Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Två glas limonad,« blef svaret; men den späda rösten var tillika sväfvande, och Turken hviskade så fram orden, att uppassaren nödgades förnya sin fråga.
Turkens andra svar blef visserligen högre, men rösten var nu märkbart förställd, och Turken gaf derjemte tecken åt uppassaren att bära limonaden till ett hörn af rummet, dit Turken nu hastade.
Badin kände sig oemotståndligen dragen åt samma håll.
Det fanns någonting i ljudet af rösten och i kroppens hållning, som erinrade, än om tiggargumman, än om bondflickan.
Han släppte ej Turken ur ögonsigte och såg honom stadna hos en fruntimmersmask, hvars drägt var helt och hållet lika med den försvunna bondflickans, men hvars växt var något längre och starkare.
När uppassaren framburit glasen till de begge maskerna, sågo de sig noga omkring, innan de förstulet och med bortvända ansigten lyftade så mycket på sina masker, att de kunde förtära sin limonad.
Det undföll dem icke, att en viss svart spansk drägt (Badin) syntes vilja utforska dem, och de skyndade derföre att ställa glasen ifrån sig och sina masker i ordning.
Då de voro i begrepp att gå, hejdades de af Badin, som vände sig till Turken med frågan:
«om han ej hade någon syster på balen?«
Turken nickade ett «ja« och pekade på masken, som stod bredvid.
«Skulle min herre också händelsevis vara dumb?« fortfor Badin i bitande ton.
– «Det kan man kalla en narraktig fråga,« föll fruntimmersmasken i talet.
Detta svar retade på en gång Badins nyfikenhet och harm, ty han trodde, att ordet «narraktig« stod i sammanhang med de svar, han förut fått af de begge fruntimmersmaskerna.
Han utbrast derföre med höjd stämma:
– «Ursäkta, mina masker, men ni måste nödvändigt gifva mig upplysning om en tiggarkäring, som tycks vara af edra anhöriga.«
– «Högst förbunden för er artighet,« föll fruntimmersmasken i talet.
– «Nätt och jemnt af samma beskaffenhet, som den maskens, hvarom fråga är,» återtog Badin.
– «Var då god och uppgör liqviden med er egen fordringsägare.
Vi hafva med er, min herre, ingenting obytt.«
– «Ni sträcker er grymhet för långt.«
– «Och ni er enträgenhet.«
– «Och ändå, vackra mask, är jag sinnad erbjuda er min tjenst, för att ledsaga er hem.«
– «Pet är något, som vi undanbedja oss,« utbrast masken med otålighet.
Turken blef i detsamma varse en af kronprinsens hofherrar, öfversten baron Sinklaire, hvilken tagit masken af sig och höll på att dricka ett glas.
Turken släppte i ögonblicket bondflickans arm, sprang bort till Sinklaire och hviskade honom några ord i örat, hvarefter de begge återvände till den plats, der Badin och den andra masken stodo qvar.
– «Känner ni mig, mask?« frågade
Sinklaire negerynglingen, som vid detta tilltal af en person vid hofvet, hvilken var så högt i både drottningens och kronprinsens gunst, aktade sig att låta förstå, det han kände honom och hvem han sjelf var.
– «Jag är kronprinsens kavaljer, öfversten baron Sinklaire, och förbjuder er i Hans Kongl.
Höghets namn, att vidare förfölja dessa masker.
Jag nödgas eljest tillkalla ordningsmannen på stället, och ni ådrager er ledsamheter.«
Badin bugade sig tigande.
De begge maskerna uttryckte sin tacksamhet för Sinklaire och försvunno i trängseln.
Badin ansåg rådligast att draga sig tillbaka och lemnade Bollhuset ganska missbelåten med sin natt.
Hans nyfikenhet var likväl ingalunda svalnad: tvertom stegrades den af det beskydd, Sinklaire, åberopande ett så högt namn, lemnat maskerna.
Att de stodo i något förhållande till hofvet var således påtagligt.
