Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjelfva den innersta eller ”andliga” friheten kan icke vara något sådant abstract oberoende, som den dock skulle vara enligt de absoluta frihets-ifrarnes föreställning.
Både den goda och den onda menniskans tankar äro – innerst – sjelfnödvändiga.
”Ingen mästare i sin konst säger: så behagar jag; utan: detta är Konstens, detta är Skönhetens lag.
Äfvenså, föreslå en hederlig karl något, som icke är hederligt; han svarar er alltid:
Herre, jag kan icke, det är omöjligt.
Invänd derpå: men ni är ju fri? och han skall blifva stum; ty det ser väl alldeles ut, som ni hade rätt; men han känner, att ni ljuger.
Och detta samma gäller, fast på ett oändligen högre vis, om Gud.
Eller huru bevisar man den vara fri, som icke kan hvarken vilja eller göra mer, än ett?
– Hvar finnes då Friheten?
Jag tänkte på försök, att den kanske måtte finnas hos Hin Håle.
Men äfven han följer nödvändigt sin högsta ondskas vishet, som är den slugaste arghet; med denna ofelbara rigtighet i svar, i fall man kunde som en vän mellan fyra ögon föreslå honom något godt:
En sådan dumhet! nej, det är omöjligt”!
Det återstående af capitlet sysselsätter sig med att ådagalägga, hvad Friheten verkligen är; och att i allmänhet beteckna, hvad deraf närmast följer.
Friheten, säger Thorild, är i det moraliska lifvets verld alldeles detsamma, som den tomma
Rymden är i det physiska lifvets: nämligen det oumbärliga allvillkoret för lifs tillvaro, och så till vida lifvets allmännaste rätt; men som – betraktad såsom blott sådan – icke innehåller grunden till någon enda speciell lifs-rigtning eller lifs-beskaffenhet.
Inom denna rymd drages enhvar till det, som han mest älskar och ifrigast åtrår; han drages af sin kärlek och den föreställning han gör sig om hvad för honom är lifvets välbestånd eller sällhet.
Detta blir då för honom den nyssnämnda tomma rymdens fyllnad; eller bestämmer dess begrepp sålunda, att
Friheten är det oförtryckta tillstånd, hvari man kan vara lycksalig.
Men hvilken är Menniskans sanna lycksalighet?
Att få följa det, som är menniskans – eller det moraliska lifvets – sanna natur.
Endast härigenom uppkommer lifvets välbestånd: hvilket, såsom sådant, kan vara ett klart ämne för lagstiftning.
Detta välbestånd åter fordrar allt det, som för menniskor är mest vigtigt:
Säkerhet; Arbete och Egendom; samt, framförallt, Förstånd och Dygd.
Det högre uttrycket för begreppet ”Lifvets Rätt” är således, att vara ”den allmänna heliga Proportionen i allt det, som är Menniskan naturligt”.
Detta Rätta är alla proportioners proportion; är, på engång, högsta Frihet och högsta
Lag, högsta Nöje och högsta Nödvändighet: ty det innebär möjligheten, att vara hvad man verkligen är.
Men man känner det Verkliga, blott genom Förstånd; och man är något Verkligt, blott genom Dygd; hvadan, då Lif, Tanke och Handling äro hos Menniskan en treenighet, Lifvets Rätt är intet, utan Förståndets och Dygdens Rätt.
Menniskan är, hvad hon duger till.
Att få vara det hon duger till, är hennes Frihet; att inse, hvad hon kan och bör duga till, är hennes Förstånd; och det mer eller mindre af denna Duglighet är hennes Dygd.
Således är Dygden just sjelfva Frihetens mått.
Eller: ingen Lifvets Rätt går högre, än Dygdens Rätt; hvilken är rättigheten att göra det Goda, och just det Goda, som man i sjelfva verket kan göra.
Genom henne blir alltså Friheten:
”rättigheten att njuta sin Dygd till godo”; eller, fullständigast sagdt:
”rättigheten att följa sin natur, genom Förstånd och Dygd, till Lycksalighet”).
