Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess nedersta del var tyngst, alltså beräknad att först träffa marken, då det föll.
Inne i lådan hvilade lodet mot ena sidan, som var fäst vid fjedern så, att den slungades upp, när fjedern utlöpt.
Urverket var beräknadt att gå i ett visst antal timmar, hvarunder det reglerande hjulet, som satt i sned direktion, långsamt sköts åt sidan tills det plötsligt lemnade fjedern utan motstånd.
Denna verkade då så kraftigt på sidan och lodet, att, äfven om apparaten placerats på så långt afstånd som två alnar från trappöppningen, lodet ovilkorligen skulle slungats ned genom denna.
Beströks lodet med ett kraftigt sprängämne skulle detta ofelbart explodera, då lodet med fart nådde ett hårdt föremål.
I fabriken hade detta föremål varit stenplattorna i golfvet vid trappuppgången, hvilka på förhand preparerats på lämpligt sätt för att hastigt sprida elden.
På detta sätt funno såväl skottet som blixten före eldens utbrott sin naturliga och mest antagliga förklaring.
Men detta var i sjelfva verket endast en hypotes, som vore svår att bevisa, då ju skottet och blixten liksom lodet och fjedern skulle kunna förklaras på annat sätt.
Danielsson vore ju en uppfinningsrik ingeniör och våra ransakningsdomare lida tyvärr ofta af stor brist på fackinsigter i de mål de hafva att utreda.
Man skall således lätt kunna förstå att Fridolf Hammars känslor ej voro af gladaste slag, då han återvände till Stockholm.
Han gick som vanligt till en matservering vid Esplanaden, der han intog sina måltider.
Det kan tyckas som om promenaden från hans bostad vid Jakobs kyrkogata till Esplanaden vore väl lång; men för det första gifver en promenad före maten god aptit och vidare hade stället utom fördelarne af god mat, billigt pris och en ytterst meddelsam föreståndarinna den för Hammar värdefulla egenskapen att vara beläget i bottenvåningen af det hus hvari konsul Felix Brauner bodde.
Pigorna sqvallrade för kaféidkerskan och hon i sin ordning för Hammar, som på detta sätt blef ganska väl underrättad om hvad som försiggick i våningen ofvanför.
Visserligen erhöll han inga värdefulla upplysningar; men Hammar var en tacksam åhörare, som med tillfredsställelse tog emot äfven de minsta bidrag till herr konsulns historia.
Han fick veta, när konsuln for bort på affärsresor, när det var främmande der och hvilka som då voro bjudna, hur det gick till i Brauners hem, äktenskapliga misshälligheter och dylikt.
Och det var alltid något.
Hammar hade knapt hunnit helsa, förr än hans pratsjuka värdinna anförtrodde honom, att det på söndagen skulle blifva stor fest hos Brauners.
Hela den förnäma hufvudstadssocieteten var bjuden och festen skulle blifva mera lysande än någon af dem, som Brauners förut gifvit, hvilket ville säga mycket, då hela Stockholm talade om det vanvettiga slöseri herr konsuln med fru brukade utveckla vid dylika tillfällen.
Stora anordningar hade redan börjat vidtagas för gästernas trefnad.
Ett rum inreddes till teater och der skulle flera sångare och sångerskor från operan låta höra sig.
Dessutom skulle det blifva en mängd lustbarheter, för hvilka man ännu ej hunnit bestämma sig.
Det intressanta meddelandet afbröts af en ny gästs inträde.
Det var en ung, mager man med behagligt utseende och klädd ytterst elegant och något exentriskt, som om han åsyftat att fästa allas uppmärksamhet vid sin person.
Trots att november månad nalkades sitt slut och kölden ej var att leka med, hade han sin långa ljusa vinterkappa uppslagen, troligen för att visa sin eleganta habit, sin kulörta sidenhalsduk med en stor blixtrande kråsnål uti.
Värdinnan blef både förlägen och förvånad öfver att en så fin gäst hedrade hennes kafé med ett besök.
