Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett leende af ungdomligt öfvermod krusade hans läppar.
Några dagar derefter var Halfdan färdig med sin tentamen.
Professorn var vid dåligt humör, emottog honom snäft och lät honom sitta och vänta åtminstone en halftimme, under det han sjelf lugnt satt qvar vid sitt skrifbord.
Plötsligt skjöt han dock skrifstolen tillbaka, vände sig mot Halfdan, fixerade honom skarpt och rigtade till honom en hastig fråga.
Ett återhållet löje spelade kring Halfdans läppar.
Lugnt och klart, utan ett ögonblicks betänkande besvarade han den ganska qvistiga frågan.
Nu följde fråga på fråga, den ena mer invecklad än den andra, med en sådan hastighet att det tycktes som om professorn läst öfver dem på förhand för att rigtigt snärja den unge examinanden, som under hela detta brådstörtande förhör satt lugn och obekymrad, som om det varit fråga om ett rigtigt lekverk och besvarade hvarje fråga med förvånande snabbhet, säkerhet och klarhet.
Professorn var besegrad.
Han steg upp och omfamnade förtjust den unge studenten.
“Herrn har aflagt det mest lysande kunskapsprof!
Herrn är den skickligaste examinand, jag någonsin haft att göra med!
Om herrn har far och mor i lifvet, så gläd dem med att de hafva en verkligt utmärkt son.
Och nu dricker herrn ett glas skummande champagne med mig och kallar mig ej mer herr professor.
Oaktadt jag är många år äldre än herrn, så skall jag dock vara stolt att hafva en sådan bror.“
Halfdan var bland universitetets lärare allmänt ansedd såsom en af de intelligentaste, flitigaste och mest hoppgifvande unga män, som samtidigt studerade vid akademin.
Han var mycket eftersökt och uppburen af kamrater för sin angenäma umgängeston, sina qvicka och bitande infall, som aldrig voro sökta, och sin vackra första tenorstämma.
Han åtnjöt allmän aktning för sitt ordentliga lefnadssätt och sin fasta karakter, som motstod alla lockelser till ett öfverdådigt lefnadssätt och ett onödigt bortslösande af den dyrbara tiden.
Men några förtrogna vänner hade Halfdan icke.
Han var sig sjelf nog och sökte ingens vänskap.
Efter 5 års vistande vid universitetet tog Halfdan en lysande grad.
Under alla dessa år hade han ej en enda gång besökt morföräldrarna på Lindvik.
Hela vintrarna hade han oafbrutet tillbragt vid universitetet, och hvarje sommar hade han varit borta som informator för att förtjena penningar till sitt underhåll under vintern.
Buhre kände sig både sårad och förtörnad öfver dottersonens vägran att af honom mottaga något penningeunderstöd annat än som ett lån, på hvilket han ordentligt betalade räntor; men han var på samma gång stolt öfver sin präktige pojke, som det dock blifvit folk af till slut, och som gjorde honom så mycken heder vid akademin.
Generalskan erhöll regelmässigt hvar 14:de dag ett långt och underhållande, alltid efterlängtadt och kärkommet bref från dottersonen, hvilket andades mycken sonlig vördnad, tacksamhet och tillgifvenhet; ty, sedan Halfdan lemnat morföräldrarnas hem, hade hans känslor för dem blifvit af långt hjertligare art än förut.
Han började inse huru mycken godhet han i sjelfva verket hade rönt af dem och huru föga han lönat dem för all deras kärlek.
Men det andades dock en viss kylig fläkt genom Halfdans bref, som blott ett modershjerta, som generalskans, kunde känna; hon saknade denna ton af innerlig kärlek, af tillitsfullt förtroende, som hon så hjertligt önskade att finna hos honom.
Det var dagen före promotionen.
Studenterna hade, som vanligt vid sådana tillfällen, infunnit sig en corps nere vid Islandsbron för att helsa och beskåda alla de resande, som denna dag väntades med ångbåten.
