Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre vill man nu på förhand mota detta genom att vara intolerant tillbaka.
Man har också ett talande exempel i detta hänseende alt hemta ifrån de inkräktningar, som den katholska läran gör på den rådande statskyrkan i Storbritannien, der under den sednare tiden katholicismen gjort en stor mängd proselyter.
Men det är just med anledn. af detta särskilda exempel, jag utbeder mig att få fästa uppmärksamheten på ett förhållande, som torde utgöra egentliga orsaken dertill.
Denna orsak, mine Hrr! är, såvidt jag kan döma, ingen annan än den, alt den Engelska statskyrkan, d. v. s. dess presterskap, ohöljdt gynnar den riktning lill fanatism och prestvälde, som utgör den katholska lärans egentliga näring och bundsförvandt, under det att den är rädd för rationalismen och vill bestraffa eller qväfva yttringarna af densamma.
Man vet, alt i England uppstått en religionssekt, som kallas puyseism och ordentligen gått derpå ut, all närma den episkopala kyrkan till katholicismen och på visst sätt göra den till en egen afart af katholicism under eget öfverhufvud nemi. erkebiskopen i Canterbury såsom dess Påfve, i följd hvaraf den skulle skiljas ifrån statens öfverinseende.
Denna särskilda half-katholska sekt, örn jag så må säga, har haft mänga anhängare, och det finnes icke en utan lieie skriftställare i England, som påstått, att ett hemligt förbund verkligen äger rum emellan Engelska kyrkans presterskap och katholikerne, egentligen för att etablera presterligt inflytande på den ene eller andre bundsförvandten.
Också hafva flere af de puyseistiske lärarne verkligen öfvergätt till katholiker, när de icke kunnat verkställa sitt projekt.
Jag vet icke, men det är åtminstone ej alldeles omöjligt, alt mycket af den hos oss rådande rädslan för katholicismen kan komma af en instinktmässig farhåga, att en eller annan af det högre preslerskapet hos oss likaledes kunde få någon kärlek lill den påfviska makten, och det vore ingenting att önska.
Gå vi deremot l. ex. til!
Norra Amerika, der en fullkomlig religionsfrihet finnes, så ser man att katholikerne der icke komma till något öfvervälde.
Orsaken är helt enkelt, att den intolerans, som utgör den katholska lärans väsende, der icke gynnas af någon öfvervägande makt i staten eller i en förut rådande kyrka, såsom i England, hvilket land som bekant är, kallas a priest ridden country.
Gå vi nu till sjelfva föremålet för motionen, så, utan alt inträda i någon theologisk controvers, för hvilket här ingalunda är lämpliga stället, lärer livar och en inför sig sjelf och inför hvarandra under förtroliga samtal medgifva, att vår s. k. rena Evangeliska lära, äfven under ett fullkomligt strict efterföljande af dogmen, innebär inom sig åtskilliga motsägelser, hvilka hafva föranledt dertill, att man, för att kunna bibehålla denna lära orörd, Den 2'J December f. m. 511 måste förbigå förklaringen af vissa dess delar utan att tänka vidare derpå eller också förklara, att man icke får söka uttyda don; oell följden häraf har varit den, att inom vår kyrka bildat sig livad man kunde kalla en exoterisk och en esoterisk tro.
Den mera bildade delen af folket bar uppfattat denna lära med särskilda undantag på det sätt, att de fleste deribland verkligen icke tro läran, utförd i sin helhet, sådan som dogmen etablerat den efter bokstafven och så, som den predikas för menige man.
Härigenom uppkommer det förhållande, som en talare nyss beskref: de hafva en tro i hjertat och en annan på läpparne; det oaktadt försvaras lärans orubbade bibehållande och efterföljd i sitt ursprungliga skick, emedan de betrakta densamma såsom en nöd-: vändig statsanstalt för den allmänna fridens upprätthållande bland del lägre folket.
Det torde dock då blifva frågan, huruvida man i längden kan lyckas häri.
Theologien, likasom alla andra vetenskaper, är underkastad det ödet att icke kunna stå stilla.
När andra verdsliga kunskaper gå framåt och åstadkomma vissa strider om satser, tillhörande framflutna tidehvarf, samt lemna upplysningar som skingra fordna villfarelser i afseende på föremålen för mensklig forskning, så måste det blifva theologiens bestämmelse alt äfven i sin ordning söka tillfredsställa deni, sorn finna den fordna trons föreställningssätt i vissa delar oförenliga med de öfriga vetenskapernas nuvar. ståndpunkt; men detta tillfredsställande, som skall ske af läran, kan icke fullkomligt på annat sätt vinnas, än att det må blifva lofligt och tillåtet att pröfva och undersöka läran.
