Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den man, som ett ondt öde och lagen hade bundit vid min sida, hade mitt hjerta aldrig erkänt; han var och förblef mig främmande och likgiltig och slutligen förhatlig.
Jag tänkte icke på möjligheten att skiljas ifrån honom, men jag ansåg mig fri från hvarje förbindelse till honom.
Mitt sinne hade hårdnat och mina böjelser blifvit mera bestämda, det töckniga och sväfvande i min karakter hade skingrats.
Jag var en samvetslös qvinna, och jag visste det nu sjelf.
Alla mina känslor voro denna dag utomordentligt upphettade; jag hade i det återväckta hoppet att ånyo eröfra min älskare, funnit en hvilopunkt för min fantasi, hvaromkring de mest brinnande önskningar och begär kretsade; olikheten imellan den oerfarna unga flickans blyga kärlek, och den gifta qvinnans var slående.
Det var emot aftonen; mina rum tycktes mig trånga och qvafva, jag påtog hatt och schal och gick ut.
Liksom vid Aukwoodhouse låg bygningen vid Merton Hall i en park, men denna park, hvars ena sida begränsades af en stor dam, förenade sig på den andra med en temligen vidsträckt skog, hvars små slingrande gångstigar för mig voro de mest angenäma promenader, i synnerhet derför att den var tillräckligt stor för att ännu ega för mig nya och okända ställen.
Nästan midt igenom skogen var en temligen bred väg, som förde ut till landsvägen, men som den var backig och ojemn, begagnades den mycket sällan.
Några hundra famnar på sidan derom, helt nära stängslet af parken, låg en gammal förfallen bygnad, som fordom varit godsets kyrka, efter hvad man sagt mig, och hvars tjocka murar väl kunde gifva stöd åt denna förmodan.
Den var likväl icke stor, och ehuru den utanpå såg ut som en ruin, hade
Mertons far låtit der inreda ett slags jagtpaviljong, der man ännu förvarade en mängd gamla böcker och vapen af alla slag.
Jag hade aldrig varit derinne och icke ens sett den på närmare håll, och då jag första gången observerade den vid en promenadridt, som Merton och jag gjorde tillsammans, och frågade, huru der såg ut, svarade han skrattande:
— Åh, det är ett komplett gammalt spöknäste.
Jag går aldrig dit annars, än när jag möjligen vill söka efter någon förrostad bössa eller någon gammal jagtbok.
På återvägen från min promenad kom jag nu ifrån ett helt annat håll, än jag förr brukat, och den gamla halft nedrasade bygnaden, ofverklädd med murgrön och caprifolium, hvars blommor blifvit bleka och färglösa i den djupa skuggan, speglade sig i en liten dam, som jag förut icke märkt.
Den låg vid husets baksida och hade troligen tillkommit genom regnvatten, som samlat sig i en del af de öppna källarhvalfven.
Alltsammans föreföll mig nu i den rosenröda skymningen strax efter solens nedgång så pittoreskt, att jag stannade, full af beundran öfver den vackra taflan.
Det höga gräset, nässlorna och bolmörten, som växte orubbadt mellan gruset och stenarne, visade, att aldrig någon menniskas fot här lemnat ett spår eller att någon brukade besöka detta ställe, och jag hade svårt att bana mig en väg derigenom, då jag gick omkring dammen, för att finna den egentliga vägen, som syntes lika litet begagnad.
Halkande på den våta mossan mellan de stora ojemna stenarne, kom jag ändtligen till den nedsjunkna och öfvervuxna trappan, men hejdades der af förvåning, då jag såg den tunga gamla dörren, som verkligen liknade en kyrkport, halföppen.
Nyfiken att se, huru den så kallade jagtpaviljongen såg ut inuti, steg jag upp för trappstegen, sköt upp dörren och gick in.
