Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För dem blomstrar gator utefter en hel brokig industri af dålig tobak, billiga kläder, härskna pajer och uppbyggelsetraktater.
Härnere är det folk kör med så vild abandon, det är ett virrvarr af klatschande piskor, svärande kuskar, mot stenläggningen smällande hofvar, då någon dignande häst söker resa sig – af örondöfvande rammel från med järnstänger tungt lastade vagnar ...
Och åter och genom allt ljuder det aldrig en sekund upphörande pinglet, – men folk hör ingenting, de trängas i dödsförakt mellan galopperande hästar, dundrande kärror, kabelvagnar, politiska standarbärare, annonspelare, velocipedister, tyska musikparader ...
Finns något som liknar
Chicagos milslånga Statestreet?
Nu i uppköpstiden myllrar där som i en myrstack, det piper, hviner, gnäller, tjuter, rullar, smattrar som i inferno.
Midt i den breda, myndiga gatan stå poliserna med höjda battonger och lyfta armar för att stäfja, rätta, hindra – det gifves icke en obesatt bit asfalt under detta haf af klackar och hofvar, som vältrar dånande fram i oemotståndlig kraft.
Trottoarerna upp och ned drifves den stora fruntimmersströmmen på den mest demokratiska köpmansgata i civiliserade världen.
Bredvid dessa bodmassor, strillande af speglar och lyx, har schackraren sitt kramlager och vägg i vägg med den fashionabla modistens läckra, skrytsamma salar skyltar ryssen utanför källarboden med sina lerkärl och sitt simpla porslin.
Intill fleuristens praktfulla utställning steker italienaren på ett bord sina kastanier, värmer sina »peanuts» och sjunger klagande genom allt oljud ut sin vara.
Mannen med fåglar af fjäder surrar tätt vid Siegel och Coopers hypereleganta magasin och några steg därifrån lutar, packadt af damer, »Hubs» fallfärdiga ruckel, en inrättning omöjlig på annan mark än Chicagos; en karrikatyr af Bon Marché, en byggning absolut lifsfarlig att beträda – med skrala hissar de fem knakande och gungande våningarna uppåt, med sekunda varor, med fabelaktiga godtköpspris och luft som i en lumpbod.
Mellan butikerna resa sig smala, ramlande lokaler utan fönster och dörrar – och förbi dem glider idkeligen strömmen, hopsatt af all världens folk, välklädda. och icke välklädda.
Där tassar kinesen i sina tofflor, sin hårpiska undanstoppad i filthatten och händerna stuckna i de vida ärmarna, japanesen struttar i blanklädersskor, skorstenshatt och rock af finaste tyg, »cowboyen» med sitt fladdrande polkahår, sitt breda bälte och sitt hufvud rest som en världshärskare marscherar stolt förbi tjänsteflickor och fina fruar; – det är en röra, en ilande oro, ett tramp af tvehågsna, sökande fötter, och af dessa massor är den kompakta majoriteten folk, som har allt annat att göra än att fråga efter sin klädsel eller hållning.
Arm i arm tåga skrattande tjänsteflickor in i modistens förgyllda salonger, slå sig ned och profva de dyra hattarna, medan deras matmor lika obesväradt tränges hos Hubs för sin bandrulle.
Från första dagen har det slagit
Louise hvilket allmänt intryck af fulhet dessa män och kvinnor göra.
När hon blundar och tänker tillbaka, visar sig ett virrvarr af blackt hår, breda käkar och grofva drag.
Det ligger ofta något af tillfällighet i deras framfärd, af missbelåten brutalitet eller ängslan i deras spända ansikten.
På restaurationer, kuskbockar, i bodöppningar – öfverallt kunna förekomma dessa ovårdade figurer, på gränsen till slusk.
Endast mer sällan ser man en amerikansk arbetares fina, skarpa ansikte, lediga, godmodiga hållning och korrekta toalett.
