Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela resultatet blir ju blott ett ombyte af namn.
Och när nu så är förhållandet, men deremot fördelen af den nu gällande ordningen för upbörden, med hänsigt dertill, alt fourage-passevolanceafgiften bestämmes efter årets markegång, är för K. M. och Kronan eller för Kavalleri-regt:ne i så måtto fördelaktig att priset på passevolancc-persedlarne vid inköpet ungefärligen öfverensstfimmer med det pris, hvartill de blifvit losta, sä finnes ju icke ringaste anledn., att ett bifall till den ifrågavar. förändringen kan medföra någon förenkling.
Jag uprepar det ännu en gång: räkenskapsförenklingen är en käpphäst, som man ouphörligen begagnar; under det att erfarenheten har visat, att mången gång en så kallad förenkling, som man infört, haft till följd att räkenskaperna blifvit mera invecklade än de varit i sitt förra skick.
Om jag icke misstager mig, så ingingo fonrage-passevolancemedlen tillförene direkt till Krigs-colhm, så att Stats-kont. dermed icke hade något att skaffa.
Jag tror att det var den enklaste vägen, och innan jag kan bifalla förslaget, så vill jag anhålla hos Utsk:s ledamöter, att de behagade uplysa hvari den egentliga fördelen af förslaget består, kan jag genom dessa uplysningar öfver tygas, att förslaget innefattar en verklig förbättring, så vill jag visserligen icke bestrida dess godkännande.
I min tanka består fördelen ensamt deruti, att afgiften för rusthållare blir jemnare år från år, och således icke kan så betydligt variera i beloppet som den f. n. gör, i anledn. af priserna pä hö och halm, hvilka kunna vara mycket olika det ena året mot det andra.
Det vore en fördel för rusthållare att kunna mera än hittills beräkna sina utgifter.
I fall fördelen varit den, som Frih.
Palmstjerna 1111 upgifvit, så synes mig som man icke bort begagna räkenskapsförenklingen såsom skid för den föreslagna åtgärden, utan Den 8 Mars e. m. 255 då hade man bordt, såsom jag tror hade varit det råtta, öppet och ntan omsvep tillkännagifva orsaken hvarföre man ville tillvägabringa förändringen.
Emedlertid har det syfte, som den siste värde talaren förmält, med sig den olägenheten, att icke säga den orättvisan, att en sådan jemnare fördelning af rusthållarnes ovillkorliga skyldighet faller på alla öfriga skattdragande medborgare i så måtto, att om anslaget blir eli förslagsanslag, så måste bristen, som kan upkomma på detta förslaganslag, fyllas af Riksg:s-kont:s tillgångar, hvilket kommer att drabba öfrige skattdragande medborgare, så vida icke ersättningen beredes genom indragning af eller upskof med exercis ett eller annat år; men som, i min tanka, Regt:ne skola vara tjenstbara och sålunda årligen sammankallade till öfningar samt rusthållarne pä grund af de högst betydliga fördelar de i öfrigt hafva i och för rustningen äro, enl. med dem ingångna kontrakter, ovilkorligen förpligtade att i så ond som god lid utfordra hästarne, på sätt deras rusthållskontrakter och öfriga med riem träffade öfverenskommelser innehålla, så tror jag icke det vara rigtigt, att göra en sådan förändring i upbördssättet, att slutligen de brister, som upkomma skola af andra Stålens inkomster fyllas och andra skattdragande medborgare derigenom åläggas alf deltaga i en afgift, som endast och allenast bör af de rustande vidkännas.
Detta är slutligen ett medel att, likasom det vid 1840 års riksdag skedda med mötespassevolance-afgiften förflytta den nu i frågavar. afgiflen ifrån jorden på alla skattdragande medborgare.
Vi hafva fått på våra debetsedlar, efter hvars och ens bevillning, andel i de några 100,000 r:dr som mötes-passevolance-afgiften utgör, och detta tvert emot kontrakternas innehåll.
Att fortfara på samma bana kan icke vara rättvist och börjar man att öpna vägen, så tror jag icke tiden skall vara långt aflägsen då andra medborgare få draga äfven öfriga afgifter, hvilka jordens innehafvare ensamt böra vidkännas.
Jag afslvrker bifall lill förslaget.
Den påföljd, som Ilr Printzensköld ansett kunna följa af antagandet utaf ifrågavar. förslag, kan i min tanke alldeles icke inträffa, nemi. den att andra skattdragande innevånare i riket kunna få vidkännas ökad afgift, derföre att den föreslagna upbörds- och redovisningsformen blir iakttagen.
