Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon bjöd dem ofta och många åt gången på stora supéer, der de blefvo trakterade med alla möjliga läckerheter, och hon spelade då sjelf dansmusik för dem: de tre små valser och två polkor, som voro frukten af åtskilliga års ihärdiga spellektioner.
Hennes far, den tjocke bryggaren, stod då lutad med armen på pianot och betraktade oafbrutet tangenterna, hvarpå hon klinkade med sina små fingrar, och när hon sedan steg upp och strök upp sitt guldarmband på armen och ringde med sina örhängen, vände han sig till de unga flickorna i salen och sade: »Ja, vid Gud, Berta är ett geni, ett riktig reelt geni.»
Men Berta slätade ut sin klädning, slog honom öfver handen och sade skälmaktigt:
»Men pappa då!» och så tog hon så många af flickorna, som hon kunde nå om med sina små armar, om lifvet och sade:
»Kom nu, flickor, och ät konfekt!
Så skall jag sedan spela en vals igen.»
Om hon läste på sina lexor, visste ingen, men att hon aldrig kunde dem var ett faktum, men hon hjelptes med hviskningar af alla, som sutto omkring henne, och fick en del af det nödvändigaste proppadt i sig på qvarterna.
Så snart någon lärare eller lärarinna blef det ringaste otålig, stack hon genast fram underläppen, och stora, runda tårar föllo som perlor ned under hennes långa ögonhår.
Hon såg så rörande och olycklig ut, att det nästan alltid hade till följd, att man sade till henne: »Se så, Berta, var nu inte ledsen!
Vi skola väl försöka reda ut det!»
Och så redde alltid läraren eller lärarinnan ut det, och Berta sände dem en tacksam blick och satte sig, betydligt lättad, men lika ovetande som förut.
Hon var en af dessa, som ha hvad skolbarn kalla »medhåll» af alla, både lärare och kamrater, och hon gjorde egentligen ingenting derför.
Hon stälde sig aldrig in, hon kunde aldrig något hon var icke rolig, icke glad eller praktisk.
Hon gick endast omkring; med sin långa fläta och sina stora blå ögon och var allas favorit.
Sofia Lindholm såg upp till henne som till ett högre väsen.
Hon tänkte i tysthet, att så måtte englarna se ut, och hon rodnade, när Berta ibland talade med henne.
Hon observerade, hur Berta just nu satt med sina stora ögon uppspärrade och munnen så liten som ett körsbär och förtviflad stirrade på de en och en half sidor hon hade skrifvit i sin kriabok »Om nystafningen».
Alla kommata voro ditsatta af läraren med energiska, onda streck, och i slutet stod med stora bokstäfver: »Allt för kort och ofullständigt.»
Ja — så var det.
Berta vände det enda bladet fram och tillbaka och suckade, men det blef icke mera för det.
Det var dock en flicka, som icke hade någon svaghet för lilla Berta, och det var klassens »enfant terrible», Hedvig Engelhardt.
Det var en lång, smärt flicka med ljust, askfärgadt, burrigt hår, hvita ögonbryn öfver de mörkblå, litet närsynta ögonen, en mängd fräknar öfver den lilla pikanta näsan, och en käck, trotsig mun, omkring hvilken som oftast lekte ett spotskt leende.
Hon hade ett mycket godt hufvud och var då och då, när det föll henne in, ganska flitig.
För lärarne och lärarinnorna hade hon antingen en oöfvervinnelig antipati eller den mest glödande hängifvenhet.
Hon hade stora anlag för att teckna, men att sitta och rita klotsar och gipser tråkade nästan i hjäl henne.
Hon tillbragte största delen af rittimmarna med att låta sitt korta, lockiga hår falla ned, och då med ett »förlåt» sätta upp det igen och långsamt sno det öfver sina fingrar.
Hon kunde med ett par streck karrikera hvilken som helst af flickorna eller lärarne.
