Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och att jag åt Borås dess första seger skänkt”!
Så snart han detta sagt, framrusar han i spetsen för sin här med hastigheten af en från fjällklippor brusande fors, och svingar sitt vapen, hvarmed han åt höger och vänster
Ger prof, att också träd kan öka hjeltars heder.
Här tumlar en ikull, den andre vinglar der,
Och blånad minsta rön af Edboms styrka är.
I hop på hop hans män sin raske höfding följa.
Strax flyta skyar fram och himlafästet hölja;
Och solen, sjelf bestört att stridens början se,
Tycks neka att sitt sken åt sådan grymhet ge.
Så tätt, som hagel plär i strida skurar falla,
Så tätt de hårda slag kring bröst och axlar skalla;
Ett fasansvärdigt skri kring luftens rymder går,
Och jorden blir betäckt med rifna skägg och hår.
Mars på ett mörkblått moln i gyllne rustning blänker,
Och kraft och dristighet åt Håffmans svärmar skänker.
Dock hjelten från Borås, – – – – – – –
Han känns ifrån sitt folk, ej af den råck han bär,
Ej af den lockperuk, som på hans hufvud är,
Men af de starka slag hans tunga runpåk delar,
Och af den höga eld som i hans ögon spelar:
Så känns ock Jofur sjelf ibland sin guda-här,
Af åsyns majestät och blixten som han bär.
Den starke Sandalin betäcker hjeltens sida,
Dernäst Clas Sundergren och Johan Lindorm strida,
Den axeldryge Brink och Rådman Erik Blom,
Skomakar Michel Ring och Länsman Mejenbom.
Emot dem tränga fram så många käcka drängar:
Här nalkas
Håffman sjelf och delar grymma slängar;
Han följs af Jon i Hult och Tolfman Erik Plog,
Som ensam på en gång tolf styfva djeknar slog.
Flere kämpar i Håffmans här uppräknas: den förfärligaste bland dem alla var dock berserken Olf från Sunnantorp.
Till hans axel räckte ingen i hela Skara-län; i en jättes växt bar han jättars styrka; hans make fanns ej ens
Inunder Äthnas hvalf, der eld och väder knaka.
Utaf en nedfälld björn han ludna rofvet bar;
Hans påk af instöpt bly tung, som Cyklopers, var.
Med täta klubbeslag han grufligt kring sig svingar,
Och halfva Edboms här han snart att flykta tvingar.
Hans sida skyddad är af Jan från Hagelbäck,
Så rask som krigets gud, som vårens gudar täck.
Ej nöjd att sitt beröm af qvinlig fägring söka,
Vill han sin skönhets pris med lagerns pris föröka.
Olyckelige Jan! din alltför tappra håg,
Hvi drog den till Borås dig hän i detta tåg?
Väl tumla nämligen för hans händer en hökare och en skräddare; väl slår han sjelfve rådmannen Sandalin ”midt i flinten”:
Men pannan var så hård, att påken söndergår;
och nu kastar sig denne på den oväpnade Jan, i hvars fagra ljusa hår han lindar sin arm, tills ynglingen innan kort vrider sig ”i dödlig blekhet” på sanden.
Olf ser det, och blir nu alldeles ursinnig; med gräsligt rytande, skallar tre gånger från hans läppar Sandalins namn.
”Spring, tappre Rådman, spring”! ropar Skalden: men denne skyndar ”sitt ödes hot” till mötes,
Och Hämdens bleka hamn re’n kring sitt offer sväfvar.
”Du grymme”! ropte Olf, ”som missbrukt så din makt,
Du, som ifrån ett barn så neslig seger bragt!
Om du ock arm af stål och påk af koppar bore,
Och om du mera stark än värste hundturk vore,
Skall du ej fly ditt straff.
Och vet, till dubbel harm:
En rådman krossas skall utaf en bonddrängs arm”!
Tre gånger han sin arm i långa ringar svängde,
Förr’n han till Sandalin med alla krafter dängde.
Ett sådant dunderslag han denne rådman ger,
Att väl en laglig mur deraf skull’ ramlat ner.
