Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Metodislerne dela i vissa delar landet för kringvandrande predikanter. ) — då började en ung qvinna, som under flera veckors tid varit på vägen till öfvertygelse (under convielion) att ropa högt om miskund (to cry oloud for merey), hvilken hon äfven erhöll innan mötet slutades.
En annan ung qvinna befann sig äfvenledes uti djup nöd, men gick bort utan att erhålla lisa.
Men under dét jag morgonen derpå talade till henne, och bad med henne, intalle Herren frid till hennes själ, och hon har sedermera blifvit iståndsatt alt vandra i Hans ansigtes sken.
Följande Thorsdag, vid en bönestund, hållen i ett privat hus, lingö Atta perso - Den 29 Ap ri 1 c. 111. 435 ner tänning af Gudomlig nåd.
Fredagen, den 18 Februari, då brödren Morris och jag voro hemma, och hade ledighet, bevistade vi en bönestund i arbetshuset, der mariga befunno sig i djup nöd, och erforo gudomlig trösti till svar på mycken och enträgen bön.
Söndagen, den 20, antager jag att nära 4° nya ledamöter blefvo förenade med de åtskilliga classerna, hvaraf 6 till 8 funno befrielse ifrån syndens skuld (found deliverance from the guilt of sin).
Klockan 2 om eftermiddagen, pist sorn brödren Morris linde slutat sin predikan, började hela hopar ropa allvarligen om nåd, och fortforo bedjande och prisande Gud till aftonpredikan kl. 6.
Från det nya och gamla landet
En moder 7
Ur tvännes lif 43
En julafton 85
Uppåt 103
I väntan på revolutionen 117
Stenbelätet på Wisahickon 137
À quarante ans 153
När göken gol 173
Tvänne hus 199
Skator 227
Nedom fjällen 253
Tystnad 267
En moder.
Under himmelen är klagan och rop — Rachel gråter sina barn och låter ej trösta sig.
Kvinnor sitta vid främmande älfvar och utgjuta sitt hjärtas tårar, tårar af blod, och på strändernas pilträd hänga deras harpor, fulla af kärlekens visor, som förgätits, af trons hymner, som frusit inne i strängarnas veka metall, af hoppets sånger, som tystnat likt fjällvinden i högvinterns sömn.
Det bedes till Gud den allsmäktige, det förbannas på fädrens sätt, det ryter och jämrar likt stormens körer i bergens pass — det suckar och skälfver som höstvindens susning i ljungen.
Genom en luft, som är kväfvande het och sugande fuktig, sväfvar mordängeln fram, röfvar de främmande plantorna, skonar de inhemska, hvilkas rötter grott i det stora landets jordmån och hvilkas späda växt är härdig som hampan.
De främmande, de omplanterade, de som lossat på gamla band och gifvit sig ut — bort — fågelfria, hungriga, sargade men sega i hoppet, tåliga i bedröfvelsen — till dem kommer sorgeängeln kall, meningslös, gäckande, och han mejar det enda de äga och älska som gräs i bärgningstid.
Han unnar dem ingen egendom, ingen kärleksskatt, det okända hafva de utvalt, och det okända är hårdt, skoningslöst, det har icke hjärta för annat än hvad det känner och förstår.
När han nalkas på afstånd, den heta vågen, svallande, skummande af eld, vräkande sig öfver slätter och städer, då le de först öfvermodigt och säga:
Pytt, icke värre, den hettan stå vi väl.
Och de fortfara att handla och vandla, att arbeta och banna och sucka, som om det otroliga aldrig kunde ske.
Men närmare tränger den objudne gästen, böljslagen förnimmas som vingsus af tusende gamar, förmörkande luften på molnfri dag.
Öfver gator och torg gjuter solen sitt täta, förbrännande ljus, luften är icke längre luft, den är gulhvit ångest.
Då tystna de, kvinnor och män, i den stora staden, de tiga som dödsdömda tiga inför drömmarnas fasa, blifven verklighet.