Närmast intill ångbåtsbryggan stod Halfdan, som vanligt med högburet hufvud och lätt och vårdslös hållning.
En äldre dam med glasögon på näsan, stor ridicule på armen, fotsid vinterkappa och en ansenlig paraply, oaktadt det var den vackraste sol och sommardag, beträdde nu landgången.
Hon snafvade och skulle fallit, till hela ynglaskarans ohejdade munterhet, om ej
Halfdan fort fattat tag i hennes arm, som han lade i sin, och förde henne så till dess hon stod i säkerhet på land, då han vände sig om och bjöd handen åt en ung flicka med spenslig, täck figur och hvit slokande halmhatt, hvilken ledsagade den gamla damen.
Den unga flickan böjde lätt sitt hufvud och tackade med ett leende och en blick, som Halfdan genast igenkände.
“Min lilla elfdrottning från Wärna komministergård!“ utropade han.
“Det finns blott ett par sådana ögon och ett sådant guldglänsande hufvud!
I nästa ögonblick hade Halfdan upphunnit de båda damerna, som ej ännu voro långt borta.
“Har jag den äran att vara igenkänd?“ frågade han och svängde den hvita mössan.
“Ja“, sade den unga flickan, leende.
“Jag kände genast igen herr Nordenson.“
Halfdan bad att få ledsaga damerna till deras logis.
Der tog han afsked, men innan han gick hade han en bön till fröken Blända, som han ej visste om han skulle våga framföra.
Ville hon ej på förhand lofva att bevilja barndomsvännen den?
Blända skakade på hufvudet.
Först ville hon höra hvad det var fråga om.
Hon gaf aldrig några obetänksamma löften.
“Nästan alla de unga kandidater, som i morgon skola promoveras hafva någon fästmö, syster eller kusin, som binder deras lagerkrans.
Jag ensam har ingen, utan måste anlita en fremmande hand om ej fröken Blända vill förbarma sig öfver mig och fläta min krans.“
“Gerna“, svarade Blända, okonstladt.
På eftermiddagen sutto en hop unga flickor tillsammans i en rymlig sal, ifrigt sysselsatta med kransbindning.
De unga magistrarna gingo ut och in, och munterheten och glädjen var högljudd.
Blända kände sig litet ensam och förlägen i den fremmande omgifningen; hon var obekant med alla de närvarande och hon ensam tilltalades af ingen, ehuru mången blick af obeslöjad beundran och nyfikenhet tillsändes henne af de unga magistrarna.
Det var minsann ej godt om så täcka ansigten, som hennes, men Blända tillskref naturligtvis de många blickarna en helt annan orsak.
Säkert hade hon gjort orätt i att bevilja Halfdans bön.
Förmodligen var det blott fästmör och systrar, som flätade kransarna, och man kunde då med skäl undra hvem Blända var, som ingen någonsin sett eller hört talas om.
Dessa tankar uppdrefvo en stark rodnad på Bländas kinder och gjorde henne helt orolig och beklämd.
Men nu inträdde Halfdan och gick direkte fram till Blända, böjde sig ned öfver hennes stol och började ett lifligt och underhållande samtal, under det han räckte henne lagerblad till kransen, som hennes väna händer förfärdigade.
Hans sätt och ton voro så ridderligt artiga, hans konversation så fängslande, att Blända snart för honom glömde hela sin öfriga omgifning och tillät i sin oskuld sina vackra ögon att stråla så klart mot hans, sina läppar att le så älskligt, sina kinder att rodna så täckt, att man började hviska och småle i salen åt de båda, som voro så helt upptagna af hvarandra, att de syntes fullkomligt glömma att de ej voro ensamma.
Blända och hennes tante hade, genom Halfdans försorg, fått en af de bästa platserna vid högtidligheten i kyrkan.
Blända fann Halfdan vacker då han steg upp på parnassen, och det lockiga hufvudet pryddes af kransen; då han bugade på sitt lediga och behagfulla sätt för den kungliga läktaren och sedan sände en strålvarm blick mot hennes plats!
