Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ock anmärkt, att Utskotten föreslagit arfsrätt åt Församlingen efter dess fattige.
Det är. anmärkningsvärdt, att detta klandra», emedan det är en känd sanning, att gamla orkeslösa personer förskjutas af sina slägtingar och lemnäs &t fattigvården; men det oakttadt, taga de det arf de kunna äga.
Om deremot arfsrätten till; korarae församlingen, så skulle samma slägtinge vara mindre kalla att försörja dem, ty de Jfett 5 Augusti *. m. voro ioferssstrade uti att sjelfve bssörja dera* underhåll, på det de icke skulle blifva srfsrätten förlustige.
Derigenom skulle åtskilige föremål för fattigvården undvikas.
Det har blifvit klandrade af Herr Tham, att öfverstyrelsen blifvit lemnad åt Pastor.
Han är väl ordförande i Sockenstämman, men ej derföre allrådande och kan har blott öfverstyret, såsom den der förer räksnskaperne och redogör för Församlingen.
Det har ock blifvit yttradt, att sådant skulle medföra kostnader, men dertill kan ej förefalla anledning, ty ledamöterne i committéen hafva ej något arfvode.
Det har sluteligen blifvit anmärkt, att ehuru
Utskotten afstyrkt någon bevillning till fattigvården, hafva Utskotten ändå tillstyrkt, att afgifterneskola utgå efter samma principe som Bevillningen.
Om man hade gjordt sig reda för hvad Bevillning är, i jemförelse till denna afgift, hade man ej yttrat sådant, ty detta är ej bevillning, utan det är en till allmänna Statsbehofven lemnad gärd, blott en bestämd betalningsskyldighet för dem, som ej kunna förmås att, enligt Författningarne, ingå uti öfverensbommelser om erläggande af hvad sorn fordrss för Socknens fattigas underhåll.
Det mätte ej vara med Ordning förenligt, att Församlingar eller Städer, låta sina fattiga kringstryka, då det kan undvikas, och att KronoBetjeningeu skall föra in dem, för att dermed peuplera Correctionshusen.
Jäg medgifver, att mycket i närvarande förslag är öfverflödigt, och kunde uteslutas, men jag är öfvertygad att en stadga i det hela, är lika nödig som nyttig, och jag för - 170 Den 5 Augusti c. mi modar att pluraliteten af Ridderskapet och Adela med mig deri instämmer; af sådan anledning och på det Utskotten må kunna, på gruDd af de gjorde anmärkningame, komma i tillfälle att rätta och utesluta hvad som kan finnas nödigt, anhåller1 jag att Betänkandet måtte återremitteras.
Herr von HartmansdorffAugit fl: Jag torde först få yttra några allmänna betragtelser öfver Betänkandet., Utskotten synas hafva utgått ifrån den satsen, att göra barmhertighet
Från religionssak till rättssak.
Man vill tillåta den fattige, att genom Rättegång, såsom fordran utkräfva hvad han tarfvar.
Men han har ingen annan rätt till hjelp, än den ett medlidsamt hjerta lemnar, hviken ej af lag kan bestämmas, Het är ej en förtjenst hos personer, eller något gagn för samhället, att vara fattig, och samhällets medborgare böra, i sådan egenskap, ej något till den fattigt- derföre betala.
Skulle den grundsstts af rätt för den fattige till uppehälle af andra , hvilken i Betänkandet är rådande, antagas, sa skulle det blifva ett näringsfång att vara fattig; och möjhgeu skulle man drifva närigheten så långt som i vissa andra Länder beklagligen skolat vara händelsen, attman misshandlade och stympade sina barn, för att göra dem till rätt värdiga fattighjon.
Utskotten hafva anmärk, att fattigdomen tog sin början med Christendomen, och synes nästan hafva vslafc lägga det läran, eller då varande Otholicisme till last.
On fattighjon ej funnos före Christendomen, så kom det deraf, att den skönaste.