Thorild fortfar vidare: ”Femte capitlet heter:
Förståndets Rätt, eller Sanningen; hvilken är Lifvets ljus, eller ledande Princip. Och här visas: både att Visshetens Grader äro de äkta Förståndets Proportioner, och hvilka dessa grader äro för hela Menskligheten; till en evig säkerhet emot Likligheternas gyckelspel, som Qvickheten uppställer, och hvarigenom Publiker eller Menigheter kunna tänka allt hvad de behaga, men ingen äkta rättsinnighet eller själens ärlighet någonsin är möjelig”.
(Förstånd är här, ”förmågan att känna Sanningen”; och, till sitt förverkligade innehåll, ”all den Sanning, som af någon är känd” – i högre eller lägre grader af visshet och kunskap.
Men hvad är Sanning?
Tingens klara Verklighet; insedd så långt, som den uppfattas af friskt Sinne och besinnande Erfarenhet.
Klarheten af tingens verklighet är Visshet; hvilken, emedan klarheten icke alltid är lika stor, har grader.
Dessa äro just Förståndets proportioner eller lagar.
Första graden är den allmänna eller vanliga visshetens; grundad på den erfarenhet, hvari hela verlden instämmer enhälligt och alltid: såsom t. ex. åtskillnaden mellan dag och natt, sol och jord, mer och mindre.
Andra graden är den ovanliga visshetens, eller någras; nämligen deras, hvilka äro grundlärde eller mästare i en sak; en visshet, grundad på den erfarenhet, hvari desse mästare med hvarandra instämma.
Tredje graden är den underbara visshets, hvilken stödjer sig på en erfarenhet, som oftast är blott en endes; eller den, ”hvari en stor man, ett geni, en hjelte, instämmer med sin egen storhet, sin egen kända dygd”.
T. ex. vissheten hos sådana män, som Gustaf Vasa, Columbus, Camillus o. s. v.
”Ytterst efter dessa tre grader kommer sedermera allt, hvad man kallar Liklighet; och som är grunden för alla Meningar”.
Liklighet är ett skuggverk af Likhet, eller af den uppenbara instämmelsen mellan de ting, hos hvilka något detsamma finnes.
Det är inom
Liklighetens bländrymd, som Qvickheten – en liflig, men ytlig snillegåfva att likna och tycka och dikta och dömma – har sitt obegränsade spelrum.
Träffar hon någongång en sanning – hvilket visserligen kan hända – så förvandlas hon med detsamma till Förstånd.
Derföre finnes i Vetenskaperna icke en enda qvickhet: och i hela Förståndets rike frågas aldrig, huru qvick en sanning är; men väl, huru sann en qvickhet är.
I Konsterna, såsom Målning och Architektur, är qvickhet en nyck, en goss-vildhet, en vanart; också der fordras att vara sann, ädel, stor, och i sjelfva behaget sträng.
I Poesien, Musiken, Actionen, Dansen, borde äfven så vara.
– Väl är sannt, att hvarje stor mans snille tager af Likligheten sina första anledningar; med en qvickhet, som är den allrahögsta.
Men han stannar dock icke förr, än vid en stor upptäckts klara verklighet; hvaremot alla qvickhetens lustspel med likligheter äro, hvad blixtar, eller nattens irrbloss, äro mot dagen.
”Detta oaktadt, har, i nästan alla tider, Qvickhetens gycklande liklighet dårat verlden; så alldeles, att man kunde förena hela Mensklighetens historia i denna enda anmärkning: att Qvickhufvuden uppfunnit allt det Galna, som Dumhufvuden antagit”.
Båda gemensamt förvandla sålunda allt i Menskligheten till ”stora ord utan äkta mening”, genom hvilka man ”evigt bevisar en dikt med en dikt”.
Eller, ”hvem har hittat på alla verldens dårskaper?
Icke Dumheten; hvars natur det just är, att hitta på intet.
Icke Förståndet; som är en evig motsats af all dårskap.
Hvem då?
