Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen verkar den rena kloren allt för häftigt på väfnadernas trådar; men om man låter alkalier eller släckt kalk uppsupa klorgas, erhåller man preparat (under-klorsyrliga salter), som, rätt använda, hastigt bleka utan att skada väfnaden.
Det var fransmannen Berthollet som, genom att i tekniken införa dessa blekningsmedel, gjorde den textila industrien en ovärderlig tjenst.
Ett bevis på Scheeles ovanliga skarpsynthet vid nya ämnens undersökning är hans vigtiga upptäckt af baryt, hvilken oxid han först fann som en förorening i brunsten.
Han ådagalade denna jordarts olikhet med alla förut kända.
Gahn fann sedermera att den utgjorde en hufvudbeståndsdel i mineralet tungspat, hvarför den af Bergman benämdes "tungjord".
Namnet förändrades sedermera af Morveau till barote och af andra till baryt.
Baryt och dess salter äro, såsom bekant, i vår tid oumbärliga reagens på alla laboratorier.
I närmaste samband med detta Scheeles stora arbete står hans upptäckt af arsenikens syra (1775).
Han hade vid sina försök med brunsten funnit, att detta ämne löses i syror vid närvaro af hvit arsenik, hvaraf han slöt att arseniken afgaf flogiston till brunstenen.
Han försökte nu inverkan af deflogisticerad saltsyra, eller klor, på hvit arsenik och fann att denna löstes till en förut okänd syra, arseniksyran.
Häraf var således ådagalagdt, att metallen arsenik genom att beröfvas flogiston (d.v.s. oxideras) ger tvänne syror, nämligen den hvita arseniken och arseniksyran.
När Scheele lät arseniksyra inverka på zink, erhöll han den ytterligt giftiga gasen arsenikväte.
Om denna gas säger Scheele, att han blandade den med 2/3 ordinär luft i en kolf och närmade ett ljus till kolföppningen.
Nu "tändes luften i kolfven med en smäll, lågan for mot handen, denna blef öfverdragen med brun färg, som var regulus arsenici, och lemnade efter sig en obehaglig, arsenikalisk lukt".
Scheele tyckes sålunda ha handskats något ovarsamt med denna gas, som 40 år senare kostade kemikern Gehlen lifvet.
Staty af Carl Wilhelm Scheele.
Skizz af J.
Börjeson.
I medlet af 16:de århundradet förstod man med fosfor (af grek. phosphoros, ljusbäraren) allehanda ämnen, som hade egenskapen att lysa i mörkret utan att brinna med låga.
Dit räknades t. ex. den bononiska fosforn (sid. 33).
Namnet öfverflyttades sedermera på det grundämne, som än i dag bär detta namn.
En tysk alkemist, Brand, enligt några f. d. soldat, enligt andra en bankrutterad köpman, upptäckte, under det han sysslade med urin för att deraf bereda ett elixir, som han menade skulle förvandla silfver till guld, ett märkvärdigt ämne, hvilket starkt lyste i mörkret och var i hög grad bränbart.
Beredningssättet hemlighölls, men såldes slutligen till en viss Krafft, som 1676 och 1677 reste omkring i Europa och vid furstliga hof förevisade det besynnerliga ämnet.
Ätt fosforn kan beredas af annat råämne än urin, nämligen ben, var en vigtig upptäckt, emedan den sedermera möjliggjorde fosforns användning i tändsticksindustrien.
Med denna upptäckt förhåller det sig så, att Scheele hade i askan efter brändt hjorthorn funnit kalkjord med ett för honom obekant ämne.
Han omtalade detta rön för sin vän Gahn, som deri fann fosforsyra.
Till en början ville Scheele ej tro derpå, men öfvertygade sig dock om riktigheten på det sätt, att han i Upsala 1770 tillverkade fosfor af ben.
Som bekant härleder sig s. k. kallbräcka hos järn af en halt af fosfor.
Denna för järnindustrien vigtiga upptäckt skedde på det sätt, att Meyer i Stettin och Bergman i Upsala samtidigt (1780) iakttogo att en hvit bottensats bildas, när man löser kallbräckt järn i utspädd svafvelsyra.
Bägge funno att denna bottensats vid nedsmältning med kol och flussmedel ger en skör och lättsmält metall, hvilken Meyer kallade hydrosiderum, men snart fann likna fosforjärn.
Scheele bevisade sedermera, 1785, genom att framställa ren fosfor af kallbräckt järn, att fosforn är den rätta orsaken till kallbräcka.
