Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För en tre fyra år tillbaka lefde jag på en mycket förtrolig fot samman med en person, hvilken är för er alla fullkomligt obekant och hvars namn jag icke behöfver nämna, och han berättade en gång för mig en episod ur sitt eget lif, som kom mig att rigtigt grundligt och på allvar tänka öfver och sätta mig in i den sak hvarom vi nu samtala; och jag kunde icke, om jag ville vara fullt ärlig i min tanke och i min känsla, – jag kunde icke annat än se på dessa förhållanden helt annorlunda än jag gjort förut och så som nog de flesta göra, derför att de i allmänhet icke synnerligen reflektera öfver dem utan låta sina tankar mekaniskt löpa utmed det traditionella resonnemanget i stället för att skärskåda dem närmare hvar för sig och se till, om de äro skal kring ingenting eller om det fins inne i dem en kärne af lif och verklighet.
Jag skall nu genast be att få nämna, att den person om hvilken det här är fråga är en af de allra skäraste naturer jag någonsin påträffat.
Han var en af dessa menniskor, i hvilkas väsens djup det evigt hvilar ett tungt och melankoliskt känslotöcken, hvarur tankarne stiga fram mättade af skum smärta, som då du en dag i senhösten ser en enslig vandrare komma fram ur dimman och åter försvinna i den.
Han var så sensibel som hvitt siden, och skuggor och dagrar spelade i hans själ som då vinden far hän öfver sädesfältet eller som då hafvet, en dag tidigt på året, ligger som ett enda ljust leende och så med ett blickar mot dig som ett stort svårmodigt öga, endast derför att ett litet moln går framför solen.
Men hvad som låg innerst i denna ömtåliga organism, det var den öde och tröstlösa ensamhetskänslan; ödet vältrade sig fram öfver menniskorna som då åskskyarne gå lågt en mörk natt och regnet öser och blixtarne tända hvarandra och bli en enda; hälften i rädsla och hälften i hopplös trötthet satt han stilla i lifvet och såg sig med stora skrämda sorgsna ögon omkring efter någon som han kunde sluta sig intill, rigtigt tätt och varmt intill, och fann han så någon, i hvilken han helt kunde uppgå utan att en enda partikel i hans sjukligt sensibla naturel vämjdes eller krympte samman, då var det som om ymniga källådror i hans väsens djup plötsligt öppnat sig och börjat flöda, och i sin innersta själ lade han sig på knä inför denna menniska och lutade sitt hufvud in till hennes och domnade hän i en smärtsamt vällustig trygghet, medan han hörde lifvet hvina hän öfver sig.
Han var en sällsynt fin och djup natur, – det är det som jag särskildt vill betona, innan jag meddelar er detta som han berättat mig om sig sjelf och som berör just det ämne, som vi kommit att tala om.
Under den period af sitt lif, då vi umgingos, stod han i ett sådant egendomligt förhållande till en annan individ af sitt eget kön, – ett förhållande som naturligtvis ingen visste af utom han sjelf och som endast och allenast bestod i lönliga skiftningar i hans känslolif.
Den andre var, helt prosaiskt, en fjortonårig gosse, som betjenade oss på den restaurant, hvarest vi intogo våra måltider och brukade vistas, – ett bräckligt men finbygdt barn med ett nobelt hufvud och ett ansigte som en ung flickas, mjukt i linierna, varmblekt i hyn, ett blondt anlete med ett par mörka ögon som af svartblå sammet med lena reflexer.
Det fans, i ansigtsuttrycket och i blicken, något af kvinna och dufva, något känsligt och godt och rörande skyggt, så som jag knappast någonsin sett det; man kände sig ständigt liksom rädd för att komma detta sköra käril för nära, och man tvang sig nästan i ängslan att noga vakta på sin stämma, ty vid minsta hårdhet i tonfallet, hvilken man sjelf icke visste af att den fans der men som detta barn instinktlikt förnam, kom der något smärtsamt spändt och liksom en mörk sky öfver detta ljusa mimosa-anlete, och man hade sjelf ondt deraf och tyckte synd och förebrådde sig hvad man icke kunde hjelpa eller der man ingenting som helst hade att förebrå sig.
