Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Månne alla svenske män märkt det nesliga i detta faktum?
De, som ej själfva kunna försvara sig, måste påminna oss män om vår plikt att icke i farans stund ställa dem, ställa hus och hem värnlösa!
Och ändå finnas de, som fortfarande ej vilja lyssna till väckareropen.
Den ene säger, att vi ej behöfva försvara oss; den andre, att vi ej böra göra det genom krigiskt våld; och kanske dristar ännu en annan hviska det skamliga ordet: vi kunna ej försvara oss.
För dem, som äro nog dåraktiga att tro, att vår långa fred skulle kunna vara ständigt, behöfva vi endast peka på historiens blodiga blad och erinra därom, att alla Europas öfriga nationer för närvarande bära så oerhörda bördor för den krigsrustning, hvari de stå väpnade, att de redan af ekonomiska skäl tvingas att förr eller senare låta det världskrig utbryta, efter hvilket man först i någon mån kan hoppas på den politiska möjligheten af en partiell afväpning.
Lika dåraktigt är deras tal, som förmena, att vi borde värna vår själfständighet blott genom traktater och neutralitetsförklaringar.
De glömma den gamla sanningen: » si vis pacem, para bellum ».
Så länge, som en af Europas stormakter ännu står på eröfrarepolitikens barbariska utvecklingsstadium, och- fortfarande nationalhatet sår sin groddsäkra drak-sådd på gränsen mellan det europeiska fastlandets främsta; kulturnationer, — så länge är det ett oförlåtligt lättsinne att trygga sig till andra traktater än dem, för hvilka man har makt att tilltvinga sig någon respekt.
Egendomligt nog får man ofta höra de fredspredikande sirénrösterna frånFÖRSVARSFRÅGAN.
det s. k. frisinnade lägret.
Förstår man då icke, att till och med ordets frihet betages oss, om en främmande stat under vår egen krigiska vanmakt kan befalla oss att tiga.
Feghetens ömkliga argument förtjänar intet bemötande.
Att uppgifva tron på att vi kunna försvara oss, vore liktydigt med att uppgifva vår rätt att existera såsom själfständig nation.
Och så hafva väl ännu ej de gamla svenskarnes ättlingar vanslägtats!
Men att vi ej med våra nuvarande stridskrafter kunna i längden försvara oss mot någon af våra mäktiga grannar, — medvetandet därom torde för närvarande hafva nedträngt till vårt folks djupaste led.
Under sådana förhållanden kan rimligen ej frågan längre blifva den: böra vi öka våra försvarskrafter?
Den enklaste pliktkänsla har därpå redan gifvit svaret.
Utan frågan får endast lyda: hur skall det fosterländska försvaret ändamålsenligast stärkas?
Väl vänta vi öfrige ledningen härvid af de sakkunnige, d. v. s. ytterst af vår regering.
Och " såge vi någonstädes bland desse vederbörande en man, som kunde och ville personligen bära hela saken på egna skuldror, så skulle vi andre veta vår plikt att, äfven med åsidosättande af egna åsikter och önskningar, underordna oss.
Vi frukta blott tyvärr, att vi uti dessa komité-regementets dagar för länge få spana efter den mannen.
Och i hvad fall som hälst: äfven för att förstå värdet af sakkunnig ledning tarfvas någon sakkunskap.
Att till den stora allmänheten i viss mån söka sprida sådan, skall därför blifva en af denna tidskrifts främsta syften.
Och vi skola därför här meddela en följd af på fackkunskap grundade artiklar om det nutida kriget och dess medel.
Vi åtminstone skola aldrig glömma, att ali vår öfriga, mera direkta kultursträfvan till föga båtar, om vi ej veta att värna vår kulturs själfständighet och vår politiska frihet mot yttre våldsmakt.Moderna vapen.
Aret 1866 utgör en betydelsefull vändpunkt icke endast i vår världsdels politiska historia genom skapandet af en stark germanisk makt i hjärtat gf Europa, utan vida mera i krigskonstens utveckling genom öppnandet af delvis helt nya banor för ' den samma.
Ännu till 1866 lefde man så godt som uteslutande på minnena från den napoleonska krigsperioden, och på slagfälten ordnade man sina trupper i formeringar, som ännu hade en bismak af sjuttonhundratalet.
Vapnen voro också snarlika detta århundrades.