Nu är det likväl just en sådan pröfning, som är förbjuden vid straff af landsförvisning.
Jag anhåller och beder att få lägga vigt derpå, att jag icke här vill ingå i någon sådan pröfning, att jag icke heller förutsätter att man tager ett. steg utom den gällande läran och den Augsburgiska bekännelsen, utan att jag blott sätter i fråga att om någon ville företaga sig en sådan pröfning inorii denna bekännelses område i och för sig sjelf; vi skulle få se, om icke en sådan förargelse i alla fall deraf uppkomme, som Frih.
Hamilton nyss vidrört; och att orsaken till den möjliga faran för katholska lärans intrång således endast ligger uti ingenting annat, än att vår egen kyrka och vår lag redan sjefve äro för mycket katholska, d. v. s. att de förbjuda vid strängt straff det som likväl skulle utgöra protestantismens egentliga väsende, friheten att belysa tron nied förnuftets fackla.
Dessa omständigheter har jag pä grund af några här uppträdande talares yttranden ansett böra i förbigående nämnas, såsom nödvändige att ihågkomma och iakttaga vid bedömande af en fråga sådan sora denna, på det att man icke måtte för mycket falla in i det obestämda genom att hälla sig uteslutande på känslans område.
Icke likgiltighet för det ämne som afhandlas, ulan öfvertygelse alt det ötsk., till hvilket frågan förmodligen kommer att remitteras, skulle grundligare behandla densamma, hade bestämt mig för att icke yttra mig nied anledn. af Gr. von Stedingks nu föredragna motion; och jäg hade i dag 512 Den 29
December f. m. fått en ytterligare styrka för denna min föresats genom de anmärknrr som af Frih. Gederström, Claes Rudolf, blifvit gjorde, och uti hvilka jag instämmer; men då redan flere talare yttrat sig och derigenom visat sig icke hafva samma åsigt om det rätta af behandlingssättet, anhåller jag nu äfven fä yttra några ord, dervid jag, under föresats att afhålla mig från all granskning af de pligter andras samveten ålägga dem, och i det jag aflägger den uppriktiga trosbekännelse, att jag visserligen icke anser egenskaperne af god christen och medborgare uteslutande tillhöra den protestantiska lärans trosbekännare, blott vill inskränka mig till det mera materiella af frågan.
Då man vill afskaffa eller förändra en gällande lag, anser jag att man bör tillse hvad olägenheter närvar, förhållanden ej mindre än ifrågasatte förändringar medföra, och om jag då vid granskning af nu ifrågavar. motion i förra hänseendet icke kan upptäcka någon verklig, utan måste inskränka mig till de af motionären uppgifne, af några klandrande omdömen i andra land, under det jag å andra sidan icke kan undgå att hysa farhågor, till följe af sådane förhållanden som England och Schweitz i våra dagar förete, så må det förlåtas mig, om jag icke kan annat än afstyrka bifall till den väckta motionen, synnerligen om jag härtill lägger den af mig fullkomligen gillade bevisning, som Hr Cederschjöld, Robert Theofron, framställt emot det af motionären gjorda påstående om närvar, lagstadgandes brist på öfverensstämmelse med grundlagen, och hvarigenom jag anser vara borttaget det sista stöd, hvarpå kunde hvila framgången af denna motion, hvilken dessutom icke synes åsyfta och icke kan åsyfta att bereda frihet till utöfning af någon religion, då en allmän sådan redan finnes, utan blott lill affall från den, uti hvilken vi blifvit uppfostrade.
Andre talare, hvilka lika med mig i allmänhet hylla frihet uti institutioner, hafva i denna frihets namn önskat framgång åt denna motion; men oberäknadt alt jag, hvad katholiker angår, måste tro, att för dem fullkomlig både samvets- och religionsfrihet verkligen finnes och länge funnits uti Sverige, och att af desse ingen förändring eller utsträckning efterslräfvas, enligt följande af Hr vicarien J. L.
Sludach uti allmänna tidningar afgifne offentliga förklaring, hvilken lyder sålunda: ”Papisterne i Sverige behöfva icke vända sig lill R.
