Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är hon färdig till i morgon bittida, så mågen J vänta till dess.
Hon kan då fara med eder, och sålunda ha säker eskort af de ryttare som följa eder, och hvilka jag nu ställt under herr Enevald Finckes befäl.
De tre fanor ryttare, som förföljt bönderne öfver en del af Tavastskogen, hvilken sträckte sig framåt i tolfmila ödslighet, hade återkommit och det var några af dem, som nu under Enevalds befäl återsändes till Åbo.
Fleming hade mycket att ordna innan han kunde lemna Tavastland, och många bref sedan denna tid, bevittna hans verksamhet der.
Af dem är det blott en enda liten såkallad sedel till ett bref, som angår vår berättelse, den lyder så:
”Jag kan eder icke förhålla, Erik Olofsson, att min vilja är att J sägen Hans Fordeels hustru till att hon drager till Björneborg.
Hon skall icke vara der mera, den onda djefvulen, för hennes praktiker som hon brukar på den förrädarens Hans Fordeels vägnar och beder henne straxt draga dädan, om hon icke vill, så skall hon dädan.
Jacob Illka bekände i fjol i godtfolks närvaro att hon hafver förmanat dem till uppror så väl som mannen.
Klas Fleming,
Friherre till Wik o. s. v.”
Herr Erik jemte sitt följe anlände till Tannila, och med ett gladt utrop sprang
Sigrid emot honom på gården; men när hon varsnade Enevald Fincke, som just kastade sig af hästen, rodnade hon och stannade ett ögonblick och gick sedan med sedesamma steg fram till sin far.
Äfven fru
Metta var snart ute för att välkomna sina gäster.
Herr Erik meddelade nu hustru och dotter sin afsigt att medföra den sednare till Åbo, och ehuru tiden var kort att hinna få henne som sig borde i ordning, lät det dock sig göra.
Det mesta af hennes kläder hade ock blifvit förstördt af plundrarne, men skulle väl icke heller varit nog galant för att begagnas i Flemingska huset.
Herr Erik lofvade sörja för att sådant i Åbo blefve afhjelpt.
”Så lemnar jag dig nu åter, kära min Metta, och med allt detta oskicket till.
Huru monne du nu här kan reda dig ens med föda åt folket?”
”Jag tänker vinterfisket ger nödtorftigt så länge, och till brödfödan förslår väl stackarne på skogsåkern.”
”Allt godt således, och då jag märker, att ju här ingen nöd blir, far jag nu med lättare hjerta från hemmet än jag kom.”
”Ja, ja, nog kan det väl gå, och J sen alltid den glada sidan af allt, och knappt jag sett eder ens på alfvare vredgas öfver något i verlden, ej ens öfver klubbmännen, dem vår herre nu må förlåta, då de hafva fått sådan svår vedermöda.”
”Tro aldrig, mor, att ej sinnet brusar opp för mig ock ibland.
Minnes du ej huru jag brukade klappa opp den skälmen Elias, som sen rymde ifrån oss.
Det var skada nog, nu blef han visst en galgfogel, fast det var godt gry i slyngeln med alla hans opptåg.”
”Ja så var ock agan, att J skrattade och gaf honom en smäll, och skämde bort pojken på allt sätt.”
”Åh, mor, vi ha så litet lefvat tillsamman, att du knappt känner mitt lynne.
Borta, i krig och på sjö, har min mesta tid förgått, och du har ensam styrt och ställt på godset, och bra har du ställt, hvad skulle jag då vredgas öfver?”
”Ringa har det bekymrat dig, om jag ställt väl eller illa!
Om det vuxit ett korn på åkern, eller om tegen varit svart, allt har du varit lika nöjd, och om det ej skulle funnits en fisk i boden eller en skinka i visthuset, det skulle allt qvitta dig lika.”
”Hvad mer, mor, aldrig ha vi ju behöft svälta, om jag varit hemma eller borta.”
”Herre gu, icke har du ändå tagit dig en hustru, som låter folket svälta.