Hopträngda i smala gränder, på smutsade salugator, i fuktiga jordvåningar sitta de stilla och vänta och veta icke hvad det är som skall komma, blott att det är något som de icke känna, något som hör till den nya värld, dit de flugit in som myggan i ljuslågan.
Och på gator och torg segna hästar och människor ned och bäras bort, arbetet stannar af, fabrikerna stängas, härdarna slockna — öfver millionstaden breder sig andlös, djup tystnad.
Endast ambulanserna rulla och rulla med doft slammer på den klibbiga asfalten.
Då höres ett skri — det höres fler, de spridas som flammor i blåst.
Luften fylles af klagan och rop. De främmande kvinnorna slita sitt hår, de bönfalla och banna, de ångra och häda, men mordängeln far fram utan öron, utan hjärta, han griper det enda de äga, det enda de älska, han unnar dem ingen egendom, ingen kärleksskatt, intet hopp.
Allt hafva de förlorat, sitt land, sitt folk, sitt hem, sina vänner, de ha förlorat det för att gifva sitt hjärtas barn ett nytt land, ett nytt folk, ett nytt hem och nya vänner, och nu rycker döden bort deras barn, och de ha intet kvar, hvarken gammalt eller nytt.
Mordängeln far fram genom nya dagar af ökad hetta, genom nätter utan svalka, han följer med ut på floden — på färjor och båtar — och slår spädbarnet i moderns armar ...
Nu se människorna ut som gula, torra japaner, nu frysa de under högsta solståndet, nu ligga de utan ljud på hustak och stenplattor under den heta natthimmelen.
Då lyfter sorgens ängel sina vingar och far susande dit ut, där landskapet breder sig hvitt och orörligt i solen, förbi farmgårdarna, där man burit barnen under träden och står och viftar och viftar dem timme efter timme.
Där ute kände man honom ännu blott genom ryktet.
Men en pinande ångest, en frätande aning störde själens ro.
De dammiga byvägarna voro folktomma, bodarna stängda, byarna stilla som kyrkogårdar.
Under träden lågo hundarna som döda, på betesmarkernas få fläckar af skugga flockade sig hästarna tätt och fnysande.
Alla fönsterluckor voro tillbommade, alla de vinranksklädda verandorna öfvergifna.
Men sorgens ängel går genom lykta dörrar.
Han kom till Longwood by, och det gälla, jämnstarka ropet af en späd röst ljöd plötsligt, genomborrande hvarje moders hiärta.
Det kom från en låg villa, kaprifoliehöljd, ruskig och förfallen med ruttna trästaket och lösa gångjärn.
I frontrummet, där en smal springa mellan luckorna släppte in ljus, låg på golfvet en rödlett man och fläktade sakta den lilla, som iklädd skjorta af tunnt flanell satt på en filt.
En liten en var hon med sina friska kinder fulla af röda värmeutslag, med stora forskande ögon, med brunhårigt, finformadt hufvud.
Hon såg matt och ovisst på leksakerna bredvid, hon sökte fatta och tumma dem, men hågen var ej med, och munnen smackade af törst.
— Kom hit med vatten, sade mannen utåt.
— Inte! svarade en otålig röst från husets inre — hon får bara värre ondt i magen.
— Jag går till doktorn, jag kan inte se henne törsta så här, flickan är sjuk.
— Hvem kan må bra i det här vädret, det vore visst värdt att genast springa efter doktorn, — pengarna gå ändå.
— Lädda mej — kinkade barnet plötsligt och vände mot sin fader en ängslig, feberaktig blick.
Han lade henne ned, och orörlig, alltjämt tåligt smackande, låg hon och stirrade i taket.
— Kom genast, Tora. — du vill väl låta flickan dö, hvad?
Det blef ett häftigt buller, ett kastande af tallrikar och pannor, springande genom rum, och blossande, med en värld af trätgirigt trots i sitt magra ansikte, stod fru Göthe där.
Hon höjde handen — han stod upprätt med glänsande ögon — hårdt, hotfullt, utan att vika sågo de på hvarandra.
