Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 17 December. 221 Tisdagen den 17 December 1850.
Justerades 7 prot.-utdr. för d. 14 dennes.
IT. Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf. alt 90 biljetter lill bevistande af Svenska Akademiens sammankomster såväl d. 18 som d. 20 dennes, då Akademiens högtidsdag komme att firas, hade blifvit inlemnade och skulle af Ridd.-Fiskalen blifva tilldelade de ledamöter af R. o. Ad., som deraf önskade sig begagna.
Föredrogs ånyo Consl.Ulsk:s d. 7 och 11 dennes pä bordet lagda mern.
N:o 2, ang:de det nu hvilande förslaget lill ny Riksd.- Ordn., jemte dervid fogad serskild artikel, äfvensom, i sammanhang dermed, lill ny R.F. H. Ex. Gr.
Sparre, Gust.
Den i landets alla förhållanden så ingripande, vigtiga fråga, som nu skall lill afgörande företagas, den om Svenska national-representationens ombildning, har alltifrån den tid då vår nu gällande grundlag antogs varit föremål för önskningar och bekymmer.
Icke blott långsamheten i ärendernes behandling genom represen tat: ns söndring i flere serskilda rum och deraf följande tunga former, utan hufvudsakligen uteslutandet af en stor och inflytelserik del af nationen från rättigheten att välja och väljas till folkombud och deltaga i beskattningsrätten, har stadgat känslan och behofvet af förändrade föreskrifter rör:de så väl sättet alt utse Svenska folkets representanter, som deras arbetsordning.
Då, oansedt frågans handläggning vid flere riksdagar, det likväl visade sig att hos R.
St. en större stridighet i åsigter ägde rum i afseende på lillvägabringandet af förändringen, samt denna stridighet äfven under sednaste riksdag gjorde sig gällande och uteslöt förhoppningen att det vigtiga måle! skulle kunna vinnas utan konungamaktens mellankomst, beslöt Konungen att, lill förmedling af äsigterna och påskyndande af frågans lösning, framlägga det nu hvilande förslaget.
Det är bvgdt pä grundsatsen af samfälda val, en grundsats, hvilken ansågs framför andra böra framställas, enär densamma, hyllad af det rådande allmänna tänkesättet, lemnade lättare än andra valgrunder tillfälle att i representationen inrymma äfven tle nu derifrån uteslutne folkelementerna.
Genom det sålunda föreslagna valsättet, innefattande på vidsträckt grund upförde valfördelningar, utan hänsigt till serskilde stånd eller yrken, blef det möjligt, att i allmänhet, hvarje medborgare, som äger stadigt hemvist och näringsfång, samt icke står under annans husbondevälde, kunde anses berättigad välja folkombud och sjelf dertill utses, dervid dock i valsättet sådane bestämmelser blefvo inlagde, som fnnnos nödige alt för framtiden betrygga landet för möjliga vådor af en så utsträckt valrätt.
222 Den 17 December.
Det var icke att vänta, att förslaget, så olika med det nu bestående oell likväl så föga öfverensstämmande med mångens öfverdrifna förhoppningar på oinskränkt valrätt, skulle vinna allas bifall.
Dä motståndet lill icke obetydlig tiel var grundadt på bristande kännedom af förslagets verkliga innehåll, eller på en oriktig infattning af detsamma och af dess följder, hafva, sedan förteckningar och tabeller öfver de enl. förslaget valberättigade blifvit utarbetade, dessi tabeller, tillika med sjelfva förslaget, blifvit i mångfaldiga exemplar öfver liela riket spridda.
Hvarje om fosterlandets framtid nitälskande medborgare har ock numera otvifvelaktig! deraf tagit kännedom och varit i tillfälle bestämma sin mening samt med lugn och oväld bedöma motiverna lill förslagets föreläggande.
Med min röst har jag tillstyrkt förslaget och biträder det nu, då frågan tillhörer 11.
Sakens stora vigt och betydelse inses af alla; enhvar representant skall ock säkert vid afgifvandet af sitt bifall eller afslag samvetsgrann! ledas endast af hvad egen inre öfvertygelse och kärleken för det gemensamma fosterlandets sanna väl bjuda.
Måtte beslutet, faltadt med den lugna och värdiga hållning, som utmärkt Svenska nationen, blifva lyckosamt föi'
Sveriges Konung och folk!
