Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är justsådane förhållanden, hvarigenom de förmögnare classerne, i synnerhet Handelsclassen, undandragas beskattningen; då deremot jordbrukaren blir för tungt tryckt, Jag anhåller derföre, att BevillningsUtskottet tillika med de öfriga Utskott, till hvilka min motion är remitterad, afgöra, om icke denna del bör isoleradt bearbetas, eller om
Utskotten vilja i ett sammanhang utlåta sig öfver motionen.
För öfrigt förekomma, afven med bibehållande af 1812 års Bevillningsgrunder, åtskilliga anmärkningar.
Utskottet anser det sätt för Bevillningens utgörande, sorn har för sig en sextonårig erfarenhet, samt viss he - Den 3o Mara f. m. aåjr heten att motsvara sitt ändamål, och hvilket derjemte, såsom numera allmänt kändt i hela landet, medför så väl lätthet vid verkställighet, som redighet i afseende på redogörelse och controll, böra utan hufvudsakliga förändringar bibehållas.
Det förefaller mig dock besynnerligt, att 16 års erfarenhet har blifvit framställd, såsom skäl härtill, ehuru icke någon af Utskottets pluralitet vågat framkomma med den sats, att detta beskattningssätt jemnast fördelade skattebördorna.
Finnas några utvägar att föreslå någon jemnare beskattning, så tror jag att icke 16 års erfarenhet kan hindra oss att nu tillgripa den, som kan lemna en rättvis lindring åt de medborgare, hvilka i 16 år varit för drygt beskattade.
I afseende på värderingen af mjöl- och sågqvarnar, valk- och stampverk etc., har Utskottet föreslagit, att värdet borde innefattas under hemmanens skattläggningar.
Den frågan står i gemenskap med Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, att grundskatterne skola upphöra för sågar, valk- och stampverk, och deras utskylder utgöras ensamt genom Bevillning, till det belopp, som motsvarar den nu varande Bevillningen, tillika med Grundskatten.
Denna fråga tillhör
Be vill— nings-, Stats-, Lag- och EkonomiUtskottens gemensamma handläggning, och har i Ekonomiutskottet redan varit under utarbetning, i8 H. 17 258 Den 3o Mars f. ra. dervid samma princip ansetts böra utsträckas till mjölqvarnar.
Ersättningen till Statsverket, eller Indelningshafvare, förgrundräntan skulle af bevillningsmedlen fy 1 las.
Det är ensamt för de qvarnar och sågar, hvilka i hemmanens skattläggning äro inbegripne, som Utskottet icke kan tillstyrka någon rubbning, förrän en speciel undersökning förutgått vid hvart och ett sådant verk, hvarigenom må kunna utrönas, till huru stor del de ingå i hemmanens skattläggning, och sålunda visadt är, huru mycket afdrag bör ske i hemmanens grundränta.
En sådan undersökning bor kunna ske till nästa Riksdag.
Utskottet föreslår 3:o en Minimi-tariff, som för hemman och lägenheter inom hvarje
Län upptager ett värde, hvilket ej får nedsättas.
Då 1812 års Bevillningsgrunder, efter Utskottets tanka, böra gälla, är svårt att se, hvarföre 1823 års Mimini-tariff nu skall undergå någon förändring.
Det är äfven angeläget, alt få se motiverna, hvarföre, till hvilka delar och till hvad belopp denna Minimi-tariff skall ändras.
Utskottet har ansett Embetsmännens beskattning böra sträcka sig ända till löner af endast 5o R:dr, eller den inkomst, som är bestämd, för att efter 60 års ålder icke slippa utgöra mantalspenningar.
Detta anser jag alldeles otillbörligt.
Det är ieke Den 3o Mars f. m. 209 tänkbart, att en tjensteman, med mindre än 200 R:drs inkomster, kan hafva mer, än han oundvikligen behöfver för sitt uppehälle, utan serskildt afdrag af någon Bevillning.
