Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvifvelsmål om riktigheten af sjelfva den för beskattningen antagna grundsats, kan dessutom äfven i öfrigt upstå, då man ihågkommer att Svenska jorden är belastad med en skuld af, som jag tror, omkring tre eller fyrahundra mill. rdr, och att, då afdrag för skuld ej får ske, bevilln. för detta betydliga belopp komme att två gånger erläggas, nemi. af jordinnehafvaren och af långifvaren.
Detta är ett ganska betänkligt förhållande, men jag ser sannerligen icke huru det skall kunna förekommas.
Här har talats mycket om det obilliga i nu gällande beskattningsgrunder, men Komitén har likväl på det mest tydliga sätt uttalat sig för att denna förmenta obillighet i beskattningsgrunderna icke existerar.
Komiterade säga nemi. pag. 68 i sitt Betänk.: »Vid den jemförelse, Komiterade funnit sig pligtige anställa mellan nu gällande och äldre BevillnrsFörfattningar jemte utländska stadganden och framkastade förslagsmeningar, hafva Komiterade med tillfredsställelse erfarit, att våra egna förfigar innefatta vissa grunder för direkt beskattning, hvilka föga torde ' öfverträffas af hvad på något annat ställe gällt, gäller eller påyrkas.
Deremot måste medgifvas, att dessa grunder i allmänhet med ringa följdriktighet blifvit utvecklade och tillämpade.
Komiterade hafva derföre trott sig bäst motsvara det dem lemnade förtroende, då Komiterade sökt att sorgfälligt utvälja och bevara allt det rättvisa och goda, som utgör hufvudtanken i nuvarande författning, men afskilja de utväxter, hvarmed den, genom tillfälliga förbiseenden eller enskilda intressen, möjligen någon gång öfvervägande inflytande, blifvit belastad.»
Detta tycks vara det program, hvarefter TTtsk:t arbetat, och det synes äfven hafva blifvit ganska konseqvent tillämpadt, men jag tror att Komiterade, under omtanke för denna konseqvens, tillagt åtskilliga detaljföreskrifter, som kunde vara öfverflö diga.
Hade man deremot kunnat gifva mera kraft och eftertryck åt tillämpningen af det, som för närvarande är stadgadt, skulle man sannolikt hafva på ett tjenligare sätt förfarit.
Det är redan i nu gällande Bevilln:sFörordn. ålagdt BeskattningsKommitéerne att söka utröna egendomarnes beskaffenhet 44 Den 9 Maj e. m. med ledning af de handlingar och upplysningar, som Komitén samlat, och den lokala kännedom, som Komitén borde ega.
Om dessa föreskrifter ordentligt tillämpats, hade deri legat en tillräckligt säker grund för att komma till en jemnare beskattning.
Det är också sagdt i 71 § af nu gällande Bevilln:sFörordning, att vid den upskattning af fastigheter, som, efter de stadgade grunder, först anställdes, skulle det åligga TaxeringsKomitéerne, att lika noggrannt som allvarligt utreda och i protokollet anteckna de orsaker, hvilka kunnat åstadkomma förändring i fasiighetsvärdet, och att med omsorg tillse, att alltid värdet så bestämmes, att alla medborgare i samhället, i förhållande till deras egendom, lika beskattas.
Då alla medgifva, att den procentberäkning, som hittills varit följd, är så högt tilltagen, att om egendomarne voro uppskattade till deras högsta värde, skulle man hafva inbringat en vida större summa, än som varit afsedd, men Taxeringsoch PröfningsKomitéerna måst tillse, dels att ej bevilln:s-summan skulle komma att allt för mycket öfverstiga hvad som förslagsvis varit beräknadt, och dels att alla, med hänseende till sin egendom, blefve i möjligaste måtto lika beskattade, så har deraf varit en gifven följd, att man så litet som möjligt kunnat rubba taxeringsvärdena.
Jag skulle således vilja inskränka mig till att, i likhet med Frih.
Tersmeden, yrka återremiss, på det, med bibehållande för öfrigt hufvudsakligen af nu gällande föreskrifter, en lägre procentberäkning måtte fastställas och, genom minimitariffens borttagande, jemnare fastighetsvärden kunna erhållas.
Gr. af Ugglas, CarlLudv.:
Diskuss:n har under förmidd:s plenum gått ganska mycket utom don fråga, som nu är föremål för E. o.
Ad:ns pröfning.
Sålunda har det yrkats, att uppskof med hela denna författnings föredragning skulle ega rum intill en kommande riksdag.
