Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Nå ja, visa er då älskvärd, god, tapper, ädelmodig och vidare alt som kan inverka på den motsträfviga viljan.
Lägg i edra ord öfvertalandets kraft, i edra handlingar tjusningens lockelser, i edert yttre ögonfägnadens tilldragelse.»
»Snack!
Det där är bara gamla nödfallsutvägar som egentligen aldrig uträttat något, om ej för en kort tid.
Nej, vår tid fordrar kraftigare medel, starkare, ju starkare den viljan är som skall öfvervinnas.
Det är på erhållandet af ett sådant, fullt ändamålsenligt medel som jag nu arbetar.
Det måste vara möjligt, att genom en äfven jämförelsevis kort behandling af nervsystemets centralorgan framkalla en önskad verkan på viljan och på de sympatiska känslorna hos den på detta sätt behandlade individen.»
»I gamla tider tog man i så fall helt enkelt sin tillflykt till en kärleksdryck.»
»Skämta icke,» sade Oxygen med mycket allvar.
»Vi tala nu ej om forntidens vidskepelse, utan om nutidens vetenskapliga tillgångar.
Jag har icke tänkt på annat under dessa dagar, och ni vet, att jag, tack vare den särskilda fysiska utbildning som min hjärna undergått tänker ganska snabt och klart.
Under det jag i det yttre verkat för mitt riksdagsval, talat på valmöten och fullgjort hvad man fordrar af en kandidat, har jag inom mig arbetat på lösningen af min lyckas uppgift.
Nu är alt förberedt.
Jag vet hvilka ställen i hjärnan och ryggmärgen som skola behandlas.
Ännu fattas mig dock en särskild apparat, och, hvad ännu vigtigare är, jag vet ej häller huru jag skall kunna komma i närheten af det föremål som skall undergå denna behandling.
Aromasia undflyr mig.
Hon räcker hälre handen åt den narraktige Apollonides.
Men i morgon gifver hon konsert i Örgrytekvarteret.
Då kan jag nalkas henne.
Frivilligt följer hon mig ej, men det gifves dock kanske ett medel.
En lätt gasström ur den flaska ni här ser kan må hända uträtta något.
Och får jag blott tillräcklig tid för att, äfven utan särskild apparat, försöka hvad jag uttänkt, hoppas jag att åtminstone en början skall vara gjord att tvinga den motspänstigas vilja, tvinga denna så mycket att hon ej längre undviker mig.
Kan jag ej genast återvinna hennes kärlek, skall jag dock på vetenskaplig väg småningom framkalla en öm tillgifvenhet.
Alt sedan jag första gången förnam inverkan af hjärnorgeln, har jag ytterligare utvecklat min gamla kännedom om hjärnfunktionerna.»
Samma afton Aromasia gaf den olyckliga luktföreställningen i Örgrytekvarteret, skyndade Oxygen från ett valmöte i Majorna och styrde sin luftvelociped till den byggnad, där konserten ägde rum.
Hans brådska var stor, och hans nerver voro i ytterlig spänning.
Han ville denna afton försöka hvad vetenskapen kunde uträtta för att tvinga en kvinnas vilja, ett åt minstone förberedande försök, af hvars utgång skulle visa sig, om de nya teorierna för viljetvingaren voro värda att praktiskt utbildas, något hvarpå Oxygen likväl ingalunda tviflade.
Ehuru han kom tämligen sent fram, lyckades han likväl finna plats i Aromasias närhet, men utan att hon, när hon satt vid luktklaveret, kunde se honom.
Redan vid de första luktackorden lät han den medförda gasströmmen verka på konstnärinnan.
Han öfverraskades af de besynnerliga dofter som utvecklades, men var alt för mycket upptagen af tanken på viljetvingaren för att bekymra sig om något annat.
När hela församlingen började nysa, nös äfven Oxygen, men han väcktes icke till medvetande om faran, förr än han såg Aromasia falla ned afsvimmad.
