Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På festplatsen i Söndermarken är stort vimmel af hundratals människor, som trampa den ännu gröna ängsmattan i utkanten af den gulnande skogen, där försoningsoxen knäböjer, helstekt, på ett stort bord, omgifven af många små helstekta grisar, som tyckas småle lycksaligt i döden.
Det är länge sedan matroserna marscherade upp, änkedrottningen och arfprinsen med hof ha redan anländt, och många oroliga, längtande blickar flyga mot det håll, hvarifrån de kungliga ekipagen väntas komma.
En ryttare ses till sist på afstånd, sprängande fram i karrier.
Det hurras och jublas:
Nu kommer kungen!
Men intet ekipage följer efter.
Hvarför dröjer man?
Hvem var ryttaren?
– Kurir från Hirschholm.
Kungen har tandvärk.
Hofvet kommer icke.
Det blir dödstyst bland massorna, och chefen för den flygande kåren bleknar.
Han byter en blick med grefve Gregers Haxthausen, som rycker på axlarna.
Rantzau skakar sitt hufvud betänksamt och går bort till ett bord, där han låter servera sig ett glas brännvin.
Kapten Winterfelt har just kommit dit i samma ärende.
– Bättre lycka nästa gång! mumlar kaptenen och nickar uppmuntrande till generalen, hvars hand skälfver, då han för glaset till munnen.
– Nästa gång – he?
Nästa gång är en skälm!
– Jag undrar om vi komma att supera i kastellet denna afton.
– För min del hoppas jag det verkligen.
Jag är bjuden till kommendanten.
– Lycka till mycket nöje!
Ett fyrspändt kungligt ekipage rullar fram genom Stormgaden och stannar vid Marmorbron.
Brandt stiger ut, sveper kappan tätt omkring sig, trycker hatten ner öfver pannan och traskar in i mörkret.
Hans hjärta klappar af spänning och nyfikenhet.
Hvad kan det väl betyda, att utrikesministern på detta mystiska sätt stämmer honom till möte midt i natten?
En sak af högsta vikt måste det gälla – måhända en konspiration?
Luften är full af rykten, förr eller senare måste någonting hända.
Hatet mot det närvarande regementet växer, och Struensee visar en vacklande hållning.
Ömsom oböjligt sträng, ömsom oförlåtligt slapp.
Alla anstalter, som vidtagas i och för hofvets och hans egen säkerhet, förråda endast fruktan och ondt samvete, utan att skänka någon verklig trygghet.
– Excellensen har verkligen i hög grad svikit sina vänners tillit, och tidpunkten, då han måste falla, kan icke vara långt aflägsen.
Brandt kommer just från grefvinnan Holstein, som blåst eld i hans fåfänga; för ögonblicket ser han icke Struensee i vänskapens ljus.
Det förefaller honom nästan, som om den anonyme brefskrifvaren haft rätt i mångt och mycket.
Måhända är det också verkligen en dansk ädlings plikt att befria fäderneslandet från denne utbörding, som tillvällat sig all makt och ensam tituleras Excellens?
Och som onekligen ofta uppför sig på ett rått och hänsynlöst sätt till och med gent emot sina vänner!
En rostig röst slår plötsligt mot hans öra.
Brandt stannar, med handen på värjfästet, småler sedan och går vidare.
Det var väktaren, som på hörnet af det kungliga palatset vid Kalvebodkanalen högljudt förkunnade, att midnattstimmen slagit.
En bugande men stum lakej för grefve Brandt in i utrikesministerns kabinett, där grefve Osten artigt kommer honom till mötes.
Brandt iakttager uppmärksamt sin värds minspel.
Det är någonting allvarligt och hemlighetsfullt öfver den pudrade räfvens oregelbundna fysionomi, och hans små illistiga ögon spela skyggt mot alla dörrar.
Han talar med låg röst, nästan hviskande:
– Det är en angelägenhet af högsta vikt, min kära grefve.
