Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han söker göra sig intressant genom Weltschmerz, han är led och trött vid allting på samma gång han njuter af den tanken att han är intressant, han anser sig icke moraliskt ansvarig för sin karaktärs lyten och brister på grund af ärftlighetslagarne, han är en af dem, som icke alltid sjelfva kunna afgöra, om de i sina ord och åtbörder varit naturliga eller beräknande.
Han försöker sig med allt möjligt, som diktare, läkare, målare, musiker, men kommer ingen väg, tröttnar vid allt; och Astrid slår ständigt af på sina stora tankar om sin man och de stora fordringar, hon stält på honom, samt ser allt djupare in i hans väsen, som är brist på viljekraft.
När han slutligen uppger allt, är det af slapphet, men han förskönar det med det vackra ordet resignation för att trösta sig sjelf.
Hans feghet kulminerar, då han i samråd med sin nya älskade söker uppspåra någon skamfläck på sin hustrus lif för att kunna vältra all skulden på henne och våga begära skilsmessa.
Den genomgående grundtanken är kvinnans rätt till sjelfständighet och likställighet med mannen.
Öfver denna tanke har Adda Ravnkilde utspunnit sin »En Pyrrhussejr».
Berättelsen är ett inlägg i en af samtidens sociala frågor, ett vindicerande af en allmän sats samt afsigtligt konstruerad så, att tendensen må skärpas, tanken ställas i skarpaste belysning.
Personerna äro liflösa marionetter och förkroppsligade egenskaper utan individuella nyanser:
Astrid och Elisabeth personifikationer af kvinnoemancipationsidéen, August den förkroppsligade viljelösheten, Bang egoismens personifikation.
Den senare har dock mera lösryckt sig från bakgrunden som en fri, rörlig menniska med lifvets ande i sig. –
»Tantaluskvaler» är två öfverlägsna menniskors kärlekshistoria, tecknad mot bakgrunden af småstadsförhållanden.
Personerna känna vi igen från »Judith Fürste»:
Due och Judith Fürste, Hoegh och Banner, Platen och Restrup äro tecknade efter samma modeller.
Elisabeth har tillbragt sitt lif i en olycklig familj.
Fadern var ett afsigkommet skaldeämne, och modern hade satt hela sin lit till dottern, att denna skulle eröfra den plats i lifvet, som fadern icke kunnat nå.
Detta kraf har Elisabeth känt tungt och innerligt; det har varit i hennes tankar hvarje timme på dagen och legat öfver henne om natten som en mara.
Due är framför allt sund; »hon var ung, varm och troende».
Hon ser på lifvet och menniskorna med en ungdomsfrisk tillit, och som alla de kvinnor, Adda Ravnkilde skildrar, ställer hon stora ideella kraf på sig sjelf och lifvet.
Hon beundrar kraften samt anser såsom sin rätt och sin pligt att förakta svagheten.
Hoegh är Banner allt igenom, såväl till sin yttre som inre menniska: af hög adel, med ett vildt ungdomslif bakom sig, stor menniskokännedom och lifserfarenhet, lefnadstrött, skeptisk, intelligent, bördsstolt, innerst god och fin.
Han älskar motsägelsen, emedan den retar hans nyfikenhet; han afskyr motståndet, emedan det kränker hans stolthet.
Summan af hans lefnadsfilosofi är den, att man skall vara hänsynslös mot alla och att man bör älska sig sjelf, icke kan älska andra än sig sjelf; resultatet af hans lif är detta:
»allt är narrspel, alltsamman», hans enda moral denna: »njut ögonblicket!»
Hoegh och Elisabeth äro sålunda allt igenom motsatser.
Hos honom är grunddraget en olidlig skepticism, hos henne en ungdomlig entusiasm för det goda och en stark tro på dess seger.
Han tror, att de rikt utrustade menniskornas lott är den, att deras förmåga att känna sig olyckliga är skärpt, hon att deras lott är den, att de hafva större förmåga att känna sig lyckliga – eller bära olyckan.
