Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kärleken var alltid blott det närvarande, det gränslösa kaos, öfver hvilket Cupidos ande sväfvade.
Han öfverskådade i minnet den långa raden af sitt lifs kärlekserfarenheter, och alla lågo de som döda lik, stirrande på honom med ett par vidöppna, uttryckslösa ögon.
Och öfver denna rad gled hans tanke med en svag beklämning, en blek reminiscens af de smärtor och lidanden, de alla kostat honom.
Icke minst det längsta och varaktigaste af hans kärleksäfventyr — hans äktenskap.
Han tänkte på de många aftnar, han tillbringat i pinande hjerteångest, marterad af en vansinnig svartsjukas helveteskval.
Mathilde hade gått bort på någon teater eller någon konsert, och hemma på sin bädd låg han sjelf, maktlös och lam, och såg i fantasien unga, vackra män kasta glödande, lystna ögonkast på den unga kvinna, som var hans hustru.
Hur kunde han, en stackars sjukling, täfla med alla dessa friska, starka män.
Tanken grep honom med en ångest, som pressade kallsvetten upp på hans panna; och på samma gång hade han en den djupaste och smärtfullaste förnimmelse af skam, skam öfver misstanken — skam också öfver det, som låg under misstanken: detta, att hans hustru var en kropp utan själ.
Men han hade valt henne just sådan, hon var, och trott sig ha gjort ett val just efter sitt sinne.
Han hade alltid haft en fasa för de der lärda, »bildade» kvinnorna, som, stickande fram den smula själ de ega, erbjuda s. k. själsgemenskap och andligt samlif med en ande, hvars vidd de icke kunna mäta.
Hans ideal för en kvinna, sådant det framgått ur hans lifs många erfarenheter, var alldeles motsatsen till det själfulla kvinnoidealet från hans ungdom; i detta fall som i många andra hade hans natur drifvit ett spel med ytterligheter, som slagit öfver.
Han afskydde blåstrumpor och förståndskvinnor, men han afgudade dem, som voro sköna och dumma, ju skönare och ju dummare dess bättre.
Han ansåg kvinnan som en lägre varelse, af naturen bestämd till att dela mannens kärleksnöjen, icke hans tankelif.
På sin höjd uppfriska honom under hvilostunderna genom sitt pladder, som borde verka lugnande på hans spända nerver, liksom hennes klingande friska skratt och den svaga strykningen af hennes händer öfver nacke och hals, genom hår och skägg.
Mathilde hade gett honom allt detta och ändå mera.
Hon hade varit hans docka, som han haft sitt nöje af att kläda i vackra kläder, hans lilla husdjur, som ätit ur hans hand och sofvit i hans famn; hans lilla apa, som roat honom med sina upptåg och vederkvickt hans själ med sin älskliga dumhet — ett litet djur, på hvilket han från sin menskliga höjd såg ned, men som han icke dess mindre älskat varmt och innerligt, med något af det bästa i sitt känslolif — med tacksamhetens ömhet.
Han tackade henne ännu i sitt sinne för all den lycka hon skänkt honom, och han var glad öfver att ha tryggat hennes lif äfven sedan han sjelf icke längre var till.
Men ändå ... ändå ...
Han tänkte på den förfärliga natten för sju år sedan, natten som evigt skulle stå i hans minne som det förfärligaste, han någonsin upplefvat, höjdpunkten af menskligt lidande och mensklig förnedring.
Mathilde hade varit borta hos sin väninna, madame Arnault; och hon dröjde.
Det blef sent.
Timme gick efter timme.
Och på sitt läger der inne låg han, sömnlös, febersjuk, vansinnig af ångest.
Sängkläderna brände honom som eld, men han kunde icke resa sig upp.
Hvarje fiber i hans ömtåliga nervsystem tycktes spänd till det yttersta; minsta ljud kom honom att spritta till som af ett nålstyng.
Klockan blef tolf; klockan bl ef ett; ingen kom.