Bevillning af löner i allmänhet är till sin princip oriktig, och innebär ej annat än att gifva med den ena handen och taga tillbaka med den andra.
Tjenste-utöfningen utgör den enda rättsenliga ersättning
Staten för lönen borde fordra.
Utskottet har ock ansett Bevillning af Testamenten böra sträckas ända till 5o R:drs belopp, i stället att den förut upphört vid 3oo R:dr.
Denna Bevillning af Testamenten är icke enlig med Bevillningsgrunderna i allmänhet, utan står alldeles isolerad, och borde således rättas efter den beskattnings-princip, som i allmänhet blifver gällande.
För min del har jag trott, att Testamenten böra upptagas såsom en inkomst för året, och i sådant hänseende underkastas Bevillning, då man icke behöft någon olika Tariff.
Utskottet har föreslagit, att värderingen af mjöl- och sågqvarnar måtte verkställas efler de grunder, som finnas utvecklade i 3 Art. af i8a3 års Bevillningsförordning, men att i fråga om det i slutet af 20 Mom. 2 §.
3 Art. omnämnde undantag för mjöl- och sågqvarnar, borde tilläggas vid Momentets slut: eller seder mera såsom husbehof s-inrättningar tillkomnej emedan dessa qvarnar böra vid hem - 2Ö0 Den 3o Mars f. m, mans-värdet af ses och inberähias.
I afseende härpå gäller i första rummet, hvad jag hade äran anföra om beskattning i allmänhet.
Men, i afseende på grunderne för värderingen, anser jag alldeles ickeBevillnings-förordningens föreskrifter lämpliga, för att komma värdet så nära, som möjligt.
Den ränta qvarnar i allmänhet erlägga, är så obetydlig mot afverkningen, att om den tages till grund för värdet, kan detta icke jemföras med det rätta; och då de i sednare tider anlagda lägenheter äro mera beskattade, uppkommer en olikhet emellan qvarnar, nära hvarandra belägna, som lätt kan medföra missnöje och icke väcka förtroende till lagstiftarens noggrannhet.
Boije har yttrat, att öfverflöds-afgifterne borde å nyo upplifvas, för att, som lian trodde, derigenom erhålla af de förmögnare ett bidrag till fattigares underlättande, och Friherren har bland sådana artiklar uppgifvit vin, caffe och socker.
Hvad först vin beträffar, så har jag enskildt visserligen ingenting deremot, ehuru väl det vore en origtig princip, som i afseende härå komme att tillämpas.
Men i afseende på caffe och socker, tror jag att Frilierrens afsigt, långt ifrån att medföra den åsyftade lindringen, skulle komma att mera drabba den fattige, än den rike.
Herr af Billberghs uppgifter på olikheten emellan Handlandes oeh Borgares be - Den 3o Mars f. i». skattning i olika städer, efter närvarande förordning, synes stå i en besynnerlig strid emot Bevillningsgrundernas bibehållande nf ett Utskott, hvarest Herr af Billbergh sjelf är Ledamot.
Denna stridighet må det vara honom sjelf förbehållet att kunna förklara.
Hjerta anser myntvärdets obestämdhet icke medgifva tillfälle, att genom ett nytt
Bevillnings-system tillvägabringa en jemnare beskattning, men lofvar alt till nästa Riksdag sysselsätta sig med ett förslag härutinnan.
1 afseende på den första omständigheten, hemställer jag hvad myntvärdet kan hafva för inflytande på sättet att utgöra det belopp, som uti skattebidrag erfordras; ty om de utgöras i papper eller silfver, blir det likväl alltid en nominel summa, som måste utgå.
I afseende åter på löftet, att till nästa Riksdag inkomma med ett förslag, så, om det blir uppfyldt, är det visserligen ganska väl; men jag tror icke Svenska folket behöfver afvakta dessa fem år, emedan verkställbara förslager i detta hänseende nu icke saknas.
Jag anhåller på dessa grunder om återreiniss af Betänkandet.
