Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett dylikt arbete kan alltså med allt skäl anses som icke allenast nyttigt, utan äfven såsom en behöflig hjelpreda för hvar och en, äfven för menige man, vid den i sammanhang med Sockenbibliothekers allt allmännare inrättande, äfven allt mera tilltagande bågen för läsning.
Det är ju ock för den folkklass, till hvars gagn Sockenbibliotheker inrättas, som folkets ombud företrädesvis skola se till, att nyttiga skrifter på modersmålet blifva lätt tillgängliga, medan den mera bildade, vare sig vetenskapsmannen eller den praktiska, men med högre skolkunskaper utrustade medborgaren är i tillfälle att förskaffa sig, och genom sin kunskap i främmande språk, med fördel begagna på dessa språk författade verk, äfven de encyklopediska, som inom dessa språks litteraturer redan för längesedan finnas utgifna.
Detta förhållande torde också vara orsaken, hvarföre det nu ifrågav-.de KonversationsLexikon, på Svenska, ej är så allmänt sprid t, som man skulle förmoda och önska, och som det varit nödvändigt för att förebygga den förlust, för hvilken utgifvaren, efter hvad jag inhemtat, torde blifva utsatt.
Äfven från en annan sida sedt, torde det af mig påyrkade understödet vare med rätta påkalladt.
Hufvudredaktören af detta Lexikon, Hr Mag.
Schuck, sora nu i 3 å 4 år med oförtruten modaegnat sig åt detta, såsom man lätt inser, högst besvärliga och ansvarsfulla arbete, är en af dessa litteratörer i vårt land, som träget arbeta i vetandets vingård, utan att stort bemärkas, och hvilka — hvad värre är — med knapp nöd förvärfva sin timliga ut komst.
Hr Schuck har i 17 år arbetat inom vår litteratur, både den pedagogiska och den publicistiska; och det synes mig önskligt, att man begagnade det tillfälle, som erbjuder sig, att uppmuntra och i någon mån belöna en af dessa litterära arbetare, på samma gång man befordrar ett allmännyttigt verk, som måhända eljest måste afbrytas eller åtminstone försenas i sin fortgående utgifning.
På alla dessa skäl föreslår jag, att R.
St. måtte besluta, att inköpa 250 exemplar af det af Mag. M.
Schuck utarbetade och under utgifning varande »Konversations- och Universal-Lexikon», att genom Ecklesiastik-Depart:s försorg utdelas till Socken - 416 Den 26 November f. m. bibliotheker i Riket, mot ett pris af 20 rdr rmt för hvarje fullständigt exemplar, så fördeldt, att för hvardera af aroetets 4 delar, som i 250 ex. till EcklesiastikDeparbt aflemnas, % af den anslagna summan från StatsKontoret till Mag.
Schuck utbetalas.
Jag anhåller om remiss af denna motion till StatsUtsk:t.
Hr Kuylenstjerna, Carl Johan Gammal, upläste denna motion:
Som ett amendement till den del af K.
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof, som rörer Allmänna Indragningsstaten in. m., och hvarest är föreslaget en årlig Pension af 1,500 rdr rmt lör Majoren G. W. Gyllenhammar, när han efter upnådda 65 års ålder erhåller afsked från sin Direktörsbefattning vid Straffängelset i Warberg, får jag härmed vördsamt hemställa, det Gyllenhammar måtte vid sitt, sorn peusionsmessig, afträdande ur tjensten uti årlig pension erhålla 2,000 rdr rmt.
Såsom skäl härtill får jag åberopa K. Br. af d, 4 Maj 1841, som tillägger direktörer vid fängelserna, då de upnått stadgad ålder och minst 10 tjensteår vid fängelse, dess fulla lön i pension.
Som fängelset i Warberg, hvilket inrättades 1848, ej kan vara nämnt, anser jag dock att pensionen för direktören derstädes bör utgå efter enahanda grunder.