Det fans farliga randritningar i hennes böcker, ty ingen kunde tvifla på, att trekanten med det nedhängande strecket var historielärarens egendomliga profil med den breda munnen, eller att den runda bullen med russinögonen var den engelska lärarinnan.
Hon tecknade af dem alla, sig sjelf och alla kamraterna.
Det var aldrig elakt, men det var hvad menniskor äro mera rädda för, det var humoristiskt, och det var just det karakteristiska hos hvars och ens person, som hon genast såg.
Om hon någon gång hade lyckats särskildt med en sådan skiss efter verkligheten, var hon nära att qväfvas af skratt och sköt det farliga papperet vidare till sin sidokamrat, för att också utsätta den stackaren för ett skrattutbrott under pågående lektion.
Hon kunde icke alls finna Berta vacker eller intagande på något sätt.
»Hvad ser ni hos henne?» sade hon till de andra, »Hon är ju bara en liten dum gås med en lång fläta», och så ritade hon Berta med hennes eget lilla vackra hufvud på en gåskropp med framsträckt hals, och alla de andra flickorna, som stodo och lockade på henne med korn i händerna.
Hon hade dagar af obändig vildhet, då hon blott ville göra galenskaper, då lärarnes hotande ögonbryn och kamraternas förskräckta blickar icke gjorde minsta intryck på henne.
Och så var det andra dagar, då hon hade anfall af melankoli, var blek och mörkögd och satt för sig sjelf och skrapade med pennan.
Hon var dotter till en fattig embetsman, som bodde i Gefle.
Hon visste, att det skulle bli svårt att bryta sig en framtid, och dock hade hon blott en önskan, den att komma ut i verlden, långt bort, och lära sig något, arbeta af alla krafter och bli något märkvärdigt och berömdt, helst en stor målarinna.
För öfrigt kunde hon lära sig nästan allt hvad hon ville.
Hon hade stor lätthet för språk, och den kria hon nu hade skrifvit: »Huru bör qvinnan uppfostras?» hade hon tydligen skrifvit till lärarens tillfredsställelse.
Han hade endast på ett par ställen satt en liten rättelse, och det var underskrifvet med ett uppmuntrande »Ab».
Hon kunde icke låta bli att smälla med fingrarna och hoppa högt på stolen, när hon såg det.
»Men Hedvig då», sade hennes sidokamrat Hulda Fransson, »hvarför bråkar och skriker du så der?
Hernlund kan ju komma när som helst!»
Hedvig svarade blott med att visa fram sin bok och peka på det röda »Ab».
»Jag har A», svarade Hulda endast, »men så har jag inte heller ett enda fel.»
»Jag har glömt två ord», sade Hedvig och stack boken tätt upp under näsan, »och så har jag skrifvit ’utomordentligt’ två gånger efter hvarann.»
»Ja, sådant der är ju bara slarf», sade Hulda och såg förnäm ut.
»Jag kan inte begripa, att man kan tillåta sig något sådant.
Det är ju bara derför, att man inte ser noga efter i sin kladd —»
»Kladd», utbrast Hedvig, »skrifver du kladd till dina krior?»
»Naturligtvis», svarade Hulda och knyckte på nacken, »hur skulle man annars komma till ett tillfredsställande resultat?
— Först tänker jag noga öfver det ämne, jag har fått, och derpå skisserar jag mina tankar i all korthet.
Sedan utför jag dem, sats efter sats, med omsorg och noggrannhet på ett större papper.
När detta är gjordt, genomgår jag allt uppmärksamt för att iakttaga, att intet bokstafs- eller kommafel möjligtvis kunde ha insmugit sig, och när jag med säkerhet har öfvertygat mig om, att allt är som det skall vara, skrifver jag in min felfria kria med min vackraste stil.
Under hela vintern har jag aldrig haft annat än A, och jag är säker på, att om du bara ville vara lika samvetsgrann och noga i ditt arbete, skulle du heller aldrig få annat än högsta betyget.