Friherre Liljehorn Gustafj uppläste följande:
Sedan jag uti frågan om Bevillnings åläggande för Recognitions-smide reserverat mig emot det Betänkande, som Utskottet Den 3o Mars f. m. rffgifvit, anser jag mig ock böra vördsamligen tillkännagifva orsaken och grunderne för denna min reservation.
Enligt 1823 års BevillningsStadga är grunden för en sådan smides-beskattning ingalunda bestämd; deremot härleder sig denna afgift, som utgår med 32 sk. å 1 R:dr B:co för skeppundet, från Kongl. Majrts Nådiga Bref af i8o3, men bar tillförene icke utgått.
Den orsak, som föranleder sökandet af en tillökning i smide, är förnämligast den, att det smidesbelopp, för hvilket vanlig hammarskatt erlägges, kan vara till verka d t på halfva eller tre fjerdedelar afåret; i hvilken händelse bruksägaren, särdeles om undersmide vid bruket saknas, skulle vara nödsakad att underhålla och löna smeder och arbetare den återstående delen af året, utan påräknadt gagn och nytta.
Då man visar sig äga öfverflödig eller tillräcklig tillgång på kol och tackjern, samt icke behöfva utvidga verkstäder, vägras vanligen icke ett sådant smide; men, i följd af desse olika localförhållanden, bestämmes afgiften i privilegierne till ofvansagde lägre eller högsta belopp.
Derigenom inträffar dock den, i min tanka, högst obilliga olikhet i beskattning, att då ordinarie hammarskatt betalas med 1 Skepprd för 100, eller 18 R:dr B:co, uppgår skatten för 100 Skepp:d Recognitions-smide till 66 R:dr 3a sk. å io(o R:dr B:co.
Efter den vedertagne Den 3o Mars f. m. aS3 och giltiga princip, som bjuder, att, imon af de förmåner man njuter, Staten må äga sin inkomst, anser jag, för min del, att äfven skatten för Recognitions-smidet bör utgöras i någon öfverensstämmelse med ordinarie Hammarskatten, men icke till så mångdubbladt värde, som det, hvarmed den de senare åren måst erläggas; och tror jag, i följd häraf, att föreskrifterne härom böra uti BevillningsStadgan tydligen uttryckas.
Jag anhåller ödmjukast, att detta mitt anförande må med de öfrige RiksStånden varda communiceradt.
Jag har utaf Herr af Billbergh och flere Talare blifvit förekommen uti upptagandet af åtskiliige omständigheter, som jag funnit föranle» da till anmärkning emot i fråga varande Betänkande; och jag vill således endast lasta Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på följande, som jag ansett mig böra tillägga.
Uti femte punkten af gunderne för Bevillningens utgörande har Utskottet föreslagit, att alla utlånta capitaler, af hvad beskaffenhet som hälst, icke komma att serskilt beskattas; men att låntagare, som Bevillnings-afgiften till Staten förskjutet, må vara berättigad, att vid liqvid om räntan afdraga ett sådant förskott; hvarvid gälla de controller, som 1823 års Bevillnings - *64 Den 3o Mars f. m. förordning innehåller.
Till detta stadgande synes mig böra fogas det påbud, att låntagare, så framt han vill tillgodonjuta förenämnde rättighet, bör ovilkorligen vara skyldig, att å förfallodagen erlägga den utfästa räntan.
Under utöfningen af Domareembetet har jag hämtat, såsom mig synes, ostridiga anledningar till denna anmärkning, då jag, vid handläggningen af en stor mängd skuldfordringsmål, fått höra nästan alla långifvare klaga deröfver, alt de måst vidkännas Bevillnings-afdrag å räntan, oaktadt låntagaren ofta i flere år försummat betala densamma, och icke utan lagsökning kunnat förmås dertill.
Emot en sådan tredska af gäldenären finnes intet äfventyr för honom stadgadt, hvilket lemnar honom öppet tillfälle att, efter eget godtycke, skada borgenären, hvilken, jemte förlusten deraf att icke inom laga tid hafva fått den betingade räntan, sorn ofta är det enda han till lifsbergning äger, äfven måste vidkännas Bevillnings-afdraget.