Lönen är för direktören vid Warbergs fängelse 2.000 rdr rmt, och detta på grund deraf, att detta fängelse är det största och äfven det svåraste i riket, dit K.
Fångvårdsstyrelsen, sedan 1850, sandt från alla öfriga lifstidsfängelser de fångar, som der begått större förbrytelser, hvilket antal nu upgår till 67.
Direktören måste således här vara mera underkastad faran att blifva mördad, som också synes deraf att 1855 en fånge 2:iie gånger var uppe hos honom för att med knif sticka honom, men då han äfven andra gången saknade mod dertill, mördade lian en medfånge.
Och d. 25 Juli detta år, var en f. d. vaktknekt uppe på Gyllenhammars embetsrum och aftryckte en laddad pistol mot hans bröst.
Derigenom att pistolen klickade och af Gyllenhammar togs från vaktknekten, biet' dådet afböjdt. 1853 erhöll Gyllenhammar vid fästningsarbetena ett så svårt slag i bufvudet, att, enligt inlemnadt läkarebetyg, det anses vådligt för synförmågan och äfven för lifvet.
Gyllenhammar är 65 år gammal, har tjent K.
Mit och Kronan på 5lista året och på 12:te vid fängelset, har deltagit i 3:ne fälttåg, deri förlorat fader och enda bror, fått tapperhetsmedalj.
På grund af hvad jag haft äran anföra, vågar jag hoppas, att Major Gyllenhammar, efter så många års oro, faror och mödor i Kronans tjenst, måtte erhålla sin lön, 2,000 rdr rmt, i pension, hvilket torde vara förenadt med både rättvisa och billighet.
Denna min motion torde till StatsUtkit blifva remitterad.
Den 26 November f. m. 417 Frill.
Alströmer, Carl Jonas Oscar, upläste följande motion :
Då HandelsOrdningen den 22 December 1846 utfärdades, var handel med köpmannavaror städerna förbehållen och rättighet dertill å landet endast undantagsvis medgifven.
Handelsfriheten å landet blef derföre i den nya Författmn begränsad genom bestämmelser, åsyftande att göra öfvergången mindre märkbar.
Till dessa be stämmelser hörer stadgandet i § 6 mom. 1, att öppen salubod å landet icke må anläggas närmare stad, lin på tre mils afstånd derifrån, hvilket stadgande sedermera blifvit förklaradt ega lika tilllämpning för köpingar som för städer.
Det härmed för stiiderna afsedda skydd mot medtäflan af landthandel lärer numera icke kunna tilläggas synnerlig vigt, sedan sanningen af den grundsats, att frihet i handel och näringar utgör den kraftigaste häfstången för ett lands utveckling och förkofran, vunnit ett mera allmänt erkännande.
Af den vexelverkan, som upstår genom en lifligare varuomsättning på landet, tillskyndas städerna otvifvelaktigt större fördel, än af det skydd mot täflan, som de från landthandel fridlysta områden lemna.
Också har den åsigten alltmer gjort sig gällande, att föreskriften om handelsbods aflägsenhet från stad lämpligen kan, utan någon menlig inverkan på städerna, helt och hållet borttagas eller åtmin stone jemkas, — en åsigt som KommerseColl., uti afgifvet underd.
Utlåt, den 31 Dec. sisth år, öfver särskilda hos K. M. i detta ämne gjorda underd. framställningar, jemväl förmält sig dela, ehuru Coll. vid det kända förhållande att fråga härom varit hos K. sednast församlade St:r väckt, utan att hafva Sedt till någon påföljd, ansett sig då icke böra gifva anledn. till ändring af HandelsOrdningen i denna del.
Emellertid torde de flerfaldiga hos K.
M. tid efter annan gjorda, af vederbörande menigheter understödda och någon gång äfven af de handlande i närmaste stad förordade underd. ansökningar om tillstånd till handelsbods anläggande å landet inom tré mils afstånd från stad eller köping, få anses utmärka behofvet af en mera utsträckt frihet i omfönnälda hänseende.