Han företog i tankarna en mönstring med hela dess personal, men kom ändå ej närmare målet.
«Om det varit någon annan hofherre, än just denne,« tänkte han, «så skulle jag föga bekymrat mig om hans förbud och hotelser; men Sinklaire!... nej, nej, jag gjorde klokast i att icke sätta hans tålamod på prof.«
TJUGONDE KAPITLET.
Dagen efter maskeraden sutto vid ett fönster i en af slottets halfvåningar, med utsigt åt inre borggården, drottningens kammarfru Jenny *** och kammarfrun hos kronprinsessan Olivia Ramström.
De voro inbegripna i ett lifligt samtal om den föregående nattens små tilldragelser; ty begge hade bevistat maskeraden och utbytte nu sina iakttagelser och omdömen.
– «Jag är just belåten, söta Olivia, att vi ändtligen fingo ett tillfälle att förarga den stygga karlen, som blifvit en tyrann mot all betjening i slottet, sedan han ej mera törs på de förnämare.»
– «Så säger du, bästa Jenny, och så säga alla, och jag bör visst tro er; men det är likväl en ljusets sanning, att alltsedan jag kommit hit, har jag ej sett något af alla de upptåg, jag hört er omtala.«
– «Det kommer sig deraf, att din prinsessa håller gunstig herren på tillbörligt afstånd, och han vågar derföre ej spela hennes uppvaktning något spratt.«
– «Karlen må nu ha hvilka fel som helst, men åtminstone valsar han gudomligt, och .....«
– «Och det är just din svaga sida!
Åh ja, med masker var er vals ej så oäfven att påse; det gick som jehu: men tänk bara sjelf, om det varit en vanlig bal, hvad den der svarta besten skulle sett faslig ut emot din mjökhvita hy.«
– «Så kan det väl tyckas, men det måste du medge, Jenny, att hans växt ej skäms för sig.«
– «Och det öfverskyler många synder i dina ögon?«
– «Icke just det, men jag tycker .....«
– «Att du står nästan för mycket på den babianens bästa, kära Olivia!
Du är ännu icke riktigt varm i kläderna.
Om du varit här så länge, som vi andra (och jag har ändå kommit med i sednare tider), och slitit så mycket ondt för honom, som vi; så vore du helt säkert af annan tanka, och unnade honom gerna att smaka en smula huru det känns, att bli förargad och förnärmad.
Detta var ju i alla fall bara ett skämt, då han deremot ständigt gör folk förtret, både på skämt och allvar.»
– «Det kan väl så vara, kära Jenny; men mig har han aldrig förolämpat, och det var derföre ej rätt gjordt af mig att först bryta ut mot honom.
Jag hoppas visserligen, att han aldrig skall få veta hvem den var, som kallade honom «narr«, men i alla fall ångrar det mig på sätt och vis, och om han händelsevis framdeles skulle göra mig sådana spratt, som du försäkrar att han gjort er andra; så kommer samvetet alltid att säga mig, att jag förtjenar hvad jag lider.«
– «Hjertnjupna fjolla!
Kom bara ihåg att vi varit väl fast, om vi ej fått sigte på Sinklaire.
Den andre hade eljest kunnat vara i stånd, att rycka maskerna af oss och kyssa oss på stället ......«
– «I allas åsyn!«
– «Till och med det.
Kanske du tycker, att det ingenting gjort, om det skedt i enrum?«
– «Åh, Gud bevars, det säger jag icke; men ...
– «Du rodnar!
Den der valsen och den der växten ligga dig ännu i hufvudet.
Råkas ni begge på en maskerad till, så är det icke omöjligt, att man i dig får vörda stammodern för ett helt slägte svenska mulatter ....
Nå, nå! se icke så harmsen ut för det; jag menar i all tukt och ära.
Guds välsignelse af presten först och sedan:
Guds välsignelse af gulbruna mulatt-ungar.«
– «Upphör med ditt otidiga skämt, Jenny, eljest är det för evigt slut med vänskapen oss emellan.«
– «Du blir ond, Olivia, aj! aj! det var ännu värre.