Det är visst, man kan bli helt förtretad på dig.
Men se, nu sitter jag här och pratar med dig, och borde vara derute att ställa mat åt eder alla.”
”Låt vara, mor, nog står verlden ändå, om du än ej rustar och bestyr så mycket.”
”Ja, ja, käraste herr Erik, så sägen J riddare, som äro herrar och män; men hvart skulle det bära, om vi qvinnor skulle vilja ha samma rätt.
Arbeta måste en husmor.
En lat qvinna orkar jag ej se.”
Siris lilla hufvud var upptaget af så många tankar på en gång, att hon knappt visste reda på sig; men icke minst ofta framträdde för hennes sinne en obestämd fruktan för ståthållaren, i hvars hus hon skulle vistas.
Den mörke mannen, med de ingalunda polerade åthäfvorna och den af rustningen på flere ställen nedrostade drägten, skrämde henne, och det var så mycket naturligare, som fru Metta haft för vana att ganska ofta fara ut emot honom och hans tyranni, och Siri hörde honom sällan nämnas, annat än såsom en hård och grym man.
Metta var hela nejdens tillflykt och rådgifverska, och hvarje gång bondgummorna tyckte sig hafva något att klaga öfver knektarne eller ryttarne, som hos dem lågo i borgeläger, så kommo de med sina bekymmer till fru Metta, och bådo henne, genom herr Erik, framskaffa deras klagomål till herr Klas.
Vid sådana tillfällen utmålades Flemings tyranni af qvinnorna i de bjertaste färger.
Fru Metta skref väl om saken, men hennes epistlar voro vanligen svåra att läsa och isynnerhet att förstå.
Skrifkunnighet hörde icke mycket till seden på denna tid, minst för fruntimmer.
Sedan hon hunnit öfver den vanliga början:
”kan jag eder icke förhålla”, så förhöll hon dock mestadels sjelfva saken, emedan herr Erik ej kunde förstå hvad hon ville.
Men äfven när han begrep hennes mening, eller när han på någon dag var hemrest, så att hon rätt fick komma fram med sina klagomål, så vann hon dermed intet annat, än ungefär sådana svar:
”kära min Metta, gif åt bonden några spann råg”, eller tillochmed: ”gif åt stackars Brita en annan ko, då hon så der illa mist sin”, eller dylikt.
Af klagomålen till ståthållarn blef intet, ty ”hvad skall man besvära herr
Klas för lappri, som man sjelf kan hjelpa.”
Fru Metta, som sällan kunde förmå sig att bli ond på sin man, vände i stället sin vrede på ståthållarn, och brummade ofta storligen öfver honom.
”Vore han icke så tyrannisk och envis, så skulle hertigen längesen tagit Finland under sin styrelse, och detta betryck och blodsutgjutelse och allt ondt, vore då borta.”
Så hade Sigrid småningom fattat en slags instinktlik förskräckelse för Fleming, hvilken väl icke helt hastigt kunnat skingras, ens om hon vetat att hennes mors funderingar slagit om betydligt till hans fördel, sedan hon sjelf lidit af böndernes framfart, och han dessutom hedrat hennes hus med att der dröja en natt, och slutligen och mest, emedan han visat Siri välvilja.
När Siri hörde af att Enevald skulle stanna i Åbo, rodnade hon, det undrade hon sjelf i sin själ öfver; men nog vore det bra roligt, att der få se honom ibland, tänkte hon.
Det blefve ändå en bekant bland alla dessa fremmande menniskor, som hon nu skulle träffa tillsamman med.
Hon fruktade stundom att ungdomen i Flemingska huset skulle se henne öfver axeln.
Till namnet kände hon dem alla, äfven något till lynnet, genom sin fars berättelser.
Johan, den äldste, den unge, ridderlige, ende sonen; Karin, nästan jemnårig med henne sjelf, Hebla, några år yngre, och slutligen den unge Peder Banér.
Då tiderna började mörkna för dennes fader, riksrådet Johan Banér, hade han sändt Peder, sin andre son i ordningen, till Finland.