— I mån af jordbrukets utveckling, befolkningens till vext och den industriella verksamhetens större utbredning bilda sig sjelfmant nya varuafsättnings- och uplagsstiillen på landsbyggden och i följd af jernvägsanläggningarne upstå sådana vid hvarje banstation.
Der landtmannen aflemnar sina produkter, har han billigt anspråk att kunna få förse sig med sina förnödenheter af köpmannavaror, och en utvidgad frihet härutinnan utgör äfven ett väsendtligt vilkor för ett fullständigt upufiende af det med jernvägs-anläggningarne afsedda ändamål.
Vid Töreboda inom tre mils afstånd från Mariestad belägna jernvägs-station, der vestra stambanan tillstöter Götha kanal, har det band, som ofvanåberopade stadgande i HandelsOrdningen lägger på rörelsen, redan låtit känna sig, och enahanda förhållande mäste förr eller sednare inträffa vid en mängd jernvägs-stationer.
Ofvertygad att de handlande i städerna sjelfva inse angelägenheten att lossa detta band och att deras rätt blir tillräckligt bevarad, om landthandel så mycket aflägsnas från städerna, att utöfvare deraf icke må .kunna nédH.
I. 27 418 Den ?h No t ernber f. m. sätta sig i städernas närmaste gnuiskap och såmedelst, utan att draga borgerlig tunga, tillgodogöra sig de fördelar, städerna hafva att erbjuda, vågar jag vördsamt löreslå, att, i öfverensstämmelse med 11.
St:rs Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:s vid sistlörlidne Riksdag gjorda och af två RiksStåud bifallna tillstyrkande, R.
M. göra underd. framställning om den ändring uti HandelsOrdningen, att öppen salubod å landet må, under i öfrigt stadgade förbehåll, kunna få anläggas på minst en mils afstånd från närmaste stad eller köping.
Remitterades till Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:!.
Vidare upläste Frih.
Alströmer en motion af följande lydelse :
Det kreditiv å R.
Stms Bank, stort Niohundratusen rdr rmt, mot 3 proc. ränta, som R.
St:r vid sistlörlidne, likasom vid hvarje föregående Riksdag, alltsedan år 1818, beviljat JernKont., för att, under vilkor, sorn innefattas i § 147 af nu gällande Reglemente för Baukoverkets styrelse och förvaltning, användas tili bruksrörelseus båtnad, har fortfarande visat sig vara af verklig nytta för jernhandteringen i Riket, äfvensom i någon mån för Riksbanken genom den ränteinkomst, det leuinar.
Vid sådant förhållande och då de för kreditivets begagnande föreskrifna vilkor och deribland det, att all den afkomst, kreditivet lemnar kreditiytagaren, skall särskildt redovisas och användas till rön och försök samt hvad mera tdl jernindustriens framgång och förkofran kan lända, städse blifvit behörigen upfyllda, hvarom R.
St:r genom den Fullmäktig i Banken,, som årligen deltager i revisionen olver förvaltningen af detta kreditiv, äro i tillfälle att förvissa sig, får jag vördsamt föreslå: att förenämnde kreditiv för JernKont. å R, St:rs Bank må, på vilkor såsom hittills, få intill och med nästkommande Riksdag fortfarande begagnas.
Remitterades till BankoUlsk:t.
Hr Brakel, Mauritz, upläste följande motion: Sveriges R. o. Ad., krigsbefälet och dess vederlikar hafva under 200 års tid stått under en lag, som för de minsta förbrytelser bestämmer de strängaste straff.
Denna lag stiftades af en enväldig konung och bär tygligt pregeln deraf, ty den inkräktar på ett område, på hvilket inga inkräktningar böra och kunna ske eller på den rätt, sora tillkommer hvarje man att icke högakta annat än det, som han inom sig känner vara högaktning värdt.