Han grep till morfinflaskan för att döfva; förgäfves; ingen lindring.
Han tog ännu en dosis, starkare än vanligt; och så småningom slappades de spända nerverna, och han föll i en dvala utan medvetande.
Hur länge den varade, visste han icke, men ångesten var endast döfvad, icke död.
Midt i svarta natten ryckte han plötsligt till som träffad af ett slag; pannan, håret, hela kroppen badade i svett.
Han höll andan, han bet samman sina hackande tänder, han lyssnade; inne från hustruns rum tyckte han sig ha hört ett främmande ljud.
Han kunde icke resa sig upp, kunde icke gå; men han vred sig med uppbjudande af alla sina krafter ur bädden och lät sig falla ned på golfvet.
Med sammanbitna tänder, för att icke ett stönande skulle förråda hans ångest, kröp han genom sjukrummet, genom salongen utanför, hän till dörren, innanför hvilken Mathildes sofrum var beläget; der stannade han, lyssnande med bultande hjerta och bultande tinningar.
— Han hörde endast hennes snarkningar der innanför.
Hon sof.
I detsamma kände han det som om hvarje beståndsdel af hans kropp mjuknat, armarne böjde sig, benen böjde sig, han sjönk afsvimmad ner på golfvet, med hufvudet emot tröskeln till sin hustrus sofrum.
Så fanns han af pigan morgonen derpå.
Ännu i detta ögonblick, då han tänkte på den natten — efter sju års förlopp — gick det en kall kåre öfver hans ryggrad och en skälfning genom hela hans kropp.
— Men han ville icke tänka på detta, icke tänka upprifvande tankar på denna smärtans hvilodag — han ville tänka angenäma ljusa tankar — tänka på La Mouche.
Han såg hennes kära ansigte framför sig; den lefnadsglada munnen med det sorgsna draget, de stora blå ögonen och det ljusbruna, lockiga håret, som hon brukade kasta tillbaka med den der trotsiga knycken på sitt lilla fågelhufvud.
I denna stund satt hon kanske på sitt rum der uppe i Wildbad och öfversatte någon af hans dikter till franska språket.
— Det drog ett leende öfver hans ansigte, ett kärligt och vackert leende, fast med ett stänk af ironi och öfverlägsenhet.
Hon tillhörde ju de der själs-kvinnornas föraktade klass!
Hon var ju en blåstrumpa!
— — Men hon hade blifvit det af kärlek till honom och hans diktning — och — — och — — hon var så förtjusande som kvinna.
— — Han sjelf, blåstrumpehataren par excellence, hade ju ofta tvungits att prisa hennes skriftställeri — af beundran för hennes älsklighet — senast nu i det sista brefvet.
Kunde han väl annat?
Hon hade öfversatt hans dikter af det kärleksfullaste intresse — kunde han väl då såra henne genom att klandra öfversättningens brist på geni!
Ett enda litet fjun af hennes silkesfina hår gälde för honom mer än all verldens genialitet.
Hon var så god; hon var så vek.
Och hennes hjerta hade sin genialitet — en känslans genialitet, som gjorde att hon kunde förstå utan att fatta.
Hvad begärde man mer!
Var icke hjertats varma genialitet mer värd än hjernans kalla förstånds-skärpa.
— Denna hjertats genialitet var som ett par mjuka händer, som ett mjukt bröst att luta ett tröttadt diktarhufvud emot.
Hvilken härlig hvila det skulle skänka, och hvilken innerlig vällust i känslan att vara förstådd!
Förstådd?
Ordet slog ner i honom.
Det der var just aningen från ungdomsdagarne, längtan efter att kunna smälta samman med en kvinna, till kropp och själ, i famntagets hetaste spänning och i famntagets hvila.
Förstådd — icke med hufvudet utan med nerverna och hjertat.