Jag bekänner att detta yrkande har särdeles förvånat mig.
Det är bekant för hvar och en, att riksdag efter riksdag klagomålen blifvit allt mer och mer högljudda öfver den ojemnhet i beskattning, som nu gällande BevillmsFörordning föranleder.
Vi hafva visserligen här i dag hört några talare påstå att så egentligen icke skulle vara förhållandet; men hafva icke dessa talare sjelfva måst erkänna, att, under det de vilja fritaga Bevilln:sFörordningen från skulden till detta förhållande, kunna de likväl icke neka till de ojemnheter och orättvisor, som i beskattningen egde rum?
Jag vet äfven, att, derest nuv:de BovillmsFÖrordning kunde tillämpas efter dess anda och bokstaf, vore dermed ej så farligt bestäldt, men likväl finnes i denna förordning stadganden, som i och för sig sjelfva äro tillräckliga att bringa förordningens tillämpning till den punkt, dit den kommit.
Jag hehöfver blott, för att icke fördjupa mig i en diskussion, som ej är särdeles nödvändig, hänvisa på den olika procentberäkning, som enligt den gamla BevillmsFörordningen är för olika klasser åsatt, — en procent - Den 9 Maj e. m. 45 beräkning, som bade sin gifna grund deri, att man ansåg sig kunna af åtskilliga personer bättre få reda på deras inkomst än af andra, ocb således för dessa satte procenten lägre.
När man ser sådant i sjelfva BevillmsFörordningen uttryckt, är det icke underligt om sedermera vid tillämpningen hvar och en söker göra sig till godo en slags medgörlighet, som synes vara i författningen nedlagd; men hvad som förvånat mig är, att, ' sedan Bevilln:sTItsk:t vid tvenne föregående riksdagar gjort framställning om behofvet af en fullkomligt omarbetad författning och hemställt, att, då det vore omöjligt för BevillmsTJtsk:t att kunna förskaffa sig alla de upplysningar, som erfordrades i och för ett sådant arbetes förrättande, B.
St:r måtte hos K. M. anhålla om en Komités nedsättande, samt B.
St:r vid sista riksdagen erkänt riktigheten af denna åsigt och ingått till K.
M. med en dylik begäran, som K.
M. nu villfarit, så skulle man nu undanskjuta frågan till en obestämd framtid.
Flera skäl derför hafva blifvit anförda; sålunda har man sagt att man icke hade tid pröfva förslaget.
Jag får då fästa uppmärksamheten på att Komiténs förslag, på hvilket Utsk:ts Betänk, är grundadt, i flera månader hållits BiksStånden tillhanda.
Man har äfven anfört behofvet af Landsh:geEmbetenas hörande.
Jag har bläddrat i Grundlagen, men ingenstädes funnit, det denne afser att göra stadgandet och tillämpningen af bevilln:sgrunderna beroende på embetsmyndigheters omdöme.
Deremot har jag sett att Grundlagen ovillkorligen ålägger Bevilln:sTJtsk:t att framlägga grunderna för bevilln:s rättvisa utgörande, hvilka B.
St:r sedermera pröfva och antaga.
Det har äfven af en Landshöfding på f. m. blifvit yttradt att ett sådant hänskjutande skulle vara af föga nytta, emedan de icke på någon praktisk erfarenhet kunde bygga ett utlåtande, som kunde tjena till ledning för kommande B.
Skr.
Jag vill icke längre uppehålla mig vid denna fråga, i synnerhet derföre, att, sedan det en gång blifvit beslutadt det Betänk:t skall punktvis föredragas, det är klart och gifvet, att någon sådan å priori uttalad tanke rörande en mängd punkter, som ännu icke blifvit föredragne, ej bör ifrågakomma.
Vidare har man under förmiddagens plenum sysselsatt sig med åtskilliga andra §§ i Författningen, hvilka man ansett med denna stå i temligen oskiljaktigt sammanhang.
Man har talat om beredningen, om uppgifterna o. s. v.; jag får fästa uppmärksamheten på att, när B. o.
Ad:n med sin pröfning af Utsk:ts förslag kommer derhän, torde vara tid att tillse, huruvida dessa uppgifter äro sådana, att
Författningen derigenom blir ledd något utom det syfte, som Komiterade afsett, eller icke.