—— Du var bestämdt inte noggrann i återgifvandet af din sista kladd till en kria.»
»Kladd!» återtog Hedvig.
»Jag skrifver verkligen aldrig kladd.»
»Skrifver du aldrig kladd?»
Hulda slog sina ögon mot himlen.
»Nej, det kan du ge dig på», svarade Hedvig och började veckla upp sina lockar.
»Jag skulle verkligen önska, att du ville låta bli att uttrycka dig så simpelt», sade Hulda och snörpte på munnen.
»Och jag skulle önska, att du inte vore ett så retfullt dygdemönster, som du är», svarade Hedvig och kastade hufvudet tillbaka.
Hulda blef blodröd.
Hennes ögon fingo ett hotande uttryck. »Det skall du få betaldt för», hväste hon.
Fransson var klassens mest framstående elev.
Det vill säga, hon var den mest exemplariska i att kunna sina lexor i alla ämnen, och det hade nästan blifvit en trosartikel, att Hulda måste och skulle ha bästa betygen i allting.
Hon hade ett ganska godt hufvud, var mycket flitig och ofantligt äregirig.
Hon darrade af afund, när någon annan fick en berömmande uppmuntran, och när en stackare icke alls kunde, satt hon med ett triumferande, hånfullt leende och njöt af att se, hur utomordentligt obetydligen kamrat kunde vara.
Men det var icke blott i lexläsning hon var representant för fullkomligheten.
Hon var det i allt.
Hon glömde aldrig någonting, hon var idel öga och öra under timmarna, fullkomligt oemottaglig för alla kamraters mindre exemplariska uppförande.
Hon sade till kristendomsläraren, att hennes favoritlektyr var kyrkohistorien, och hon gladde sina lärarinnors hjertan med att berätta dem, att hon på en söndag aldrig företog sig det ringaste arbete.
Hennes pligtkänsla var så genomgående, att hon ansåg det som bedrägeri att hjelpa en kamrat.
Om någon under en qvart kom och bad: »Åh, Hulda!
Hjelp mig med det här!
Hur skall det här öfversättas?» fick man regelbundet till svar:
»Hvar och en bör läsa på sina lexor sjelf.
Jag har läst på min och kan den.
Jag råder dig att göra det samma, så behöfver du inte i elfte timmen söka hjelp hos andra.
Hon hade vissa kamrater, som beundrade henne och i all beskedlighet försökte att apa efter henne.
Så länge de icke rivaliserade med henne, beskyddade hon dem och höll dem som en stab omkring sig.
Hon tyckte allt för bra om sig sjelf för att förvåna sig öfver, att de andra ansågo sig böra beundra henne, och lärarne voro nästan litet rädda för henne.
De funno sig liksom tvungna att gifva henne bästa betygen.
En ung stackars kandidat, som en tid vikarierade för läraren i franska, hade icke riktigt uppfattat hennes fullkomlighet och tillät sig en dag att säga: »Men försök då att tänka er litet för.»
Det var en så kallad förståndsfråga, som icke hörde till lexan.
Hulda bleknade, och på eftermiddagen kom hennes mor i stilla indignation till föreståndarinnan.
Hennes dotter
Hulda hade blifvit förnärmad af en lärare.
Han hade sagt: »Försök då att tänka er litet för.»
— Försök då — liksom hon icke skulle försöka!
En så tänkande, samvetsgrann varelse som hennes dotter, som aldrig önskade annat än att göra alla sina lärare till viljes!
Hon skulle icke vilja försöka, alltså visa ett trotsigt, upproriskt sinnelag, som just var motsatsen till hela hennes väsen!
Och så, ’att tänka sig för’!
— Liksom hon icke tänkte!
Hulda, som var den mest djuptänkta unga qvinna, som hon, hennes mor, hade känt!
Hon tänkte snarare allt för mycket!
Det var derför hon blef så gulblek som en bit vax och måste äta råa biffstekar och ägg hvar morgon.