St. hvarken om religionsfrihet eller samvetsfrihet; de äga den förra redan i 60 år, den sednare ännu längre tillbaka; de hafva full frihet att följa sin öfvertygelse, att öfvergå till annan trosbekännelse, utan timligt men, utan landsförvisning,” — — — —• — — erkänner jag, att jag icke rätt fattar meningen med yttranden som synas tyda derhän, att samvets- och politisk-frihet skulle stå uti något mera särdeles och oskiljaktigt samband med andra trosläror, än med den protestantiska.
Tvertom är det just såsom uppriktig frihetsvän, och till följe af den öfvertygelse jag hyser, alt Den 29 December f. m. 513 atl frihet i tanke och frihet i handling af den protestantiska läran företrädesvis befordras, som jag önskar ät milt fosterland bibehålla den oblandad; och icke har jag åtminstone så förstått hvad jag inhemtat af t. ex. Englands historia, som skulle den tid, inom de 2:ne sista seklerne, då den politiska friheten derstädes varit stadd uti sin starkaste utveckling, varit utmärkt såsom den under hvilken någon annan än den protestantiska läran ägt ett öfvervägande inflytande, och vill man säga mig att den politiska friheten gjort starka framsteg i sednare tider uti det öfvervägande katholska Frankrike, invänder jag dervid, att jag tror att den s. k. rådande religionen haft lika litet dermed att skaffa, som jag vågar vara fullt öfvertygad, att ingen Svensk önskar att Sverige skulle taga detta land till en föresyn i religiöst hänseende, och jag önskar dessutom nu som alltid, att man må taga sig till vara för att icke, uti frihetens namn, förblanda frihet och sjelfsvåld till den grad, alt den förra blir derigenom både fruktad och halad.
I det hela tror jag dessutom icke, att jemförelsen med andra länder är särdeles lämplig, då jag icke tror mig fela mycket, ont jag påslår alt intet annat land, utom Sverige, i så hög grad åtnjuter lyckan af alt uteslutande bekänna sig till en enda religion och alt således de åtgärder, som kunna anses nödiga i länder med 4 edler i af sin befolkning tillhörande en annan religion än den i allmänhet- rådande, icke bör vara en ledning för oss att ovillkorligen efterfölja.
Då jag, till följe af hvad jag sålunda haft äran anföra, icke anser mig kunna tillstyrka bifall till den väckta motionen, hvilken afser vidtagande af åtgärder, hvilka, enligt min enskildta öfvertygelse, alldeles icke äro af något visadt verkligt behof påkallade, under det att de åtminstone, minst sagdt och att döma efter andra länder der erfarenhet vunnits och dagligen fortfarande vinnes, innebära stora anlednrr till inbördes split och deraf följande olyckor, vill jag dock tillägga, att om Sveriges statsmakter skulle finna lämpligt, för att visa att det icke egentligen är religions-förföljelse, men blott en klok omtanka att icke utan skäl, och endast för att gå en vacker theoris önskningar lill mötes, utsätta sitt land för försök, hvilka i andra länder medfört stora olägenheter, som föranleda bibehållande af ifrågavar. lagstadgande, är äfven jag färdig all med min röst bidraga dertill på följande grunder.
Jag föreställer mig att medborgarens rättigheter kunna delas i 2:ne slag, nemi. de, hvilka han kan åtnjuta och utöfva utan de öfriga samhällsmedlemmarnes förfång, och de som, enligt hvarje sundt begrepp om stat, ovillkorligen måste begränsas af det allmännas rättvisa anspråk på lugn och trefnad.
Till de förra torde vidare, i förevar, fall, ehuru icke ogrundade anmärkntr äfven dervid kunde göras, kunna hänföras rättigheten atl taga arf; till de sednare vill jag hänföra den alt öfvergå till en annan religion än den, genom lag, såsom ensamt rådande bestämda statsreligionen, och jag leder mig härigenom slutligen till den åsigt, att om 1 h: 33 514 Den 29 December f. m. de närvar, lagbestäraraelserne skola nlbytas, det då loide böra ske mot föreskrift för den från sina fäders tro adalina, att, med sin arfsrätt i behåll, uppsöka sig eli annat fädernesland, der lian oantastad får hysa sin nya tro, men der lian äfven ieke väcker förargelse Uland landsmän, hvars lära lian afsvnrit och ringa aktar.