Fridolf Hammar deremot fann det ej besynnerligt alls.
Han kände igen den inträdande eleganten.
Det var nemligen en af dessa kringresande äfventyrare, hvilkas uppträdande och affärsoperationer i regeln gå så nära brottets gräns, att detektiva polisen sett sig föranlåten att ständigt hafva ett öga på dem.
Denne elegante herre var hvarken bättre eller sämre än hans oräkneliga kolleger.
Hammar drog sig till minnes mannens historia.
Ursprungligen aktörselev hade denne, då hans talang var otillräcklig för den högre konstens uppgift, öfvergått till varietéscenen, der han under lånadt namn gjorde en mycket medelmåttig lycka.
Sedan hade han fört ett äfventyrligt och mångfrestande lif, rest i alla möjliga länder än ensam, än i sällskap med unga qvinnor, hvars »impressario» han varit såväl då de från varietétribunerna låtit höra sina tvifvelaktiga röster, som då de ockrat på de manliga åhörarnes sinliga begär.
Han hade låtit tala om sig under de mest olika skepnader och namn.
Än hade han i hufvudstaden idkat mycket borgerliga yrken såsom speditör, egendomsagent, inkasserare och dylikt, än åter hördes han omtalas från London såsom svältkonstnär, från Berlin som tankeläsare och spiritist, från Norge som luftseglare, från Sveriges vestkust som storsimmare och så vidare.
Hammar, som visste att dylikt folk hade flera bekanta än de kunna komma ihåg, helsade på eleganten, då denne kom in.
– God dag, mr Proschowsky, Ni är åter i Stockholm ser jag?
Den tilltalade, som antog att Hammar vore någon vid ett föregående besök gjord bekantskap, besvarade helsningen med ett förbindligt leende.
Med utländsk brytning svarade han:
– Som ni ser!
Men jag heter inte Proschowsky; jag har återtagit mitt riktiga namn:
Och herr Francisco ämnar uppträda här nu, förmodar jag.
Behagar ni ej slå er ned vid mitt bord?
Har ni redan ätit frukost kanske?
– För all del, herr ... herr ...
– Hammar.
– Herr Hammar ja!
Jag kom verkligen för att äta frukost och antager er inbjudning till bordet.
Men för vår frukost tillåter jag inte någon annan än mig sjelf att sörja.
– Hör hit!
Gif oss en liten utsökt kaffefrukost med ägg och några varma rätter, och så en flaska godt portvin.
Det bästa ni har!
Hammar log åt reqvisitionen.
Han visste, att herr Francisco skulle »glömma» att betala.
Denne gaf sin gäst ett nedlåtande ögonkast; af Hammars enkla toalett slöt han att han framför sig hade en man, som han ej behöfde genera sig för.
I öfverlägsen ton sade han:
– Ni har fullkomligt rätt herr Hammar, mycket rätt.
Jag ämnar verkligen bjuda de goda stockholmarne på något nytt.
Men jag har inte skaffat mig lokal ännu.
Nog har jag alltid, om jag bara ville.
Åh, ni skall tro, att Mosebacke och Sveasalen slåss riktigt om mig: hundra kronor om qvällen och allting fritt, tre månaders engagement på båda ställena.
– Jag gratulerar er!
Men jag tar’et inte.
Jag kan göra bättre geschäft!
Jag har tänkt på W6’ stora sal.
Den blir fullsatt hvarje afton en hel månad.
– Det är då något riktigt ovanligt ni kommer att bjuda på?
– Fin-fint säger jag.
Succès pyramidal!
Åh, ni skall få se, ni skall få se.
Något nytt, mystiskt, underbart!
Hela Stockholm skall inte tala om någonting annat.
Tidningarna skola skrifva spaltlånga artiklar om mig.
Ni har hört talas om spiritism.
– Ja, något litet.
– Något litet!
Precis som alla andra.
Men ni har ingenting sett, alldeles som alla andra.