— Låt bli att skrämma mig, sade hon, tänderna skallrade mot hvarandra.
— Jag bryr mig inte om dig; sade han brutalt — nu går jag efter doktorn, om det så kostar allt hvad jag förtjänar i detta lifvet.
Det gör det för resten inte, men vi äro så fulla af girighet och uselhet, att hin håle väl tar oss — och flickan med.
Hon utstötte ett skri bakom de hopprässade läpparna och värjde sig med handen mot hans förskräckliga ord.
— Gå — gå då — hvarför går du inte, jag kan inte tåla höra eller se dig.
Med en suck, djup som olyckan, försvann han.
Lilla flicka! oskyldig, ljuf låg du på den röda filten och tittade utan att förändra en min med dina grå, forskande ögon upp mot taket.
Och när din moder kom fram, försökte du le, ett litet matt, igenkännande leende.
Fru Göthe lyfte upp sitt barn, bar det ut på verandan och satte sig i hängmattan.
Solen stod bakom huset, och försiktigt kröp folk ut på sina trappor i eftermiddagens rödaktiga luft.
Plötsligt strök en bris förbi, ett af dessa snabba, flyktiga omslag, som komma i solnedgången på heta dagar.
Fläkten kändes som is, fru Göthe ryste och vek sin kjol öfver flickans små bara lemmar.
Hennes hufvud var tomt, fullständigt tomt.
Där funnos hvarken blod eller tankar eller förmåga att ordna dem, om där funnos några.
Hon hade en slö förnimmelse af de ord, som nyss växlats, men hon skrattade däråt.
Det var ju ingenting, rakt ingenting, en mara, en dröm — där de tvingades att tala rätt ut det första galna, som rann upp i deras öfverhettade, utpinade hjärnor.
Samlif, plikter, kärlek, hem — allt susade som tomma begrepp förbi hennes medvetande.
Ingenting fanns utom det tvärsäkra nuet, som man icke kunde komma ifrån, ingenting annat än att värja sig, värja sig — för ett hotande spöke i en mörknande luft, liksom sloge öfver ens hufvud vingar af tusen gamar, fruktansvärdt sänkande sig ned — skymmande allt.
Hon kunde hvarken älska, hata, banna, tro eller hoppas — hon kunde blott sitta och vänta.
Att det skulle komma detta, som ingen visste hvad det var, men som samlat sig månad efter månad, vecka efter vecka, dag efter dag och nu timme efter timme.
Åh, att tänka på alla de saker, som sagts dem emellan!
Om man ock skrattade och försonades efteråt, så blefvo orden för hvarje gång vildare, lössläpptare, tvångslösare.
Man spelade på strängen till det yttersta, pröfvande om den höll.
En hemsk lek, en grinande sport med djup gråt inunder.
En lynnesstämning, mörk som natten, där hvitt blef svart och svart blef hvitt och där alla dämoner fingo vingar.
Men innerst satt ens egentliga jag, maktlöst, dumt, lojt, bundet.
När hade det börjat, hvarför hade det börjat, och hur skulle det sluta?
Barnet for upp, öppnade ögonen stort i förfäran och skrek — ett gällt, jämnstarkt skrik.
— Tyst, tyst, barnet — Gud — hvad är det?
— — Modern halft reste sig och blickade efter hjälp.
På afstånd betraktade henne grannarna utan att röra sig, förmodligen sågo de ingenting särskildt uti, att hennes barn skrek.
Någon förtrolig bekantskap hade hon aldrig gjort, kort hade hon behandlat dem.
Därför kom ingen fram och hälsade på henne, så att hon osökt kunde peka på sitt barn och fråga om råd.
Äfven nu kväfde hon sin röst, hon ville icke tillkalla någon.
— Gud, o Gud, hon är sjuk!
Ja visst — det var ju just hvad hon var, han hade sagt det hela dagen och hon — — —
Kom ingen?