Den unge Peders mor, fru Christina Sture, anförtrodde gerna sin son i sin goda väns, fru Ebbas vård.
Finland var, åtminstone tills vidare, en säker vistelseort för dem, som hade något att frukta af hertig Carl, och vägen derifrån till Polen var öppen.
Det syntes derföre föräldrarne godt att gossen trifdes på Åbo slott, och fru Ebba hade skrifvit till fru Christina och bedt att i det längsta få qvarhålla honom, hvilket ock bifölls.
Fru Christina hade ändå många barn
omkring sig hemma, och hennes tankar voro ofta upptagna af bekymmer öfver hennes herres då redan osäkra ställning till hertigen.
Så väl Fleming sjelf, som isynnerhet fru Ebba, hade med nöje fattat tillfället att göra herr Erik Liljeholm en tjenst, genom det vänliga anbudet att beskydda Sigrid.
Fleming hyste mycken godhet för sin blygsamme vän, som följt honom i många faror och alltid varit att lita på.
Herr Erik åter, å sin sida, beundrade och ärade Fleming af hela sin själ, kanske så mycket mer, just emedan dennes stolta, rastlösa sinne var så olikt hans eget lugna inre.
Sjelf af lägre adel, kunde han aldrig göra anspråk på någon slags jemnlikhet med sin gynnare, i denna tid, då en högre adel ansåg sig stå nästan lika högt öfver den lägre, som denne öfver en ofrälse.
Ej heller sökte herr Erik något tillfälle att svinga sig opp; och hans lugna mod under striden, hans nyttiga verksamhet deremellan, gick allt för sig på ett så tyst och anspråkslöst sätt, att just ingen kom ihåg att han uträttade något.
Men detta bekymrade föga herr Erik.
Någon yttre utmärkelse föll honom aldrig in att önska sig.
Tillbudet att få hemta Sigrid till Åbo, var deremot högst välkommet.
Han kunde sålunda sjelf ofta bli i tillfälle att få se henne, och framför allt skulle Sigrid sålunda få se verlden och lefva i den förnämsta krets, som, i något hus i Finland, samlades.
Framför allt var det säkert att ingen, icke ens den nitiske biskopen, skulle, då hon stode under ståthållarens omedelbara beskydd, antasta henne för den föregifna religionsförändringen.
Sigrid hade nu en tid vistats på Åbo slott, och hade hunnit vänja sig vid mycket, som förut föreföll henne underligt.
Det fremmande krigsfolket, som rördes på slottet, och för hvilket hon i början högeligen fruktade, skrämde henne ej numera.
Tillochmed polackernas underliga språk och långa mustascher, hade hon blifvit van vid.
Fru Ebbas godhet och hennes döttrars vänlighet, hade ock kommit Sigrid att glömma, att hon dock i verkligheten endast var en liten hoftärna i detta finska hof, och hon kände sig aldeles icke besvärad med de förnäma damerna.
För Fleming sjelf bar hon dock fortfarande räddhåga, och hade svårt att vänja sig vid tanken, att på hans befallning så många menniskors blod flutit.
I Flemingska huset var Enevald
Fincke en gerna och ofta sedd gäst.
Den elegante, älskvärde, unge mannen, var en verklig vinning för sällskapslifvet der, och bidrog till trefnaden, äfven i den inskränktare husliga kretsen, der han ock egde tillträde.
I Sigrids inre växte och blomstrade en hel verld af nya känslor och nya fröjder.
Ännu anade hon ej att något annat väckt dem till tif, än det nya och ovanliga i den verld, hvari hon nu lefde.
Hon förstod ej, att i hennes hjerta vaknat en känsla, mäktig att väcka hjertats lif, lika raskt som vårsolen i norden smälter drifvan och väcker naturens lif.
En afton, det hade redan börjat skymma, suto vid en sybåge Karin och Hebla Fleming jemte Sigrid, alla sysselsatta att sy.
Peder Banér stod bakom
Heblas stol och manade på henne att sluta arbeta och komma för att kasta klot.