Ingen af alla de andra kunde då jemföras med honom!
Och på aftonen sedan, då han förde henne i dansens hvirflar vid tusentals ljuslågors sken, och de ljusa lockarne böljade kring den hvita pannans hvalf, då ungdomsglädje strålade ur hans ögon, då ungdomslif och ungdomsfriskhet purprade hans kinder!
Aldrig i hela sitt lif hade Blända haft så roligt!
Ack, den kära, välsignade tante, som kommit på den ljusa idéen att hämta Blända från komministergårdens enformiga lugn och föra henne med sig till Upsala!
Hur skulle hon nog kunna klappa, kyssa och tacka tante!
Under de höga lindarna i den lummiga parken på Lindvik stod ett kaffebord festligt dukadt på den yppiga gräsmattan.
Trenne personer sutto kring bordet.
Det var den gamle, vördige generalen med sitt långa skägg och sin krans af silfverhvita lockar kring den svarta sammetskalotten, generalskan, hvars ännu vackra drag strålade af lycka och Halfdan med sitt ungdomliga ansigte lifvadt af glädje, lefnadsmod och friskhet.
Den älskade dottersonen hade nu ändtligen kommit åter efter sin mångåriga frånvaro från hemmet.
Han hade kommit hem med lagerkrans och doktorsdiplom samt utmärkta betyg i alla ämnen.
Hvad morföräldrarna voro glada, stolta och lyckliga öfver hans framgång.
Hur lång och vacker han blifvit!
Hur ledigt och behagligt var ej hans väsende, hur angenäm och spirituel hans konversation, hur uppmärksamt och förekommande hans sätt mot morföräldrarna!
Generalskan kunde ej på hela aftonen taga sina beundrande och kärleksstrålande ögon ifrån honom.
Följande dag var man bjuden på stor middag till prosten i församlingen.
“Jag följer ej med“, förklarade Halfdan, “jag går aldrig på större bjudningar.“
“Men, käre Halfdan, middagen är tillställd enkom för din skull och dig till ära, Prostens skulle blifva så bedröfvade på samma gång som djupt sårade, om du ej kommer.“
“Det kan jag sannerligen ej hjelpa, lilla mormor.
Jag är ej skyldig att uppoffra min trefnad och ålägga mig något tvång för deras skull.“
Generalen och hans fru foro på middagen, den sednare sårad och bekymrad öfver dottersonens ogrannlagenhet och ovänlighet mot den välmenande prostfamiljen.
Sådana små stötar fick hon nu hvarje dag.
Halfdan bemötte henne vänligt och vördnadsfullt, men han närmade sig henne ej med mera förtrolighet än förut, han rättade sig aldrig efter hennes små svagheter och fördomar och gjorde inga bemödanden för att glädja henne.
Han inrättade sig beqvämt och trefligt på de rum, de bästa gästrum i hela slottet, hvilka blifvit anvisade till honom, och der tillbragte han större delen af förmiddagen sysselsatt med studier och musik.
Om eftermiddagarna plägade han företaga långa promenader i de vackra, kringliggande nejderna och först om aftnarne hände det att han tillbragte en kort stund i sina morföräldrars sällskap.
Morföräldrarna satte högt värde på den gemensamma middagstimman, då de alltid fingo rå om sin gosse en stund, men Halfdan besvärades af att behöfva infinna sig i matsalen på bestämdt klockslag, hvarför det ofta hände att han försummade den bestämda timmen och ströfvade ute i skog och mark, då morföräldrarna satte sig till bords.
Generalskan hade i sin ungdom varit hofdam vid Gustaf d.
III:djes etikettfulla hof och fäste fortfarande stor vigt vid ett noggrannt iakttagande af yttre, konventionella bruk.
