Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna auktoritets framställning är ganska klar, om man läser utlåt, i sin helhet, och man finner då, att Akademien har såsom ett sämre altervativ framställt
T:ns bibehållande, men såsom ett bättre alternativ den s. k. fotingens antagande till enhet, ty Akademien nyttjar orden: ”T:n delad i 100 mått, eller heldre, om T:n kunde undvaras, fotingen delad i 10 kannor” m. m.
Derpå framställde K. M. vid 1823 års Riksdag Nåd.
Propos. och R.
St:r yttrade då, att T:n borde uteslutas, och således antogo då vande R.
St:r det af Akademien såsom bättre ansedda alternativet.
Det är således icke skäl att med åberopande af K.
Vetenskaps-Akademiens alternativa förslag i detta fall yrka återremiss.
Har Frih:n andra skäl, så är det en annan sak, hvarom jag torde få yttra mig, när jag får höra dem framställas.
Jag tillstyrker bifall till Utskms Betänk.
Då jag icke hade tillfälle att höra Frih.
Klinkowströms yttrande i sin helhet, så må det förlåtas mig, om jag möjligen af slutet utaf hans yttrande dragit oriktiga slutsatser.
Så vidt jag upfattade Frih.
Klinkowströms yttrande, så fästade han sig vid de svårigheter, som, i händelse af Tunnemåttets borttagande, skulle kunna upkomma derigenom, att kontrakter och konventioner, upgjorda för längre tider, innehöllo bestämmelser med begagnande af detta mål, och han ansåg att för deras upfyllande vore nödigt att de gamla målen bibehöllos.
För min del kan jag icke inse, att ett sådant skäl kan antagas såsom något egentligt hinder för bifall till det på K.
M:s Propos. stödda förslag, som Utsk:n här framställt.
Då ett bestämdt förhållande är upgifvet emellan det nya målet och det gamla, så måste det väl vara gifvet, att då ett upgjordt kontrakt går ut på bestämmande af en viss qvantitet spanmål efter det gamla måttet, så måste väl, när man infört ett nytt mått i landet, följden deraf blifva, att, likasom utgående arrenden reduceras till det nya måttet, så reduceras äfven utgående skatten till detta nya mått.
För min del kan jag icke på något sätt göra begripligt, att någon svårighet eller tvetydighet skulle kunna upkomma huru man med betalningen af sådana räntor skulle förhålla sig, då det nya måttet införes, när det förevande förslaget tydligt utsätter huru många af de nya enheterna skulle gå på den gamla.
Jag vet, att man mången gång fästat sig vid den omständighet, att det gamla måttets underafdelmr icke kunna jemnt uttryckas i de nya.
Hr von Hartmansdorff har i dag under diskussionen på f. m. begärt upläsning af Frih.
Palmstjernas reservation emot K. M:s Nåd.
Propos. rör:de Tunnemålet, och jag kan derföre icke underlåta att uptaga denna reservation till besvarande, så vida den rörer den nu omnämnda omständigheten.
Hvad sjelfva T:n angår, så är väl alldeles icke fråga om att någon svårighet kan upstå att reducera en viss qvantitet spanmål, Den 8 Juli e. m. upgifven i det gamla måttet i jemna T:r, till motsvarande qvantitet efter nya måttet i kubikmått, emedan hvarje T:a spanmål i fast mål innehåller 63 kannor och således kan med mycken lätthet reduceras till kubikfot.
Denna räkning är ytterst enkel; men säger man ”kapparne kunna icke bestämdt uttryckas”, och såsom bevis härpå har Frih.
Palmstjerna anfört, att en rågad kappe eller -g\ af en rågad T:a icke kan jemnt uttryckas med mindre tal än 6 siffror, nemi. 196,875 kubik-decimaltum.
Detta är fullkomligt riktigt, det kan jag icke motsäga; men antalet af siffror, som behöfvas, för att uttrycka en gifven qvantitet af hvad slags storhet som helst, beror ingalunda på storheten af den enhet, hvarmed varan mätes.