Han har lifvet bakom sig, hon har det framför sig.
Han kan icke mera älska, hennes natur är att älska.
De råkas midt i det bornerade lifvet i en småstad bland triviala menniskor och dragas till hvarandra.
Å hans sida är till en början nyfikenheten den starkaste känslan; han finner det intressant att se en menniska som entusiastiskt talar om »det goda och sanna».
Men i sina bästa stunder känner han sympati och beundran, något liknande ömhet för henne.
Hon är för honom som en oas midt i provinslifvets öken.
Slutligen griper lidelsen honom, och han glömmer under några minuter af berusande stämning, att han är färdig med allt, oduglig att lefva lifvet, men hon, hvars blick kärleken skärpt, som skådat in i hans personlighets doldaste skrymslen och som vet, att hon skulle mista allt intresse för honom i samma ögonblick hon sagt ja, hon kastar, på hans fråga hvarför hon så ofta visat honom kärlek, det svaret i hans ansigte:
»derför att det roade mig».
Denna förebråelse, skälfvande af smärta och förtviflans hån, är en ljudande dom öfver hans elände.
Elisabeth Dues kärlek är ren, stark och fin som hon sjelf.
Den är så skär, att den icke kan beröras af den lättaste hand, och hon fruktar att förstöra den genom ett oriktigt tonfall, en blick, ett leende.
Hon älskar såsom den kvinna kan älska, hvilken är på samma gång stark och finkänslig, hvilkens hjerta är varmt, hvilkens intelligens är odlad och hvilkens innersta väsen är sundheten.
»Tantaluskvaler» är framför allt skildringen af denna kärlek, dess sakta spirande och stilla tillväxt, lidelsens plötsliga uppvaknande till medvetande, dess kval och jubel, öfvergången från den fullständiga ron, den menniskas ro, som hvarken tänker framåt eller tillbaka utan bekymmerslöst lefver i nuet, till en mognad, älskande kvinnas oro, lidelsens oro, som är innerst i menniskan.
Adda Ravnkildes grundegendomlighet röjes i stilens genomskinliga klarhet, i framställningens enkelhet, i kompositionens strängt och säkert utförda grundritning samt i den psykologiska analysens djup.
Hon kan framställa i få, hvardagliga ord, hvad hon funnit genom att tränga djupt in i själslifvet, detta virrvarr, som är det omedvetna.
Med skickliga konstnärshänder reder hon ut de härfvor af tanke- och känslotrådar, som äro stämningarna.
Hon kan smälta analysens hårda metall i sin egen hjertevärme och forma den till äkta smycken.
Hon har diktat ut ur sitt eget unga och goda väsen, hon har gifvit sig helt som hon är, hon har låtit oss höra den melodi, som lifvet spelade på hennes själs känsliga strängar.
Och den melodien ljuder skärast och fulltonigast i »Tantaluskvaler», som är blomman af Adda Ravnkildes diktning, hvars personer stå för oss i lifvets fulla belysning, hvars scenerier nita sig in i vårt minne med det sjelfupplefvades hela styrka, gripa oss lika mäktigt stämningsfullt som lifvet sjelft.
ALBERT GELLERSTEDT.
Gellerstedts namn ligger icke på dagens tunga; han blir sällan nämd och är föga känd.
Hans produktion är ytterst ringa, hans diktning är till sitt lynne sådan, att den svårligen kan fullt och rätt uppskattas af »den stora allmänheten».
Men för en kritiker, som har till syfte, icke att gifva en orlofssedel på godt eller ondt, utan att teckna en fysionomi, är denna diktning af stort intresse.
Ty den afspeglar sällsynt rent och tydligt en sällsynt utpräglad författareindividualitet.
Gellerstedt har i de två små diktsamlingar, hvilka ännu utgöra all hans produktion, gifvit hela sin personlighet, osammansatt, genomskinlig, afslutad som den är.