En flicka blir aldrig ond, om man bryr henne för någon, som hon ej bryr sig om.
Mig skulle du t. ex. alltför gerna få behandla som hela morianslägtets älskarinna och jag skulle ej göra annat, än hjelpa dig att skratta åt hela strunten.«
– «Nå det vill jag också göra, endast du lofvar mig att sedermera ömsa samtalsämne och ej vidare återkomma, hvarken till vårt lilla maskeradputs, eller till dess svarta föremål.«
Och begge flickorna började skratta af full hals så, att det hördes nere på borggården.
Just i detta ögonblick och till och med just under deras fönster gick händelsevis den person, hvarom frågan var.
Skrattet ådrog sig uppmärksamhet af Badin, som kom från Logårdshvalfvet och ärnade sig åt Lejonbacken.
Han kastade blicken upp och blef varse de begge flickorna, hvilka, då de märkte att han såg dem, hastigt och skyggt drogo sig undan från fönstret.
Men hans ögon hade redan sagt honom, att de skrattande förtjente att besigtigas på närmare håll.
Det lopp en aning genom hans blod, som ej låter beskrifva och förklara sig, men som något hvar med liflig inbillningskraft och ömma känslor erfarit, då man befinner sig i det älskade föremålets närhet, och röner det af hjertats sällsamma sprittning, utan att någon sagt, att personen finnes der, eller man eljest upptäckt det med sina vanliga sinnen.
Beslut och handling är ett hos qvinnan, säger skalden.
Så äfven hos en söderlänning.
Badins första tanka blef, att skaffa sig ljus i detta mörker, och inom ett par minuter befann han sig vid dörren af de begge kammarfruarnas rum.
Flickornas förvirring, då Badin, utan omsvep, trädde in i rummet, var obeskriflig.
Jenny *** och negerynglingen sågo hvarandra nu ej första gången, och likväl var deras hälsning å ömse sidor temligen kall; hvaremot Olivia Ramströms fina, ljusa, grekiskt bildade ansigte höljdes af törnrosens hy, då Badin, utan att sjelf vilja eller veta det, för henne gjorde en djupare bugning än vanligt, och hans naturliga frimodighet i hast förvandlades i förlägenhet.
Blodet rusade äfven honom upp i ansigtet, men morianens färg förråder aldrig hjertats hemligheter.
Jenny återhemtade sig först och härmade, så godt hon kunde, drottningens stränga uppsyn, då hon ville injaga vördnad hos dem, hon talade till.
«Hvem söker, min herre, och hvarmed kunna vi vara herrn till tjenst?« frågade hon, med höjd stämma.
– »Sannerligen, mina sköna fruntimmer, har jag icke funnit vida mer och bättre än det jag sökte, och om ni befaller min tjenst, så skall er trogne slaf alltid vara redo.«
– »Vi äro ej vana vid uppassning af negerslafvar,« – återtog Jenny, bitande, men sänkte rösten och tystnade, då hon blef varse vredens blixtar i Badins ögon.
Han hade ej hunnit gifva luft åt sin harm, innan Olivia redan bestraffat sin väns förhastade uttryck, dels med en missnöjd blick och dels med det allvarliga utropet: »Du glömmer dig, bästa Jenny!«
Vid ljudet af denna röst skingrades morianens förtrytelse, och det uppgick ett ljus för hans tankar.
Det var samma silfverklang, som hänfört honom på maskeraden.
»Nu – utbrast han, vändande sig till Jenny – »har jag funnit hvad jag sökte; och nu, mina sköna fruntimmer, kunnen J vara mig till tjenst med, att lemna mig vissa små upplysningar angående ett par masker på Bollhuset förliden natt.«
De begge kammarfruarna vexlade förlägna ögonkast.