På Scheeles tid hade man ganska oriktiga föreställningar om lerjorden eller, som den då kallades, "alun-jord".
Så trodde Baumé, att alunjord var kiselsyra och att lera var alunjord smittad af svafvelsyra.
Scheele visade 1776 oriktigheten af dessa påståenden och ådagalade, att lerjorden är väl skild från kiseljorden.
Han smälte bergkristallpulver med pottaska och erhöll verkligen litet alun, när han löste den smälta massan i svafvelsyra; men det är betecknande för Scheeles skarpsinnighet, att han snart insåg att alunet kunde ha bildats på bekostnad af leran i de deglar han använde vid smältningen.
Han repeterade derför försöken och begagnade dervid järndeglar och erhöll då icke alun.
Orsaken att Baumé kunde ha kommit till så oriktiga slutsatser om lerjordens natur var nu klar; han hade fått lerjord ur sina deglar.
Den vanliga grafiten eller blyertsen, som vi begagna till blyertspennor, är ett mineral, om hvars natur man vid Scheeles tid icke hade någon säker kännedom.
Gahn och Hjelm hade funnit att blyerts vid rostning i muffel, utan att någon synlig rök uppstår, förflyktigas så när som på en ringa återstod af järnkalk (järnoxid).
Det tycktes således efter den tidens åskådningssätt, som om blyerts till största delen utgjordes af flogiston.
Efter sin vana vid undersökning af obekanta ämnen behandlade Scheele (1779) blyertsen, med allehanda syror, men de inverkade icke derpå.
Endast arseniksyran angrep vid hög temperatur blyertsen, hvarunder arsenikmetall afsatte sig i retorten.
Sedan Scheele vid retortmynningen fastbundit en oxblåsa och repeterat försöket, visade det sig att oxblåsan var fyld med ren luftsyra (kolsyra).
Samma sak inträffade då han upphettade blyerts med salpeter.
Blyertsen gaf således vid förbränning kolsyregas, och häraf slöt Scheele, "att blyerts är en sort mineraliskt svafvel eller kol, hvars beståndsdelar äro luftsyra förenad med en stor mängd flogiston" eller, efter vårt uttryckssätt, kol. Att det i syror olösliga ämne, som finnes i tackjärn, också är blyerts, visar Scheele äfvenledes genom att oxidera det med salpeter.
Härmed var således det för järnets metallurgi så vigtiga faktum funnet, att järn innehåller grafit, och uppslaget vunnet för kommande undersökningar öfver skilnaden mellan smidesjärn, stål och tackjärn, hvilka så djupt ingripit i detta århundrades järnindustri.
I mineralriket förekommer, ehuru tämligen sparsamt, ett mineral, som mycket liknar grafiten samt ofta blifvit dermed förvexladt.
Till skilnad från grafit, eller plumbago, benämdes detta mineral molybdæna (af grek. molybdos, bly, för dess likhet med blymalm).
Redan innan Scheele utfört sin nyss anförda undersökning öfver grafiten, hade han 1778 visat att detta mineral utgjordes af svafvel och ett ämne, som vid oxidering gaf en hvit, kristallinisk "jordart", med en syras egenskaper.
Scheele förmodade visserligen att denna syra var en "metallisk jord" men emedan han icke kunde frambringa tillräckligt hög temperatur, lyckades han icke derur reducera någon metall.
Denna uppgift löstes 1782 af Hjelm.
Molybden är ett i många hänseenden märkvärdigt grundämne, hvars kemiska förhållanden blifvit utredda hufvudsakligen genom svenska kemister.
Under sina omfattande undersökningar öfver molybdensyrans salter upptäckte Svanberg och Struve 1848 att en sur lösning af molybdensyrans amoniaksalt ger med äfven små spår af fosforsyra en vackert gul fällning, genom hvilket förhållande man nu kan med största lätthet upptäcka fosfor och fosforsyra i snart sagdt alla blandningar samt med stor skärpa bestämma halten af fosfor i järn.
Ett par år efteråt upptäckte Scheele den dittills obekanta oxiden till det grundämne, som närmast ansluter sig till molybden, nämligen volfram.
Vid undersökning af ett hvitt mineral, som förekommer i Bispbergs järngrufva och länge genom sin betydliga tyngd väckt mineralogernas uppmärksamhet, fann han att detta mineral utgjordes af kalksaltet till en ny syra.