Hvad namn skall man väl ge åt det förhållande hvari min kamrat under flera månader stod till detta barn, åt den känsla, som han gick och bar på gent emot detsamma?
Jag vet det icke, och han visste det icke ens sjelf: det var icke vänskap rätt och slätt och ännu mindre en rå och onaturlig könsdrift; snarast var hans känsla befryndad med den svartsjuka ömhet, hvarmed man under pojkåren fäster sig vid “sin bäste vän“, med det afundsamma behofvet att ha honom för sin egen räkning och det stolta medvetandet af att vara den som står på intimast fot med honom.
Det var dock derjemte något annat och mera.
Han kunde gå och förtäras af en sugande trånad efter att bara se den andre, och om han så händelsevis skymtade honom på afstånd, kunde han utan rimlig anledning vika af in på en sidogata för att slippa möta honom.
Han kunde invärtes vrida sig i vånda i begäret efter att säga honom några vänliga ord, men när det så kom till stycket, hade han icke mål i munnen utan stammade och blef röd.
Han kände sin blick dragas som af en magnet mot den punkt, der han instinktlikt anade att den andre befann sig, men vågade icke af den förälskades fruktan för att man visste hans hemlighet och skulle lägga märke till alltsammans och roa sig deröfver.
Han led alla svartsjukans marter, då han uppfångade ett leende eller en vänlig blick åt någon främmande person, samt denna ömma bitterhets sveda, som man känner, då den flicka man håller af synes gynna en annan.
Han kunde gå och se ljus ut, som om han bure på någon stor och hemlig lycka, blott han en kväll fått sagdt några ord, hvilka han visste hade gladt detta barn, och skymtat i dess öga denna tillgifvenhetens uppmärksamhet, hvari låg en ängslan att icke ha gifvit full vedergällning: och han kunde bli nervös af sjukligt grubbel i misstanken om att han på ett eller annat sätt, med en min som han icke kunde minnas hur den var eller med ett tonfall som han efteråt fick för sig hade ljudit sträft, hade gjort barnets känsliga organism ondt, och han kunde, på natten sedan han kommit hem till sig, gå timtals upp och ned i sitt rum, utan ro eller sömn, om han fått för sig någonting sådant.
Kort sagdt: han konstaterade nästan alla den första, omedvetna förälskelsens symptomer; men på samma gång funnos i hans känsla samma trista medlidsamhet och samma smärtsamma vällust, hvilka i en ymnig magnetisk utströmning drogo honom in mot de kvinnor han älskade; och då han blickade in i detta sensitiva-anlete och dessa sensitiva-ögon, kunde han förintas i ett sorgsenhetens nirvana, hvari han icke hörde annat än ett dämpadt spel i fjerran af den melodi som är lifvet, – så smärtsamt ängslande, som då det är natt omkring dig, och tyst, och du så plötsligt hör en snyftning och icke vet hvarifrån den kommer eller hvem det är som gråter.“
Det var redan november, träden stodo nakna och bladen ruttnade på marken, våta och smutsiga.
Parken var folktom, nu på denna årstid; min vän och jag voro ensamma, der vi gingo tysta fram på gångarne, som bugtade sig hit och dit.
En våt senhöstdimma hängde tungt ned inne öfver grenarne, det var som om sjelfva den grå luften sänkt sig och tyngde på det spensliga kvistnätet, och vätan gled ut i droppar, som växte och växte, lossnade och föllo.
Det var fram mot kvällningen, i den sena eftermiddagstimman innan skymningen kommer.