Nu skola ni få se.
Jag kan det, endast jag, jag är ensam om det i hela verlden.
Jag kan min konst.
Åh, ni skola få veta hvad spiritism är!
Frukosten serverades.
Medan han åt med strykande aptit och så godt som ensam tömde portvinsbuteljen, fortfor han att prata:
– En verklig konstnär som jag går icke till varietéteatern.
Min konst är inte tingel-tangel.
Jag hyr stora salar och ger seancer.
Det är fint, inte sant?
Före första stora föreställningen, enskild seance, för tidningsreferenter, professorer, corps diplomatique.
Hammar fick en idé.
Hade slumpen månne skickat denne man hit för att gagna hans planer?
Kanhända.
– Hör på, sade Hammar, jag vet något som vore ändå bättre reklam!
– Att uppträda på hofvet.
Åh ja, inte illa!
Men det kommer sedan.
Efter första representationen skall jag blifva kallad dit.
Jag har öfverallt i alla länder uppträdt för de kungliga.
I Köpenhamn måste jag tre gånger till hofvet.
I Paris fick jag ett artigt bref från presidenten Carnot.
Ni kan få se det, jag har det hemma.
I Petersburg öfverlemnade tzaren mig denna kråsnål ...
– Ni förstod mig inte riktigt.
Jag menar, att jag kanske kunde göra er en tjenst.
– En tjenst?
Nå ja, kanhända.
Jag har en medhjelpare, ett medium, men jag kan behöfva en till.
Ni har godt om tid?
– Ja, svarade Hammar som för sin idé fann särdeles gynsamt att för tillfället stå i nära förbindelse med den pratsamme äfventyraren.
– Nå det passar förträffligt.
Och ni har inte många bekanta?
Jag menar fina bekanta, bland min publik?
Nå, ingen skall känna igen er.
Ni skall sminka er litet, få ett par svarta mustascher och gå klädd i frack.
Skadar inte om ni kallade er med ett annat namn, till exempel, Schumann.
Det gör er ingenting, men man skall tro att ni är utländing.
Och så kan ni gerna bryta litet på rösten.
Hammar höll på att brista ut i gapskratt.
– Nå, vill ni.
Ni får godt betaldt!
Och nästan ingenting att göra.
Men jag måste kunna lita på er, riktigt, förstår ni.
Hammar försäkrade, att han skulle blifva den mest pålitlige medhjelpare, detta så mycket mera som förtjensten lofvade att blifva synnerligen god,
– Godt, då blir ni min sekreterare.
Ni skall skrifva mina annonser och affischer, bref och dylikt, hyra lokal åt mig och sälja biljetter, kontrollera vaktmästarne och hjelpa mig vid mina experiment.
– Det sista blir kanske värst.
– Ack nej.
Jag gör naturligtvis allting ensam.
Jag och mediet.
Men det händer stundom, att jag inte är riktigt disponerad, att inte andarne vilja lyda mig.
Då förstår ni, att det skulle bli ett storartadt fiasco.
Huset utsåldt, publiken har betalt sina pengar och inga andar hörs af.
Det skulle störta mig, ohjelpligt.
Jag skulle inte mera vara en konstnär.
– Jag skulle alltså ...
– Vara osynlig ja!
Ni skulle då tala i andens ställe; men naturligtvis på ren svenska.
Blir jag nöjd med er, tar jag er med på mina resor!
Fria resor, vivre och särskildt gage för hvar föreställning!
Nå, det är afgjordt!
– Ja, må göra, svarade Hammar.
– Jag förstår.
Men jag betalar aldrig förskott.
– Jag begär heller intet förskott.
Jag har ett godt förslag att göra er.
– Jo, ni vill ju att er första föreställning skall draga fullt hus?
– Det blir det.
– Derom är jag öfvertygad.
Men en god reklam vore det för er, om ni först uppträdde vid en privat soaré, en fin tillställning, der hela det förnäma Stockholm kom i tillfälle att applådera er.
