Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der var åtminstone en rival bortröjd.
Hans hyllning tog nu en starkare fart, en bestämdare färg.
En morgon vid denna tid begärde prinsen, som nu i allmänhet tillbringade mindre delen af dagen hemma, ett samtal med sin mor, och vi återfinna dem båda i samma rum, der vi afhörde deras första öfverläggning om huset
Montefioris angelägenheter och utländningarnes emottagande.
– Nåväl, min son, sade prinsessan, jag har länge hoppats att vi skulle komma till någonting bestämdt.
Icke en vecka till förmår jag underhålla det här spelet.
– Det skall ej heller behöfvas!
Jag är nu af vikomt de Ville-Rosny permitterad att begära Annunciadas hand af hennes mor, och vid första ord att allt går efter önskan, infinner han sig sjelf för att erbjuda alla de garantier, som vi kunna önska och fordra.
Låt då kalla hit din syster!
– Nej, vänta, min mor!
Vi böra förut förstå hvarandra rätt.
Vi önska ju båda samma sak, att Annunciada må besluta sig att blifva en fransysk markisinna.
– Häruti skilja vi oss, och det vigtiga består uti att vi måste vara eniga.
– Annunciada får icke ha något val, någon vilja: hon måste bli vikomtens maka.
– Icke genom tvång.
Dessutom lärer det ej behöfvas.
Hon hade troligen föredragit lord Stouthead, liksom jag sjelf skulle gjort.
Men den tillstymmelse till giftermålsplan, som jag en kort tid trodde mig märka, upplöste sig lika oväntadt som den kom.
– Det var en engelsk nyck utan betydelse, om det ens var något.
Men att återkomma till vikomten, så tror jag hon tänker att neka.
Men jag har sagt att hon ej får ha något val.
– Men jag har sagt, att huru mycket jag än skattar de yttre förmånerna af detta parti, sätter jag det dock icke öfver min samvetsfrid, och den skulle lida, om jag tvingade henne.
– Munkprat, sofismer!
– Guilio, akta dig, du respekterar illa kyrkan!
– Det kommer deraf, min mor, att det fins något, som jag sätter öfver både kyrka och samvetsfrid, det vill säga huset Montefioris heder.
– Du skrämmer mig.
Här är då någon olycka å bane?
– Min mor, jag måste vara fullt uppriktig.
Det bittra marterande lidande, som vår fattigdom födt i min själ, en stolt romares själ, har uppbringat onda lidelser.
Jag älskar att spela.
Jag ville vinna penningar, mycket penningar.
Men jag har förlorat, nästan alltid förlorat, och den som aldrig nekat att fylla den tomma kassan, är de Ville-Rosny, som längesedan har mitt löfte.
Inse då, min mor, att det nu måste infrias.
Han yrkar derpå, och besinna sjelf om Annunciada får neka.
– Min son, din bekännelse uppfyller mig med fasa.
Du har då kunnat sätta dig i denna förnedrande förbindelse hos en främling.
Du vill sälja din syster?
– Låt oss hålla oss vid ämnet, min mor!
Jag är olycklig, nära nog vansinnig ...
Ännu en hemlighet ... han sänkte rösten djupare ... gör det till en nödvändighet att sätta er och Annunciada under ett säkert skydd.
– O, hvad är det då mer?
– Lyft upp ditt hufvud, moder!
Du behöfver icke blygas.
Det finnes åtminstone en man af huset Montefiori, en romare, som ledsnat på förtrycket, en ...
– Tyst, tyst olycklige!
Jag förstår nu allt: du är medlem i någon sammansvärjning?
– Medlem ... en Montefiori, hvad tänker ni på?
Jag är ej skapad att som den obetydlige Gaetano måla taflor utan att förmå känna min förnedring ... jag är född till ledare, och om allt ...
– Icke ett ord mer vid min stränga befallning!
Vill du i öfrigt höra och antaga din mors råd?
– Höra kan jag åtminstone.