Detta är nemi. ett förslagsanslag, derföre att summan, som för detta ändamål får användas, för olika år är olika, genom den olika inkomst, som ifrån rusthållarne upbäres af Statsverket.
Det är derföre som del icke kan vara en bestämd summa af 32,000 r:dr, utan den byter om med 32, 33, 34 eller 35,000 r:dr och några hundra r:dr kanske derutöfver; men det är icke förslagsanslag på det sätt, att
Kavalleri-hästarne skola fourageras af dessa medel och medlens belopp rättas derefter.
Det är således ett missförstånd af Hr Printzensköld, som föranledt den lankan att större utgifter derigenom skulle kunna drabba Statsverket vid vissa tillfällen än eljest.
Hvar och en, som gjort sig den minsta möda att genomläsa StatsUtsk:s förslag och tänka derpå, kan icke undgå att finna elen fullkomliga obehörigheten i de anmärka- som Hr Printzensköld framställt.
Det är visserligen sant, att om Staten kommer alt upbära efter 1 (hårig markegång af de rusthållare, som gå in på förslaget, deras afgifter i kontanta penningar, i st. f. persedlar in natura, så kan derigenom, inträffa att detta medelpris ett år kan vara lägre, än upbördsårets pris och alt
Stats-kassan då för det året får utgöra en förskottsafgift, som, om den också upginge till några tusen r:dr, likväl icke kunde blifva synnerligen kännbar; men då det icke är en bestämd summa som rusthållarne skola betala utan den skall utgå efter ett pris af 10:årig markegång, så skall det ovillkorligen inträffa att Kronan ett annat år, dä det är lägre priser, får af dessa afgifter en större inkomst, än hvad kostnaden utgör för de fonrageringspersedlarne, som äro beräknade att utgå.
Detta är efter alldeles samma grundsats, som ligger till grund för ränlepersedlarnes utgörande efter medelpris af J O-årig markegång.
Den skattdragande befrias derigenom ifrån att betala drygast i missväxtår.
För Staten blir resultatet efter alla årens medeltal detsamma.
Jag förnyar min anhållan om bifall till StatsUtsk:s i alla delar välgörande förslag.
Jag lyckönskar Hr Rosenblad, att hafva ett så klart och redligt förstånd, och så djup eftertanka, att han kunnat på sätt som skett, omfatta innehållet af detta betänk.
Jag erkänner villigt att jag icke kan mäta mig med honom i skarpsinnighet; men som jag anser mig pligtig att hålla mig till ordalagen i betänk., så har jag icke kunnat finna annat än, alt Utsk. tillstyrkt ett förslagsanslag, ehuru dervid tagits i beräkning att hvad, som enl. vissa grunder erlägges af rusthållarne, skall utgöra ersättning för detta anslag; men alldenstund nu rusthållarnes afgift är bestämd lill ett visst belopp, hvaremot förslagsanslaget kan med flera gånger dess belopp öfverskridas, så skulle jag för min del tro, det vara skäligen klart att Staten saknar all garanti, för ersättning af de utgifter, som möjligen komma ali öfverskrida hvad som vore att disponera, i händelse fourage-passevolancen utgick ock redovisades såsom nu är förhållandet.
Jag vill visserligen icke, då jag är ensam, yrka afslag på betänk. men jag vidblifver hvad jag förut yttrat, alt det icke är någon räkenskapsförenkling, som StatsUtsk. föreslagit utan att orsaken till förslaget är att söka i den anledn., som Frih.
Palmstjerna omförmält, och jag hemställer till en hvar, om icke man bör i StatsUtsk:s skrifvelse få veta de rätta skälen i st. f. dem, sorn icke äro använda eller ens användbara.
StatsUtsk:s i afseende på fonrage-passevolanceafgiften gjorda hemställan, blef uppå härefter framstäld propos. af R. o. Ad. bifallen. c) Trosspassevolance-afgiften.
Reciten uplyser, att denna afgift för närvar. ”utgår, Den 8 Mars e. m. 257 ”utgår, enl. åren 1775, 1776, 1777 oell 1783 afslutade kontrakter”, och elium det icke är bestämdt liämndt, så ser det ut som dessa afgifter endast ulga med samma sifferbelopp, som de i frågavar. åren, oaktadt sedan inträffade försämringar i myntvärdet.
Jag får uttrycka min obeskrifliga beundran öfver Krigs-colhii förmåga att kunna med samma r:dr-tal i bankomynt, som enl.
1785 års myntvärde i silfver, utan att någon brist upslått, bestrida passevolancen för karl och häst.
Jag skulle velat förmoda att förhållandet varit något annorlunda; men dä sådant här icke (innes antydt, så har jag ingen anledn. att misstänka någon Oläglighet, utan anser mig endast böra uttala min verkliga beundran öfver Krigs-coll:ii förmåga att kunna med det ifrågavar. anslaget i riksbankosedlar beläcka dithörande utgifter.
Då betänk, innehåller att ”ifrågavar. afgift utgöres f. n. af hvarje helt rusthåll med 25 LU hö, 1 T:a hafre och 5 L$ råghalm, eller dessa persedlars värde, efter länets markegångspris för det näst föregångna året,” så torde genom denna uplysning gåtan vara löst.
Uppå härefter framstäkl propos. biföll R. o. Ad.
StatsU(sk:s ifråga om Tross-passevolance-afgiften gjorda tillstyrkande. 2:o Militice Boställs-kassan.
Jag skulle önska, att hela punkten eller hela frågan lästes lill slut eller också ått, om det icke anses lämpligt, vi måtte få lala om saken något vidsträcktare, än hvad som rörer dessa 26 r:dr.
Säteri fri hets-a fgiflerne till belopp af 26 r:dr, som skulle efterskänkas, äro en obetydlighet; men jag fäster mig vid dem derföre att deruti innefattas en grundsats, som jag anser vådlig, nemi. att efterskänka skatter.
Det visar sig i det följande af detta förslag, hvartill sådana eftergifter leda.
Det föreslås nemi., att äfven forsellönen skulle förloras för den spannemål, som i st. f. anslag till Militia:
Boställs-kassan skulle ingå till Statsverket.
Denna forsellön skulle för 306 T:r efter 16 sk. för hvarje T:a upgå lill 102 r:dr.
Nu säger man, att äfven detta tillsammans med de 26 r:dr är en obetydlighet.
Ja, så låter det nu, när det är fråga om att efterskänka en inkomst; men är det fråga om alt gifva en vaktmästare lön med 100 r:dr, då säges nej och man får votera derom i förstärkt StalsUlsk.; men hvad betyda 100 r:dr eller något derutöfver emot den förlust, som Statsverket gör i det hela på forsellöner för all Kronotionde? ty för hvarje gång som någon tionde är anslagen till indelningshafvare eller till serskildta verk och inrättningar, så får kronan göra särskildta förluster.
Allt går ut på att minska Kronoskatter.
Jag tillstyrker således att R. o. Ad., icke för summans skull utan för grundsatsens, ej måtte göra denna eftergift, på det att kronan måtte få behålla sina inkomster.
Jag delar i alla hänseenden den siste 4 H. 17 258 Den 8 Mars e. m. värde talarens åsigler.
Lika med honom anser jag det vara vådligt att efterskänka en grundskatt, som redan finnes, enär man icke kan vela hvarthän dylika gång efter annan skeende eftergifter, under förevändning af summornas obetydlighet, kunna leda.
Det begrepp man fäster vid ordet obetydligt är allt för subjektivt, för alt böra läggas till grund för en åtgärd sådan som denna, hvilket bäst visar sig genom det exempel Hr von Hartmansdorff framställt, ang:de löneförhöjning ål eli vaktmästare; ty då är straxt förhöjningen, ehuru i sig sjelf ringa, likväl i R.
St:s ögon ganska betydlig oell är det icke heller mindre i vaktmästarens, hvilken gått i mistning af densamma.
Jag tillstyrker således lika med Hr von Hartmansdorff återremiss på betänk., börande jag derjemte fästa upmärksamheten derpå att i Kammarrättens revisions-kontor göras understundom anmärkn-. r på 24, 12 ja 6 sk., hvilka hvar för sig äro en obetydlighet; men när alla dessa anmärkmr läggas tillsammans för året, så göra de obetydliga beloppen en ganska betydlig summa, hvaraf Staten, som får njuta den till godo, linner sig ganska väl.
Ilr Rosenblad: Mililia; Boställs-kassans föremål att bygga och underhålla militneboslällen är aldeles icke något annat än likartad! med öfriga föremål för Statsbehofven.
De kunna och böra likaväl bestridas genom Statsanslags utgörande för den gemensamma kassan, som liela den öfriga mililien.
Så mycket mera kan delta ske med ifrågavar. boställens bebyggande och underhåll utan stora olägenheter, som här finnes en kassa med serskild upbörd och serskild redovisning.
Genom denna redovisning på serskilda håll har likväl upkommit den olägenheten att upbördsmän derigenom åtminstone hafva lättare alt beläcka en brist med en annan.
Detta är likväl till stor del afböjdt genom den förändrade method för redovisningen, som den för sin tid utmärkte Gr. Wirsén föranstaltat, ehuru icke helt och hållet undanröjdt.
I alla fall är behofvet af serskilda redovisare, som mottaga fondernas inkomster, en stor börda och olägenhet.
Det gör alt jag i della fall bekänner, alt jag skulle önskat att Utsk. hade gått litet längre än det nu gjort, och på det sältet fått i vinst mer än den lilla förlust, som upstår vare sig på säterifriheten eller i forsellön på spanmålstionden, nemi. att, likasom man förut har indragit artilleri-exercis-, hingstpremie-kassan m. fl. serskilda fonder och tillgångar, och i stället anvisat för dessa ändamål bestämda statsanslag, hvilket skedde är 1809, äfvensom en mängd dylika förändringar derefter egt rum, så tror jag att del varit ändamålsenligast, att äfven indraga militiae boställs-kassans samlade fond till Statsverket och i stället elter behof låta ett motsvarande anslag för ändamålet utgå.
Om någongång man hade förutsett, att delta ändamål fordrade en större utgift, -sä hade lika litet hinder mött dervid, som vid andra Statsbehof, nemi. alt reservera ett anslag från det ena året till det andra.
Om jag icke är illa underrättad — jag bekänner att jag icke vet det bestämdt — så är det ett serskildt kontor i Krigs-colhm, som har förvaltningen af Krigsmanshus-kassans och militice Boställs-kassans fonder och kapitaler.
I Krigsmanshus-kassan kan det icke ifrågasättas att göra en Den 8 Mars e. m. 259 indragning.
När frågan om denna kassa förekommer, så måste jag der gä mindre långt än Statslltsk.; men om Militiae Boslälls-kassan kom bort, så vunnes derigenom otvifvelaktig! mycken tid, som dessa tjenstemän nu få använda pä förvaltning och utlåning af denna kassas medel.
Derigenom skulle en besparing upkomma, som mer än betäckte den förlorade forsellönen.
I dessa besparingar vill jag icke beräkna livad som kan vara anslaget till löneinkomster för Krigs-coll:ii egna ledamöter och betjening, det får jag bekänna; ty de måste i alla fall vara nödvändiga, utan jag har tänkt mig alt de i alla fall skulle utgå af allmänna Statsanslag, men då någon motion derom icke nu är väckt, sä vill jag icke göra något förslag i detta hänseende utan blott tillstyrka bifall till hvad Utsk. har föreslagit.
Nu anhåller jag att fä nämna något ronde det speciella angrde säterifriheten.
Jag bekänner att jag icke är porterad för att göra onödiga eftergifter af gamla Statsinkomster och rättigheter.
Jag tror alt man i forntiden gjort det för mycket och att man har olägenheter deraf; men att eftergifva dessa 26 r:dr, deruti finnér jag ingen olägenhet, ty för det första kommer den de små boställsinnehafvarne tillgodo, och att med de små beloppen befrämja en liten förbättring på deras löner, det tror jag fullt motsvara förlusten af 26 r:dr, som Kronan skulle göra; och dessutom motsvaras denna förlust genom den förenkling i räkenskaper, som upkommer derigenom att man slipper bokföra kanske 60 poster eller något sådant, för alt få ihop dessa 26 r:dr.
Hvad nu forsellönerna beträffar, så, för den Kronan behållna spånlinden i allmänhet, kan man hafva många betänkligheter att afskaffa dem.
Det var kanske orätt, dä det var fråga härom vid 1830 års riksdag, att man icke tog steget fullt ut i afseende på upsägningsrättens uphörande å begge sidor, som under namn af skalleförenkling då var ifrågasatt.
Denna fråga var då kanske föranledd af låga spanmålspriser i början på 20-talet, och emedan man då fruktade att Kronans magaziner kunde fyllas och alt det skulle kosta för myckel alt underhålla dessa magaziner och emedan man ej ville att Kronan skulle hafva några spanmälsförråder.
Jag lemnar detta beslut i sitt värde ; men i denna fråga så, ehuru förlusten troligen kommer alt blifva mera än 16 sk. på 306 T:r, tror jag dock att den verkliga förlusten är alltför obetydlig för att anses motsvara den fördel, som vinnes genom borttagande af denna onödiga omgång och genom den förenkling, som sjelfva saken åstadkommer.
Detta hindrar mig således icke att begära bifall till Utsk:s betänk.
Jag vill icke inlåta mig i någon diskussion om förvaltningen af Militia; Boställs-kassan eller hvad som kan röra Krigs-colhm, utan endast hålla mig till hvad som Utsk. föreslagit i denna fråga.
Hvad först angår säterifriheten och ifrågavar.
26 r:dr, så har för ett räkenskapsår någon större summa icke varit uptagen, men 17* 260 Den 8 Slars c. m. denna deremot ärligen afkortad.
Orsaken, hvarföre dessa 26 r:dr qvarstå och utgöras på flera serskilda ställen, kan jag icke uplysa; men då beloppet är så ringa, så torde också den frågan kunna förbigås, och jag vill hålla mig hufvudsakligen till frågan om forsellönernas borttagande och efterskänkande af delta de skattdragande åliggande onus.
Då 1823 års R.
St. efterskänkte rättigheten för Kronan att uptaga forsellön för den spanmål, som icke levererades årligen, så upkom derigenom ett ganska olika förhållande emellan de skattskyldiga, hvilkas räntor voro kronan behållna och de skattskyldiga, hvilkas räntor icke voro Kronan behållna, utan utgingo till åtskilliga verk och inrättningar.
När man borttagit detta onus för en del skattskyldige, så är det orätt-och kan icke i längden bestå, att de öfrige skattskyldige skola utgöra detsamma.
När de ifrån början haft samma åligganden, så mäste man väl, för alt icke göra någon mannamån, äfven tänka på att ånyo ställa de skaltskyldige i samma likhet, som, ehuru någon tid rubbad, förut egt rum, och ändamålet vid detta tillfälle är äfven derföre, alt i den mån, som skattskytdige skola gifva bidrag till Militiae
Boslälls-kassan ställa dem i samma förhållande med de skattskyldige, hvilkas räntor och tionde förut äro kronan behållna.
Ehuru Statsverket gör en förlust på 2 å 300 r:dr, ty mer kan det icke blifva, så är det likväl endast en slags rättvisa, som derigenom sker, och när den vinnes för så godt pris som detta, så anser jag det också vara en R.
St:s pligt att besluta en sådan jemnlikhets tillvägabringande.
Grundsatsen afl icke minska grundskallertia vill jag icke här inlåta mig i någon diskussion om.
Mycket kunde derom vara att säga; men i hvad det rörer ifrågavar.
26 r:dr, så är beloppet alltför ringa för att flista sig dervid — och ang:de forsellönerne torde det vara nog alt en sådan eftergift af forsellöner förut egt rum och hvad som här är föreslaget är således endast en, i konsequens dermed fullföljd åtgärd.
Vi torde nog måhända under riksdagens lopp få tillfälle ingå i en djupare diskussion om grundskatternas beskaffenhet och rättvisan deraf.
Jag vill blott i några få ord uplysa Hr Rosenblad, att
Krigscolhm icke har något serskildt kontor för den kassa, som är i fråga.
Den utgör en del af Aflönings-kont. för hela värf vade och indeldta arméen.
Hvad serskildt beträffar de ärender, som utgöras af utlåningsomsorgen för kassans medel, så äro de så få, relatift till den massa af dagliga ärender, som tillhöra detta kon tor, att de icke kunna lagas i beräkning.
Jag vill endast taga mig friheten fästa upmärksamheten derpå, att ändamålet med den ifrågasatta förändringen är att åstadkomma reda i upbördsverket.
Om dessa räntor skulle ingå till Staten och upbäras efter annan grund än andra räntor, d. v. s. med bibehållen forsellön, så skulle det, i st. f. reda, medföra oreda, och jag tror derföre, att den föreslagna förändringen är ganska nyttig, hvarföre jag tillstyrker bifall till densamma.
Den 8 Mars e. m. 261 Hr Bildt, Didrik Gillis: Då Frih.
Palmstjerna så fullständigt utredt frågan, torde vara onödigt ali tillägga något i hufvudsaken.
Jag ber derföre endast att få fullkomligt instämma i hvad han yttrat och att derjemte få göra en anmärkn. vid Hr von Harlmansdorffs yttrande.
Jag har nemi. icke kunnat upfatta om, då han begärt återremiss, han vill hafva afslag på K. M:s nåd. propos. eller endast den rättelse deruti alt forsellönen skulle inbegripas i den tiondeafgift, som af de skattskyldige här skulle utgöras.
Det är nödvändigt för Utsk. att veta hvad Ståndet menat med äterremissens beslutande.
Min tanka är helt enkelt den, att den K. propos:n skulle afsläs i denna del och att man icke skall kasta bort den inkomst Kronan eger för den bokförings-förenkling, som nu för tiden anses vara mera värd än penningar.
Fordom ansåg man penningarne för hufvudsak och bokföringen för bisak: men nu lärer det vara tvertom.
Raab: Dä Hr von Hartmansdorff fortfar i sitt yrkande på afslag å denna del af betänk, och denna fråga är den första, der det ifrågasältes att eftergifva något n. eger, så anser jag nödvändigt att i den frågan vara ytterst nogräknad, emedan det blir eli prejudikat för de öfriga, derföre har jag begärt ordet.
Här är fråga om eftergift af 26 r:dr, nemi. säterifriheten.
Palmstjerna har uplyst, hvad äfven andra talare gjort, att dessa penningar icke alltid utgått.
Sannolikt hafva de också föranlcdt mera besvär i både upbörd och redovisning, än de 26 r:dr betyda för Kronan.
Denna summa utgöres af forsellöner pä 306 Tunnor spanmål.
Dä nu emedlertid t. ex. grannar till de räntegifvare, hvilka skola erlägga dessa forsellöner, äro genom 1823 års R.
St:s beslut befriade frän erläggande af forsellön, så är det klart att detta skall förefalla högst vidrigt för dem, som icke fått och icke få tillgodonjuta en sådan fördel.
Under sådant förhållande föreställer jag mig att R.
St. lära blifva, till följd af det prejudikat, som redan är gifvet, snart sagdt nödsakade att eftergifva försellönerna på all den spanmål, som Kronan ripbär.
Här är 1111 blott fråga om eftergift af dessa 26 r:dr b;co och beloppet af hela den eftergift, som kunde komma i fråga, utgör 102 r:dr b:co.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att dessa penningar tillsam mans motsvara en vaktmästarelön.
Jag hemställer, om detta kan vara af den betydenhet att R.
St. skola fasthålla det med all den kraft, som Hr Printzensköld för några dagar sen ville fasthålla hvad han kallade Kronans fasta egendom.
Jag tillstyrker bifall till betänk, i denna del. Hr Printzensköld:
Jag lior, lika med Frih.
Palmstjerna och Frih. Raab, att möjligen R.
St. kunna blifva nödsakade att eftergifva forsellönen jemväl å sådan kronans spannmål, som blifvit anslagen till löntagare samt till åtskilliga verk och inrättningar.
Men derföre att man kan blifva nödsakad att göra en sak, kan jag icke inse att del är rättvist: jag skulle likväl tro att den der nöden 262 Den 8 Mars e. m. i förevar, fall icke är så Serdeles stor, ty för att fullfölja det exempel, som Frih.
Raab nu har anfört, så vill jag antaga att en frälseliemmans-egare och en skattehemman s-e gare äro grannar i samma by.
Den sednare erlägger sin spannemålsränta, om den är kronan behållen, efter markegång utan forsellön.
Denna förmån saknar deremot frälsehemmans-egaren, ty han får betala sin frälseränta, såvida den utgår i spannmål, med tillägg af forsellönen och har således en drygare skatt än hans granne skattebonden, utan att R.
St. lära kunna hindra ett sådant förhållande, alldenstund jag icke föreställer mig att R.
St. hafva lust att anslå medel för att. göra frälsehemmans-egareus ställning lika med skatlehemmans-egarens.
För det att R.
St. vid en riksdag begått den oforsigligheten — jag vill icke säga något annat — att för kronans behållna spannmål efterskänka forsellönen, skola väl derföre R.
St. vara förbundna att på samma sätt beständigt förfara?
derföre finnes ingen rättsgrund.
Den ena har fått sig tillagd en fördel, som icke sträckt sig till den andra, och dermed är saken slut.
Sä kommer det, i afseende på fördclarne, menniskorna emellan all förblifva så länge verlden står och man skall förgäfves drifva den satsen alt, för det Pål fått eftergift af Staten sä skall
Per erhålla detsamma.
Då några talare här synas vilja lägga så stor vigt på bortskänkande af den forsellön, sorn här är i fråga, så ber jag att få instämma i de skäl, som Frih.