Detta är en omständighet som jag anhåller att få fästa upmärksamheten på; ty om en gifven qvantitet af en vara skall uttryckas med biträde af en slags enhet eller en annan, så blifva siffrornas mängd eller talets numeriska storhet endast beroende af den noggrannhet, hvarmed jag anser behöfligt för ett gifvet ändamål att uttrycka qvantitetens förhållande till enheten.
Om jag t. ex. vill uttrycka afståndet härifrån till någon annan stad och dervid är nöjd med att få detta afstånd bestämdt på miltalet, så säger jag t. ex. att det är 7 mil, 7* eller 7J.
Hvarföre kan man då uttrycka afståndet med den korta siffran 7 mil eller eller 7J mil?
Det är icke derföre att jag begagnar en stor enhet, utan derföre, att jag icke här gör afseende på ett eller annat hundrade alnar mer eller mindre, utan att jag är nöjd med den noggrannhet, som jag får, när jag icke går längre än till de siffrorna, sorn uttrycka förhållandet på J-dels mil nära.
På samma sätt om jag skall npmäta en viss qvantitet spanmål, så är klart, att sällan blir denna qvantitet spanmål kommensurabel med det mått jag har, men jag stannar vid en storhet, som kan enkelt uttryckas i detta mätt.
Hura långt jag dervid går, beror på den noggrannhet, hvarmed jag vill hafva storheten uttryckt, och jag kastar hort en qvantitet, som är så ringa, att det gör hvarken till eller ifrån om jag tager den i beräkning eller icke.
Palmstjerna har nu sagt, att det ovilkorligen fordras 6 siffror för att uttrycka den rågade kappens storlek i kubikmått.
Det är förhållandet med ganska många mått att de icke äro kommensurabla.
Man kan då uttrycka det ena måttets förhållande till det andra med huru många siffror man vill.
Om man icke anser detta förhållande tillräckligt noga uttryckt med 6 siffror, så kan man uttrycka det med 20 siffror eller flera, detta beror helt och hållet på huru långt man vill sträcka sin noggrannhet.
För att nu visa till hvad grad af noggrannhet Frih.
Palmstjerna har gått, då han ansett en rågad kappe, för alt angifvas i kubikmått, behöfva uttryckas med 6 siffror, så anhåller jag få nämna den egna tillfälligheten, alt det dervid begagnade talet är alldeles precist medeltalet af det antal sädeskorn, som jag vid flera af mig för ro skull i den vägen anställda försök funnit rymmas i en kappe säd.
Således medgifver jag visserligen, att om man önskar att uttrycka sädeskornens antal i en kappe, så är det nödvändigt, att dervid nyttja 6 siffror, men 160 Den 8 Juli e. m. om jag deremot inskränker min fordran på noggrannhet, så be* hofver jag icke så många siffror.
Vi veta nemi., att en rågad kappe, uttryckt i kubikmått, innehåller 196,875 kubik-decimaltum.
Om vi nu lägga en enda juna fru dertill, så få vi precist 2 kannor.
Vi se således, att en rågad kappe är så när 2 kannor, att den endast med en jumfru skiljer sig derifrån.
Då vi nu i allmänhet icke begagna något mindre mått för spanmåls-upmätning än kappen, så vill det säga, att man hittills icke ansett sig för sådan varas upmälning behöfva större noggrannhet än t. ex. ^ eller J-dels kappe; någon så liten qvantitet, som en jumfru, gör man dervid icke afseende på.