Kunna dela med sig allt, glädje och sorg, tankar och känslor; alltid finna en vänlig resonansbotten för sina ord; stiga ned från snillets olympiska höjd, icke vara kvick, snillrik, stor — utan enkel, naturlig, sann — känslosam, blödig och vek.
En sådan kärlek skulle vara ett hvilans himmelrike, utan slitningar och utan kamp.
Trygghet, trygghet, obegränsad tillit, en ständig, smekande värmeutstrålning i stället för passionens mellan ytterligheter skiftande temperatur.
Det kom för honom hur otänkbar en scen sådan, som den han nyss återsett i minnet, skulle vara i ett kärleksförhållande, der kvinnan icke endast var kropp.
Han skulle alltid, alltid ha en känsla af oinskränkt eganderätt då han visste sig ha bundit henne till sig med hvarje tanke i sin själ.
Hur kunde det komma sig, att detta aldrig förr gått upp för honom under hans jägtande genom lifvet ur famn i famn?
Han hade aldrig funnit en kvinna sådan som hon.
Men hade han sökt?
Nej, han hade just alltid gått ur vägen för det, han nu åtrådde — han hade som ett barn sträckt ut sina händer efter det tomma och vackra skalet.
Och nu, på grafvens rand, nu, då han icke längre var en lefvande menniska, nu grep honom en brännande, törstande längtan efter detta, som han aldrig upplefvat.
Det var en smärta så djup och stor, att det kändes som vore hela hans lif förfeladt, derför att han nu måste gå bort, bryta upp från tillvarons festmåltid utan att ha smakat det rikaste och bästa, tillvaron bjöd.
Han älskade henne.
Och nu diktade fantasien åt honom ett nytt lif i oanad lycka, men då han sträckte handen fram mot verkligheten, för att gripa det, fann han sig liggande på en madrass i ett mörkt sjukrum, kämpande med döden.
Förgäfves rasade hans tanke, förgäfves reste den sig i trots mot det obevekliga.
Fåfängt förbannade han i sitt sinne det lif, han lefvat — omständigheterna, sin egen natur — kvinnorna, kvinnorna framför allt.
Hans lif hade varit kvinnor, kvinnor och åter kvinnor.
Sådant han nu såg det, stod det för honom som ett långt siffertal mellan två streck, hvilka tycktes bilda dess begynnelse och dess afslutning.
Det var två episoder med intryck af något ödes-bestämdt, betecknande den starka, oemotståndligt dragande makt, som beherskat honom från den första ungdomen ända till de sista timmarne af hans obrutna mannaålder.
Den första af dessa episoder tilldrog sig då han ännu var ett barn, i rektor Schallmeyers skola i Düsseldorf.
Han såg sig som gosse, i sina finaste kläder, vid den högtidliga terminsafslutningen i lyceum.
Som klassens ljus hade han fått sig uppdraget att recitera Schillers Dykaren för den närvarande församlingen — till förhöjande af feststämningen och häfdande af lyceets ära.
Han kunde poemet utantill, ord för ord; han kände icke den ringaste oro och han grep sig an utan blyghet.
Medan vers efter vers strömmade öfver hans läppar, lät han sina blickar fara öfver församlingen och såg med en känsla af tillfredsställelse och triumf, hur andaktsfullt alla lyssnade.
Men plötsligt stannade hans ögon, fångade af ett par andra ögon, som tillhörde en blondlockig flicka, hvars like i skönhet han aldrig förr tyckte sig ha sett.
Och ändå hade han sett henne sjelf ofta förut och kände henne väl — den sextonåriga dottern till krigsrådet von A.
Under hela examensakten hade hon setat der hon satt, rakt framför honom.
— Men det uttrycket hade han aldrig sett i hennes ögon; det uttrycket band, fängslade, drog till sig hvarje tanke i hans hjerna.
— Han stannade plötsligt, med paralyserade nerver.
Tre gånger upprepade han själlöst samma vers och så stod han der stammande, stirrande med vidöppna ögon på den unga flickan — Läraren sökte förgäfves hjelpa honom, — han hörde icke.