Hon både försökte tänka och tänkte, och det hade dessutom varit i en högst öfverlägsen och förnärmande ton, som den unge kandidaten hade yttrat de sårande orden!
— Hon måste verkligen bedja föreståndarinnan vaka öfver det sätt, hvarpå lärarne tilltalade eleverna.
De voro ju inte barn längre, utan unga damer, för hvilkas känslor man måste ha tillbörlig hänsyn, och hennes Hulda hade ett så särdeles ömtåligt temperament.
Den minsta ovänlighet sårade henne så djupt!
Föreståndarinnan försökte att på bästa sätt ursäkta den unge kandidaten.
Han hade nog icke menat det så illa.
Det var så der ett uttryck, sagdt i en hastig vändning.
— Ja, men man måste verkligen väga sina uttryck!
En ung flickas känslor kunna icke så der ostraffadt kränkas.
— Det blef en hel lång historia, då föreståndarinnan talade med läraren, då han blef ond och ville gå sin väg, och då det hela icke slutade, förr än den ordinarie läraren i franske kom tillbaka och komplimenterade den kränkta Hulda för hennes osvikliga säkerhet i användandet af prepositionerna.
Engelhardt kunde icke tåla Hulda och var mer än någonsin upprorisk och egensinnig, när hon hörde på.
Och så kunde hon aldrig försona sig med hennes yttre.
Hulda såg nemligen ut som ett får med krokig näsa, som gick i ett med pannan och hade två stora framtänder, som nästan alltid syntes.
»Hon skrifver felfritt», brukade Hedvig säga, »men hon skrifver med de rödaste och fulaste fingrar, jag har sett.
De se ut, som om de vore skållade, eller som om hon hade kylt dem, men det skulle förmodligen vara mindre moraliskt att ha vackra händer!»
Hedvig, som alltid hade en konstnärs sätt att uppfatta, påstod, att hon kunde se en menniskas karaktär på hennes händer, och att det derför icke kunde finnas en vackrare karaktär än Ebba von Tärne, — ty vackrare händer hade hon aldrig sett.
»De se ut som en välsignelse», sade Hedvig, när hon var i sin högtrafvande stämning.
Det var för öfrigt hela Ebba hon beundrade, och hennes val visade, att hon icke lät sig bedragas af tomheter.
Ebba var en lång, kraftig flicka, och hon hade gjort det svåra steget från att vara barn till att bli en ung qvinna utan all den tafatthet, som de flesta unga flickor låta komma sig till last vid denna kritiska tidpunkt.
Hon bar sitt hufvud högt, men utan ringaste min af öfverlägsenhet.
Hennes hållning och röst hade ett visst värdigt allvar, som hvarken var uttryck för sjelftillit eller ståndshögfärd, det var endast en enkel, medfödd nobless.
Hon var samvetsgrann och pålitlig i allt hvad hon företog sig, men hon hörde icke till klassens bästa hufvuden; hon måste arbeta rätt flitigt för att hålla sig uppe bland de bästa.
Hennes favoritämnen voro svensk historia och svensk litteratur, och det enda, som kunde göra henne ond, var när någon talade ondt om Sverige eller om Sveriges hjeltar och stora kungar.
Då blixtrade hennes ögon, och hennes djupa stämma blef hotande.
Annars var hon mildheten sjelf och blef ofta gerna af de andra kamraterna kallad till skiljedomare, när det var ofred på färde, — de visste, att hon alltid var rättvis.
Hon beskyddade ingen särskildt och visade icke ovilja mot någon.
Hon behandlade alla med en viss human vänlighet, som dock aldrig gaf anledning till en intimare vänskap, och den enda, hon ibland bjöd hem till sig, var Hedvig Engelhardt, som mottog inbjudningen med en känsla, som liknade andakt.
