Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en tjensteman har betalt begrafningshjelp i 3:dje lönegraden, men avancerar till en högre och först derefter tager afsked, så kan jag icke inse, att han enligt motionärens förslag är berättigad att erhålla begrafningshjelp, alldenstund han innehaft sin befattning i annan lönegrad, än den i hvilken löneinnehållningen egt rum.
Sålunda skulle Statskontoret svara den sökande: »Eder aflidne man eller fader har icke fått afsked i den befattning, hvari han aftjenat begrafningshjelp, och ni är sålunda icke berättigad att erhålla sådan.»
Jag täger mig derföre friheten föreslå en än - Den 26 November f. m. 337 dring af motionen i thy fall, att orden »från den befattning, för hvilken begrafningshjelp aftjenats» måtte ur förslaget utgå.
, blef motionen jemte yttrandet till Stats-Utsk:t remitterad.
Hamiltons, Gustaf Axel Knut, d. 22 d:s bordlagda motion, N:o 43, ang. anslag till inrättande af en ny profession i juridisk encyclopaedi och romersk rätt vid hvartdera af rikets universiteter.
Jag vill visserligen för min del icke bestrida nödvändigheten deraf att åtgärder vidtagas för befrämjande af bättre juridisk bildning i vårt fädernesland, — och motionären har i detta fall i min tanke på ett högst tillfredsställande sätt ådagalagt de behof, som härutinnan förefinnas; — men jag skiljer mig från honom i afs:de på de medel, som böra användas för att uppnå det åsyftade ändamålet.
Jag tror nemi. icke, att man, endast genom att föröka professorernes antal inom de juridiska (äkulteterne vid våra universiteter, skulle kunna göra någon särdeles vinst.
Motionären har sjelf uppgifvit att ett vida större antal lärare erfordrades för den juridiska undervisningens förbättring än det som skulle komma att ega rum, äfven i händelse hans motion blefve bifallen.
För att vinna detta ändamål, eller åtminstone komma det närmare — för att höja den juridiska bildningens ståndpunkt i vårt land, är det som jag (i likhet med hvad jag länge ansett, och äfven vid ett föreg:de riksmöte inom detta Stånd föreslagit) nu föreslår att i hufvudstaden borde upprättas en juridisk högskola, och fakulteterne dit förläggas.
Så mycket är taladt, skrifvet och tryckt i denna fråga, att det knappast är möjligt derom yttra sig, hvarken på den ena eller andra sidan, utan att, snart sagdt, upprepa utnötta fraser.
Vid 185G års riksdag debatterades frågan på detta rum.
Som det vill synas förnämligast med ani. af den då förda debatt, har derefter en kunskapsrik universitetslärare från trycket utgifvit en brochyr, i hvilket arbete han sökt gendrifva alla de skäl, som här blifvit framdragne för de juridiska fakulteternes afskiljande från universiteten och deras förening till en gemensam högskola här i hufvudstaden.
Men jag måste bekänna, att jag, äfven efter läsandet af denna särdeles förtjenstfull och innehållsrika skrift, icke blef öfvertvgad att jag och de med mig liktänkande misstagit oss.
För att icke alltför mycket trötta K. o. Ad. med detta ämne, som, ehuru för alla vigtigt, dock för de flesta icke kan vara underhållande, skall jag i möjligaste korthet redogöra för de skäl, som föranleda mig att önska nämnde förändring.
Jag bekänner att jag såsom Svensk, och särskildt såsom jurist, länge 138 Den 26 November f. m. lidit och ännu lider af ett förhållande, som jag icke kunnat undgå att bemärka, då jag sammanträffat med jurister från andra länder, och särdeles med våra grannar Danskar och Norrmän — det nemi. att deras jurister i vetenskaplig bildning och talang ligga långt öfver våra.
Men jag måste tillika bekänna att jag är så pass stolt öfver mitt eget land, att jag icke vill medgifva att detta förhållande kan härleda sig från några intellektuela brister hos oss Svenskar.
Hvad naturanlag beträffar, tror jag att vi kunna mäta oss med hvilka folk på jorden som helst.
Anledningarne måste således uppsökas från andra håll.
Jag har icke kunnat upptäcka mer än 2:ne: den ena består deri, att på do flesta andra ställen äro, snart sagdt, gemensamma advokat- och domare-korpser.