– Ja, det har ni rätt i; men jag har ondt om tid och hinner inte göra några visiter hos mina höga gynnare och vänner.
– Det behöfver ni inte heller.
Om söndag gifver konsul Brauner, en af Stockholms mest populära personer, en utomordentligt lysande fest, dit allt hvad hufvudstaden eger af förnämt och lysande inbjudits.
Några af operans förnämsta artister komma att låta höra sig der; men efter hvad jag vet önskar man att illustrera festen med någonting nytt, ovanligt, som ingen har sett förut.
Uppvakta konsul Brauner.
Han bor en trappa upp i detta hus och har sin mottagningstid just nu.
Utom en god reklam så kommer ni att få ett rundligt honorar.
– Nå, det är min egen idé ni uttalar.
Jag skall göra honom min uppvaktning.
– Det skulle inte skada, om ni hade några recensioner att visa honom.
I stället för att svara, drog herr Francisco fram en diger bok ur sin kappficka.
Recensioner fattades icke.
Ledsamt att nämna har pressen sin stora skuld i den framgång dylika äfventyrare stundom göra.
För att blifva af med dem, bestå redaktionerna dem ett kort omnämnande, alltid berömmande, och på ganska kort tid inhöstar en af dessa tvifvelaktiga konstmakare mera loford än en verklig konstnär på en hel lifstid.
– När träffas vi igen? frågade
Hammar, då Francisco reste sig upp för att gå.
– I eftermiddag klockan fem på detta ställe, om ni vill.
Jag behöfver träffa er för att närmare tala med er om seancen om söndag.
Francisco gick och »glömde» verkligen att betala såsom Hammar förutsett.
På slaget fem infann sig spiritisten åter på kaféet, der Hammar en stund väntat på honom.
Sedan denne emottagit några allmänna förhållningsreglor rörande de mystiska experimentens lyckliga utförande i händelse af nyckfulla andars plötsliga strejkande vid seancerna, meddelades han, att Brauner samtyckt till professorns medverkan vid soarén på söndagen.
– Godt, sade Hammar, då skall jag tillåta mig gifva er en liten vink, som skall göra er stor nytta, om ni följer den.
Ni kan sjelf föreställa er hvilken effekt en allvetande andes uppträdande måste göra.
Jag tror nog, att edra andar äro utmärkta; men om de, såsom ni sjelf säger, skulle få det infallet att strejka, så skulle det ju inte skada, om vi, det vill säga ni, sufflerade dem en smula.
Derför vill jag omtala för
er några vigtiga hemligheter, som Brauner tror att ingen mera än han sjelf har reda på.
Och nu instruerade Hammar spiritisten för den rol han hade att spela.
Ett olägligt besök.
Vid sextiden på söndagseftermiddagen, således ett par timmar innan soarén skulle taga sin början, gick konsul Felix Brauner genom sin stora våning för att efterse att allt var i ordning till den lysande festen.
Han var ganska belåten.
Men också hade han hvarken skytt ansträngningar eller pekuniära uppoffringar, för att kunna öfverträffa icke allenast de soaréer, som redan gifvits utan äfven dem, som under säsongens fortsättning komme att gifvas.
Man skulle minnas denna fest; ty inom societeten fans ingen som kunde mäta sig med konsul Brauner, då det gälde att utveckla en verkligt furstlig, slösande prakt.
Salarne, förmaken, salongerna strålade i en bländande strålglans från de rika ljuskronorna, hvars sken från alla sidor mångdubblades af trymåerna.
Nya eleganta möbler hade anskaffats för salongerna, mjuka dyra mattor täckte golfven utom i den stora danssalongen, i hvars fond den improviserade nätta teatern befann sig.
Tunga sidendraperier täckte fönsterna och lefvande växter i riklig mängd bildade ett förtjusande afbrott mot den öfriga prakten.
Det var storartadt, rikt och smakfullt!
Betjenterna stoltserade i nya livréer.