Hon kunde icke nog utgjuta sig öfver hvilket hem det var, hvilken anda af godhet och uppmärksamhet, som herskade mellan familjens alla medlemmar, ända från den gamla grefvinnan ned till tjenarne, och Hedvig förklarade, att det icke fans någonting, som i bildning, verklig hjertebildning kunde gå upp emot ett gammalt svenskt adelshem.
Visserligen hade Hedvig icke just sett mycket i verlden, men hon försäkrade, att hon kände på sig, att detta var idealet.
Hon tröttnade aldrig på att teckna Ebbas profil med de mörka ögonbrynen, som hon aldrig kunde få tillräckligt svarta, hur mycket hon än vätte på blyertspennan, och de lugna, strålande ögonen, om hvilka man icke visste, om de voro blå eller svarta.
Hon ritade henne som Kristina Gyllenstjerna, som försvarar Stockholms slott — den danska hären var representerad genom ett virrvarr af streck långt nere på papperet —, hon tecknade henne som Maria Stuart med den historiska snibbmössan och pipkragen och med händerna hopknäppta på bröstet, och som Ebba Brahe vid broderbågen, men hon blef aldrig sjelf nöjd med sina teckningar.
»Jag kan inte få hennes blick», utbrast Hedvig och kliade sig i hufvudet, »jag kan inte uttrycka detta majestätiska och fromma, som jag tillber!»
»Ni kan naturligtvis inte se, att hon är vacker», sade hon förnärmad till kamraterna.
»Hon är väl för lång för er?
En sådan valkyrja förstå ni er inte på.
Nej, det skall vara en sådan der liten sockerdocka som Berta med sina dinglande örhängen.» —
Bland klasskamraterna fans det två, som kallades »parhästarna», så oskiljaktigt förenade voro de.
Det var Maria Heller och Dina Kallerström.
Maria var en lång, mager flicka med alldeles kortklippt hår och pince-nez.
Hon klädde sig som en herre med halsduk, jackuppslag och uppstående krage.
Man hade sett, att hon gömde cigaretter bland sina pennor, mer för att trotsa faran än för att ha någon glädje af dem, ty det skulle ha varit absolut omöjligt att få någon användning för dem i skolan.
— Hon tillhörde i allting oppositionen, utan att behöfva någon som helst föregående förklaring på hvad man opponerade sig emot.
Hon var, eller sade sig vara, öfvertygad om, att allt som hade existerat före hennes tid, var påhitt eller en misslyckad verklighet.
— Nej, först nu skulle verldens grundvalar läggas, och hon hade för afsigt att taga en verksam del deri.
Hon skref krior, som bebådade kungars och rikens snara undergång, och torkade sin penna på en liten fana af rödt kläde.
Hon åt aldrig konfekt eller bakelser — åtminstone icke när någon såg det — och kallade det för klemiga flickvanor; deremot sade hon sig kunna dricka en butelj rödvin utan att det bekom henne något.
Vidare uttalade hon vid alla tillfällen sitt förakt för det manliga könet, som hon förklarade att hon aldrig skulle befatta sig med.
Det var hennes åsigt, att qvinnorna borde förena sig om att tidigt visa sin fullkomliga likgiltighet för de unga männen; det skulle göra herrarnes högmod så godt.
Nu lefde de i den falska tron, att alla qvinnor tyckte om kärlek.
Kärlek, pytt! — det var en vara, som var lika osund som konfekt och alldeles icke nödvändig för ens tillvaro.
Emellertid egnade samma Maria en känsla, som mycket liknade svärmeri, för sin väninna Dina Kallerström.
Det var en mycket vacker flicka med hvad man brukar kalla ett par farliga ögon.
Hon hade en utmärkt vacker figur och ett ansigte, som oupphörligt vexlade uttryck.
Hennes glänsande, gulbruna hår satt aldrig två dagar i rad på samma sätt.
Än var det allra högst uppe på hufvudet och än djupt ner i nacken.
I förbigående kastade hon ofta en förstulen blick i spegeln, hur det tog sig ut.