– Om jag lyckas öfvertala Annunciada, svär du vid dina förfäders obefläckade ära att följa din syster till
Frankrike och att genast helt och hållet draga dig ifrån ditt parti?
– Då skulle jag svära min vanheder.
Dessutom huru kunna lemna er ensam, min mor, att tvindö i detta förfallna och ödsliga hem?
– Sörj ej för mig!
Jag känner med visshet att mina dagar äro räknade.
Jag vill dö, der jag lefvat, och jag dör med glädje i min enslighet, då jag vet mina barn vara omgifna af lyckan och friheten.
Dessutom ha vi goda slägtingar, som ej skola öfverge mig.
– Min resa är omöjlig.
En Montefiori bryter icke sitt ord ...
Men kalla nu Annunciada!
Jag känner en feberaktig oro innan denna sak blir afgjord.
Hon älskar Geatano, det är säkert.
Men utan att vidröra detta måste hon tvingas eller öfvertalas.
Tio minuter sednare stod den fasta och ädla unga qvinnan inför sin mor, som antagit en strängt högtidlig och ceremoniös hållning.
Guilio satt med korsslagna armar orörlig i fönsternischen.
Hans anletsdrag syntes förisade, och hans min återgaf bilden af en orubblig hårdhet.
– Min dotter, började prinsessan, det är icke till ett vanligt samspråk jag kallat dig.
Jag har att underrätta dig om en lycka, som vederfarits det från sin höga glans längesedan nedstigna huset Montefiori.
Den ädle franske vikomten de Ville-Rosny har behagat hos mig anhålla om min dotter Annunciada de Montefieris hand.
– Jag har verkligen väntat på denna underrättelse, svarade Annunciada med mycken fattning.
– Den är dig då angenäm, återtog modern med en glädjestråle i de skarpa ögonen.
– Ja, så till vida, min mor, att jag derigenom får en klar och bestämd anledning att göra mig utaf med vikomtens hyllning.
Han har ej velat förstå de vinkar, som jag hittills kunnat tillåta mig.
– Du talar som ett barn.
Du är utan alla förhoppningar till giftermål, om detta slår felt.
– Det anser jag mig icke vara.
Men i alla hänseenden ville jag hellre förblifva den fattiga ogifta dottern af vårt grusade hus, än jag vill taga en rol i det moderna och glada Frankrikes sällskapskretsar eller blifva husfru på ett af dess slott.
För en sådan sfer föddes jag ej.
Den fattiga romarinnan öfverger icke sitt
Rom af så lumpna orsaker som ett giftermål för rikedom, glans och prakt.
Prinsessan såg på sin son.
Hans min var lika orubblig, hans ställning lika stel.
Han tyckte ännu icke anse tiden vara inne att blanda sig i affären.
Modern tog då en annan ton.
– Min Annunciada, om ditt hjerta för vikomten icke hyser en enda af dessa känslor, som eljest icke misspryda stolta qvinnor, om du försmår kärlek, lycka, solsken och ståt, om du försmår att blifva firad, beundrad och beprisad i kretsar, som förstå att bedömma en sådan skönhet som din, så vet jag dock att din känsla är för varm att tiga, då pligten vädjar till dig och att Montefioris höga blod uppreser sig emot att stå i skuld hos utländningen.
– Hvad menas härmed? frågade den unga qvinnan, rodnande och anande.
– Din broder Guilio ...
Han tillåter mig visst att vara uppriktig.
Prinsessan nickade åt sin son, som med en rynkning af de mörka ögonbrynen gaf ett ofrivilligt bifallstecken ... din broder har ådragit sig stora, mycket stora skulder till fransmannen.
– Och min broder begär att jag skall betala dem?
– Han anropar en kärleksrik syster.
Annunciada såg uttrycksfullt på Guilio, som med sträf röst ändtligen sade:
– En Montefiori kryper icke i stoftet.
Han säger till den, för hvilken han är i faders ställe:
Lyd nödvändigheten, och belöningen skall icke utebli.