Således finnér man, att långt ifrån att någon serdeles svårighet skulle upstå, att till fullkomligen tillräcklig noggranhet för praktiskt bruk uttrycka vårt nuvar:dekappemål, då det kr fråga om endast en eller annan kappe, så kan jag alltför väl antaga den rågade kappen lika med 2 kannon Taga vi saken på den sidan, så finna vi, att det är ganska enkelt; Jag skall bedja att få i detta afseende fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet på den betydliga skillnaden i vigten af att få en ny grundenhet, en hufvudenhet fullkomligt kommensurabel med den gamla och att få de gamla och nya underafdelmrne sins emellan fullkomligt kommensurabla.
Om det är den minsta skiljaktighet emellan hufvndenheterne, t. ex. ett par proc., så verkar det precist i samma förhållande till skiljaktighet vid upmätning af en qvantitet med tillhjelp af den gamla eller den nya måttenheten.
Om t. ex. den nya måttenheten skulle skilja sig 4 proc. ifrån den till rundt tal reducerade siffran, som uttrycker dess förhållande till den gamla måttenheten, så skulle, om den såsom hufvudenhet begagnades vid mätning, hela den dermed upmätta qvantiteten skilja sig 4 proc. ifrån den qvantitet, som erhölls genom mätning med det gamla måttet.
Om sålunda t.
ex. kappen vore hufvudenheten för det gamla måttet och kannan hufvudenhet för det nya måttet, så är det naturligt att om jag vid förvandling af en qvantitet af de förra måtten till det sednare, i st. f. det der noggranna talet 196,875 supplerar det enkla talet 2, så begår jag ett fel som är ungefärligen 3| proc., och i samma förhållande blifver hela qvantiteten origtigt uttryckt, så att om det är fråga om att reducera 1000 kappar till kannor och jag dervid antoge en rågad kappe lika med 2 kannor, så skulle felet dervid upgå lill 31 j- kanna eller ungefärligen £ T:a.
Heltaunat är förhållandet med et t enda till aproximativt värde upgifvet tal för en underafdelning af enheten.
Det fel som till följd deraf kan begås, kan aldrig belöpa sig till mer än de få proc. af det belopp hvartill denna underafdelning beräknas.
Om jag t. ex. har millioner T:r att reducera till kubikfot, så är det klart, att på denna qvantitet kunna icke finnas mer än några supplementaira kappar.
Om nu dessa kappar förvandlas efter 2 kannor på kappen, så kan det derigenom upkommande felet icke upgå till mer än 3g proc. af desamma.
Dessutom blir det ju alltid en lätt sak att berigtiga den reduktionen, om kapparne äro så många att Den 8 Juli e. m. 161 att det anses behöfligt.
Det är ofantligt enkelt att göra sig en tabell öfver skiljaktigheterne, der det aldrig kommer i fråga att bestämma kubikinnehållet till fullkomlig noggranliet, utan man är nöjd att få det så nära bestämdt som nu i allmänhet anses behöfligt.
Antalet af siffror, som behöfvas, är således, som sagdt är, beroende helt och hållet af den noggranliet, med hvilken jag vill uttrycka mig, och alldeles icke af enhetens storlek, hvarföre jag anser att de betänkligheter, som blifvit framställda ur den synpunkten emot borttagande af T:n, icke äro af den beskaffenhet, att de kunna rubba min öfvertygelse att det alldeles icke skulle medföra någon våda alt utbyta
T:n emot något annat mått.
Det återstår nu att nämna några ord om nyttan, ja jag må nästan säga nödvändigheten af att göra det.
Jag vet ganska väl att vanan har en stor magt, och att, när man en gång har vant sig vid att upmäta en slags vara med en enhet, som är så och så stor, t. ex. en T:a, så är det mången gång motbjudande att begagna en enhet, som är mycket mindre, men det är endast eu vana, ty i och för sig sjelf är den ena enheten lika god som den andra.
Det kan vara alldeles likgiltigt om jag dervid begagnar den ena enheten eller den andra; det är lika så lätt att uttrycka en qvantitet, t. ex. en viss längd, genom en mindre enhet som genom en större.