Han visar såväl likheterna som olikheterna mellan denna syra och molybdensyran. T. Bergman anförde i ett tillägg till Scheeles afhandling många skäl som visade, att såväl molybdensyran som volframsyran voro metalliska kalker, hvilket, såsom ofvan nämdt, besannades, hvad molybdensyran angår, genom Hjelms försök att reducera molybdenmetall.
Volframmetallen deremot reducerades 1783 af tvänne spanska kemister, bröderna d'Elhujar, som i Upsala studerat kemi under Bergman och i mineralet volfram funnit Scheeles tungstensyra i förening med järnets och manganens oxider.
Volframmetallen kallades först tungstensmetall, men erhöll sedermera i Tyskland och Sverige namnet volfram, i Frankrike benämningen tungsten.
I England benämnes detta grundämne dels tungsten, dels scheelium, till minne af upptäckaren.
Volfram har ännu icke erhållit någon större teknisk användning.
Den ingår i några färger, och volframsyrans natronsalt har visat sig vara ett ypperligt medel att skydda lätt antända tyger att taga eld.
Af vigt för medicinen blef Scheeles nya metod att tillverka kalomel på våta vägen, hvarom han höll föredrag den enda gång han var närvarande i Vetenskapsakademien.
All i vårt land till medicinskt bruk använd kalomel beredes efter Scheeles metod.
Ännu några arbeten af Scheele, t. ex. om beredningen af den vackra gröna, men tyvärr högst giftiga målarefärgen, Scheeles grönt, m. fl., återstå för att denna teckning af Scheeles bidrag till den oorganiska kemiens utveckling skulle bli fullständig, men de torde, såsom mindre betydande, kunna förbigås.
Kännedomen om de ämnen, som förekomma i de lefvande organismerna, var på Scheeles tid så godt som ingen.
Det är en af Scheeles odödliga förtjenster att först hafva brutit detta så rika och vigtiga fält för forskning, hvilket i våra dagar blifvit med sådan ifver och framgång bearbetadt och lemnat resultat, som i hög grad utöfvat inflytande på industrien och medicinen.
Främst bland Scheeles undersökningar inom den organiska kemien skall i det följande redogöras för den mästerliga afhandlingen om berlinerblått, hvilken klart visar Scheeles sällsynta förmåga att äfven på de svåraste områden leta sig fram till sanningen.
Färgfabrikanten Diesbach i Berlin hade tillfälligtvis i början af förra århundradet erhållit en vacker blå färg, bekant under namnet berlinerblått.
Dess beredningssätt hemlighölls, till dess Woodward 1724 offentliggjorde det.
Sedan denna tid frestade många kemister sina krafter för att lära känna naturen af denna vackra färg, men de kommo blott till oriktiga och besynnerliga resultat.
Scheele undersökte först den s. k. blodluten, hvaraf färgen beredes och som utgöres af en lösning af cyankalium.
Han fann att denna blodlut, om den fick stå i luften, förlorade sin egenskap att med järnsalter gifva fällning af berlinerblått.
Han lät sedan blodlut stå i slutet kärl, hvarigenom den icke förändrades.
Nu anade han att det var luftens kolsyra, som var orsaken till att luten förderfvades, när den var utsatt för fullt lufttillträde, hvarför han hälde blodlut i en med kolsyra fyld flaska som tillkorkades.
Nu förderfvades luten på ganska kort tid, men då han vid flaskans kork fäste ett med järnoxid öfverstruket papper, fann han att detta vid fuktning med saltsyra blef blått.
Således fans intet tvifvel mer, att det "tingerande ämnet" var flyktigt.
Han beredde nu större mängder af detta flyktiga ämne på det sätt, att han destillerade blodlutsalt med svafvelsyra.
Äfven af berlinerblått framstälde han samma ämne.
Han kokade nämligen berlinerblått med qvicksilfveroxid och vatten, erhöll så en lösning af cyanqvicksilfver, hvilken sönderdelades med järn och svafvelsyra, hvarefter alltsammans destillerades.
Han erhöll så en färglös vätska, om hvilken han säger:
"Detta ämne har en besynnerlig, ej oangenäm lukt; en smak, som stöter nästan litet på sött och är något hettande i munnen samt retar med det samma till hosta".
Föga anade Scheele att han nu hade under händer ett af de giftigaste ämnen kemien känner, blåsyran, hvaraf blott några få droppar fordras för att ögonblickligen döda en stark hund.