Horn, Claes Fredr, upläste följande:
Det hvilande förslaget, hvarom nu skall beslutas har, efter min öfvertygelse, sådane brister, att dess tillkomst måste betraktas endast såsom medel att för tillfället besvärja den storm sorn, upväxande med de Europeiska uproren, hotande sträckte sina verkningar äfven lill Sverige.
Också har man under ett föregule plenum på detta rum antydt på förslagets användbarhet som ett ankare äfven i ilen storm sorn väntades.
Man borde således än ytterligare utsätta Statsskeppet för vindkastningarne i en nödhamn.
Jag gillar ej en statskonst som förutsätter behofvet af en sådan ställning och skall försöka att derför gifva skäl.
Länge hade man hos oss bearbetat den önskade reformen i en revolutionär riktning, till en del medvetslöst, till en del planmässigt och den minoritet som bemäktigat sig ledningen af de politiska tänkesätten hade lyckats att gifva den skenbara vigt åt sina bemödanden som förvillat begreppen om hvad som borde åtgöras.
Det var under inflytelsen af sådane förhållanden som förslaget alt ombilda vår Statsförfattning fostrades och blef hvilande.
Ehuru jag visserligen icke gillade medlet, räknar jag mig dock icke till last att, vid sista riksdag, stillatigande hafva medgifvet denna utväg att rycka den stora frågan ur händerna på ett parti som, med Republiken till syftemål och förstörelsen till medel, vunnit ett betänkligt understöd genom undfallenhet af dem, som annorlunda tänkte.
Man kunde nemi. vänta, livall som äfven inträffat, att exemplen utifrån, som förorsakat förvillelsen bär hemma, skulle kraftigast bidraga till dennes förskingrande; också torde de märkliga erfarenhetsrönen tillräckligt ådagalagt haltlösheten af sådane pappers konstitutioner, som, hvilande på blotta theoder af idéologerna gifvas (ill pris åt opinionerne för dagen.
Genom de betydelsefulla tilldragelserna, visserligen skådade på afstånd, har likväl Svenska folket Den 17 Dec ernber. 22 3 bordt lära inse vigten af att grunda hvarje politisk reform på egendomligheten af samhällets beståndsdelar och icke, med deras underkännande, famla efter nya former i abstraclionernes rymder.
Vid bildandet af en national-representation för ett alldeles nytt samhälle, kan jag ej tänka mig något annat tillgörande än formbildningen af hvad som redan i ett chaos förefinnes.
Så mycket mindre kan jag medgifva någon förnufts grund för antagandet af en alldeles ny folkrepresentation i ett gammalt samhälle, som eger en historisk och lagbefästad utveckling af fria institutioner; det vore som alt hugga armar och ben af en menniskokropp för att i st. ditsätla vingar.
Man våldför ej ostraffadt naturen, ej heller de lagar som rigtningen af civilisationens gång stadfästadt och som angifva den rationella grund på hvilken samhälls-institutionernas förbättring ensamt bör genomföl as; och ehuru felaktig den kan vara, ja äfven förderfvad till sin verksamhets förmåga, har dock Svenska riksdagen i rikt mått, hvad de nyskapade representationerna sakna, en rot i det verkliga icke blott idéela Stats- och folklifvet.
Derföre bestrides ingalunda en högst nödig förändring i Riksd.-Ordn., dertill jag alltid velat bidraga och nitet för saken har äfven tillförene missledt ett omognadt omdöme om sältet, dock är den öfvertygelse hos mig längesedan stadgad, att reformen, som sudan, måste hållas inom gränsen för grundlagsbestämmelserna.
Med dem anser jag oförenligt, alt till grunden uphäfva hela Ståndsförfatlningen och fota den nya Riksförsamlingen på allmänna eller samfäl da val, dervid en Statsbyggnad skulle upkomma, alldeles oigenkännelig förSvenska folket, som deruti skulle skåda endast en stomme för oaflåtliga experimenter med dess inredande.
Jag åberopar hvad jag tillförene och senast vid 1844 års riksdag på detta rum yttrat i delta afseende:
Men om man äfven tilltror sig att formenligt besluta RiksSt:ns utbyte mot en alldeles ny Riksförsamling, så finner jag i den föreslagne förändrinngen inga garantier, för dess bestånd.
Den måste, som en produkt af dagens opinioner, blifva en lekboll fördess kastningar; också hör man opinions-ledare förklara, att endast grunden för vår Statsbyggnad blefve undanröjd skulle man nog komma tillrätta med nyskapelser efter de radikala åsigterna och att vinsten af den förhatliga sjelfskrifvenhetens förkastande ensamt upvägde förslagets alla brister.