Då först öfvergaf han gasströmmen och skyndade fram till den afsvimmade.
Ingen annan tycktes hafva märkt hennes vanmakt.
Hvar och en hade blott tanke för att rädda sig själf.
Oxygen upplyfte Aromasia hvilken icke gaf tecken till lif.
Lyckligtvis hade han lemnat sin velociped utanför ett fönster som icke tillhörde någon af de vanliga ineller utgångarne.
Han bar Aromasia dit, lyfte henne upp på velocipeden och tog sjelf plats bak om henne, en mycket knapp plats, men som likväl tillät en van luftvelocipedryttare att framdrifva fordonet.
Oxygen fattades af en hemsk tanke.
Skulle Aromasia vara död?
Nej, hennes hjärta klappade mot hans.
Den friska luften gjorde också snart sin verkan.
Hon slog upp ögonen, fattade Oxygens arm och såg förskräckt omkring sig.
De voro redan högt uppe i luften.
Djupt under dem syntes ett starkt sken.
Det kom af lågorna som förtärde festsalen.
Ljuset af Göteborgs gatlysning skimrade blott svagt.
Nattvinden blåste skarp.
Det gick med stark fart genom luften.
Aromasia erinrade sig i hast tilldragelsen på konserten.
Hon kände häftig smärta öfver den olyckliga händelsen.
Huru hade alt detta tillgått.
Hvad vore orsaken?
Men så såg hon på Oxygen hvilken med kraftig arm höll henne fast på velocipeden, under det de brusade fram på den luftiga färden.
Natten var stjärnklar och tämligen ljus, men af lefvande varelser syntes inga andra än de två.
Endast långt bak om dem märktes en mörk punkt vid ungefär samma höjd i luften, sannolikt också en velociped.
Det var som en forntidens riddare som på sin springare bortförde en ädel borgfröken eller kanske en röfvad hyddans dotter.
Aromasia erinrade sig hafva om dylika äfventyr läst i gamla böcker, och hon fann belägenheten förödmjukande för en nutidens kvinna.
»Oxygen, hvarför fara vi bort från Göteborg?» sporde hon och fattade ännu starkare hans arm.
»Jag för dig till ett säkert ställe,» svarade han.
»Du måste aflägsna dig från platsen för en så förskräcklig olycka.»
Och han skildrade de närmare omständigheterna vid olyckshändelsen, men om gasströmmen, som han riktat mot henne, yttrade han icke något.
»Jag vill fara ned till marken,» förklarade Aromasia.
Längre bort!» utropade Oxygen.
»Nu skola vi se,» tyckte Aromasia sig höra honom fortsätta, »om icke viljetvingaren kan visa sin förmåga.
Hon förstod icke hvad det skulle betyda.
De foro i nordöstlig riktning, styrde kurs åt trakten af Vettern, och hade redan hunnit öfver det urgamla Alingsås, då de hörde en röst som i en af de vanliga velocipedlurarne ropade till dem en uppmaning att sakta farten.
Oxygen gjorde en svängning för att kunna se hvarifrån ropet kom och upptäckte på något afstånd en velocipedryttare som skyndade fram i samma riktning.
Det var ej tillräckligt ljust för att kunna känna igen honom, men Oxygen tyckte sig på rösten finna, att det vore Apollonides.
Denna upptäckt påskyndade Oxygens bemödanden för en snabb fart.
Aromasia hade också känt igen skaldens röst, men hon sade ingenting.
Hon kände sig förödmjukad öfver att på detta sätt, utan förmåga att göra sin vilja gällande, bortföras till ett okändt mål.
Men hvad skulle hon företaga sig?
Hon var för tillfället fullkomligt i Oxygens våld.
Ville hon ens undfly Oxygen?
Hade viljetvingaren redan gjort verkan?
Men hon kände sig tacksam mot sin räddare, och ännu varmare känslor gjorde sig gällande.