De för tillfället anskaffade vaktmästarne togo sig äfven särdeles presentabla ut.
Konsulinnan var iklädd en ytterst dyrbar toalett, som lät hennes bedårande skönhet komma till sin fulla rätt.
Hon var en vacker och dyrbar prydnad i dessa salonger, fru konsulinnan.
Här passade hon förträffligt.
Det icke reflekterande nöjet var hennes verld.
Utom det kände hon ingenting, förstod ingenting.
Men hon hade aldrig behöft reflektera, aldrig behöft förstå någonting.
Balkonversationen behöfver man heller icke förstå eller reflektera öfver.
Brauner var belåten med allt: med våningen i dess strålande prakt, med betjeningen, med sin fru och främst af allt med sig sjelf.
Han var också denna qväll »grann» att se på.
I egenskap af värd hade han låtit den lysande konsulsuniformen hänga i garderoben och iklädt sig svart frackkostym.
Utefter sidensargeuppslaget hängde en kedja af miniatyrordnar och midt i skjortvecket strålade en stor diamant.
– Ja, sade han, nu kunna våra gäster få komma när som helst.
En betjent närmade sig honom.
– En herre derute önskar få tala vid herr konsuln i ett mycket vigtigt ärende.
– Men, du store Gud, sade du inte honom att det nu är omöjligt att få träffa mig.
– Jo, herr konsul, men han svarade, att herr konsuln nog skulle skänka honom en qvart, om herr konsuln visste hvarom samtalet rörde sig.
– Du skulle kört ut honom utan vidare.
– Jag tänkte nog göra så; men mannen ser så bestämd ut, att jag trodde det vara bäst att anmäla honom.
– Jo, civilingeniör Danielsson!
Ett moln drog hastigt öfver Brauners nyss så belåtna ansigte.
För in honom i mitt rum!
Brauner grimaserade ett par ögonblick till dess han återfick sitt vanliga lugna leende.
Inne i sitt rum fann han Danielsson klädd i resdrägt och med en liten nattsäck i handen.
Konsuln bjöd honom en stol och tog plats sjelf på en annan med en otålighet, som ej undgick hans gäst.
– Hvad förskaffar mig nöjet af er visit så här plötsligt, herr Danielsson?
– Jag medför obehagliga nyheter angående er, eller rättare vår affär.
– Affärer, affärer och alltid affärer!
Hör ni, kan inte det anstå tills i morgon.
– Ni kan väl förstå att saken är vigtig.
Jag kommer nu direkt från jernvägsstationen och har inte ätit sedan i morse.
Ni tar väl inte illa upp att jag först skulle vilja se litet förfriskningar, innan jag talar, då det är för er skull jag gjort den långa resan och inte ens unnat mig så mycken ro som att äta middag, innan jag sökte upp er.
Brauner vred sig oroligt på sin stol.
Han ringde.
– Bär hit konjak, vin, frukter, bakelser!
Ni får inte undra öfver om jag är en smula nervös i afton; men för att säga sanningen rent ut så har ni verkligen kommit en smula olägligt.
Jag ger i afton en stor soaré för damer och herrar ur societeten och väntar mina gäster hvilket ögonblick som helst.
Var derför af den godheten att så fort som möjligt låta mig få veta hvad ni har att meddela mig.
– Nå, kort och godt; vi äro på god väg att förlora spelet!
Åh, så farligt är det väl ändå inte.
– Arbetaren Strömberg begick sjelfmord i går.
Han drack ur en flaska saltsyra, som han stal hos mig.
– Och ni kunde naturligtvis icke förhindra honom? frågade
Brauner med ett besynnerligt leende.
– Nej, jag varnade honom, men det hjelpte inte.
– Nå, då är ert samvete lugnt för den olyckan åtminstone.
Och nu säger ni: »vi äro förlorade», då jag i ert ställe skulle säga: »nu äro vi säkrare än någonsin.»