En förklaringsgrund för densammas stiftande finnes i reduktionen, hvilken ovilkorligen skulle framkalla hätska fiender emot de män, som blifvit satta att utföra indragningen af kronogodsen, och i sjelfva tidens anda, som ännu tillerkände individen rättighet att sjelf söka straffa en förolämpning.
Den 26 November f. ni. <19 Nu, när duellen ej mer är i bruk, när den för mindre förnärmelser skulle åtföljas af det mest afskräckande straff, det allmänna åtlöjets, så torde kanske den drakoniska lag, som fått namn af duellsplakatet, kunna uphäfvas och Svenska Adeln tillerkännas rättighet att, likt hvarje annan Svensk medborgare, dömmas af allmän Svensk lag.
Jag säger »hvarje annan Svensk medborgare», ty sådan måste öfversättningen blifva af orden »nedrige och gemene man», som duellsplakatet begagnar att beteckna hela Svenska folket i motsats lill Adel, krigsbefäl och dess vederlikar.
Man kan icke nu mera itudela ett folk i tvenne delar, Adel och nedrige och gemene man, ty civilisationen löser dag från dag bättre och bättre sin stora upgift, som är att allt mer och mer närma de lägre folkklasserna til! de högre, under det att dessa jemt och oafbrutet framgå i kunskap och bildning.
Man kan icke längre bibehålla en lag, som straffar olika samma brott hos raenniskor, som i samhällsställning äro hvarandras likar.
En gentleman, som är löjtnant eller K.
Sekreterare, hvarföre skall han straffas olika med en gentleman, som är godsegare, litteratör eller artist?
Tiden har dessutom längesedan förbjudit domaren att tillämpa duellsplakatet, som för ett ord eller en åtbörd, sorn kan tydas för en förnärmelse, bestämmer flerårigt fästningsstraff.
Det synes då, som lagstiftaren sjelf borde utdöma en lag, som ett uplyst omdöme redan utdömt, helst när sådana företeelser skamlöst träda i dagen, att personer med duellsplakatet i handen söka tilltvinga sig af kamrater en aktning och vänskap, af hvilka de gjort sig ovärdiga.
Jag föreslår vördsamt att K.
St. för sin del måtte besluta duellsplakatets uphäfvande och af K. M. i uuderd. anhålla om sanktion å detta deras beslut.
Remitterades till LagUtsk:t.
Vidare yttrade Hr Brakel:
Jag anhåller nu att få väcka en motion, som jag icke sjelf sammansatt.
Den är författad af eu person utom representationen; och som jag gillar det hufvudsakliga syftet i densamma, har jag icke velat begära att i mitt namn väcka densamma.
I motionen förekomma dock åtskilliga uttryck, som jag icke vill göra till mina egna, men, som sagdt är, syftemålet i densamma gillar jag.
Härefter upläste Hr Brakel följande motion:
I en tid, då representation och press söka åstadkomma förbättringar i alla riktningar, vågar jag framkomma med ett förslag, som kanske vid första påseende synes af mindre vigt, men som, närmare skärskådadt, skall visa sig vara af den högsta betydelse 4i0
Den 26 November f. m. för vårt lands försvar och möjliggöra besparingar i medel, hvilka ej kunna åstadkommas med vårt nuv:de system.
Min motion rörer bildandet af en sjelfständig »Vapenkomité», gemensam för Arméen och Flottan, som skulle bestämma formen på de olika vapnen, samt föreskrifter rörande deras begagnande och vård etc., med ett ord: som skulle besluta om alla konstruktioner af kanoner, gevär och pistoler, deras kalibrar, tyngd, upsättningar, sigteu samt upgörande af skjuttabeller, formen på projektiler och ali öfrig ammunition, blanka vapen, alla lavetter för fartyg och landtartilleri, tross- och sjukvagnar, broslagningsmateriel, beskaffenheten af fästningars och fartygs bestyckning, allt detta gemensamt för Rikets sjö- och landtförsvar, så att, i händelse af Arméens och Flottans cooperation, det vore möjligt, att de kunde gifva hvarandra nödig hjelp med vapenmateriel och synnerligast med ammunition af alla slag.