– »Sen icke så häpna och modstulna ut, älskeliga «kanarifåglar», ty «korpen» vill eder intet ondt; men en smula upprättelse ären J mig skyldiga, och jag vore väl en «narr», om jag släppte eder, innan vi blifvit på den fot med hvarandra, som kommer att bestämma vårt framtida inbördes förhållande.«
Jenny teg.
Olivia tog nu till ordet:
– »Herr Badin har skäl att vara stött.
Vi drefvo ett opassande skämt mycket för långt.
Vi äro skyldiga att bedja er om ursäkt, och det göra vi af allt vårt hjerta.
Mera bör ni ej fordra af oss, och mer kunna vi ej göra.
Är ni nöjd med denna förklaring?«
– »Ur er mun är den tillräcklig och för er skull vill jag glömma alltsammans,« svarade Badin, med en temligen skarp sidoblick på Jenny, som väl var belåten, att de sluppit för så godt köp, men ändå tyckte, att Olivia något för obetingadt medgaf, att de haft orätt, och något för hastigt gifvit negerynglingen den äskade upprättelsen.
Försoning och bekantskap gjordes nu på samma gång mcd Olivia.
Jenny och Badin kände hvarandra redan förut: äfven de blefvo väl också försonta, men det fanns mera artighet än hjertlighet i deras ömsesidiga vänskapsbetygelser.
Ordspråket har rätt: det är endast första steget, vid hvilket man besinnar sig.
Öfvergången från bekantskap till umgänge, från umgänge till förtrolighet, från förtrolighet till ännu mer ömma förhållanden, är lätt och sker, utan att man sjelf märker när och huru.
Den eljest så häftige, lättsinnige, ombytlige och rörlige negerynglingen blef småningom – om också endast under kärlekens mest brinnande period – spak, stadig, undergifven, fallen för huslighet och lugn.
Han andades endast Olivias atmosfer, såg himmelen endast i hennes ögonpar, hörde ingen ljufligare musik, än de milda ljuden af hennes silfverstämma, visste ej af någon mera retande vällukt, än den han i hennes närvaro insög från hennes andedrägt, och fann allting tomt, ödsligt, halft, outhärdligt, der han saknade henne.
Hans enträgenhet misshagade henne icke i början, – hvilken bland Evas döttrar skulle taga illa upp, att man gör rättvisa åt hennes behag, erkänner och underkastar sig hennes välde? – smickrade henne genom dess långvarighet, hittade småningom väg till hennes hjerta; och hon blef slutligen lika mycket i behof af hans hyllning, som han att egna den åt henne.
Ja, hans ansigtes glänsande svärta, hvilken i förstone varit henne så motbjudande och ämnet för de begge kammarfruarnas föga skonsamma gyckel, upphörde efter hand att synas henne vedervärdig.
Hon märkte den knappt, och liksom i allmänhet hvarje oregelbundenhet i ett älskadt föremåls utseende blir – så länge kärleken räcker, ty sedermera kräfver nog det anatomiserande omdömet ut sin rätt – i den hänrycktes ögon en det skönas egendomlighet, bragtes Olivia omsider att finna öfverensstämmelsen behaglig emellan hullets mörka färg och de gnistrande ögonens, hvilkas glober skeno alabasterhvita, jemte tändernas perlrad, midt i den dem omgifvande natten.
Inom ett hof kan ingen kärlekshandel hållas dold.
Det finnes alltid spejande ögon bakom sparlakanen af den furstliga paulunen: vid psychén, i hvilken det behagsjuka hoffruntimret pröfvar intrycket af sina konstlade åtbörder och studerade blickar: under soffan hos den spetsfundigaste kammarfru.
Inom ett hof är en kärlekshandel ett kärkommet och vigtigt samtalsämne, som behandlas pantomimiskt, när det gäller de allernådigste: hviskande, om «deras nåder» äro anmärkningarnes föremål: under gapskratt, då en stackars kammarfru kunnat ertappas med ett hjerta ej helt och hållet af sten, med ett blod något varmare än isarne bland fjellen.