Men en egenskap måste jag oeftergifligen fordra hos den mätande enheten; den nemi. att vara pä det aldra noggrannaste bestämd till sin qvantitej.
För min del kan jag icke göra mig begrepp om att den enhet, T:n, som vi nu hafva, i sitt nuvar:de skick upfyller denna fordran.
För denna mätande enhet finnes icke någon representant; det finnes icke något kärl, icke något mått, som svarar emot vår mätande enhet.
En emot densamma svarande qvantitet måste mätas upp med åtminstone 2:ne målkärl.
T:n är icke en laglig T:na.
Den som krones af justeringsverket, som derpå sätter med tydliga tryckta boksläfver och med Kongl, krona deröfver ”1 Tunna”, är icke en laglig T:a, utan dertill måste läggas en åttondels T:a, innan den blifver laglig.
Jag vill äfven fästa upmärksamheten på att det finnes provinser der man förstår med en T:a något helt annat, äfvensom derpå att det i Sveriges lag icke finnes bestämdt hvilken enhet skall begagnas vid mätning af en vara, som för mången jordbrukare utgör en betydlig del af hans produktion, nemi. potatis.
Följden är att då Utsk:n sökt få reda på hvad som menas med en T:a potatis, så har man kommit till det resultat, att på olika ställen räknas en T:a potatis för 24, 32, 36, 40 och 42 kappar.
Lägger jag då dertill att dessa kappar upmätas på somliga ställen rågade och på andra ställen strukna, så får jag säga att den der fordran, som jag har på en enhet, att vara noga bestämd till sin qvantitet är serdeles illa upfylld med T:n.
Afven kol-iunnan är icke bestämd genom någon K. Förordn., utan lär mätas mycket olika, i olika trakter, och det fordras ett serskilt studium för att bestämma hvad denna T:a betyder i olika delar af Sverige.
Då frågar jag om man på något sätt kan anse att under nuvar:de förhållanden T:n motsvarar, såsom mätande enhet, den enda ovil9 H. - II 162 Den 8 Juli e. m. korliga fordran man måste göra på en mätande enhet, den att vara till sitt mått fullkomligen bestämd.
Vi skola komma ihåg att då vid kontrakters upgörande man kontraherar om en viss qvantitet varor, så måste man, för att bestämma denna qvantitet, mäta upp varan med en enhet och uttrycka antalet af de enheter, som motsvara varans myckenhet, men det hjelper icke att jag uttrycker antalet af dessa enheter i kontraktet, om icke enheten är bestämd.
Jag anser derföre att en förändring i detta afseende vore jemnförlig med en realisation.
Likasom realisationen af år 1830 bestämde vårt mynts värde, så blir ett ordnande af landets mätande enheter att betrakta såsom en realisation.
Den bestämmer och uttrycker, på ett sätt, som icke kan underkastas något tvifvel, storleken af de mätande enheterna för varorna.
Jag har hittills endast uppehållit mig vid det nuvande förhållandet och visat huru obestämd enheten T:n f. n. är.
Sparre har redan förut visat att detta förhållande i fordna tider ledt till rättegångar och missförstånd, som öfvergått till missbruk.
Historien om T:n utvisar tydligen att obestämdheterna, rör:de densammas storlek., hafva mången gång begagnats till att öka folkets beskattningar, andra gånger att minska dem, allt efter som vinden har blåst ifrån den ena sidan eller från den andra.
Vi behöfva icke sträcka våra undersökningar längre än till de tre sednast utkomna förordmrne om mått, mål och vigt, hvilka jag här har i min hand.
Den första af dem är utkommen år 1733, den andra 1737 och den tredje 1739.
Således under en tiderymd af 5| år utkommo trenne serskildta författmr, sorn skilja sig till den grad ifrån hvarandra, att t. ex. den författn. i ämnet, som var gällande före den förstnämnde förordmn af 1733, nemi. 1655 års mandat om mått, mål och vigt, föreskrifver att en T:a i all bandel, i allt köp och i alla transaktioner enskildte emellan skulle vara oskakad, lös och struken, men för kronotionde, afrads- och upbördsspanmål tillkom, i st. f. rågen, två strukna Stockholmska eller Upländska kappar.