Den unge fransmannen är en älskvärd och god man.
Han vill göra dig lycklig.
En blekhet delade rosorna på Annunciadas kinder.
– Detta språk, svarade hon, om det någonsin tillhörde vår familj under dess stolta dagar, passar föga nu.
Jag är ömt tacksam för det sätt, hvarpå min moder uppfyllt sitt värf, men jag tillbakakastar med förakt Guilios sjelftagna rättigheter, medan denna moder ännu lefver.
Jag betalar icke Guilios skulder med uppoffringen af mitt lifs hela sällhet.
Den gamla prinsessan for häftigt till, ty hon såg huru hennes sons ansigte blef blyfärgadt.
– O, Annunciada, min dotter, hvad gör du?
– Var lugn, dyra moder!
Jag vet ett annat sätt att inlösa dessa hedersförbindelser ...
Får jag tala?
– Javäl, huru skulle det gå till?
– Vi hafva ännu inom våra gamla salar många saker af nog högt konstvärde att uppväcka en engelsmans lystnad.
Jag har sett lord Stoutheads blick med otrolig ihärdighet fastsuga sig dervid.
Vår kusin Gaetano, som förstår bedöma dessa sakers värde, skall åtaga sig att med lorden uppgöra härom.
Annunciada hade ej förr slutat än Guilio vildt sprang upp.
– Ha ... sälja, prångla ut våra förfäders sista arf, och det vågar du, vanslägtade dotter af Montefioris ädla stam, att föreslå?
– Alltid är detta bättre, broder, än att sälja lefvande kött och blod med en själ uti.
– Tyst ... du måste lyda!
Annunciada gick tre steg mot sin broder.
– Guilio, sade hon med stark kraft, tala icke till mig, en romersk qvinna, om lydnad!
Jag dör hellre än jag förnedrar mig.
Den gamla prinsessan reste sig och utsträckte handen.
Guilio störtade bort.
Annunciada sjönk till moderns knän.
Sista scenerna i dramen.
Tre dagar gingo förbi.
Ville-Rosny hade förgäfves sökt att bli emottagen i palatset Montefiori.
Icke heller hade han sett till prinsen eller afhört bref eller bud.
Då han besökt palatset, hade han endast träffat den gamle tjenaren, som sett ytterst nedslagen ut, men ej kunnat förmås att tala.
Vikomten hade äfven besökt den vackra Marietta i hennes försäljningsmagasin, han hade nedlåtit sig till böner för att förmå henne framföra en biljett eller gifva minsta underrättelse om Annunciadas familj, men han kunde lika gerna ha lockat klippan att tala.
Marietta såg äfven bedröfvad ut.
Det var således någon olycka.
Cecco var jemt anlitad, men Cecco sade ingenting annat än hvad han ville säga, tills på tredje dagens afton han förkunnade att följande morgon skulle medföra upplysning för signor vikomt.
Det egnaste var att de Ville-Rosny under hela tiden förgäfves sökt få tag i sin engelske vän.
Han tog slutligen för afgjordt att denne, som nu åter var alldeles förryckt i åsnan på Vatikanens plattform, hade flyttat upp dit för att närmare studera henne.
Ändtligen randades för den bekymrade, af alla öfvergifne vikomten fjerde dagens morgon.
Och han hade just slutat att för syns skull intaga en lätt frukost, då Cecco med stor ceremoni anmälde marchesen Gaetano di Montefiori.
Ehuru fransmannen fullkomligt visste att han nu fick emottaga sin rival, den som säkert skulle bestrida honom rättigheten att göra den sköna italienskan, som han så högt älskade, till en fransysk komtess, så gick han dock med hela den belefvenhet och utsökta elegans, som tillkommer en Frankrikes son, emot den allvarsamme och kalle romaren.
Efter några fraser utan betydelse och sedan Gaetano intagit den erbjudna platsen, yttrade han:
– Det är på min slägting prinsessan de Montefioris vägnar, som jag kommer för att uppgöra hennes sons förbindelser till er, herr vikomt!