Det är således lätt att föreställa sig, hvilken rik grufva för hofprat och infall, det nya förhållandet mellan Badin och Olivia öppnade.
Sjelfva kronprinsessan lånade begärligt sin uppmärksamhet åt detta joller, ty det utgjorde städse en af Sophia Magdalenas svaga sidor, att gerna sysselsätta sig med åhörandet af berättelser om småsaker, sådant, som bland de lägre samhällsklasserna, utan barmhertighet, stämplas till sqvaller.
Prinsarne funno föreningen mellan dag och natt (som de kallade detta, hänsyftande på föremålens olika ansigtsfärg) högst besatt; och drottningen, när saken omsider nått äfven hennes öron, lät skicka efter sin sonhustrus kammarfru, för att från hennes utseende sluta till negerynglingens smak.
När hon riktigt snarare genomskådat än beskådat den blygsamma flickan från hjessan till fotabjellet, och medelst sitt hvassa gyckel bringat henne att ömsom rodna och blekna, afskedade hon henne med den anmärkningen, att flickan vore för hvit åt en morian och för späd åt en björn.
Detta tilldrog sig under det drottningen en morgon höll på att kläda sig, och Jenny ***, som dervid uppvaktade, kände sitt hjerta hoppa af qvinlig skadefröjd.
Hos Olivias egen furstinna stego imedlertid hennes aktier dagligen, ty sedan denna upptäckt en ömtålig punkt hos sin kammarfru, var det Sophia Magdalena ett nöje, att kunna bry henne på sitt eget småsluga sätt, vida skildt från drottningens bitande skämt.
Flickan lånade sig, med blyg undergifvenhet, till kronprinsessans oförargliga gyckel, och denna vänjde sig härigenom småningom att med en viss förtrolighet öppna sig för kammarfrun, så att Olivia Ramström omsider blef en erkänd och inflytelserik gunstling hos sin höga beherrskarinna.
tillfälligt är ofta ursprunget till allmakten inom ett hof, der äfven fallet härrör af lika obetydliga anledningar.
TJUGUFÖRSTA KAPITLET.
Tolf år voro förflutna sedan det Braheska högförräderiet blifvit upptäckt och bestraffadt.
Konungaparet hade hunnit återkomma från förskräckelsen och smärtan öfver de faror, för hvilka maktutvidgningsbegäret då blottställt, de förödmjukelser det då ådragit dem.
Drottningen hade i synnerhet hunnit glömma den ånger, hon då betygat, de skriftliga löften, hon då gifvit rikets prestestånd.
Enväldslustans arfsynd beherrskade henne ånyo och uppenbarade sig: i hat mot Rådet, när det, under ständernas frånvaro, hade högsta ordet i laget; i hat mot ständerna, när de under riksdagarna sjelfve utöfvade högsta makten; i hat mot Hattarna, då desse hade öfverhanden; i hat mot Mössorna, när de voro rådande.
Lovisa Ulrikas herrsklystnad skonade ej ens hennes eget blod.
Kronprinsen förlorade hennes välvilja, så snart han blef sin egen herre.
Hans inträde, såsom myndig, i senaten, väckte redan hennes afund: ännu mer då han, såsom gift, helt och hållet undandrog sig hennes husbondevälde; och när han, på köpet, tillät sig att försvara sin unga gemål mot svärmodrens bittra och alltför högljudda tadel, uppblossade hennes vrede mot sonen sjelf: ja, fiendskapen blef fullständig, då han i statssaker vågade hysa annan mening, än hon, och ej skydde att med öfvertygelsens värma förfäkta sin åsigt.
Oaktadt allt detta, hade en dryg del af mödernets anlag fallit på Gustafs lott.