Rättigheter och skyldigheter äro således icke rättvist fördelade emellan borgenär och gäldenär, då den förre är uti Bevillnings-förordningen ålagdt ansvar, om han vägrar godtgöra bevillningen å räntan; men gäldenären deremot, utan minsta ansvar, får, så länge en orättvis känsla hos honom medgifver det, försumma att betala.
Det lidande, som häraf för borgenären ostridigt uppkommer, kan domaren, med D en 3o Mars f. m. a65 flen bästa vilja i verlden, att dela rätt emellan folket, icke afhjelpa, då ingen lag stadgar ansvar för den på sådant sätt treskande gäldenären, som icke skäligen må till sin ursägt invända, att Borgenären genast kunnat utsöka sin fordran; ty ett så oförståndigt inkast tyckes kunna bemötas endast med den frågan:
Ser du fördenskull så illa ut, att jag så goder är?
Jag vågar derföre vördsammast hemställa, om icke Betänkandet bör återremitteras och Utskottet anmodas att, gemensamt med Lagutskottet, föreslå ett lagbud, hvarigenom Borgenären må kunna skyddas för det lidande, hvilket i annat fall, såsom jag uppgifvit, ensamt träffar honom, utan minsta känning för Gäldenären, som ofta samvetslöst fägliar sig åt, att på sådant sätt hafva kunnat skada den, som i nödens stund räckt honom en hjelpsam band.
Att något häremot stadgas, synes mig vara med rättvisa öfverensstämmande.
Min öfvertygelse härom styrkes vidare deraf, att Lagstiftaren medgifvit
Disconterne rättighet, att icke allenast straxt afdraga räntan för de af dem utgifvande lån, utan ock att utfordra straffränta, om icke betalning på förfallodagen sker.
Och med mitt begrepp om rätt och billighet kan det icke förenas, att den ena långifvaren har större förmåner och rättigheter, än den andra; ty det torde stå fast, att lagstiftaren, om Den 3o Mars f. m. han vill anses för rättvis, bör lika ömt och noga vårda allas rätt.
I öfrigt får jag vördsammast förklara, det jag till alla delar instämmer uti de af Herrar Tham, Uggla, Nordenankar, af Billbergh, af Geijerstam, Petterson, Alund och Donner gjorda reservationer emot det af Utskottets Pluralitet fattade beslut, att alla löner, som öfverstiga 5o R:dr, och attalia Testamenten, som uppgingo till och öfver 5o R:dr, skulle vara underkastade be vi 11- ningsafgift.
Hvad bemälte
Herrar häremot anfört och antagit, tinner äfven jag vara byggdt på så osvikliga rättsgrunder, att de, såsom mig synes, hvarken böra eller kunna motsägas, eller med antagliga skäl underläggas.
Jag får endast emot beslutet om bevillning af Testamenten tillägga ett skäl, som jag icke finner vara anfördt i reservationen; det nemligen, att Testamentstagaren, i händelse af klander mot Testamentet, skulle under rättegången få vidkännas besvär och kostnader, som icke ersättas, om han vinner i en och tappar i en annan Domstol, och som tilläfventyrs öfverstego Testamentets värde; hvarigenom han således finge vidkännas förlust, om han ock slutligen vunne saken.
Jag får derföre äfven i dessa delar yrka återremiss af Betänkandet, på det rättelse härutinnan, på Den 3o Mars f. ni. sätt reservationen innehåller, må vinnas; och torde dessa anmärkningar få åtfölja återremissen till Utskottet.
Herr Thams Wolrath:
Till de förut gjorda anmärkningar anhåller jag att få bifoga ett par korta. 1823 års Ständer fastställde, att alla löntagare, som icke ägde mera än 200 R:drs lön, skulle vara frie från Bevillning.