Motiverna till denna min motion liro följande:
För närvarande finues ej något gemensamt i beväpning mellan Arméen och Flottan, annat än 1831 års kaliber-system för kanoner, några fästnings-jernlavetter och några tusende nyligen tillverkade Miniégevär; intet annat antyder samma land, och att man haft tankarna riktade åt någon enhet.
Följden af 1831 års halfmesur, att ej uttaga steget fullt, skall jag visa, jemte den stora misshushållning med landets medel, som häraf varit en följd. T. ex. kanoner.
Flottan eger 7 tunis eller 72-pundiga kanoner af Amiral v. Sydows och StatsRådet Ehrenstams konstruktion och Arméen lika stora kanoner af 1840 års modell, alla af dessa 3:iie slag att. ladda från mynningen ; dessutom eger Arméen å sina fästningar 2:ne modeller af 72-pund. kammarladdnings-kanoner, den ena svår, den andra lätt.
Således eger Sverige fern särskildta konstruktioner af 72-pund. kanoner, hvarmed Rikets örlogsfartyg, landt- och sjöfästningar äro bestyckade.
Att man kunnat vara nöjd med en konstruktion, är gifvet, men dertill har varit för liten enhet.
Man skall dessutom med förundran erfara, att alla dessa kanoner äro mer och mindre olika till tyngd, ammunition, sigteu, tappar och tappafstånd och kunna ej läggas i hvarandras lavetter, ej heller begagna hvarandras skjuttabeller.
Samma olikheter i konstruktionen visas af de mindre pjecerna.
Fältartilleriets kanoner äro till tyngd, tappar, sigten, skott-tabeller och ammunition olika Flottans landstignings-kanoner, och dessa sednare äro olika vid Stockholms och Carlskrona station.
Flottan eger, utom förutnämnde 7-tnms bombkanoner, äfven 3 å 4 modeller af 60 pund. bombkanoner, fyra modeller af 30-pund och fyra modeller af 24-pund. kanoner.
Alla dessa 8 å 9 st. modeller af bombkahouer, 8 modeller 30- å 24-pundiga kulkanoner och minst sex modeller af 6- och 12-pundiga äro konstruerade efter 1831.
Utom alla dessa nya finnas dessutom diverse 36-, 24- etc. pund. kanoner af alla storlekar och konstruktioner i bruk.
Det ena örlogsfartygct är bestyckadt med 72 pund. bombkanoner och 30- å 36-puud. kulkanoner, det andra med 60-pund. och 24-pund.
Hvarken liuieskeppen sins emellan, ej heller fregatterna, hafva samma sarts bestyckning.
Våra fästningars bestyckning gifva ej vika för Den 26 November f. m. 421 vår flotta i fråga orri olika konstruktioner och mångfald af kanoner.
Se vi till, huru Arméens och Flottans handvapen äro beskaffade, så finna vi lika stora skillnader.
Vi ega tappgevär, tappstudsare, uprefflade gamla gevär, kammarladdningsgévär och Miniégevär; arn munitionen till dessa är äfven mer och mindre olika.
Dessa olikheter i vapnens konstruktioner inom Sverige liro visserligen stora; men den produkt, som upkommer af Sveriges och Norges arméers och flottors beväpning, är utan motsvarighet i verlden, och då vi gemensamt skola stå vid hvarandras sida i farans stund, borde vi väl tillsett, att man åtminstone kunde bispringa hvarandra med ammunition, men ej ens detta är förhållandet.