– Men Strömberg hade först anförtrott allt hvad han visste åt – en detektiv.
– Aj f–n!
Åt en detektiv?!
– Ja just!
– För tusan, det var allvarsamma saker!
Hvad har den der detektiven egentligen fått veta?
Jag kan inte tro på någon öfverhängande fara.
Och mina gäster, som jag måste taga emot.
– Jag ser, att ni tycks fråga mera efter er fest än er egen säkerhet.
Jag har gjort mig besväret att resa en lång väg, för att gifva er en varning i tid – och ni, ni har ej tankar för annat än nöjet.
Begriper ni då inte, att vi måste rådslå nu ögonblickligen om en plan, så att vi inte genom någon oförsigtighet förråda oss.
– Ja visst, ni har alldeles rätt.
Men om jag nu skulle försumma mina gäster, så vore detta också en faute.
Man skulle undra öfver orsaken; ty endast mycket vigtiga orsaker skulle komma mig att glömma min uppmärksamhet och mina pligter som värd.
Tänk ni er i mitt ställe.
Kom så tidigt ni vill i morgon bittida till mig och tala om för mig hvad ni tänkt ut.
– Huru, konsul Brauner!?
I stället för att tacka mig för min omtänksamhet om er säkerhet, visar ni mig på dörren.
Detta behöfver jag inte tåla!
Kom ihåg, att jag inte är er dräng längre!
– Blif nu inte ond bara.
Jag är mycket tacksam, det är jag verkligen, och jag skall nog bevisa er det; men jag rår inte för min nervositet i afton.
Mina gäster, ert så öfverraskande meddelande, detta är för mycket för mig ...
– Jag har inte lust att gå på gatorna, följd af en detektiv eller taga emot hans besök på ett hotell.
I konsul Brauners bostad deremot är jag säker, och der vill jag också stanna tills jag i morgon åker till tåget.
– Store Gud, det fattades bara det.
Förstår ni då inte, att ni inte kan visa er på en stor soaré i resdrägt?
– Den saken skall blifva hjelpt.
En frackkostym kan man få när som helst i Stockholm.
– Och så ... så torde er obekantskap med societeten göra aftonen föga treflig för er.
– Jag förstår, ni skäms för er – kompanjon.
Kanske ni skulle skämmas mindre, om vi båda just på grund af er obetänksamhet möttes i fångdrägt inför domarebordet!
– För Guds skull tig!
Pina då inte ihjäl mig.
Ni talar ett fritt språk ni; men ni tycks alldeles glömma att, om någonting skulle kunna bevisas, hvilket jag för min del betviflar på det högsta, det då endast rör fabrikör Danielsson och ingen annan.
Det var hans fabrik, hos honom brann det.
Jag har ingenting med den saken att skaffa.
Det vore bättre att ni kom ihåg, att ni har mig att tacka för att ni om några dagar får en liten nätt förmögenhet på femtio tusen kronor kontant.
– Och ni tvåhundratusen, ja!
Aha, ni talar ur den ton herr konsul!
Akta er, säger jag, akta er; ty nu är jag den starkare af oss två!
Brauner svängde rundt om utan att gifva annat svar än en axelryckning.
– Så stanna då, ni envisa menniska!
Ni får disponera öfver detta rum.
Man skall sörja för att ingenting fattas er.
Och efter soarén skola vi öfverlägga.
Måhända skola vi då bättre förstå hvarandra.
Brauner skyndade ut till gästerna, som nu började anlända.
Danielsson satt en stund obeslutsam om hvad han skulle taga sig till.
Det bemötande han rönt, sårade honom på det högsta.
Isynnerhet kände han sig stött öfver Brauners supposition att sällskapet skulle vara för fint för honom att uppträda uti.
Hungern tog omsider ut sin rätt.
Danielsson åt med god aptit af de framsatta frukterna och bakelserna, som han flitigt sköljde ned med vin.
Sedan han ätit, tände han en cigarr, tog sig ett par spetsglas konjak och kände sig nu i stånd att med mora sans kunna bedöma Brauners uppförande.