– Hvad vill det säga?
Om prins Guilio anser sig ha förbindelser till mig, hvarför kommer han ej sjelf?
Af hvilken anledning hafva vi behöft en medlare?
– Af det skäl, min herre, svarade romaren bittert, att Guilio Montefiori sedan tre dagar icke står att finna.
Man talar ej gerna om sådana saker här.
Då en man försvinner från sin familjkrets, afvaktar man hans återkomst.
Några underrättelser inflyta vanligen, som kunna vägleda.
– Min gud, har någon olycka händt honom?
– Olycka ... hvad tänker ni på!
Hända sådana i vårt land?
Hvem vet hvad som hindrat honom att bli synlig?
Prinsessan har uppdragit mig att visa er denna papperslapp, som hon på de ovanligaste omvägar fått sig tillsänd ...
Läs, emedan hon önskar det.
Med en lätt darrning öppnade vikomten papperet och öfverflög följande rader:
»Min mor, bäfva icke, vi ha ej anledning dertill!
En vårdande hand, som jag ej får nämna, har ryckt mig bort från den ort, hvartill jag tog min tillflykt, då Annunciada så grymt afslog att blifva min goda engel hos den ädelmodige fransmannen.
Huru förnedrande att lemna honom i tron att jag bedragit honom!
Det är mig omöjligt att säga när jag återkommer.
Men när helst det sker, är jag för alltid botad från den villa, som under en kort tid beherrskade min nedtryckta själ.
Lef väl, min mor!
Vi återse hvarann förr eller sednare.
Er Guilio.»
Ville-Rosny betraktade med tyst och djup häpnad den unge markisen.
– Italien, Italien, sade han sakta, man hade sagt mig att dess hemligheter ofta sköttes så tyst att de nästan aldrig återljödo ... men den arme Guilio ...
– Lemnom detta!
Ni ser att en »vårdande hand» leder honom.
Guilio skall icke mer försöka att konspirera.
Detta är blott en varning.
– Ah ... han var misstänkt ...
Förlåt, min herre, men jag inser att jag eger lika litet rättighet att inblanda mig i detta ämne som att beklaga mig öfver det sätt, prinsessan valt att svara på min anhållan ...
Den sköna Annunciada föraktar Frankrike och vill ej gifva ett mildare afslag.
– Ni misstager er, herr vikomt!
Annunciada föraktar intet land och ingen menniska, värd hennes aktning.
Men må ni förlåta henne att hon icke kunde eller ville rubba den heliga förbindelse, hon längesedan ingått med mig, hennes kusin, för att utan kärlek följa en främling till den mera lysande lycka, som han förmådde bjuda henne.
Annunciada skickar er sin varmaste helsning.
Om ni så önskar, vill hon sjelf tacka eder för den heder, ni bevisade den fattiga dottern af en utfattig familj.
– Nej, svarade vikomten hastigt och med en hög färg på sitt förställda ansigte ...
Nej, jag begär icke detta.
Jag reser redan i morgon.
Må den stolta Annunciada bli lycklig!
Detta är den sista önskan jag medför från Italien.
Och må ni, min herre, gifva mig er hand på att ni ej hatar en man, som kanske sårat er utan att veta deraf.
– Aldrig har ni det gjort.
Jag visste att Annunciada ej kunde älska två gånger, men det gläder mig att få trycka er hand till tecken af öppen vänskap ..
– Herr markis ...
– Hör mig.
Prinsessan hade under dessa dagar, då sorgen och oron öfver Guilios gåtlika försvinnande mycket angripit hennes helsa, kommit till den öfvertygelsen att, hur obetydlig min ställning än är i förhållande till er, det dock är bättre att
Montefiorerna förena sin fattigdom, än att längre skilja den åt.