Väl hade man utbytt flintlåset mot slaglås och reff-lat gevärens lopp, hvarigenom deras träffverkan utsträcktes på längre håll än förut, men laddandet skedde dock från mynningen och största betydelsen tillmättes bajonetten och följaktligen äfven de slutna kolonnerna med deras stötkraft.
Liksom gevären hade äfven kanonerna försetts med refflor, dock förekommo ännu 1866 slätborrade kanoner, och de refflades längre skottvidd förstod man icke att tillgodogöra sig.
Endast Preussen hade tagit ett försteg i fråga om infanteriets beväpning genom att i sitt under slutet af fyrtiotalet antagna tändnålsgevär införa bakladdning, hvilken man i öfriga stater fortfarande ansåg opraktisk, och hvars betydelse icke trädde nog skarpt i dagen under 1864 års fälttåg i Danmark.
Kom sä 1866 års krig, där österrikarnes och sydtyskarnes djärfva och tappra bajonettanfall strandade mot tändnålsgevären och preussarnes mindre s. k. kompanikolonner, hvilka medgåfvo ett fördelaktigt användande af skyttelinier och af det hastigare och bekvämare omladdade geväret.
Nu var isen bruten, nu insåg man öfverallt bakladdarens ofantliga företräde framför framladdaren — hvilket för öfrigt hade ådagalagts äfven under nordamerikanska inbördeskriget —, och i alla länder skyndade man att anskaffa gevär af det nya slaget.
Men dessa gevär fordrade ett annat sätt för sitt användande än de gamla, långsamt skjutande mynnings-laddningsgevären, och häraf har en fullständig omhvälfning uppstått i fråga om sättet, för stridens utkämpande eller, rättare sagdt, om truppernas användande på slagfältet.
Till denna gren af krigsväsendet inskränkte sig dock icke inflytandet af 1866 års händelser.
Väl bidrogo preussarnes bättre gevär och det4
MODERNA VAPEN.
öfverlägsna sätt, på hvilket krigsrörelserna sattes i scen och leddes på deras sida, mäktigt till segern, men för den mera djupt blickande granskaren blef det dock tydligt, att själfva krigsredskapets, härens, beskaffenhet haft en stor andel i insatsen.
Och huru mycket skilde sig icke denna här från alla öfriga i Europa då befintliga?
Liksom j^eussarne ensamt ffade förstått att med afseende på krigföringen tillegna sig de lärdomar, som den i denna gren banbrytande förste Napoleon gifvit, så hade de äfven vetat att bevara och vårda den härens byggnad, som framgått ur befrielsekrigets nödvändighet.
Efter den ytterligare förbättring och förstärkning, som hären undergick under första hälften af sextiotalet trots bitter strid med representationen, var den ett uttryck af det preussiska folkets hela kraft.
Andra stater grundade väl också sin .härbildning på den ur revolutionskrigen och det napoleonska tidehvarfvet utgångna allmänna värnplikten, och under den återgång, som litet hvarstädes förmärktes, när ali fara var öfver, gåfvo rätten till friköpning och sättandet af man i den utlottades ställe jämte en allt för långt utsträckt tjänstgöringstid organisationen en viss likhet med sjuttonhundratälets värfvade härar.
leke förmådde dessa stater heller uppställa så mycket krigsmän, och utbildade krigsmän som Preussen, hvars härmaskineri dessutom i alla afseenden var vida mera fullkomnadt än dess grannars.
Vapnen hade också knappast nedlagts utanför Wiens portar, förr än man litet hvarstädes började se om sin militära byggnad för att undersöka, om den stod på höjdpunkten af tidens kraf, och öm man med full förtröstan på den samma kunde gå framtiden till mötes.
Att man dock icke öfver allt fick ögonen alldeles öppna, och att nationel fåfänga i förening med småaktiga partisyften här och hvar, särskildt i Frankrike, motarbetade sakkunnighetens fordringar är allmänt kändt, liksom att den i organisation och antal underlägsna kejserliga franska armén 1870 hastigt dukade under för sina öfverlägsna motståndare.
Då detta års krig därjämte på ett slående sätt ådagalade improviserade, om än aldrig så stora och hängifna härars kraftlöshet gent emot fast ordnade, så satte erfarenheten från detta krig ny fart i ombildningsarbetet, och öfverallt bättrade eller ombildade man sin väpnade makt.