Det var en temligen stor rund sal, hvars panelade väggar voro fulla af vapen, hjorthorn, gamla trasiga nät och jagtredskap, och hvars ojemna tegelstensgolf var slipprigt af fukt och mögel.
I hvart och ett af de afrundade hörnen i muren var ett skåp, och den massiva och höga dörren till ett af dessa stod öppen.
Det var redan skymning under de höga träden utanför, men de smala fönstrens små solbrända rutor insläppte likväl tillräckligt dager, för att jag i en enda blick skulle kunna uppfatta allt detta.
Samma nyfikenhet, som låtit mig inträda, gaf mig äfven lust att kasta en blick in i det öppna skåpet, och till min obeskrifliga bestörtning och förskräckelse såg jag
Merton stå derinne, uppklifven på en liten trappa och förmodligen sökande bland de gamla böckerna på hyllan.
Mina steg hade varit så tysta och lätta, att intet det minsta buller åstadkommits vid mitt inträde; han stod med ryggen emot dörren och hade ingenting märkt.
Jag hade under hela dagen nästan icke alls tänkt på honom, jag viste icke, att han var hemma, och den blixtsnabba känsla, som nu i det ögonblick, jag så oväntadt fick se honom, intog mig, var af en alldeles ny beskaffenhet.
Den var af samma demoniska ursprung som den, hvilken ingaf mig att lägga giftet i den gamla ladyns snusdosa, lika plötslig, lika oemotståndlig, en befallning ifrån afgrunden, lockande genom alla de fördelar den visade mig, på hvilka — jag bedyrar det — jag aldrig förut tänkt, och uppkommen genom den paniska fruktan, som Mertons första åsyn ingaf mig.
Nu likasom då fördes jag helt och hållet genom de sällsamt sammanstälda händelserna, genom de alldeles oväntade tillfälligheter, som en ond ande tycktes hafva framkallat och anordnat.
Utan den minsta besinning, lydande ögonblickets mäktiga inflytande, närmade jag mig tyst och hastigt ända intill skåpet och igenslog ögonblickligt och med hela min kraft den tunga ekdörren.
Slaget hade varit så hårdt, att det tröga och rostiga låset gick igen och nyckeln föll på golfvet.
Jag upptog den utan en sekunds dröjsmål, sprang ut genom porten, stängde äfven den och kastade de båda gamla rostiga nycklarne i det mörka och tysta vattnet vid muren.
Ifrån det ögonblick jag inkommit i paviljongen och tills jag flydde derifrån, hade icke två minuter försvunnit.
Hvad hade passerat under dessa två minuter, hade ett förfärligt vansinne, en afgrundslik yrsel träffat mig?
Jag vet det icke, men hvad jag vet är, att icke den mest aflägsna aning om hvad som skulle inträffa fanns i mitt sinne det ögonblick, då jag drömmande och tankspridd steg uppför de mossiga trappstegen till den olycksfulla paviljongen.
I samma sekund, som jag igenslog skåpdörren om den olycklige, hade han vändt sig om, och våra ögon hade mötts, det var hastigt, som en blixt, men han hade likväl igenkänt mig, och i händelse dörren kunde öppnas inifrån eller hans förtviflade ansträngningar kunde spränga den, var jag förlorad; han skulle döda mig, derom var jag öfvertygad, i fall han kom ut, ty det föll mig icke ett ögonblick in att för honom kunna våga försöket att vända hela saken i ett skämt; jag var elak, grym, men icke listig, förmodligen derför att jag saknade skarpsinnighet.
Det var oron och ångesten för Mertons möjliga hämd och ingenting annat, som i detta ögonblick lät mig skynda framåt, utan att märka huru mina tunna skor och kläder söndersletos af de hvassa stenarna, trädrötterna och hagtornsbuskarna på vägen.
Imellertid hade jag icke hunnit långt, innan jag stannade och lyssnade.
Allt var tyst, intet ljud hördes ifrån paviljongen, dess tjocka murar gömde hvarje buller derinom och voro troligen en säker och tystlåten graf för den de inneslöto.