Den 51 Augusti c, in. gf msnskliga känslor, deltagande och medlidande för hvarannan, ännu icke var utvecklad.
Man ser ej heller några fattighjon ibland Vargar och Örnar, emedan de antingen uppsluka andra foglar och djur, eller förtäras af dem, eller omkomma genast af hunger, och sådant vaf äfven förhållandet mellan menniskor i deras råaste tillstånd.
Dessa tider äro ej att prisa, eller önska tillbaka.
Om fattigdomen blir öfverdrifven, ar det derföre, att man vill göra, de fattigas hjelpande till lag, och ej häri da det ifrån sin rätta källa.
Bland orsakerne till fattighjonens mängd i Sverige, är äfven efter Utskottens tanka, att allmogen utvandrar frän, Dalarne och andra Provincer.
Jag tror deremot, att det blott är genom sådane utvandring gar, sorn desse landskap, kunna föda en si stor folkmängd.
Den skulle annars bjifva nödlidande, emedan landskapen ej med egen afkastning kunna föda alla sina innevånare.
Närvarande fat— t ig vårdsstadga synes åsyfta, att gifva föreskrifter för de minsta angelägenheter, sorn skulle den genom eget omdöme kunna umbäras ibland menigheten, jag anser denna syftning vara högeligen skadelig; ty man bör, så vidt möjligt, öfverlemna åt hvarje menighets egen omtanka, att sjelf behandla och vårda sina angelägenheter.
Det sker då med mera nit , och det utvecklar hennes förmåga att hjelpa sig sjelf, och att inom en liten krets förvalta allmänna ärender.
Utom de af Herr Ribbing anmärkta stadgar. den i Utskottens Betänkande, får jag lästa i?
* Den 5 Augusti t, m.
Ridderskapets och Adelös uppmärksamhet på 3 Art. i 3 §:n, der det förordnas, att man ej må emottaga fattighjon, utsn att så till sägandes inteckna dem uti någon fastighet till underhålls vinnande, i händelse de eljest skulle falla Socknen till last- Personlig borgen för deras försörjande galler ej; således skulle ej en arbetare få emottaga sin gamla moder, emedan han ej ägde fastighet, eller hade annan borgen att gifva, än sin arbetsförmåga.
LJti 5 §;n 6tadgas, huruledes försörjandet af fattiga, aom på egendom äro intecknade, skall, oagtadt förändrad ägare, vidhänga egendomen.
Följden deraf kunde blifva, att den, hvars e* gendom redan vora pantsatt för skuld, kunde så behäfta den med fattigas försörjning, att fori dringsägarne ej finge ut sina fordringar, på sådant sätt skulle man äfven för sina arfvingar kunna förringa värdet af en egendom , ty dea vore så till sägandes gifven åt fattigvården.
Uti 5 Art. a §. hafva Utskotten föreslagit ett förbud, att genom sång och musik söka väcka andras medlidande, på det att örat ej afsådane ljud måtte såras.
Utskotten hafva dock endast sörjt derför, att ett sinne icke må blifva oroadt.
Vill man stadga sådant för något af dem, så syne» afvan de andras ro böra iagttagas.
Man, ehuru det förbjudes att tigga mun* teligen, förmenas det ingen a t göra det skrifteligen eller i tryck, genom Tidningarne.
Hvar och en som på dem prenumererat, lärer dock hälldre läsa politiska och andra nyheter, än tiggareskrifter, och har anspråk derpå, för sina utlagda penningar.
JagJ inser icke hvarföre Ilen 5 Mugutlt t, m. tiggeri må tillåtas i Tidningarne , om man i öfrigt vill förbjuda det.
Ett bevis på huruledes
Utskotten ansett understöd vara en rättighet för fattighjonen, är bestämmelsen i 6 Art; 5 §. om sättet för sådana att få hänvisning till att besvära sig, om de ej erhålla hvad da anse sig tillkomma; en rättighet, hvilken jag på redan anförda skäl, finnér högst olämpelig.