Och jag måste på förhand bedja er iakttaga all nödig diskretion!
– Brandt darrar i skorna af nyfikenhet.
– Jag har verkligen länge tvekat – men när det gäller fosterlandet, måste allt annat stå tillbaka.
– Vi befinna oss inför en kris.
Beslutsamma män måste ingripa för att rädda landet från fullständig anarki.
Grefve Struensee har icke kunnat lösa sin uppgift som geheimekabinettsminister – därom kunna vi väl enas?
Sådana förhållandena nu äro, tror jag, att till och med hans vänner måste önska hans aflägsnande?
– Jag har allvarligt öfvertänkt den saken – säger Brandt i själfmedveten ton – och jag
– – Men i så fall måste man först och främst vara betänkt på att skaffa en ställföreträdare.
Men hvar äro männen?
Bernstorff?
Thott?
– Nej, de äro för gamla.
Jag tänker nu närmast på drottningen.
Falckenskjold är en lång och ståtlig kavaljer.
Och det sägs att Hennes Majestät icke ser honom med oblida ögon.
– Det är förtal!
– Brandt protesterar, harmsen, mest därför att han icke själf blifvit föreslagen.
– Den saken är icke lätt, skall jag säga er, min käre grefve.
– Till en början tör det kanske också vara nog att åstadkomma en brytning mellan Struensee och drottningen.
Framför allt behöfva vi en konselj.
En ensam man kan icke sköta alla de löpande ärendena på ett tillfredsställande sätt.
Om Struensee åtminstone nöjde sig med att omkullkasta allt inom landet!
Men han blandar sig också i utrikesangelägenheterna och hotar att kompromettera vårt förhållande till främmande makter!
Det där klingar bittert, och Brandt förstår hvar skon klämmer.
Det glimtar till i hans ögon, han njuter föreställningen om, att Struensee personligen griper den pudrade räfven i nackskinnet då och då!
– Jag har tagit mig friheten utbedja mig detta samtal – Osten småler förbindligt – för att öfverlägga med er, min käre grefve, om hvad som bör göras.
Utan ert bistånd, kan ingenting uträttas.
Som en ingifvelse kommer det öfver Brandt, att ögonblicket är inne, då han med tillbörlig glans kan uppträda som fäderneslandets räddare.
Med en djupsinnig och bedröfvad min framlägger han den plan, som sväfvat i dimmorna öfver hans själ allt sedan han mottog det första anonyma brefvet.
Dock säger han intet angående dess ursprung och bifogar till yttermera visso några förbättringar, som han själf utspekulerat i mörka stunder.
– Osten lyssnar uppmärksamt och nickar alltsomoftast, gillande – Brandt talar ifrigare och ifrigare:
– På Rudersdahl skulle ni vara tillstädes, min käre grefve, jämte öfverstelöjtnant Numsen och andra invigde.
Ni skulle då öfvertala kungen att låta föra Struensee till Kronborg och hålla drottningen internerad i sina egna gemak, tills vidare – – –
– Hm – invänder Osten – Jag fruktar – mina ämbetsplikter skulle icke tillåta mig att så där aktivt deltaga – – Ni, käre vän, är däremot i hög grad situationens man.
– Nej, för all del – erinrar Brandt, förbindligt bugande – Min närvaro på Hirschholm är en nödvändig förutsättning för planens realiserande.
Jag skall draga uppmärksamheten från ert förehafvande och dessutom – han småler tvetydigt – någon måste verkligen försöka trösta drottningen!
– Utan tvifvel är ni rätte mannen också till det värfvet!
Men det får ju bli en cura posterior?
Planen är genialiskt uttänkt i alla punkter – – Men öfvertala kungen att utfärda en arresteringsorder mot Struensee kan ingen annan än ni själf.
Mina ämbetsplikter kvarhålla mig som sagdt i hufvudstaden.