Så snart hon gifvit detta bifall, har hon skyndat att eftersända lord Stouthead, hvilken under dessa sednare dagar varit snart sagdt bosatt i palatset, der han utsett de konstskatter han önskade som sällskap på sin återresa till England.
Summan för dessa har satt prinsessan i stånd att honorera sin sons förbindelser, och ni skulle öfver all beskrifning såra oss, om ni dervid ville göra någon invändning.
– Jag eger ej den ringaste rättighet dertill, min herre ...
Se här prinsens reverser.
Med ett penndrag, som angår en summa penningar, gör jag ett slutstreck öfver alla de dåraktiga förhoppningar, som under ett par månader utgjort min villa ...
– Fullkomligt! svarade Gaetano, och då han fått Guilios papper på fickan, mildrades fullkomligt det kalla uttrycket i hans ansigte.
– Förlåt Italien, herr vikomt, hvad ni der lidit, men tro att ni lemnar qvar vänner, som mången gång med djupt intresse skola påminna sig er och det värdiga slutet af ert uppträdande inom en familj, som snart förlorar den andra eller rättare första af sina representanter, ty prinsessan är mycket svag.
Här åtskiljdes de båda unga männen.
Vikomten hade lyckats dölja sin förtviflan och Gaetano sin svartsjuka, som ändock brann på djupet.
Fjorton dagar sednare hade prinsessan
Montefiori gått att förena sig med sina höga förfäder, men dessförinnan hade hon välsignat det af kyrkan afslutna förbundet mellan sin dotter och sin nu värderade son Gaetano.
En afton, då prinsessans sista jordiska önskan ifrigt föresväfvade henne, den nemligen att än en gång få återse sin Guilio, gick detta i fullbordan.
Guilio inträdde sakta, obemärkt, med lutande gång och sänkt öga.
Knäböjande vid moderns säng, emottog han hennes välsignelse och gaf henne sin hemlighet, den hon förde med sig i grafven.
Straxt derpå försvann den unge prinsen ånyo; och först efter flera veckor, då Gaetano med sin unga maka lemnat
Rom för att under en tid med kärleken, konsten och poesin till följeslagare svärma i andra delar af Italien, återsyntes i det nästan utdöda palatset
Montefieri skuggan af dess fordne egare, siste ättlingen af denna gren.
Den gamle trotjenaren Pietro var nu den enda betjeningen; och prinsen, som nästan aldrig gick ut, ej sällskapade med någon och icke emottog en enda menniska, hjelpte sjelf till med det lilla, som var honom behöfligt.
En eremit kunde ej lefva tarfligare och strängare.
Det enda, som saknades för att göra illusionen fullkomlig, var heligheten.
Ett missnöjdt knot hördes ofta sakta undfalla den unge mannens bleka läppar, men med hvarje sådant utbrott följde alltid en rysning och en rädd blick åt väggarna.
Sedan var han tålig, men de brinnande ögonen talade ett annat språk.
En dag erhöll han ett bref från Gaetano och Annunciada.
De förtäljde om sin sällhet, sin frihet och frid.
De bjödo honom komma till sig och uppmanade honom att afkasta fjettrarne af det förflutna.
– Nej, sade han bittert, jag vill hafva mitt fängelse i dessa salar.
Jag kunde ej upprätta deras glans ... jag vill multna med dem.
POMPEJI.
Jag hade ej varit många dagar i Neapel, innan jag erinrade mig att konungariket »de bägge Sicilierna» var nog lyckligt att ega jernvägar och att en af dessa jernvägar förde till Pompeji.
Det var tidigt på morgonen, en vacker solskensdag, som jag gjorde denna observation, och en halftimma sednare var jag redan vid stationen, hade köpt mig biljett och väntade blott på trängens afgång.
Under denna väntan hade jag tillfälle att iakttaga en underlig företeelse.
Jernvägen, som – enligt hvad allmänt är kändt – icke bär sig, har dock lyckats ruinera fiakrarne och hyrvagnarne.