Innan jag går att besvara de anmäl kn:r, som bär blifvit gjorda i motsatt åsigt med den, jag hitintills sökt alt försvara, bör äfven jag, ehuru del kanske är öfverflödigt, tillkännagifva, att jag visserligen lika med den siste värde talaren högaktar hvar och en vid den tro, han en gång innehar, men öfverliiparen kan jag aldrig högakta.
Det är en alltför klen tro, han har, om han icke vidhåller den, utan gifver vika för hvarje vindkast.
— Ilar har blifvit yttradt, att proselytmakeriets vådor nu mera icke äro stora och alt upplysningen i vår lid gått derhän, att något proselytmakeri icke sknlle komma i fråga; dervid ber jag att få svara icke med känslor utan med facla.
Lyckligtvis anfördes dessa fada af den förste talaren och en annan värd talare, som yttrat sig olika med mina åsigter i ämnet.
Jag beliöfrer blott upprepa deras ord, och i sådant afseende vill jag erinra, hurusom den förste talaren påstått, dels att vådorna af proselytmakeriet icke äro stora, dels ock att man dessutom hade exempel, att det icke är blott utifrån sådant proselytmakeri bedrifves, utan jemväl inom sjelfva vår egen församling, och att följden deraf blifvit, att 100-tals menniskor måste söka sig likasom ett förlofvad! land pä andra sidan hafvet.
Jag hemställer om icke detta talar för min sats, ty just deruti hafva inom vårt fädernesland följderna och vådornc af proselytmakeriet mest uppenbarat sig och jag vill dervid öppet uttala grunden för detta proselytmakeri: den är jesuitismen i sina olika former!
Eller har man då alldeles förglömt alt det voro protestantiska jesuiter eller raetodismens bekännare, som åstadkommo denna förargelse inom vår kyrka?
Hvad var annars orsaken alt 100-tals menniskor måste öfvergifva sitt fädernesland och pä andra sidan hafvet söka sig ett nytt hem, ett förlofvadt land, som de trodde, men der de just nu svälta och begråta sina förvillelser?
Jo just delta proselytmakeri är dertill orsaken.
Den andre ledamoten yttrade, alt inom vissa provinser i England gjorde katholicismen stora framsteg, men alt det vore till följd af särskilda förhållanden inom detta land, då deremot i Norra Amerika, der fullkomlig religionsfrihet finnes, fallet icke vore sådant.
Jag har visserligen icke varit på stället, och således icke kunnat undersöka om förhållandet är sådant, men i allmänna blad, äfven de mest lästa i Sverige, har jag dock sett uppsatser på katholska lärans bekännare inom vissa orter af Norra Amerika, och deraf funnit, att, då antalet af katholiker uppgick till omkring 30,000 vid början af detta århundrade, uppgick det år 1845 till omkring lf million.
Jag (ror således att dessa uppgifter bevisa tillräckligt katholicismens framsteg, men jag anser det i alla fall vida bättre alt blif - Den 29 December f. m. 515 va katholik, än mormonist, eller hvad dessa sekter allt heta, sora knappt bekänna sig lill den christna läran.
Slutligen tror jag, att ett annat exempel pä det proselytmakeri, för hvilket jag måste varna, är leraligen färskt och kan i alia dagens blad, åtminstone i gårdagens, läsas 0111 följderne af den proselytanda, som utgör ett utmärkande drag hos katholikerne, ty det är just proselylmakeriel, som i Schweitz åstadkommit det inbördes krig vi der sett.
Jag önskar icke att ett sådant förhållande må uppstå inom vårt fädernesland, som lyckligtvis åtnjutit fred och sann religionsfrihet i liera århundraden.
Man har under diskussionen talat om andligt arf, ehuru anmärkn.-r äfven emot detta uttryck blifvit fällde.
Jag bekänner öppet, att jag anser den rena Lutherska läran vara ett andligt arf af herrligaste art och att det ålmin pligt att lemna det oförkränkt ål mina barn.
De hafva dertill rättighet, och min skyldighet är följaktligen att, såvidt på mig beror, tillse att så äfven sker, men ej blott för dem, utan äfven föi‘ landets barn i allmänhet.
Ur Tham, Casper Wolrath:
Ovand talare, sorn jag är, hade jag visserligen icke tänkt att nu här uppträda.