Brandt skrattar till, bittert:
– Där ni förmodligen ämnar sitta lugnt vid härden och vänta medan andra våga sitt lif?
Förmodligen har ni dock ingenting emot att dela frukterna af deras arbete?
– Min käre vän – säger Osten mildt – tag då icke så häftigt vid er!
Betänk att fäderneslandet har behof af beslutsamma män – hvar på sin post – – och er kallade man ju fordom Don Quichotte!
– Det är sant, min käre vän, men sedan den tiden ha många vindar blåst, och numera rider jag aldrig spärr mot väderkvarnar!
De båda kavaljererna skiljas under utbytande af ömsesidiga komplimenter, med en flat känsla, som två bedragare, när de sökt att öfverlista hvarandra men misslyckats.
– Den pudrade räfven är en kujon! tänker Brandt, då han åter sitter i sin vagn.
– Han ville locka mig att krafsa kastanjerna ur elden, men jag var honom för slug!
I sitt kabinett går Osten ännu med fundersam min af och an på golfvet.
Då och då skakar han sitt hufvud.
Han är icke nöjd med sin dag.
Reverdil, som han också sändt bud på, och med hvilken han för några timmar sedan haft ett samtal i samma syfte, vägrade absolut att blanda sig i intrigen.
Och Brandt skall säkerligen inom kort ha anförtrott kabinettsministern hvad som i natt passerat.
Bättre att förekomma än förekommas!
Bättre att själf vara den, som fördelar ljus och skugga.
Innan den pudrade räfven slumrar in, har han bestämt sig för att nästa dag sända Struensee en skriftlig relation om Reverdils stämplingar, Brandts förslag till en statskupp och Numsens beredvillighet att arrestera.
Senhöstdagarna skymta förbi som nattblackor i dimmig skymning.
Hofvet residerar alltjämt på Hirschholm.
Köbenhavn är ränkernas medelpunkt: där smidas alla lömska planer, där växa smuts skrifter som liksvampar ur jorden, mer och mer stinkande för hvar dag.
Härute i kärret är luften friskare.
Geheimekabinettsministern ser sjuk och trött ut, småler aldrig, talar sällan, delar sin tid, som förr, mellan arbete och förströelser.
Brandts trolöshet har vållat honom en djup smärta, men den är öfver nu.
Ett sår mer eller mindre betyder icke stort för en man, som redan blöder af många knifstyng.
– Brandt har dessutom förklarat sig.
Det hela var en nyck.
Också människor, som älska hvarandra af hjärtat, känna ibland ett slikt desperat begär att göra hvarandra ondt.
Det gäller att förstå motiven till alla handlingar och att icke hysa agg till en vän, om han också ibland sviker.
Människan är nu en gång intet idealväsen, och dåliga handlingar härflyta ofta från dygder, som gått vilse.
Struensee tvingar sig själf att se saken filosofiskt och tro vännen på hans ord.
Han har dessutom icke ett ögonblick misstänkt annat, än att den egentlige upphofsmannen till förräderiet är identisk med angifvaren.
Det hela stämmer alltför väl med den pudrade räfvens karakter.
Geheimekabinettsministern vet att många klipska händer spinna trådar i mörkret och fästa dem vid marionetter, som vid lägligt tillfälle skola resa sig upp emot honom.
Han känner sig ensam, öfvergifven af alla; och han har icke längre någon tro på sig själf.
Han arbetar under en tyngande förnimmelse af sin egen ställnings ohållbarhet.
Förr eller senare måste det oundvikliga ske.
Ofta har den tanken föresväfvat honom, att genom en hemlig flykt undandraga sig slutuppgörelsen i denna förtviflade kamp mot öfvermakten; men också den utvägen är stängd.
Drottningen skall aldrig låta honom resa ensam och vill icke skiljas från sina barn.
En flykt i sällskap med Danmarks drottning och kronprins och prinsessa hör till de tanke-experiment, som aldrig kunna förverkligas.