Uppträdet började väcka en pinsam uppmärksamhet, då vanmakten kom honom till hjelp.
Det svartnade för hans ögon — han föll framstupa öfver bänken.
Det var det första varslet om den tillintetgörande makt, som kärlekens grymma gudinna skulle öfva på hans framtida lif.
Den andra episoden daterade sig från sju år tillbaka, från hans sista promenad på boulevarden i Paris, från revolutionsåret 1848.
Det var en solklar majdag och verldens hjerta hade feber.
Feberaktigt strömmade folkhoparne genom dess pulsådror, det var ett larm, ett skrikande, ett rasslande af vagnshjul — — redan träffad af den grymmas hand släpade han sig mödosamt fram midt i hvirfveln af detta brusande lif; men bullret irriterade honom, pinade hans sjuka nerver som piskslag på öppna sår; och för att få ett ögonblicks ro tog han sin tillflykt till Louvren.
Der var det lugnt; ingen enda besökande syntes till i museets källarvåning, som han långsamt gick igenom, njutande af lugnet, utan att egna en blick åt de antika marmorgudar och gudinnor, han passerade förbi.
Då stod han med ens, vid slutet af det långa galleriet, ansigte mot ansigte med kärlekens gudinna i marmor, skönheten utan armar, den bedårande Venus Milo.
Hennes blick tycktes riktad ned emot honom, sorgsen och blid på samma gång.
Hvarje drag i hennes ansigte bar en prägel af gudomlig höghet och gudomligt allvar; och ändå var munnens uttryck så lefvande mildt, icke ett leende, men på gränsen af ett leende.
Han vek tillbaka inför detta ansigte, han sjönk maktlös ner på bänken, gripen af samma nervernas paralysi som den gången, då han såg in i den unga flickans ögon vid terminsafslutningen i Düsseldorfs lyceum.
Länge, länge satt han ensam i det tomma galleriet och stirrade med tårdränkta ögon på denna bild af gudomlig skönhet, mejslad ut i marmor af en okänd menniskas händer; och till sist var det som om han sett hennes bröst höja sig och hennes läppars möteslinje vidgas ut till ett leende fullt af medlidande och godhet — öfver honom, som egnat henne sitt lifs dyrkan och som nu för sista gången släpat sig inför hennes ansigte, tillbedjande henne med blicken ur ett par ögon, öfver hvilka hon sjelf lagt sin förlamande hand.
Mellan dessa två episoder låg hans lif som ett oöfverskådligt siffertal, der hvarje siffra var en kvinna, som han älskat.
— Utanför dessa episoders ram stod blott en enda kvinnogestalt — La Mouche.
Han reste sig upp i stolen, tog ett bref som låg framför honom på bordet och läste det omigen för tjugonde gången.
Han läste det med ett leende öfver sig sjelf; han var ju en narr, en gammal utbrunnen narr.
Slog icke hans dumma hjerta nu med lika häftiga slag, som trots någonsin i forna dar, då han var ung och narraktig.
Nu var han gammal och narraktig — borde ha hunnit öfver illusionernas ålder — var dessutom lam och döende — — och ännu på dödens tröskel kunde detta dumma hjerta klappa så hårdt blott han läste ett par betydelselösa rader, nedskrifna af en liten hand, som han tillbad.
Och ännu kunde en önskan nedskrifven af denna lilla hand drifva honom, den dödssjuke, till ett arbete, som kanske öfversteg hans krafter.
Hon hade önskat att få veta något om hans lif, något mera, något utförligare än hvad som stod i de biografier, hela verlden kände.
Derför hade han tagit fram de gulnade bladen af sitt stora verk, sina »memoirer» och sökt ut några lösa fragment: ett par skizzer från hans barndom, anekdoter om far och mor och onkel, och till sist några drag af hans’ första kärlekshistoria — kärleken till den rödhåriga Josefa, skarprättarens bleka, skygga barn.