Hon hade aldrig upphört att älska Oxygen, fastän hennes kvinliga stolthet upprest sig mot dennes besynnerliga och i hennes ögon ovärdiga uppförande.
Med dessa känslor blandade sig intrycken af den förskräckliga och oförklarliga olyckshändelsen nyss förut, hvilken Aromasia insåg skulle göra hennes konst stor skada och varda af ett sorgligt inflytande i flera afseenden.
»Hvarifrån hade olyckan kommit?» frågade hon sig själf.
En misstanke uppstod hos henne, att Oxygen haft sin hand med för att få henne i sitt våld, men den tanken jagade hon åter bort.
Till en sådan låg handling kunde hon, vid närmare eftertanke, icke tro honom skyldig.
Under det Aromasias hjärna var på detta sätt sysselsatt, gaf hon icke mycket akt på färden, fastän hon på det lifligaste önskade, att denna snart måtte afstanna.
Men hennes önskan tycktes icke ännu på länge komma att uppfyllas.
Oxygen ökade farten med feberaktig, snart med ursinnig häftighet.
Han tycktes till hvad pris som hälst vilja undvika att upphinnas af den efterföljande velocipedryttaren hvilken verkligen icke var någon annan än Apollonides.
Då skalden i den gamla Veras sällskap funnit efterspaningarne inne i konsertsalen fruktlösa och med möda räddat sig från att innebrännas samt utanför den brinnande byggnaden höjde sin högljudda klagan, tyckte han sig se en velociped med två mänskliga skepnader höja sig rakt upp ur lågorna.
Det föll honom genast in, att det kunde vara
Oxygen som nytjat tillfället för att bortföra Aromasia, död eller lefvande.
Forntidsskalden hade hufvudet ständigt fyldt med gamla romaneska inbillningar, men denna gång hade hans inbillningskraft fört honom på rätta vägen.
»En luftvelociped, ett kungarike för en velociped!» utropade Apollonides och sprang sökande omkring det brinnande huset.
Han kände sin Shakspeare och anförde honom ej sällan, men på 2,300-talet hade det varit svårare än på Richard den tredjes tid att gälda tjänster med kungariken, en vara som på länge ej funnits i marknaden.
»Herre, ni skall få nytja min velociped som är af ny tillverkning efter ett nytt system, en snabbhet utan like,» förklarade en man som just stod i begrepp att höja sig öfver marken.
»Välgörare, människovän, räddare!» utropade skalden på sitt gammalmodiga språk och tog emot den erbjudna hjälpen, yttrade några tröstande ord till den gamla Vera och ville svänga sig upp i sadeln.
»Femtio tusen francs är priset,» förklarade velocipedens ägare.
»Fem ... tio tusen!» stammade Apollonides och häjdade sig med ett förskräckt utseende.
»Det är visserligen mer än ett kungarike i våra dagar, men ni tyckes vara mycket angelägen att komma härifrån, och då torde summan ej vara för hög,» anmärkte den som erbjudit velocipeden.
Apollonides böjde hufvudet och såg mycket olycklig ut.
Han var i begrepp att afstå från färden, men då trädde Vera emellan, tog upp ett papper, skref därpå några ord i största hast vid skenet af det brinnande huset och lemnade det skrifna till velocipedägaren samt yttrade brådskande:
»Se här en anvisning på Gullbärgsbanken.
Mitt namn är kändt.»
»Fort, skynda er,» ropade hon till Apollonides.
»Försök att återföra Aromasia, i fall hon verkligen icke är innebränd.»
Skalden kastade sig upp på velocipeden, satte stigningsmekaniken i gång, vinkade ett hastigt afsked, och försvann snart bland molnen.
Han hade fått ett fordon af utomordentlig snabbhet.
Snart såg han Oxygens velociped framför sig och nalkades på så nära håll, att han kunde ropa till ryttaren.
Då denne gjorde svängningen, märkte Apollonides, att velocipeden fortfarande bar två människor.