I Norge eger Arméen å sina fästningar 72-pund. bombkanoner, men dess Flotta 60-pund. af diverse modeller; samma olikheter finnes äfven i fråga om handvapen; det är naturligt, att all ammunition är olik den Svenska.
Om man tänkte sig Svenska och Norska Arméens och Flottans opererande tillsammans, hvilka bekymmer skulle ej upstå och hvilka snillen skulle det ej behöfvas för deras förseende med ammunition?
Antag, att man anställde en exposition af dessa begge länders vapen, så skulle man finna, att. vår unions-beväpning liknade ett muséum af alla möjliga modeller, goda och dåliga, af kanoner, gevär, kulor, bomber, granater, lavetter och ammunition.
De oordningar, som häraf under krig ovilkorligen mäste upkomma, äro sä uppenbara, att jag ej anser mig behöfva omnämna dem.
Man kan med skäl fråga, huru kan något sådant förhållande upstå, då vi ega gemensam Uwonsregering, som, måhända i detta fall, hade kunnat åstadkomma någon likhet mellan de begge förenade länderna?
Svaret härpå inses lätt af följande.
Hitintills hafva Sverige och Norge tillåtits att konstruera vapen på minst 5 olika ställen: i Norge vid dess landtartilleri i Christiania, vid dess flotta i Horten; i Sverige af dess landtartilleri istockholm, af dess flotta vid hennes begge stationer i Stockholm och Carlskrona.
På alla dessa fem olika ställen har man visat sitt oberoende, sin sjelfständighet och siti skicklighet i påfinnande af allt möjligt till beväpning, bara man gjorde olika med hvarandra.
Den ene har funnit, att en kaliber skall vara några hundradels tum större än den andras modell, den andre, att kulan skall väga något mindre, deu ene, att en kanontapp skall vara större, den andre, att hanen på geväret skall sitta under i st. f. öfver detsamma, etc. etc., alla för att, om ej precist, göra sig odödliga, åtminstone visa sig förstå sin sak.
Det kan ej vara min mening, att klandra någon af alla dessa personers försök till förbättringar, ty deras goda vilia och skicklighet betviflar jag ej; felet ligger ej hos dem, en och en. utan iden närvule organisationen, som medgifver vapnens tillverkning på så skiljda ställen och af hvarandra så oberoende personer.
Det kail lätt bevisas, att produkten af denna spridda verksamhet blifver sämre och vida kostbarare för Staten, än om ett bestämdt, på förhand gifvet system följdes.
Således bör man ej fordra annat, än en reorganisation, när nya medel beviljas, helst som all beväpning numera- blifver kost - m
Den 26 November f. m. barare och fordrar större noggrannhet i dess tillverkande, plan i dess försökande och plan i dess antagande, så vida något dugligt skall kunna skördas.
På alla dessa förut nämnda ställen har man gått tillväga oberoende af hvarandra; alla försök hafva blifvit utan afgörande resultat, emedan tillräckliga medel saknats; hade man deremot slagit sig tillsammans och betraktat sig verka till samma mål, så hade man kunnat uträtta betydligt.
Men, om hinder för gemensam beväpning med Norrmännen funnits, hvad har då hindrat oss att mellan Svenska Arméen och Flottan åstadkomma en plan, ett system?
Svaret lemnar jag derhän.
Flade vi år 1831 tillsatt en gemensam, i afs. på qvaliteten ansvarig »Vapenkomité för Arméen och Flottan», så kunde vi, i stället för de 8 å 9 modeller af bombkanoner, möjligen egt endast en modell och, i stället för en mängd af 30- och 24 pundiga kanonmodeller, betydligt färre, att ej nämna andra fördelar.
I England har man åtminstone visat, att det är möjligt att ernå likhet i beväpning mellan Armé och Flotta, ty der bestämmes densamma af en Komitté i Woolwich, sammansatt af officerare från alla vapen (Royal Ordonance Select Committee).