Jag har sökt att få reda på meningen med det s. k. afradsmålet och för mig fått det alldeles tydligt utredt, att dessa s. k. tvenne kappar, hvilka motsvarade rågen, endast och uteslutande hade afseende på afradsspanmålen eller skatten.
Således var, före 1733 års förordn., spanmåls-t:n 32 strukna kappar enskildte emellan, och i afrad 34 strukna kappar.
Uti 1733 års förordn. förekommer följande strof, sedan man förut bestämt måttets storlek: ”Men som största oredan bärtills kommit af ett skiljaktigt mätningssätt: så pröfve vi skäligt och med rättvisan enligt vara, att mätandet bör ske. skyflat och skakat, så att all den spaumäl bringas in uti T:n, sorn der kan innehållas.
Fördenskull när T:n är full, skakas den 2 ä 3 gånger eller oftare efter köparens behag emot golfvet eller bottnen och stötes tre å fyra gånger på tunnebrädden med strvkbrädet; men sedan T:n är således blefven upfyld, strykes den jemnt af”.
Detta i afseende på säd.
Vidare säges i afseende på malt: ”Hyad åter maltet beträffar, så emedan det merändels utlupit är och mycket taline häfver, och sig icke tillsammans skaka låter; så Den 8 Juli e. m. 163 håfve vi för godt funnit, att det må både skakas och med händerne stoppas, sedermera strykes och i st. f. rågan, der afradsmål vara bör, uppå hvar T:a tagas 2 kappar; uppå en spann en kappe, o. s. v.”
Vi se nu således att genom denna åtgärd, som icke tyckes skilja sig mycket ifrån det gamla, enär kapparnes antal på T:n är detsamma, så har likväl upkommit en förökning i afrads-t:n.
Jag har nemi. öfvertygat mig derom att om man efter 1634 års förfaltn. upmäter ett kärl, och sedan efter 1733 års författn. upmäter detsamma, så går det i sednare fallet unge - färligen 10 proc. mera spanmål i den T:n.
Följden blef att köpe-l:n steg upp ifrån 32 till 34 kappar och afrads-t:n ifrån 34 till 37 kappar.
Den närmaste författmn är den af år 1737.
Då minskades
T:n och man återgick till det gamla, och det besynnerliga är, att man gjorde det nästan utan att låtsa veta af att 1733 års författn. fanns.
Der säges i 7:de §:n: ”Såsom den härtills försporde och i långliga tider öfverklagade oredan icke allenast härrört af sjelfva målkärlen, utan också af ett skiljaktigt mätningssätt, i det en del mätt löst, en del skakat, en del konstigt skyflat, en del strukit, andra rågat, der likväl 1638 års Rikdagsbeslut, så väl som 1665 års förordn. om mått och vigt, utom mångfaldiga andra K.
Resolutioner och förordn:r, klarligen utvisar att utan skakning, stoppning eller sviklig skyffling mätas bör; Alltså pröfve Wi skäligt att all afradstionde och rättighels-spanmål, i upbörd och leverering, bör mätas på sådant sätt löst” som sedermera föreskrifves.
Här äro således i 1737 års förordn. åberopade alla ganrla plakater, men man hoppar öfver den nyss förut utgifna 1733 års författn., som tydligen säger att spanmålen skall mätas med skyffling och skakning.
Om vi således nu se på den förändring, som 1737 åfs förordn. åstadkom, så finna vi att afrads-t:n derigenom åter nedsjunkit till 34 kappar.
Beträffande köpe-t:n deremot, så hade under tiden 1734 års lag utkommit, hvilken bjuder, såorn vi veta, att det icke får finnas mer än ett mått, och med åberopande af detta lagens stadgande, bestämmer således 1737 års förordn. den förändring i köpe-t:n, att den skall blifva lika med afrads-t:n.