Äfven får jag fästa uppmärksamheten på att, om B. o. Ad:n vid frågan om beredningarne skulle anse att dessa icke borde tillsättas, utan att först taxeringarne skola försiggå såsom hittills genom en TaxeringsKomité, icke något hinder deruti ligger för antagandet af detta förslag, så vida man nemligen förut - •10
Den 9 Maj e. m. sätter — hvilket man väl bör göra •— det meningen är att söka erhålla en sådan BevillmsFörordning, hvarigenom en rättvis och jemn beskattning af alla skulle utgå.
Då kan, visserligen efter min tanke med mera besvär, samma arbete af Taxeringskomitén öfvertagas, och något absolut hinder ligger icke mot att pröfva samt i och för dessa skäl antaga TJtsk:ts förslag.
Jag skall nu öfvergå till den ifrågav:de punkten.
Den rörer dels l:o) att bevilln. för fast egendom skall utgå för jordbruksfastighet med 3 öre för hvarje fulla 100 rdr af upskattningsvärdet, och 2:o) för all annan fastighet med 5 öre.
Det har af någon talare anmärkts, att det sätt att gå tillväga vid uppskattningen, som Utslct föreslagit, är, likasom nu gällande BevillmsFörordnings stadgande i detta fall, oriktigt och att man derigenom skulle frångå den princip, som genomgår Komiténs och Utsk:ts Betänk., nemligen att räkna bevilln. endast efter inkomst, äfven med afseende på fastighet.
Hvad det beträffar, tror jag likväl att det möter en särdeles stor motvilja.
Det förefaller mig nära nog omöjligt att kunna kontrollera inkomst af fastighet på landet; i stad deremot, der inkomsten hufvudsakligen beror på hyra, låter det sig naturligtvis lättare göra.
Jag tror derföre att man gör rättast uti att söka finna den medelinkomst, som egendomen kan gifva, och det är icke så särdeles svårt; jag tror till och med att det inom hvarje BevillmsKomité skall vara temligen lätt att säga det värde, som den egendomen i handel och vandel kan och bör ega.
Yidare har man sagt, att det är oriktigt att nedsätta procenten; det förvånar mig likväl att samma talare, som det gjort, dock framhållit att jordbruket skulle betala en slags dubbel skatt, d. v. s. icke allenast betala för jordbruket, utan äfven för det uplånade kapitalet.
Skälet för nedsättning är likväl temligen gifvet.
För en mängd egendomar händer att upskattningen af inkomsten grundar sig just på en förutsättning att en del af jorden är intecknad.
Efter den ziffra, som här är satt, synes, att man föreställt sig det jorden skulle vara intecknad till ungefärligen 25 °/0 af dess värde.
Det är klart och gifvet att, när man sålunda gått tillväga, så kommer tungan att falla olika på olika egendomar.
Den egendom, som icke är intecknad, kan derigenom erhålla en efterskänkning af en °/0, som den annars borde erlägga.
Men det är å andra sidan, efter min uppfattning, omöjligt att komma till någon visshet om, till hvad belopp jorden verkligen är intecknad.
Gravationsbeviset betyder nemi. ingenting och något annat bevis för att verkligen skuld häftar vid jorden, kan icke framställas; ty, såsom hvar och en vet, många taga en inteckning, utan att belåna densamma, men behålla den såsom ett slags pant i sin egen byrå, för att vid förefallande behof qnvända, och då tror jag att man icke på grund af gravationsbeviset kan komma till någon säker kännedom om hvad som egentligen för denna inteckning skall afdragas.
Då åter - Den 9 Maj e. na. 47 står ju icke något annat än att gora ett öfverslag öfver de jorden tillkommande räntor, ty att 25 % torde vara väl mycket, är min öfvertygelse.
Men dertill kommer likväl en sak, som ingår i denna procent och hvarpå jag ber att få fästa upmärksamhet.
Det har anmärkts, att, då i TJtsk:ts förslag förlagsränta fått afräknas för den, som drifver näring, och något sådant icke tillgodokommer jordbrukaren, så skulle derigenom en orättvisa ske.
Jag tror deremot att skillnaden i dessa omnämnde 25%, hvartill man väl icke gerna kan antaga att Svenska jorden är intecknad, utgöres af denna förlagsränta och att således jordbruket kommer att hemfalla under samma beskattning, som andra näringar i landet.
Det finnes ett skäl, hvarföre jag icke heller vill upträda mot dessa 3 öre pr 100 rdr, som af Utsk:t äro föreslagne i beskattning för jordbruksfastighet, under det den är satt högre för annan fastighet och för näringsidkare, som ega afdraga räntan på sitt förlagskapital.