Förhärskande är den germaniska och irländska typen ...
Ibland beger hon sig af åt nordsidan.
Hon går långsamt framåt de likformiga, tråkiga gatorna, där vid hvartannat steg ljuda västgötska, skånska och småländska toner.
En egendomligt skygg känsla drifver henne dit, hon har dessa år så väl lefvat dem förutan, men nu är det som hade lifvet fört dem närmare.
Tore och hon ha så handlöst kastats in i den vilda främmande staden, hon vet icke, hvad hon hoppas häruppe eller snarare: hon vet, att hon föga har att hoppas af alla dessa ansikten, som otillgängliga och med något styft och avvisande i sin oberördhet stirra på henne; hon förstår, att om de hade reda på, hvem hon vore, skulle det icke ändra saken, mellan nordens barn finnes mindre samhörighetkänsla än bland andra nationer.
Men hon går stilla förbi deras trappor och letar ut individer och undrar, hvad lifvet haft att bjuda dem och känner den sjuka känslan af något som är öfver henne – öfver dem alla – och som icke kan motas bort ...
– Vi måste säga till fru Hensel, sade Tore, då en vecka gått.
Louise satt med armbågarna på ett bord, som hon icke ens gittat torka dammet af.
Hon gaf till ett rop och kastade hufvudet i händerna.
– Tore – jag kan inte.
Han satt och såg framför sig, mörk som natten.
Samma dag i ottan hade han, klädd i arbetskläder, stått i kö utanför en verkstad, men när hans tur kom, vore de få lediga platserna upptagna.
Hemligen kände han en lättnad, samlingen väntande utgjordes uteslutande af snuskiga italienare och råa polacker, och bruket låg ute på sydsidan insvept i dunster från träsk och odränerad mark.
– Louise, ska vi ta lifvet af oss?
Han yttrade detta i entonig, drömmande ton utan att röra sig.
Hon lyfte sitt affallna ansikte.
– Tore, om jag ber fru Hensel vänta den här veckan, så nog får du innan nästa?
Hur bära andra sig åt?
Du vet väl, att inte folk svälter ihjäl.
– Inte det?!
– Jag menar bokstafligen – svälter ihjäl – det gör väl ingen.
Tore teg.
– Jag var inne hos en bokagent idag, han lofvade guld och gröna skogar – men jag kan ju inte tala, så att en människa hör på mig ...
– Men försök – kom det ifrigt ...
– Det är försök som kostar pengar och tid, de betala ingen lön, må du tro – han frågade, om jag var gift ...
– Hvad hör det hit ...
– Det är mest fruntimmer, som ...
– Ah – Louise förstod.
Hon tryckte ansiktet hårdt i sina fingrar.
Plikten låg där klar som en vattendroppe.
Men håglös lojhet kröp öfver hela hennes varelse.
Så förfärligt att gå från dörr till dörr och blifva utsparkad – inte blott det, men att hundra gånger om dagen spänna hvarenda nerv ...
– Jag vill hellre skölja buteljer.
– Men det står du inte ut med 8 timmar om dagen.
Samma kväll måste Louise, då Tore dröjde, gå ensam ned till middagen.
Matsalen var osnygg, utan mattor, gesimsen öfver eldstaden grå af inbitet damm och tallrikarnas yta betänkligt skinande.
Luften ångade af lök- och flottmättad vienerkokning.
Genom den öppna dörren till förstugan kom kväfvande värme från en stor kamin, framför hvilken hängde veckans tvätt, hopplöst grå i koldammet.
Vid bordet sutto en mängd glada unga människor och skreko om hvarandra på fem, sex olika språk.
I fru Hensels populära pensionat kom och gick folk natten igenom, spelade kort sedan luckorna tillstängts och skämtade fritt öfver nya världens puritanska idéer och eviga grönsaker, kokta i vatten.
Maten var flottsåsig och mjöldöst.