– Nej, han måste stanna tills det oundvikliga kommer och kastar honom till jorden.
Måhända bryter han sin nacke i fallet; måhända räddar han lifvet.
I hvilket fall som helst skall det breda sig mörker omkring honom, men mörkret skall medföra hvila och bli till ett himmelrike efter den skärseld han nu dagligen måste utstå.
Det förefaller honom, som om han redan hunnit öfver sitt lifs snögräns.
Inga blommor kläda nu marken, där han går fram, och den sista hvitstammiga björken har för länge sedan försvunnit ur synfältet.
Stenig är stigen, tunga äro stegen, men han måste gå, tills han stupar.
Ingenting önskar han längre, ingenting hoppas han, allt är honom likgiltigt.
Det kommer sig af öfveransträngningens trötthet.
Mekaniskt uträttar han sitt arbete; lika mekaniskt deltager han i hofvets nöjen och förströelser.
Allt tycks honom utstakadt på förhand, alla hans handlingar äro numera resultat af framhärdelsens lag, snarare än af en fri och medveten vilja.
Han kan icke hejda sig; därtill skulle det fordras kraft, som han icke äger.
Det stora fragment af ett lifsverk, som ligger bakom honom, skjuter på bakifrån, drifver honom framåt, ty hvar handling öfvad i lättsinne och obetänksamhet, har oförutsedda följder, som ställa nya kraf på sitt upphof, och, så länge han ännu står upprätt på maktens tinnar, måste han åtminstone försöka att häfda sin ställning, fullfölja sina afsikter, rättfärdiga sina syften – försvara sitt lif.
Så agerar han då vidare men planlöst, utan öfvertygelsens kraft och fasthet.
Och alla fienderna hånle i mörkret, peka finger åt honom och hviska, att han är rädd.
Däraf växer deras mod.
Öfverstelöjtnant Numsen, som är öfverbevisad om förrädiska stämplingar, aflägsnas från sin post i hofvets omedelbara närhet, transporteras till ett annat regemente, men straffas icke.
Major Adler utnämnes till chef för den flygande kåren, som strax därefter upplöses, hvarefter Sjællands dragoner under befäl af generalmajor Eichstædt och major Carstenskjold öfvertaga vakten.
Starka truppafdelningar eskortera de kungliga ekipagen på deras resor till hufvudstaden hvar tisdag och fredag då fransk komedi uppföres på hofteatern.
Klockan fem eftermiddagen stå ekipagen för dörren; två timmar efter midnatt återvända de till
Hirschholm, där Majestäten hvar onsdag gifva cour.
Parforcejakter och promenader till häst utomhus, spelpartier och allsköns sällskaplighet inom hus taga hvar ledig timme af dagen i anspråk.
Sent stiger ministern upp, dåsig och slapp går han till arbetet, som är honom en pina därför att han icke själf tror på resultatet.
Det hvilar en förbannelse vid allt hvad hans hand berör.
Med glädje och stora förhoppningar skänkte han för knappast ett år sedan tryckfriheten åt folket; med sorg och svikna förväntningar ser han sig nu nödsakad att utfärda ett reskript, hvarigenom tryck-fräckheten inskränkes.
Tung hänger himmeln öfver Hirschholm, och regnet strömmar.
Öde står parken, trädens kronor ha gulnat och glesnat, gångarna äro öfversvämmade, och den sanka slottsholmen liknar ett vattensjukt kärr med sina öfvergifna kinesiska kiosker.
I dag lurar ledsnaden i alla slottets vinklar och vrår, och Brandt känner sig som en fältherre, hvars uppgift det är, att tillintetgöra fienden.
Ända från morgonen har hans ingenium arbetat.
Kungen mötte honom gäspande, drottningen gäspade, hela hofvet gäspade.
Hur avancerar det med krafterna, frågade Hof-Medicus Kråke i det han inträdde till en af sina patienter.