Således blef genom denna författn. köpe-t:n, ifrån att vara 32 kappar, ökad till 34 kappar.
Två år sednare komma vi lill 1739 års författn., hvilken utan att gifva det aldra ringaste skäl för sig eller utan några motiver ökar afrads-t:n med 2 kappar.
Då jag icke i författmn har kunnat spåra något skäl till denna förökning, så har jag sökt att finna huruvida något skäl dertill kunnat vara anfördi i Riksståndens diskussioner.
Jag har funnit i R. o. Adis prot. en diskussion öfver delta ämne eller tillägget af de tvenne kapparna, och den är helt kort.
Saken behandlades af R. o. Ad. ganska praktiskt.
När frågan var före, uplästes BondeStis påminnelser, hvaruti ”det lösa målningssättet fuller bifalles, men af allmogen, i anseende till anförda skäl och mångfaldigt andragna rum utur förordmr och resolutioner, i det högsta påstås, att ej 4 kappar bör gifvas till på T:n, utan endast 2, enligt 1737 års förordn.”. På 11 * 164 Den 8 Juli e. m. denna protest gjordes emedlertid föga afseende, och för att visa huru liten vigt man lade på den saken, skall jag anhålla att få anföra några yttranden, t. ex. det första som afgafs i denna fråga, nemi. af Frih. Coijet, som sade, att han finner det vara skäligt och billigast när 4 kappar gifvas till pä T:n, emedan en säljare då med godt samvete kan vara förvissad, att köparen, som till sitt lifs uppehälle behöfver spanmålen, får skäl för sina penningar.
Delta är det egentliga skälet, som anföres.
En Hr Wulfvencrona, hvilken, i dylika frågor som denna, i allmänhet yttrade sig serdeles skarpt och uplysande, och ur hvars yttranden jag hemtat mänga uplysningar i denna fråga, var den enda, som sökte visa att BondeSt:s protest emot de 2 kapparne var fullkomligt riktig, men han blef ensam om sin åsigt, under det att de öfriga rösterna följde med dem, som ville gifva de 2 kapparne.
Emellertid åberopades äfven andra skäl än dem som anfördes af Frih. Coijet.
Det var nemi. en Hr von Höckerstedt som utlät sig att allmogen ej tyckes hafva fog att så mycket besvära sig öfver de 4 kapparne, enär efter anstäldt prof man befunnit att när, jemte rågan, skakningen skett af en skicklig mätare, T:n varit äfven så dryg som den nu blifver med dessa 4 kappar.
Hr Hellenstjerna lade härtill att indelningshafvaren alltid njutit sin spanmål i skyffladt, skakadt och rågadt mål, hvilket allt indelningshafvaren nu kommer att mista, och vore alltså billigt att indelningshafvaren njuter en någorlunda ersättning igenom dessa 4 kappar. R. o. Ad. beslöt härefter att bifalla förslaget om de 4 kapparne.
Må man nu erinra sig vid hvilken period detta skedde.
Det skedde nemi. straxt efter sedan hattarne kommit till väldet, då egentligen indelningsliafvarne (det var mestadels Adeln som innehade indelningarne) hade snart sagdl uteslutande magten i sina händer, och då var det icke underligt att de begagnade sin magt till att låta indelningsliafvarne genom ett penndrag få jVdel större inkomster.
Allt detta bevisar ju tydligen att T:n, genom sin egenskap att hafva ett arbiträrt namn, som gäller på mångfaldigt olika slags begrepp, underkastad godtyckliga förändringar, stundom till de skattdragandes fördel och stundom till deras nachdel, allt efter omständigheterna under serskilda tider, icke kan vara tjenlig att bibehålla, och just för att förekomma allt detta finner jag icke något lämpligare sätt än att frångå T:n och öfvergå till en annan enbet, som icke begagnas i annan syftning så, att den kan på något sätt missförstås.