Stimmet stod i taket, endast värdinnan, en liten ungerska med mjukt väsen och små smutsiga händer, hade väderkorn på sina senast anlända gästers smak och lutade sig nu förtroligt mot sin favoritgosses stolkarm, lade hufvudet på sned och lyfte fingret leende och bannande:
– Fy fy, inte tala illa om Amerika, vi komma ändå alla hit och vi resa inte härifrån.
En ung flicka med milda orientaliska ögon och fina melankoliska drag passade upp.
Hon var hvit af brist på luft, rörde sig automatiskt med de kupiga ögonlocken sänkta och log ett ytterligt trött leende.
– Ezra tigger mig så förfärligt efter blommor till balen, men jag säger henne, att det minsann inte är tider för blommor – hördes fru Hensels timida stämma.
Ezra smålog lika trött; det var svårt tänka, att hon kunde »tigga så förfärligt» om någonting.
En af herrarna rusade fram på golfvet och bugade sig djupt.
– Tillåt mig ha den äran, fröken Ezra.
Värdinnan gaf till ett litet skrik och slog med händerna och från jungfru Ezras sköna läppar ljöd ett svagt eko ...
Louise hade placerats midt emot den unge mannen, nästan en gosse – i elegant aftonkostym, starkt parfymerad och med en violbukett i knapphålet.
Hans fingrar foro nervöst omkring öfverallt och blixtrade af ringar, i hans friska judiska ansikte öppnade sig de svarta ögonen barnsligt, slötos strax därpå till hälften och kunde så plötsligt utskjuta en stråle af genomträngande skärpa.
Han talade på alla möjliga språk, hans lyx och oklanderliga skjortbröst bländade synbarligen hela kresten, och han kastade i stolt medvetenhet upp sitt hufvud.
En rödblommig flicka bredvid sökte spasmodiskt fånga honom genom sin kärlek för Ryssland, »det stiligaste land på jorden».
– Gud den som kunde komma dit!
Louise fick plötsligt ett starkt intryck af något kändt vid flickans ansikte, och hon var glad att få något att säga.
– Förlåt – är inte ni svenska?
Flickan rodnade till och mätte henne sturskt med blicken.
Hvarför skulle jag vara från Old Sviden?
Det gör väl detsamma hvar man kommer ifrån.
Hon skrattade högt.
Men den unge mannens beslöjade ögon foro gillande öfver den tysta nykomnas fina gestalt.
– Madame – en galant bugning – jag har en bit g-o-t-l-a-n-d-s m-a-r-m-o-r – (han liksom smekte sig genom det svåra ordet) – det är från Sverige – tillåt mig att göra er en present däraf.
– Pschaw – sade flickan fräckt och knäppte till sin tallrik, så att den for utåt bordet.
Det var förfärligt ..
Louise steg hastigt upp och gick helt röd fram till värdinnan, som genast med skrämd, blyg uppsyn följde henne uppför trappan.
I detta hus skulle hon nödgas tigga om en veckas logis på kredit!
Då värdinnan fick höra hvad det var, lättnade hennes uppsyn – Gud vet hvad hon väntat sig.
Det här var en alltför vanlig historia.
– Madame – hon hviskade nu modigt och mycket förtroligt däruppe i den smutsiga gången – var inte orolig.
Jag kan våga hvad som helst på, att herr Holstein betalar för er, om ni bara ber honom.
Han är nyss kommen och rik, han är alldeles galen att strö ut pengar, springer hvarenda dag till Tore och Cooper och drar hem skräp – det är han, som betalar för miss Anderzohn därnere – ja, ni såg? alldeles hederligt för all del – hon vek timid undan för Louises blickar – jag är till den grad noga med mina pensionärers uppförande ... bara, ni vet – hon lade hufvudet på sned och log – ungt folk, ute för första gången – jag gör honom en väntjänst med att se till, att hans pengar komma till nytta och er är jag säker på, att han bjuder.
Ni slog an på honom.