Han är hjertats skald, den varma, veka, djupa, innerliga känslans och det manliga, tålmodiga, förtröstansfulla sinnelagets.
Han tränger genom den yttre skönheten, formernas och färgernas, in till den inre skönheten, tankarnes och känslornas.
Hans mjuka, skära, musikaliska språk smyger sig efter innehållet i organiskt sammanhang, liksom huden öfver köttet.
Hans innersta väsen är en ymnig sympati, som alltid röjes i hans tonfall, fastän i många nyanser: i manligt allvar, i innerlig vekhet, i dämpadt skalkaktig munterhet; med denna sympati omfattar han allt, och den bestämmer hans synpunkt på menniskorna och naturen.
Hans åskådning af lifvet och verlden präglas af en glad, allvarlig förtröstan, en innerlig förnöjsamhet, en varm, i sitt uttryck dämpadt vek kärlek.
Summan af all lefnadsvishet är att i alla skickelser, om än aldrig så mörka och bistra, vara vid godt mod, att leta fram det goda och gagneliga, som finnes i allt, äfven i det motigaste.
Ty allting är till vårt bästa, bara vi förstå saken rätt.
Under den kalla vintern står solen lågt och skiner rakt in i hans stuga; under den heta sommaren står den högt och når alls icke dit in att störa svalkan.
Och trädet, som han har på sin gård, ger under den heta sommardagen svalka genom sitt bladverk och låter i kulen höstetid solskenet spela fritt genom att fälla sina blad.
Han harmas aldrig öfver lidna oförrätter, han känner sig sällan bitter och aldrig retad till trots, utan fogar sig alltid i undergifvenhet, icke af tvång, utan enligt sin natur, och han manar sitt »hoppas!» ända in i lifvets kala höst.
Han ber sorger och bekymmer stiga in och dela hans bädd och hans kost, i käck förtröstan, i fast visshet om, att de icke skola trifvas bland hans myckna sång.
Hans lifsideal är ett litet bo, en hjertevän, fin och äkta, ljuf och trofast, en ansad graf, ett ärligt namn, som barnen skola hedra; detta begär han af lifvet, icke mer, men detta vill han ha i fred.
Det vigtigaste för menniskan är att ha ett öppet öga för det sköna, ett varmt, lent, rent hjerta, att vara from, god, modig, glad, fri från onatur och band samt att skåda verlden från dess ljusa sida.
Vid sonens uppfostran är hans syftemål att dana en man, som skall känna och uppfylla sin pligt och tro på det godas seger.
Han misströstar aldrig, hoppas alltid; när »lillvännen» dött, söker den sörjande fadern tröst i den tanken, att hans älskade barn befriats från jordelifvets lidanden och frestelser.
Och man tror på detta tröstesätt, skalden gör det naturligt och sant, hans visa har intet af fadd och uppskrufvad sentimentalitet.
Han är alltid vid godt mod; när hösten är inne, brister han icke ut i sorg och svårmod, utan ber den sista sommarstrålen och den sista skygga lärktonen att undan köld och storm komma in i hans barm och hvila der för att, då våren kommer igen, återsända ett soligt skimmer i hans ögonvrå och ett ändlöst jubel i hans bästa sång.
Ett leende, en vänlig min är honom nog; när de lyckliga stunderna äro borta och sorgen kommit, är minnet kvar.
Han har önskningar, men de äro hvarken många eller stora; och dessutom har han en viss förtröstan om, att det nog blir bra, om vår Herre får råda.
Han är fyld af en innerlig tacksamhet och förebrår sig sjelf, att han näns klaga, fast han fått så mycket sol i lifvet, då allt i naturen är ett gladt tack till himlen, så att blåa sippor spira upp ur smultna drifvor vid första blåögda blick från himlen och gullklara vifvor springa fram ur tufvorna vid första solstråle.