Vi stannade allt emellanåt, det var vått och tyst omkring oss ett lokomotivs hvissling skar hvasst in i stillheten långt borta, strax derpå ett barns skrik, gällt och ensamt, likt en raketstrimma som klyfver sig upp genom luften, saktar sin fart, stannar och slocknar, och tystnaden och den grå rymden slöto sig åter samman öfver såren, och det var som om denna tystnad sjelf tätnat till dessa droppar som föllo, en efter annan, en här en der, stora och tunga.
Vi kommo upp på en vall, hvilken lopp längs utkanten af anläggningen med en vid och ödslig vy öfver slättbygden och hafvet.
I ena hörnet svängde den ut i en öppen rundel, och der varseblefvo vi plötsligt en kvinnogestalt afteckna sig i mjuka linier mot den grå bakgrunden, hög och smärt, fri mot luften, orörlig och ensam i detta tysta trista novembersceneri.
Hon vände sig sakta om, då vi gingo förbi, och det var i detta ansigte, i draget kring munnen och i de mörkblå ögonens blick något af samma skumma, smärtsamma sorg som i senhöstlandskapet omkring oss.
Jag såg tillbaka, då alléen krökte: hon stod alltjemt kvar i samma ställning, orörlig, ensam, fri mot den grå luften, en svårmodig senhöstsyn och en förkroppsligad skymningsstämning.
Min följeslage började berätta en episod ur sitt lif, han såg framför sig med ett frånvarande leende och talade med dämpad stämma, det var som om han icke vände sina ord till mig utan som om senhöstlandskapet och sommarminnet fylt honom med en stämning så ymnig att den steg öfver hans själs bräddar och rann fram i ord, så melankoliskt tunga som dropparnes ensamhetstysta plaskande omkring oss.
“Jag ser i denna stund ett kvinnoansigte så tydligt som jag aldrig sett det sedan sista gången jag hade det framför mig i verkligheten.
Jag vet icke hvem hon var och icke hvad hon hette och vi ha aldrig bytt ett enda ord, och dock har denna varelse under en hel sommar varit alla mina tankars och alla mina känslors innehåll, det enda som var lifvet för mig.
Då jag i mina ensamma stunder – och de äro de enda som jag nu kan njuta – letar i mitt svunna lif och mina flydda upplefvelser, lägger samman och skiljer åt, – du förstår nog hvad jag menar, det är ungefär som då man ordnar sina gamla bref och souvenirer –, så bilda dessa tvenne månader ett helt för sig, och då jag öppnar kuvertet som bär denna dato, fins der icke annat än detta ensamma porträtt af en okänd och namnlös kvinna, som dock varit min själ så intimt nära som kanske ingen af alla dem, bland hvilka jag vistats hvar dag i åratal.
Om hon icke mött mig, hade kanske dessa tvenne månader varit som utplånade och som om de aldrig funnits till, och nu vänder jag åter och åter tillbaka till detta minne såsom till det som varit en ett innerligt godt här i lifvet och som glidit förbi och är borta.
Första gången jag såg henne, – det är nu två år sedan, jag hade slagit mig ned i H. för att bada och hvila ut och föryngras i sommarsolsken och hafsluft.
De maktegande tidstankarne – gråväderstankarne – råkade några yngre tankar i en bokhandel.
Skymningen bröt in, regnet strömmade på rutorna och stadens många flöjlar gnisslade.
Gråväderstankarne, som under sina drypande regnkappor voro klädda i svarta bonjourer, samtalade om något sorgligt.
Man urskilde orden nervös, öfverretad, utpinad, höst, gråväder, gaslyktor i dimma.
De yngre tankarne, som ledsnade vid det beständiga mumlet i moll, började berätta om släckta gaslyktor i solsken samt stötte hvarann skalkaktigt i sidan.
Gråväderstankarne gåfvo dem en sträng blick och yttrade:
Sådant der skämt måste vår nervöst öfverretade tids, i gråvädersstämning och hösttankar uppvuxna menniskor kalla lättsinne.