Dermed är således uttalad en icke otydlig afsigt att underkänna den konstitutionella monarkiens lifsprincip, ärflligheten; ty man må icke tro, att de konsequeutare radikaler umgås med sådane griller som skapelsen af ett republikanskt Konungadöme.
De hafva också nogsamt insett, att den enl. förslaget högst invecklade och för vissa fall overkställbara, valförrättningen, kan ledas i deras interesse och de misströsta ingalunda om ett oförtöfvadt undanrödjande af den slippriga grund på hvilken förslaget sig stöder; en grund som samtidigt blifvit af folkens ledare med framgång bestridd, då den icke eger något rotfäste i massans hängifvenhet.
Jag menar penningens lagbefästade öfvervigt.
Vallagen lemnar ett öppet fält för korruption och factioners inverkan, enär val af Elektorer 224 Den 17 December. sora utan partiinflytelse, otvifvelaktig! bestämmas af den förmögnare minoriteten, då den stora majoriteten med brutet röstantal, säkerligen skulle afhålla sig från en valförältning, dervid deras personlighet sä litet vägde; i motsatt fall komme att af samma majoritet bero, dä deras röster påkallades medelst en beräkning och bearbetning i stort, samt uphämtades öfver hela riket, af factionens agenter.
Man vet hur det tillgår vid samlandet af röster från samhällets nedersta regioner och från hvilken sida de djerfvaste åtgärder i denna väg vore ali förvänta.
Val af tvenne Representant-kammare ur samma folkklasser, tror jag hell och hållet förfelar ändamålet, och alt dermed endast skulle framkallas nya auledmr till split, missnöje och afvund.
Den första kammaren skulle komma att förete en afdelning af Riksförsamlingen, säkerligen svagare än sjelfva det Norska Lagtinget, som hämtar en viss styrka af sin delegation från Stortinget.
Man skulle otvifvelaktig! finna att den föreslagne tvåkammar-bildningen, lika med dem, hvarmed nu å åtskilliga ställen experimenteras, varande i strid med den antagne jemnlikhets-principen, skulle uphäfva sig sjelf; till hvilket stadium pä revolutionens kretsgång, åtskilliga af förslagets försvarare äfven sträfva enl. deras offentliga tillkännagifvande.
Det är under en sådan bearbetning af opinionerna man med ohejdad ifver , sökt ådagalägga Riks.St:ns, men framför allt R. o. Ad:s, obehörighet att existera, som man icke dragit i betänkande att stämpla Svenska Adelil såsom oförtjent af sitt ursprung och ovärdig sin bestämmelse.
Man har till och med antydt på den vålds-act, dii med Adeln något ännu mera skulle falla.
Denna brottsliga hotelse förfelar naturligtvis sitt syftemål. R. o. Ad. kan ej misskänna sin bestämmelse, sin edsvurna pligt att försvara den konstitutionella monarkien, under utöfning af sin dyrbara rättighet ali här tala för folkets rätt och frihet.
Månne de som missunna oss rättigheten äro villigare än vi att fullgöra dess åtföljande pligter?
Jag tror det icke; men jag anar alt dessa samhällsförbättrare, som förneka oss och sig sjelfve, skola lära begripa att Svenska Allein ej kan utrotas ur Svenska Konungadömet; att den deri fortlefver af ren nödvändighet om ock på ett ändamålsenligare sätt representerad.
För denna mening hämtar jag ett stöd uti ett yttrande af en man hvars vittnesbörd visserligen icke jäfvas af de liberala Konungadömets anhängare.
Det lyder så här: ”All”män på valfrihet grundad representation, Konungamakten den en"da ärftliga institution i samhället och derför så mycket mer blottad på allt stöd, underkastad en demagogisk representation och ”ansvarig för allt och förmående intet, och derför snart störtad; se ”der bilden, sådan erfarenheten, som synes predika för döfva öron, ”har uppställt den! att efter detta erfarenlietsprof, den förenämnde ”tomaste af alla politiska theoder, åter skulle kunna spela en röle, ”må förefalla besynnerligt, men är icke destomindre sant och ett ”nytt bevis huru ord och verklighet i denna lära öfver allt svärja ”mot hvarandra.”
Hvad skulle den frejdade häfdatecknarén och filosofen E. G. ' Geijer Dajn 17 December. 225 Geijer hafva sagt om han uplefvat våra dagars ytterligare mångtalande bevis på riktigheten af sin lära?