Dennes öfversitteri och ord retade honom.
Han förtjenade verkligen att straffas på något sätt.
Danielsson fattade ett raskt beslut.
Han tog på sig kappan och lemnade rummet.
I korridoren mötte han den betjent, som anmält honom.
– När tillfället blir lägligt, så säg din husbonde, att jag gått ut för en liten stund.
Nedkommen på gatan hejdade han en hyrvagn, som nyss aflevererat sitt herrskap.
Han erinrade sig en gammal bekant i Stockholm, som var af ungefär samma växt som han sjelf.
Kanske han kunde träffa honom hemma.
Han befalde kusken köra dit.
Slumpen gynnade honom.
Han träffade vännen och fick låna dennes frackkostym, som passade som om den varit förfärdigad enkom för hans räkning.
Från vännen for han till en frisérsalong, derifrån till en skobutik.
Slutligen återvände han till Esplanaden.
Dansen var i full gång i den eklärerade våningen och musiken hördes långt ut på gatan.
Sällskapet var i sanning lysande.
Officerare i deras granna guldsmidda uniformer, högre embetsmän, medlemmar af diplomatiska kåren, professorer, mera framstående börsmatadorer, ett par af hufvudstadens mera bemärkta prester, för att nu inte tala om representanter af pressen, hvilka konsul Brauner inbjudit för att hela det stora icke inbjudna Stockholm skulle få en svag förnimmelse om festen, då de läste morgontidningarna, samt en sällsynt samling skönheter i lika förtjusande som dyrbara toiletter.
Ingen tänkte på annat än nöjet.
Till och med värden sjelf hade helt och hållet glömt det lilla obehaget nyss.
Öfverröstande sorlet och musiken från danssalongen ljöd plötsligt betjentens anmälande röst:
– Ingeniör Danielsson!
Brauner höll på att svimma af den oangenäma öfverraskningen.
Han såg åt dörren till.
Danielsson inträdde, till drägt och hållning en fulländad gentleman.
En spiritistisk seance.
Den storartade festen fortgick efter det bestämda programmet.
Oräkneliga och utsökta voro de komplimanger värden och värdinnan fingo emottaga efter hvarje ny öfverraskning under aftonens lopp.
Alla tycktes vara ense om att konsul Brauner uppnådt något utomordentligt, något som ej skulle öfverträffas under hela säsongen.
Och ändå var programmet endast till hälften genomgånget.
En högst intressant spiritistisk seance var utlofvad och i kottiljongen, som skulle blifva kronan på festen, väntade man sig något öfverdådigt stilfullt.
En beskrifning öfver festen skulle te sig så färglös mot verkligheten att den saklöst kan utelemnas.
Vare det nog sagdt, att soarén var ovanligt lyckad, om ett så vulgärt ord får användas om den »stora verldens» glänsande fester.
Här funnos alla en »grand soiré!» tillhörande accessoarer.
Som man befann sig i början af säsongen egde ämnena för balkonversationen nyhetens behag, »flirtationerna» i förmaken under de tropiska växterna egde ännu någon friskhet hos sig, de äldre balkavaljerernas galanteri med de äldre damerna var icke utnött ännu och de icke dansanta kavaljererna, embetsmännen, professorerna och presterna lade grunden till diskussionerna för säsongen.
Kort sagdt, man hade verkligt roligt, beundrade, komplimenterade och bildade kotterier.
Herr hofbalmusikdirektören förde sitt nybildade garde i elden med största framgång.
Hjeltetenoren från operan lät höra sina smäktande toner med pretentiöst, segervisst koketteri, ackompagnerad af sin lärare professorn-kompositören, än solo, än i duett med primadonnan från samma opera.
Och den fina publiken var förtjust.
Den applåderade som om den bevistat ett galaspektakel på teatern.
De nyss nämde så uppburna artisterna voro de enda, som voro mindre belåtna med festen.