Scheele iakttog att blåsyrans ånga är bränbar och att vid förbränningen kolsyra uppkommer, hvaraf var tydligt, att blåsyran innehåller kolsyra och flogiston (
Emedan han funnit att flyktigt lutsalt (amoniak) uppkommer, när man destillerar berlinerblått, försökte han att bereda blodlut genom att upphetta en blandning af pottaska och kol samt inlägga salmiak i den glödande blandningen.
Det visade sig nu, att han fick blodlut, när han löste återstoden i vatten.
Deremot lyckades han ej få blodlut genom att lösa den massa han erhöll, då han upphettade pottaska och kol enbart.
Blåsyran måste sålunda bestå af "flyktigt lutsalt"
(amoniak), "luftsyra"
(kolsyra) och flogiston.
Tolkas detta i öfverensstämmelse med vår uppfattning, bli blåsyrans beståndsdelar kol, qväfve och väte, hvilket såsom bekant, är fullt riktigt.
Scheeles 1782 beskrifna försök med eterarter visa att han hade framstält aldehyd,11 detta märkvärdiga ämne, som gifvit upphof till en så stor mängd vigtiga föreningar.
När han destillerade alkohol med brunsten och svafvelsyra, erhöll han en "eter, som har en förträffelig lukt".
Denna "eter" var intet annat än aldehyd, sedermera af Liebig 1885 erhållen i rent tillstånd.
Likaledes synes Scheele under dessa sina försök ha erhållit kloral, samma ämne som nu fått en så vidsträckt användning i medicin.
Scheeles yrke ledde honom 1783 till en vigtig upptäckt nämligen af glycerin, en tid kallad "Scheeles oljesocker".
Då man kokar blyglete med vatten och oljor, bildas plåster, som Scheele riktigt kallar ett slags tvål, hvilken icke löses i vatten.
Vid undersökning af den vätska, som återstår efter plåsterberedningen, fann nu Scheele glycerin, hvilket ämne i våra dagar spelar en vigtig rol som råämne för framställandet af nutidens kraftiga sprängämnen.
Uti sin afhandling om en ny metod att konservera ättika (1782) visar Scheele, att ättikans förstöring vid förvaring kan förhindras, derigenom att man upphettar den till kokning.
Han uppfinner således samma metod, den Appert'ska, som sedermera fått så stor användning vid konservberedning och som, efter hvad Pasteur i våra dagar visat, beror derpå, att genom kokningen jäsningsväckande mikrober dödas.
De ämnen, som förorsaka den sura smaken hos frukter, bär och vegetabilier i allmänhet, eller växtsyrorna, voro icke bekanta vid Scheeles tid.
Undersökningen af växtsyrorna hörde till Scheeles första vetenskapliga arbeten.
Redan under vistelsen i Malmö hade han undersökt harsyresaltet, men man känner ej med visshet, om han deraf lyckades framställa oxalsyra, emedan hans derom författade afhandling, som inlemnades till Vetenskapsakademien, aldrig befordrades till trycket (sid. 9).
Under vins lagring afsätta sig på fatens väggar hårda kristallskorpor, som äro bekanta under namnet vinsten.
Att detta ämne vid glödgning ger kolsyradt kali var väl bekant, men om vinstenens organiska beståndsdel kände man intet.
Då Scheele konditionerade i Malmö, sysslade han äfven med vinsten och lyckades ur vinstenen med kalk bereda ett kalksalt, hvilket, sönderdeladt med svafvelsyra, gaf en förut okänd syra, vinsyra.
Minnen af svenskt författarlif 1840-1860
GUSTAF HENRIK MELLIN.
Att nämna Gustaf Henrik Mellin, är att på samma gång nämna den fläckfria hedern, den redbara karakteren och det välvilliga hjertat.
Hans milda, goda och lugna själ (troligen få gånger under hans lefnad upprörd till något slags svallsjö) utöfvade alltid på hans många vänner ungefär samma verkan som vistandet i en lagom och välgörande temperatur; ty mildheten egde sin kraft, godheten ingen anstrykning af svaghet, och lugnet uteslöt icke en framstående sida af humor.
Mellins namn har så många gånger förekommit i dessa anteckningar, att det icke blott är obehöfligt utan till och med skulle vara obehörigt att något närmare erinra om, att han näst Lindeberg var min äldsta litterära bekantskap i Stockholm.
Redan i första skizzen presenterade jag honom som min cicerone och det är derför lämpligt att strax öfvergå till det som med hans namn ligger närmast till hands – hans rykte som författare och hans författareskaps mångsidighet.