En ledamot har anmärkt, att Pastor ej borde vara Ordförande uti Fattigvårdsstyrelsen inom Församlingarna.
Jag tror deremot, att ingen kan dertill vara lämpeligare än han , emedan han är religionens organ, och Fattigvården är en religionssak.
Är Pastor skicklig att förestå religionsvården, så bör han äfven vara det att förestå fattigvården; och i annat fall åligger det Consistorium att skaffa en Vicarius.
De mänga små detaillerade sudgarne borde, efter mitt begrepp , utgå ur betänkandet.
De vigtiga, och sorn torde böra deruti förekomma, äro de om fattighjons förflyttning från en ort till en annan, ty har raan bestämt fltt hvar Församling skall försörja sina fattige och de sålede* visas tillbaka hvar till sin Församling, så måtte det dock vara gifvet, att hvarje menighet nödgas komma öfverens om sättet att värda dem.
I afseende på inflyttningen i Församlingarne, har jsg hört mycket klagae öfver för stor stränghet emot dem man fruktar vara eller skola blifva fattiga.
Således lärer här i hufvudsfaden finnas en Författning, som förbjuder Fabriksägare emottaga arbetare som hofva qvinj nor och barn, med mindre mästaren åtager sig de sedaares föraörjinde, i häadvlfe männerne ifk Den 5 Augusti e. in. falla ifrån.
Farhågan derföre lärer göra j ati Fabriksidkare ej våga emottaga sådane personer, då de äro gifta, utan nödgas begagna löst
Och liderligt folk, hvarigenom både arbetet oeh sedligheten bland den lägre classen lider.
Jag tror att denna punkt är en ibland de vigtigaste som bör komma under öfverläggning. i afseende på hvad som blifvit anmärkt om arfsrästens förlust efter fattighjon, är jag af samma mening som Herr Ribbing, och tror éj ined Friherre Cederström , att hoppet öm art’ efter fattiga perröner, skall verka mera hös ähhörige, än kärleken slägtingar emellan.
År den förkolnad j så lärer ej hoppet om ett förmodeiigen oftast obetydligt arf något uträtta; bch man bör, såsom sagt är, bygg* fattigvården på andra grunder, än lagstraffen} nemligen på hjeitats rörelser och känslor.
Slhteiigea får jag anmärka, ätt detta för fattninssförslag ej af Kongl. Maj:t är godkändt, utan blott emottagit af Committersde och framlagdt för Riksens Ständer.
Jag är visserligen af den tanke, att Betänkandet börde, i sitt närvarande skick, afslås; men om, såsom Friherre Cederström ganska rigtigt anmärkt, någon allmän stadga bör vidtagas, på det att enbet i Fattigförsörjningen öfver hela riket må vinnas: så tror jag det vöre rigtigt, att Betänkandet å{errtrmitterades.
Om sp?ciaiiteterne utstrykas} öch blott det allmännast nödiga behandlas, så hoppas jag att man skall kunna för Kongl; Maj:t framlägga ett tjenlig! yttrande i dettä afseende.
J9en 5 Augusti c. nu 175 Herr Uggla, Göran GuJlaJ; Herrar Ribbing,'
Tham och von Hartmansdorff hafva efter min öfvertygelse på så goda grunder utredt ifrågavarande ämne, att jag dervid icke har något att tillägga, utan får deras yttranden till alla delar åberopa.
En annan värd Ledamot har val förklarat, att han icke ville befatta sig med Herr Thams anmärkning om målningen af forntiden, men han har ej bestridt den, Den är således icke vederlagd och talar för öfrigt ej till sakeös fördel, jag bestrider återfemiss af Betänkandet och tillstyrker för min del, att detsamma, såsom ej påkalladt af nödvändigheten, eller af skyldig Omsorg för allmänt gagOj måtte afslås.
Hufvudsakligeti instämmer jag med hvad Friherre Cederström anfört, men sådan han yttrade sig, haren värd talare sagt, att Utskotten gjort till Lag att för.; sörja de fattige, da det förut varit ett barmhertighetsverk.