Under de tjugofem år, som förflutit sedan 1866, har det militära arbetet rastlöst pågått så väl på vapenteknikens och stridssättets område som på härbildningens, och de utslag, till hvilka det kommit, äro allt för viktiga för att släppas ur sikte vid skärskådande af samhällslifvets utveckling i våra dagar.
Visserligen hafva äfven vi i Europas utkant berörts af tidens sträfvanden, och nog hafva väl de flesta tänkande män funnit, att vår gamla militära byggnad är otillfredsställande, och icke heller hafva förslag saknats att bättra på den samma eller att från grunden ombygga henne, men här hafva småsinne och partihänsyn i förening med en otroligt stor okunnighet om de militära krafvens verkliga beskaffenhet hindrat nästan allt verkligt framåtskridande och bragt vårt gamla Sverige 1 en belägenhet liknande en svindlares, som fruktar utbrottet5 MODERNA VAPEN.
af, en kris, enär han icke kan uttänka något medel att rädda sig ur den samma.
Genom - att inrätta gevären för bakladdning kunde man genomföra en annan stor och redan studerad förbättring, nämligen kaliberns (loppets tvärlinies) minskning, ty man behöfde nu icke längre det spelrum, som förut erfordrades för kulans nedförande genom pipan.
Kalibern minskades också från 15 — 18 mm.
till 11 mm~, utom i Preussen, där man ansåg sig kunna behålla det profvade tändnålsgeväret trots dess till 15,5 mm.
uppgående kaliber x).
Detta gevärs underlägsenhet under det franska år 1866 antagna Chassepot-geväret, då de möttes i striden är 1870, var dock allt för påtaglig, för att tyskarne icke genast efter krigets slut skulle antaga en ny modell, Mauser-geväret, och härmed är 11 mm: s kalibern öfverallt antagen, om man än i Schweiz och Ryssland gick något under detta mått.
Vårt eget land hade visserligen gått sin särskilda väg, och därom få vi yttra oss nedan i ett sammanhang.
Man hade nu gevär, med hvilka elden kunde utsträckas ända till afstånd " mellan ett och två.
tusen meter, och tyskarne hade på ganska långa håll lidit af fransmännens på måfå afgifna eld, men detta oaktadt höll man fortfarande på den åsikt, som legat till grund för de slätborrade framladdningsgevärens användande, nämligen att utan eldgifning rycka fienden nära och först där öppna en öfverväldigande eld.
Detta » nära », hvilket under Karl XII: s tid ansågs vara inne, när man såg hvitögat på fienden, hade under tidernas längd vuxit till 300 — 400 m.
Emellertid var det tydligt, att man förr eller senare skulle komma att draga nytta af gevärens långskjutande förmåga, och med den tyska skjutinstruktion, som utgafs på hösten 1877 och snart följdes af nya dylika i öfriga arméer: — i Ryssland grundad på erfarenheterna från kriget i Turkiet —, utsträcktes betydligt området för eldens användande.
Efter några års ytterligare sorgfälliga studier var man vid åttiotalets ingång fullkomligt på det klara med densamma.
Genom bakladdningsmekanismen hade man ernått stor skjuthastighet; tio skott i minuten nåddes utan svårighet.
Genom den minskade kalibern och den bättre konstruktionen af gevär och ammunition hade man erhållit en betydligt rakare kulbana med vida större träffsäkerket än förr på korta håll och med möjlighet att utsträcka elden på mycket längre håll, än man någonsin hade tänkt.
Vid användande af elden under sådana förhållanden kunde man dock icke påräkna att träffa méd ett enskildt skott, utan för ernåendet afonskvärdt utslag fordrades afslutandet af ett större antal mot ett mål, hvarvid träff var att vänta med en del
*) Genom att omgifva kulan med en s. k. spegel af papp kunde dess genomskärning: nedbringas med omkring 2 mm.6
af de afskjutna skotten.
Den största svårigheten erbjöd afståndets bestämmande, hvarför, om man var osäker om det samma, man samtidigt använde två, någon gång till och med tre sikten med hundra meters skillnad, hvarigenom större delen af de afskjutna kulorna i stället för att falla inom ett område af endast ett hundra meter i längd — felskott frånräk-nade — nu utsträcktes öfver en yta, hvars längd uppgick till två eller tre hundra meter.
Hvar målet än befann sig inom denna yta, borde dét alltid träfes af någon del af de afskjutna kulorna.