Hebla tog en mycket förståndig min på sig och svarade:
”arbeta först och leka sen, min käre Peder.”
”Se så, tack nu Siri”, sade Karin vänligt, ”du måste sluta nu, och vi med.
Det blir redan för mörkt att se mera.
Jag tänker väl vi få mattan färdig i tid, utan att vi arbeta ögonen förderfvade i mörkret.”
”Se”, ropade gladt Hebla, som redan stigit opp från arbetet, ”se hur vackert det tar sig ut!
Och du Karin, som knappt ville låta mig sy med; just som om jag alltid skulle vara ett barn!
Johan skall bli glad när han får den!
Sötaste min Karin, hvad de der rosorna, som vi i dag sytt, ta sig bra ut mellan de grå bandknutarne, som vi förut hade färdigtsydda.”
Hon svängde sig nu, nästan dansande, om på tå, och klappade ihop sina händer.
”Peder, kom då och se hur vackert det blir.
Försök du man på att göra något så der hyggligt.
Nej se, det kan du då alls inte.
I detsamma steg herr Klas in.
Hebla sprang emot honom, klappade och slätade hans mörka kinder, höjde sig på tå och tittade honom i ögonen, i det hon sade: ”Kom, kom, farkär, och säg nu att det är bara skräp med vårt arbete.
Se huru vackert det blir.
Det är visst och säkert, att Johan blir glad, när han får se huru vi tänkt på honom och hur flitigt vi arbetat, för att göra honom en glädje.
Och när Siri syr med, så få vi det nog färdigt till sagdan dag.”
Herr Klas log, lyfte opp sin dotter, satte henne som ett litet barn på sin arm och spatserade så ett hvarf omkring rummet med henne.
Derpå ställde han ned henne vid sybågen och sade:
”ser du inte, yrhätta, att jag hemtade fremmande med mig.”
Hebla vände sig hastigt om och varsnade nere vid dörren en person, som, med en besynnerlig blick, stod och stirrade inåt rummet.
Han var ytterligt blek och tittade underligt fram under luggen, som låg honom i ögonen.
Kläderna, af ytterst gammaldags fason, voro svarta, och kåpan utmärkte en magister eller annan lärd man.
”Se här, min Ebba, hemtar jag dig en lärd gäst”, sade nu herr Klas. ”Det är mäster Sigfrid Aronson Forsius.
Så väl du, som flickorna, hafva ju stundom bedt
Daniel Hjort hemta honom med sig på besök.
Nu, då jag träffade honom nära slottet i djupsinniga funderingar, bad jag sjelf honom göra mig sällskap opp.”
Fru Ebba helsade nu vänligt, och inbjöd mäster
Sigfrid att stiga fram och sätta sig; men häpen öfver att så oförmodadt hafva kommit i fremmande, förnämt sällskap, utan att alls vara beredd derpå, stod han qvar vid dörren, bockade gång efter annan, och såg förvirrad ut.
”Nu måste jag lemna eder på en stund”, sade herr Klas, ”tjenst och arbete få ej svikas.
Snart kommer jag åter.
Underhållen nu emellertid vår lärde gäst.”
Herr Klas gick bort, och den ovanlige gästen fortfor att stå tyst vid dörren.
Tidens sed fordrade väl just icke mycken uppmärksamhet för en ofrälse, men mäster Sigfrid var dock införd som gäst, och fru Ebba var dessutom alltid vänlig mot hvar och en.
Dertill var han af henne känd som en lärd och stjernkunnig man, och lärdomen jemkade dock, i någon mon, den stränga rangskilnad, som iakttogs mellan frälse och ofrälse.
Några vänliga ord och en förnyad uppmaning att stiga fram, erhöllo intet annat svar, än åter en bugning.
Nu steg äfven Sigrid opp ifrån sybågen, der hon hittills sutit qvar.
”Nå gudskelof att du ej tänker sy i mörkret, söta Siri”, sade Hebla.
”Jag trodde i sanning att man i Tavastland bestode sig kattögon.”