Utskottets pluralitet har nedsatt denna summa till 5o R:dr.- Jag kan ej finna, att bevillning på tjenst och lön kan stadgas såsomen rättsprincip; tvärtom, tror jag den rätta principen vara, att den lön, sorn Staten lemnar sine Embetsman, borde utgå oafkortad.
Men då behofvet af bevillning gifvit anledning att lägga den äfven på löner, tror jag ej, att den bör utgå af dem, som icke äro tillräcklige för fyllande af lifvets nödvändigaste behof.
Jag lemnar till Edert omdöme, mine Herrar, huruvida de talrika classerne af Underofficerare och SubalternOfficerare, som hafva öfver 5o R:dr, men ej fullt 200 R:drs lön, äro i den ställning, att de af denna lön kunna återgälda något, sedan nödige utgifter för Uniforms-persedlar, möten m. m. blifvit bestridde.
Likaledes får jag nämna, att samma förhållande äger rum för en stor mängd civila Embetsman vid Rikets Collegier.
Jag tror derföre, att då ej någon trängande nöd är för handen att öka be vinningen, desse mindre väl lottade personer 268 Dea 3o Mars f. tu. tora från bevillning vara fritagne, på sätt som vid 182^ års Riksdag beslöts.
Jag liar äfven varit nödsakad att vara af olika tanka med Utskottets Pluralitet i fråga om bevillning af Testamenten.
Lika med Utskottet liar jag funnit rättvist att ändra det stadgande, som befriade från bevillning alla dem, som erhöllo
Testamenten för trogne tjenster; ty erfarenheten har visat, att sådana testamenten af betydliga belopp kunna göras, endast för att undandraga lagliga arfvingar hvad dem eljest tillkommit, och i sådana händelser tyckes det vara rättvist, att Staten får sin andel af hvad på sådant sätt lätt åtkommes.
Men ett annat stadgande innehåller 1823 års Författning, som jag deremot önskade finge qvarblifva, nemligen att alla testamenten, som ej öfverstiga 3oo R:dr, skola vara fria från bevillning.
Dessa tillfalla merendels personer af den arbetande classen.
Om också utgiften ej kan anses betungande, af hvad man så lätt erhåller, medför den likväl flere olägenheter.
För att komma i åtnjutande af ett sådant Testamente, innan det vunnit laga kraft, fordras flere formaliteter, såsom borgens ställande för Bevillningen, bevakning m. m. . . .
Om dessa formaliteter är största delen af den arbetande classen ej kunnig.
Den måste anlita andra personer till sitt biträde, och det medför kostnader, som kunna vara förlorade, om Testamentet lagligen klandras.
Dessutom med - Den 3o Mars f. m. 26g för stadgandet ökadt besvär för Domstolarne, att för hvarje sådant testamente pröfva de borgens-förbindelser, som för Testamentets lyftande måste aflemnas.
Jag bade således önskat, att 1828 års stadgande blifvit bibehållit äfven i denna del.
I anledning af de anmärkningar, som blifvit gjorde, skall jag utbedja mig Ridderskapets och Adelns tålamod för att få afgifva några upplysningar.
Jag skall ej ingå i någon discussion, rörande tillståndet af Rikets financer; det tillhör ej Be vill— nings Utskottet att uppgöra eller pröfva dem.
Men här har den önskan blifvit framkastad, att man mätte återkomma till det beskattnings-systém, som antogs år 1810.
Jag medgifver, att det är vackert i Theorien, och att det äfven vore bra i verkställigheten, om man kunde förutsätta några oundgängliga omständigheter; t. ex. att hvarje skattdragande ägde begrepp om hvad behållen inkomst är, och kunde uppgöra den, samt att alla ville redligen uppgifva den.
Erfarenheten berättigar oss ej att förutsätta hvarken det ena eller det andra, och jag får i detta afseende åberopa hvad i dag blifvit anfördt af Herr af Billbergh, rörande den bevillning, som inom Städerne erlägges efter behållen inkomst.