Det kunde ej vara något tvifvel, tänkte han, det dessa voro väderlekstillverkaren och den sköna Aromasia, och med den vissheten ökade han sina ansträngningar för att hinna upp dem.
Men Oxygen hade ännu godt försprång.
Hans velociped kunde likväl icke, då den bar två personer, drifvas fram med samma fart som förföljarens, och den senare vann för hvarje minut åtskilliga mètres på den förut ilande.
Oxygen kunde icke undgå att märka detta.
Men det måste förekommas.
Han ville föra Aromasia till ett ställe, där han tills vidare kunde dölja henne för alla andra.
Viljetvingaren måste göra sin tjänst.
Skulle han hastigt vända om och inlåta sig i strid med den efterhängsne skalden?
Han tänkte verkligen på något sådant under några ögonblick.
Skulle han söka att för altid göra sig af med den odräglige narren?
Han fasade för en våldsgärning, och dess utom var han med Aromasia på velocipeden icke fullt säker på stridens utgång.
Han fann det klokare att anstränga sig ännu hårdare för att undkomma sin förföljare.
Och så gick den vilda jagten öfver Falköpingstrakten.
Billingen låg under deras fötter.
Redan purprades den östra synkretsen, och i morgonrodnadens sken glänste Vetterns spegelyta.
Ruinerna af det gamla Karlsborg tecknade sig skarpt mot det lugna vattnet.
»En vacker syn!» utbrast Apollonides ofrivilligt, och lika litet frivilligt, endast drifven af sin gammalmodiga känsla för naturens skönhet, dröjde han ett ögonblick för att glädja sig åt »den rosenfingrade Eos» hvilken tycktes vinka honom på andra sidan Vettern.
Äfven Aromasia fördes från sina tankar genom morgonrodnadens skönhet.
Det skulle hafva varit härligt, tyckte hon, att i sällskap med den hon älskade sväfva högt upp i luften och fröjda sig åt den vackra morgonen samt skynda den uppgående solen till mötes; men hon hade icke af fri vilja börjat färden, och hennes vilja tillfrågades ej häller för färdens fortsättande.
Det var tanken därpå som störde hennes glädje öfver den vackra tafla som rullade upp sig småningom djupt under henne, än döljande sig i moln, än framblickande i rosenrödt skimmer.
Apollonides ryckte sig ur sin skaldeförtjusning och riktade åter hela sin uppmärksamhet på försöket att hinna upp dem han förföljde.
Men nu hade Oxygen å nyo vunnit försprång, och plötsligt höjde han sig öfver ett moln som så helt och hållet dolde honom, att förföljaren villrådig saktade sin fart.
Så blänkte det till.
De första solstrålarne träffade molnet, förgylde det först, trängde sedan genom det, och Apollonides såg den härligaste syn, tyckte han, ty han såg Aromasia omgifven af morgonsolens strålar, högt i skyn, en af forntidens gudinnor, en Maria med bländande gloria.
Och plötsligt var han henne närmare än någonsin förr under denna natt och morgon.
»Jag störtar honom i Vettern!» ropade Oxygen i fullt raseri, glömsk af sin föresats att icke våga sig i strid med den förföljande.
De voro nu i den stora sjöns granskap.
Tydligare än förr sågo de vattenytan som började krusa sig alt häftigare.
Vinden blåste från östgötasidan och kändes starkare ju mer Oxygen höjde sig, ty han fortfor att söka högre luftlager, i förhoppning att Apollonides icke skulle våga följa honom, men då detta hopp ej förverkligades, kände han sig fast i sitt beslut att söka på något sätt göra sig af med honom för altid.
Han saktade farten och sänkte sig närmare vattnet, just åt det håll där Apollonides för tillfället fann sig, fast ännu djupt under honom.
En vild beslutsamhet lyste ur hans ögon.
»Oxygen!» utropade Aromasia med förskräckelse.
Hon tycktes ana hans afsigt.
Men Oxygen lyssnade icke till varningen.