Jag tror ej, att Utskotten gjort detta, utan att det långt för detta varit en genom lag föreskrifven skyldighet.
Om man går tillbaka till Konung Christophers Lagbok, så finnes i 16 Cap.
JordaBalken skyldigheten bestämd att underhålla de fattige.
Samma stadgande finnes uti den nya Kyrkolagen.
Vidare är genom Kongl. Kungörelsen dea 5 December 1788, för den Socken, der en fattig sist varit mantalsskrifven, skyldighet stadgad, att underhålla densamma, och ändteligen är, genom en förordning af år 1811 , hvilken på Riksens Itänders begäran blifvit utfärdad, hvar och en, i J6 Sen 5' .Augusti t. m, ■om ej sjelf behöfver fattighjelp, ilagd, att efter råd och lägenhet, bidraga till de fattige* underhåll.
D«t är således ej Utskotten som först velat göra delta till en laglig skyldighet.
Jag tror ej eller att man har denna skyIdighet, utan en motsvarande rätt.
Emot den lagliga skyldigheten stt försörja de fattige, svarar den lagliga rättigheten att fredas från tiggeri.
Detta kan ej väntas om man ej underhåller den fattige, ty ej kan man annars betaga honom att bettla litt bröd, och såmedelst döma honom att dö af hunger .Jag har yttrat detta, endast för att vi«a, att de fattiges underhåll, redan föiut var en laglig skyldighet.
Uti detta ämne, i afseende a hvilket, jag ej vill bestrida, att i både comitterades och Utskottens förslag, ofullkomlighe* ter finnas, och att många af de anmärkningar sorn blifvit gjorde kunna förtjena mycket afseende , ingå trenne förhållanden: 1:0
Emellan de försörjande eller Socknarne och de fattige. 52:0 Emellan flere Socknar till hvarandra.
Och 3:0 emellan de underhållande inbördes inom hvarje Socken, Jag tror ej att
Utskotten serdeles ingått uti det första förhållandet, men om några stadganden i dett* afseendet finnas, kunna de gern* utgallras.
Hvad de öfrige angår, är, efter den lilla erfarenhet jag varit i tillfälle att vinna, en fullständigare författning behöflig , än de närvarande , hvilket kan inhämtas äfven deraf, att Riksens Ständer vid flere tillfällen begärt en sådan.
Äfven jag skulle visserligen önska att fattigförsörjningen vöre ansedd som en christelig pligt Den 5 Augusti e. nu ' 17,7 pligt, och att den aldrig behöft anse såsom en borgerlig skyldighet.
Man har framställt, som en följd af Utskottens förslag, att fattigförsörjningen skulle upphöra att anses såsom en christell g pligt, då jag tvertom tror, att detta snarare varit orsaken till förslaget.
Vi behöfva blott jemföra hvad som nu finnes uti de utestående fattigbössorne med hvad fordom der fanns, för att erfara, att de frivilliga bidr3gen äro högst få.
För öfrigt tror jag, att då en Kongl, proposition i detta ämne ankommit , föranledd af Riksens Ständers begäran, påkallar den ett ordentligt svar, hvaruti Riksens Ständer framställa de skäl, hvarföre de antingen icke kunna antaga den föreslagne Författningen , eller icke finna någon Författning i detta afseende nödig.
I båda fallen blifver en återremiss nödvändig, och jag förenar mig således med dem, som begärt äterrén» ss. Herr Tham:
Jag vill blott taga mig fri heten göra den anmärkning, att jag aldrig bestridt skyldigheten, att underhålla de fattige, lika litet som jag bestrider, att den är i Lag grundad.
Men det är just derföre att jag trott den vart tillräckligt gifven, som jag ansett detta vidlyftiga privilegium till tiggericts uppmuntrande icke vore lämpeligt.