Qvickheten: som har nyck till lag; lystnad till seder; flygtigt nöje till sällhet; skimmer af yppighet till välbestånd; mode till lefnadssätt; krus till höflighet; lättsinnighet till mildhet; list till statskonst; bländverk till ära.
Hela Advocaturen är ett underbart qvickhets-rön; ty i Qvickhetens häxeverld kan man vara af hvad tanke man behagar”.
Det första medlet, att inom och utom sig återgifva en rätt vändning åt den härigenom uppnedvända verlden, är att veta sin visshets proportioner, sitt förstånds eller vetandes mer eller mindre.
Man bör eftersträfva den själens ärlighet, att veta huru mycket man verkligen vet: d. ä. att känna proportionen af sin visshet; aldrig tänka, tro och påstå något utöfver denna proportion; utan i allo, tänkande och dömmande, ”hålla sig heligt vid detta Rättvisans gudomliga ord:
Så Vidt”.
Denna högsta själs-ärlighet, denna kärlek för Rätt eller för det Proportionerade, är den Rättsinnighet, som utgör Förståndets lefvande kraft).
”Sjette capitlet heter:
Dygdens Rätt, eller Förtjensten; hvilken förutsätter utöfvande Förstånd såsom menniskans egentliga mensklighet, Helsa såsom det högsta villkor för all nyttig och ädel verksamhet, Arbete såsom alla menskliga dygders fullbordan.
Härvid sättes i klar dag, huru, emot Förstånd, Helsa och Arbete, hafva i samhället uppkommit Qvickhet, Lystnad och yppigt Herrsinne, hvilka leda till Vildhet, Last och Ogerning; samt huru Yppigheten, som är Qvickhetens statshushållning, har infört flygtigt nöje, för varaktig sällhet; flygtig retelse, för helsans styrka och liflighet; flygtigt gyckelverk, för arbetets välsignelse; och i allmänhet, sedan hon gifvit oss Prål för Välstånd, har lärt oss att bortkasta lifvet för några tjusta ögonblick”.
(Med ”förtjenst” betecknas här den sanna Mensklighet, eller det Menniskovärde, som förvärfvas endast genom Förstånd, Helsa och Arbete.
I grunden är Förståndet sjelft – det rätta nämligen – den första och största af alla dygder: dernäst i ordningen komma Helsa och Arbete; hvarvid bör märkas, att med ”Arbete” menas det rätta Förståndets rätta utöfning, och med ”Helsa” denna ”lifvets liflighet i sitt hela”165, utan hvilken intet rättskaffens Arbete kan verkställas.
Men af allt det, som i dessa trenne dygder är det mest lilla och mest lätta, hafva menniskorna tillskapat tre motsatta dygdlösheter:
Qvickhet, Yppighet, Nöje; – nämligen det Nöje, som består, icke i ett tillstånd af förnöjelse lika stort med sjelfva Lifvet; utan blott i enhvar angenäm känsla, om än aldrig så liten, flygtig och yrande.
Det verkliga
Nöjet kommer af ”Nog”, och är sjelfva Sällheten: men de nyssnämnda grund-villorna gå alla utöfver måttet af det, som är Sällhetens lag eller lagom.
På samma vis, som all Frihets-villa går ut på att vara mer än man är, och all Tanke-villa går ut på att tro mer än man vet, så går ock all Lefnads-villa ut på att sträfva till mer än man kan.
Just så, som Likligheternas bländverk – eller all Villfarelse – är en Qvickhet i begrepp: så är Nöjenas bländverk – eller all Yppighet – en Qvickhet i seder.
Genom Yppigheten och Nöjet, ”allt det i menskliga lifvet, som ej är mödan värdt”, har ock allting i menskliga lifvet blifvit ett tjusande mödosamt lappri.
Hvad än värre är: i denna tjusning, i det falska Nöjets yrsel, hopas till oändlighet Osed, Last, Missdåd, Nöd, Fulhet, Sjukdom, tillika med allt hvad man kallar Pack på jorden.