Hans lynnes grunddrag är sålunda blidheten.
Ur denna utspringa alla de egenskaper, som hans diktning förhärligar: hoppfullheten, ödmjukheten, undergifvenheten, tacksamheten, förnöjsamheten.
Den mildrar strängheten i hans allvar, den går som en underström af innerlighet under det samma.
Den dämpar hans skämt och gör det innerligt, den låter sorgen mynna ut i vemod i stället för i förtviflan, den kommer honom att älska den lugna sinnesfriden vida mera än stundens yra fröjder, den värmer ur hans blick som hemmets brasa, den ljuder så godt i hans stämmas tonfall som hörde vi en moder, den smeker i hans rytmer som en skön, vyssande musik, – och visorna svepa sig kring vår själ, liksom om vi kände lena kronblad på vår hud.
Det är denna hjertevärme, som alltid vinner oss för honom och som gör, att hans undergifvenhet icke blir fadd, hans vekhet icke sentimental.
Denna hjertevärme gjuter sig in i hans diktning, af hvilken minsta bit afspeglar helt och rent hans manliga, sunda, fina, varma natur; derför kan han våga behandla bagateller, hvilka skulle stöta oss hos andra skalder, derför kan han i diktens form ge oss råd, erfarenhetsrön, sentenser, moraliska sanningar, vidhänga dem efter en dikt som dess betonade sens moral eller till och med i en dikt genom dem uteslutande moralisera och docera, utan att vi taga anstöt deraf.
Ty hvarje den minsta dikt är ett konstverk, stöpt i formen af en författareindividualitet och, framför allt, framsprunget ur en menniskas hjerta, en sund och fin menniskas varma hjerta.
Hans väsen är sålunda kärleken; hvad han älskar mest är det blida och innerliga.
Och denna hans kärlek sträcker sig ut öfver menniskolifvet, hän öfver allt lefvande, långt ned öfver växtverlden.
Så komma vi till hans uppfattning af naturen, hvilken slår den klaraste dagern öfver hans individualitet.
I J. P.
Jacobsens novell »Mogens» förekommer ett samtal mellan Mogens och Thora om skönheten i naturen.
Hon föreställer sig, att det bor ett lefvande väsen i hvarje träd, hvarje buske, hvilket öppnar och sluter blommorna och slätar bladen.
När hon ser en sjö, en djup och klar sjö, håller hon af den, derför att hon tänker sig, att djupt, djupt nere lefva väsen, hvilka hafva sina fröjder och sorger, sitt eget underliga lif med underliga drömmar, och hon kan icke förstå, hvad vackert det är med en grön kulle, när man icke föreställer sig, att det derinne myllrar och ljuder af små, små varelser, som sucka, när solen står upp, men börja att dansa och leka med sina väna skatter, när kvällen kommer.
För honom har också naturen sin skönhet, men på annat vis.
För honom ligger den i färgen, i rörelsen och formen, och så i det lif, som fins i allt, safterna, som stiga upp i träd och blommor, solen och regnet, som komma dem att växa, och sanden, som yr samman i backar, och regnskurarne, som fåra och urgröpa sluttningarna.
Och framför allt denna sällsamma verld, som finnes bakom allt detta, som lefver och jublar och suckar och längtar och som kan säga och sjunga det allt samman.
Här finna vi tvenne i grunden olika sätt att betrakta naturen, en till sitt väsen motsatt uppfattning af dess skönhet.
Denna motsats kan hänföras till en motsats mellan en gammal och en ny verldsåskådning.
Gellerstedt står på den förras grund.
Han personifierar den lefvande kraften i naturen.
Han ser i växtverlden en symbol af menniskolifvet; i det omedvetna naturlifvets ogrumlade ro, genomskinliga klarhet, obrutna lugn ser han allra tydligast sin egen menniska, sitt eget lönligaste väsen, sina egna innersta känslor.