I afseen-. de på Herr von Hartmansdorffs anmärkning, får jag upplysa, att en af oss matte hafva misstagit oss.
Jag har ej nekat, att Presten Ridd, 0, Ad, Prof, VII* Band. 12 178 Den 5 Augusti c. rn. borde vara ordförande, blott att han ej skulle hafva öfverstyret.
Ordförande må hin gerna vara.
Jag får förnya mitt yttrande, att jag ej tror något vinnes genom en återremiss, ty jag tror ej, att i detta afseende någon Författning kan utfärdas, som blifver tillämpelig på hela Riket.
Denna gak är så local, att någon generel regel för densamma ej kan bestämmas, och Police-Författningar kunna af Kongl. Maj:t utfärdas.
Erfarenheten vi sar, att i ganska många Provincer Fattigvården varit så väl inrättad och omvårdnaden sådan , att de fattiga ej haft minsta skäl till klagan.
Detta är alltid relativt till Pastorernes nit och bemödanden för saken.
Vid betraktande af dessa inrättningar, visar det sig äfven , att de skett på många olika sätt.
På somliga ställen begagnar man Fattighus; på indra hai man upphäft bruket deraf, och förBörjer de fattiga på annat sätt.
Således är det 6vårt att befalla, huru hvar och en provins skall försörja sine fattige.
Jag inser visserligen, att skyldigheten är i Lag bestämd, att man skall hafva omvårdnad om sine fattige medbroder, och att således Utskottens Betänkande visserligen är ganska godt i sitt ändamål; men jag tror att formen hade kunnat vara annorlunda, ty olika är det om Församlingen helt enkelt ålägges, att vårda sina fattiga, eller om Pastor med Församlingen ålägges, att göra vissa inrättningar i detta ändamål.
Om det eker på förra sättet, har ingen skäl Den 5 Augusti e, tn, m att klaga, men om de fattige skulle hafva rätt att klaga, så skulle det möjeligen hända att de säde: vi äro icke nöjde, vi vilja hafva mera, och då tror jag, att man hade gjort ett steg, som man komme att ångra.
Engelska Lagarne äro för oss ett varnande exempel.
Om vi således blott söka att complettera de lagar vi äga, tror jag, att de skulle vara ledande till målet.
Om återremiss beslutes, anhåller jag, att afseende måtte fästas å hvad jag anlört om de fattiges rätt att klaga; meni fall återremiss ej skulle finnas nödig, förenar jag mig med Herr Tham uti begäran, att Betänkandet måtte afslås.
Herr Cederskjöld, Pehr Gujlaf: En värd Talare har, så framt jag eljest rigtigt fattat honom, citerat en Kongl. Författning, som skall stadga- att hvar och en, forn fjelf ej njuter fattigunder flöd , bör bidraga till fattigför]örjningett.
Om ett sådant stadgande finnes , så anser jag det högst olämpeligt.
Det kan nemligen finnas många , som med deci största ansträngning af arbetsfliten och med yttersta inskränkning i sina behof, likväl icke kunna mer än nättopp bärga sig- Skola nu dessa betungas med den allraminsta afgift till Fattigförsörjningen, så måste de ju derigenom sättas ur stånd, att försörja sig sjelfva, och således tvingas, att förr eller sednare sjelfve nödgas falla Fattigförsörjningen till last.
Mig synes derföre ingen böra bidraga till Fattigförsörjning, som icke sjelf äger en viss behållen inkomst. j8o Dfn 5 Augusti e. rn.
Herr von Hartmansdorff-, Min mening, då jag begärde återremiss, var icke, att det skulle bestämmas, kuru de fattige inom Församlingarne böra försörjas , utau att
Författningarna
Om flyttningen mellan dem skulle ordnas.
För1 håilanderna mellan menigheterna och orternas Styresmän, nemligen Landshöfdingen och Biskopan , den torre såsom den allmänna ordningens vidibagthållare, den senare såsom föreståndare för barmhertighetsverken, äro, hvad fattigvården beträffar, må hända icke heller nog utredda! och de höra äfven till de a 11— manna föreskrifter, som synas mig böra uti fattigvårds-stadgan innefattas.