De upplysningar han meddelat, torde gifva Rikets Ständer anledning till den förmodan, att man sällan rigtigt uppger sin behållna in - 270 D<;n 3o Mars f. m. komst, om man kan beräkna den, och att TaxeringsCornmittéerne hafva svårt att utfinna den.
Detta beskattningssätt lemnar dessutom för mycket *åt godtycket och osäkerheten.
Att införa edgång, tror jag ej vöre lämpligt.
Den som ej förstår beräkna sin behållna inkomst, och icke af hederskänslan förmås att redligt uppgifva den, skall af egennyttan lätt förledas, att med ed bekräfta en origtig uppgift.
Således finner jag det vara nödvändigt att blifva qvar vid de Taxeringsgrunder, som sedan 1818 varit gällande.
Dernäst anhåller jag att få fästa mig vid den, äfven vid detta tillfälle, omtalade MinimiTariffen.
Den klandrades mycket vid sisla Riksdagen, men blef af Pluraliteten bibehållen.
Jag tror ej, att den gjort någon skada, eller att någon egt verkligt skäl att deröfver klaga, och jag slutar detta deraf, att på den summa, som för fastigheter, enligt Tabellen, kunde nedsättas, är ännu obegagnadt ett värde af ej mindre än 20 Millioner.
Jag erkänner, att hela summan ej kunde begagnas, emedan författnnigen förböd att generelt nedsätta hemmansvärdet; men jag tror mig med säkerhet veta, att BevillningsUtskottet ernar vid det reglementariska af författningen föreslå, att Comitteerne få rättighet, att icke allenast partielt nedsätta hemmansvärdet, utan ock göra det generelt, om det för något Län, Den 3o.Mars £ m. 271 Härad eller Socken skulle behöfvas.
Om de erhålla denna rättighet, tror jag ej, att man får någon skälig anledning att klaga öfver, det värdena öfverstiga det verkliga beloppet; hvilket äfven tyckes äga runi vid alla fria afhandlingar, likasom endast med utmätningar och ConcursAuctioner ett motsatt förhållande inträffar.
Af en Ledamot har blifvit yrkadt, att nedsättning må ske i den bevillning, som ligger på jorden.
Detta tillhör ej förevarande Betänkande, utan förekommer vid tillämpningen af grunderne.
Sedan man vet, hvad summa sorn erfordras till Statsutgifternes bestridande; sedan man vet, huru mycket Tullen, BränvinsBevillningen och alla andra bevillningsinkomster utgöra , kan man först bestämma den summa, som af personer, egendom, lön m. m. skall utgå.
Då först blir det fråga, 0111 någon nedsättning kan göras, och på hvilken artikel den kan ske.
Särskilda åsigter hafva här blifvit framställda i afseende på Capitalionsbevillningen.
En Ledamot har yrkat, att den skulle höjas från hvad den nu är, eller ungefärliga värdet af ett och ett halft, till värdet af sex dagsverken; eu annan, att den skulle nedsättas.
Måhända visa dessa olika åsigter, att den norm, som i 1823 års Bevillningsstadga är antagen, är den rätta.
Dessutom innehålla ej grunderne, huru stor capitations-afgiften skall vara, utan endast 27* Den 3o Mars f. m. att en sadan afgift skall äga rum; vid tillämpningen blir det fråga om beloppet.
Jag tror att den bör blifva sådan, som den förut varit, af det skäl, att då denna afgift betalas för personen, och alla personer äro lika berättigade inför Lagen till skydd, bör den ej vara högre, än att den utan tunga kan betalas af hvarje innevånare, och, enligt denna åsigt, synes mig det rätta nu vara träffadt.
Protocoll, hallna hos H ö g 1 o f 1 i g e Ridderskapet och Adelil, i vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1840.
Hörbergska Boktryckeriet, 1841. 15 it > 1 i; .1 3 1 II - i; fot? " ; ......T: : r oj ‘ ' '' .: -J . i A .1 3 -> T •: . 1 . ! . - ; ■■ ; ; .i o :* i :-i I i1 Måndagen den 16 November i84o.