De tiltaga alt mer och mer, svarade den sjuka.
Nu är jag nästan aldeles bra, det fattas endast sömn om nätterna.
Det är lätt hjelpt med litet opium, – eljest fins det väl också en annan kur: skicka efter några af våra nyss utkomna romaner, vi ha så god tilgång på sådan sömngifvande lecture:
Ottar Tralling t.ex., somnar intet Herr Baron vid den, då vet jag ingen hjelp.
Den sjuka, tog orden til tro, och utsände sin Vakmadam, at ur en Snusbod på Köpmangatan hemta någon lecture.
Den beställsamma gumman uträttade riktigt ärendet, och återkom med en stor bundt söndriga Romaner.
Det var mycket för en Riksdaler, sade den sjuka.
Nu har Madam väl fått bara strunt?
Nej hvasstre! jag har et par rara böcker sade gumman, den ena heter Röfvarne eller Snällas förskräckeliga död, och den andra är Uno von Trasenberg – –
Uno von Trasenberg, ropade den sjuka, är Madam galen? det är just jag det –
Å Baron narras, sade gumman, Baron heter ju Baron Bisterlamb.
Nej jag heter verkligen Uno von Trasenberg, låt mig se boken.
Å kors! är Herr Baron Uno von Trasenberg, som varit i hvars mans mun, ända från Excellencerna til den sämsta piga.
– Jag trodde Baron hette som Herr Betjenten har sagt jag.
Trasenberg tog den smutsiga, förr hvita, boken i hand och började läsa.
Til sin stora förundran igenkände han sin egen lefvernesbeskrifning nästan ända til den tiden han lemnade Sverige för at på et år besöka England.
Första delen af boken hade han, hvad det historiska angick, ej särdeles emot, mer än, at han icke kunde erkänna sig hafva haft så liten verld, at göra visit hos Öfverste Odalsvärd då klockan klämtade fyra; men andra delen deremot behagade honom platt intet.
At äfven berättelsen deri på visst sätt ägde sin riktighet, kunde han väl icke neka, men den eländiga Roman-turnuren deraf, relationen om Sofies födsel och beskrifningen på hennes fars och mors öden, förargade honom högeligen.
Ja sottise var det visst, sade han, då han å nyo läste epigrafen på titelbladet, och oredigt kan visst manuscriptet som fallit i Utgifvarens händer kallas, tillade han i det han betraktade slutet.
Hvilken denna utgifvare varit, förstod han aldeles icke.
Gissningsvis förmodade han väl at någon liten så kallad
Litteratör fått tag uti några hans annotationer, dem han före sin utresa til London gjort och lemnat hemma, ty ända til den tiden sträckte sig andra delen.
Efter et års utrikes vistande, anlände han nu hem, och hade för at komma oväntad til Anneholm antagit et annat namn, men sjuknat i Stockholm; hvilken omständighet nu förskaffade honom denna ovänrade lecture.
At detta icke befordrade hans sömn, var naturligt.
Missnöjd grubblade han hela natten på sin usla panegyrists djerfva steg, och hvilken denne kunde vara.
– För at få någon uplysning derom, skref han tidigt följande morgonen en billet til Kattzaun, den af hans fordna bekanta, hvilken han trodde lättast återfinnas på ämbetsrummet, och utsände sin betjent för at upsöka honom.
Betjenten uträttade commissionen til sin herres fullkomliga nöje, ehuru ej utan mycket besvär, ty Kattzaun, som nu var Kanslist, med Commissariats-Råds namn, och reglerad man, hade å nyo ombytt namn och kallade; sig Råtturin.
– Hans fordna vän Trasenberg var honom dock ännu kär, och han tog derföre genast sin Syrtut med Björnskinskragen och gick til honom.
Vännernas möte var rörande at se, ty ingendera behöfde skämmas för den andra; också kystes de så vackert.