Dessa, som i fordna tider hade uteslutande privilegium på alla lustresande till Herkulanum, Vesuvius och Pompeji, göra förgäfves de mest förtviflade försök att täfla med sin fruktansvärde konkurrent – de resande föredraga den billigare och hastigare färden på la strada ferrata.
Också utbjudas vagnar för ett orimligt godt pris, och kuskarne trängas kring den resande, underbjudande hvarandra.
En ville köra mig till Pompeji för 8 carliner, men slog genast ned till 6.
En annan begärde 4 carliner och en tredje utbjöd sina krakar »per una bottiglia», det vill säga för blotta drickspengarne.
Jag förmodar att man skulle ha slutat med att erbjuda mig betalning för att följa med.
Olyckligtvis var tiden för afresan inne, och jag var således ej i tillfälle att lära känna slutet på denna aftagande serie.
Men för att icke lemna ett fullkomligt falskt begrepp om de goda priserna på fortskaffningssättet i Neapel, måste jag tillägga att billigheten uteslutande gäller resorna till de ofvannämde orterna, hvilket förmodligen härleder sig af icke blott begäret till konkurrens, utan äfven af begäret att på bästa sätt söka återfå en del af det jernvägen borttager.
Åt alla andra håll i de underbart sköna omgifningarne måste man taga vagn eller båt, och båda delarne utmärka sig för en fabelaktig dyrhet: man skattar den resande efter behag såväl i den utgift, sjelfva resan gör, som i de enormt tilltagna drickspengarne, hvilka neapolitanarna ha en beundransvärd förmåga att summera.
Men i Neapel är allt, ända ifrån polisen, som tycks ha till sitt förnämsta syftemål att utplundra resande, intill ficktjufvarne, hvilkas outransakliga händighet befinnes omöjlig att motstå, stäldt på prejeri.
Värdshusvärdarnes samvetsgrannhet tillåter dem ej att vara mindre patriotiska.
Ett rum med blott uppassning: 8 karliner (4 francs) om dagen.
Middagar och kaffe i proportion.
En månad i Neapel kostar lika mycket som tre i Rom.
Men i trots af allt detta, inbegripet falskt mynt i vexeln, erinrar jag mig ändå med förtjusning Neapel, ty om också i sjelfva staden, med undantag af musée Bourbon, icke är så särdeles mycket att beundra, så skulle jag denna resa förutan ej fått se det underbara Pompeji, ej bestigit Vesuvius, plockat oranger i Sorentos trädgårdar, sett tarantellan dansas af sjömän och landets tärnor, rott omkring på Neapels golf och påmint mig Andersens improvisatör i Capris blåa grotta.
Men jag återvänder till min lusttur.
Under den korta resan genomgick jag i minnet allt hvad jag visste om Pompeji.
Det var ej mycket, och det lilla var dessutom ej riktigt klart och sammanhängande.
Jag påminte mig ha läst hos flere historieskrifvare om en gammal stad Pompeji, som under Titi regering blifvit begrafven genom ett utbrott af Vesuvius.
Det der borde ungefär vara samtidigt med Jerusalems förstöring.
Bulwer har skrifvit ett vidlyftigt arbete om denna tilldragelse – detta arbete hade jag läst för ett halft tjog år sedan; men jag hade blott ett dunkelt minne af en hemlighetsfull Isis-prest och en älsklig blind flicka ...
Nydia tror jag hon hette.
I »Lördags-magasinet» hade jag för mycket längesedan inhemtat att några bönder, som arbetat i en vinplantering vid floden Sarno, råkat på lemningar af samma
Pompeji och att detta föranledt Carl III att låta anställa gräfningar.
Man skulle då ha anträffat en hel stad, hvilken under 17 sekler varit nog blygsam att dölja sig under jorden.
Slutligen föreföll det mig som om jag i vårt kongliga museum sett flera hyllor fyllda af diverse småsaker af lera och brons, hvilka lärer vara hemförda af Gustaf III, minnen från hans konstresa till Italien.