Hvad jag nu haft äran anföra har ej för ändamål att inleda mig i en debatt öfver frågan, dertill jag förhindras afen försvagad hörsel-organ; min afsigt är endast att dermed hafva angifvit skälen för min öpna votering mot förslaget.
Men då jag varit i tillfälle att upfatta hvad den värde ledamoten yttrat, som före mig talat, ber jag i anledn. deraf få göra den anmärkn., att för den händelse någon af detta Stånd tror sig förpligtad att ex. officio tala för förslaget, det parlamentariska bruket ej rätt medgifver ett sådant försvar för en Regerings handling, hvars utgång borde förutses allt från dess födsel.
Då vid sista riksdag det nu föredragna förslaget nedlades här på R. o. Ad:s bord intogs jag af en sorglig känsla, den nemi.: att den gamla Wasa-thronen kunde komma att vackla till sitt fall derest man oförsigtigt påkallade eller gynnade folksuveränitetens inkräktnings-begär, hvars verkningar rasade genom Europa och hvilka ännu en gång kunde återstå att erfara.
Vacktom oss derför att skaka de gamla bepröfvade grundval arne; ty sannerligen J mine Hrr, som nu närmast omgifver denna thron!
J mäkten icke med all
Eder förmåga och goda vilja att för densamma upresa säkrare och fastare stöd.
Hr Ekenstéen, J o li.
Fritz, anförde dels mundlligen dels skriftligen :
Det är en obestridd sanning, en af sanningens livan sjelf uttalad: att deraf hjertat är fullt öfverflödar munden.
När nu, i ett gammalt bröst, ett lifligt, ungt hjerta slår, så förmår det så mycket mindre inom sig förqväfva de sanningar, för hvilka och med hvilka det lefver och dör.
Den som likt mig, aldrig fördålt sina konservativa tänkesätt, bör ock kunna göra redo för dem.
Jag har med min lilla Diogenes lyckta och med danken derinom, redeligen sökt ej efter förstånd; ty deraf öfverflödar här, men efter sanning.
Jag har möjeligast genomletat och studerat, allt hvad rörande det nya förslaget, blifvit tryckt; mycket som endast skrifvits och så ofta jag kunnat, bevistat de ofverl äggningar, som å motsatta sidan hållits, för att med ett för sanningen så beredvilligt, tillgängligt förstånd, kunna tillegna mig allt det som deraf möjligen kunde gillas.
Jag tvekar ej bekänna, alt jag, oaktadt den frivilliga åverkan jag blottställt mig för ej allenast icke kunnat rubbas en hårsmån ur min position, utan fastmer deruti befästats.
Den som nu intet nöjer sig med, att i detta Riks-drama uttrycka sig med ett lika stumt, som uttrycksfullt ja eller nej, den har behof af och skyldighet mot sig, sin familj, sitt folk, menskligheten, sin Konung, ja! att inför Konungarnes Konung, oförställdt, på sidan om all menniskofruktan och all menniskogunst, uttala sin, på egen öfvertygelse grundade tanka i det magtpåliggan de ämne, som här nu förehafves, af fruktan att möjligen halka förbi något betydligare moment, så som det lätteligen händer, under I H. 15 226 Den 14 December. den mundtliga diskusionen, har äfven jag känt behof utaf, att, för denna gången, skriftligen framföra min mening och sålanda taga detta vördnadsbjudande husets upmärksamhet och tålamod, i, må hända nog stegradt, anspråk.
Skall jag tala ett ord om dessa snabba domare, hvilka veta så mycket om andras bevekelsegrimder, emedan de så litet göra sig redo för sina egna, som veta ålit om andra, egenteligast intet om sig sjelfva.
Visserligen utgöra dock dessa en ringa fraktion bland dem, som förfäkta det hvilande förslaget.
Den aldra största delen af mina politiska motståndare, derom har jag förvissat mig, äro uplyste, Varma fosterlandets och Konungens vänner, som af sitt hjertås och förnufts förenade upmaning, försvara, om ej sitt ideal, dock det nödfalls-hjon, som de velat hafva lagt, till en provisionel skeppsbro, öfver tidens högtsvallande ström, till den lycksalighets ö, der de ämna fira mensklighetens triumf, och hvad vore en menniska, utan slutsyfte, utan ideal?
Den egentliga gränsen emellan menniskan och djuret updrages just af den förmågan: att ega ett förnuftigt lefriadssyfte.