Ett annat ljud nådde likväl mitt öra, det var de skrapande hofvarna af en häst, som vid vägen till parken, der jag nu befann mig, stod bunden vid ett träd, otåligt tuggande sitt betsel och skrapande marken under sig.
Förmodligen hade Merton återvändt på någon af squire Humphreys hästar och, då han ridit förbi paviljongen stigit af och gått in der, för att sedan fortsätta vägen genom parken hem.
Om hästen återfunnes här, skulle man söka Merton i grannskapet och troligen finna honom lefvande eller död, och jag ville derför lossa tyglarna och släppa hästen lös; men det skygga och ystra djuret stegrade sig vid min ankomst, jag sökte fåfängt att närma mig honom tillräckligt för att nå tyglarna, som voro lindade omkring en gren, och just i detsamma hans våldsamma ryckningar afsleto remmarna och han flydde inåt skogen, sjönk jag sanslös till marken, träffad af hans jernskodda hof.
Det dämpade och milda solljuset sken in genom de gröna sidengardinerna i min sängkammare, jag öppnade ögonen och fann mig ligga afklädd i min säng.
Det var tyst omkring mig, jag var ensam, ingen menniska fanns i rummet.
Det dröjde en lång stund, innan minnet af hvad som senast passerat återkom, och då det hastigt genomträngde vanmaktens dimma, som insvept mig, var jag nära att skrika till af förfäran.
Jag satte mig häftigt upp, men det svindlade för mina ögon, jag förde händerna till pannan och fann, att mitt hufvud var ombundet, jag kunde icke hålla mig upprätt och föll tillbaka på kudden igen, jag mindes nu äfven, huru jag känt en häftig smärta och fallit ned, träffad af den skrämda hästens hofvar.
I detsamma öppnades dörren tyst och varsamt, och jag såg Ellen, min kammarjungfru, inträda, jag vinkade åt henne, och hon skyndade fram till sängen.
Det dröjde imellertid flera minuter, innan jag förmådde göra henne de frågor, som sväfvade på mina läppar.
Hvad skulle jag väl få höra?
— Gud vare lof, ni är redig och vid full sans, mrs, och febern tyckes vara minskad, — sade flickan, som med uppmärksamhet granskade mitt utseende.
— Huru länge har jag varit sjuk? — hviskade jag knappt hörbart.
— Ack, mrs, det är nu på sjunde dygnet, som ni ömsom legat som död och ömsom yrat i häftig feber.
Doktorn fruktade en hjerninflammation, och att ni aldrig skulle blifva lugn och redig mera.
— Sex dygn! — mumlade jag med fasa.
Det var i onsdags afton helt sent, som vi funno er afsvimmad vid vägen i skogen strax utanför parken.
Ni dröjde så länge på er promenad, och då jag förgäfves väntat er till klockan tio på qvällen, så bad jag John följa mig, och vi gingo ut.
Jag hade riktigt en aning om någon olycka den qvällen, ty Kedd tjöt så hemskt vid sin koja, och två stora kråkor satte sig på grinden just i skymningen.
Och de komma alltid med dåliga budskap, när de sätta sig så der, sade alltid min gamla mormor.
John tog en lykta med sig, ty det var mörkt i skogen, men som ni låg strax vid vägen bredvid stenröset, så funno vi er genast.
Ni hade troligen i mörkret halkat öfver de hvassa stenarne, ty hålen i er panna voro skarpa och er klädning var söndersliten och hela ert ansigte öfverhöljdt af blod.
Vi trodde först, att ni var död, och doktorn, som vi genast skickade efter, hade svårt att få er till sans eller rättare till lif, ty ni igenkände ingen och har icke haft sans förr än nu.
— Det är sex dagar sedan, och mr Merton har icke kommit hem? — framhviskade jag nästan ljudlöst.