Trängen stannade.
Jag steg ut och började se mig omkring.
Ingenting, som angaf förstörelse eller ruiner.
Vackert, leende landskap, tätt bebygdt med hvita hus, nära intill mig det inbjudande Albergo della strada ferrata, på hvars trappa en kypare med servetten vinkade välkomsthelsningen åt hungrande resande.
Flera grupper af välklädda promenerande styrde sin kosa uppåt en grönskande kulle, andra trängdes kring jernvägens biljettkontor.
Ett par neapolitanare lågo i solskenet halfsofvande, ett par andra sutto hopkrupna och spelade morrha, en skock tiggande barn gjorde anspråk på min menniskokärlek under anropande af alla helgon, hvilkas namn voro dem bekanta.
– Dove sono i scavati, frågade jag en pojke, i det jag räckte honom en slant.
– Andate su, exellensa!
– Skall jag gå upp?
– Si, signor ... qua sopra.
Han pekade på höjden, dit jag sett de promenerande rikta sina steg.
– Men det är omöjligt, tänkte jag.
Pompeji ligger ju begrafvet under aska och lava.
Man måste då naturligtvis stiga ned för att se uppgräfningarne.
Rom har ej blifvit begrafvet genom en vulkans utbrott, och likväl ligger den gamla marken flera famnar under den nuvarande.
Kanske vill man inbilla mig att Pompeji flutit ofvanpå lavaströmmarne och att det nya Pompeji är bygdt under det gamla.
Här måste finnas en nedgång.
Någon sådan fann jag dock icke, utan måste resignera mig att klifva uppför en ganska ansenlig höjd för att få se den »underjordiska» staden.
Efter att ha passerat några vinplanteringar, genom hvilka gångstigen slingrade sig, befann jag mig helt oförväntadt på en öppen plats, som erbjöd mig en så imposant anblick att jag ej kunde återhålla ett utrop af bestörtning.
Det var Pompejis forum.
Betäckta portiker, bestående af marmorkolonner med stora och eleganta terrasser, ämnade till promenad, omgåfvo på tre sidor ett aflångt torg, hvarifrån flera gator utgrenade sig, flankerade med tempel, palatser och enskilta hus.
Midt emot mig reste sig tvänne triumfbågar; på sidorna lågo en mängd tempel med sina kolonner, altaren och piedestaler.
På ett ställe tycktes portiken vara under reparation.
Man syntes vara sysselsatt med att ändra dess arkitektyr och förvandla arkaderna till en dorisk kolonnad med pelare, dels murade af tegel, dels af travertin.
Några piedestaler fyllde platserna mellan kolonnerna, färdiga att emottaga statyerna af stadens berömdaste män.
På en läste jag
Sallustii namn – måhända var det historieskrifvarens.
Men statyerna voro troligen ännu ofulländade och väntade i bildhuggarens verkstad på det sista mejselhugget.
Tydligen hade jag bedragit mig i min föreställning om Pompeji.
Historien, Bulwer och Lördags-magasinet hade alla misstagit sig.
Det var ju ej ruiner jag såg, icke uppgräfningar – jag befann mig ju på en höjd, i det klara dagsljuset och hade framför mina ögon en fullständig stad med sina torg och gator, hus och kyrkor, handelsbodar och promenadplatser.
Men innevånarne?
Det var sannt: staden tycktes ej vara folkrik.
På forum var jag för tillfället ensam; men på afstånd hördes buller af steg och menniskoröster, och i ändan af en lång ståtlig gata tyckte jag mig upptäcka ett par kärror förspända med åsnor.
För öfrigt vore det ej underligt om Pompejis innevånare, ledsna vid den despotiska regeringen och Neapels hårda öfvervälde, hade öfvergifvit sin stad och flyttat ut på sina landtgårdar.
Skada blott att de ej först fullbordat en mängd påbörjade reparationer och nybyggnader, som utan tvifvel skulle ha i hög grad bidragit till stadens förskönande.