Boråserne ge skri, när detta skyddsvärn stupar:
”Han tumlar för ett slag, som tålde tjugu supar”!
Också börjar striden nu taga en för dem vådlig vändning.
Bondehären, som redan begynt rygga, framrycker åter, eggad af sin väldige anförare, som en stund synes omotståndlig.
Skalden anropar nu sin sångmö om ”nya krafter”, då han skall ”med större konst beskrifva större kamp”.
Nu möter Edbom sjelf.
Hat, vrede, lust att vinna,
Förtviflan, harm och hämd i alla hjertan brinna.
Det vida fältet sveps uti en sky af dam:
Här smäller Edboms påk, der bryter Håffman fram;
En dristig kämpa-flock kring båda två sig skockar;
Här blandas om hvarann båd’ kläds- och vadmals-råckar.
Af bönder, borgare, ett lika anfall sker:
De tränga ömse på och stupa ömse ner.
Men – lik en våldsam ström, som dammens motstånd bryter,
Med fragga störtar sig, förfärligt vågen ryter,
Hus, hjordar, träd och allt, som framför svallet är,
Uti sitt salta sköt den vreda böljan bär:
Så rusar Edbom fram; ej hårdrag eller slängar,
Ej trängsel, brak och skrän, ej hundratal af drängar,
Förhindra Hjeltens mod; han lik orkanen går;
En bondlurk raglar kull för hvarje slag han slår.
Carl, Anders Eriksson, och Clas och Nils från Walla,
Och Torkel Thorbjörnsson, så vid hvarandra falla;
Hans påk lik åskan går, hvart hugg en ljungeld är,
Som sprider skräck och fall kring hela Håffmans här.
Ändtligen har han öppnat sig väg till denne, som, ännu kämpande lika oförfäradt, sjelf längtar att sammandrabba med sin förnämste fiende; och nu svingar Edbom
... re’n det slag med senig kämpahand,
Som Håffman straffa skall och freda Göta-land.
Se! då betäcker Mars sin älsklings bröst med sin egen sköld, och mot dess obrytliga stålhvalf splittras borgmästarns vapen i hundra stycken.
Han inneslutes nu i en ring af bistra fiender och en storm af påkar:
Så skogens vilde kung, af jägarnäten motad,
I mannaringen stängd, af hundra spetsar hotad,
Dock ej af bäfvan vet; föraktar flyktens hopp,
Och lyfter oförskräckt ett fruktadt hufvud opp.
Men om Mars ej glömmer sin bränvins-advokat, så glömmer ej heller Vishets-gudinnan sin borgmästare.
Jorden darrar, i luften blänker ett sken, en gudamakt nedsänker sig i en mantel af glänsande skyar: det är Minerva.
Genom molnens flor glimmar ägiden, i hennes andra hand en knölpåk utan like; bönderne, mot hvilka hon vänder ”trollets bild med ormbeslingadt hår”, digna till marken af fasa.
Med ett uppmuntrande tilltal räcker hon åt sin gunstling den nya påken, ”mer farlig än en glaf”; och efter de tillagda orden:
”J, som mot rätt och lag och Edbom vågat strida,
Sen vapen i hans hand, sen Gudar vid hans sida”!
försvinner hon genom luftrymden i en strimmig låga.
Edbom, som knäböjt af andaktsfull vördnad, uppreser sig, guda-beväpnad, med fördubblad kraft, lofvande att offra till henne alla som falla för hans hand.
Allt viker nu för honom, allt flyr eller nedstörtas.
Fjerde sången, som förtäljer den utgång striden fick genom Jofurs beslut, börjar med en idyllisk och ganska täck målning af Kinnekulle.
Till dess ”glada höjd, omhvärfd af ljusa skyars prakt”, har Thordönets gud begifvit sig med Olympens öfriga makter, att derifrån öfverskåda detta fältslag; om hvilket han leende förkunnar, att det skall bli
För efterverldens skratt ett evigt föremål.
Han finner nu stunden vara inne, att låta Sunnanvinden sluta kämpaspelet genom en störtskur.