Advokatyrket uppöfvar förmågan hos juristen — men kanske är jag ensidig och partisk för de förhållanden, i hvilka jag är uppfostrad, då jag tror det vara fördelaktigt att domarens bildning hufvudsakligen fortgår på domarebanan.
Jag tror detta hafva så många företräden, i andra afs:den, att man bör bibehålla hvad som hittills här varit öfligt, nemi. att domaren icke tages från advokatståndet, der förnämligast hans dialektiska förmåga, jemte snarfyndighet, men icke alltid lugn, oväld, mogenhet och säkerhet i omdömet, utvecklas.
Jag tror att huru härmed än må vara, torde vi kunna trösta oss öfver den förlust häraf härflyter, dermed att det är mera de glänsande än de solida egenskaperne hos juristen som vi på detta sätt komma att sakna.
Det andra, och utan all jemförelse vigtigaste skälet har jag trott mig finna i det olika sätt, hvarpå juristen bildas bär i landet, och hos våra grannar.
Jag har trott det härröra från den skarpa gräns, man här dragit mellan praktik och theori, derigenom att den juridiska bildningen skall förvärfvas i mindre städer, der tillfälle icke gifves att på samma gång arbeta vid domstolar, och der man förgäfves söker åstadkomma hvad som är så önskvärd!, att nemi. den unge juristen, sedan han varit ute och praktiserat på tingsarbete, återkommer för att fortsätta sina studier i sammanhang med praktiska öfningar.
Jag tror således att det, under nuvar:de förhållanden, är omöjligt att behörigen sammanknyta praktik och theori.
Att nödvändigt är så ordna, att studier och praktisk sysselsättning kunna ställas i närmare samband, tror jag vara påtagligt, äfven af det skälet, att erfarenheten ådagalagt, att om man blir gammal, innan man inträder i vissa af de praktiska yrkena och deribland juridiken, så blir det svårare att deri hinna någon högre utveckling.
Under en period af min tjenstemannabana erinrar jag mig mycket väl a'i det, så att säga, blef ett mode att blifva jur. licenciat eller jur. doktor.
Men följden blef icke den man skulle hafva väntat, nemi. att erhålla några särdeles förmågor.
Tvärtom blefvo de, derigenom att de så länge tvingades att ligga qvar vid universitetet för att absolvera sina kurser, så gamla, att de, utkomna på praktiska fälten, i allmänhet voro nära nog * Den 26 November f. m. 139 oduglige och till den grad illa ansedde af äldre domare, att jag erinrar mig t. o. m. fördomar för någon tid vid domstolarne bildade sig mot dem, sorn aflagt prof på några högre juridiska studier.
Orsaken till detta förhållande kan naturligtvis icke ligga deri att lärdom skulle vara någon till tunga, men, som jag sagt, den som uteslutande sysselsättes med theoretiska studier, kan gå så lång tid och endast studera, att han är fullkomligt opraktisk, då han en gång sent omsider kommer ut i det praktiska lifvet.
A andra sidan afbrytas nu ofta eller oftast nästan alla studier, när den unge juristen inträdt i embetsverken.
Under den mera mekaniska sysselsättningen der, de första åren, inbillar han sig lätt, att grundlig juridisk bildning är mindre nödig och han stärkes i denna föreställning deraf alt föga deraf finnes hos hans förmän.
Jag vädjar till mina
Hrr kamrater på detta rum, om icke det vanliga förhållandet är, att sedan man absolverat sin juridiska kurs, så lemnar man under den första tiden boken på hyllan; det är först sedan man en tid gjort tjenst i embetsverken och kommit till utöfning af domarekall, eller annan maktpåliggande sysselsättning, som man, för sent, finner huru väl man behöft att fortsätta sina studier och som man saknar att tillfälle dertill icke erbjudit eller erbjuder sig.
Jag kan icke heller förklara, hvarför man på de flesta andra fält skulle stå så mycket högre i embetsmanna-duglighet än på den juridiska banan, om icke derföre att tillfälle saknas för ungdomen att tidigare börja praktisera på samma gång studierna kunna fortsättas.
Af sådan ani. tror jag det är vi hafva synnerlig orsak att vara stolta öfver våra läkare, officerare och ingeniörer.
För dessa yrken har länge funnits tillämpningsskolor, i hvilka praktik och theori kunnat gå hand i hand med hvarandra.
Jag tror det skulle vara en orättvisa mot juristerne att antaga, det just de sämst begåfvade skulle välja detta yrke.