Sverige står i skuld hos Mellin för sina första vackra tillgångar i historisk-romantisk väg.
De konstdomare, som på den tiden ansågo sig kompetente att döma, försäkrade, att så väl karakterer som kostymen i det hela vittnade om en fullkomlig naturtrohet.
Det fans i hans noveller det forna lifvets anda – det bästa som kunde sägas.
Mellin debuterade med sin innerligt täcka berättelse »Blomman på Kinnekulle», som förvärfvade honom den stora, alltid välbevågna läsarekrets, hvilken sedan blef honom trogen under hela den långa serie af noveller som derefter följde.
Och denna bevågenhet angick icke blott hans skapelser, då personerna figurerade i historiska drägter på inhemsk scen, utan kom äfven hans öfriga berättelser till del, hvarhelst författaren behagade att förlägga dem.
De teatrar, på hvilka Mellins personal uppträdde, voro vidt skilda.
Än spelade de i Palestina, än i Finland, än uppe i högsta kalla norden, än i glödande södern, än på haf, än på land.
Han hade ett ständigt begär att förvåna sina läsare, och naturskildringar stodo honom till buds öfverallt.
Man skulle trott att han gjort vidsträckta resor, men de hade inskränkt sig till en resa till Portugal, jag tror med hans svåger, som var sjökapten, och efter den färden fingo vi en fängslande sjöromantisk novell Prinsessan af Angola.
Och förutom de fristående berättelserna, funnos alltid någon i hvar och en af hans kalendrar, desslikes en hel serie.
Hans Vinterblommor voro så väl accrediterade, att unga damer ansågo sina julklappar alldeles ofullständiga om Mellins »Vinterblommor», der så mången vacker sommarblomma var inflätad, saknades på toilettbordet.
Men hvad förslog ändå dessa rika afdelningar af hans litterära verksamhet!
Han hade nog en annan, ännu vidsträcktare än novellerna, ehuru blotta titlarne på dem skulle upptaga ett par spalter.
Mellin skref, förutom sina predikningar och andra teologiska skrifter, storartade verk i »Historia», »Konsthistoria», »Sjöhistoria», »Politisk historia», »Kyrkohistoria», »Skandinaviska nordens historia», »Fäderneslandets historia för fruntimmer», »Fäderneslandets historia, förberedande kurs», Gamla tidens historia för ungdom», »Trettioåriga kriget» m. m.
Dessa alla uppräknade utgöra icke ens fjerdedelen, äfven när man dertill lägger massor af lefnadsteckningar och mer än massor af tidskrifter och hundratals kritiker jemte hvarjehanda andra tidningsartiklar.
Då man genomgår den tryckta förteckningen på en sådan arbetsförmågas alster, häpnar man öfver den stora del af sina krafter, som han offrade åt litteraturen, då det är klart att han, i egenskap af adjunkt inom Klara, hade sina trägna presterliga pligter, ökade då han en dag utnämndes till bataljonspredikant vid Svea lifgarde.
Dessutom hade han de nya upplagorna af åtskilliga sina verk att genomse.
Han kunde aldrig säga nej till någon förläggare, hvad helst de hade för önskningar och förslag att göra honom.
Mellins namn fans nästan på allting, och detta namn måste finnas der, ty det var dagens mod och en lösen inom förläggareskapets journaler, och ändå stod han ännu icke på popularitetens spets.
Det var en helt och hållet egen tillfällighet, som lyfte honom dit, ty denna tillfällighet födde
Sveriges sista strid.
En författares populäraste arbete förutsätter icke att det är hans bästa.
Dessa ord kunna väl någon gång vara synonyma, men de äro det visst icke alltid.
Det var ingen ringa undran som uttalade sig då detta fantastiskt-politiska stycke lemnade pressen och slungades ut som ett slags raket midt in ibland den nyktra litteraturen.
»Huru», frågade hvarannan menniska, »är det möjligt att detta kan vara skrifvet af Mellin?
Den sansade, lugne Mellin!»
Frågan föll sig mycket naturlig, ty Mellin hade för ingen del vant sina läsare vid svårare fantastiska utflygter.
Och icke heller var politiken i skrift, hvad författaren varmast sysselsatte sig med om man jemförde andra grenar af litteraturen.