En af solskenstankarne svarade spefullt:
Vi veta att mycket stort kommit från er.
Men det har så småningom gått er som det mot slutet gick Napoleons generaler:
ni ha börjat lägga på gubbhullet.
Ni äro ej längre banbrytare som förr.
Ni ha bildat skola.
Gråvädersstämningen har blifvit modern; men kommer något derhän, att det kallas modernt, är det en öfvermogen frukt, som redan boknar på ena sidan.
När någon talangfull bok letar sig in i ett aflägset land som vårt, råkar den ut för samma lycka, som påstås förfölja ett visst väggkryp: den blir mormor på en natt; den ynglar en oöfverskådlig rad af efterbildningar.
Ett par dylika böcker ha ynglat gråvädersstämning öfver vår litteratur, oaktadt svensken eljest afgjordt behagas af det oförvägna och lysande.
Vi förstå ej hans håg för efterbildning.
Vi äro kringvandrande zigenarebarn och så snart någon gör min af att sätta oss i skola, hoppa vi öfver bänkar och bord.
– Förifra dig inte, – hviskade den allra yngste tanken allvarligt.
– Må hvar och en tala efter temperament.
Just i ett aflägset land, der luften tidvis käns instängd och tryckande, är gråvädersstämningen mångens verkliga temperament.
Glädjen har blifvit glömd i Vesterlandet och visar han sig, blir han icke längre igenkänd utan får ett skymfnamn.
Gå för öfrigt till dig sjelf och du skall nödgas medgifva, att du i många frågor ser lifvet melankoliskt och mörkt.
Lifvet är en tung vandring i backen upp mot kyrkogården, och gråväderstankarne gå i spetsen med prestafverne.
Gråväderstankarne äro vesterländingar och hylla den vesterländskt gestaltade uppfattningen, att skall något bemötas med aktning och eftertanke bör det bära mörk kolorit samt framför allt inrymma en sorg.
De äro nemligen ättlingar af sjelfva den kristna lifsåskådningen.
Jag betraktade någonstädes, jag mins ej hvar, ett stålstick föreställande Kristi korsfästelse.
Hvarken Kristus eller korset hade dock framställts på taflan; man såg endast korsets mörka skugga öfver marken och den församlade menigheten.
Detta stålstick synes mig symboliskt.
Korsets skugga ligger än i dag öfver
Vesterlandet och gråvädersstämningen är denna skuggas yttersta förtoning.
Minnet af att kristendomen grundlades med ett lidande beherskar de flesta af våra begrepp.
Men lidandet kan endast vara medel och får ej genom förvexling betraktas som mål.
I sig sjelf är lidandet förhatligt.
I sig sjelf är också sorgen förhatlig.
Att anse en bok eller ett konstverk aktningsbjudande, endast derför att denna bok eller detta konstverk inrymmer lidande och sorg, är alltså utan mening.
En sorg som fladdrar hit och dit, oförmögen att klart redogöra för sin uppkomst, är merendels endast själssjukdom eller tanklös otacksamhet mot vår korta tillvaros många lyckliga stunder.
Först derigenom att sorgen upplyser om sin orsak och att hon är upprunnen ur en otillfredsställd åtrå efter glädjen, kärleken, friheten eller något annat, som förtjenar att eftersträfvas eller saknas, är hon värd allmänt intresse.
Hon vinner i sådant fall icke detta intresse för sin egen skull utan för det stora, som hon åtrår eller saknar.
– Nåväl, låt oss skrifva en bok, som tillstår, att äfven vi tyngas af en grundad sorg.
Vi sörja öfver de maktegande tidstankarnes smakrigtning, ty vi vörda glädjen, icke blott den ystra, utan också den bästa, den oskyldigaste.
Vi tro icke på fornglädjens återuppståndelse, men vi anse dess spillror heliga.