Blott en anmärkning vill jag tillägga.
I slutet af Utskottens Betänkande står, att Socknarne skola äga full frihet att skilja Fattigvården ifrån Kyrko-; Rådets befattning, om de så för godt finaa; Jag tror att intet stadgande om denna frihet bör äga rum, utan saken med stillatigande för?) bigås; ty man bör ej förutsätta behof af flere myndigheter än KyrkoRådet, inom en så liten allmänhet som en Församling.
Kunna ej en Sockens angelägenheter förvaltas genom en en* da myndighet, så må det blifva hennes egen sak, att vidtaga andra anstalter.
På de skäl jag ytterligare anfort, får jag yttra min tanka, att det vore väl om Riddarskapet och Adela beslöt återremiss, på det att Riksens Ständers mening om de. allmänna Fata tigvårdsstadgarne måtts blifva för Kongl.
Maj:t uttryckt.
Den 5 Atigusli e., m.
Jag anhåller blott atti i anledning af Herr Ceöerschiölds yttrande , få upplysa, att då jag nämnde innehållet af igu års
Författning rörande skyldighet att deltaga i Fattigförsörjningen för alia dera, som ej sjelfve äro i behof af fattighjelp, var det blott fö,r att visa, att åliggandet långt före detta funnits, utan att jag dervid ingått uti yttrande om lämpeligheten af nämnde förordnande, I öfrigt refererar jag mig till hvad Herr von Hartmansdorff anfört, att, om icke man anser någon regiel ring af förhållandena emellan de fattige och de underhållande vara af nöden, så återstår
I alla fall att bestämma förhållandet emelian serekildte Socknar.
Jag nämnde nyss en Författning som etadgar, att den Sockeih der ett fattighjon är manfalskrifvet, 6k,gll försörja detsamma; men deremot stadgas ock, att jntét inhyseshjon får nedsätta sig uti en Församling, utan att Församlingen på Sockenstämma deröf* ver blifvit hörd.
Detta är väl stridande emot en skälig näringsfrihet.
Fin person hindras der» igenom att inflytta uti eni Församling, der han kan erhålla försörjningst/illfälle, och blifver derigenom i förtid fattighjon uti en annan.
Således tror jag några modificstioner behöfvas, och förnyar mitt yttrande ätt det svar, som bör lemnäs på Konungens Nådiga proposition, bör vara mera utvcckladt, än blott ett enkelt afsiaig, Grefve5 von Schwerin, Fredric Bogislaus:
Min enskilta erfarenhet instämmer med deras, sorn yttrat att fattiggården under sednare tider undergått en betydelig förbättring- jag vet ej t
Deri 5 Augusti e. m. om det är en större välgörenhet, eller en större medborgerlig känsla , eller de en6kilte fintnceförhällanden samt spannemålsprisens ontbytlighet, som orsakst detta.
Jag tror att alla dessa omständigheter dertill medverkat,- men,efter min öfvertygelse , är fattigvården uti de två provincer, åtminstone hvilk* jag känner, ojemförligen ordentligare, än förut.
I desse provincer finnes verkeligen icke något behof af allmän lagstiftning i detta afseende.
En allmänt gällande lag är ej eller möjlig.
När till exempel grödan bortfryser i VesterDalarne, i Malugns med flere Församlingar, så kunna ej dessa Församlingar underhålla sine fattige, de måste då strOr/ama ut.
När ryktet derofn kommer till Westmanland, bereder man sig derpå; man låter då m»la, åtminstone i bättre husen, några tunnof mjöl mera Vore nu förhållandet sådant, att hvarje
Församling hänvisades att föda sine fattige?» så upphörde helt och hållit den enn Försämringens och den ena provincens deltagande i ett missöde, som öfver en anoao provins eller en annan Församling.