— Ack nej, mrs!
Och jag vågar visst icke nu säga er ...
Ellen, säg hvad är det?
— Ni är så svag ännu.
Det kunde uppröra er för mycket.
Säg, hvad är det med din husbonde?
— Ack, mrs, det är just det, att vi icke veta något om honom.
Jag utstötte en suck af lättnad och fasa på samma gång, och Ellen fortfor:
— Dagen efter sedan ni blifvit hemburen i detta bedröfliga tillstånd, kom ett bud ifrån squire Humphrey för att fråga, om mr
Merton kommit lyckligt hem, och då vi sade, att han ännu icke var hemma, berättade budet, att mr Merton vid middagstiden dagen förut ridit derifrån på en af squirens hästar, och att samma häst kommit hem sent på qvällen, med sadel och betsel ännu på, men tyglarne afslitna.
Som hästen var mycket vild och svårhandterlig, hade man velat, att mr Merton skulle välja en annan, men han ville just hafva denne, och nu fruktade squire Humphrey en olycka, då hästen återkom ensam och på detta sätt.
Och säkert har också något fasligt inträffat, eftersom man icke, oaktadt alla eftersökningar, kunnat finna mr Merton.
Ack, mrs!
Jag hör, hur tungt ni andas, jag fruktar, ni förlorar medvetandet igen.
Det var mycket orätt af mig att icke dölja detta.
— Lugna dig, Ellen!
Gif mig endast litet vatten!
Men om äfven en olycka händt honom, så borde man väl i alla händelser återfinna honom?
— Ja, det tycks väl så, men man tror, att hans lik möjligtvis blifvit funnet af några elaka menniskor, som gömt det.
Det skall finnas en hop lösdrifvare och zigenare på trakten, och mr Merton skulle haft mycket penningar på sig.
— För att dölja, att de plundrat honom, eller om han icke varit död kanhända.
Ack, mrs, det är förskräckligt att tänka, men man vet icke annars, huru man skall förklara hans försvinnande.
Jag teg bedöfvad.
Ödet eller den förfärliga djefvulska makt, som gjort mig till ett redskap i sin hand, tycktes äfven foga allt till min fördel och i alla afseenden undanskjuta hvarje misstanke om mitt brott, på samma gång den gjort all ånger och besinning omöjlig.
Om denna långa fruktansvärda yrsel icke hållit mig fången, skulle jag väl då kunnat framhärda i denna hastigt påkomna mordidé?
Åtminstone skulle jag genomgått en förfärlig strid imellan föreställningen om den olyckliges kanske långa och fruktansvärda dödsqval och fruktan för upptäckten af mitt tillärnade brott och de outhärdliga följderna deraf och af Mertons återfinnande.
Merton var död, lefvande begrafven, qväfd eller ihjälsvulten.
En menniska lefver icke innesluten i ett skåp en hel vecka!
Nej, han kunde icke lefva ännu!
Det är för sent!—utropade jag tusen gånger i mina tankar, och likväl fanns det inom mig en röst, som sade:
— Kanhända, försök ännu att rädda honom, lägg icke bördan af ännu ett mord på din själ!
Men detta mord gjorde mig fri från en hatad förbindelse; det skulle omsider göra mig lycklig.
Jag kunde icke rädda Merton eller låta honom återfinnas, utan att störta mig sjelf.
Och jag qväfde alla tankar på stundens fasa, för att öfverlemna mig åt de ljufvaste föreställningar om framtiden.
Och jag visste då icke ännu, att framtiden aldrig motsvarat våra föreställningar, att om de onda böjelserna hos vissa menniskor äro medfödda och öfvervägande, om dessa böjelser gynnas af omständigheterna, eller kanske rättare, om dessa menniskors olycksfulla öfverlägsenbet består i att fatta och begagna alla tillfälligheter till sin fördel, utan afseende på moralens bud, så vinna de möjligen hvad de åstunda, de lyckas, de göra underverk af djerfhet och beräkning, men — målet, det slutliga målet, sällheten och lyckan, finna de icke och se sig slutligen bedragna af den förädiska makt, som gynnat dem.