Derför lägger han allt hvad han sjelf tänker och känner in i dessa gräs och blommor och träd, derför blir han ett med dem, sammansmälter så innerligt med dem, att en mörk färgton slår sin skugga in i hans egen själ, en ljus och varm sitt ljus och sin värme.
Hvarje gräs, hvarje ört har en själ som han, tänker och känner som han.
Han känner alla deras blida, sorgsna och glada tankar och drömmar, han förstår deras språk och umgås med dem som med förtroliga vänner, tröstar dem, när de sörja, tröstas af dem, när hans egna tankar äro tunga.
Han är som en af dem, de som han sjelf.
Se honom på hans vandring »I skogen».
Han känner sig som hemma bland vänner och bekanta och älskade väsen härute i den tysta, svala skogen, der linnéan blommar och titan tumlar om och hackspetten pickar i barken och trasten slår och berget ger eko.
Han får ett gladt god morgon af finken i björkens topp, han vill verka här i svalkan och skuggan, och trasten sitter på grenen och lär honom aftonbön.
Fogeln, som sjunger sina enkla visor, blir han sjelf; han igenkänner sig sjelf med sina veka tankar och sina varma känslor i den lilla sångaren.
Och rundt ikring honom lefves lifvet alldeles som i menniskoverlden, men mera fint och godt.
Granen älskar den fink, som kvittrar på dess gren; furan skyddar linnéan mot solstyng och stormar, och till gengäld tackar blomman i junidagar med sina röda klockor.
Det brutna, stympade, lemlästade lefver sitt enkla, nöjda lif: den gamla sköra stubben bär små buketter, den skrofliga, hårda stenen är prydd med en mjuk och grön hufva med bård af lingonblommor.
Träden helsa honom på hans skogsvandring, källan bjuder honom läska sig, blomsterskarorna niga och lärkan manar honom att vara glad.
Han ber nattviolen lära honom sin blida sorg och trasten att lära honom tolka så gladt sin tro på ljusare stunder.
På samma sätt öfverallt och alltid.
Ängens hvita dimma och himmelens sky älska hvarandra i månljusa höstkvällar; skalden vet det, ty då skyn far bort, lemnar den kvar ett tårigt flor på ängens gräs.
Blomman förebrår sin vän svalan, att hon far sin väg, men svalan svarar, att hon far blott för att komma åter med vår till sin vän.
Då han ror i vassen, ger honom allting sin hyllning som vän och konung: sländorna äro hans adjutanter, vass-stråna buga, neckrosorna niga, änderna vifta och gäddorna ställa till små kaskader och mörtarne hoppa.
I sädesfältens sommarsusning, hälften suckar och hälften munterhet, hör han en saga om riddar Guldskäggs kärlek till jungfru Blåklint.
När i majnatten trasten slår och stjernorna skina, blir det en serenad med tända ljus i himmelens fönster.
Aftonvinden är den lilla blommans gynnade älskare, rival till alla de bin och humlor, som surra och svärma omkring henne.
Drifvorna, som smälta i vårbräckningen, gråta och le vid den första lärkton, som klingar ned från höjden.
Pilträdet böjer sig fram öfver sjöns bölja i kärlek, månen ser ned på den i kärlek.
Ute i naturen, »i ostördt jubel, i omängd luft och under oskymd himmel», känner han sig rätt som hemma bland vänner och själsfränder.
Liksom naturen gifver menniskan sina hjerteförtroenden, gifver menniskan naturen sina.
Flickan yppar sin blyga bekännelse, som ingen vet af i hela byn, ingen utom vår herre, åt den ljusa björken och den mörka granen, åt alla de små blommorna och de blå böljorna.
»Det fins en gosse, och han är min,
Som är så vacker och glad i sinn.
Och han har lofvat mig ring och tro
Och jag har lofvat med hand och mund,
Det skall du veta, du ljusa björk;
Det skall du veta, du gran så mörk.