Siri hade visserligen icke sett sy på en stund, men af pur respekt för Riksmarsken, hade hon ej vågat stiga opp.
”De unga hålla på att brodera en matta åt sin broder Johan”, sade nu fru Ebba, för att börja något samtal med den stumme gästen.
”Han är nu på Qvidja, och emellertid vilja de ha den färdig.
De gladde sig nyss åt att arbetet utfaller vackert.
För en man som är van att studera stjernorna och vår herres fagra, vexande blommor, kan deras lilla arbete väl ej ha något intresse; men kanske behagar mäster
Sigfrid ändå fägna dem med att kasta en blick derpå.”
Fru Ebba beräknade att hon på detta sätt skulle få sin gäst att lemna sin plats vid dörrposten; men tänkte dervid i sjelfva verket så litet på beskådandet af arbetet, att hon ej ens erinrade sig, att det vore alltför mörkt i rummet dertill.
Hebla började nu upprulla den praktfulla mattan, i det hon sade: ”Men här är ju så mörkt, hvem kan nu se.”
Mäster Sigfrid bockade sig än en gång, och steg sedan framåt.
Han såg länge tyst på det präktiga arbetet, slutligen utbrast han: ”Besynnerligt!
Syntes mig icke detta först vara idel rosor och blader, men ju längre mina ögon bjuda till att genomtränga skymningen, dess klarare framstår, hvad här är afsedt och menadt.”
”Huru så, hvad menen J, mäster Sigfrid”, frågade Kathrina.
”Ja i sanning, detta är dock sannerligen så.
Se alla dessa bilor och blodfläckar deremellan.
Och blott ett par år, så är det färdigt.”
”Hu, hvad är det han säger, hvad betyder detta”, ropade Kathrina och fällde af förskräckelse trädet, hvarvid mattan var fästad, så att det föll med buller i golfvet och ljudet återskallade genom rummen.
I detsamma öppnades dörren, och in trädde en småsven, som bar ett par höga armljusstakar med brinnande ljus uti, dem han ställde på bordet och aflägsnade sig genast.
De unga flickorna stodo bleka af förskräckelse.
Fru Ebba nalkades och sade med lugn röst, ehuru äfven hon blifvit obehagligt störd: ”Mäster Sigfrid, edra ögon måtte tagit skada af alltför mycket nattvak och skådande opp till stjernorna, så att J icke kunnen urskilja jordiska ting.
Hvad är det J sägen?”
Öfverraskad af det hastiga ombytet från skymning till strålande ljus, hade mäster Sigfrid lagt handen öfver ögonen, dem han slutit.
Han borttog nu handen, slog opp ögonen, såg sig omkring, och skakade smått på hufvudet, så att hans spikraka hårtestar föllo honom än mer i ansigtet, hvarpå han sköt dem undan och strök sig uppåt öfver ögonen, liksom han velat reda för sig hvad han såg, och sade nu:
”Underlig var denna syn, se här ser jag ju nu idel sköna rosor och blader med kärleksknutar förenade.
Måste i sanning, som högvälborna hennes frudöme behagar säga, mina ögon af det myckna nätternas vakande tagit skada.
Lär väl behöfva något guld, till deras stärkande nyttja.
Torde det väl för hennes frudöme och hennes välborna jungfrudöttrar vara godt att detsamma bruka.”
Hebla, som nu hunnit hemta sig efter obehaget af mäster Sigfrids ord om mattan, sade nu leende: ”Käraste mäster Sigfrid, vi hafva lyckligtvis ingen svaga ögon, är det emot sådant, guld skulle vara bra?”
”Ja, guldfilspån eller hammarslagg, väl smått och grannt rifvet, så att man det näppeligen känna kan, och spildt i ögonen, styrker synen.
Men man dricker det ock emot hjertats affecter och stor rörelse, och skall jag deraf gerna tillreda och högborna herrskapet dermed förse, till framtida behof.”
Hebla kunde ej motstå sin lust att skratta, men fru Ebba sade: ”Du yrhätta, allting skrattar du åt, du som ännu ej pröfvat verlden.