Såren i min panna läktes omsider, tack vare naturens förmåga, ty den enfaldiga och okunniga läkaren, som skötte mig, bidrog troligen icke mycket dertill — de läktes, men ärren voro outplånliga, och ehuru mitt hår, som då var tjockt och rikt, väl kunde dölja dem för andra, så lyste de ständigt vid hvarje blick i spegeln fram emot mig sjelf, och de sex röda fläckarna efter spikarna i hästskon bildade i min inbillning de sex bokstäfverna i den mördades namn.
Dygd, sanning!
Sublima och fruktansvärda makter!
Den gamle hade rätt, att endast okunnigheten om er kan förklara brottet.
Hvilken oemotståndlig kraft, hvilken segrande bevisning för eder suveränetet ligger icke äfven i det mest förhärdade sinnes oemotståndliga och ofta barnsliga föreställningar om eder slutliga seger!
Intet spår efter den försvunne
Merton fanns någonsin, och hos ingen menniska uppstod den tanken att söka honom i den gamla paviljongen, hvars nycklar dessutom Merton sjelf brukade förvara, och och som icke skulle funnits, äfven om man sökt dem.
Ingen hade sett honom i närheten af hemmet, det fanns ingen anledning att tro honom hemkommen, och den enda menniska man kunde få reda på, som mött honom under vägen var en förpaktare, hvilken igenkänt honom 10 mil ifrån Merton Hall, strax vid ett skifferbrott, der en brant backe förde ned till en bro, som han skulle passera, och der man förmodade, att hästen blifvit skrämd, och ryttaren störtat i det steniga djupet nedanför.
Det hade varit så naturligt och troligt, att någon af dessa tusen hvardagliga händelser inträffat, som kunnat upptäcka sanningen, men det händer icke sällan att samma ovanliga skickelse, som blir medlet för en upptäckt, äfven lånar sig att emot all förmodan dölja ett brott, och då man länge förgäfves sökt och efterspanat den försvunne egaren af Merton Hall, antog man hans död för gifven och glömde honom.
Så snart jag blef frisk, ämnade jag resa till hafsbaden i Dieppe.
Jag ville lemna England, men likväl icke vara mera aflägsnad, än att jag kunde få noggrann underrättelse om Percys återkomst.
Merton Hall skulle tillfalla en kusin till Merton, och jag lemnade med glädje ett ställe, der jag icke varit mindre olycklig eller mindre brottslig än vid Aukwoodhouse.
Äfven nu kände jag ingen ånger, ingen önskan att göra det skedda ogjordt, men en sällsam oro, en dyster nedslagenhet i sinnet, som jag icke förmådde bekämpa, och som snarast liknade en dof och smärtsam harm emot det vidriga öde, som icke ville skänka mig lyckan och kärleken på mindre hårda vilkor, än dem jag tvungits att antaga, förföljde mig beständigt.
Nu hade jag betalt detta höga pris, den handel jag afslutat kunde icke gå tillbaka, och jag ville nu njuta frukterna deraf.
Jag var ung, vacker och rik och ändtligen undkommen det tyranni, hvaraf jag hittills lidit, jag ville nu älska och blifva älskad, jag ville återfinna min första korta och ljufva sällhet och blifva god och lycklig.
Ack det förflutnas fröjd är en ton, som förklingat, en blomma, som vissnat, en våg, som rullat bort!
Man kan möjligen finna en ny glädje, en annan sällhet, men det är likväl icke densamma, ty öfver det försvunna, det för alltid förlorade lägger saknadens fantasi ett skimmer som det närmeravarandealdrigeger,ochsomblirallt hänförande, ju längre i fjerran vi se det.