Hon kastade skygga blickar omkring, förtviflade tyckte hon själf, betydelselösa funno de, som med händerna i kors pratade därborta.
Barnet skrek och skrek, så kastade det sig tillbaka och försökte somna.
Åh, hon såg, hur energiskt hennes barn försökte somna, hur pupillerna hvälfde sig uppåt och ögonlocken långsamt föllo ned.
Nej — ett nytt skrik — de små iskalla händerna famlade på moderns klädning.
Nu visste hon, att det var kommet, som hon frammanat genom sitt mörka sinne.
Dödsångest sammansnörde hennes hjärta.
Hon ville ropa, slita i sitt hår, suga fast sina läppar vid barnets fylliga, ljufva ansikte, trycka det vildt till sitt bröst.
Men bunden af en sällsam förtrollning satt hon stel och styf.
För sent att med mildhet och själföfvervinnelse blidka de onda makterna, skingra dem som en pinsam dröm försvinner för dagens sol!
Dock ville hon försöka att muta denna kraft, som hon kände var öfver henne.
Hon ville blifva så stilla, så blid och blott bedja, ropa.
Men hon kunde icke känna lefvande ens i denna stund af dödlig ångest.
Därtill hade hon för länge dvalts i mörker.
Hon bad spasmodiskt: Gud, rädda mitt barn, rädda det, rädda det, hör du, o Gud — men det var retligt, utan vingar, utan enfald, utan tro — — —
Hastigt föll skymningen, söderns djupa skymning, som har blott ett steg till natt.
Fru Göthe gick in, satte sig på närmaste stol och lade barnet öfver sitt knä.
Så satt hon, tills mannen kom med läkaren.
Lampan tändes, eld gjordes upp, och doktorn lugnade henne.
Hon talade osammanhängande:
Flickan har mått illa några dagar — vi tänkte jämt skicka efter doktorn, men jag visste — jag förstod inte — jag trodde det var hettan.
Visste, trodde, hettan — hvilket hånande eko det gaf i själen!
— Naturligtvis, ni gjorde allt i bästa mening, fru Göthe, men jag är ledsen, att jag icke kommit förr.
Hvarje minut vecklade ut allt klarare en värklighet, som hon ännu icke fattade och erkände.
— Skall ingenting göras? ropade hon otåligt.
— Ingenting — gif henne så mycket vatten hon vill hafva, vagga henne på edra armar, gör henne tillfreds ...
Vid det gula, matta ljuset suto de timme efter timme utan att röra sig.
Allt drömlikare, allt ovärkligare blef tillvaron, ju närmare den stora värkligheten kom.
De talade icke, sögo blott med sina förtviflade blickar in den älskade.
Nu låg det lilla hufvudet stilla, andedragen kommo tungt, kroppen ryckte till, och på en gång öppnade sig ögonen, vidgades, förvandlades.
Åh, hur stora, djupa — en blick, som skådade intet och dock var full af gudomlig skönhet.
Så kommo rosslingar.
Då jämrade de sig högt, då talade de smärtans och kvalens brutna ord.
Fadern sjönk ned, borrade sitt ansikte i den lilla klädningen och snyftade tungt.
— Gud vet hur dyrbar du var mig — Gud gifve jag finge följa dig ...
Men i moderns hjärna fanns icke mer någon tanke.
Ögonblick som dessa lågo utom hennes erfarenhet, de voro vågor, som buro henne mot det gränslösa, mot det hon alls icke kunde mäta, allt efter som den ena länken efter den andra knöt sig till en obekant kedja.
Och när de båda till sist lutade sig öfver det hvita, afsmalnade ansiktet, och skummet bubblade ut ur de blå läpparna och dödssucken drogs — då erfor hon något liknande det hon känt, när barnets kind första gången hvilade mot hennes barm, något alldeles nytt, något hemlighetsfullt, som hon var ensam om i hela världen.
Hon kände, att det var en del af henne själf, som nu företog den sällsamma flykten mot det evigt obekanta, och en djup vördnad för barnets hvita renhet och seende öga, en namnlös längtan efter denna renhet torkade för en sekund hvarje tår ...