Det var henne en verklig plåga då Halfdan passerade genom rummet hvisslande en melodi och med mössan på hufvudet, eller då han obesväradt lutade sig tillbaka i ett soffhörn, lade det ena benet i kors öfver det andra, lekte med hennes sysaker och ref böckerna på divansbordet i oordning.
Det skulle varit Halfdan så lätt att rätta dessa små ovanor, så lätt att göra sin mormor nöjd och lycklig, men han tänkte aldrig härpå, det föll honom aldrig in att han hade några andra skyldigheter mot dem, som uppfostrat och vårdat honom, än att iakttaga en viss yttre vördnad och vänlighet emot dem, att kyssa mormor på hand då han helsade godmorgon eller bjöd godnatt, att bjuda henne armen och bära hennes schawl då de någon gång promenerade tillsammans, samt att tiga i stället för att opponera sig, då morfadrens gammalmodiga och konservativa åsigter sårade hans öra.
I den lilla trädgården utanför Wärna komministerboställe fanns en damm och öfver dammens dunkla vatten lutade i broderlig förening en tårpil och en hängbjörk sina löfrika kronor.
Mellan tårpilen och hängbjörken var en slänggunga uppsatt, och i slänggungan satt Blända med ena handen omfattande tåget, och den andra lekande med några blommor i hennes knä, med hufvudet tankfullt sänkt, så att den hvita halmhattens slokande brätten alldeles dolde hennes ansigte.
Med foten, som då och då lätt vidrörde marken, hölls gungan i en sakta, jemn rörelse, som mycket lämpade sig till accompagnement åt Bländas tankar.
Hängbjörken och tårpilen stodo så nära vattnet att om gungan hade satts i hastigare fart, hade Blända sväfvat öfver det grumliga djupet; men då den blott sakta rördes af och an, hade den ett mycket angenämt läge och var alltid Bländas favoritplats och tillflyktsort, då hon kände sig öfverväldigad af fysisk trötthet och själsförmögenheternas domning.
Under sådana stunder, hvilka ganska ofta aflöste hennes eljest lefnadsfriska och sprittande liflighet, kände Blända som om en tung hand vore lagd öfver hennes panna för att binda fantasiens flykt och göra hvarje tanke trött och nedslagen.
Hennes ögonlock blefvo då mycket tunga, ögonen ljusa och matta, kinderna bleka, och hela hållningen liknöjd och trött.
Ett par steg från slänggungan stod Halfdan, stödd emot stammen af en väldig fura och hade redan stått der en god stund, utan att Blända märkte honom.
Hans armar voro korslagda öfver bröstet, och blicken oafvändt fästad på Bländas nedböjda gestalt.
“Blända“! sade han slutligen, lågt och lidelsefullt.
Blända spratt till och såg hastigt upp, i det hennes kinder öfvergjötos af en varm glöd.
“Magister Nordenson!“ utropade hon.
“Hur kom ni hit, jag har ej hört ett ljud?“
“Blända, du måste blifva min!“ utbrast han häftigt, i det han nalkades henne.
“Min hustru måste du blifva.“
“Er hustru“, svarade Blända med en viss bitterhet.
“Nog blir hennes lott lycklig.
Hvad skall ni med en hustru, magister Nordenson, ni som är så rädd för allt beroende och alla band, ni som är er sjelf så nog.
Om jag blef er hustru, skulle jag ej nöja mig med att blott få den äran att sköta ert hus och vara värdinna åt edra gäster.
Jag skulle äfven af er fordra kärlek, uppmärksamhet, hvarjehanda små konsiderationer och försakelser.
Det stode ni aldrig ut med i längden.“
“Jag känner ej igen er, Blända.
Ni, den ljufva, den milda, talar så bittert och hårdt.
Tror ni att någon försakelse blefve mig svår för den, som jag så innerligt älskar?
Jag skulle kunna offra allt för er.
Jag skulle kunna afsäga mig hvarje eget tycke, hvarje beqvämlighet, allt hvad jag värderar och håller kärt för er skull.“
“Hvilken besynnerlig inkonseqvens, magister Nordenson.