Och om man, beträffande våra jurister, måste bekänna att de icke stå så högt som andre embetsmän i afs:de å den bildning, som erfordras för deras yrke, tror jag man icke får tillskrifva detta bristande naturanlag, utan förhållanden, som ligga i våra institutioner, och särskildt i organisationen af våra högskolor eller saknaden af en juridisk tillämpnings-skola.
Det som jag derför egentl. anser vara af vigt, är att vi här i hufvudstaden få en högskola, och om de fyra professorerne från hvartdera universitetet förflyttades hit, och ämnena dem emellan fördelades, så skulle vi redan då kunna få åtta särskilda juridiska lärostolar.
Detta är just det antal, som af den nämnde universitetsläraren blifvit antaget vara det minsta antal som behöfves för undervisningens lämpliga ordnande.
Om högskolan blefve förlagd till hufvudstaden, skulle man derjemte kunna påräkna att med mera lätthet besätta dessa juridiska professioner, än nu är fallet.
Och, så vidt till min kännedom kommit, visar erfarenheten att det f. n. möter stora svårigheter både att fylla de ordinarie platserne och förskaffa vikarier, när 140
Deu 26 November f. m. professorerna äro annorlunda sysselsatte.
Detta är ock temligen naturligt, då man besinnar huru rikt begåfvade de böra vara, som söka juridiska lärostolar, och huru så qvalificerade personer i allmänhet hafva vida större utsigter för sig till riklig utkomst än den en juridisk profession erbjuder.
Jag tror ock att man nu knappast lyckas fästa vid universiteten andra personer än sådane som antingen hafva enskild förmögenhet, eller kunna och vilja inskränka sina behof och utgifter, eller ock hafva så varmt nit för vetenskapen, att de icke det ringaste afse några ekonomiska fördelar.
Sådane måste dock alltid vara undantag, och man kan icke uppgöra en organisation med beräkning härpå.
Om man således ytterligare ville öka de nu befintlige åtta prolessionerne, föreställer jag mig att det blefve ännu svårare att till deras besättande finna lämplige personer.
Jag vet visserligen, att ett bland de kraftigaste skäl, som i tal och tryck blifvit framställda mot de juridiska fakulteternas förflyttning till hufvudstaden, är det, att man säger, att man på detta sätt skulle förstöra universitetet och den så kallade universitets-idéen.
Jal det är möjligt, ehuru jag för min del icke kunnat öfvertygas af de skäl, som derför blifvit anförde.
Men det skall,1 icke blifva mitt fel, om en sådan förstörelse kommer att ega rum.
Jag skulle vara den förste att lemna min röst till att hit förflytta hela universitetet.
Detta är likväl en sak för sig, som jag icke i dag vill afhandla, då det icke är föremål för det nu föredragna ämne.
Hufvudsyftet med juridiska fakulteter måste väl vara att bilda skickliga jurister.
Men hafva de i detta afseende här lyckats uppfylla sitt ändamål?
jag tror att man tyvärr härpå måste svara nej.
Deremot har man, som jag nyss anmärkte, lyckats bilda skickliga läkare, ingeniörer och militärer äfven hos oss.
Jo, emedan också i Sverige för dessa sednare yrken funnits ändamålsenliga tillämpnings-skolor.
Jag vågar icke längre upptaga R. o. Ad:s tid med argumenter.
Jag vill nu öfvergå till sjelfva detaljerne.
Hamilton har begärt 10,000 rdr.
Jag skulle för den juridiska bildningen vilja begära 12,000; och dessa 12,000 rdr skulle jag önska att R.
St:r ställde till K. M:s disposition.
Dessutom vill jag hemställa, att R.
St:r derjemte hos K.
M. anhölle att nödiga åtgärder vidtogos, på det att de båda juridiska fakulteterne måtte så fort som möjligt, och sednast innan 1864 års början, förflyttas till hufvudstaden och der bilda en högskola; samt att de åtta professorerne, som då hitflyttades, i. st. f. att som nu hafva 4,500 rdr, finge 6,000 rdr i lön.
Detta vore nästan allt som f. n. behöfde beslutas — det öfriga är detaljer, som kunna öfverlåtas åt K. M.
Här finnas temligen goda bibliotheker, — Collin och Schlyter hafva tillbragt större delen af sin mannaålder med forskning i härvarande archiv.
Man behöfver endast lärosalar, och jag tror att hufvudstaden, om ett sådant företag komme till stånd, lätt skuile kunna bereda nödiga lokalar för auditorierna.