Den fordna lyckan är försvunnen, vi kunna icke återfå den, äfven om de dödas skuggor icke vakta dess graf.
Ellen hade packat ned mina saker, vi skulle resa morgonen derpå.
Jag hade nyss haft en lång rådplägning med Mertons advokat, en gammal hederlig men föga skarpsinnig jurist, som länge skött familjens affärer.
Han ville, att jag skulle protestera emot allt arfskifte och ännu icke anse mig som enka.
Detta var alldeles emot min plan och önskan.
Hvad brydde jag mig om denne mans förmögenhet, hvilken nu syntes mig nästan förhatlig?
Jag hade mer än nog af den lifränta
Merton anslagit åt mig, och som endast nödvändigheten tvang mig att mottaga.
— Qvinnor förstå sig då aldrig på affärer, — sade gubben muttrande och skakande på hufvudet, då vi skildes åt, och jag var glad att sluta detta samtal, som plågade mig, och kände en oemotståndlig lust att komma ut i fria luften.
Då jag väl sett juristens gigg försvinna i allén, skyndade jag att tillsäga om min vagn; jag ville göra ännu ett besök vid Aukwoodhouse, innan jag reste, dragen dit af någon dunkel aning, hvars betydelse jag sjelf icke uppfattade.
Vagnen körde fram, jag satte mig upp, och en timme derefter stannade vi vid en liten skogsdunge utanför parken åt hafssidan till.
Jag hade valt den längre men sällan besökta vägen vid hafsstranden, ty jag ville ensam och osedd ännu en gång återse denna vackra allé längst ned i parken, der Percy och jag vandrat tillsammans.
Ingen, utom kusken som körde, följde med mig, och jag tillsade honom att vänta på mig under träden vid backen.
Med snabba steg skyndade jag genom det busksnår, hvarigenom gångstigen till den lilla bakporten gick.
Denna grind brukade vanligen vara öppen om dagarne, och så var den också nu.
Just som jag ämnade gå in, ådrog sig ett prassel i häcken utanför staketet min uppmärksamhet.
Jag stannade ett ögonblick, och såg en stor raggig hund, hvars breda fötter och utspärrade tår bevisade, lika väl som remmarne öfver hans bringa, att han begagnades som dragare för den vagn, hvilken stod bredvid, och som tycktes fullastad med smutsiga och otrefliga kläder och trasor.
Bredvid hunden i gräset, under en hasselbuske, låg en sofvande gosse, hvars markerade drag och obehagliga utseende jag genast igenkände; han hade hvarken vuxit eller förändrat sig, sedan jag såg honom sist, det var densamme som åtföljde zigenarne, från hvilka Merton räddat mig.
Jag kände ett ögonblicks rädsla att möta hans föräldrar, som troligen voro i grannskapet, men slottets närhet och lättheten att ropa åt min kusk, i fall de ännu en gång skulle taga min gifmildhet i anspråk på samma sätt, lugnade mig genast, och jag gick in i parken, utan att gossen vaknade, då jag passerade förbi både honom och hans morrande hund.
Jag mötte imellertid ingen menniska; parken var som vanligt tyst och öde, ingen störde någonsin de skygga rådjuren, som här hade sin fristad, men gångarne tycktes vara nyss krattade, och blomsterrabatterna voro bättre vårdade än fordom.
Man väntade ju också snart den unga husbondens hemkomst, Mary hade ju sagt mig det.
Kanhända, ah kanhända att han redan var kommen!
Denna tanke betog mig nästan andedrägten, jag stannade ovilkorligt — jag måste förvissa mig derom.
Jag ville smyga mig fram till slottet; det var icke svårt, der fanns en smal och igenvuxen gång mellan tvenne höga och täta hasselhäckar, som gick ända fram till köksflygeln och slutade i en stor ovårdad grupp af syrener och fläderbuskar.