För några dagar sedan talade ni så vackert för mig om den ena individens fullkomliga oberoende af den andra, om det dåraktiga i hvarje försakelse, om det fåfängliga i hvarje jordiskt band.
Jag skulle ej vilja att ni för min skull frångick edra principer.
Det skulle ni förr eller sednare ångra, och er hustru skulle antingen blifva er en odräglig börda, eller skulle ni vårdslösa och åsidosätta henne.
För ingendera delen vill jag utsätta mig.
Jag har också min sjelfviskhet, magister Nordenson.
Om jag någon gång gifter mig, så vill jag blifva älskad och äfven litet uppburen.
Jag är ej bortskämd och begär ej att min man skall kurtisera mig och stå på tå för mig.
Men ignorera mig får han inte.
Vill ni vara god och gifva gungan litet fart, magister Nordenson.“
“Jag kom hit för att fråga er om ni skulle vilja följa mig till ett berg, en bit härifrån.
Jag har der under ett af mina ströftåg påträffat en den herrligaste utsigt.“
“Är det långt?“
“Blott några stenkast.“
“Då hinner jag kanske.
Jag måste vara hemma till dess pappa vaknar från sin middagsslummer.
Då läser jag alltid högt för honom en stund.“
“Ni är mycket sjelfvisk, Blända“, sade Halfdan, sedan de en stund vandrat tysta vid hvarandras sida.
“Sjelfvisk!
Finns det ordet i er ordbok?
Hvad är sjelfviskhet, då ej den ena menniskan har några pligter emot den andra?“
“Ni är sjelfvisk, ty ni skulle kunna betrygga hela mitt lifs lycka, göra mig till en annan och bättre menniska, och ni vill det ej.“
“Göra er till en bättre menniska.
Ni, som är så i allo fullkomlig!“
“Hvartill denna bitterhet, Blända?
Jag vet ju i alla fall att ni älskar mig.
O, det har jag så mången gång läst i edra ögon, i er hands lätta darrning, då den hvilade i min, i den fina färgskiftningen på er kind, då mitt måhända alltför djerfva öga hvilade på er.
Allt sedan jag här om dagen yttrade de der åsigterna, har ni varit så förändrad emot mig.
“Blända, det var min gamla menniska, som då talade.
Kärleken har gjort mig till en ny menniska och gentemot er kunna ingen af mina gamla principer hålla stånd.
“Ni rodnar, Blända, sänker er blick, er läpp darrar.
O, nu är du dig sjelf igen.
Nu är kylan, bitterheten, blekheten borta, nu är du åter den liffulla, den ljufva, den bländande Blända.“
Han slöt henne till sitt bröst, och hon gjorde ej mer något motstånd.
Blända läste ej högt för komministern i dag.
Hon knöböjde i stället vid hans soffa och bad om hans välsignelse öfver sig och Halfdan.
Tårar fyllde den gamle mannens ögon.
Med darrande och af rörelse qväfd stämma uttalade han sin välsignelse.
“Herren hålle sin hand öfver dig och bevare dig.
Om det ej är hans vilja och råd för dig att du skall blifva lycklig, så gifve han dig åtminstone ett ödmjukt och undergifvet sinne och bevare dig för bitterhet och knot!“
“Det var en sorglig välsignelse, fader.“ “Måtte Herren i nåd höra min bön, jag kunde ej annorlunda.“
“Kom, Blända“, sade otåligt Halfdan.
“Vi behöfva ingens välsignelse.
Vår egen kärlek helgar vårt förbund och betryggar vår lycka.“
Mannen.
“Vill du gå ut och gå en stund med mig, Halfdan?
Jag har sutit inne hela dagen och har nu en så stygg hufvudvärk att jag omöjligt kan somna förr än jag får taga en promenad.“
“Hvarför gick du ej ut medan det ännu var dager?“
“Emedan jag hela dagen har varit sysselsatt med att sy gardinerna till ditt rum färdiga, som du ville ha uppsatta till din herrmiddag i morgon.“
“Men hvarför i all verlden gjorde du det sjelf?“
“Hvem skulle annars gjort det?