Men Den 26 November f. m. 141 emedlertid, och intilldes sådant kan ske, tror jag det vore en möjlighet bereda plats för föreläsningarne, hvilka borde hållas på e. m.
Domstolarne hafva då icke sina sessioner, hvadan de, som tagit sina embets-examina och inträdt i det praktiska lifvet, derigenom bereddes tillfälle att afhöra desamma.
Dessutom skulle då möjligen någon af de stora sessionssalarne kunna upplåtas till auditorium för de juridiska professionerne.
Det ammendement, som jag tillåter mig att i form af särskild motion föreslå, vore: att R.
St:r bevilja ett årligt anslag af 12,000 rdr för befrämjande af den juridiska bildningen, genom inrättande af en högskola i hufvudstaden, i stället för de nuv:de juridiska fakulteterna vid de båda universiteten; att R.
St:r, med anmälan härom, hos K. M. i und. anhålla, att åtgärder måtte, så snart ske kan och om möjligt före 1864 års början, vidtagas, så att en dylik högskola då kunde öppnas; att R.
St:r, öfverlemnande alla närmare bestämmelser åt K. M:s Nåd. ompröfvande, dock tillkännagifva, att de ansett dervid kunna iakttagas, att lönen för hvarje professor, som mottager befattning vid högskolan, okas till 6,000 rdr, att ämnena så fördelas att undervisningen må blifva i möjligaste måtto fullständig, att, för att vid högskolan få taga examen till inträde uti embetsverken, erfordras, att först vid något universitet hafva aflagt prof å allmän humanistisk bildning, hvilken, om icke för alia, likväl för dem, som vilja vinna inträde uti K. M:s Kansli och Ofver-Domstolarne, torde böra ungefär motsvara riuv;de juridico-philosophiae-kandidat-examen, samt att, intilldes egen lokal framdeles kunde för högskolan beredas, det kunde tillåtas, att föreläsningarne, hvilka både för att kunna bevistas äfven af i tjenst varande embetsmän, och på det de studerande måtte kunna bevista domstolarnes sammanträden, helst torde böra hållas på e. m., finge ega rum å sådane af domstolarnes eller kollegiernas större sessionsrum, hvilka på e. m. vanligen icke begagnas.
Slutligen får jag anhålla att detta mitt yttrande måtte få åtfölja Gr.
Hamiltons motion vid remissen till Stats-Utsk:t. Gr. Hamilton:
Jag anhåller, att med några ord få besvara den föregående värde talarens upplysande föredrag, helst han i hufvudsaken instämt i de åsigter. angående behofvet af juridiska undervisningens förbättrande, jag för R. o.
Ad. i min motion framlagt.
Men då han föreslagit andra åtgärder, än dem jag framställt, anser jag mig i korthet böra till besvarande upptaga hans skäl.
Hr von Koch har sagt, att det, i stället för den juridiska bildningens bibringande, är uppdragen en allt 142 Den 26 November f. m. för skarp gräns mellan theori och praktik, och föreslår till undanrödjande häraf, att man skall sammanslå universiteterna i Upsala och Lund till ett enda i Stockholm.
För min del tror jag att en sådan åtgärd komme att medföra stor våda, både derför, att de fördelar, som konkurrensen mellan universiteterna medför, derigenom upphäfdes, och äfven derför, att det omedelbara målet —■ den juridiska bildningens höjande — blefve undanskjutet genom dess sammanförande med en annan omtvistad och ännu outredd fråga — den om universiteternas flyttning till hufvudstaden — en fråga, på hvilken jag icke anser mig böra nu närmare ingå.
Vill man nemligen uppsöka orsakerna, hvarför den juridiska bildningen i vårt land icke står på önskvärd höjd, så behöfver man icke nödvändigt söka dem i universitetets belägenhet, då man redan har en ganska giltig i det förhållande, att det icke finnes tillräckligt antal lärare.
Utan sådane kan icke undervisningen blifva fullständig.
Att den deremot kan det äfven i smärre städer, visar erfarenheten vid mångfaldiga utländska universitet, af hvilka jag nu blott vill nämna deni i Leipzig, Heidelberg och Tubingen.
Jag vädjar dessutom till Hr von Koch sjelf, som, i Call jag icke misstager mig, för sin juridiska bildning besökt äfven ett främmande universitet och just ett söm icke varit beläget i hufvudstad.