Han styrde rakt ned på skalden hvilken med förvåning märkte Oxygens velociped öfver sitt hufvud.
Blott ett ögonblick till, och en sammanstötning hade varit oundviklig.
Det var som när örnen slår ned på sitt rof, och detta omöjligt kan undgå sin fiende.
Men i det ögonblick som skulle vara afgörande, lyckades Aromasia gifva en hastig vridning åt styrskrufven, och Oxygens velociped susade förbi Apollonides i vild fart ned åt.
Rörelsen af Aromasias hand hade varit så hastig och äfven så kraftig, att Oxygen icke kunnat förekomma henne, och hans öfverraskning var så stor, att han glömde att åter sätta sig i besittning af styret, hvilket Aromasia efter den lyckade vridningen åter släpt.
Velocipeden var lemnad åt sig själf och fortfor att rusa ned åt med förfärande hastighet.
Det svindlade för Aromasias ögon.
Vindens styrka hade ökats.
Vettern hade plötsligt ändrat utseende.
Ytan såg mörk och hotande ut och vräkte med väldiga vågor.
Man hörde böljornas fräsande, och skummet stänkte högt upp.
Inom några ögonblick skulle velocipeden borra sig ned bland detta skum och ohjälpligt sjunka i djupet.
Men Oxygens starka hand hade åter fattat styret, och med bägge fötterna arbetade han så kraftigt på stigningsmekaniken, att fordonet åter höjde sig.
Vinden hade kastat om till nordlig, och i det lägre luftlager, hvaruti de nu funno sig, kunde Oxygen, oaktadt alla ansträngningar, icke åter styra samma kurs som nyss förut.
De drefvo med vild fart söder ut, och sväfvade snart öfver sjöns sydligaste ända, öfver den vik, där det gamla Jönköping förut så länge kämpat mot
Vetterns påträngande, men slutligen dukat under och sjunkit i djupet, endast lemnande Dunkehallars öfversta kam öfver vattenytan.
Nu seglade de åter öfver fast land.
Småningom höjde de sig och sågo Tabärg som ett på sidan afhugget stenblock under sig.
De nalkades det stolta Vernamo, en af Skandinaviens förnämsta städer, hvars urgamla marknader för länge sedan stält Leipzigs messor och Nischnej-Novgorods köpmansmöten i den djupaste skugga.
Hvart Apollonides tagit vägen, viste de icke.
Oxygen kände sig nöjd öfver att hafva sluppit från honom, utan att själf hafva begått en handling hvilken han sedan skulle hafva bittert ångrat.
Den vrede som han känt, när Aromasia öfverraskade honom med den hastiga omvridningen af styrskrufven, hade åter försvunnit, och han kände sig snarare tacksam mot henne för att hon hindrat honom från att förgöra Apollonides, ehuru han, om denne åter infunnit sig, kanske ej skulle hafva tvekat att uppoffra honom.
Oxygen eller Aromasia hade yttrat ett ord sedan de undgått faran att störta i Vettern.
Den förre var för tillfället alt för mycket upptagen med att sköta sitt fordon, hvilket tycktes hafva kommit i olag under de många svängningarne, stigningarne och sänkningarne.
Aromasia hade, sedan hon lyckats förekomma den hotande sammanstötningen med Apollonides, åter öfverlemnat sig åt sina tankar och tycktes tämligen likgiltig för det närvarande ögonblicket.
Men hvart sträcktes färden?
De sågo åter under sig en stor stad, större till och med än Vernamo.
»Hvar äro vi»? sporde Aromasia.
»Det tyckes vara Elmhult,» svarade Oxygen, »Sydsveriges förnämste stad.»
»Men jag vill stiga ned antingen i Göteborg eller Stockholm,» förklarade Aromasia med mycken säkerhet i uttrycket.
Oxygen försäkrade, att han icke längre vore herre öfver sitt fordon, utan nödgades drifva bort med den starka luftströmmen.
Han kunde endast hindra velocipeden att störta ned eller att stiga för högt upp.