Hon såg sig hastigt om och sänkte rösten ytterligare:
– Bara säg att han inte ser ut som en jude – han kommer från en döpt familj, ser ni!
Louise stod som tjusad och såg på den lilla smilande munnen och det gamla draget nedom näsvinklarna.
Tankegången var så orimlig och främmande, att det gick rundt i hennes hufvud.
Hon mumlade några ord och gaf det hela en skämtsam vändning, hvarpå hon sprang in i rummet, trefvade efter stickor och tände gasen.
Tankarna flögo som bollar mellan det högsta och lägsta i hennes själ, begreppen upplöste sig och med större och större lugn mätte hon svindlande djup – de skrämde henne icke så mycket, hon trott.
Egentligen var deras – Tores och hennes – förhållande ett undantagsfall.
Något så vidunderligt som att verkligen stå utan tak öfver hufvudet – utan mat – det måste ju väcka allas bestörtning
Hon hörde någon med lätta steg ila uppför trapporna och flög till dörren, öppnade den helt litet ... hennes panna fuktades af kallsvett.
Dörren till herr Holsteins rum stod på vid gafvel, han gick och gnolade, drog fram lådor, släpade på möbler ...
Hon kunde se hans vackra ansikte glöda af ungdom i gasskenet.
Hastigt gick hon ut i korridoren och herr Holstein upptäckte henne genast.
– Ah pardon madame – entrez – please.
Louise dröjde på tröskeln, stammande i förvirring:
– Ni nämnde den där lilla marmorbiten – skulle vara så –
– Sitt ned madame – genast.
Rummet var belamradt med halfuppackade föremål, statyetter, skärmar – gamla talrikar.
Den unge mannen for ifrigt omkring och letade och pratade hastigt, skiftande som dagrarna om våren allt under lifliga gester.
– För slarfvigt i huset madame – måste ha litet vackert – ni vet.
Tycker ni om det här mönstret?
– Ni känner Dostojevsky?
Ah – Ryssland är för tåligt madame – vet ni hvad det kostade att komma öfver gränsen? – värnpliktig – intet pass – 100 rubler åt gendarmen! – gick galant – irrade omkring i Ungern – Paris – Paris behagade mig icke vidare – redan erbjuden plats som kompanjon till mister Aaron – känner ni honom?
Smart karl – 50 dollars i veckan – nåja rätt honnett – man lefver – oui – tolerabelt ...
Han vände sig plötsligt om och halfhviskade med slug min:
– Men det gäller att se upp, madame – judar, judar alla här i huset!
Jag håller mig annars vanligen undan.
Hela den brådmogna naiviteten förbigick Louise, hon hörde knappt orden, satt där med begäret att tala ut växande till dödligt allvar, hon kände, att hon försökte göra sig sympatisk, småle – hvad som helst blott det behagade honom.
Hon hade redan fått den lilla stenbiten inlindade i papper.
Herr Holstein hade slagit sig ned i en länstol och blef allt fåordigare.
Han betraktade henne med sina skarpa gossögon, och rummet svartnade för Louise.
Hon såg orden sväfva tillreds i luften.
Halft ofrivilligt, halft af instinktlik beräkning brast hon i gråt.
– Är ni sjuk, madame?
Han bet i läpparna, bet i näsduken, knöt händerna järnhårdt, log krampaktigt.
– Åh nej – ursäkta.
Ryssen sade ingenting, han gick sökande omkring rummet och tog slutligen upp ett föremål som han presenterade henne med en artig bugning.
– Håll till godo, madame.
Det var ett fodral med elegant skrifpapper.
Situationens komik slog henne, men på samma gång trefvade hon blindt, blygsellöst efter tillfälle att blotta sin nöd för denne främling.
Hon drefs viljelöst fram mot något, som vinkade och lockade.
– Å, det är så förfärligt att lefva, snyftade hon utan att veta hvad hon sade.