Hr von Koch säger att det ej lyckats att bilda stora jurister i vårt land.
Härpå anser jag mig endast behöfva anmärka, att jurister af högt värde verkligen i vårt land framstått, men förnämligast för 200 år sedan och då romersk rätt studerades vid universitetet i Upsala; då lysa namn, sådana som Stjernhöök, Rålamb, Cronhjelm, Loccenius.
Om förhållandena sedermera försämrats, ligger orsaken deri, att krafterna vid universitetet icke förstärkts i den mån, omfånget för dess arbeten ökats.
Hr von Köchs förslag behöfver så mycket mindre lägga hinder i vägen för framgången af min motion, som, genom bifallande af denna, fakulteterna icke starkare än förut fastkedjas vid småstäder.
Om skälen till flyttning af universiteterna i en framtid skola finnas öfvervägande, förhindras denna flyttning icke det ringaste deraf, att undervisningen redan förut blifvit någorlunda fullständig.
Jag anhåller, att de åsigter, som jag nu sökt utveckla, måtte få åtfölja motionen, på hvilken jag för öfrigt stödjer mig.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef motionen jemte yttranderne remitterad till StatsUtsk:t.
Föredrogos och remitterades till Stats-Utsk:t tvenne d. 22 dennes bordlagda motioner, nemi. N:o 46, af Frih. von Schulzenheim, David, ang:de Sala silfververks återgång till statens disposition; och Den 26 November f. m. 143 N:o 47, af Hr von Troil, Samuel Gustaf, ang:de statsanslag för anläggning af en jernbana från Helsingborg öfver Eslöf till Ystad, med sidobana till Landskrona.
Hr von Köchs, Nils Samuel, d. 22 dennes bordlagde motion, N:o 48, ang:de qvarn- och sågräntans upphörande.
Hen välvilja, som den ärade motionären i sitt förslag ådagalägger för Sveriges qvarnegare och qvarnegarinnor, påkallar hela deras tacksamhet.
De äro i allmänhet icke så illa lottade, men det är en känd sak, att »mer vill mer ha».
En annan sak är, om det kan vara skäl för R.
St:r att härtill lemna bifall.
Någon nedsättning i mäldafgifterna har icke i ringaste mån blifvit ifrågasatt, och således inser jag icke, att någon fördel skulle genom förändringen komma vår jordbrukande allmoge till godo.
Den summa, som är ifrågasatt att eftergifvas, har den ärade motionären anslagit till 130,000 rdr.
Denna summa synes honom ganska obetydlig.
Mig förefaller den icke så.
Det finnes en sådan mängd af andra föremål, som med mer rätt påkalla Statsmagternas mellankomst — så t. ex. hamnars anläggande för att skydda sjöfarande, jordbrukets upphjelpande i de nejder der allmogens fattigdom påkallar understöd, m. m., att, äfven om nämnda summa icke utgör mer om året, än hvartill Hr von Koch beräknat den, det dock icke skall kunna falla mig in att härtill lemna bifall, när det i sinom tid begäres.
Jag tillåter mig redan nu, för att stäfja den glädje, förslaget på vissa håll torde väcka, afråda motionens antagande; och torde detta mitt yttrande få åtfölja remissen. Gr. af Ugglas, Ludvig:
Jag vill icke bemöta den siste värde talarens yttrande.
Om han närmare betänkte saken, skulle han lätt finna, att det mycket mindre är fråga om en eftergift, än om en princip, huruvida denna näring här i landet bör vara fri eller ej, och om den skall behandlas lika med andra näringar.
Orsaken hvarför jag begärt ordet är egentliligen den, att jag, vid denna föredragna motion, skulle vilja tillägga, att Stats-Utsk:t måtte daga i öfvervägande, huruvida ej samtidigt med borttagandet af den ränta, sorn f. n. är åsatt qvarnar, bör upphöra såväl det privilegium, som qvarnegarne nu hafva, att lägga hinder i vägen för andra qvarnars anläggande, som ock det förmynderskap K.
Behde så länge utöfvat öfver allmänheten genom mäldtullens åsättande.
Om Hr von Köchs motion vinner bifall, blir näringen fri, och endast konkurrensen kommer då att bestämma qvarnegarnes vinst.