Rätt skickligt är skildradt, huru ”Sunnans ilskne gud”
På våta vingar lyfts att föra ut hans bud:
Af regn och stormar följd, han sig till örlog rustar;
Han samlar strödda moln, och dimmor kring sig pustar.
Nu dånar vädrens röst: ett mörker gjuter sig
På himlens rena fält, på solens blanka stig.
Uti en upprörd luft de tunga skyar välta,
Och till ett mörkgrått hvalf sig öfver fästet smälta;
Man öfver Venern re’n de svarta skurar ser,
Som nalkas i en blink och störta floder ner.
I det längsta kännas de dock ej af de krigandes raseri: med stridens larm gör regnets svall och vädrens susning blott ett förfärligt samljud.
Men det låga och dunkla moln, som sluter sig öfver fältet, gjuter ändtligen ur sin brustna barm sådana strömmar, beledsagade af så häftiga stormhvirflar, att all ordnings band i båda härarna lossas, och ovännerne rifvas ifrån hvarandra hit och dit.
Af böljan släckes ut all stridens eld och ifver;
Den är nu kämpe nog, som fast på foten blifver.
Förtviflad stretar en mot stormens hot och pock,
Med döden i sin syn och vädret i sin råck.
En ann, sin breda hatt med bistra ögon följer,
Som sväfvar lik en örn och sig bland molnen döljer;
Han bannar vädrens våld, som honom plundrat har,
Och håller sin peruk med båda händer qvar.
Detta gifver anledning till följande episod:
Du gamle Rådman Blom! i så fördubblad fara
Vill Paphos’ ömme gud din ålderdom försvara.
Då nyss Borås i lugn och fredens skugga låg,
Man ingen mer så skön bland stadens möjor såg,
Som Magdalena Blom.
En makt, att alla röra,
Förentes här med köld, att ingens suckar höra;
Och kärleken, hvars bild hon var i hvarje drag,
Gaf henne, ej sin eld, men hela sitt behag.
Snart ryktet, som dess namn på snabba vingar sände,
Långt bort i Wimmerby ett manligt hjerta tände:
Den unge Carl Clorin; berömlig af sin ätt,
Som länge, far för son, en rådmans-stol beklädt,
Men mer af styrka, mod och dryga kämpa-seder;
För sina fäders stad en bäfvan och en heder.
Han ilar till Borås.
Dygd eller lycka gör,
Att han den skönas bröst till lika ömhet rör.
Förenad bön de snart hos hennes fader våga,
Att han med kraftigt ”ja” vill helga deras låga.
Förgäfves.
Blott förtjenst och tårar här han såg;
Men han vill först se guld, se’n dygder, hos sin måg.
Nu målas de båda älskandes smärta.
Ungersvennen från Wimmerby vankar omkring stadens murar,
Vid månans bleka sken, förföljd af mörka tankar:
då, till all lycka, det oförväntade stridsbudet skallar, och ”Clorin, af äran väckt”, får tillfälle att främst bland medkämparne ”visa sig med hotande behag”.
Han räddar den gamle uttröttade Rådmannen, just då denne var nära att bli dödens rof eller Håffmans fånge; men gubben antastas nu af en ”ilsken ande”,
Som lånar vädrens hjelp och af hans hjessa vrider
Hatt, mössa och peruk.
Uti hans hvita hår
Den kalla hvirfveln hväs, den strida böljan slår.
Bedröfveliga syn!
Clorin med ifver lossar
Sin fodrade karpus, och sjelf han faran trotsar 222,
Att frälsa Rådman Blom.
Det varma fälp i hast
Kring gamla hjessan binds med tio knutar fast.
Den tårar ej bevekt, den inga böner hörde,
Så högsint ädelmod i ögonblicket rörde;
I den han nyss försmått, han nu en skyddsgud såg:
Han räckte ut sin hand: ”Clorin! blif du min måg!
Jag vördar sjelf en eld, som jag ej mäktat qväfva;
Din kärlek skall ej mer för ödets hårdhet bäfva.
I prof af högsta dygd med dig jag täfla vill:
Min skatt du dela skall; min dotter hör dig till”.