Jag hade likväl önskat, att få uttala några ord i anledn. af eli här för några dagar sedan utaf en talare begagnadl yttrande, alt han icke fruktade, att det sanna icke skulle bereda sig en säker väg; men sedan jag hört, att icke allenast den protestantiskt Evangeliska läran, hvilken jag åtagit mig att predika, blifvit lemligen hårdi angripen, utan äfven fada af en talare upprepas, men icke fullkomligt utvecklas, så anser jag mig pligtig all här uppträda.
Ämnet är likväl af den vigt, att jag icke kan i få ord besvara de gjorda framslällningarne, och jag får derföre hos Hr Gr. o. Landtm, vördsamt anhålla, att, vid justering af detta prot., i ett kommande plenum få afgifva fullständiga anmärkmr.
Mörner, Otto Gabriel:
Delta vigliga ämne har redan af Here talare på detta rum blifvit med den öfverlägsna skicklighet hehandladt, att min åtgärd visserligen kunde vara öfverflödig.
Jag kan likväl icke neka mig, alt öppet instämma i Frih:ne Hamiltons och Cederströms, Claes Rudolf, yttranden.
De hafva fästat
Riddarhusets uppmärksamhet derpå, att delta ämne är för högt att utgöra föremål för lättsinnig diskussion, och alt religionen borde vara fredad mot försöket alt göra den till ett experimentalfält, helst vid ombyte deraf ofta timliga afsigter komma i beräkning, för hvilka man icke så noga kan göra sig reda.
Alt tillrättavisa öfverlöparen har varit alla tiders bemödanden, och torde äfven framgent blifva det.
Vi kunna i detta ämne mera än i något annat hemta lärdom af erfarenheten; huru fruktansvärdt har ej vårt fädernesland varit sönderslitet af religiösa tvister, och huru rikt lugn har det ej i detta hänseende på sednare lider åtnjutit.
Huru åter tillståndet är i Norra Amerika, till följe af 33 * 516
Den 29 December f. m. den der rådande obegränsade religionsfriheten, är icke eller obekant; allt är der anlagdt på spekulation, och den prest drager till sig de mesta åhörarna, som kan lifligast anslå lidelserne.
Slutet blir, mine Hrr! om man vill borttaga de band, som lagstiftaren för alheisten, för apostaten har lagt, att allt, äfven de religiösa bekännelserne, skall hemfalla under penningelyslnaden, hvilken redan utöfvar alltför stort välde inom vår tids samhällen.
Hvad är det som upprätthåller fäderneslandet?
Jo, den religiösa tro, som af fädren inplantas i god tid i det späda sinnet.
Derföre bör man, så mycket möjligt är, vårda religionen äfven från diskussion, dertill den sannerligen är för hög.
Då för andra förbrytelser lagen stadgar straff, bör icke äfven ett sådant finnas för öfvergång till annan lära.
Mine Hrr! på Sveriges lag är Sveriges rike byggdt, och synnerligen den religiösa lagstiftningen är den, hvarpå ligger största vigt, att den oförkränkt bibehålies.
För min del kan jag icke annat än förena mig med dem, som, med all aktning för den trosöfvertygelse hvar och en öppet erkänt, likväl icke vilja upplåta vår religion till inkräktning af jesuiter eller Gudsförnekare.
Jag har begärt ordet i anledn. af Hr Cederschjölds försökta bevisning om fullkomliga öfverensslämmelsen emellan 16 § Reg.F. och allmänna lagens stadgande i fråga om landsförvisning för dem, som öfvergå från den evangeliskt lutherska läran til! en annan.
Den värde talaren har fästat sig vid Konungens skyldighet att, enligt 16 § Reg.F., skydda en hvar vid en fri utöfning af sin religion, såvida han icke derigenom störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.
Ordet ”sin”, betecknar enligt Hr Cederschjölds åsigt den religion, som af Konungen skall skyddas; men i samma stund subjektet öfvergår till en annan lära, så vore skyddet för honom förloradt.
Jag vill undersöka hvad halt en sådan argumentation kan äga i tillämpningen.
Jag föreställer mig att en katholik, som i Sverige är skyddad vid ntöfningen af sin religion, finner den protestantiska eller den reformerta läran vara bättre än den katholska och öfvergår till reformerta läran.
I samma ögonblick har denne, enligt
Hr Cederschjölds åsigt, förlorat detta skydd för ntöfningen af sin religion.
Om någon, som tillhör den reformerta kyrkan, öfvergår lill den lutherska, skall han derföre landsförvisas?