Vi sörja, då vi se de folk, som företrädesvis tagit dessa spillor i sin vård, tillintetgöras.
Vi tycka oss märka, att vår sorg härvidlag delas af flere, att vi och gråväderstankarne till sist icke äro fiender utan bröder, att samtidens svårmod i någon mån äfven är ett uttryck af en stor för oss alla gemensam sorg öfver fornglädjens landsflykt.
– Du har rätt – svarade den förre solskenstanken eftersinnande.
Då gick den allra yngste tanken hem och skref följande bok.
ENDYMION.
Du skall ej läsa min bok högt för din vän.
Det är i ensamheten jag vill träffa dig, ty den har stora ögon och ärliga känslor och jag tror, att du i ensamheten bäst skall förstå mig.
Följ mig till det Österland, som vi från vår ungdoms tidigaste år lärt att älska och beundra.
Jag säger icke, att lifvet der möter oss i sin fullhet.
Österlandet står på randen af sin egen graf.
Det glittrar och lyser, men färgprakten är ett brokigt, genomskinligt flor öfver en hög af skallar och ben.
Mycket som i Österlandet är hvardagsrealism kan synas vesterländingen äfventyrligt och osannolikt.
I sin helhet är dock Österlandet icke längre en sluten lustgård.
Vi kunna lugnt och iakttagande besöka dess städer och stifta bekantskap med dess menniskor.
Vi kunna till och med samtala med dem om de lynnets egenheter och lyten, som orsaka att de, ehuru rikt utrustade och mer ungdomsfriska än vi, hjelplöst duka under i sin kamp mot oss.
Samtidens smak letar fram handklofvar och säger, att i hänryckningen för Österlandet ligger något gammalmodigt.
Men när minnena från detta land en tid ströfvat kring i fantasiens halfmörker och slutligen, omgestaltade till dikt, stiga ned i manuskriptet, slita de klofvarne som remsor af tidningspapper.
De svara samtidens smak:
Vi ha annat att skaffa än att alltid betjena en så sjuklig och missmodig fru som du.
Österlandet är icke blott ett hemvist för fornglädjen och den personliga friheten, utan äfven för åtskilligt, som våra nordiska förfäder symboliserade i Balder, hellenen bland Asarne, solvärmens och den milda årstidens ungdomligt intagande Gud.
Det faller som han för att saknas, och dess undergång är våra dagars mörkaste sorgespel.
Ännu en mansålder eller två och det torde icke återstå stort mer af dig, Österland, än din mark och dina ruiner.
Låt oss hoppas, att, då din timme slår, vi, som varit nog lyckliga att få se ditt verkliga ansigte, redan sjelfva myllats under någon torfva – helst kanske der långt i norr, norr om en nordlig stad, på solsidan vid det vördnadsbjudande gamla Balderstempel, som kallas Solna.
»Det var en gång.»
Så började alltid de gamla sagorna från Bagdad, hvilka vi lärde oss utantill som barn och drömde om, då vi hade gått till sängs och somnade från leksakerna.
»Det var en gång» blef med tiden begynnelsen till så många sagor, att dessa enkla inledningsord redan i sig uppsögo en doft af sagornas poesi.
Vi behöfva endast höra dem för att, naivt lyssnande, komma i stämning.
Men sagostämningen skall snart vika för missräkning och nedslagenhet, då berättelsen är från nutidens Orient och låter en bullrande postvagn rulla fram med svartbyxade franker.
Det var en gång i Beiruth i Syrien, två timmar före soluppgången.
Utanför posthuset stod den gulmålade stora postvagnen, hvilken med sina uppdragna fönsterrutor och sina sittplatser i sufletten uppe på taket skvallrade om en europeisk vagnmakares verkstad.
Den var också mycket rigtigt förfärdigad i Frankrike för franska penningar.