Det mest utvalda par, Borås! som du fått skåda
Af Hymens fackla lyst, det voro dessa båda.
J, mer än sälla två! om skaldens konst förmår,
Att skingra glömskans moln och segra öfver år:
Skall jag en efterverld med edra öden röra,
Och edra namn, er dygd i Minnets tempel föra.
Mellertid hindrar ock det gudasända ovädret Edbom, att fullborda sin motståndares undergång.
Då han som bäst är i farten dertill, mister äfven han peruken för en hvirfvelskur, som tillika slår honom med blindhet.
Att följa segrens spår, tre gånger hjelten hastar;
Tre gånger stormens våld tillbaka honom kastar.
”Ack Himmel”! ropar han, ”jag all din hårdhet ser ...
Dock – jag har frälst Borås; jag bör ej önska mer”.
Också äro nu Håffmans leder allestädes brutna; öfverallt synas kastade vapen, öfverallt förskräckelse och flykt.
Endast honom sjelf ser man ännu, förtviflad, ”mot Ödets domslut streta”; men ”han muntrar utan hjelp och strider utan hopp”; raseriet, hällregnet och fiendernas öfvermakt hafva utmattat hans arm.
Ändtligen, liksom sedermera Napoleon vid Waterloo, bortrycks han ifrån slagfältet ”af en flyktig svärm som vördar än hans namn”; lik en högväxt alm, som, ehuru djupt i flodbrädden rotad, af en våldsam öfversvämning uppryckes med rötterna och bortförs. ”Luftens mörka qvalm och regnets strida bölja” fortfara jemntupp så länge, att de göra allt förföljande omöjligt.
En vink af Jofur: stormen tystnar; lätta väder kringfladdra ånyo och klyfva luftens tyngd med spända vingar.
De störta sig i skyn: och molnen om hvarann
Förmängas, ljusna opp och ta ny bildning an.
De svarta dimmeberg till smärre sönderrifvas;
Zephiren jagar ett, af östan andra drifvas.
Allt mörker, alla moln från horisonten flytt,
Och himlens dunkla färg är nu i glans förbytt.
Strax ljungar solen fram; uppå det höga, vida,
På böljan, öfverallt får hon sin klarhet sprida;
Uti ett eldlikt haf dess glob sig sänker ner,
Och på en bister dag den skönsta afton ger.
Trötte, men belåtne på samma gång öfver stormens och drabbningens slut, sprida sig Boråserne 223 öfver tummelplatsen att uppleta sina våta hattar och peruker.
Nu kan en vän sin vän, en bror sin broder finna;
Här delas handslag ut, och glädjetårar rinna.
Du, rena vänskaps-eld! du lifvar alla bröst:
Ett sorl kring fältet går af glada munnars röst.
En bullrar om den frejd, som han i striden vunnit,
En ann åt faran ler, som hotat och försvunnit.
Borgmästarn, stolt och glad, man midt i hopen ser;
Bland alla tapprast sjelf, han allom loford ger.
”J kämpar”! ropte han: ”att långsamt er berömma,
Det vore, att er törst och er belöning glömma.
En ann må rosa er med granna, tomma ord;
Men Edbom talar blott med öl och dukadt bord”. –
Sådant är detta nu allmänt glömda, men af våra fäder och farfäder med stor gamman lästa poem, hvaraf jag dels derföre, dels emedan det verkligen icke förtjenar glömskans lott, har ansett mig böra meddela ett så utförligt sammandrag.
Ämnet är åtminstone ej sämre, än det ”bortröfvade vatten-ämmar”, som episkt besjöngs af Tassoni och ännu för resande visas i Modena.
Karakteristiskt för Leopold är, att han på samma ställe, der han prisar Boråsiaden såsom ”full af sannt geni”, tillika klandrar den såsom hörande till klassen af ”pusserlighet” eller ”låg rolighet”, d. v. s. den, der ”satiren är blott och endast grining, utau något slags förnnftsvärdig åsyftning”.