Hon flydde uppför trappan från alla dem, som där nere styrde och ställde med den lilla.
Här var hon ensam — här var tyst.
Här stod korgvagnen med en liten röd, nött känga fastklämd i bottnen och den lilla sängen, där ett par glada ögon i morse under indiantjut af morgonkryhet och hjärtefröjd kikat mellan spjälorna, medan en mjuk liten kropp sökte krångla sig öfver räcket för att väcka mamma, som beständigt ville sofva.
Här förstod hon det — förstod!
Och den tröstlösa smärtan, den frätande längtan efter denna lilla mjuka kropp, efter dessa glada ögon, efter små silfverskratt, små fasoner, små tankar den dödande bitterheten öfver hopp som krossats, planer som gäckats, lifsmål som svikit — allt strömmade ut.
Tills själfanklagelsen dök upp, gråten stockades och ångesten dref henne bort från sorgens balsam, bort från ensamhetens friluft ned igen, där hon var.
Hjärtat hungrade — än ägde hon lyckan att betrakta de dyra dragen.
Mot de deltagande kvinnor, som vid sorgebudskapet skyndat in för att bevara hennes barn från förruttnelse, var hon kall och oresonlig.
Hon tog emot deras hjälp som en själffallen sak, för henne voro de af mindre betydelse än bladen på locusträdet därute.
Och de väntade ingen tack, dessa hustrur och mödrar med de fasta, skarpa blickarna, de arbetsmärkta händerna.
Kanske erforo de ett svagt förakt för den omplanterade blomma, hvilkens sunda förnuft de icke gåfvo stort för.
— Bed dem gå sin väg — kan jag icke få vara ensam, kvidde hon trött.
Slutligen gingo de alla.
Det var natt, luckorna stodo tillskrufvade, Arne Göthe låste ytterdörren och vände sig om med lampan i hand.
— Ja, nu äro vi ensamma, Tora, ensamma.
Tung var gråten i det tomma, dödstysta huset.
Stilla och hvit låg hon med is om sig under lakanet — deras enda lilla skatt.
Ännu ljöd hennes röst från hvarje vrå.
— Åh, Arne, förstod du att hon skulle dö — säg?
Det är så tomt och slappt i mitt hufvud — blott några timmar sedan —
— Jag var som förlamad, sade han brutet och mildt.
Nu förstår jag, hur länge jag anat det.
— Åh, jag klagade — jag var en furie — jag — — mitt hjärta brister, gif mig mitt barn, mitt barn.
I tröstlös längtan for hon omkring med gestalten böjd, med händerna utsträckta, och hennes make gick efter och sökte lugna henne i sin famn.
Ack, deras kärlek till hvarandra syntes dem som en vissnad gubbes kyliga smekning.
Barnet var allt, barnet var deras hjärtas kärlek.
Det är vår i Förenta staternas Öster.
Ännu i går var det vinter, och om några dagar blir det sommar.
Våren födes färdig i en enda jätteprocess.
Ett ljus, en grönska, ett öfverflöd, som värkar på mänskligheten likt elektriska slag.
Lätta, skära lufttoner, idel mjuka konturer, och oändligt högt på ett blått hvalf sitter den matt gyllene solen.
Med ens slå de ut dessa cypresser, ekar, akacier, popplar, valnöts- och kastanjeträd, deras yppiga kronor hvälfva sig öfver vägen och bilda alléer med trolsk dager.
Allt är starkt, ymnigt, stort och vidt.
Majsfält i brodd löpa från byns utkant uppåt höjden till kyrkogårdsmuren, där vildapeln vakar öfver en liten graf.
Upprätt och oberoende ser den ut afsides från de andra igenvuxna kullarna med mosslupna kors.
Högt, oansadt gräs täcker hela dödsgården, och i midten står en gammal kväkarkyrka — ett grått, fult stenhus med lutande pelare och som skiltvakter två platta grafstenar.