På den ståtliga landsväg, som franska mynt dragit fram öfver
Libanon, förde den dagligen vesterländingar och vesterländska seder till Damaskus, Syriens själ.
Några negrer sysslade under gälla rop kring en stor lykta och förspände redan hästarne.
En smalbent negerpojkes skugga aftecknades på posthusets hvita vägg som en af ett solmikroskop förstorad insekt.
En fet liten infödd tjensteman i fez steg fram till vagnsdörren med en nedklottrad pappersremsa i handen samt uppropade på franska i tur och ordning namnen på dem som antecknat sig för platser.
– Mister och miss Harven! – började han och vände sig mot två omsorgsfullt insvepta gestalter.
De stego genast upp i vagnen.
Mister Harven var en kortväxt, bredaxlad gubbe med hvitt helskägg och långt hår.
Han var halt och stödde sig på en krycka.
Hans följeslagarinna, hvars ansigte fullständigt doldes i en yfvig marinblå slöja, hjelpte honom upp på det höga fotsteget, medan hans kryckas doppsko klingade mot markens stenflisor.
– Doktor von Blumenbach! – fortsatte den fete tjenstemannen och såg frågande på de kringstående.
Långt borta i mörkret bakom en stor packvagn hördes emellertid ett grufligt oväsen, som slutade med en smällande örfil.
– Doktor von Blumenbach! – upprepade tjenstemannen i lugn och sömnig ton och uttalade alltid von med v-ljud i stället för med f-ljud.
I mörkret bakom packvagnen hade oväsendet börjat på nytt.
Pang, pang, pang!
Tre örfilar efter hvarann.
Derefter hördes en kraftig mansröst öfverösa en arabisk bärare med tyska och franska förebråelser.
Slutligen steg den talande fram och yttrade, synbarligen ännu mycket uppbragt:
– Ah ... så!
Blumenbach, det är jag det.
Den dumma borickan till karl der borta hade ställt mitt skrin med farmaceutiska preparat upp och ned på lasset.
Medan han ännu talade hoppade han raskt upp i postvagnen.
Han var lång och bredaxlad, hade ett friskt och energiskt ansigte med välvårdade polissonger.
Han bar en ljusgrå, låg filthatt skjuten tillbaka på hjessan, ljusgrå sommarrock och i handen ett par svarta glasögon samt sina ljusgrå handskar.
– Emin ibn el-Arabi! – ropade tjenstemannen.
Den som nu beträdde vagnssteget var en man af medellängd i svart frankisk rock och med röd fez.
Han var temligen mager.
Han hade ett manligt vackert arabansigte.
Hans österländska svarta ögonbryn voro nästan kvinligt fint penslade.
Hans djerfva smala näsa krökte sig något ned öfver hans röda, men kanske allt för fylliga mun.
Med sin hvita, spensliga, hårbevuxna hand strök han till rätta sitt korta, sotsvarta helskägg.
Sedan posttjenstemannen uppropat ännu några namn, de flesta arabiska, och alla platser blifvit besatta, slog han vagnsdörren i lås.
Fnysande spände de sex hästarne hofvarne i marken och med ett brak som af ett sammanstörtande hus satte sig den tunga postvagnen i rörelse upp mot Libanons höjder.
– Nu föll dörren igen om Vesterlandet, – hviskade miss Harven till sin far.
– Undrar just, om den här resan, som jag så länge längtat efter, skall motsvara min förväntan.
– Ja, Nelly, vi få se! – svarade Harven i samma lågmälda ton och gäspande.
– Jag tycker mig redan märka, att jag skall få ypperliga modeller för mina humoresker.
Hade det icke varit mörkt, skulle de resande från postvagnens fönster haft utsigt öfver ett blått haf och ett på samma gång både vildt och leende landskap.
Vid foten af det rödgula Libanon, hvars topplufva Djebel Sannin glimmar af snö, ligger Beiruth, Asiens Sorrento, lummigt och långsträckt på den höga, tvärbranta klippkusten som en blomsterslinga på en tröskel – Österlandets tröskel.