Allt sådant kommer af obegrepp om Verklighet och Proportion.
Förståndet är stort – endast i mån af den Sanning, som det känner och uppenbarar.
I sin högsta grad, är Stort Förstånd
Öfverhufvud är Stort Förstånd intet annat, än en hög kännedom af Sanningen; Qvickheten, så vida den är utan sådant Förstånd, är markatt-geni.
Helsan åter är stor – endast i mån af den Sinnekraft, hvarmed man njuter en sann Lycksalighet såsom hel.
Arbetet är stort – endast i mån af det Gagn, som det gör till äkta Välbestånd.
– De speciella Dygderna äro alla de speciella profven af Arbete genom Förstånd och Helsa.
Att bestämma samverkningen af alla dessa dygder eller arbetsprof, är väsendet af mensklig Regering; i likhet med Guds Regering i Naturen.
Dygdens eller Förtjenstens
Rätt utgör Mensklighetens eviga regerings-form; eller all regeringsforms moraliska ideal.
Det enda, som vid hvarje regeringsform är alltid proportioneradt till Ed och Förbund, är – att hålla dem; eller ock, om de verkligen böra häfvas, att det sker – med Parternas fria samtycke.
Det härmed sagda ”är ställdt mot Republikernas irring; hvilken synes blifva vår tids största onda.
Ty denna irring söker i sin förtjusning en Frihet, som till sitt väsende är en rättighet att göra med samma lätthet orätt som rätt; och vore Naturen ej mäktigare än de irrande Menniskorna, så skulle den kunna, genom sitt vilda rop om Jemnlikhet, tillintetgöra alla Dygders heliga värde”.
– De positiva motsatserna till Förstånd, Helsa, Arbete, äro: Vildhet, Last, Ogerning.
Förståndet kan, genom Qvickhet, urarta till Vildhet; Helsan, genom Lystnad, till Last; Arbetet, genom Herrsinne – det Herrsinne, som uppnäres af Yppighets-begäret – till Ogerning.
Det språk, som Svenskarne tala, vet, att Dygd kommer af Duga, Nöje af Nog, Värdighet af Värde, Ärlighet af Ära.
Också hafva, från urminnes tid, de ädlaste af Svenskar deruti följt Naturen och dess lagstiftning).
Sådan är Thorilds exposition af sin boks sex första capitel; åt hvilken jag sökt gifva en större fullständighet genom de af mig bifogade parentheserna och utdragen; öfverallt, så långt möjligen ske kunnat, bibehållande hans egna ord.
Sjelf tillägger han:
”om de sex följande capitlens innehåll skall nämnas, då de utkomma”; men af dem utkom, såsom redan blifvit sagdt, endast det första, – eller i ordningen det sjunde.
I detta capitel, som heter ”Regering”, är planen, att söka det sanna idealet för all sådan; hvilket den ”republikanska Allviljen” icke kan innehålla: ty ”Menigheten är ett stort ord, som betyder Pluralitet; och Pluralitet ett stort ord, som betyder segrande Parti; och segrande Parti är ofta det, som jorden har mest skändligt”167.
I en slik Vilje-Regering – det är, en Republik – är hvar och en mest i fara att styras af andras Vilje.
Just i den mån, som han har mera dygd än de andre (hvilket naturligen skiljer en man från mängden), kan han lättast råka att vara i en Minoritet, och att således, i stället för glad frihet, lefva i harm och tvång: ty, ”så vida Vilje sättes mot Vilje, göra de Sämre uppenbart Mängden, och de Bättre blifva evigt en Minoritet; hvadan till slut följer, att då Allviljen – ehuru i sig sjelf en lögn – synes regera, utstöter den de Bättre och lemnar de Sämre åt sin yrsel”.
Det sökta regeringsidealet är alltså, icke Allas Vilje, utan Allas Vett – eller ett sannt uttryck deraf, constitueradt till en verklig Regering.
Grundvalen blir här, icke röst af Vilje, utan röst af Vittsord; icke ett vittsord om mark och öre, det är, om Penning-värde; utan om dygd och duglighet, det är, Manna-värde.