Tror du ej Sara har annat att göra?“
“Men du kunde väl leja en sömmerska.“
“Men det kostar pengar, Halfdan.
Om vi skulle leja för allt som ej Sara hinner med, så skulle ej dina inkomster förslå långt.“
“Men det är ju alltför illa att du skall sitta sjelf med sådant och skaffa dig hufvudvärk och sedan gå ut så sent på aftonen.
Och just nu är jag som bäst sysselsatt med mina studier.
Kan ej Sara gå med dig ut?“
“Sara har hela dagen varit sysselsatt med tvätt och har nu lagt sig att sofva, alldeles uttröttad.
Men det är detsamma, gör dig för all del intet besvär, jag stannar nog inne.“
“Det skall du visst icke göra, men om du går af och an på gatan här utanför, så tror jag icke du behöfver vara rädd att något skall hända dig.
Jag skall titta efter dig genom fönstret emellanåt.“
“Du är alltför god.
Men jag vill ej göra dig något besvär och vill för öfrigt på inga villkor ensam sätta min fot ut på gatan så här sent, efter hvad som hände mig i går afton.
Godnatt!“
“Godnatt, Blända lilla!
I morgon bittida gå vi ut en stund tillsammans före frukosten.“
Men följande morgon värkte Bländas hufvud så våldsamt att hon ej kunde stiga upp från bädden.
Hennes man gick efter läkaren.
“Hon måste ligga stilla och hafva mycket tyst omkring sig“, sade denne.
“Det sednare fruktar jag blir omöjligt“, invände Halfdan.
“Jag har bjudit några herrar hit till middag i dag, och litet buller kan då ej undvikas.“
“Kan ej middagen uppskjutas?“ frågade doktorn.
“Omöjligt.
De kunna ej blifva lediga någon annan dag denna vecka.
Men litet hufvudvärk plägar snart gå öfver och hon blir nog mot middagen tillräckligt rask för att stiga upp.
“Lofva mig att jag, om möjligt, får se dig som värdinna vid bordet i dag, kära vän“, tillade han, i det han fattade sin hatt för att gå och räckte Blända sin hand till afsked, “utan dig blir hela middagen så tråkig.
Hvila dig nu och ligg stilla medan jag är borta, så blir du nog frisk till kl. 3, då gästerna komma.“
Bländas hufvudvärk snarare ökades än minskades; men Halfdan trodde ej att det var så farligt, han hade ju tyckt att hon gerna kunde uppfylla sina skyldigheter som älskvärd värdinna, och derför steg hon upp och klädde sig, oaktadt den smärta hvarje rörelse förorsakade henne.
Halfdan blef mycket belåten då han, vid sitt inträde i matsalen, fann sin unga hustru, vacker och intagande som alltid, sysslande vid bordet.
Middagsgästerna voro muntra och temligen bullersamma.
Det tillkonstlade leendet dog snart på Bländas läppar, och hon blef allt blekare och tystare.
Middagen var slut och gästerna fattade sina glas och reste sig upp för att tacka värdinnan.
Blända steg upp med glaset i hand, men med detsamma svartnade det för hennes ögon och skar till i hennes hufvud, så att hon uppgaf ett rop af smärta och sjönk dödligt blek till golfvet, innan någon af de närvarande hann att stödja henne.
Halfdan bar henne på sina armar in till en soffa i kabinettet.
“Kära min Blända,“ sade han ömt, “har din svåra hufvudvärk åter börjat?“
“Börjat!“ upprepade Blända.
“Nej icke börjat men tilltagit, som den naturligtvis måste göra efter så mycket prat och buller.“
“Men hvarför kom du då till middagsbordet, om du ej var fullkomligt återställd?“
“Jag bet mig i läppen och försökte att ej känna smärtan, på det jag skulle kunna göra dig till viljes.“
“Göra mig till viljes!