Måste man ock undantaga mennisko-varelser, hvars ej allenast andra men oförstörbara natur det blifvit, att lefva för ocli genom lovering emellan sophisterie och calomnie —; om ock ett syfte, egenteligast usurperande denna mensklighetens distinction; och att verkligen några fä dylika finnas är en illa förstucken sanning inom detta hus, der det eljest behagat krigshärarnes Gud, att sedan sekler åt sig utse, brännpunkter för Sveriges, ej allenast krigiska utan ock medborgerliga ära, hvilken, hvarhälst den derförutom lyst, med få undantag, genast sammansmält, med sitt själafrändsliga element, i följd af samma naturlag, sorn äfven råder i den intelligenta verlden.-—
Med så mycket lyftande, försonande till motvigt, lämna vi dessa affällingar — dessa få i ondskans tjenst allena försläfvade och åskåda partierna — dessa meningsfractiouer i ädlare bemärkelse, ifrån den uphöjda ståndpunkt, nedom hvilken ingen Riddersman i rätta bemärkelsen, någonsin nedstiger, bure lian än bondtröjan, krämare- eller prestdrögen; den nemi. hvarest en ärlig lans brytes, hvarthän än den enas eller andras stötar syftas eller riktas.
— En ärans man tillåter sig aldrig, att understicka andra syften, afsigter och planer, Sorn intet af ord och gerning oförtydbardt framlysa.
Ilan tror aldrig det onda om någon, förr än han nödgas dertill.
Ilan tror således det goda längst möjligast, lian söker ingen i de vinklar, der han ej sjelf brukar stå.
Att nu här kritiskt belysa, ej blött häckla det gamla och nya, torde kunna vara dens pligt, hvilken hvar och en ikläder sig som, i likhet med mig, Önskar alt blifva förstådd och att visa: det han förstått sig sjelf, hvarefter endast ondskan, den i mörkrets drägt kringsmygande, skall våga påstå, att man i fäderneslandets, till heligheten gränsande angelägenheter, later leda sig af annat än sitt begrepp af det sarina och rätta, om man än gerna bekänner sig hafva läi t mycket från de män, hvars lefuadssyfte det varit att samla, ordna, luttra och till ett förnuftigt helt sammangjuta de strödda, politiska sanningarne.
— Välan då Mine Hrr! hvad skall då Don 17 December.
227 en lefvande representation egenteligast uttrycka?
Den skall lemna en folklig miniature-bild; den skall afspegla folket, (ill själ och kropp.
Hvilken stämpel har dä den, af klimatiska förhållanden betingade naturen, påtryckt Svensken, jemntord med den större delen af Europas befolkning?
Den af be hafvets barn.
Huru få äro icke de ibland oss Mine Hrr! som ej smakat behof ve t i nära alla tänkbara skepnader och sjelfva den ståndpunkt vi intagit inom samhället, de upoffringar, den bildning som af oss kräfves, hafva invig! de aldra fleste ibland oss, ända ifrån barndomen, i försakelsens skola.
Månne det dä kan sägas: att vi representera rikedomen.
Nej vi representera den mot fattigdomen kämpande fordna belåtenheten.
Vi visa bäst och tydligast, att personlighets-principen står högt öfver och trotsar alla varuvärden.
Våra Konungar, glorvördigast och förskräckligast i åminnelse, befalile oss att lägga väl hälften af våra ägodelar, på det behöfvande fäderneslandets altare; vi befalltes, att med af oss utpressade skatter — skatter dem vi med blodig moda förvärfva!, ännu en gång sprida en bäfvande vördnad, öfver det ännu öfver Svenska namnet suckande Europa.
Vi upmanades att ställa våra återstående fastigheter, till en fri konkurens för hela folket; vi Svenske, frie Riddersman och ingen annan, voro de som sleto det ur tusende sår blödande Svenska Lejonet, ur Örnens klor, dit en fåne fört det.
Vi hafva sedan lemnat alla företräden, med undantag af tolf-ringningen, vår personliga ära, våra minnen, vår bildning och sålunda, i bredd med fäderneslandets sjunkande Europeiska inflytande, återgifvit bilden: af behofvets barn.
Vi lefva och umgås med och drifva samma yrke, som vår allmoge, vårt Bondestånd; vi öfverlägga ständigt med dem gemensamt om våra sockneangelägenlieter.
Vi kunna ej undvara hvarandra.
Förgäfves skall man försöka splittra oss.
De ställa sina söner under gevär, vi våra, att med långt mera försakelse, bilda dem till dugliga Soldater.