Väl kunde mången gång behöfvas ett medel mot hjerteve; men om dertill just guld är lämpligt, vet jag ej.
Kära mina unga flickor alla, väl kommer för er, hvar och en, den tid, då J önskaden äga en guldtinktur emot sorgen.”
De unga hade blifvit allvarsamma, tillochmed
Heblas lilla finurliga fysionomi hade lagt sig till ett helt högtidligt uttryck.
Nu återkom herr Klas och medförde, äfven nu, en gäst.
Denne var yngre än mäster Sigfrid, hans drägt var ytterst fin och gjord efter nyaste mode.
”Se”, sade herr Klas, ”hvad jag mötte derute i slottsporten!
Jag bad honom komma opp.
Men ni kan inte se honom riktigt”, och dermed tog herr
Klas den lille mannen och lyfte honom, med ett tag, på det massifva bordet, mellan ljusstakarne.
”Nej se på Daniel bara!
Sammetsärmar! kan ni räkna silfverknapparne i tröjan, än alla snörena sen!
Sickna vida, pösiga, välska hosor och brändt hår och långa lockar, som falla på Hollandskragen och grannt passement kring tröjan!
Nej ser man bara!”
Daniel Hjort, studenten, stod röd af vrede och raseri på bordet, der Fleming obarmhertigt fasthöll honom.
Heblas lilla ansigte krusades i alla fasoner af svårigheten att emotstå skrattlusten.
Peder, som stod vid spiseln, väntande på Hebla, skrattade helt obesväradt.
Äfven på Karins läppar sväfvade lätt ett undertryckt leende, men fru Ebba lade vänligt sin hand på Flemings arm och sade: ”herr Klas, du retas ju med Daniel, som om han vore ett litet barn, han blir ju helt ledsen.”
Fleming upphörde att qvarhålla
Daniel och räckte honom handen, men denne hoppade lätt från bordet och sade halfhögt mellan sina sammanbitna tänder: ”jag torde få gå nu, och icke längre behöfvas till ett åtlöje för herrskapet.”
”Rätt så, Daniel”, svarade Fleming, ”du är ju verkligen ond, märker jag.
Kanske skola vi företaga oss att slåss ett litet envig!
Men det vore skada på, om dina granna kläder skulle rifvas.
Siså, kära Daniel, kom nu och sätt dig här och glöm förtreten.
Jag kunde ej låta bli detta, ty du föreföll mig så grufligt rolig i den der narrståten.”
Daniel bugade sig, och bjöd till att se artig ut.
Mångahanda hade han beredt sig på att tala i afton, då han påklädt sig den nya drägt han lagt sig till, och ärnade uppträda särdeles till sin fördel, men nu passade intet deraf.
Han tog snart afsked och åtföljdes af mäster Sigfrid, som ej heller fann sig trefligt i det fremmande och förnäma sällskapet.
Emellertid hade Hebla smugit sig till Sigrid och sade halfhögt: ”Siri, vill du inte nu vara snäll och låta oss få se den vackra boken, som du lofvade.”
Sigrid steg opp och följde med de unga till sin kammare, der Hebla och Peder nu satte sig ned på ömse sidor om bordet, i förväntan på boken.
Sigrid framtog den omsorgsfullt invecklade klenoden; emellertid sade Hebla, med en alldeles ovanligt allvarsam min: ”usch, det var en ledsam herre, äro alla lärda så der tråkiga, så bevars för dem.
Vet du Peder, han var riktigt trollsk.”
Sigrid lade nu på bordet en grannt med målningar utsirad messebok, en gåfva af den gamla nunnan i Nådendal.
Der var mycket roligt att beskåda för de båda unga; och snart hade båda, bland de i guld och silfverglans strålande helgonen, valt hvardera sin favorit.
Men äfven detta nöje hade man snart nog af.