Då intet svar kom, såg hon upp – afkyld och fruktande.
Orden hängde ännu i luften.
Herr Holstein satt åter i stolen och händerna hvilade på armstödet.
Han såg på henne utan att röra sig.
Louise tyckte sig se förakt och misstro i den smala blicken.
Hon reste sig yr och tom i hufvudet.
– Est-ce que monsieur votre mari est revenu?
Det kom behärskadt artigt – som om alls ingenting skett.
Kanske en smula för påtagligt lugnt.
– Jag – vet inte – god afton, tack så mycket.
– För all del – adieu madame – måtte madame få en god natt.
Åh, hur upplöst och förtviflad hon gick därinne, bet samman tänderna, slungade presenterna utåt golfvet!
Att hon icke ens haft sinnesnärvaro att tillbakavisa dem!
Tänk – tänk om hon alldeles prisgifvit sig ...
Och midt i detta grinade en sviken förhoppnings faunansikte fram kallt ...
Hon hatade ljusskenet och släckte gasen, kastade sig på knä vid fönstret och såg ut på den dunkla gatan.
En trånande räddsla sög sig in i hennes bröst – hvarför dröjde Tore så?
Hon längtade.
Skulle det verkligen vara så svårt att dö – verkligen?
Tanken dröjde som ett eko i hennes sjuka själ.
Om – om hon hade en revolver här framför sig och helt enkelt satte den mot tinningen och sköt – eller en ask gift – eller ett rep som hon lade om halsen och drog och drog och drog tills – hon icke kunde mer.
Hon var i tanken så nära däran, att hon blef hvit och ögonen stodo stinnt ut.
Hon genomlefde, hur hon reser sig, går till lådan och tar fram en flaska arsenikdroppar, som doktorn ordinerade efter hennes sjukdom, men hvilka hon aldrig brydde sig om att begagna.
Så sätter hon den lilla flaskan för munnen och – här sväljer hon, tungan smackar mot den torra gommen.
Hon sluter i dödsångest ögonen, ett ögonblick är det som om tanken magnetiskt skulle, måste draga handlingen efter sig.
Hon reste sig verkligen och gick framåt ... slet sig så med ansträngning ur den underliga domningen och skrattade till ...
Åhnej, sådant ämnar man, men man gör det icke.
Åter tände hon ljus och gungade fram och åter i korgstolen.
Det var underligt med dessa själens lekar – en så ryslig lek som nyss – skräcken försvagades, så fort man gick det allra värsta inpå lifvet; viljan bands eller drogs efter, tills den rent af förlamades och man måste handla.
Man borde aldrig leka med tankarna – och just som man tänkte detta: att man icke borde, icke finge, – så kommo de som galna skrattande troll och grepo om en dubbelt – fyrdubbelt starkt ...
Gud – så orolig hon var – Tore!
Hon smälte af kärlek, af längtan, blef af ångest blek under ögonen ...
När hon hunnit slöa till, kom han.
Han knackade och steg in så stilla och ljus, lade ordentligt bort rock och profver och gick fram och kysste henne på håret och klappade lugnt och förnöjdt. hennes kind; satte sig därpå och drog ordentligt upp byxorna vid knät.
Louise stod stilla spänd under gasen och såg på honom.
– Ja min flicka – nu äro vi räddade.
Det gick så underligt till – så enkelt.
Amerika är sådant – du!
Det är ett styft land, det måste man säga.
– Jag gick framåt Dearborn, då jag kom att se upp på huset – alldeles midt emot den där helgonmålaren, skojaren.
Där skyltade en precis likadan affär, aldrig hade jag sett den, fast jag gått gatan hundra gånger ...
Jag gick upp på måfå – Mac Longhlin heter han – du kan inte tro en så hygglig karl.
Han bara ögnade igenom mina skisser, så antog han mig med ens – ska börja i morgon, Puttan ...