Detta slags eld, som under gynsamma omständigheter ansågs kunna utsträckas ända till 1200 m., förbrukade dock genom sin osäkerhet mycket ammunition, hvarför elden i regeln borde sparas till de kortare hållen, i synnerhet under anfallet, dä förhållandena voro mera obekanta än vid försvaret, och då det afbrott i rörelsen, som var oskiljaktigt från eldgifningen, lätt kunde leda till hela framryckningens afstannande.
Inom det för det enskilda skottet fullt verksamma området, d. v. s. inom 400 m., borde den hufvudsakliga eldstriden fortfarande utkämpas.
Trots den stora fullkomning, hvilken man ernått med afseende på gevären, fans dock intet skäl till förmodan, att man skulle stanna på den redan inslagna vägen, att icke den rastlöst arbetande tekniken skulle åstadkomma ännu mera fullkomnade vapen.
Redan under amerikanska inbördeskriget hade enskilda modeller a magasinsgevär förekommit, d. v. s. sådana gevär, hvilka i ett rör under pipan eller i stocken hade ett antal patroner magasinerade, hvilka genom en enkel rörelse med låsmekanismen kunde en i sänder införas i pipan, hvarigenom man kunde skjuta utan att ladda, så länge magasinet räckte.
Ensam bland alla europeiska makter antog Schweiz redan 1869 ett dylikt magasinsgevär, men vid ingången af åttiotalet började detta vapen allt mera förordas i litteraturen.
Man ryggade väl ännu litet hvarstädes tillbaka för det sammansatta och tunga gevärets tekniska svårigheter, på samma gång man hyste väl grundade tvifvel om dess verkliga nödvändighet, men då helt plötsligt såväl Frankrike som Tyskland omtalade sig ega hvar sitt hundra tusentalafår 1886 faststälda magasinsgevär — Lebel och Mauser —, hade andra stater knappast annat val än att följa exemplet, om icke för annat, så pä det soldaten i striden icke skulle tro, att hans motståndare var bättre väjpnad än han själf.
På de nya gevären, hvilkas under pipan anbragta magasin inneslöt sju eller åtta patroner, afstängdes magasinet, pä det man skulle spara de magasinerade patronerna till den sista kraftyttringen omedelbart före stridens afgörande på kort håll; intill detta ögonblick användes gevären såsom enkelladdare.
Deras stora värde ansågs just ligga i magasineringen, hvadan också instruktionerna föreskrefvo magasinets sparande i det yttersta.
Knappast hade dessa gevär dock kommit i bruk, förr än en ny gevärstyp uppträdde i det år 1888 antagna österrikiska Manlicher-geväret.
Här utdömde man helt och hållet magasineringsgrundsatsen och återgick7 MODERNA VAPEN.
uteslutande till fordran på hastig laddning, hvilken tillgodosågs därigenom, att man i stället för att ladda med en patron laddade med fem, inneslutna i en tunn bleckram, som faller ut, då sista patronen införes i pipan.
Ingen magasinering eger rum, och ny patron införes i pipan genom låsmekanismens förande bakåt och framåt såsom vid vanlig laddning.
Denna gevärstyp, det verkliga repetergeväret, hvilken erbjuder vida större enkelhet och lätthet än magasinsgeväret, antogs år 1888 och 1889 i Tyskland, Italien, Schweiz (i Schweiz innesluter ramen tolf pätroner) och flera mindre stater.
Det var dock icke endast till laddningsmekanismen, som förändringen denna gång sträckte sig.
Man hade redan fore midten af åttiotalet flerestädes och särskildt i Schweiz minskat kalibern för att därigenom ernå större utgångshastighet, och trots frågans ännu outredda skick försågs det franska Lebel-geväret med 8 mm: s kaliber, och alla från och med år 1888 nyantagna gevär hafva en mellan detta mått och 7,5 mm.
belägna kaliber.
Knappast hade man hunnit tänka efter, hvilka följderna månde blifva af den lilla kaliberns införande, förr än en ny företeelse uppenbarade sig på vapenteknikens område i föga rökgifvande krut.
Det nya drifmed-lets mest i ögonen fallande egenskap är visserligen dess ringa rökmängd, hvilken under skjutningen icke skymmer utsikten, men af minst lika stor betydelse är dess kraftigare verkan och långsammare förbränning, hvarigenom kulans utgångshastighet betydligt ökas, utan att vapnet därigenom mera frestas.
Den lilla kalibern och det röksvaga krutet hafva gemensamt bidragit att högst betydligt öka de nyaste gevärens verkningsförmåga.