Det vill jag säga er, blommor små;
Det vill jag säga er, böljor blå.
Men tigen med det, I allihop,
Att ej det kommer för snart i rop!
Gud vet nog om det, som bor i skyn –
Men ingen vet det i hela byn.»
Många af dessa tankar äro gamla, många af dessa motiv nötta: men det är just det största beviset på det ursprungliga och gedigna i Gellerstedts skaldekynne, att han gör möglade tankar skinande och skrumpna ämnen friska och nya.
Innehållet lånar han ofta från andra, i behandlingen är han alltid sig sjelf och ingen annan.
Han ratar de stereotypa naturföremålen, han tager hvad han ser.
Derigenom blir hans diktning konkret och får färg.
Han kan behandla många ämnen, som ingen annan skald skulle våga sig på utan att misslyckas.
Han kommer oss alltid att tro på, att han sett och känt hvad han skrifver, han gör alltid intryck af att vara ärlig och att dikta ur sig sjelf.
Det är naturligt, att en skald, hvars väsen är sinnets blidhet, skall i sin diktning med förkärlek vända sig till blomsterverlden; det är lika naturligt, att en skald, för hvilken allt lefvande är besjäladt af samma ande, samma kraft, samma lif, kan i växtlifvet se en symbol af menniskolifvet, och att en skald, som i all yttre skönhet endast ser ett hölje för en inre, ständigt söker uppspåra den tanke, den vishetsregel, som är dold under former och färger.
Naturen är för Gellerstedt en spegelbild af hans eget lif, den lär honom lifvets sanningar.
Han ser, att tisteln bär taggar och blommor, och tisteln har sagt honom, att han bär taggarne mot våldet, blommorna för sorgen och armodet.
Han har lärt, att solen speglar sig mera rent i den stilla vattenpussen än i det upprörda hafvet, och deraf vet han, att ett lugnt sinne återspeglar allting renare än den böljebrutna ytan.
Han har sett, att hägg och rönn och björk och ek fälla sina blad, under det att gran och tall och en och mossa hålla färgen, och deraf sluter han, att lifvets allvar varar, då dess lek förgår.
Liksom svalorna kvittra på telegraftråden, genom hvars undertråd sorgeposten ilar, kan munnen le, medan sorgen är i hjertat.
Då han ser furan höja sig allt mera smärt och kvistfri mot den soliga rymden, ju trängre hon står, frågar han sig sjelf, om också hans ande höjt sig så vid lifvets trängsel och trångmål.
I åns hviskning till stranden, att den icke skall söka stänga honom inne mellan trånga bräddar, hvilka han ändock skall öfversvämma eller spränga, utan låta honom flyta i stilla frid mellan vass och blommor, hör han den tanken porla upp, att obändiga krafter i menniskonaturen, hvilka trotsa hvarje tvång, låta blidka sig af kärlek.
Det böjda och kufvade i naturen för hans tanke tillbaka till det böjda och kufvade i lifvet.
Liksom klippan kan spolas fin och slät och den mörka vågen kan brista i silfver och perlor, så kan ock i lifvet det skrofliga afslipas och det mörka ljusna.
Vass-strået, böljorna och en störtsjö spela symboliskt en hel liten roman ur menniskolifvet.
Sålunda kan Gellerstedts diktning närmast karaktäriseras som en symbolisk naturdiktning, som erhåller sitt mest typiska uttryck i en sådan dikt som »I skogen 5», i hvilken det symboliska, didaktiska, moraliserande är doldt i naturskildringen liksom grundränningen af ett enkelt, färgfint inslag.
Liknande förhållande eger rum i »Martallen», »Ån till stranden», m. fl.
Dessa båda element, det symboliska och det naturskildrande, kunna sedan mera lösgöra sig från hvarandra, stå i ett mera organiskt eller mera dödt sammanhang; stundom kan det ena ensamt framträda i en dikt.