Han hade arbetat ett par timmar med ordnandet af dessa lösa blad; nu satte han sig att skrifva en liten inledning och personlig tillegnan.
Blyertspennan arbetade långsamt i hans kraftlösa, genomskinliga sjuklingshand.
Steg för steg skred den mödosamt fram öfver papperet; den kunde icke följa tankarnes flygt.
Han hade slutat.
Han lade blyertspennan ifrån sig och sjönk tillbaka mot stolens ryggstöd, med nacken hvilande mot dess kant.
Ansträngningen hade drifvit blodet mot hufvudet; han kände en brännande hetta öfver kinder och ögon; pulsarne slogo i febertakt mot hans tinningar.
Han satt och stirrade hän mot rummets dunklaste vrå.
Tankarne jagade hvarandra i hans hjerna, kretsade i hvirflar likt mygg kring detta enda, som numera ständigt var alla fantasiers brännpunkt: att han var en döende man, som älskade och älskades af en ung kvinna, den vänaste han mött i sitt lif.
Och ånyo reste trotset sitt hufvud mot himmelen; de tunna händerna knötos krampaktigt, och ur den lilla strimman under det förlamade ögonlocket lyste en glimt af ett feberglänsande öga fram.
Och nu var hallucinationen öfver honom; från den mörka bakgrunden der borta i vrån höjde sig plötsligt konturerna af en mans ansigte och gestalt.
Han var icke gammal; han var i sin bästa ålders kraft; ansigtet föreföll härjadt och härdadt, dragen voro fasta, skarpa, som gjutna i brons.
Pannan var bred men icke hög, näsan grof, ögonen djupa; kring munnen med dess sammanpressade smala läppar låg ett uttryck af stenhård, obeveklig viljekraft; och framför sig höll han två blyhänder, knutna öfver en staf af jern.
Hela denna appariton — orörlig, lugn och tung — gjorde intryck af en oöfvervinnelig styrka i hvila.
Men hvilan var icke död; hela varelsen lefde, andades; kunde resa sig i nästa minut och krossa ett förmätet menniskobarn genom att lägga sin blyhand på hans skuldra.
Inför denne Goliath, öfver hvars hufvud ordet Άναγκη, ödet, lyste i grekiska eldbokstäfver, stod den döende skaldens ande, som en ny David, kamplysten, trotsig, medveten om sin smidighet och sin kraft.
Han var stark, stark, stark.
I detta ögonblick kände anden sig som envåldsherskare öfver alla varelsens fibrer.
Det omöjliga syntes möjligt, det otänkbara tycktes kunna nås.
David stod inför Goliaths åsyn med blixtrande ögon och trotsigt upplyft hufvud.
Stig ned och brottas med mig eller skänk mig hvad jag begär.
Gif mig åter makten öfver min kropp.
Gjut nytt, friskt blod i mina torra ådror.
Res mig från smärtans läger, låt mig lefva ett år, ett halft år eller en månad blott — lefva riktigt fullt och rikt! — och låt mig sedan dö.
Jag skall icke klaga.
Men skänk mig några timmars lycka innan jag måste gå bort.
Jag har ju aldrig förr vetat hvad kärlek är.
Jag vill icke gå bort från lifvet utan att erfara det.
Allt det andra var ingenting, ingenting, ingenting.
Tag min förtid och min framtid!
Tag mitt rykte och mitt namn.
Tag allt, allt — — men om dessa sista minuters lycka vill jag brottas med dig!
Mannen der borta i vrån rörde sig icke; icke ett drag, icke en min förändrades i det stenhårda ansigtet; ögonen blickade fram lika obevekligt och strängt under den tvärhuggna pannan, och läpparne voro sammanpressade som i kramp.
Men i nästa sekund var det som om ett täckelse dragits bort och han framstod i hela sin öfvermenskliga, öfvernaturliga storhet — — — — — — — — vid hans fötter låg ett litet kryp af ett menniskobarn liflöst hänslängdt.