Under det sålunda 11 mm: s-gevären kunde åstadkomma en utgångshastighet af endast omkring 435 m., lemnar de nya gevärens kula loppet med en hastighet af 600 — 650 m. i sekunden.
Härigenom blir kulbanan mycket rakare än förut, så att, då gränsen för det enskilda skottet bestämdes till 400 m. för 11 mm: s gevär, kan denna nu tryggt utsträckas till 600 m.
På 1000 — 1200 m. anses geväret kunna i masseld användas mot de flesta i fältkriget förekommande mål, och en utsträckning af elden ända till 2000 m. anses ingalunda otänkbar, om man blott kan skaffa reda på afståndet.
Genom allt detta vinnes den fördelen, att man dels kan skjuta på längre håll, dels på de korta hållen, inom 600 m., icke är så mycket som förr beroende af siktet; tager man icke det lämpligaste, träffar man i alla fall, om man skjuter väl och målet icke är allt för litet.
Genom den större utgångshastigheten och den starkare reffelvridningen har man äfven ernått större träffsäkerhet och mycket större genomträngningsför-måga hos kulan.
På 300 — 400 mrs afstånd går den stål- eller koppar-mantlade kulan utan att förlora formen genom 45 cm.
tjockt furuträ eller 1 en 7 mm: s järnplåt eller en 50 cm.
tjock sand vall.
Denna lilla kula nöjer sig icke med att döda eller såra en man; nej hon går genom tre eller fyra, om de stå bakom hvarandra.
Hon är dock vida mera män-8
niskovänlig än de gamla blykulorna, ty hon slår utan att splittras genom de tjockaste ben, gräfver en fin kanal på sin väg och går därefter ut ur kroppen, hvarför framstående läkare förklarat hennes sår lätt läkta.
Det finkalibriga, långt och säkert skjutande och hastigt omladdade repetergeväret med dess hårda kula och röksvagt krut är den beväpning&gt; som alla arméer nu skaffa sig, och till och med ryssarne, hvilka ega II-mm: s-periodens bästa gevär med en apparat, som medgifver hastig laddning, och hvilka — sannolikt mest af ekonomiska skäl — förklarat repetergevär obehöfliga, lära hafva antagit ett nytt gevär.
Den närmaste framtidens beväpning synes sålunda gifven — om införandet från paketet i * pipan af ny patron sker med handkraft eller på automatisk väg betyder härvid intet —, och huru mycket skiljer sig icke denna beväpning från den, som framgick ur 1866 års händelser.
En förf.
har rätt, då han säger, att under det senaste fjärdedels århundradet på detta område uträttats mera än förut under sekler.
Vi kunna icke lämna gevärsfrågan utan att kasta blicken på våra egna inhemska förhållanden.
Hos oss pröfvades redan före 1866 s. k. kammarladdning, hvarvid pipan itusågades nära dess öfre ända, så àtt själfva kammarstycket kunde vridas upp och laddas, hvarefter-pipan åter sammansättes.
En modett å kammarladdningsgevär antogs äfven 1864 och tillämpades på det nya, .år 1860 faststälda gevär, hvilket man försett med den för mynningsladdare ovanligt lilla kalibern af 12,17 mm- Då man sedan skulle bestämma sig för bakladdningsmekanism, antog man Remingtons, men tänkte endast på skjuthastigheten och icke alis på skjutförmågan, hvarigenom man bibehöll den för mynningsladdare lilla, men för bakladdare stora kaliber, som 1860 års gevär ägde.
Och till råga på olyckan minskade man för gevärsmekanismens och patronhylsans skull den till 1860 års gevär hörande krutladdningen, hvarigenom geväret kom att skjuta sämre än dess föregångare.
Redan vid sitt antagande stod detta gevär sålunda efter det året förut i Frankrike införda Chassepot-geväret, och efter år 1871 tillhörde det redan en öfvervunnen ståndpunkt.
Att jämföra det med nutidens gevär, låter sig näppeligen göra.
På 300 m. når det knappast samma utslag som dessa på 600, och bortom 900 m. är ali skjutning omöjlig.
I det ändrade geväret af 1889 års modell med 8 mm: s kaliber, hvartill röksvagt krut sannolikt kommer att användas, få vi ett med hänsyn till skjutförmågan fullt modernt gevär, men genom att fördela det för ändringen erforderliga ringa anslaget på allt för många år dröjer det sannolikt ännu länge, innan behöfligt antal gevär hinner tillverkas liksom för krigsbehof erforderlig mängd ammunition.