Hon egnade ingen synnerlig uppmärksamhet vare sig åt lexor eller lektioner, men hade för det mesta brådt med att skrifva små biljetter, som hon stack till Maria, eller med att läsa något, som hon sjelf gömde i sin bok.
Om hon då fick frågan, blef hon rosenröd på kinderna — hvilket klädde hennes fina ögonbryn och glänsande hår särdeles bra.
Hon såg eftertänksam, intresserad ut och kunde för det mesta på ett märkvärdigt sätt hjelpa sig ur klämman genom att gissa sig till eller kombinera svaret.
I värsta fall hade hon Maria, som var ett af de bästa hufvudena i klassen och som hjelpte henne vid alla svåra tillfällen.
Dinas lynne var lika omvexlande som hennes frisyrer.
Hon kunde vara så intagande och behaglig, att alla stämdes mildt mot henne, men tidtals så retsam och nervös, att ingen vågade komma henne nära.
Några trodde, att hon var förnäm, andra att hon var dum.
Hedvig försäkrade, att det gömdes någonting inom henne.
»Hon är ett troll, och vill man ta ett troll, så får man bara tag i svansen», förklarade hon.
Skolan fann hon ofantligt tråkig, men hennes unga herrvänner intresserade henne dess mer.
Hon hade olika unga herrar, som passade på, när hon kom från skolan, och följde henne hem, och hon brefvexlade med en kusin, som var officer, och med en annan, som var konstnär.
En tid var hon högst intresserad af klassens historielärare och visade under hans timmar en rörande uppmärksamhet och ifver.
Men så glömde hon honom alldeles för den unge sångläraren, en vacker liten karl med svarta mustacher, och hon vann hans sympati genom sin ovanligt vackra röst, som hon lydigt stälde under hans kommando.
Han försökte att se likgiltig och öfverlägsen ut, men blef ohjelpligt röd i ansigtet, så snart Dina kom fram för att pröfvas.
Man skulle kunna tro, att Maria Heller med sina framskridna idéer skulle se med beklagande och medlidande på Dinas svaghet för det manliga könet och försöka draga henne derifrån, men det var, underligt nog, icke fallet.
Hon tycktes egentligen endast tro, att det var herrarne, som svärmade för Dina, men att hon blott mottog deras hyllning och med små, sparsamma ynnestbevis höll de arma stackrarna vid lif.
Dina var ju så förtjusande!
Det var väl intet under, om männen svärmade för henne, men de skulle icke få mycket derför.
Hon stod så högt öfver dem allasammans och kunde för resten gerna pina dem litet, — det gjorde dem så godt!
Maria, som var en torr och fantasilös natur, kunde icke nog stirra på och roa sig öfver de oupphörliga omkastningarna hos sin vackra väninna, hvars fantasi icke ett ögonblick var i hvila.
Allt hos henne var så öfverraskande, naivt och uppfriskande, att Maria icke skulle velat ha henne det ringaste annorlunda.
Hon var hennes lydiga tjenare vid alla tillfällen, och Dina tog emot hennes uppvaktning, som hon tog emot herrarnes.
Det roade henne och rörde henne icke synnerligen, men småningom blef dock Maria alldeles oumbärlig för henne, och allt, som var besvärligt och tryckande, kastade hon fort ifrån sig, för att den starka och trofasta väninnan skulle taga det.
»Ack, bara den här förskräckliga timmen väl vore öfverstånden», sade Dina till Maria och gäspade högt.
»Jag skall säga dig något sedan.»
»Kan du inte säga det nu?» frågade Maria tillbaka.
»Nej, klockan fattas bara en half minut, innan Laxen kommer.
(Laxen var flickornas öknamn på läraren i svenska, docenten Berg.)
Men sedan!
— Det är någon, som jag har sett!»
»Hvem?» frågade Maria nyfiket. »M.? — B.?
Säg mig hvem det är?»
Dina skakade på hufvudet, smålog skälmaktigt och såg svärmisk ut i ögonen.