Raab, Ådam Christian:
Jag tillhör icke deras antal, som, enligt Frih. Cederströms förmodan, skulle för egen 1H Den 26 November f. ra. vinning hafva att fägna sig öfver framgången af motionen; men jag får uppriktigt säga, att jag för allmänhetens räkning (agnar mig åt förslaget.
Cederström har föreställt sig, att icke några andra fördelar vore att vinna, än den eftergift, som komme qvarnegarne till del.
Jag tror, att fördelarne blifva temligen allmänna derigenom, att en stor del af de vattendrag, som i Sverige finnas i större öfverflöd än i andra län er och som nu icke blifva begagnade, då skulle kunna tillgodogöras.
Men det gifves äfven ett annat slags qvarnar, som äro mycket allmänna i vårt land, och hvartill drifkraften öfver allt är tillgänglig, nemi. väderqvarnar.
Det är nu ett ganska vågsamt företag att anlägga en sådan qvarn för tulltägt.
Räntan kan bli åsatt så hög, att företaget snarare medför förlust, än vinst.
Jag har sjelf deraf haft erfarenhet.
Jag byggde nemi. för flera år sedan en väderqvarn, beräknad att begagnas för tull.
Räntan blef åsatt till 5 ä 6 t:r, men qvarnen, som föga anlitades, så länge omkringliggande vattenqvarnar voro i gång, Jemnade endast 2 k 3 t:r i årlig inkomst, hvadan jag nödgades med stora kostnader utverka mig tillstånd få nedlägga tulltägtsrättigheten, till skada för grannar, som vid inträffande vattenbrist hade der fått förmala sin säd.
Om någon näring bör vara fri, så är det vä) den, att kunna förmala vår säd för våra behof.
En annan fråga kan blifva den, som motionären afsett, huruvida man med ett penndrag bör utstryka den skatt, som en gång blifvit denna näring åsatt, elier om man icke, åtminstone till en början, bör åsätta en särskild bevillning, och blott, småningom frigöra den äfven härifrån.
För min del tillstyrker jag framgång åt motionen och instämmer för öfrigt med Gr. af Ugglas, samt anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja motionen.
Hr von Koch har icke sparat på epitheter i afseende å den beskattning, som qvarnar för närvarande äro underkastade, och har förmodligen trott att hans förslag derigenom mera skulle slå an.
För min del tror jag, att ju enklare man framställer en sak, utan att mer än nödigt färglägga densamma, desto bättre.
Jag aktar icke eller nödigt att ingå i någon grundlig undersökning af i hvad mån dessa epitheter kunna vara förtjenta eller ej; det må vara nog att endast erinra derom, att det icke existerat tvång för någon att anlägga qvarnar.
Det har berott på hvarje qvarnanläggares fria vilja att göra det eller ej.
Om den, som begärt rättighet till en sådan anläggning, icke sett sin fördel deri, så hade han val icke väckt fråga derom; och äfven efter anläggandet är han icke tvungen att fortsätta med en rörelse, som han finner ofördelaktig.
Genom qvarnens nedläggande blifver han fri från räntans utgörande, och är sålunda i detta fall oberoende.
Vill han icke underkasta sig de olägenheter, som med Den 26 November f. m.
145 med rättigheten tili qvarnens drifvande äro förenade, så står det honom fritt att nedlägga densamma.
Hr von Koch reserverar sig så till vida mot sitt eget förslag, att han säger, det grundränta, utgående af jord, icke bör efterskänkas utan kapitaliseras och aflösas; men hvad beträffar frågan hvarför jord och qvarn skola röna ett olika behandlingssätt i afseende på sättet för befrielse från sjelfva grundräntan, har den värde motionären blifvit oss svaret skyldig.
Det är deremot temligen klart, att i samma mån det kapital, hvarpå grundräntan af qvarnen utgör ränta, efterskänkes, är betydligt, i samma mån blir presenten, genom grundräntans efterskänkande, äfven större.
Egaren till qvarnen vinner precist lika stort kapital, som motsvarar den ränta, qvarnen förut måst utgöra.
Samma förhållande inträffar med egaren till en med grundränta belastad jord.
Nämnde grundränta måste anses motsvara afkastningen af ett visst kapital, och om han blifver fri derifrån, så vinner ju hans egendom ett förökadt värde, motsvarande detta kapital.
Uti detta hänseende skulle jag icke tro att någon olikhet mellan de ifrågav:de räntorna förefinnes; lika litet, som man bör bevilja fördelar åt qvarnegare, dem man icke vill medgifva jordegare.