• Men detta gevär saknar repeterinrättning, det är sålunda i skjuthastighet underlägset dem, som andra makter redan äga, och, om denna sak också9 MODERNA VAPEN.
icke skulle betyda mycket i och för sig själf, så verkar den dock nedslående på manskapet, allra helst när detta icke med afseende på sitt krigiska värde i öfrigt är fienden öfverlägset.
Vårt ändrade gevär är ju för öfrigt icke något annat än ett öfvergångsgevär, fast än detta icke nog skarpt framhölls vid riksdagen, ett medel att med lappning för godt pris erhålla något för tillfället användbart, medan man söker efter en riktigt god modell på ett framtidsgevär.
Ett sådant måste vi dock en gång hafva och det ju förr dess hellre, och då kunna vi lämna de ännu icke färdiga ändrade gevären åt landstormen, för så vidt denna någon gång-blir möjlig att organisera.
Fotfolket är visserligen alla härars hufvudvapen och har med undantag af kortare tidskeden så varit sedan äldsta tider, men allt ifrån de mekaniska kastmaskinernas dagar har infanteriet haft artilleriet såsom en trogen bundsförvant vid sin sida.
Äfven detta vapen har undergått en långsam och allt jämt fortskridande förbättring, och 1859 förde fransmännen första gången refflade kanoner i fält.
Ännu 1866 var artilleriets, storlek i förhållande till de öfriga vapnen emellertid ganska blygsam,, hvartill kom, att det användes splittradt, och att det hölls för långt tillbaka bland reserverna och sålunda sällan kom fram, förr än infanteriet redan afgjort striden.
Dessa brister jämte artilleriets obekantskap med sina nya refflade kanoner föranledde i Tyskland ett sorgfälligt studium af artilleriets användande, så att då tyskarne år 1870 drogo i härnad mot Frankrike, förstodo de att sätta artilleriet långt fram i kolonnerna, och alla strider inleddes å deras sida med en väldig eld från de långa artilleri-linierna.
Efter 1866 eller 1870 försåg infanteriet sig i alla stater, såsom vi nyss funnit, med högst betydligt förbättrade gevär.
Dessa gjorde ett väl pktceradt och väl skyddadt infanteri vida starkare, än förut var fallet, och då angriparen fruktade att med sina gevär ensamt icke kunna bryta detta motstånd, måste han sè sig om efter ett hjälpmedel, och ett verksamt sådant fann han i artilleriet, hvilket kunde utsträcka sin eld på vida längre håll än det andra vapnet och på en punkt samla en öfverväldigande verkan.
Detta föranledde emellertid försvararen att å sin sida äfven öka artilleriet för att göra angriparens artilleris alla ansträngningar vanmäktiga.
Allt detta har emellertid ledt till en oafbruten ökning af artilleriet inom alla härar,, ty ingenstädes har man velat utsätta sig för att ligga under i detta kraftiga vapen, I hvilket läge man för öfrigt än må blifva försatt.
Under det tyskarne sålunda 1870 ännu uppträdde med endast 3 kanoner på tusen man af de öfriga vapnen och fransmännen med något mindre, äro dessa båda nationers härar nu beredda att rycka i fält med nära 5 kanoner på tusen man, och öfriga länder ' blifva i allmänhet icke mycket efter.
Här må vi dock lämna frågan om artilleriets^styrka och indelning på de öf-18 MODERNA VAPEN.
riga vapnen för att en annan gång återkomma därtill; nämnas må endast, att vår svenska här under nuvarande förhållanden näppeligen torde kunna rycka i fält med mera än 2^2 — 23 / 4 kanoner på tusen man.
Låtom oss nu i stället taga i skärskådande artilleriets materiel, denna den vigtigaste faktorn, själfva basen i fråga om vapnets betydelse.
Vi skola därvid finna, att artillerimaterielens utveckling icke varit mindre rask än gevärens.
I 1870 års krig uppträdde fransmännen med sina framladdningska-noner från 1859 med tillhörande granater, hvilkas tändrör endast kunde ställas för sex olika, bestämda afstånd.
Tyskarne hade visserligen bak-laddningskanoner, men dessa kunde bibringa granaten endast 300 m: s utgångshastighet, och granaten sprang blott vid nedslag och verkade allena med sina icke öfverdrifvet många men onödigt stora sprängbitar.