken.
Hon bäddade åt den med bomullen på bordet, bredvid sängen.
Nu kunde hon se på den, medan hon klädde af sig.
Och om han vaknade om natten —
Hennes hufvud var fullt af tankar och fantasier under det hon satt och stirrade på fågelungen.
En sådan liten hjälplös stackare.
Månne föräldrarna voro mycket ledsna öfver att den var borta?
Men om de inte voro dumma, kunde de väl förstå, att den hade det mycket bättre här hos henne, hon, som skötte den så väl, matade den och värnade om den på allt upptänkligt sätt.
Föräldrarna brydde sig väl inte vidare om den, när de kunde låta den falla så der handlöst ur boet.
Men det var ju inte någon riktig fågelunge.
Månskenet strömmade in i rummet, och hon kände det på en gång så högtidligt och öfverväldigande, som man måste känna det, när man genom ett järtecken fått visshet, om att man hör till de utvalda.
Gud, som är allvetande, hade naturligtvis reda på att hon kallades »fågelungen».
Så fint af honom att sända en fågelunge som järtecken, så att hon riktigt skulle förstå.
Det hade hon inte tänkt på förut.
Hvad vår Herre var märkvärdig!
Hon skulle inte tala om detta för flickorna.
Det var ju något heligt.
Och dessutom skulle det låta som skryt, om hon sade, att hon ville bli helgon och talade om att hon visste sig vara utsedd till något högre, att hon hörde till dem, som bådo om tecken från himlen — och fingo dem.
Det skulle de tids nog få veta, när hon slutade skolan.
Hon strök med handen öfver fågelungen och väckte den.
Den gaf till ett litet »pip», denna gång svagare än förut.
— Hvad du är söt, som svarar mig!
Nu behöfver jag aldrig mer känna mig ensam, nu har jag alltid någon att tala med.
Du förstår alla mina tankar, det är jag säker på.
Under hela mitt lif behöfver jag bara fråga dig till råds, inte sant?
Du stannar hos mig på pelaren och flyger inte ifrån mig.
Hon tryckte på den tämligen hårdt, som hon brukade trycka på sin dockas mage för att få den att säga »pappa» eller »mamma».
Är det därför, att du tycker det är dumt, att jag frågar om något så solklart?
Under det hon satt och jollrade med fågelungen, blefvo hennes fantasier allt mera dimhöljda och barnsligt djupsinniga.
Så sjönk hennes hufvud plötsligt ned på kudden, och från fantasiens värld flyttades hon utan öfvergång in i drömmarnas, de rika, poesifyllda barnadrömmarnas.
Klockan slog sex.
Maja spratt häftigt upp ur sömnen med en obestämd känsla af att ha något att vänta af den dag, som grytt.
Hvar var hon?
Ännu var hon ej fullt vaken, men minnena från skogsvandringen drogo som slummerbilder förbi hennes slutna ögon.
Med ens satt hon upprätt i sängen.
Åh, fågelungen!
Hennes lilla älskade fågelunge!
Att hon kunnat sofva så länge och glömma bort den.
Nu var den bestämdt hungrig.
Där stod tvålkoppen och där låg —.
Nej — hvar var fågelungen?
Den låg inte i bomullsboet.
Den hade kanske krupit under det.
Åh, Herre Gud, hvart hade hennes fågelunge tagit vägen?
Hon stod barfota och skälfvande och såg sig omkring i rummet.
Kanske hon lagt ner den i asken igen, fast hon glömt bort det?
Eller i hatten?
Nej, den hängde på klädhängaren.
Hon tittade upp emot taket.
Kanske satt den på skåpsdörren?
Ack, den kunde ju inte flyga!
Hon letade på golfvet, under sängen, under bordet, under soffan, letade med alltjämt stigande ångest.
— Min lilla älskade fågelunge, snyftade hon, hvar är du?
Utanför det halföppna fönstret sjöngo och kvittrade en mängd fåglar.
Det hade varit en fågel härinne, medan hon sof, kanske modren själf, och den fågeln hade hjälpt hennes fågelunge ut till de andra.
Hon förstod inte hur det hade kunnat gå till, men så var det nog.
Nu satt den med de andra fåglarne och väntade, att hon skulle hämta dem in.
Den kunde ju inte flyga bort med de andra.
Ett tryggt, all ängslan förjagande lugn lade sig öfver Majas själ.
Hon skulle kläda på sig, gå ut i trädgården och hämta in sin fågelunge, som väntade på henne.
Hon grep efter kängan och drog den på sig.
Hvad var det som foten stötte emot, när hon trampade ned i kängan, något mjukt, skälfvande, något, som klappade — som rörde sig.
Med ett fasans rop slet flickan af sig kängan.
Därinne låg fågelungen — död.
Hon satt förstenad och stirrade på det döda djuret, som låg framför henne på golfvet.
Det låg på sidan, med halföppet näbb och brustna ögon.
Hon bad och besvor den att röra sig.
Hon brydde sig inte om att den skulle stanna hos henne; den fick flyga bort till de stackars föräldrarna, till himlen om den ville, bara den ville lefva upp igen.
Hvad skulle hon få för straff för detta?
Hon ryste.
Säkerligen något förfärligt.
Hon vågade inte bekänna det för någon, inte för någon.