Tror du att du gör mig någon tjenst med att göra dig sjelf sjuk?
Har jag någonsin begärt att du skulle göra några uppoffringar för min skull?
Jag har ju så mångfaldiga gånger sagt dig att jag ej på något vilkor vill att du skall i någon mån afstå från din beqvämlighet, ty dermed gör du aldrig mig någon tjenst.“
“Seså, bannas icke nu, Halfdan“, sade Blända matt och sorgset.
“För kärleken är intet offer för stort, sade du en gång på den tiden då du ... då vi voro förlofvade.
Den satsen drifver jag ännu, ser du, fastän vi redan varit gifta flera månader.“
“Kommer du nu, Halfdan, kaffet är inne!“ ropade en frisk och munter stämma i dörren till Halfdans studerkammare.
Halfdan såg upp från boken, vände sig om, log och utsräckte handen mot sin unga hustru.
Det var längesedan han hört en så glädtig klang i hennes stämma.
Hon hade på den sista tiden för det mesta varit allvarlig samt litet stolt och tillbakadragen i sitt sätt mot honom.
Blända gick fram till honom, tryckte en kyss på hans panna och lade båda sina händer i hans.
“Kom nu och drick kaffe.
Men, jag ber, tag först af dig nattrocken.
Du vet hur gerna jag såge att den blefve förvisad från matsalen och förmaket.“
“Min kära Blända,“ sade Halfdan något otåligt, men likväl bibehållande hennes händer i sina, “jag lägger mig aldrig i din toilett utan låter dig kläda dig fullkomligt efter din egen smak och beqvämlighet, och då är det väl ej för mycket om jag begär samma tjenst af dig tillbaka.“
Ett lätt moln jagade öfver Bländas panna, men hon tycktes hafva föresatt sig att i dag vara glad och svarade derför skämtsamt: “Nej det vore verkligen orättvist att beskylla dig för att lägga några band på mig med afseende på min toilett.
Jag är öfvertygad att du ej märker om jag går klädd i sammet, blommor och spetsar eller i grått vadmal.
Andra unga fruar bruka kokettera med sin klädsel för att behaga sina män, men mig är den mödan besparad.“
“Men hvad jag dock alltid märker,“ svarade glädtigt Halfdan, “är att min lilla hustru är den vackraste och behagligaste af alla unga fruar.“
“Underligt då att det är mig så fullkomligt omöjligt att införa något toffelregemente här i huset“, log Blända.
De båda makarna trädde nu in i matsalen, der frukostbordet stod dukadt med mer än vanlig prydlighet.
En grupp af blommande vexter prydde bordets midt och framför den stora förgyllda kaffekoppen, som var framsatt för Halfdans plats, stod en broderad länstol, en födelsedagspresent från Blända, frukten af flera nätters vaka.
“Jag har den äran att gratulera,“ sade Blända leende och glad.
“Tack, tack.“
Halfdan klappade tankspridd hennes hand, som låg på stolskarmen.
“Vill du vara god och slå i kaffe åt mig nu, ty jag har brådtom.“
“Men du märker ju ej ens stolen, i hvilken du sätter dig.
Stig upp igen, min herre, och var så god och observera, hvilket vackert arbete det är.“
“Har du gjort allt detta?
Men, kära Blända, när har du haft tillfälle dertill.
Jag har aldrig sett dig sysselsatt dermed.“
“Tror du att jag skulle arbetat derpå i din närvaro!
Jag har passat på då du har varit borta, och ibland har jag stigit upp i god tid om morgnarna för att hinna få den färdig.“
“Du, som är klen och så väl behöfver hvila, har försakat din nattro för sådant lappri som ett grannt broderi.
Det var verkligen bra dåraktigt, då stolen hade varit fullkomligt lika bra utan de der grannlåterna.
Jag förstår ej att värdera sådant kram.“