Genom Schwarzwalds högland rinner den lilla Enz, en biflod till Neckar, som i i sin ordning strömmar ut i den mångbesjungna Rhen.
Enz har höglandsflodernas karaktär: en bred, stenig bädd, som ett par gånger om året fylles med en hvirflande, larmande, skummande vattenmassa; den brusar förbi, aftager i styrka och svinner slutligen in till en stillsam och lugn liten bäck, för hvars obetydliga flöde den breda bädden tyckes oproportionerligt stort tilltagen.
Då ligga de stora, af vattnet rundslipade stenarne, torra och brunstekta af solen, likt jättekastanjer strödda ut öfver en sandad trädgårdsgång, och mellan dem porlar bergsbäckens klara, kyliga, grönskiftande vatten långsamt och fredligt fram.
I konungariket Würtemberg, icke långt från badiska gränsen, ligger på bergssluttningen vid stränderna af Enz den lilla staden Wildbad, känd för sina varma, alkaliska källor, till hvilka — hvarje sommar — tusentals af lifvet medtagna menniskobarn komma för att söka helsa och krafter.
I Wildbad hade Margot slagit sig ner.
Det var en stillsam badort, intet sommarcentrum för europeisk lyx, europeiskt high life och europeiskt äfventyrarlif, som det närbelägna Baden-Baden.
Der, i Baden-Baden, blommade alla dessa arter af det europeiska sällskapslifvet; dit drogs också den fashionabla cocotte- och spelarstaben, lemnande Wildbad till ostörd besittning åt dem, som sökte helsa och ro.
Margot hade varit der i tre veckor; men hon trifdes icke.
Hon tyckte, att tiden släpade sig fram.
Klockan 6 steg hon upp hvarje morgon, och klockan 7 tog hon sitt bad.
Så promenerade hon en stund i alléen längs med
Enz och gick sedan hem till café au lait i privathotellets matsal, dit morgonknarriga herrar och damer kommo, en efter en, med sömnens dåsighet ännu dröjande kvar i ögonvinklarne.
De förmiddagstimmar, som följde, ville aldrig taga slut.
Hon försökte arbeta; men hjernan vägrade.
Hon försökte läsa; men hon kunde icke hålla tankarne samlade.
Ögonen följde mekaniskt de tryckta raderna, gledo så ut öfver marginalen, ut öfver rummet, ut genom fönstret ... de sågo ingenting, men stirrade alltjemt ditut med samma blick af tom förvåning och somnad sorg, en sorg, som icke var någon akut förnimmelse, ingenting som smärtade och ömmade, endast något liflöst och dödt, tyngande på själens botten.
Det var väl mattheten efter badet, som tog denna form.
Hon var så trött.
Men sofva kunde hon icke.
Hon hade nog försökt; men så snart hon slöt ögonen kommo fantasiens och minnets brokiga bilder jagande, grepo med ovarsamma händer i ömtåliga nerver och kommo dem att dallra i smärtsamma dissonanser.
— — Nej, lugnast var det att ge sig själsförslappningen i våld, sitta vid fönstret, orörlig som en domnad kålmask, ingenting känna, ingenting se, stirra med vidöppna ögon mot den tallbevuxna bergsryggen och ingenting se.
Men som hon nu satt der i lugn och ro, kunde hon icke motstå frestelsen.
Sakta, liksom dröjande, häktade hon upp sin klädning öfver bröstet och drog fram ett litet elegant sidenomslag, som gömde ett bref ... och för hundrade gången fördjupade hon sig i dess innehåll:
Allersomälskeligaste, ljufveliga Mouche!
Eller skall jag kanske bortse från ditt signet och uppkalla dig efter parfymen i dina bref?
I så fall måste jag benämna dig min allrasomsirligaste lilla kissamysk.
I förgår fick jag din sändning; les pattes de mouche har jag ständigt i hufvudet, kanske också i hjertat.