I kärlek till makten, vitterhet och skön konst, till prakt och lustbarheter, till majestätets yttre glans, i högdragenhet liknade han sin mor: i förställningskonst, list, politisk opålitlighet och den fullkomligaste fördomsfrihet i andliga ämnen var han sin morbroders, Fredrik den Endes, afbild: i öfverflöd på snille och smak, i brist på känsloömhet bråddes han på begge; och med morbroderns karghet i vissa hänseenden förenade han modrens slöseri i andra.
Herrsklystnadens onda ande, som skiljde mor från son, då någondera stod makten närmast, förenade dem åter vid de tillfällen, när det gällde att rycka den ur andras händer.
Detta var just fallet vid den tidpunkt, hvarom nu är fråga.
Mössorna hade i flera år varit mästare af de allmänna ärendernas ledning, och deras ombud i senaten (ty Riksens Råd betraktade sig endast som ständernas fullmäktige) öfverröstade konungen i hvarje ämne af vigt.
Sådant var väl ock förhållandet, när
Hattarna hade öfvertaget, men de voro åtminstone frikostige och lefnadsglade, tyckte om yppighet, lysande företag, ståtliga nöjen, ärans skimmer, satte värde på uppseende; hvaremot hushållning och sparsamhet utgjorde Mössornas lösen, och hela deras regeringsåsigt bestod uti att undertrycka det nöjsamma och lysande, för att främja endast det nyttiga och rentaf nödvändiga.
Lovisa Ulrika slöt sig derföre naturligtvis alltid heldre till Hattarna, och äfven då hon af politiska skäl smickrade Mössorna, var hon i sitt hjertas innersta deras afgjorda fiende.
Ju oböjligare konungen fann Rådet, desto mera förekommande blef drottningen mot det unga hofvet.
Hon berömde högt och ifrigt allt hvad kronprinsen företog sig, och bemötte till och med hans gemål med moderlig huldhet, för att äfven genom henne stämma sin son för sina planer.
Det lyckades också fullkomligt.
När det gällde, att höja de kungliga företrädesrättigheterna, behöfdes i alla fall inga särskilta väckelser, för att bringa den äregirige Gustaf i verksamhet.
Senatens sträfhet bragte konungaparet och kronprinsen på den tankan, att en riksdag borde sammankallas, der man alltid hade hoppet för sig, att medelst någon omvexling i allmänna tänkesättet få de besvärligaste rådsherrarne aflägsnade, och främst bland dem Kalling, hvars motståndskraft och motsägelsebegär tycktes ökas i samma mån, man bemödade sig att kufva dem.
Konungens plan, att sammankalla ständerna, förkastades af senaten, som ansåg en urtima riksdag obehöflig, ogagnelig och endast medförande kostnad för landet och enskilte.
På detta afslag från rådkammaren följde en öfverläggning mellan konungaparet och kronprinsen i Beylons rum och i hans närvaro.
Det var numera der, de hemliga länkar smiddes, med hvilka konungadömet sökte fjettra friheten och fästa makten vid högheten.
Beylon, varsam, anspråkslös och mera sluten än ett bref, när det gällde hemliga värf, ehuru han i sitt alldagliga umgänge, bland några få vänner, var upprymd, språksam och okonstlad, – Beylon emottog obemärkt och liksom händelsevis i sina rum, än ett främmande sändebud, än en inflytelserik riksdagsman, hvilkas uppvaktning i de kungliga gemaken skulle gjort uppseende och blifvit ett samtalsämne.
Hos Beylon infunno de sig hvardagsklädde, utan att knappt någon bemärkte dem.
De höga personer, som ville öfverlägga med dem, besökte honom då, utan medfördt sällskap, på tider, när deras frånvaro i hofkretsen ej sprang i ögonen.
– »Finnes då ingen utväg, att qväsa detta trotsiga Råd!« utbrast drottningen, sedan Adolf Fredrik berättat hvad som förelupit i senaten.
– »Regeringslagarna förläna mig ingen myndighet öfver flesta rösterna i Rådet,« fortfor konungen.
– »Men då är man ju icke konung?« tog kronprinsen till ordet.