Jag vet inte, det var alldeles som om han fattat tycke för mig... bjöd mig ut med sig på middag, därför kommer jag så sent ... talade alldeles som med en kamrat ...
Tores ansikte sken af fridfull lycka.
Det tunga, groteskt surmulna, som hängt sista tiden öfver honom, hade släppt, medgången förfinade honom.
– Det är så underligt Puttan – talade han stilla... det där att man ändå inte är ämnad att förgås utan kanske bli något i världen – ännu är man ju på det hela ung ... hvem vet? – och så det där att man är beskyddad, att man törs lita på – på någon ...
Ögonen tårades och läpparna begynte darra.
Louise, som legat vid hans knän, såg upp och kände en stark rörelse och dock något motvilligt.
– Låt oss tacka Gud, – hviskade Tore ödmjukt rörd.
Han blundade, och tårarna runno utför kinderna.
Louise lutade mekaniskt hufvudet mot hans sammanknäppta händer, och med bruten röst bad han några själfvalda ord, som återföddes på hans tunga från den fridfulla sommaren i Bergslagens löfhagar.
Den enorma salen, där mister Mac Loughlin bedref sin vällofliga affär, företedde ett oroligt utseende.
Männen, som annars sutto rökande och målande af alla krafter i rader vid långa bord med gipsbilderna stödda mot kanten, gingo brådskande om hvarandra på golfvet.
Ofvanom de långa blå blusarna, slutna vid handleden, sken kragen, så glänsande som endast kinesisk strykningskonst kan åstadkomma, och nedanom fram tittade spetsiga, spegelblanka skor och en bit af en elegant byx.
Den som skötte undermålningen hade brådt att få jungfru Maria eller S:t Sebastian öfver i hans hand, som påsmetade den artistiska utsmyckningen, och denne å sin sida behandlade de heliga männen och kvinnorna skäligen lätt, hvälfde deras ögonbryn under en sorglös hvissling och utpetade vårdslöst naglarna på fromt hopknäppta händer.
Chicago firade åminnelsen af något stort helgon, och framemot klockan 12 afkastade alla goda irländare sina öfverdrag, gjorde toalett vid präktiga, väggfasta handfat, där varmt och kallt vatten spolade dagen i ände och där tvål och handdukar funnos till reds – samt framträdde sedan förvandlade till fullfjädrade sprättar.
Det låg en fridags ro i luften och utan att hysa minsta intresse för namnsdagshelgonet, följde den ena efter den andra småningom exemplet.
I herr Mac Loughlins affär växlade artisterna dagligen, nya ansikten lyste för att försvinna, innan man hunnit vänja sig vid dem.
Det var en omsättning af föga likartade element: stafflimålare med mer och mindre kända namn, och som genom ödets orättvisa befunno sig utan pengar; kypare, upptröttnade vid affären, och till en omväxling lifvade för penselhandtering: yrkesmålare, studenter och bondpojkar, i hvars hjärnor spökade någon dunkel hågkomst af den tjusning, rödstrykningen af ett plank brukat framkalla.
Och mister
Mac Loughlin förstod att draga nytta af alla och visste på centen hvad deras respektiva tjänster voro värda.
Nu gick han själf, en spenslig, högt uppskjuten gestalt med snabba, nervösa rörelser och något böjd näsa under sylskarpa ögon, i skjortärmarna fram och åter, tuggade ihärdigt, spottade öfverlägset träffsäkert åt kaminen till och såg utan att säga ett ord på hvar och en, som aflägsnade sig
– Well – mister Hultman – skall inte ni också försvinna ...
Tore, som slutat att i ett hörn förtära sin medhafda lunch och gjorde sig i ordning att fortsätta arbetet – svarade godmodigt leende:
– För dåliga tider, herr Mac Loughlin.
I detsamma nöp honom någon i rocken.
Det var hans granne, en tjock tjugoårs pojke med röd hals och röda händer och ett hår så tättklippt, att färgen gick ihop med hufvudsvålens.