Granskar man de tabeller, som åtfölja Komiterades förslag, skall man finna, att enl. de upgifter, som kommit IComitén tillhanda rörande taxeringsvärdet å ena sidan och köpeskillingen å den andra, ungefärligen samma beskattning kommer att drabba jordbrukarne öfver hela riket, då beskattningen sättes efter 3 öre pr 100.
Jag medger att det icke är något absolut säkert; men förden, hvilken lika med mig i så många riksdagar deltagit i förhandlingarna och seft huru många svårigheter det möter, synnerligast inom BondeStåndet, att komma till något slags kontroll af jordvärdet, tror jag det vara klart att, äfven om det vore rättsenligt att höja procenten något öfver dessa 3 öre, man likväl bör låta dervid bero, för att vinna det mål, som nu åsyftats.
Deremot kan jag icke godkänna Utsk:ts förslag att lägga 5 % bevilln. på annan fastighet.
Det är gifvet, såsom jag nyss nämnde, att dessa 3 öre pr 100 blifvit satte af Utsk:t för att derigenom bereda en nedsättning för jordbruket på den intecknade skulden, hvarå den icke får tillräkna sig något afdrag; men jag skulle icke tro någon skilnad finnas emellan inteckningarne i stadsfastighet och annan fastighet; det är möjligt att stadsfastighet i allmänhet lemnar något större afkomst än jordbruksfastighet, såsom varande mindre utsatt för tillfälliga förluster, men att afkomsten af den förra fastigheten skulle kunna beräknas till 2% högre än af den sednare, det tror jag icke vara i enlighet med rätta förhållandet.
Derföre skulle jag önska att, med bibehållandet af dessa 3 öre per 100 för jordbruksfastighet, beskattningen för all annan sattes till 4 öre.
Då jag nu yttrat mig öfver hvad som förekommer rörande 2:dra punkten, hvilken äfven står i sammanhang med den 4:de, anhåller jag att om denna sednare få säga några ord.
Hvad som gör att den 4 § inbegripes i denna är följande ord: »för all annan fastighet etc.”
Nu lyder 4 § sålunda: »på landet: å hvarje särskildt hemman och hemmansdel samt från annan egendom för alltid eller under viss tid afsöndrad eller mot bestämd 48 Don 9 Maj e. m. afgift eller utan arbetsskyldighet eller tjenstbarhet upplåten lägenhet, äfvensom å byggnader, hvilka antingen användas till annat föremål, än jordbruket tillhörande näringar, eller äro upförda på lustställen eller andra dermed jemförliga mindre lägenheter och utgöra dessa ställens och lägenheters egentliga värde.»
Den ena afdelningen, nemligen dessa byggnader, som användas till annat föremål, än jordbruket tillhörande näringar, är en helt ny klass, som, olika med hvad i den gamla BevillmsFörordningen eger rum, af Utsk:t blifvit upptagen.
Jag tior att så väl Komitén som TJtsk:t häri begått ett väsendtligt misstag.
Om man närmare undersöker författningen, så ser man att meningen här är att ställa förhållandena lika emellan stad och land, så att, då en fastighet i stad, den må användas till boningshus eller fabrik, beskattas, så borde enahanda förhållande ega rum med boningshus på landet.
Man har likväl dervid förbisett några förhållanden, till hvilka jag straxt skall återkomma.
Dessutom har Utsk:t längre fram föreslagit, att, då afdrag får ega rum på ränta af förlag, så anses dessa byggnader för näringar också för ett förlag eller, såsom Utsk:t yttrar sig, skälig hyra för dessa byggnader får afdragas.
Det är således ett slags dubbelt konto, som här af Beredningen skall föras, då å ena sidan upsättes taxeringsvärdet å byggnader och inkomster af näringar och på den andra afdrages räntan på taxeringsvärdet, såsom hyra o. s. v. samt förlagskostnader i och för näringarne.
Således tjenar hela denna taxering till ingenting, då den endast är ett slags up- och afföring.
Det inträffar, att byggnader blifvit vid en egendom uppförda för att t. ex. slå några 100,000 tegel, och att denna fabrikation sedermera nedgår till 1/l0 af detta belopp.
Är nu taxeringsvärdet å dessa byggnader åsatt, så bör väl dock taxeringsvärdet kunna sänkas, äfven om byggnaderna äro brandförsäkrade, under brandförsäkringsvärdet.
Men det är äfven möjligt att hela denna näring upphör och byggnaderna stå qvar; jag har t. ex. nära mitt bruk en masugn, som tillika med sitt kolhus måste särskildt taxeras; denna masugn har likväl icke mer än 6 månader sedan 1830 varit begagnad, och sål. icke tillika med näringen gifvit mig den ringaste inkomst.