Vi lefva, på åker och äng i skog och berg, i läger och fält som bröder.
Hvem vill försöka att kasta oenighetens eldbränder ibland oss, utan att sjelf deraf förstöras?
Hvilka äro då de, som afundas oss denna försakelsefulla äran att på konungens kallelse, dela riksbördans och krigets faror ?
Jo dessa småskrifvare, som med sina förpestande papperstrumpeter — att nyttja en annans ord — utbasuna sin oöfverträffeliga duglighet lill — — — alting, hvilken oftast vid verkställigheten reducerar sig till — — — ingenting.
De skryta utaf att Carl den XI:te afklädde Adeln.
De kunna då ej uträkna, att med uteblifvande af denna grymma otacksamhet, hade Sverige aldrig kommit i Gothorpska eller Hessiska händer, således ej heller i Ryska.
Med allt delta oafviseligen för ögonen, skulle de ändock önska skilja Konung och Adel åt, för att, under deras lyckliggörande ledning föra Sverige fast under den lika mycket beljugna, och ömkligt utmålade knutpiskan.
Se här mine
Hrr i min person, huru frimodigt personligheten upträder.
Efter en lång, mödosam, obemärkt lefnad, boende och odlande på en eländig Smålands-mosse, lägger jag mitt ord i vågskålen mot milionärens; och ej guldets, utan 15 * 228 Den 17 December. hufvudets, hjertats, förståndets öfversigt, bestämmer har företrädet oss emellan.
Hvar såg man någonsin en ädlare förståndets demokratie.
— Harn presterskapet representerar beliofvets barn, derom kunde man allena skrifva en bok, tvåtredjedelar af dem äro söner, just af samma allmoge, som vära i denna stund utgöra de odalmän, hvilka till mer än J befolka Sveriges jord, bearbeta den och gräfva i dess inelfvor.
Sällan gå de mera bemedlade bondsönerne prestvägen, emedan deras fader nogsamt känna det mödosamma och ansvarsfulla prestembetets tunga börda.
Med sammantiggda eller af slägtingar sammanskjutna, högst nödtorftiga kläder, vandrar gossar till gymnasium.
Der tiggas kostdagar, böcker och logis.
Den kraftigare naturen öfvervinner dock alla hinder, så väl här som vid Universitetet, der regimen vanligast är densamme, fast med redan något brutna krafter och mod och der behofvets barn, ej sällan får ytterligare smaka den förödmjukelsen af ett — hut Möller — detta professorska misstags utrop pä Mörner — och dertill med de förmögnares öfvermod.
Nu väntar den lyckliga Adjunctstiden, då man lefver på offer, allmosor och kärlek; ingen annan bergning gifves.
Den sjelf i behofvets skola updragne presten är karg nog.
Lyckligtvis yppas en liten komministrature, om hvilken den trängtande fästmön länge suckat och bedit.
Harn och skulder vexa i kapp.
Ett pastorat mäste båta all brist, betala skulden, hålla sönerna vid gymnasium och döttrarne updragne lill de blifvande adjunkterna o. s. v. — och nu först, aldra vanligast, blir presten rätt innerligen invigd i behofvets skolor, ej nog med den egna, fordna, måhända fortfarande, utan i alla de behofvets otaliga stugor, hvaraf vårt land, nu mera än förr, hvimlar, måhända just för det, vi trotsigt velat bryta, behofvets hälsomma fjeltrar, denna land och folk af Gud sjelf påtryckta stämpel.
Om nu ock presterskapet i allmänhet gerna såge sig befriadl ifrån detta ansvarsfulla, kostnadsdryga representations-kallet, så skulle det redan derföre omöjligen kunna förmås bifalla ett förslag, hvilket utesluter Bonden, som eget Stand, ur representationen.
Huru försvara för vår käre allmoge, att så vidt på oss beror, handlöst lemna den till en möjlig kastboll åt, man vet ej hvilken magt?
Huru skulle vi någonsin kunna träda dem frimodigt under ögonen?
Della folk hvarifrån vi i rak linea härstamma?
Nå väl, denna prest tilläfventyrs den medellösaste komminister i stiftet, nplräder här i bredd med den mägtiga prelaten, möjligen fördunklade denne, i samma nion som han är eljest ansenlig.
Borgaren, som riektigt upfattat Svenska samhälls-idéen, vet, att äfven han representerar behofvels barn; persontighets-principen i sin ädlaste gestallt, menniskan helt allena.