Här hålla kringvandrande kolportörer stundom väckelsemöten, annars höres blott susningen från alla träd, kring hvilka slingrar sig giftig murgröna.
Men det bästa är utsikten, som har hafvets vidd.
Från den låga stenmuren te sig fält och vägar och skyhöga träd och villagårdar och byar som grofhuggna, skarpkantade föremål ur en leksaksask.
Här sitter ofta Tora Göthe uppflugen och sörjer och tänker och gråter — men numera glömmer hon ofta tårarna för tankar.
Mellan makarna har blifvit så tyst och varsamt och stilla.
Den ohyggliga disharmonien har upplöst sig, skrällen af den sista afgörande åskknallen skakar ännu deras sinnen, det som passerat före barnets död är en dröm, de fatta icke hur de kunnat lefva mörka och hatfulla, när de ägde den ljufva varelsen, som var helt deras.
Men de fingo sin läxa, och nu äro de nästan öfverdrifvet aktsamma, de känna sig vandra under ett Damoklessvärd, och att böja sina hufvud blir för dem en vana.
Det faller sig nu heller icke svårt, allt går jämnt som på trissor, både kropp och själ kunna hvila.
Arne, som förr behöfde skaffa sig extra göromål, sköter nu endast sin regelbundna befattning som bokhållare i en kortvaruaffär och kommer hem till middagen klockan 6, hvarefter han har god tid att läsa tidningar och sätta nya spjälor och gångjärn på det lilla huset, medan han makligt röker sin pipa och talar med lugn och reda utan beständigt nervretande afbrott.
Han har börjat fetma, och hans väsen är resigneradt.
För Tora blef förändringen ännu större.
Hon fick plötsligt en massa tid öfver, ingen jagade henne, ingen fordrade något, hon kunde komma och gå och låta och göra, allt under samma ovana tystnad.
Att sköta huset var en småsak, hon hade lärt att arbeta, och hennes kropp tarfvade så pass rörelse.
Nu ägde hon fullt upp af tid att kläda sig omsorgsfullt, fara in till staden, handla och besöka offentliga föreläsningar.
Eller ock kunde hon få krypa in i den stora länstolen, inandas gårdsplanens kaprifolie- och rosendoft och försjunka i läsning.
Timme efter timme samma tysta ostördhet.
Starka kommo tankarna, orden värkade tändande, nya hugskott blixtrade genom hjärnan.
Hur länge sedan hon erfor dessa intryck!
En gång hade hon drömt sig ett helt annat lif, hon var begåfvad i många riktningar, och hennes flickvänner hade alltid spått, att hon en dag som skådespelerska eller författarinna skulle öfverraska världen.
Men giftermålet och Arnes Amerikavurm afbröt alltsammans.
Nog visste hon, att i den nya världen tillfällen funnos till andlig utveckling.
Dock hade detta från första stunden varit henne likgiltigt liksom hela detta bistra land, detta hårdfordrande folk.
Hon vore ju en främling, en utstött, och måste döda alla gamla förhoppningar.
Men hur hade detta väl invärkat på henne?
Strax efter dödsfallet — ack hvad hon då varit på sin vakt mot de små bekväma vanor, som ville smyga sig in i deras lif.
Sådana voro ju brott mot den lillas minne, och i sin samvetsångest blef hon en formlig asket.
Hon kunde törsta i timtal, under det hon manade fram sin dotters torra, smackande läppar, och hur sjuk hon än blefve, skulle hon aldrig, aldrig tillkalla läkare ...
Den tiden stodo ännu deras skälfvande hjärtan öppna, de lefde blott till hälften på jorden, om andevärlden talade de och i dess luft dvaldes de hälst.
Med tårskymda blickar påminde de hvarandra om underbara fenomen i samband med barnets död.
Där var kvittenträdet vid hönshuset ...
Midt under blomningen hade det vissnat och så plötsligt dagen före hennes död skjutit nya skott och knoppande löf — nog var det sällsamt.