Annorlunda förhåller sig, tillägger han, med ”Byxorna” af Kellgren, jemte åtskilliga bekanta stycken af Silfverstolpe och Fru Lenngren: i dem är det ”den verkliga satiren, som håller penslarna; som målar, det är sannt, groteska figurer; men under philosophiens ögon och till odlingens tydliga ändamål”.
Enligt denna theori skulle, om icke Wielands hela Oberon, åtminstone Ariostos hela Orlando hänföras till den förkastliga ”låga rolighet”, der satiren blott och bart ”grinar”; såframt man ej skjuter inunder dem såsom det förnuftsvärdiga ändamålet, att förlöjliga de gamla riddarsagorna om Carl den Store och hans paladiner.
Men hvad hindrade, att låta ungdomsvännen Rudbeck hafva hyst den visserligen ej mindre ”förnuftsvärdiga” syftningen, att drifva litet gäck med den fransyskt-romerska skolans mani och maner att tillverka Epopéer?
Sjelf kallar han sitt verk, i företalet, en ”oskyldig satir”; men tillägger uttryckligen, att den icke syftar på Borås; syftar den på något, så måste den alltså syfta på sjelfva maneret.
Troligast är likväl (erkännom det), att han åsyftade rentaf ingenting, utom ett glädtigt och oförgripligt skämt.
– Lyckligtvis förglömde Leopold sjelf sin theori, när han diktade ”den Vackra Bedjerskan”: en berättelse, fullkomligen jemnlik med de bästa af både Voltaires och Wielands; men hvars sens moral är antingen platt ingen eller ock den näppligen ”förnuftsvärdiga”, att den största bland alla menskliga dårskaper är – äktenskap 224.
Sannolik nog är föröfrigt Hammarskölds anmärkning, att Boileaus Lutrin varit Boråsiadens närmaste förebild.
De betraktelser, som han derefter bifogar i anledning af det Boileauiska begreppet om Epopé, äro, om än icke alldeles fria ifrån ensidighet, tvifvelsutan till det mesta rigtiga.
Men på hvad har denne granskare tänkt, när han slutligen vill bevisa ur det episka diktslagets natur, att ”en komisk epism omöjligen kan finnas”?
Han har dervid förgätit, att t. ex.
Ariostos nyssnämnda Orlando furioso, hvars sanna och stora värde han alltid djupt beundrade, är intet annat från sin början till sitt slut, än just ett komiskt epos.
– Man ser, att konstlärare ur hvilken skola som helst, – fransysk eller tysk, – stundom råka på besynnerliga infall.
Hvart ett med ifver fortsatt studium af Norräna-vitterheten omsider skulle ha fört? det är i alla fall, hvad denne Rudbeck beträffar, den interessantaste – ehuru ock obesvarligaste – frågan.
Hans förkärlek för den fornskandinaviska mythologien framlyser äfven i sjelfva företalet till Boråsiaden.
Der ångrar han nämligen, och stämplar såsom ett numera ”oboteligt fel i sammansättningen”, att han i sitt poem ”infört Grekiska gudamakter med all Homerisk allvarsamhet”; då likväl ”Thor, Odin med flera det Götiska Vallhalls styresmän hade kunnat med mera billighet användas”.
Dunkelt är oss dock, hvad han vid dessa ord egentligen menat.
Var meningen den, att de Götiska gudomligheterna äro i sin natur mera komiska, och derföre skalle bättre passat i en komiskt-nordisk hjeltedikt?
Måhända tänkte han härvid på t. ex. sagan om Thors resa till Jotunheim.
Men äfven vid ett komiskt bruk af dessa guda- och jättemakter fordras, att den diktning, hvari de uppträda, har – liksom Oehlenschlägers behandling af nyss bemälta ämne – en deremot svarande form, genomklingad af en äkta skandinavisk grundton.
Så, som
Boråsiaden nu engång var inrättad, hade tvärtom just användandet af andra mythiska makter, än de Romerskt-Grekiska, blifvit ett obotligt sammansättnings-fel.
Fortfarande forskningar i vår inhemska forntids sånger och sagor 225 skulle utan tvifvel, liksom i andra hänseenden, så äfven i detta hafva skärpt hans blick till klarare insigt.
Envallsson.