»Så gerna kunde man afsäga sig den förnedrade benämningen monark.
– »En djup sanning, inneslutande fröet till den hjelp, som sökes, torde ligga förborgad under hvad Kongl.
Höghet nu sagt – yttrade Beylon; – ty om regeringslagarna ej medgifva konungen att besluta mot Rådet, så tillåta de ej heller senaten att regera utan konung.«
– »Och hvad slutsats drager ni deraf?« föll drottningen i talet.
– «Förklaringen till rådsprotokollet, allernådigsta drottning, det Hans Maj:t, om senaten fortsätter sin vägran att sammankalla ständerna, nedlägger spiran, måste nödvändigt tvinga de gensträfvige Riksens Råd att foga sig, emedan regeringen i annat fall blir overksam och ständernas sammankomst oundviklig, för att besluta om styrelsen i detta utomordentliga fall.«
– «Det der kan tåla att fundera på,« återtog drottningen.
– «Men, om de taga mig på orden? – invände konungen, suckande, – dock, lika godt, .... det är i alla fall blott en törnekrona, jag går miste om ...«
– «Innan ett så vigtigt steg vidtages, – mälte Beylon – lärer vara nödigt att tillförse sig, det oöfvervinnerliga hinder möta styrelsens gång, om Kongl. Maj:t beröfvar regeringen stödet af sitt höga namn.
Jag dristar ännu icke föreslå någon viss åtgärd härutinnan; men det synes mig otvifvelaktigt, att derest t. ex. embetsverken blandade sig i saken och kunde förmås att inställa sina göromål, så vida
Rådet bjöde till att fortsätta sina, äfven sedan Hans Maj:t förklarat sitt konungsliga välde hvilande, så skulle senaten råka i sådant trångmål, att den nödgades gifva med sig och samtycka till riksdags pålysning.«
«Ganska riktigt!» ropade kronprinsen, med ögonen strålande af glädje, svängde sig på klacken och klappade händerna.
«Embetsverkens vidtalande åtager jag mig.
Alltsedan jag hvarje vecka besöker dem och bevistar deras sammanträden från början till slut, samt hvarje gång från verken medför i min vagn tvänne af deras ledamöter, som då äta middag vid mitt bord, och inlåter mig under och efter måltiden rörande de minsta omständigheter af deras embetsbefattning, så har jag de herrarne på mina fem fingrar.«
– «Du synes glömma, min son, att detta kloka uppförande iakttages på min inrådan,« afbröt honom drottningen, med sträng ton och blick.
– «Eders Maj:t bispringer alltid med moderlig huldhet mitt minne, om det skulle fela,« svarade kronprinsen och skiftade färg.
– «Inga tvister nu, mina älskade – yttrade konungen, med vanlig foglighet.
– Vi sträfva ju alla till samma mål och behöfva förenade tankar samt förenade bemödanden, för att hinna dit.
– Hvad tycker du om Gustafs plan, Beylon?«
– «Min underdåniga tanka öfverensstämmer så fullkomligt med Hans Kongl.
Höghets, att om dertill Deras Majestäter täckas vidtala en och annan betydande person, lärer framgången ej bli tvetydig.»
– »Bra, det der låter höra sig,« yttrade konungen, drottningen och kronprinsen nästan på en gång; ty allas önskan hade Beylon sökt främja, allas vigt för ändamålet hade han erkänt, allas egenkärlek hade han således smickrat.
Man beslöt att följa hans råd, och verket greps an utan tidsutdrägt.
Drottningen hade aldrig varit mera förekommande, än nu, mot alla som nalkades henne.
Hon sökte genom sitt uppförande vinna Hattarna, under det hon ville afväpna Mössorna.
Aldrig förr hade Fersen blifvit så fjäsad af den stolta herrskarinnan.
Aldrig hade hon med sådant deltagande gjort sig underrättad om någons helsotillstånd, som nu om Fersens svågers, öfverståthållaren Lantingshausen, hvilken låg på sitt yttersta.