– Den utgifna boken kom naturligtvis snart at utgöra ämnet för samtalet; men Råtturin kände ej dess utgifvare, endast at det skulle vara en korrt, undersätsig och koppärrig karl i ganska knappa omständigheter.
– Denna sista omständighet mildrade något Trasenbergs vrede, emedan boken då åtminstone kunnat göra något godt.
Kanske den stackarn har både hustru och barn och behöft alt hvad han kunde förtjena til deras underhåll, sade han; om så är skall han gerna få materialier til ännu en del; men då skall han skrifva något anständigare om min hedervärda person.
Det behöfs intet, inföll Råtturin, han skaffar sig nog materialler ändå; det säges at det är samma en som skrifvit en Roman under titel af Ottar Tralling, deri han personaliserat och målat ut alla människor; deri nämns en Krigs-Commissarie som heter Cadaver och dermed menar han säkert mig, och Baron de l’Orten är påtagligen ingen annan än Häradshöfdingen Byting, och så vidare.
Då är han en skurk, ropade Trasenberg, och det återtar jag intet, om han vill skada enskilta personer; men tillade han, det vore så gement, at jag intet kan tro det; Har du intet något annat skäl att han pekar på dig, än namnet Cadaver?
– Nej det är väl nog det – Förlåt mig, men då törs jag, utan att ändå jemföra Ottar Tralling med Ljusets fiender, påminna dig om den förträffliga tillämpningen: och jag är wisst det dumma svinet.
Råtturin gillade detta och vände talet på andra ämnen, samt berättade at fröken Laura Odalsvärd var förlofvad med Öfverste Lieutenant Geldarm; detta fägnade Trasenberg, men ännu mer den underrättelsen han erhöll, at Major Odalsvärd med sin hustru vistades i staden, för at återhemta Sofi ur en pension; han underrättade sig hvar de bodde och föresatte sig at söka up dem.
Fullkomligen
Angloiserad eller förengelskad Svensk: half Bonde half Mylord, begaf sig Trasenberg på påhälsning til Majorns.
– Visserligen hade han bibehållit et hemligt tycke för Sofi, och ofta i sina drömmar ägt henne til maka; men hans utrikes vistande och de många flickor han derunder haft tilfälle at se, hade dock något försvagat föreställningen om henne.
Nu då han återsåg Sofi, väcktes hans kärlek med nya krafter.
Hon var icke mer den blyga enfaldiga landtflickan, som sprang borrt och gömde sig af blygsamhet.
En viss tournure och en ädlare och fylligare växt hade lika som gjort henne til en annan människa.
– Rätteligen borde jag väl vid detta tilfälle med några lätta drag skillra hennes utseende, såsom, hennes korall-läppar, elfenbens-tänder och marmor-klor; men då jag troligen af en förskämd smak, sjelf finner dylika beskrifningar merändels för inbillningen platta och ofattliga, vill jag endast i korthet säga, at gracerna icke endast tagit plats i de små groparna på hennes kinder, utan skåda henne ifrån hvad sida man hälst ville, sutto de och myste; i lindningen af hennes svarta skoband på den hvita strumpan, i fästningen af hennes krokkam och i hvarje veck af hennes kjol, tittade de fram.
– Sådan var den flicka hvars kärlek Trasenberg visste sig äga.
Han var ej huggen ur en klyfta och följakteligen belönade han kärlek med kärlek.
Som händelsen nu fogade så, at Majorens afresa til landet skulle ske samma dag som Trasenberg utsatt sin, upgjordes naturligtvis resesällskap, och at Trasenberg, som ägde en förträfflig ny korgryss med tigerbud, erböd Sofi at åka med sig, är lika naturligt, samt följden deraf påtaglig, nemligen hans tiltagande kärlek; ty en flickas granskap i en släda är en kostelig ting.
Sjelfva skjutsbonden, som stod bakpå medarne, hade kunnat förstå at Herrn var kär, så dumt pratade han; et ofta säkert tecken på kärlek (Nb hos dem som vanligen ej göra det).