Om hos Rudbeck, oaktadt hans visst icke låtsade glada lynne, det jovialiska ”lefvandet och qvädandet för dagen” likväl mera var en poetisk förklädnad, än en personlig verklighet: så var deremot ingen af de författare, som tillhöra nu förevarande grupp, i så fullständig betydelse en vitter dagslända, som Carl Envallsson.
Denne man, om hvars enskilda lefnad vi knappt veta mer än att han var Notarius Publicus i Stockholm, fann derjemte tid till en utomordentlig skriftställar-verksamhet, som – i det längsta – uteslutande egnades åt den i Sverige nyfödda Theatern.
Skald i egentligaste mening får han näppligen kallas.
Men en rättvis teckning af vår vitterhets häfder kan ej med tystnad gå honom förbi: ty ingenting vidare felades honom till att bli en svensk Lope de Vega, än att äga snille i samma grad, som han ägde de flesta andra för en theater-författare nödvändiga egenskaper.
Hans dramatiska fruktsamhet är förvånande: man har af honom omkring åttio 226 skådespel.
Också förflöt under tiden från 1780 till 1800 (och deröfver) intet enda år, då han ej förlustade allmänheten med åtminstone två eller tre, men vanligtvis fyra eller fem, nya arbeten för svenska scenen; utom dem bland hans äldre, som otaliga gånger ånyo uppfördes.
Sällan befattade han sig med annat, än sångspel af komisk art.
Dock försökte han stundom, att från kretsen af musikaliska komedier och farcer höja sig till hvad man i hans tid betecknade med namnet ”dram”: så i skådespelet ”Gustaf Eriksson i Dalarne”, som första gången blef uppfördt den 29 Oktober 1784, i Konungens och båda Hertigarnes närvaro.
Men ojemförligt mera var han på sin plats, när han fick slå sig lös i rena skrattstycken, sådana som den parodiska operan ”Iphigenie den Andra” 227, eller i så kallade ”lyriska komedier”, sådana som ”Slåtterölet eller Kronfogdarne”, med dess trenne välbekanta fortsättningar 228.
Redan mängden af hans framalstringar tillkännagifver en sällsynt lätthet att uppfinna och ledighet att utföra.
Originaler, i sträng mening, äro visserligen blott få: men idéen, om än oftast lånad, är ej sällan bearbetad med mycken sjelfständighet; imitationerna äro aldrig slafviska; sjelfva öfversättningarna, som utgöra det största antalet, äro mestadels mer eller mindre fria, och ofta ganska lyckligt lokaliserade på svensk grund.
Öfverallt röjer sig, att han sjelf var musik-kännare; hvadan han ock, mot slutet af sin lefnadsbana, utgaf Rousseaus ”Musikaliska Lexikon” i en fri öfversättning.
Han förstod derföre alltid, väl icke att i sin versbyggnad ingjuta den Kellgrenska versens välljud, men att skickligt lämpa orden till musiken, och att i de ”lyriska komedierna” (de verk, för hvilka han skördade lifligaste bifallet) fyndigt sammanfläta till ett behagande helt de melodier, som der hämtades från många håll (hvaribland ganska ofta Bellmans qväden).
Nämna vi nu, jemte allt detta, det särdeles väsendtliga, att han ofta lyckades i situationerna lägga mycken komisk kraft, och på sina taflor anbringa månget med trefnad igenkänneligt drag ur svenska folklifvets natur och seder: så må vi ej förundra oss öfver den ofantliga gunst hos sin samtida theater-publik, hvaraf han var i besittning.
Den svek honom ytterst sällan: och förmodligen blott en enda gång så långt, som vid uppförandet af ”Den tokroliga natten, eller Lyckan står de djerfve bi”, – en komisk opera, om hvilken Stockholms- Posten (1792, N:o 13) berättar, att den blef ”uthvisslad”; en här i landet (säger denna tidning) ”alldeles ny händelse”.
Deremot finna vi, att t. ex.
”Skärgårdsflickan”, tryckt 1789, kort derefter gafs för nittonde gången, och att ”Kronfogdarne”, som första gången uppfördes den 12 September 1787, redan den 4 Mars 1790 uppfördes för den femtiondefemte.