Ett sådant föreh:de är väl orimligt.
Dertill kommer, att äfven då dessa byggnader användas, jag trotsar någon att kunna uppge, hvilka af dem som tillhöra en sådan näring på landet.
I ett bruk är klart att hammare och kolhus, som endast anläggas för lietta ändamål, tillhöra näringen; sedermera har jag bostäder; i dessa bo om hvarandra mina smeder och arbetare; huru skall då taxeringen af dessa byggnader ega rum ?
Min tanke är sålunda att hela denna särskilda slags taxering utaf dessa byggnader bör utgå.
På grund af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag om bifall till nu föredragne lista punkt, äfvensom till punkten 2, med den förändring att 4 öre sättes i stället för 5, äfvensom i afseende på 4 § att Deli 9 Maj e. m. 49 Talaren afbröts bär utaf Hr Grin o. Landtm., som erinrade att 4 § i Stadgan nu icke utgjorde färemål för öfverläggningen.
Jag inskränker mig då till yrkande af bifall till lista punkten och äfven till den 2:dra, med den skilnad att 4 öre sättes i stället för 5; samt anhåller jag att hvardera delen af Utskis förslag måtte blifva föremål för särskild propos.
Den förevide frågan är otvifvelaktigt en af de vigtigaste, som It.
Stir behandla, emedan den djupt ingriper i ganska många bestående förhiden.
Man har här anfört många skäl för att få Utskis förslag bifallet; man har till och med sagt att de, som motsatt sig detsamma, så gjort, emedan de principer, det innehåller, skulle vara så nya.
Jag hör icke till deras antal, ty jag anser att, om äfven en sak är ny, så bör den antagas, blott den är riktig.
Så är likväl icke förhidet med den förevide, Man har äfven sagt att, emedan K.
Stir vid föregående riksdag i särskilda skrifvelser hos K.
M. begfcde nedsättande af en Komité för utarbetande af ett förslag till ny bevis-stadga, borde man antaga detta, såsom man påstår, förtjenstfulla arbete, utan att vidgöra något i frågan.
Jag tror dock icke att ett sådant förfarande - varit afsedt med B.
St:s skrifvelse, eller att antaga ett af Komitén uppgjordt förslag i hvad skick det än måtte vara.
Det är icke af beskaffenhet att jag kan biträda det med min röst, isynnerhet då Utskit yttrar att det icke kan dragas i tvifvelsmål att ju detta förslag, om det antages, kommer att leda till en betydlig förhöjning i närvarande beskattning; utan hoppas jag att Komiténs och Utskis vidlyftiga arbeten måtte användas vid nästa riksdag och frågan intilldess hvila.
Jag yrkar afslag å Betit i denna del, samt att samma taxering, som nu eger rum å fastighet såväl i stad som å landet, må fortfara, nemi. 1 rdr på 1,000, men, skulle man sätta den ännu lägre, såsom Frih.
Tersmeden föreslagit, så har jag ingenting deremot.
Blir icke denna punkt afslagen, så förenar jag mig om återremiss.
Jag har vid åtskilliga fö regående riksdagar tagit mig friheten anmärka såsom en egenhet hos den Svenska nationen att den ständigt vill förändra de lagar, som finnas, i förhoppning om att få något bättre; men erfarenheten har visat att så icke blifvit förhållandet.
Äfven under denna riksdag har jag vid några tillfällen tagit mig friheten göra samma anmärkning, då man föreslog förändring i en författning, som icke var 2 år gammal och icke ens kommit till verkställighet.
Ett synnerligen talande bevis på sanningen af min anmärkning finner man, om man egnar nåVI H. 4 0 D e n 9 M aj e. m. gra ögonblicks upmärksamhet åt den förtjenstfulla historik, som Bev:sKomitén updragit öfver Bev:slagstiftningen från äldre tider tillbaka.
Man ser deraf, huruledes B.
St:r 1810 d. 2 Maj, sål. just i dessa dagar för 50 år sedan, förklarade »att de funnit dittills gällande Bev:sFörfattningar hvarken medföra ett efter hvarje medborgares förmåga och omständigheter lämpadt beskattningssätt eller upfylla det afsedda ändamålet.
Derföre fordrades ovilkorligen ett nytt bevillmssystem, hvarigenom de lägre och fattigare folkklasserna kunde vinna förskoning och lindring samt den förmögnare, medelst en progressivt stigande afgift, lemna åt staten ett desto verksammare och kraftigare biträde.”