Detta, ehuru paradoxt det låter, är aldeles intet någon ny sats, och dessutom nyttigt och tröstande at känna, då jag tillika törs säga, at man aldrig lyckas bättre i frieri, än då man är litet dum.
Trasenberg hade tilställt en dejeûné på Hagalund, der han med mycken beställsamhet upfylde värdskapets granlaga pligter, hvarefter slädarne framkördes, höga vederbörande satte sig uti, och tilryggalade den ena milen efter den andra.
– Emot aftonen mörknade det starkt, och Trasenberg, som körde efter, hade fått ett par tröga hästar, så at han ej hant följa med.
– Detta var vådligt, ty skjutsbonden, som, i anseende til menföret körde främst med kappsäckarna, hade tagit en vinterväg, och om således hästarne ej sjelfva hittade, kunde det gå på orätt väg.
I hopp att allt var riktigt, körde han dock bekymmerslöst, men snart blef vägen så elak och stenig, at han började frukta för at hafva kommit vilse – Hvar knäfveln, äro vi nu?
ropade Trasenberg i det ena meden af ryssen gick högt up på en sten.
– Akta sig Kusin Uno! ropade Sofi, och i detsamma låg släden omkull, Sofi djupt ner i snödrifvan, fastbunden i en fotpose och Uno ofvanpå.
– Det var mörkt som om natten, oaktadt klockan ännu ej var 8 på aftonen.
Trasenberg hade derigenom tagit ville om rätta vägen och nu befann han sig med sin älskarinna i denna ställning, i en vild stenig och stubbbeväxt mark.
– På långt afstånd lyste en glindrande eld ur ett litet fönster, och en klingande metallklocka på en bondhäst pinglade på ett annat håll.
Trasenberg reste sig ändteligen, och gick, sedan han uphjelpt Sofi, för at utforska någon väg; men förgäfves.
Såsom karl, och dessutom älskare, lät han dock icke modet synbarligen falla, utan gjorde sit yttersta bemödande, at på närmare eller fjermare håll uptäcka någon anledning til väg; men altid lika fruktlöst; sluteligen måste han, som med all sin Ordens kunskap ändå ej nu kunde skilja norr från söder, ställa sin kosa åt det ställe hvarifrån ljusskenet kom, hvilket tilgick på det sätt, at sedan han gått tre eller fyra steg framom hästarne, återvände han och ledde dem efter sig.
– Sluteligen anlände unga Trasenberg och Fröken Odalsvärd på detta besvärliga sätt til en torpare-stuga under Flåstads Säteti.
Glada at få komma in på något ställe och få värma sig, inträdde det äfventyrande paret i stugan der spiselden flammade, och kring hvilken Gubben och Gumman samt barnen, ifrån Erker som var aderton år, til lilla Maja som var fem år, voro församlade.
Det beskedliga folket blefvo förskräckte vid de resandes inträde; men blefvo snart uplysta om orsaken dertil, och erbjödo af godt hjerta all möjlig hjelp. – Sofi satte sig på sätet, och Gumman hjelpte henne lösa up den af andedrägten först fugtiga och sedan frusna sidenhufvan, och Erker stod och gapade i en vrå.
Uno frågade efter vägen til Gästgifvaregården dit han ämnat sig; men då han nu förnam at han kört åt en helt motsatt direction, och således vägen var för lång för de redan tröttkörda hästarna, och dessutom kölden så skarp, at Sofi deraf kunnat slita aldeles för ondt, var intet annat parti at taga, än at stadna qvar öfver natten, ehuru bekymrad han och ännu mer Sofi var öfver föräldrarnes naturliga oro, i den osäkerhet de skulle befinna sig öfver de ungas öde.
– Sonen Erker gick derföre ut för att taga emot hästarne, och emedlertid afpälsade de resande sig framför brasan.