Peder ville nu gerna företaga sig någon mera rörlig sysselsättning; han förtretades öfver att ej Johan Fleming var hemma, han skulle visst hafva kommit för att en stund fäkta på värja, hvilket den unge gossen var obeskrifligt road af, huru oskadliga vapen än till leken brukades.
Hebla åter hade i dag ingen lust för något bullersamt tidsfördrif.
Vid godt lynne kunde det tillochmed stundom hända, att hon korsade svärd med Peder, och då slöts vanligen striden med mycket skämt och skratt.
Men i dag var hon helt högtidlig.
”Sigrid, söta Sigrid, vill du inte berätta något för oss.
Mor och Karin sitta inne med de fremmande, de sakna dig icke.
Du berättade en gång en saga för oss, kan du icke någon annan?”
Att höra berättas sagor, var på denna tid ett nöje, också för fullvuxna, icke uteslutande en barnfägnad; eljest hade väl föga Hebla varit så fallen för att föreslå sagolek.
Den saken var också Peder med om.
Sigrid steg opp, bortlade den prydliga boken och sade: ”Nå hvarför icke.
Vill ni höra sagan om de två fångna barnen?”
Ja, det var naturligtvis allt bra, och Sigrid började: ”Det var en gång en kung och en drottning.
De hade tvänne barn, en gosse och en flicka.
Och gossen var fager, som en dag, och hade långa gyllne lockar, som föllo utför axlarne, och hans ögon lyste som stjernor, och på honom sågo alla, och alla prisade och smekte honom, och kungen lät göra åt honom en liten guldkrona, på det folket skulle veta att han skulle bli kung.
Men flickan hon var just ej vacker, utan sådan som folket mest är, och ingen brydde sig om att se på henne, ty alla sade att sådana flickor kan man nog få se i hvarje stuga, icke behöfde man söka opp en prinsessa dertill, och icke frågade brodern heller efter systern, fast han gerna lekte med henne, för att hon var så from och tålmodig, och aldrig motsade honom.
Men gossen hette Veli, och han var stolt öfver sitt guldgula hår och sina fagra stjernögon, och han märkte ej att systerns hjerta var fagrare än guld och stjernor.
Fanns det så vid hofvet en hög herre, som var slägt med kungen, och som sjelf ville bli kung, när den gamle kungen skulle dö, och han beslöt att döda de bägge barnen för att sjelf få ärfva kungariket.
Och han ställde in sig hos hofvets giftblanderska, en stygg och ohygglig qvinna, och lofvade gifta sig med henne, bara hon ville taga de båda barnen af daga.
Men giftblanderskan tänkte: ”dödar jag barnen, så håller han ej ord, och gifter sig ej med mig.
Nej, jag måste hålla dem vid lif sålänge, och gömma dem för att skrämma honom med dem.”
Och så gick hon in i kammarn, der de båda barnen sofde i deras silkessängar, och hoffröken, som skulle vaka öfver dem, hade ock somnat, och hon smorde deras tinningar med litet olja, men hon måste litet skjuta undan kronan på Velis hufvud, ty den hade skrunnit ned öfver ena tinningen.
Men den oljan var sådan, att båda barnen somnade deraf i en dödlik sömn, och när deras fröken vaknade, så trodde hon att de båda voro döda, och så trodde kungen och drottningen och hela hofvet med.
Och alla gräto och jemrade sig att den sköne konungasonen Veli hade dött.
Och de båda barnen sveptes och lades i silfverlikkistor.
Men om natten stal giftblanderskan bort dem, och lade två döda tiggarbarn i kistorna i stället, och så blefvo de begrafna i konungens graf.
Men giftblanderskan förde de båda barnen i ett mörkt torn i skogen, dit satte hon mat och kläder åt dem, men lemnade dem helt ensamna i mörkret.
Och när barnen vaknade, då undrade de och trodde att de voro döda och begrafna; ty de hade hört allt hvad deras fader och moder hade talat, och hvad hoffolket talat; men de hade icke kunnat röra sig eller säga ett ord.
Och så suto de och sörjde och undrade huru detta var.
Och Veli grät och jemrade sig och sade: