Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erfarenheten har nogsamt visat, att så länge nuvar. sätt att behandla tryckfrihetsmål äger rum, behöfves en särskild magt till att förekomma missbruken och återhålla fräckheten hos tidningsskrifvarne.
Utsk. synes mig altså hafva rätt deri, att man icke bör borttaga det correctiv, som finnes, utan att sätta ett annat i stället.
Om R. o. Ad. ville förklara endast, att indragningsmagten borde afskaffas, men icke att tryckfrtsmålens behandling skulle återställas till de allmänna domstolarna, så skulle Ståndet blott gifva ett vidsträcktare utrymme åt sjelfsvåldet och okynnet.
Huru riktigt det är alt ej åtskilja 2:ne hvarannan motvägande stad-, ganden i grundlagarna vill jag med ett exempel upplysa.
Om Constit.Utsk. t. ex. inkomme med ett förslag, ätt Ständerna hädanefter måtte med Konungep dpla den ceconomiska lagstiftningen, men dervid fästade såsom vilkor, att Ständerna skulle dela med sig af sin beskattningsrätt, och om då Ständerna väl funné det vara godt att fida den ceco - Den ia Februari f. 111. jjomiska lagstiftningen med Konungen, men deremot ej ville antaga det dermed förknippade vilkoret att lata honom deltaga i beskattningsrätten, utan förklarade, att de ville åtskilja frågorna, emedan de ej med hvarannan sammanhängde, lärer val hvar och en finna, att den förutsättning, hvarunder förslaget tillkommit, ej blifvit uppfylld.
Jag frågar då, om icke Gonstit.Utsk. hade rätt att saga: vi hafva icke gjort något sådant söndradt förslag, och det ena, skiljdt från det andra, är altså nytt.
Likaså säger Utsk. nu: vi kunna icke medgifva indragningsmagtens afskaffande, med mindre allm. domstolarnas behandling af tryckfr:smål återställas.
Hvad har nian då att klaga öfver?
Jag vill nu icke ingå i frågan om sjelfva indragningsmagtens verkningar och det hinder, den förmenas utgöra emot goda tidningars uppkomst.
Jag anhåller blott att få i Ståndets minne återkalla en talares uttryck, hvilken låtit hänföra sig att säga: att som indragningsrnagten tillkommit genom revolution, så vore det icke oriktigt att afskaffa den genom samma medel.
Men på sådan grund borde hela 1809 års regeringsform äfven afskaffas, emedan den tillkom genom revolution.
Man har sagt, att ConslitUtsk. endast tillkomme att väqka frågor.
Jag beklagar, om så vore, och jag hoppas, det hvar och en finner vådan deraf vara större, un den tillfälliga fördel, man nu anser sig kunna vinna genom ett dylikt påstående.
Man säger: emedan Utsk. misstagit sig om grundlagens mening, så Uro vi ej skyldiga att rätta oss efter Utsk:s yrkanden.
Men frågan, huruvida Utsk. verkligen misstagit sig, är ej så lätt afgjord; ty det har för sig 81 § Reg.F., som ej medgifver, att Utsk:s förslag tillintetgöras.
SA länge den står qvar, måste man medgifva Utsk:s rätt att framställa och vidhålla förslag.
Frågan, huru de skola vara beskaffade, mäste följaktligen bero på Utsk. och ingen annan.
En hvar kan visserligen säga, att han icke är nöjd med förslaget; men det är också allt.
Om ett annat Utsk. ingifver utlåtm, hvarmed man icke är nöjd, så kan man anmärka det och beklaga sig; men man kan icke tvinga något Utsk. att vika från sin öfvertygelse.
Så vill jag t. ex. erinra, huru R. o. Ad. behagade besluta ett anslag af i5oo r:dr åt vexelundervisms normalskola och huru PresteSt. deri instämde; men i för-* stärkta Utsk. afslogs frågan.
Det var högst beklagligt; men inan kan derföre icke säga, att Utsk. saknade rättighet att Utöfva en sådan magt.
Så hafva RiksSt:n i grundlagsfrågor väl rätt att göra anmärkntr; men det beror på Constit.- Utsk. att rätta sig efter dem eller icke.
Man säger deremot, att sorn 56 § tillkommit senare, så skall den gälla framför 81 §.
Deremot kan svaras, att 81 § är sjelfva grundtexten och att det derföre är mera skäl att rätta sig efter den, än efter en deremot stridande yerkställighetsåtgärd, Man bör ock besinna att om 56 § kan tillerkännas företrä de framför den 8t, så måste denna sednare anses upphäfdt Den is Februari f. m.
Men så är det emedlertid icke; och när nu båda §§ qvarstå oell äro sins emellan stridiga, hvilket icke kan nekas, så är frågan: huru skola stridigheterna bemedlas?
En talare har sagt, att jemnkning icke behöfdes, emedan här blott vore fråga om ogillande af Utsk.vs förslag; men då är ej heller 56 § lämplig, emedan den blott angår jemnkning.
Skall åter en sådan ske, såsom Hr Cederschjöld uppgifvit i sitt förslag till voter:spropos:n, så inträder den oerhördheten, att RiksSt:n sjelfva uppgöra jemnkningspropos:r.
Detta visar, att man anser grundlagsfrågor af ringare vigt, än det obetydligaste önskningsmål, såsom t. ex. det om enskilda theatrars upprättande, hvarvid roan ansåg sammanjemnkningen nödvändigt böra ske i Utsk.; nu deremot, då det är fråga om grundlagsförslag, är man genast beredd att i Ståndet uppgöra jemnkningen.
Om så skedde, skulle det kunna hända, att BondeSt. följde And.
Danielssons förslag, och de öfriga Stånden hvar sitt, så att olika voter:spropos:r beslötos i hvarje Stånd.
När man då skulle rösta öfver dem, med hvilkendera skulle man börja, och huru skulle contraproposma uppgöras, så att de finge ett bestämdt innehåll?
Vore deras lydelse blott den, att ja-propos:n förkastades, skulle man, efter fulländadt arbete i förstärkta Utsk., möjligen komma till den slutföljd, att man ej hade något förslag i behåll.
Hvarföre då envisas att fortgå på en bana, sorn icke kan leda till något godt slut.
Jag liar redan förut sökt visa, att då Conslit.Utsk. och RiksSt:n icke komma öfverens, och enär man icke kan åtlyda hvarken den 56 eller den 81 § Reg.F. på den andras bekostnad, så måste frågan förfalla.
Jag tillstyrker altså, alt R. o.
Ad. må lägga memor. till handhna.
Dermed har ingen skada skett, ty ny motion kan i Utsk. väckas när som helst.
Jag önskar och hoppas, att R. o. Ad. icke må för en tillfällig önskans tillfredsställande vilja sönderbryta de former, hvarpå samhällets säkerhet hvila;-.
Jag deltog i det beslut, hvarigenom Ståndet förklarade, att de båda frågorna borde åtskiljas.
Jag gjorde det derföre, att jag ansåg indragningsmagten ovilkorligen böra afskaffas; och redan vid 1812 års riksdag lade jag nej emot dess införande.
Hyad beträffade frågan om tryckfr:småls öfverflyttning till allm. domstolarna, trodde jag sådant icke komma att uppfylla det ändamål, man åsyftade.
Jag trodde nemi., att följden skulle blifva densamma, som man förutsett, att nemi. få skulle fälla, enligt den för domare gällande grundsats att hellre fria äu fälla.
Hade Utsk. gjort afseende på de framställda anmärkningarna och frångått sin uppställning af frågan, så hade jiågon vidare tvist icke kommit att äga rum.
Men så båticke skett, och jag respecterar andras öfvertygelse, ehuru jag tior att Utsk, hade bort frångå sitt löjsta beslut»
Den 12 Februari/. m.
Hvad formfrågan beträffar, är den så invecklad, att man icke bör förebrå hvarandra för ett olika begrepp derom. 83 § Reg.F. säger, att grundlagarna skola för hvarje särskildt fall tolkas efter deras ordalydelse.
Men hvad förstås då med ordalydelse?
Jo, den lydelse, som orden uttrycka, Bokstafven, det är blott ett tecken, den uttrycker intet.
Man måste således söka meningen; och hvilkens mening?
Det måste blifva dens, som skrifvit lagen.
Denna vittnar visserligen om ofullkomligheten af menniskors verk; men man måste dock återgå till hvad de menade, som skrefvo den.
180g var meningen alldeles bestämd, sådan den fanns uttryckt i 81 §.
Men huru tillkom nu 56 §.
Man finner af betänk, vid 1812 års riksdag, att Constit.Utsk. 1810 framlagt ett förslag, som 2 Stånd afslogo och 2 Stånd återemitterade med anmärkntr.
Troligen fann Utsk. anmärkningarna grundade; men Utsk. sade derom ingen ting, utan blott, att all beredning af ett mål borde ske vid första riksdagen.
Derföre tilläde Utsk.
RiksStm anmärkningsrätt; men längre gick det icke.
Frågan är då nu, hvad med anmärkn. förstås.
Å ena sidan skulle man vilja förstå den så, sorn kunde anmärkntr framställas mot hela grundlagen, så snart ändringsförslag i någon punkt inkommit.
Å den andra sidan åter skulle anmärkntsrätten lätt blifva tillintetgjord, om man tillämpar 81 § i sin ytterlighet.
Jag anser altså, att man å ingendera sidan har något att förebrå hvarandra, långt mindre skäl att påstå, det Utsk. förverkat något förtroende.
För min del anser jag, att då frågan är om val emellan ett otydligt och ett klart lagbud, man helst bör hålla sig till det sednare; och jag tror, att grundlagen bör så tillämpas, att när Utsk. är af den öfvertygelse, att det anser sig icke böra framlägga det förslag, Ständerna begära, så är Utsk. skyldigt vidblifva sin tanke, I denna fråga anser jag Utsk:s öfvertygelse vara oriktig, och jag är ledsen, att Utsk. icke kunnat förmås öfvergifva den.
Men då så är, har man intet annat att göra, än att låta dervid bero; hvadan det förevar, memor. altsä endast bör läggas till handlingarna.
Jag hade hoppats, att sedan Frih.
Boye expectorerat sig, något vidare försök icke skulle ägt rum att vederlägga den åsigt, hvartill jag hörer, och som Ståndets majoritet redan vid flera föregående tillfällen förklarat utgöra sin; men då två talare utförligen och från olika synpunkt upptagit ämnet, kan jag icke underlåta att bemöta dem med ett svar.
Hartmansdorff har talat om ofördragsamheten och otåligheten hos RiksStm.
Jag deremot skulle tro, att man snarare borde förebrå dem ett alltför stort tålamod mot Utsk., då man erinrar sig, huruledes RiksStm först, sedan de på alla möjliga sätt sökt öfvertyga Utsk. om dess misstag, såsom det yttersta medlet nödgats
Den ii Februari f. ra. iS3 tillgripa den utväg, som nu är i fråga, på det man måkomma till ett slut i saken, som icke tyckes vara för bittida.
Hartmansdorff har vidare ingått i ett, som det vill synas, för denna öfverläggning fullkomligt främmande yttrande om sin enskilda opinion, ang:de nödvändigheten afindragningsmagtens bibehållande, såsom ett correctiv mot pressens fräckhet.
Delta föranleder emedlertid mig att yttra min tillfredsställelse deröfver, att denna Hr v. Hartmansdorff!; åsigt icke delas af den Konungens rådgifvare, hvilken tryckfrihetens vård närmast tillkommer; ty R. o. Ad. torde nogsamt erinra sig den förklaring af Hr Hofcancelleren i ett föregående plenum, att indragningsmagten numera tjenade till intet, utan att, om den tillförne någon gång visat sig suppressiv, den nu icke ens vore suspensiv.
En hvar kan tillägga, att den, både till följd af sin olagliga tillkomst, är en fläck på vår statsförfattning och, i anseende till godtyckligheten vid dess tillämpning, utgör ett bland de största hindren mot utvecklingen af en sansad och sjelfständig publicitet.
Ytterligare har Hr v.
Hartmansdorff kommit oss till upplysning med den bekännelse, att ändamålet med tryckfrihetsärenders öfverlemnande till domstol vore att kunna tygla pressen.
Delta är åtminstone rent ut sagdt; men jag betviflar, att Svenska folket anser en strängare tygel än den närvar, behöflig, och intilldess torde
Hrr embetsmän få nöja sig med, att publiciteten någon gång söker skingra det helgonaskimmer, hvarmed de så gerna skulle vilja omgifva sig.
Hvad angår sjelfva formen, så har Hr v. Hartmansdorff sökt att illustrera ämnet genom jemnförelser.
Jag befarar dock, att dessa äro mindre lyckliga.
Hr v. Hartmansdorff bar således jemnfört indragningsmagtens upphäfvande, emot vilkor af juryns afskaffande, med en concession, hvarigenom Konungen t. ex. inrymde Ständerna någon andel i den oeconomiska lagstiftningen, med vilkor att Konungen finge andel i beskattningsrätten.
För det första har det ifrågavar. förslaget icke kommit från Konungen, utan från en fördelning af R.
St., och någon fråga om concession finnes fördenskull ej; och dessutom frågar jag, om icke R.
St. skulle äga partielt antaga en sådan K. propos., som den Hr v.
Hartmansdorff supponerat, lika såväl som de nyligen kunnat styckevis antaga en annan K. propos. angrde förändring af 5 cap. i § Missg.brn, samt sålunda skilja frågorna åt, afslå den ena och bifalla den andra.
Liknelsen torde således befinnas något haltande.
Man har sagt, att om man följde den nu föreslagna vägen, skulle man på detta sätt kunna upphäfva hela grundlagen.
Jag tviflar icke, att ju uti bureaucratiens leder personer kunna finnas, som önska upphäfvande af våra för henne något besvärliga grundlagar; men jag hoppas då i yttersta hand på motstånd mot sådana försök från don dynasti, som just från dessa grundlagar räknar sin till - »84 Den 12 Februari f. m. varelse och uti dem äger sitt skydd.
Jag tryggar mig således vid, att denna dynasti skulle hejda hvarje revolutionärt steg i denna syftning.
Men här är icke fråga om något revolutionärt steg, utan endast om begagnande af det enda lagliga medel, som återstår för att bringa denna sak till slut.
Det är i detta afseende tillfredsställande att se, med hvilken lätthet Hr v. Hartmansdorff erkänner egna misstag; ty då han för fem eller sex veckor sedan argumenterade för R.
St:s rätt att genast förkasta ett af Constit.Utsk. ingifvet grundlagsändringsförslag, samt till stöd för denna rätt framställde den liknelse, huruvida, om ett ConstitUtsk. t. ex. föreslog ett republikanskt regeringssätt, det väl vore rimligt, att icke Stånden skulle vid första riksdagen få förkasta det, så har samme talare nu argumenterat för precist motsatsen och påstått, att det förslag, ang:de juryinrättningens afskaffande, som alla fyra RiksSttn afslagit, likafullt bör hvila till nästa riksdag.
Hr v. Hartmansdorff har fortsatt sina liknelser och sagt, att likasom frågan om anslag.för vexelundervisn:s normalskola förfallit genom förstärkta StatsIItsk:s votering, så hade äfven kraften och verkan af RiksSt:ns anmärkntr förfallit genom Constit.Utskts ogillande af dem.
Men tvisten här ar just den, huruvida Constit.Utsk. äger samma kategoriska magt som ett förstärkt Utsk.
Ett sådant har af grundlagen fått sig tillagd rättighet att handla med R.
St:s rätt; men ingenstädes har Constit.Utsk. fått rättighet att tillintetgöra RiksSttns anmärkntr, utan tvärtom är det Utsk. ålagdt att sammanjemnka dem, och jag förmodar, att Hr Stråle, om han eftertänker, att det ingalunda innefattar samma mening att icke få besluta en ändring som att förkasta den, torde finna, att någon stridighet emellan de ifrågavar. 56 och Bi §§ Reg.F. verkligen icke äger rum.
Man liar slutligen talat om svårigheten att inom Stånden uppgöra voter:spropos:r.
Jag medger denna, och har derföre för min del ansett det vara bäst att, på sätt Gr.
Horn föreslagit, välja annat Utsk.
Men då sådant snarare torde möta hinder äf formerna, och jag förmodar, att BondeSt. frångår sin tanka i den del, deri votering skulle i detta mål erfordras, så tillstyrker jag Hr v. Troils förslag och begär propos. derå.
Jag nödgas upptaga några inkast i en talares yttrande, hvilken vanligen är utmärkt för redbarhet, men som nu synes hafva tagit sin tillflykt till dialectiska sophismer.
Först har han sagt, att en talare, hvarmed han förmodligen menat mig, skall hafva yttrat, att som indragningsmagten olagligt tillkommit, kunde den ock olagligen upphäfvas.
Det är icke rätt att förvända sina motståndares yttranden, om det ock faller sig lättast att vederlägga, hvad man hemtat ur sitt eget hufvud.
Jag har aldrig - Bea 12 Februari f. m. 185 drig yrkat, att indragningsmagten må afskaffas på ett olagligt sätt; och jag vet icke, huru det kan tillgå lagligare, än att forslaget hvila? till afgörande vid nästa riksdag, sedan det blifvit till sådan behandling godkändt af alla 4 Stånden vid denna.
Samma talare har sagt, att det är vådligt att förändra Utsk:s förslag.
De flesta hafva likväl blifvit förändrade till följd af anmärknrr inom Stånden, utan att någon våda deraf hittills försports.
Vidare har samma talare yttrat, att orri RiksStm orätt tillämpat grundlagen, så är Utsk. icke skyldigt att lyda.
Här är icke fråga om lydnad för Ståndens beslut utan för grundlagarnas stadganden; och om Utsk. genom dessas öfverträdelse försummar sina åligganden , så kunna väl Stånden derigenom icke förlora sina i grundlagarna bestämda rättigheter.
Vidare har Hr v. Hartmansdorff sagt, att så länge 81 § qvarstår, beror det på Constit.Utsk., huru grundlagsförslag skola lyda.
Ja, så var det före år i8i5; men i det då tillkomna 2 mom. af 56 § Reg.F. lingö Ständerna rätt att ändra Utskrs förslag.
Vidare har han sagt, att han icke kan neka, det stridighet ju förefinnes emellan 56 och 81 §5» men att man borde rätta sig efter den sistnämnde, såsom varande äldst.
Men ändamålet med den sednast tillkomna måste väl hafva varit att rätta och förtydliga den äldre.
Det är sålunda just den sednast tillkomna, som snarast och förnämligast borde tjena till efterrättelse.
Dessutom har man förr, då arne lagbud voro i strid med hvarandra, ansett sig berättigad att tillämpa hvilket af dem man behagade.
Man har hemställt, huru det vore möjligt alt uppgöra jemnkningarna inom Stånden.
Jag ser icke, huru det annorlunda skall kunna ske, då Utsk. undandragit sig åliggandet att jemnka; och jemnkningen är i denna fråga lättare än i någon annan.
Hr v. Hartmansdorff har slutat med att föreslå målets läggande till handlma och frågat, hvad skada dermed skedde.
Skadan vore den, att åter 5 år ginge förlorade för oss och våra barn, innan den inconstitutionella magten kunde afskaffas.
En annan talare, Hr Stråle, har efter en lång deduction, med hvilken jag fann mig ganska belåten, emedan den öfverensstämde med min åsigt, likväl kommit, på ett sätt, som jag icke kunde fatta, tiil det resultat, att Ständerna icke äga rätt ändra Utskrs förslag.
Conclusionen syntes mig stå i rak strid med premisserna; men jag vill icke förlänga dis— cussionen med någon vidare analys deraf, Frih, Sprengtporten, Jac, Wilh.:
En talare, Hr v.
Hartmansdorff', har sökt försvara Utskrs princip att sam 19 H. 2,4 i86 Den 12 Februari f. m. manbinda frågan om indragningsmaglen med den om juryinrättningens afskaffande.
Jag bekänner mig i detta afseende till de åsigler, Gr.
Björnstjerna framställt.
Hvad formen beträffar, tror jag, att likasom Konungen kan framställa en vilkorlig propos,, kunna ock Ständerna framställa en sådan till Konungen; men innan Constit.Utsk. blifvit upphöjdt till statsmagt, hvilket jag åtminstone med min röst alltid skall söka motverka, har Utsk. ingen rätt att föreskrifva eller förelägga Ständerna vilkorliga förslag.
Det har dock Utsk. gjort, och det är en af dess usurpationer.
Hr v. Hartmansdorff har sagt, att enligt 81 § bör Utskrs förslag ovilkorligen hvila.
Dalman har redan upplyst, att meningen i denna § ej kan vara sådan; ty der står blott, att Ständerna icke äga om den föreslagna ändringen vid den riksdagen besluta, hvadan det icke kan vara deni betaget att afslå förslaget.
Vidare har Hr v. Hartmansdorff biträdt Frih.
Boyes mening derom, att då qusestio an beror på Utsk., måste äfven qusestio quo modo göra det.
För mig visar det sig som en naturlig och gifven rätt för Representationen att, då en förändring skall äga rum i grundlagarna, bestämma, hvad lydelse det skall hafva, som sättes i stället.
Men tiden är nu redan länge upptagen, och jag skall derföre instämma med Hr v. Troil, fastän jag får förklara, att jag helst önskat, det man förenat sig om tillsättande af ett särskildt Utsk.
Sådant öfverensstämmer fullkomligt med 36 § Riksd.- Ordn., hvilket lagrum berättigar Ständerna att, när sorn helst och för hvad ärende dem godt synes, nedsätta särskildt Utsk.
Detta är ock det enda eorrectiv emot Utsklns usurpation, om det t. ex. skulle falla ett eller annat
Utsk. in att vägra yttra sig öfver dit inkomna mål m. m.
Då likväl icke någon annan yrkat en sådan åtgärd, och jag anser Hr v. Troils förslag fullkomligt grundlagsenlig!, instämmer jag i begäran om propos. derå.
Då tiden redan var långt framskriden, beslöt R. o. Ad. att till eftermiddagsplenum uppskjuta fortsättningen af detta måls pröfning. H. R. o.
Fortsattes den på f. m. i dag började prÖfningen af Constit.Ulsk:s d. 2 dennes e. m, på bordet lagda mentor.
N:o Den 12 Februari e. m. 77, ang:de beslutade åtgärder vid memor.
N:o 4o• Hr Lagerhjelm, Pehr:
Efter den förklaring, som Gr.
Horn afgifvit, vill jag ej vidare uppehålla mig vid det ämne, som jag på f. m. först väckte, ehuru måhända ett annat språkbruk varit lämpligare; men jag har så mycket mindre skäl att göra det, sorn jag hvarken vill eller kan eller är behörig att försvara Constit Utsk:s majoritets vacklande förhållande under denna riksdag.
Jag vill det ej, emedan jag i de väsendtligaste frågor, hvarom Utsk. beslutat, varit af annan öfvertygelse; jag kan det ej, emedan jag icke känner de motiver, hvilka föranledt beslut, som stå i strid med andra beslut; och jag är ej behörig dertill, enär redan 5 å 6 månader af riksdagen förflutit, innan jag blef ledamot i Constit.Utsk. Jag skulle derföre, och då jag föresatt mig att ej yttra mig i frågor, deri jag förut framställt min tanke, nu ej ingå i någon hufvudsaklig förklaring, såvida icke en af mina värda vänner, Hr Cederschjöld, genom den åsigt han framställt, föranledt mig att med några ord tillkännagifva min åsigt i samma ämne.
Man förnekar icke, säger han, att hvar och en inom Utsk. äger rätt och skyldighet att följa sin öfvertygelse, och den hör respecteras; men Utsk:s ledamöter skola icke hafva i sin magt att följa sin öfvertygelse, när anmärkn:r redan äro gjorda, och således Utsk:s sednare åtgärd, att sammanjemnka RiksSttns beslut, vidtager.
Han har rätt deruti; men status controversioe ligger icke häruti, utan i en helt annan omständighet, sora den värde talaren icke vidrört, flufvudfrågan å Utskts sida bar icke varit, huruvida det ålåg eller icke ålåg Utsk. att sammanjemnka Ståndens beslut, utan huruvida en sådan sammanjemnkning åligger Utsk., när det framlagt ett lagförslag lill R.
St. och detta blifvit sönderstyckadt, så att af ett förslag af vilkorlig beskaffenhet den ena delen blifvit godkänd och den andra delen borttagen, samt således det samband, som Utsk. framställt såsom det vigtigaste i hela förslaget, blifvit borttaget.
Det åligger nemi.
Constit.Utsk. att enligt 8i § Reg.F endast framställa sådana förslag, som Utsk. anser på en gång vara högst nödiga, nyttiga och möjliga att verkställa.
Tager man nu bort ena hälften af ett sådant förslag, kan det rubbas till en så väsendtlig del, att det förstöres till sitt hufvudsakliga innehåll.
Derom är nu frågan, och man bör således bedöma, huruvida grundlagen velat föreskrifva, att huru än anmärkningarna må ställas och de beslut må lyda, sorn RiksSt:n fattat, Constit Utsk. likväl skall vara skyldigt att sammanjemnka Ståndens beslut och bringa dera till enhet, de må stå i hvad förhållande som helst till Ulsk:s förslag.
Så har jag ej sett saken, och detta mitt sätt att se den liar ej förhindrat mig att hysa all aktning för dem af mina medledamöter i Utsk., som haft en »88 Den 12 Februari e. in, motsatt tanke.
Orsaken, hvarföre jag anser grundlagen icke tillerkänna RiksSt:n ifrågavar, rätt, ligger i Reg.F:s 81 och 56 §§:s föreskrift, alt öfver ett grundlagsförslag må RiksSt:n vid första riksdagen väl göra anmärkn:r, men icke besluta.
Detta är skälet för min öfvertygelse.
Då jag sålunda sökt göra redo för mitt förhållande inom Utsk., så synes det, att jag ej velat motsätta mig sammanjemnkning af RiksSttns anmärkntr, om de också stått i strid med min mening; men jag har ej kunnat, emot grundlagens klara uttryck, befatta mig med ett grundlagsförslag, som tillkommit genom RiksStms beslut, enär ett sådant beslut icke får fattas vid samma riksdag, som Utsk:s förslag inkommit.
Under loppet af denna discussion hafva äfven flera anmärkn:r blifvit gjorda emot den magt, Utsk. ansett sig äga.
Jag har icke sjelf befattat mig med att åt Constit.Utsk. uppdraga den magt, som detta Utsk. äger; men jag får dock fästa deras uppmärksamhet, som bestrida denna magt, derpå, att Constit.Utsk. äger R.
St:s magt att föreslå grundlagsförändring.
Denna magt måste vara af någon vigt, om man också ej vill fästa sig vid de andra åtgärder, som detta Utsk. ager i sin magt att besluta, och hvarpå vi under denna riksdag sett prof.
En annan värd talare har yttrat, att Constit.Utsk. ej äger rättighet att framställa vilkorliga förslag.
Det är en sanning, att en sådan rättighet för Utsk. ej finnes i grundlagen bestämdt medgifven; men å andra sidan hemställer jag till hvar och en af R. o.