Belägenheten var just icke den angenämaste, ehuru så väl Oxygen som Aromasia voro vana luftresande och mer än en gång råkat ut för ganska äfventyrliga färder.
I slutet af 2,300-talet hade man icke ännu lyckats bygga så fullständiga luftfordon, som de hvilka började användas i det därpå följande århundradet, men man reste dock i de flesta fall betydligt tryggare än förut på järnväg, för att icke tala om de mycket farliga åkningarne efter häst.
Luftströmmen ändrade ännu en gång riktning, och det såg ut som skulle de snart drifva ut åt Kattegatt.
Det var dock endast Öresund som låg under dem, men det var med stor möda som de hunno öfver det vattnet.
Luften var där fyld med en mängd olika fordon och fraktfartyg som kryssade mellan Skånes och Sjælands kuster eller styrde bort åt Östersjön och den tyska stranden, och det fordrades alltid stor skicklighet och äfven ej ringa styrka för att hålla sig fri från sammanstötning med någon af de i olika riktningar med ofta vild fart förbi hvar andra snuddande luftseglarne.
Det var nu så mycket svårare, som Oxygens velociped tagit skada af den nattliga jagtens ansträngningar och måste, som han nyss förklarat, följa med luftströmmen.
Men nu förde denne ström fordonet lyckligt öfver vattnet, och efter tolf timmars äfventyrlig färd slogo de resande ned i Köbenhavn, i stället för i Stockholm.
I Köbenhavn.
Vid Blegedamstorv, i det inre af Köbenhavn, där Nörre Fælled fordom utbredde sin vidsträckta gräsmatta till tjenst för betande kor, vapenöfvande borgarmilitärer och samhällsomskapande socialister, låg ett af den gamle danske hufvudstadens förnämsta gästhus, kalladt »Danmarks Wilde,» som täflade med det stora Centralhotelet i Stockholm samt till och med öfverträffade de förnämsta gästhusen i Elmhult hvilka en tid ansetts som Skandinaviens yppersta.
Från hotelets trädgård, anlagd på taket af ett ofantligt högt torn af samma skapnad som det forntida »Rundetaarn», men tre gånger så högt, och bredt i förhållande därefter, hade man en vidsträckt utsigt öfver hela Köbenhavn, och med fjärrglas ända ut till den gamle förstaden Roeskilde i vester, till förstaden Hilleröd i norr samt i öster och söder öfver Öresund och Östersjön.
Det var på det tornet som luftfararne slogo ned, när de ville gästa »Danmarks Wilde», och där lyckades äfven Oxygen och Aromasia få fast botten under sig.
De voro uttröttade af den mödosamma och äfventyrliga färden, men Aromasia frågade likväl genast de tillskyndande tjänstemännen, om hon kunde få luftskjuts raka vägen till Stockholm.
Hon ville ögonblickligt åter gifva sig ut på resa, men utan sällskap.
Detta öfverensstämde ingalunda med Oxygens önskan hvilken gick ut på att med första möjliga sätta viljetvingaren i verksamhet.
Han prisade sin lycka som låtit honom komma i Aromasias granskap och gifvit honom tillfälle att, förr än han vågat hoppas, söka genom ändamålsenlig behandling af hennes nervsystems centralorgan framkalla den af honom önskade verkan på hennes vilja.
Att han skulle nå målet på den gamla vägen, genom att ingifva henne aktning och visa sig riktigt älskvärd, hade han ytterligare funnit omöjligt.
Hon hade visserligen vänligt räckt honom handen och uttryckt sin varma tacksamhet för att han räddat henne från att innebrännas, men nu ville hon ju åter öfvergifva honom och ensam återvända till Stockholm.
Detta måste förekommas.
Han måste inverka på hennes vilja, så att hon, utan att erfara något tvång, förenade sig med honom i fullständigt äktenskapsförbund.
»De gamla medlen hafva visat sin fullkomliga oduglighet,» sade Oxygen.