»Åh nej, en annan, — en alldeles ny!»
»Tyst, der ha vi Laxen.»
Läraren kom raskt in i rummet, och alla flickorna stego upp.
Det var en medelålders man med ett rödfläckigt ansigte, hvari en stubbig hårväxt gaf ett ovisst intryck af, huruvida hans skägg kom eller gick.
Han hade stripigt hår, små genomträngande ögon, som sågo både bestämda och humoristiska ut, och bar glasögon.
Han bröt starkt på norrländska och talade med en hård, hastig röst.
Då han kommit upp i katedern, satte han sig till rätta och tog upp ett papper, hvarpå han hade skrifvit upp sina anmärkningar öfver de olika kriorna, torkade sina glasögon, såg upp och sade:
»Nå så skola vi väl börja då!
Berta Anderson har skrifvit.»
Berta skälfde.
Hon kände sig hjelplös som en båt på oceanen.
»Berta Anderson har skrifvit, — hm, — hm, ’om nystafning’ och tycks vilja försvara det gamla stafsättet, men då bör man också stafva rätt efter sin metod:
’heller’ med ’e’, och inte med ’ä.’
— Hur vill ni försvara det?»
Berta tänkte visst icke alls på att försvara det.
Hon tittade ned på pulpeten och såg skyldig ut.
»Och så tror jag, att man tills vidare bör hålla på ett och annat kommatecken», fortfor läraren.
»Det fins på denna, en och half sida långa uppsats, som omfattar försvaret för det gamla stafsättet, icke ett enda vare sig komma, frågetecken eller punkt.
Det förorsakar vissa svårigheter vid uppläsningen.
— Vill ni sjelf höra?
’Om man nu skulle borttaga de gamla ’q’ljuden och i stället skrifva ’k’ synes det mig att alla våra namn på -qvist alldeles skulle mista sin poetiska doft och derför anser jag det bättre att fortfara att stafva dem med qv som hittills’ — han kippade efter andan.
»Nu behöfver jag ett komma för att inte få astma», sade han.
»Hvad menar för resten Berta Anderson med den poetiska doften af våra namn på qvist?»
»Jag menar ingenting», framstötte Berta, som redan hade ögonen fulla af tårar och underläppen framme.
»Ja, ja, det är ju inte så farligt», sade läraren hastigt.
»Men ni får verkligen lära er att kommatera.»
Han insåg, att det icke fans någon utsigt att utvidga Bertas intelligens.
Hon stack näsan djupt ned i näsduken, som hon icke helt och hållet drog upp ur fickan.
»Jag försökte förra gången med kommatering», hviskade hon till Sofia Lindholm, »men det var inte heller rätt, och då hade jag ändå tagit en liten bit papper och mätt, så att det var lika långt mellan hvart komma.»
»Han är då också bra grym», hviskade Sofia.
»Gråt inte, lilla Berta!
Det blir nog bättre nästa gång.»
Berta slängde bort kriaboken och plirade ännu oroligt med sina långa ögonhår.
— Läraren hade redan gått vidare.
»Hedvig
Engelhardt har skrifvit ’om qvinnans uppfostran’, en kria, som i det hela är riktigt bra.
Hedvig Engelhardt har den åsigten, att man icke skall ge qvinnorna en ensidig uppfostran, vare sig åt ena eller andra hållet.
’Det är icke blott till husmoder, det är till menniska den unga qvinnan skall uppfostras, och derför bör så vidt möjligt intet menskligt vara henne främmande’.
— Det är nu inte så lätt att utföra, men tanken är riktig och omfattande, och här äro gifna ganska goda anvisningar på, hur man bör gå till väga.
’På samma gång utveckla själ och kropp.
— Icke utveckla det teoretiska förståndet på bekostnad af det praktiska.
— Ja, det der är mycket sundt och bra.
Vidare råder Hedvig Engelhardt till resor som ett utvecklande uppfostringsmedel.