Justerades 4 prot.utdr. för den >4 dennes e. m.
Fril), von Kraemer, Robert, uppläste följande:
Då R. H. St., genom 3:ne Stånds beslut, nu afgjort alt i en underd. skrifvelse till H. M. Konungen anhålla om att K.
M. må tackas i nåder medgifva, det de från Hernösands stift till Upsala domkyrka anslagna )24s. k. domkyrkotunnor må hädanefter tillkomma Hernösands stifts kyrka, får jag vördsamt, i sammanhang härmed, väcka följande motion.
Äganderättens helgd, stadfästad i trenne sekler af Sveriges Konungar, borde väl hafva tryggat Upsala domkyrka vid att allt framgent få tillgodonjuta dess lagliga inkomster, och således äfven ifråga var. 124 tunnor kronotionde; men då nu R.
St. åter förnya en af H. M. Konungen redan afslagen begäran, synas rättvisa, billighet och omtanke fordra, att R.
St. äfven derjemte anslå en motsvarande ersättning åt Upsala domkyrka, på det att någon möjlig förutsättning må kunna äga rum, att H. M.
Konungen nådigst kan lemna sitt höga bifall till ifrågavar. framställning.
Jag får derföre vördsamt föreslå: att R.
St. må anslå en summa stor ett tusen r: d r b:c o, att årligen af statsmedlen till Upsala domkyrkas underhåll utgå, i ersättning för de 124 tunnor, som R.
St. i underd. föreslagit att hädanefter tillkomma Hernösands stifts kyrka.
Då statsregleringen icke ännu är fullbordad, och i alla fall ökade tillgångar finnas utöfver det belopp, hvarutur statsinkomsterna blifvit beräknade, hvaraf det må mig tillåtas nämna den Staten under innevar. riksdag tillskyndade inkomst af Nyqvarns qvarnar inom Upsala län, uppgående till omkring 3oo tunnor spanmål årligen, hoppas jag, att denna min motion vinner en önskad framgång.
Nordens herrligaste tempel, denna national-helgedom, der Gustaf Wasas stoft hvilar, har rättmätiga anspråk på R.
4 Den i6 November f. m. Gr.
Frölich, Daviel:
Som jag ej var närvar, då StatsUtsk.-s betänk, rör.-de handels- och sjöfartsfonden i elt plenum under loppet af förra veckan återremitterades; så anhåller jag, att det skriftliga yttrande, som jag uppsatt och hvilket jag nu ber att för R. o. Ad. få uppläsa, måtte få åtfölja remissen till nämnda Utskott.
Enär af s. k. handels- och sjöfartsfonden tillräckliga medel förefunnits till det anslag af 60,000 r:dr årligen, hvarå invisningar redan a ro utgifna, var det visserligen ratt att StalsUtsk. upptagit i beräkning, att en sådan utgift möjligen kunde komma att aga rum, utan att StatsUtsk. borde dervid låta hindra sig af de under riksdagen i grundlagsenlig väg gjorda anmärkn:r mot de af K.
M. härom vidtagna dispositionér; äfvensom det må vara rätt, att Utsk. ''icke meddelat något dess yttrande" derom, då Utsk. ”dertill för närvar. icke förefunnit anledning”; men deremot tror jag Utsk. hvarken saknat anledn. efterforska, huruvida något sådant offentligt bolag finnes, som uti K. M:s nåd. privilegium af d. 2 Febr. i8i8 och bolagsreglorna af samma dag omforma-* les; ej heller i sådant fall bort uraktlåtit tillse, att de sålunda stadgade villkoren kunde vara af natur, alt, derest de icke uppfyllas, några anslag af allmänna medel ej borde af R.
St. medgifvas. Uti min af Utsk. citerade motion har jag väl , på anförda skäl, tillstyrkt, att R.
St. skulle, i hvad möjligt var, bereda verkställighet åt K.