Och den allmänna undran, som tillika förbehöll sig den tron, att sjelfva utförandet af ett dylikt arbete måtte kostat Mellin icke blott en »gruflig ansträngning», utan derjemte »en ofantlig själsspänning», denna undran skulle mycket stegrats i fall det blifvit bekant hvad Mellins vänner fullkomligt väl kände, nemligen, att under det han skref dessa i rödaste romantik hållna panoramabilder, den ena förskräckliga tablån efter den andra lemnade hans hjerna och hans penna, utan att det allra ringaste inverka på hans normala blodcirkulation.
När han helsade på hos en af de närmare vännerne, hvilket ofta inträffade, emedan denne blifvit ombetrodd att för stycket författa vissa sånger, hvilka flitigt diskuterades och recenserades, och i hvilka det bland annat förtröstansfullt hette:
Vår död är lif ändå;
Med rosor skall den svenska mö
Till våra grafvar gå!
Då, under allt detta, skrattade
Mellin hjertligt åt det stora nattstycke, som han lockat upp ur framtidens obekanta djup och satt i belysning af framtidens dagsljus.
»Men hvarför skref han det», frågade man ytterligare.
Han skref det derföre att hans dubbla nationalitet af finne och svensk (hans fader hade nemligen 1808 flytt för ryssarne med sonen till Sverige) blifvit sårad af en i en Upsala-tidskrift införd uppsats, der det yttrades att Finland befunne sig lyckligare under Rysslands välde än det någonsin kunnat blifva under Sveriges, enär det då ständigt förblifvit ett ögonmål för Ryssland och följaktligen hindrats att i lugn utveckla sig.
1840 låg 37 år närmare 1808 än vår tid, och det var då en oeftergiflig pligt för hvarje ärlig svensk att af alla krafter hata Ryssland.
I följd häraf väckte artikeln allarm i det »unga Sveriges» läger och sedan reveljen gått, behöll Mellin, figurligt taladt, trumman, och gjorde ett löfte vid
Bragebägaren eller någon annan bägare att med snaraste låta trummpinnarne åter göra tjenst.
Såsom man vet höll han ord och lät landet och desslikes grannländerna veta, att de af hans fantasmagoritaflor kunde lära sig se och fatta huru det en dag skulle komma att stå till, sedan Ryssland i sin alltid vidöppna famn slutit allt hvad det ytterligare förmådde famna af Östersjöns stränder.
Boken gjorde ett ofantligt uppseende och en ny ännu större upplaga blef genast stäld i verket, ty den första rent av flög bort.
Och der låg nu Sveriges sista strid med sina kolsvarta permar och sitt blodröda innehåll på hvarje divansbord, utgörande ett stående ämne från salongen till pigkammaren, der man dock fann lämpligt att framflytta händelserna så att man stundligen kände sig i tillfälle att darra för »ryssen», som nu då små barnen vågade någon uppstudsighet måste tjenstgöra i stället för busen och sotaren, hvilka arma notabiliteter, små barnens djupa fasa, ändtligen fingo aflösning, så att det hette: »Tyst, – om du sqvallrar, kommer ryssen.»
Detta tilldrog sig 1840, men nu har denna mystiska siarskrift länge sedan tagit sin tillflykt till antiqvariska bokhandeln, der den säkert ännu ofta efterfrågas af samlare.
Dock kanhända den finnes i den senaste upplagan af Mellins samlade skrifter.
Efter mångens tanke tillhörde detta arbete det slag, som är bestämdt att lefva med mångdubbelt lif, medan det är nytt och framför allt i följd af vissa idéer är anslående, men som skulle sönderfalla för en van och berättigad kritikers dissektion.
Det var troligen också aldrig författarens tanke att göra »Sveriges sista strid» till något annat än en flygskrift.
Och den bestämmelsen uppfylde den i rågadt mått.
Bland den ofantliga massan af Mellins arbeten finnes ett, som på sin tid förekom mig såsom det mest originela och fängslande af hans penna.
Det var 1:sta delen af Johannes Fjellman, utkommen 1831; andra delen utkom ett par år senare och föll ännu långt senare i mina händer.
Långa mellantider af en boks utgifvande äro alltid skadliga.
»Man tänker så olika öfver vissa ämnen förr och nu.
Och äfven författaren sjelf är underkastad samma lag.
Mellins första uppträdande på den litterära täflingsbanan skedde samtidigt med Fredrika Bremers, med hvilken han lärer räknat sin bekantskap från Franzénska huset.
Hon skref sina första noveller 1828, han sin »Blomman på Kinnekulle» 1829.
Det gick liksom i ålder.
Hon var född 1801, han 1803, och båda voro barn af Finland.