Ett sådant stadgande kunde kanske vara användbart uti de södra p»rovincerne, men icke i de orter, der hela grödan ofta på en natt genom frost förstöres; våra ligar i detta afseeode äro ganska goda.
Den satts som Christeodomen uppställer, att man skall älska nästan såsom sig sjelf, den blott repeteras, då lagen i allmänhet stadgar att
Församlingarne skola underhålla och vårda sina fattige.
Vill maningå i d«?tailler, såska \
- Den 5 Augusti c. m, 183 dar man mera än man gagnar.
Kärleken tål hvarken föreskrifter eller begränsning.
Likväl tillstyrker jag återremiss-
I de sednast utkomna Författningar, behöfver olelbart ett och annat att jemkas.
Om Utskotten då få höra, huru de undra Stånden om detta ämne besluta, torde de inskränka sig tili att föreslå dessas jemkningar,och detta kan blifva det svar, som Riksens Ständer lära anse sig förpligtade, att till Kongl. Maj;t afgifva, då det är på Riksens Ständers begäran, som Kongl. Majrt låtit genom Committerade utarbeta ifrågavarande förslag.
Herr von Qvanten:* Jag ville hafva äran yttra några ord, i anledning af hvad Herr von Hartmansdorff anförde, men jag är förekommen af Herr Ehrenborg och förenar mig med honom.
Vidare får jag ock , i fall af återreiri68, göra en anmäikning vid Herr Cederschjölds yttrande, att någon annan ej borde behöfva deltaga uti fattigförsörjningen, än den, sorn har ett bestämdt öfverskott.
Om det skulle antagas såsom principe, så skulle de fattige verkeligen komma till korta, ty det vöre då så, som skulle säga sig hafva något öfverskott.
Vidare har det blifvit taladt om, huruvida KyrkoRåden borde hafva befattning med fattigvården.
Jag kati ej finna annat, än att det kan stå ganska väl tillsammans, och att de väl kunna hafva denna befattning; men då de väljas af Församlingen, då de äro dess deputerade, vet jag ej något skäl, hvarföre Pastor bland dem, skall vara Ordförande.
Jag vet i\ hvar - 184 Den 5 Augusti C, m. före Ridderskapet och Adeln , sorn afsagt sig så många andra rättigheter, skall frångå att vara Ordrörande i detta afseende.
Om äldsta Ridöersmannen är ordförande, hindrar det icke Pastor, att ändg utveckla side tankar, och lemna de upplysningar han finner nödige.
Herr von Hohenhattfen , Michael; I fall af åierremiss, anhåller jag att få beledsaga den med några få ord.
Utskotten» sorn på goda skäl uteslutit det förslag
Committerade framställt i afseende på värfvade Soldaters permitterande, har dock i detta afseende tillstyrkt en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, den jag tror vara stridande ernof rättvisan, ty om den bifölies, skulle den beröfva detta stånd, de medborgerliga rättigheter, som andra åtnjuta; jsg tror Svenska Soldaten äger full rättighet att betraktas i samma förhållande inför allmänna Lagen, sorn andre medborgare.
Det är blott dessa ord, hvilka min pligtkänsla uppfordra! mig att yttra, som jag anhåller få till Utskotten åtfölja återremigsen.
Herr Munck af Roiertjkjold, Eberhard:
Jag har hört den tanke yttres, att man borde öfverlemna fattigvården åt hvarje menniska® barmhertighetskänsla, och dess förmåga att hjelpa sin räst*.
I denna fråga, likasom uti aila andra af StafsOsconomisk natur, måste man söka bereda ett sammanhang emellan åtgärdeme annars vinnes icke ändamålet.
Om de fattige få gå omkring och söka sig sin föda , sä behölvas icke serskildte fattiganstalter, och inga Ijera 5 Augasi c, m, i85 andra stadgaöden för deras underhåll, än de sora kunna vara erforderltge i afseende på dem som äro sängliggande, eller af annan orsak urståndsätta att vandra omkring.