Tag mitt varmaste tack för hvarje bevis på din tillgifvenhet.
Öfversättningen af dikterna är förträfflig, och jag åberopar mig på hvad jag sade dig före din afresa.
Också gläder jag mig till att snart få återse dig och trycka en kyss på din älskeliga insekt-fysionomi.
Ack, dessa ord skulle visserligen få en mindre platonisk betydelse, om jag blott vore en menniska än!
Men tyvärr — jag är nu blott en ande; för dig är detta kanske just alldeles lagom, men mig konvenerar det hjertligt illa.
Den franska upplagan af mina arbeten är nyss utkommen och gör furore.
De af mina dikter som, i likhet med
Ny vår, ännu icke blifvit offentliggjorda, skola emellertid först komma om tre eller fyra månader, i ett af den franska editionens sista band.
Jag har icke spilt tiden, som du ser!
Ja, jag gläder mig till att återse dig, du mitt hjertas älskeliga Mouche!
Du allrasom mest förtjusande lilla kissamysk, tillika ljufvelig och blid som en liten angorakissa — det slags missar jag håller mest af!
Länge föredrog jag tigerkattor, men de äro farliga, och de kyssar, de ibland tryckte på mitt ansigte, voro allt annat än behagliga.
Med mig står det fortfarande mycket illa till; ingenting annat än vedervärdigheter, anfall af de gräsligaste smärtor, raseri öfver mitt tillstånd och dess hopplöshet!
En död man, som törstar efter lifvets mest glödande njutningar!
Lef väl!
Måtte baden stärka dig och göra dig godt.
De hjertligaste helsningar från din vän Heinrich Heine.
Under den första tiden efter sin ankomst till Wildbad hade hon ännu kunnat arbeta.
Hon hade öfversatt en del af hans dikter, som hon sändt honom.
Till svar hade hon mottagit detta bref.
Så hade hon skickat honom per post en lång, darrande hjertesuck.
Hon hade sagt honom, hur feberaktigt hon längtade efter hvarje den minsta underrättelse, hon hade bedt honom om att få läsa hans Memoarer, det stora verket, som hon så ofta sett honom syssla med; det föreföll henne som skulle hon derigenom få ett slags ersättning för det personliga umgänget. — —Ja, hon visste nu icke allt hvad hon skrifvit i ögonblickets upphetsning, hon visste blott att hon tiggt honom om ett ord att stilla sin svidande längtan med — — att hon sedan dag efter dag väntat på ett lifstecken, men att intet kommit.
Hon kunde icke sitta stilla; oron dref henne ut.
Hon gick och gick, jagad af en inneboende, obestämd beklämning, som hon icke kunde döfva.
Hon gick och gick, som om den utpinade kroppen på detta sätt kunnat fly undan själsslitningarne.
Men medan hon ilade längsmed vägar och stigar, satt tanken vid sjukbädden der borta vid Avenue Matignon — hon kände smekningen af ett par genomskinliga händer och hörde ord, som snärjde hennes själ — — och till sist slog längtan sin klo i hela hennes varelse; den drog och drog; det var som tjenade det ingenting till att fly, och hon sjönk ned på en bänk eller på en sten, der hon kunde bli sittande timmar å rad, utan att veta, hur tiden gick.
Och nu hade alla andra förnimmelser drunknat i en stämning af skilsmessans bitterhet och skilsmessans smärta, den djupa, vemodiga smärta, som fått ett så enkelt och så gripande uttryck i dessa två vers, hvilka hon upprepade för sig sjelf, gång på gång, med tårfylda ögon, lik en bedjande nunna, som lidelsefullt upprepar sitt Ave Maria, gång på gång:
Der står en ensam fura
långt uppe i höga Nord;
hon sofver under ett täcke
af snö öfver frusen jord.
Hon drömmer om ett palmträd
fjerran i Söderns land.
Palmen — ensam — försmäktar
i brännande ökensand.