Regering, i sin rena och högsta mening, är då således ”makten att i samhället realisera alla sanna och kända proportioner, enligt ett constitueradt Vittsord.
Och att realisera proportioner består förnämligast i att gifva dygder sitt ställe, eller i hvad man (mera osäkert) kallar att belöna förtjenster”.
Sådan realisering sker icke bättre medelst Frihetens, Jemnlikhetens och Contractets principer, än medelst Viljens: ty, liksom äfven Galningar hafva vilje, och äfven Bofvar göra contract, så är Jemnlikhet en lögn ända tilldess att icke
Mer och Mindre har bestånd i Naturen; och så länge Rätt och Orätt har i Naturen bestånd, är Friheten en lika stor lögn – nämligen den Frihet, hvarom nu så mycket förespeglas och spegelfäktas.
– Härefter följer en mängd interessanta betraktelser öfver en sann Regerings första pligt, att ”skipa hvarjom och enom Sitt”: hvaraf den förnämsta arten är, att belöna och straffa; hvilket är, att proportionellt till dygd och odygd föröka eller förminska rättigheter, uppifrån den vidsträcktaste frihet att göra Godt ned till det positivaste tvång att icke göra Ondt.
En skyldighet, hvarmed, vidare, på det närmaste sammanhänger den, att förebygga, så långt i mensklig förmåga står, den skriande disproportion mellan Rikedom och Fattigdom, hvaraf Yppigheten och Yppighetslustan härstamma med hela sin följd af Elände, hela sitt sällskap af Öfvermod, Begärelse, Nöd, Förtviflan, Brott, Pack-sinne.
Endast genom att motverka denna disproportion, motverkar man hvad som är ”Tyranniernas ABC”, eller (under hvilken statsform som helst) sjelfva ”grund-tyranniet”; hvilket ingalunda består deri, att Konungar och Adel finnas; ty dessa äga sitt ursprung, oftast af Dygd, alltid af Högsinne och Mod.
Derföre hafva just de blifvit de beklagansvärdaste offren för Yppighetens häxeri.
Sjelfva Konungarne ”hafva måst tvingas ifrån sin första hjelte-enfald till att blänka i flärd och glitter, hafva måst grämas af konstig nöd, af armodets sorger, och tjusas till ruiner. ..
Hvadan ock den Regent är en Ulysses, som kan undvika Circes bägare, af hvilken så många tusende förvandlats till svin och vargar.
Och huru visst det är, att
Yppigheten är det glänsande odjur, som slukar allt, kan ses af Skördens utpining till giftiga tårar; hvilket ger den bild, att Yppigheten, om den kunde, skulle svälja Guds hela välsignelse och Menniskors lif i en droppe.
Men att denna yrsel ger staten välmakt, det jollra gamla barn, som ännu dåras af glansen; ty guld ger den ofta, men välmakt aldrig168.
Och vore pengar välmakt: så skulle ej helsa och ett ädelt arbete, ej manligt vett, ej dygd och ära, ej frihet och sjelfständighet vara det Enda, som gjort någon Nation stor och mäktig”.
Men Lagstiftning är, i sitt väsende, ”icke annat, än den gudomliga makt att nödga folk till Förnuft och Lycksalighet: det är, till hvad som är verkligen Ära och Nöje”.
Det hufvudsakliga hindret kommer från föreningen af Rikedom och Uselhet. ”Ingen Regering kan någonsin kämpa mot detta dubbla odjur.
Det är liksom Scylla i fabeln: ofvantill en fager, väldelysten qvinna; nedantill en tom och glupsk hund”.
Rikedomen, som så lätt kan våga hvad den lyster, och Uselheten, som nästan måste våga det, böra således båda förekommas.
Befordras bör endast Välståndet, som befinner sig midt emellan; ty endast
Välståndet gör en man hederlig, – eller kan med någon visshet påräknas göra det.