Libanons kala höjder äro dystra, men stranden förevisar tre verldsdelars flora liksom Konstantinopel tre verldsdelars befolkning.
Man kunde säga, att detta landskap rynkar pannan men dansar med fötterne.
I de af hvassa kaktushäckar kringhägnade trädgårdarne skjuta hela skogar af pinier ur den rödaktiga myllan.
Bananen reser svala hvalf i spetsbågestil mellan citronträdet, lagern, myrthen, mullbärsträdet, cypressen, silfverpoppeln och den inhemska cedern, som mörk och forntidsaktig som en liknelse i Talmud öfverbjuder dem alla i häpnadsväckande storlek.
Palmen och cycomoren stiga högt, ehuru flyktingar från Afrika.
Fikonträdet, som i likhet med kamelen kan lefva på litet, skuggar de gulröda stenflisorna uppe i bergsklyftorna.
Oleandern klär sig med otaliga blommor, frambringande ett indigoartadt ämne, hvarmed krämaren färgar sitt siden.
Sparrisen och kronärtskockan växer vild och anemonerna, som trifvas lika väl i Tivedens backar, som vid haremsflickans graf, fira äfven här sin korta tillvaro.
Högst uppe vid växtlighetens gräns bland taggiga dvergträd, hvilkas styfva blad rassla som papper, lefver eken som eremit.
Ur hans galläpplen framställer araben ett bläck hvarmed gråskäggiga lärde i Damaskus, sittande på golfvet med korsade ben, pränta sina skrifter baklänges.
De resande inne i postvagnen sågo dock intet af all denna yppiga växtlighet.
Under den stjernklara himmeln, som sakta ljusnade, låg landskapet i djupaste mörker.
Då dagen bröt in, voro de redan uppe vid Libanons kala höjder.
Nelly Harven, som tillika med sin far ankommit till Beiruth föregående afton med ångbåt från Europa, erfor derför en känsla af missräkning.
Vagnsfönstren blefvo efter hand immiga och ett kallt grått molntöcken hängde öfver berget.
Då och då framskymtade en hvitrappad kupig koja eller ett aflägset maronitiskt kloster, som föreföll henne tillbommadt och utdödt.
Frusen svepte hon kring sig sin pläd och försökte att sofva, men vagnens skakning höll henne envist vaken.
Det som också besvärade henne var, att hon aldrig fullt säkert visste, om doktor von Blumenbach, som satt midt emot henne, betraktade henne eller ej.
Han hade ansigtet vändt mot henne, men hans stora svarta glasögon dolde så fullkomligt hans blick, att hon ibland icke ens kunde afgöra om han sof eller var vaken.
Emin ibn el-Arabi, som fått plats midt emot den insomnade, gamle Harven, hade ögonen tillslutna.
Det var svårt att säga, om han satt försjunken i tankar eller i en dvala af olust och trötthet.
Emellanåt betraktade han sina utsökt väl formade och hvita händer, hvarefter han åter slöt ögonen.
Då postvagnen, som kördes i bullrande fart, ibland stötte mot någon stor sten, sågo alla upp för ett ögonblick och betraktade hvarann med förvirrad uppsyn.
– Pappa, ge mig en cigarett! – yttrade vid ett sådant tillfälle helt oförmodadt Nelly Harven och drog upp floret jemt så mycket att hennes haka och mun blefvo synliga.
Harven gäspade utan att se upp, strök sig om sitt hvita skägg och flyttade på sin krycka, som stod mellan hans båda ben.
Derefter sjönk hans hufvud viljelöst åt sidan och han sof lika godt som nyss.
Ett litet löje, som dock var mer dämpadt, uppfostradt och förnämt än okonstladt lekte kring
Nellys ungdomligt friska mun.