Det skulle vara mig lätt att komma ända intill huset, utan att bli sedd, då denna väg, som endast ledde till ett skjul för trädgårdsredskap, sällan begagnades.
Jag hade imellertid icke hunnit slutet af gången, innan jag nästan ansåg min aning bekräftad, ty genom grenarne såg jag, att på gården framför trappan stod en tom vagn.
Kuskens sömniga utseende och hästarnes otåliga skrapningar i sanden tillkännagåfvo, att den länge väntat.
Kunde det väl vara någon promenerande granne, som liksom jag af nyfikenhet besökte stället, eller var denna vagn Percys?
Jag hann likväl icke länge fundera häröfver, ty högljudt prat och skratt väckte i detsamma min uppmärksamhet.
Med klappande hjerta smög jag mig längre fram och såg snart genom löfvet vid gafveln af flygelbygnaden den höga stentrappan utanför köksdörren.
Der satt en vacker svartögd qvinna, klädd i de italienska bondflickornas nätta drägt, och pratade med en betjent, som stod med ryggen åt mig.
Hon skrattade oupphörligt, och hennes hvita tänder lyste i solskenet.
Jag förstod icke hvad hon sade, hon talade italienska, men den gamla hushållerskan, som jag väl igenkände sedan fordom, stod bredvid på trappan och inföll i detsamma:
— Se så, Enrichetta, sitt nu icke här längre och prata er besynnerliga rotvälska!
Vagnen har väntat så länge, herrskapet skall väl fara.
Mylady ropar er säkert strax, ty jag hörde, att barnet hade vaknat.
Mylady!...
Barnet!...
Hvad mente den gamla Sara med dessa ord, hvars betydelse jag icke uppfattade?
Men då den vackra italienskan i detsamma steg upp och gick förbi buskarne, der jag stod, smög jag mig ut på andra sidan, och följande häcken såg jag henne taga vägen till en berså af lindar, strax nedanför gårdsplanen, dit jag ganska väl kunde följa henne alltjemt utan att bli sedd.
Bersån utgjorde en stor halfrundel, till hvars ena sida häcken slöt sig.
Det var här jag nu befann mig, och då jag varsamt böjde undan grenarne, såg jag derinne en tafla, som troligen alla andra skulle funnit förtjusande, men som verkade på mig, som om lågorna från en ugn skulle slagit mig i ansigtet.
Hvarje den minsta detalj tryckte sig som ett glödande jern in i mitt hjerta och lemnade djupa ärr: skuggor och dagrar, rörelser och ord, allt uppfattade jag med en pinsam noggrannhet, som hvarken år eller afstånd sedan kunnat minska.
Iakttagande allt i en enda blick, såg jag en ung qvinna med ljust hår, fin hy och barnsliga veka drag, som satt på en trädgårdssoffa och höll ett litet barn om sex eller åtta månader framför sig, hvilket hon betraktade med en mors förtjusta blickar.
O hvilket skimmer af solljus och lycka, af ungdomlig friskhet och oskuld låg icke utbredd öfver hela hennes idealiska gestalt, ifrån de milda blå ögonen, de perlemorlika fina händerna ända till de mjuka glänsande vecken i hennes klädning!
Och denna lilla engel, som hon lekande lyfte i höjden, hans skratt liknade vattendropparnes melodiska klingande ljud i en springkälla, liksom hon sjelf liknade en seraf i en dröm, och nedanför den unga moderns fötter, på en tjock utbredd matta, låg en man, med armbågen stödd emot en sammetskudde och hufvudet hvilande i handen.
Det var Percy.
De fyra år, som i det närmaste förgått, hade gjort honom långt skönare och manligare än förr.
Hans hår och hy voro mörkare, hans ögon eldigare och hans gestalt mera kraftfull och utbildad.
Jag sjönk ned i gräset, det tycktes mig, som om hela min varelse föll tillsammans som stoft, som om den upplöstes och blandades med jorden under mig.