Då införde man sål. alldeles nya beskattningsgrunder, men dessa hade icke gällt mer än 2 år och några dagar, innan de d. 18 Aug. 1812 helt och hållet uphäfdes, och K.
St:r återgingo till de beskattningsgrunder, som funnos i 1766 och 1770 års bev:sförordningar, samt yttrade den förhoppning, »att genom dessa grunder, sådana desamma uti den nya Bevilln:sStadgan voro fastställda, en rättvis fördelning af skattebördorna borde, i förening med både Kronans och undersåtarnes basta, komma att utan någonderas förfång vårdas och befrämjas.»
Således trodde man sig äfven nu hafva hittat på de vises sten, hvarigenom man kommit till en rättvis beskattning alla medborgare emellan.
Men denna vishet räckte icke längre än tre år eller till 1815.
Då fann man att den der visheten icke medfört det tillfredsställande resultat, som man väntat; man förklarade att 1812 års författning i flera hänseenden alldeles icke var lämplig, och man frångick den i många väsendtliga delar, samt införde just de beskattningsgrunder, som alltsedan hufvudsakligen varit gällande.
Således var det egentligen 1815 års St:r, som egde den lyckan att utfinna så kloka beskattningsgrunder, att de i 50 år kunnat bestå.
Det är förmodligen denna deras ålder, som gör, att man nu icke kan vidare tåla dem, utan äflas med deras torkås ande, för att i stället införa andra grunder, som man förmenar vara lämpligare.
Granskar man det sätt, hvarpå Komitén i första rummet och Utsk:t i det andra velat komma till detta mål, så tror jag, att, huru förtjenstfulla deras bemödanden än varit, målet likväl icke vunnits.
Man har utgått från den grundsatsen att förkasta kapitalvärde såsom grund för beskattningen och att i dess ställe taga en viss procent af inkomsten.
Detta skulle vara riktigt, om nemi. det vore möjligt att genomföra grundsatsens tillämpning; och i detta hänseende vill det sannerligen synas, som skulle Komiterade i deras välmenta bemödande, hvilket jag ej nog kan berömma, att få alla medborgare jemförelsevis lika beskattade, hafva trott att menniskan till den grad undergått nya födelsens bad, att icke det minsta af den gamla surdegen hos henne finnes qvar, utan att det är idel englar, som hädanefter komma att blifva ledamöter i BeskattningsKomitéerna.
Men beklagligtvis är jag Den 0 Maj e. ni. 51 af motsatt tanke.
Jag hyser den öfvertygelse att menniskan är, äfven om den nya Bev:sFörordningen blir antagen, densamma som under den gamla.
När så är förbudet och man efter de föreskrifter för bevillms utgörande, som Komité rade föreslagit, skall vara pligtig att framlägga sin ekonomiska ställning offentligen, då har man ensamt i denna omständighet det klaraste bevis på att författningen är omöjlig att sätta i verkställighet.
Jag frågar: hvem är det, som anser sig skyldig att för annan man uppge sin ekonomiska ställning?
Om någon kommer till mig med en sådan förfrågan, så svarar jag helt enkelt: det angår er icke.
Idar jag gjort någon orätt, så kan jag tilltalas för det; men så länge jag icke bedragit någon, utan tvertom gjort alla rätt, så eger ingen komma till mig och begära uplysning i detta fall, hvarken för beskattning eller något annat ändamål.
Således anser jag denna föreskrift alldeles olämplig och såsom en sådan, hvilken till och med efter moralitetens grundsatser ingen bör vara pligtig efterkomma.
I beskattningsväg, mine Hrr, synes mig ingen annan grundsats böra följas än den, att den ene medborgaren skall ega rätt att bestämma den skatt, som han anser den andra böra i förhållande till sin kända ekonomiska ställning erlägga till staten; är då den beskattade icke nöjd med hvad honom i det hänseendet vederfares, då må det vara hans håde rättighet och skyldighet att ådagalägga, det han undergått en orättvis beskattning, Gör han icke det, är han skyldig åtnöja sig med den beskattande myndighetens beslut.
Så har också hufvudsakligen den beskattningsförfattning, som alltsedan 1815 varit gällande, tillämpats, och det är den enda säkra utvägen för Svenska folket att genom sina egna delegerade blifva rättvist beskattadt.
Man klagar öfver den orättvisa beskattningen, som nu eger rum; men, mine