För min del kan jag dä icke tänka mig någon slags enhet, som innefattar mera bestämdhet, än jost kuben på längdmåtts-enheten, och det är på den grunden som jag, ehuru man kunde önska, att hvad beträffar spanmålsmälningen, den varit större, tillstyrker Utsk:ns förslag i delta fall.
Hvad namnet angår, så får jag säga att här ligger mera vigt på ett namn än man tror.
Hvad ett missbruk eller ett missförstånd af ett namn kan göra, anhåller jag också få framställa med ett exempel, ett exempel, som alldeles fullkomligen hör till denna fråga vi nu afhandla.
Jag har förgäfves försökt få reda på ursprunget till de s. k.
Den 8 Juli e. m. 165 gamla målen.
Vi veta att det finnes i Westergöthland och åtskilliga trakter af Sverige en skäppa om 14 kappars rymd, och sex sådane skäppor hafva begagnats såsom en T:a.
Jag har förgäfves sökt att i någon slags författn. få reda derför, men i R. o.
Ad:s prot. har jag fått reda pä ursprunget till denna skäppa, och det är just serdeles intressant, ty det visar på det tydligaste hvartill man kan komma genom godtyckliga namn och bemödandet att missbruka dem.
Vi veta att i åtskilliga delar af Sverige har brukats 6 skäppor på T:n; i andra åter har
T:n haft sin bestämda indelning i 2 spann eller 4 halfspann.
I de trakter der T:n var delad i 6 skäppor, hörde man aldrig talas om T:r, utan endast om skäppor.
Det var således ganska naturligt att afgifterna till kyrkan, som blefvo lagligen bestämda i T:r, likväl af allmogen benämndes i skäpptal.
Nu veta vi att efter 1G3S års Riksdagsbeslut, skulle T:n bestämmas efter Stockholms-t:n, och att en sådan T:a skulle innehålla 54 kannor.
I de trakter der man begagnade skäppan, var denna äfven 9 kannor.
Nu kom 1665 års K. mandat, som förklarade det vara ett misstag eller en missräkning i 1638 års Riksdagsbeslut, att nemi.
T:n skulle innehålla 54 kannor samt att, sedan kannans storlek nu rätteligen funnen är, d. v. s., i parenthes sagdt, sedan Stjernhjelm hade bestämt den till T'ö:dels kubikfot, så har man funnit att det icke är 54, utan 56 kannor på T:n.
Sedan man i detta K. mandat hade sagt att det vöre strängeligen förbudet att nyttja de olika kannemål, som visat sig vara begagnade i landet, så säges der: ”Hvad spanmåls-t:n vidkommer så, ehuruväl på Rijkzdagen i Örebroo åhr 1638 är för godt befunnet att een Spannemåhls-t:a skulle hålla fembtiofyra Stockholms-kannor; Lijkwäl, emedan sedermehra, effter nogha undersökning och ögonskeenlige erfarenheten, pröfvat är, att samma fördeelningen icke häfver sin behörige iijkheet, emoot T:ns rätta måhl och stoorheet, uthan att een spannemåhls-t:a då sin rätta proportionerade stycken häfver, när hon uthi femtiosex kannor deelt blifver; Effter som ock, utaf det rätta gambla kannemåltet, som sedermehra här i Wår Stadh Stockholm är blefven funnen, klarligen är att se, att uthaf een richtigh måhltunna 56 kannor hållit häfver, och att den sednare fördelningen uthi 54 kannor allenast uthaff een missräkning, som genom tidsens förlopp, icke så nogha sedan är achtat, sin ursprung häfver”.
Nu förklarade man således, attenT:a, som tillförene varit 54 kannor, skulle numera vara 56 kannor och tillika, att fördelningen i spann, half spann och fjerdedels spann fortfarande skulle ega rum.