I dödsminuten stannade med ett enda surr klockan på hyllan ...
Flera dagar i förväg omringades huset af svarta kattor, som med gula, onda ögon suto på grindstolpar och trappsteg och jagades undan från fönsterkarmen.
Men på gården svärmade hvita och endast hvita fjärilar, och hvita fjärilar följde dem upp på kyrkogården — i synnerhet en — en stor fladdrande — — ack, kunde det vara hon — eller blott ett budskap?
Men underligast var detta:
Arne mindes det nog?
Midt på solklara dagen då hon satt med barnet i hängmattan, sköt en otäck jättestor flädermus från taket direkt ned på dem — skrikande flydde hon, och Arne gick ut och letade och undersökte, men icke fanns där någon flädermus!
Hon var lika säker på sin sak, som att hon lefde.
— Kunde det vara en syn då — ett förebud?
Hon bäfvade för att vänja sig vid sorgen, att icke kunna hålla den frisk.
Men när hon värkligen började vänja sig, blef icke allt, som hon trott, en torr öken.
När det mystiska mer och mer vek i fjärran, när hon icke längre kände sitt barns andedräkt som en fysisk värklighet, icke förnam dess närvaro på detta påtagliga sätt, som nästan öfvertygat henne om spiritismens sanning, då spunnos mellan henne och den förändrade tillvaron nya rottrådar.
Och hon fann, att Arne undergått samma förvandling.
— Tora, sade han en afton, då de hvilade fredligt och bekvämt, båda läsande i hänglampans sken — tror du ändå icke att allt var till det bästa?
— — Ingen kan sörja som vi sörja, ingen har haft ett sådant barn — hans ögon fylldes af tårar — men tänk dig hur det blifvit!
Aldrig hade du stått ut, det var onaturligt att försaka så där, du behöfde också lefva för din egen del, stackars hustru, i det här landet är det minsann allt man kan göra att hålla ihop ändå.
Tora sänkte hufvudet.
Detta stack hennes modershjärta.
— Elsa hade väl blifvit äldre, sade hon stramt.
— Ja, men dina bästa år hade gått, nej, försynen ser nog hvad bäst är, — — fast det naturligtvis käns smärtsamt.
Hvad hon hatade dessa ord och dock uttryckte de hennes hemliga tankar.
Höll icke en ny frisk personlighet på att växa upp inom henne?
Var det ej med en egendomlig känsla af hopp och naturlig jämvikt hon redan började se sig om i en värld, hvarifrån hon sedan den lillas födelse varit utstött?
Då slocknade ju hvarje möjlighet att lefva ett eget lif och att komma i en annan omgifning än oförstående arbetare, hvilkas intressen hon måste dela, eller ock stå ensam.
Hon hade valt det senare — men hvilket lif var det väl!
Dessa förnimmelser genomströmmade henne i dag, där hon satt på muren i vårens unga glans, som brakte ökad kraft till hennes tankar.
Allt det som födts af vinterns läsning och mognat i skuggan af en äkta lifsvärklighet bröt nu fram.
Frigjorda flaxade ingifvelsens fåglar, bredde sig djärft ut, vågade leka i sorglöst öfvermod, och hämtade bärkraft från ett allt fastare beslut: hon ville samla sig om en uppgift, blifva något för sig själf.
Hon vore icke en af dem, som kunna fylla hjärnan ensamt med idéer, utarbetade af andra.
Bestämdt ägde hon skaparkraft, hvar kom den annars ifrån denna feberaktiga oro, denna otåliga lust, som brände i blodet?
Hon glömde att taga afsked af den lilla grafven och jublande i solljuset, som dansade öfver marken, skyndade hon längs renarna hemåt.
Kvällen därpå berättade
Arne en nyhet.
Chefen för affären hade talat vid honom om
Tora och sagt, att hans hustru önskade få henne med i en kvinnoklubb, hon bildat.
Troligen emedan
Tora var svenska, ty fru Smith vore mycket intresserad af utländingar.
Tora tog genast detta som en vink.