Om en katholik öfvergår till vår lära, förlorar han då samma skydd, han förut ägt?
Detta är ett nytt sätt att argumentera.
Om en Svensk man, som varit uppfostrad i okunnighet, öfvergår från protestantiska läran till den katholska, äger jag rätt att förutsätta okunnighet eller svärmeri hos hvar och en, som från den reformerta eller lutherska religionen öfverlöper till den katholska.
Om åter en Svensk person öfvergår från den katholska bekännelsen till den lutherska, har denne då förlorat det skydd, han eljest skulle äga.
Denna Cederschjöldska argumentation har blifvit af ledamöter inom detta hus förklarad bevisande i sak; men jag måste bekänna, att jag icke finnér den så beskaffad.
Den 29 December f. m. 517 Hr
Da lil felt, Carl Ludvig:
Då diskussionen öfver den nu föredragna motionen redan antagit större vidlyftighet, än den kanske behöft, innan densamma af Utsk. behandlad till Stånden återkommit, skall jag blott tillägga några ord till hvad här redan blifvit ytlradt.
Fullkomligen instämmande med Frih.
Hamilton i hvad han i detta ämne yttrat, vill jag blott tillägga, det jag anser icke nödvändigheten fordra eller klokheten bjuda, att, såsom Gr. von Stedingk föreslagit, det omnämnda straffet bör ur vår lag utgå, åtminstone icke utan att annat, som kan pröfvas lämpligare i det borttagnas ställe, infördes.
Visserligen är det sannt, att (ifver ty gelsen är det kraftigaste värn mot affall från vår religion; ty den, sora med sann bildning förenar en innerlig öfvertygelse om vår religions rena och gudomliga sanningar, hvarken vill eller kan från densamma öfvergå; men då vi måste antaga, att ty värr icke mängden äger sådan upplysning, och vi med mer eller mindre säkerhet veta, att det, såsom förut här är sagdt, gifves en för dessa oupplysta mera, om jag så får säga, beqväm religion, och denna äger öfvertalandets alla hjelpmedel, erbjudande äfven timliga förmåner, för den råe och obildade innebärande mycken frestelse, så är häri ett starkt skäl mot motionärens förslag.
En värd talare har här nyss antydt, alt de utvandringar, som nyligen företagits af dem, som utom Sveriges landamären sökt ett, såsom han kallade det, förlofvadl land, skulle härledi sig från den intolerans, som hos oss äger rum; motionären tyckes indirekt vilja påpeka ett sådant förhållande, då han i motionen omnämner, huru Frankrike genom Nantetiska edictets återkallande förlorade 700,000 invånare; jag får förklara, det jag på intet sätt delar denna fruktan, utan är innerligt öfverlygad, att, med den religionsfrihet, som grundlagen tillförsäkrar en hvar, ingen af religiös öfvertygelse skall lemna vårt fädernesland.
Slutligen vill jag till motionärens uppgift tillägga, att då det visserligen var för de evangeliska folkens samvetsfrihet som den store Gustaf Adolf stred, segrade och dog, var del dock i första rummet katholicismen, som hans strid gällde; katholicismen, hvars mörka makt, hos oss hestridd och besegrad af Hans store farfader, då hotade att med sina hårda band fjättra hela christenheten.
Så väl motionären, som lieie talare hafva omtalat del högljudda klander, som vår lagstiftning fåll uppbära af utlänningar, derföre att ett sådant straff i densamma ännu qvarstår; men är jag öfvertygad, att klandret dock till stor del förmildras, då man icke kan anse skälet lill dess bibehållande vara annat än det, alt Svenska folket, som äger så stor del i lagstiftningen, i följd af sin innerliga öfvertygelse om sin religions renhet och sanning, ansett straffets afskaffande icke af behof påkalladt.
Många flere skäl än de under diskussionen uppgifne, kunde visserligen andragas, men torde dermed rättast böra uppskjutas tills motionen från Utsk. återkommer, hvarföre jag nu icke med deras anförande vill längre upptaga R. o.
Ad:s lid. 518 Den 29 December f. m.
Unno en gång vågar taga mig friheten begära Ståndets benägna uppmärksamhet, för att säga hvad mig är om hjerta! alt yttra, så blifver det min skyldighet att deruti vara så kort som möjligt.
Det är icke min mening att här söka ingå i vederläggning af Frih.