Men han måste skynda sig, så vida Aromasia icke skulle vara bortflugen långt innan han kunde börja sitt vetenskapliga försök.
Han ansträngde sin hjärna för att utfinna medel att låta vetenskapen triumfera utan att försöksföremålet hade någon aning om saken.
På folkförsamlingen i Göteborg tänkte han ej mera och det tycktes föga röra honom, om han valts till riksdagsman eller icke.
En sådan likgiltighet var ganska sällsynt på den tiden.
Aromasia tänkte däremot så mycket mera på riksdagsvalen, men i främsta rummet på möjligheten att åter upprätta den konst som genom gårdagens tilldragelse otvifvelaktigt lidit ett ganska svårt nederlag.
För der. saken ansåg hon sig kunna bäst verka i Stockholm, där hon ännu aldrig mötts af annat än framgångar, och från Stockholm ville hon sedan inverka på Göteborg och det öfriga Skandinavien.
Hon älskade Oxygen och trodde sig aldrig kunna komma att känna samma tillgifvenhet för någon annan.
Till den gamla böjelsen hade nu tacksamheten för hennes räddning undan en säker död kommit.
Men med dessa känslor trodde hon sig dock icke öfvertygad om att ett äktenskap mellan henne och Oxygen skulle föra till någon varaktig lycka.
Giftermålen på 2300-talet ingingos visserligen icke ständigt för lifstiden, utan ganska ofta på obestämd tid, men Aromasia hade för hög tanke om äktenskapets stora betydelse för att våga ett försök under någon tid.
Hon önskade ett äktenskap för lifstiden och hade i den åsigten funnit fullkomligt understöd af Oxygen.
För att vara fullt säkra på sina känslor och kunna fullständigt lära känna hvar andras sinnelag, hade de underkastat sig det profår som då nästan allmänt brukades och som skulle motsvara forntidens förlofningar, men åt minstone i de flästa fall var af vida allvarligare och för ändamålet verksammare betydelse.
Detta profår var nu för dem i det närmaste till ända.
Oxygen hade icke stått profvet så som Aromasia önskat.
Hon kände sig olycklig där öfver, men ville ej göra olyckan större genom att gifta sig med den man som oaktadt hennes aldrig vacklande kärlek misskänt och misstänkt henne samt sökt motarbeta hennes bästa afsigter.
Om kvinnan verkligen måste försaka, såsom Aromasia läst i den gamla boken, så kunde den försakelsen icke sträcka sig så långt, att kvinnan gifte sig med en man hvilken hon visste icke skulle bereda henne någon lycka och ej häller därmed göra sig själf lycklig.
Om hans åstundan att på vetenskaplig väg söka tvinga hennes vilja, hade hon ännu icke någon kännedom.
Försöket skulle af rent deltagande för vetenskapen kanske hafva vunnit hennes bifall, ehuru hon sannolikt ej önskat sig själf vara föremålet samt må hända äfven vredgats på den hvilken på detta sätt sökte böja en människas vilja.
Men om hon för Oxygen visat en sådan vrede, hade han otvifvelaktigt däruti funnit ett nytt prof på hvad han kallade hennes gammalmodiga åsigter.
Själf tvekade han icke att söka kufva en kvinna, fullkomligt i forntidsåsigt, men det skedde på »vetenskaplig väg», och detta syntes honom tillräckligt nutidsmässigt.
Skulle han lyckas?
Därpå tviflade han icke, blott han kunde finna tillfälle att börja försöket.
»Till Stockholm!» ropade Aromasia och räckte Oxygen handen till afsked.
»Förskräcklig olycka i Göteborg!» skrek en nyhetsutbjudare.
»En konsertsal sprungen i luften!
Den stora konstnärinnan Doftman-Ozodes ömkligt omkommen; femtio personer innebrända!»
»Ohygglig eldsvåda i Göteborg!» ropade en annan nyhetssäljare.
»Större delen af staden uppbränd; flera tusen personer dödade.»