Dermed menas icke, att Rikedomen sjelfnödvändigt utesluter Heder (sjelfva Uselheten gör det icke); men enda grundmedlet till allmänt Samhälls-väl är en ställning, der hvar man göres hederlig.
Och hvarmedelst?
Förmedelst äkta hög tanke om värdet af en Man, samt utstakade rätta proportioner af hvarje hederlig mans pligter och rättigheter; af hvilka de, som stå i omedelbart förhållande till Samhällets Regering, heta Ansvar och Vittsord.
– Det speciellare af Thorilds Regerings-lära skulle, såsom en vink vid slutet anmäler, meddelas i det nästföljande capitlet.
Märkvärdigt hade blifvit att se, huru han i den fortsatta utvecklingen skulle betett sig vid en (såsom det synes) der oundvikligen inträffande nödvändighet, att närmare bestämma tänkbarheten och utförbarheten af tvenne nog luftiga förslag, hvilka i detta sjunde capitel, bland den stora mängden förträffliga tankar, troligen skola göra de flesta läsare studsande och häpne.
Det ena, som antyder hvad en äkta Lagstiftning, en vis Regering bör företaga i afseende på Rikedom och Yppighet, lyder så: ”Hvar och en vare fri att förvärfva Rikedom; men icke fri att dermed skapa Yrsel, Elände, Brott (hvaraf de Rike sjelfve till slut blifva offer).
Och, att detta ej måtte ske ... stadgas, enligt de visaste och ädlaste mäns plan, ett visst
Mått till äkta och naturligt Välstånd: utöfver hvilket blott en galning eller niding äger att gå”.
Dock tillåtes det gående derutöfver, som består i ädla välgerningar emot alla, eller samhället.
”Men, att äfven häruti ett mindre förstånd icke måtte göra fantastiska irringar, så ordnas tillika, enligt högsta vittsord, en nämnd af kunnige män i hvart landskap, hvilken råder och anstaltar den bästa användning af den ädle rikes tid efter annan offrade rikedom; hvilket sker offentligen, med öppen bok, under allas ögon, och med högtidligt upprop:
Så mycket har N. N. gifvit åt Allmänna Lycksaligheten!
Den åter, som beträdes med hemlig rikedom, eller på lönligt vis använd, vare hvars mans niding”.
– I närmaste samband med detta förslag står det andra, om en genom osvikligt Vittsord tillvägabringlig ”publik scala af Merit eller Mannadygdvärde”, på hvilken hela anordningen af Samhällets praktiskt- medborgerliga functioner bör grundas; ända upp till den högsta af dessa functioner eller det ”naturliga Konungadöme”, som bör vara dess regerings medelpunkt; och hvarvid Arfsrätten, ehuru visserligen någonting långt rådligare än ”den eviga tvedrägten af Val”, dock sjelf behöfver omgifvas och styrkas genom behöriga proportioner af Vittsord169.
Uppgiften blir då, att sannings-enligt uppställa och gradera denna serie, eller dessa serier, af alla de särskilda medborgarnes verkliga och egendomliga Mannavärden.
Klart är, att Vittsordet, för att gälla, måste vara grundadt på omdömet af män, som sjelfve äro vittnesgode.
Den utväg, som nu föreslås, är en, i mer och mer vidgade kretsar, uppåt stigande ansvarighet af sjelfständiga husfäder (bönder i den äldsta bemärkelsen) och husfädersförsamlingar, inom hvilka kretsar man kan så noggrannt känna hvarandra, att enhvar vittnesgod kan heligt och offentligt ansvara för sitt omdöme.
I kraft häraf, går saken bland dessa vittnesgilla män så till:
”de måste anmärka bland sig alla märkliga dugligheter; de måste upprätta, i sin krets, genom märken eller skrift, en värderad förteckning på Dygder för Allmänt Bästa; och denna scala, denna förteckning, denna Dygde-bok, den är Naturens klara verklighet för dem, den är sanning, den är lag för ära och anseende, för offentligt förtroende.