Uti »I skogen 7» t. ex. är tillämpningen på menniskolifvet vidhängd naturskildringen såsom en sentens:
»Det fins ej någon stubbe här,
Hur gammal än och skör,
Hvar sten, hur skroflig och hur hård
Han innerst är, sig prydt
Med hufva mjuk och grön, hvars bård
Små lingonblommor sytt.
Och vindfällsstammen, der han död
Är utsträckt på sin bädd,
Är grön och blommig, hvit och röd
Liksom en majstång klädd.
Du som slet ondt på verldens torg
Och fick der vank och men,
Kom hit från kif och strid och sorg
Och se på stock och sten!»
Många af smådikterna äro helt och hållet utspunna öfver en sådan allmän sats.
Och i dessa visar det sig, huru en så hård metall som en moralisk sanning kan smältas i hjertevärme och huru skickliga konstnärshänder af denna smälta metall kunna forma ett konstverk, fulländadt i all sin enkelhet.
Ytterst sällan påträffas en ren, perspektivisk naturmålning.
Den första dikten i cykeln »På alfvaren» är en sådan af finaste slag.
»Fälten här för sommarvinden
Bölja ej med vågor gula
Och af ängens blomsterväfvar
Hittar du med nöd en smula.
Inga gladlynt röda stugor
Här med blanka rutor blinka,
Inga vikar mellan dungar
Här med solskensglitter vinka;
Men ett landskap olikt mängden
Så i färgton som i linie,
En Campagna här dig möter
Utan aquedukt och pinie.
Kom hit ut när morgonstrålen
Ner ur österns molnbädd hoppar,
Förr än alla spindeltrådar
Tappat daggens klara droppar!
Långt, långt bort vid markens synrand
Ligger hafvets stålblå strimma
Der, som tappar små af vågskum,
Seglen lätt i brisen stimma;
Långsåt åsen väderqvarnar
Radade, jag tror visst hundra,
Stå och korsa sig och storligt
På din morgonvandring undra.
Och det skymtar fram en kyrka
Ur en liten fjerrblå dunge,
Som om dufvor gömt bland träden
Liten snöhvit, vingsvag unge.
Öfver åsens kam går röken
Upp, från bygden ut på näsen,
Molnens skuggor glida öfver
Taflan tyst som andeväsen.
Men staffaget felas?
Vänta –
Vipan, bosatt i en tufva,
Trippar mot dig, lyfter vänligt
På sin lilla fjäderhufva.»
Annars lägger han i de dikter, i hvilka han icke användt naturskildringen i symboliskt-moraliskt syfte, hufvudvigten på att precisera den stämning, som sväfvar öfver sceneriet, dettas intryck på en fin, känslig menniskosjäl, den känsla, af hvilken menniskan gripes, det ackord, som samklingar mellan dagern öfver naturen och stämningen i menniskohjertat, sålunda ytterligare en nyans af sammanhanget mellan enheten af naturens och menniskans lif.
Så t. ex. i den första af »Vårvisor»:
»De svälla och ljusna, de gråa knoppar,
Det spritter och glänser i alla droppar;
Det krälar och brådskar i alla stackar,
Och sipporna nicka i ljumma backar;
Det spelas på orgel i lummigt vide –
Och sången i hjertat vill ur sitt ide.
Ack, lär mig du koltrast på granens spira,
Att fröjd invid vemod i visan vira;
Och lär mig du fink, som i björken drillar,
Att icke med klagan jag tonen villar.
Sist lär mig du gök, som i morgon väntas,
Att innerst i sången till sommar gläntas!»
Gellerstedt är en fin konstnär, en utpräglad personlighet, hvilkens innersta väsen är blidheten, en hjertevarm menniska.
Hans diktning är så enkel och skär som en folkvismelodi, som en morgon i skogen, sval och doftande, som solsken på vårspäda boklöf, som markdoften efter ett vårregn, som »Linnéan i blomningen».
GUSTAV ESMANN.