– Han sulle la gå me’ ut, så bjuder ja’n på ett glas öl.
Förbluffad stirrade Tore på sin landsman, som var en alldeles ny upptäckt.
I flere veckor hade de sutit bredvid hvarandra, och Tore, som tyckte sig kunna svära på nationaliteten, tilltalade honom litet emellanåt på svenska men utan att få ett ord till svar.
Slutligen började han med landets språk och si: nu slog den fosterländske ynglingen fermt upp sin språklåda, talande med god slangaccent.
– Hvad fan – ni är ju svensk ändå – for Tore ut retad.
– Hysch – varnade pojken säfligt – det sa’ en inte låss om, förstår han, inte så di hör’et, för då skojar di me’n.
Salen hade småningom utrymts så när som på ett litet allvarsamt fåtal, och förmannen, som kunde arbeta och tiga för tre när det gällde men i dag var vid sitt pratsamma lynne, sjönk så godt sig göra lät ned i en stol bredvid Tore och lade upp fötterna på bordet.
– Well – S:t Patrick får reda sig utan mig också – det där är dumheter, som passar för gamla landet ... he – old man – att inte du ska ut och lufta på ditt irländska vadmal?
Han hade sträckt sig bakåt och nickade åt en gubbe, som, klädd i tarfliga europeiska arbetskläder, långsamt strök på färg och till svar gaf ifrån sig ett ilsket murrande.
– Jag ska säga dig, far – fortsatte Mac Loughlin och vred på sina bekvämt placerade sulor – jag är trött på att se dig stryka omkring gatorna i de där klumpiga donen från gamla Irland.
– Det är hufvud på skaft på dig, gamling, men se på mig – ser jag ut som du, jag?
Det är som jag vore från en annan planet.
Här kom du ut, när du var ung i världen, och när det hängde gull ner från träden, så ställde du dig att rota och böka i jorden – det förlåter jag dig inte, far – och så går du omkring och hackar och hackar på Amerika se’n ... var tacksam att det fanns ett sådant här land att komma till ... du kunde äta och klä’ dig som en människa och inte som ett arbetsök ... men du sitter för fast i det gamla ...
Det materiella ... det är just det afgörande ...
Folk däröfver har så rasande galna idéer om pengar – pengar är medel – pengar ger själ.
– Tror inte du, att när jag får på mig en fin rock och ligger i en bra säng, så får jag fler tankar och finare känslor än en smutsig, klumpig irländare, som snörflar i en fållbänk näst till kor och grisar?!
Nonsens – lutter nonsens – – –
Helgonmålaren spottade tvärt öfver rummet och direkt i spottlådan, strök långsamt med pekfingrets bredsida upp mustascherna och tittade filosofiskt i taket.
– Nej, min herre, det var ämnadt åt Tore, jag har rest härs och tvärs igenom Europa, och jag har inte upptäckt en sak, som de inte stulit idén till från Amerika ... se på deras järnvägar, deras åkerbruksredskap, deras system och ställ på hvartenda område ... i allting marschera de långsamt efter oss; finns inte hufvud ... finns ingen invention i Europa ...
Tore satt irriterad och egendomligt missmodig.
Han hade själf ansett sig och äfven gjort sig känd bland landsmän som svenskhatare.
Hade han blifvit konstnär, är det troligt att hans demokratiska instinkter minskats med åren, hans brist på börd och intellektuell underbyggnad hade då öfverskylts, och han hade kommit att slå rot på de höjder, dit hans konst fört honom.
Men nu växte och frodades hans underklassinstinkter.
Därhemma kunde han icke som blott och bart hygglig och intelligent människa göra sig jämlik den klass Louise tillhörde, icke ens då den klassens människor hvarken voro hyggliga eller intelligenta.
Och dock hade han fått så mycken smak för lifvets förfining, att han icke längre trifdes i den sfer, där han födts.