Proportion, eller evig Rätt, fordrar derföre och stadgar en sådan Dygde-bok, för hvar och en borgerlig krets i hela samhället; ända upp till den högsta, eller sjelfva Regeringens.
Enligt denna bok, med värderad förteckning ifrån graden ett till tio (m. m.), nämnes en riksdagsman lika så enfaldigt, som en nämndeman, en borgmästare, som det minsta ombud – genom nummern af publik Dygd; så att intet val, intet blindt förtroende, skall kunna leda till ära ...
Men Dygde-värderingen synes ju likväl här vara lemnad åt desse vittsordige mäns val och villkor?
Låt denna bok eller förteckning vara i tolf mäns vård, hvilka förnyas på månad i ständig omgång.
Desse dömma, om en dygd, en merit bör tecknas, och huru högt; men de dömma så, som Engelsk Tolfnämnd, med fullröstning, inom viss tid, och enligt det vittsord af kännare och mästare i saken, som den Sökande framter.
– Vet ni på hela jorden en större säkerhet för Gods och Lif, än denna för er Dygd och ert Värde”?
Svaret på sista frågan lemnar jag åt mina läsare.
De torde lika litet som jag begripa, huru man vid verkställandet af dessa bägge förslag skulle undgå att styra just rakt på de klippor, hvilka dock i detta verk så snillrikt blifvit utmärkta till förbisegling.
Lyckligtvis räddas man från slikt bryderi – genom bådas absoluta overkställbarhet170.
Känner man den förromtalta afhandlingen om ”Harmonien”, skrifven för ”ogifta läsare och läsarinnor”: så erinrar man sig härvid säkert den i ett ”Harmoniens tempel, midt i en dunkel lund af darrande aspar” sittande Vise, som af enhvar, vid sökandet efter en rigtigt passande make eller maka, bör rådfrågas; och hvars råd likaledes gifvas enligt en framför honom liggande bok, der samtliga de olika egenskaperna och förmånerna hos personer, som söka äktenskaplig sällhet, äro upptecknade.
Sannolikast kan antagas, att dylika infall äro hos Thorild ett slags allegoriska myther, om hvilka han väl ej ville, att de skulle bokstafligen tydas och tillämpas.
I annat fall vore här den uppenbaraste anledning, att påminna honom sjelf om ”Indianernes oändliga sköldpadda”, – eller om hans fråga: hvarpå hon hvilar171?
Sin i Dagligt Allehanda införda sjelf-recension, så långt den egentligen rör det förevarande verket, slutar han så: ”Auktor har i denna bok, till en stor del, framställt de ideer, som han länge vågat anse för sina ädlaste upptäckter; öfvertygad, att hans fäderneslands Regering, i hänseende till honom, har velat helga Lagen, men icke neka honom glädjen af den högre pligt att tjena detta fädernesland; hvars lycksalighet den sjelf önskar.
Ju mer han lärt känna af andra Nationers vett och lynne, dess högre tanke har han fått om Svenskarne; de ädle Svenskar, som öfvergå de andra folken, icke uti Inbillningens snillefunder, såsom påfund, – spetsfund, – illfund, – men uti Förståndets höghet och klarhet, hvarmed de från urminnes tid följt Naturen och dess lagstiftning. ...
Densamma förståndets höghet och klarhet ville Auktor nu, genom dessa nya sanningar, gifva en anledning till att segra öfver äfven de nyaste irringar, som dåra verlden, och som drifva till en förtjust ifver att förändra former, innan man ännu, med någon ärlig visshet, vet hvad man vill; hvarigenom man alltid kan få en ny förstörelse, men ingen ny sällhet.
Och fastän det är klart, att man menar en ny sällhet: så visas dock i följden af denna bok, huru alldeles långt det, som man far efter, är ifrån det man menar.
Derföre vågar han recommendera dessa undersökningar åt alla dem, som interessera sig för hans arbeten, eller i allmänhet tro att hans tankar kunna gifva dem anledningar till någon högre upplysning”.
I denna recommendation instämma vi, såsom man ser, af all vår förmåga.