Icke utan skäl knotades och bannades understundom
Recensenterne öfver hans alltför stora popularitet, och varnade så väl allmänheten, som honom sjelf, för hans oarter; men bägge två slogo förmaningarna lika obekymradt i vädret, och fortforo att tillsammans roa sig af hjertans grund.
Icke heller uraktlät han, att uppvakta sin principal, ”den vördade Allmänheten”, med de oinskränktaste betyganden af tacksam underdånighet.
Exempelvis må jag ur företalet till ”Mor Bobi och Skolmästaren” anföra följande ställe:
”Om denna nya lyriska komedi vinner det smickrande bifall som de förra, så har jag vunnit mitt ändamål.
Det är detta bifall, denna ovärderliga ynnest utaf både Högre och Lägre, som har uppmuntrat mig ...
Åskådarnes nöje och välbehag har varit mitt enda ögonmärke.
Jag vill alltid göra mig en ära af att säga med en utländsk författare:
Le Public seul est aujour d’hui mon étude, mon Dieu, mon Père.
C’est lui seul que je crains, que je respecte.
Je ne scais quoi de sublime s’empare de moi à cette idée: ”je n’aurai pour juge que l’Auditoire”.
Utan tvifvel har han i dessa ord, med tillräcklig klarhet, afslöjat sin egentliga stånd- och synpunkt.
Ytligheter, slarfvigheter, plattheter, eftergifter för den smak, som finner sitt käraste nöje i såkallad ”tvetydighet” och ett ofta knappt ens grofsiktadt skämt, – allt dylikt var inför en sådan synpunkt något, hvaröfver man, då Guden le Public var belåten dermed, ej behöfde göra sig samvete.
Likväl synes Hammarsköld bedömma de Envallssonska skådespelen mycket för hårdt, då han tillviter dem, att esomoftast ”hafva i sin behandling en råhet, som sätter dem långt under Hallmans”.
Troligtvis åsyftas här hufvudsakligen de sjelfsvåldigheter i afseende på könsförhållandet, för hvilka Envallsson ock stundom under sin lifstid (t. ex. i Silfverstolpes ”Journal för Svensk Litteratur”) blef agad.
Men så långt min beläsenhet i dessa skådespel sträcker sig (dock måste jag bekänna, att den ej sträcker sig utom fjerdedelen), har jag tvärtom funnit Envallsson – efter råd och lägenhet – göra sitt bästa, att vid köns-förhållandets ömtåligare yttringar (dem han onekligen gerna uppsöker) välja tillställningar och framförallt ordalag af en finare, men derföre ock för sinnligheten mera kittlande art.
Och så till vida är han i sjelfva verket mindre cynisk än Hallman, som vanligtvis (liksom esomoftast Bellman) går ut på, att framställa hela köns-kärleken 229 såsom en grof löjlighet; hvilket ingalunda är att göra den förförisk.
Uppenbart är föröfrigt, att Envallssons litterära bildning var ganska torftig och löslig.
Någon annan utländsk vitterhet, än den fransyska, tycks han knappast hafva kännt 230.
Icke heller får man af hans utfall mot Thorild, som till gengäld straffade honom med benämningen ”Sumpens Genius”, föreställa sig, att han någonsin hade genom egentlig tanka fästat sig vid denna vitterhets smak oeh grundsatser.
Det var blott en hyllning åt den stora hopens skrattlust; hvilken dessutom, i slik rigtning, var privilegierad af Stockholmspostens kritiska orakel.
– Inför en nutida recensent är, i alla fall, hans största fel bristen på poesi: d. v. s. på denna inre, grund-äkta, ur djupet af en sann skaldesjäl framqvällande poesi, som allena gör både skämtet och allvaret sköna; den poesi, som – för att här taga exempel af verkliga skalder – är ej mindre närvarande i en Lopes flygtiga utkast, än i en Calderons grundliga utarbetningar.
Envallssons författar-värde är således (vi hålla med derom) icke ett af de stora: men det är likväl ett värde; och detta bör komma honom till godo.