Fästningars och fartygens kanonportar måste byggas så, att de passa till någon af denna gemensamma Komité bestämd kanon- och lavett-modell och ej tvärtom.
Några vidare utredningar af vårt beväpningssystems olämplighet anser jag öfverflödiga; hvarje undersökning skall visa den stora förvirring, som borttager allt förtroende till nu gällande organisation.
Att mången insett vigten af enhet och system härvidlag, är gifvet; dessa brister äro ej en nyhet, men ett stort hinder för deras undanrödjande har hittills funnits, nemi. att vi egt stora förråder af gammal marteiel, nu deremot stå vi vid ett nytt tidskifte, ty hvad vi ega upfyller ej tidens fordringar, vårt gamla kau ej lappas, vi måste anskaffa nytt; vi se det äfven af K.
Propos., hvaruti äskas anslag till nya refflade kanoner och gevär.
, Denna tidpunkt är derföre af högsta vigt; försummas nu tillsättandet af »Gemensam ansvarig Vapenkomité för Arméen och Flottan», så skola vi helt säkert finna, om 10 å 12 år, att vi hafva samma skadliga mångfald i den nya materielen, som i den gamla.
Hedan derigenom, att detta varit forsummadt några år, finna vi, i afs:de på refflade gevär, att vi antagit flera kalibrar och nu troligen få antaga en ny, emedan den gamla ej är så ändamålsenlig.
Mången skall anmärka, att dessa olika kalibrar
Qch ändringar upkommit derigenom, att upfinningar egt rum; detta är till en del sanut, men just för att för framtiden tillämpa dessa upfinningar efter plan och system, skulle en sådan Kommission finnas, som pröfvade, undersökte, utredde, antog och ansvarade för ändamålsenligheten.
En sådan för beväpningen centraliserande
Kommission skulle naturligtvis vara sammansatt på ett sätt, så att den motsvarade sitt ansvarsfulla kall, och erhålla medel till försöks anställande. — fl
Dea 26 November f. m. i23
Vi ega nu vjsserligen Artilleri- och IfeglementsKomitéer, men lie firo så beroende af omständigheter och långrandiga former, att de ej kunnat uträtta något för ett system i beväpning.
Att svårigheter möta vid organiserandet af en sådan Komission, vet jag väl; det är derföre ej med anspråk på någon ofelbarhet jag föreslår följande:
En permanent Komission, med säte i Stockholm, bildas under namn af »Vapenkomité» gemensam lör Arméen och Flottan; denna Komités ändamål blifver: att bestämma den lämpligaste konstruktionen å kanoner, gevär, pistoler, blanka vapen, ammunition, alla lavetter till landt- och sjöförsvaret, att upgöra reglementen för vapnens handterande, således för den egentliga skjutningen: ati utgifva skjut-tabeller och föreskrifter för vapnens vård, att bestämma passande bestyckning å fästningar och fartyg.
Denna Kommission skulle äfven anskaffa, kontrollera och besigtiga alla vapen, på det att enhet måtte fortfara.
Komiténs verksamhet bestämmes i ett ord sålunda, nemi.:
Komitéu bestämmer formen och konstruktionen »hurudan» den skall vara ; mängden och antalet af vapen har den ej att befatta sig med.
Flottan vill t. ex. hafva en bestyckning till en fregatt bestående af kanoner af den eller den ungefärliga tyngden och ett visst antal; Komitén skall då bestämma konstruktionen af kanonen och lavetten, samt kanonportens storlek och nödigt utrymme för en sådan kanons handterande; härefter måste fartygskonstruktören rätta sig.
Komitén består af ett lika antal Officerare af Arméen och Flottan, och delas i underordnade Komitéer såsom »ArtilleriKomitéen», »HandvapensKomitéen» etc.
Ledamöterna äro permanenta, men kunna genom vederbörande anhålla om tillfällig förstärkning för uplysningars erhållande och försöks anställande.