Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna punkt anser jag vara en af de aldra vigtigaste uti Betänk:t, eller, rättare sagdt, en af de farligaste att bifalla, och jag vill försöka att angifva 111- räckliga skäl för mitt påstående.
Ulsk:t upplyser först derom, att enligt den undervisningsplan, som nu är gällande för dem, som läsa de klassiska språken, man börjar med latinet i den Salje klassen och med grekiska i den 4:de.
Sedan föreslår lltsk:t att detta skulle ändras sä, att studiet af de klassiska språken blefve uppskjutet till en sednare ålder.
Ulslct säger i sin motivering: »Hvad nu först angår de klassiska språken och till en början latinet, är Utsk:t långt ilrån att vilja tillstyrka en anordning, hvarigenom för dem, som verkligen behöfva lära detta språk, ett grundligt studium deraf motverkades.
Men ej mindre med hänsyn lill delta språks förändrade bestämmelse såsom bildningsmedel för skolan, än till det gagn, lärlingarne kunna hafva af detsamma i en framtid, synes platsen för detta studium i nu gällande undervisningsplan icke vara den lämpligaste.
Så länge skolan var hufvudsakligen byggd på klassiska språkstudier, var det så mycket mera i sin ordning att, såsom då ock skedde, lärjungarne genast började läsningen af latin, som detta språk visat sig vara ett ypperligt medel att uppöfva och stärka lärjungens tankekraft.
På den liden meddelades icke heller någon grundlig grammatikalisk undervisning i modersmålet, knappt i något annat lefvande språk.»
Jag förmodar således, att man skulle vilja i den första grundliga språkundervisningen ersätta latinets plats med undervisning i modersmålet.
Det har vid liera allmänna sammankomster varit föremål för öfverläggning, om samma grundlighet i språkstudiet skulle kunna vinnas, om man började med ett modernt språk, som om man började med latinet.
Jag, för min del, liar aldrig blifvit rubbad i min öfvertygelse» att så icke kan ske, och jag ber att få anföra en anekdot, som tyckes visa, att formläran icke kan så lätt inheintas, om man icke börjar med latinet, som om man lägger detta språk till grund lör språkundervisningen.
Det hände i en skola, att en lärare frågade en gosse, hvilken var från Dalarne:
Hur säger man i din 12G
Oen 10 Juni f. m. hemort, när man vill använda imperfektum utaf verbet dö?
Säger man, jag dog eller jag dödde? (fossen förstod icke hvad han menade, utan satt och länkte efter en stund.
Stutligen sade han: der säga vi ingenting alls sedan vi äro döda.
Vidare säger Utsk:t, att vnglingarne skulle få en lika grundlig kunskap i latinet, om de började studera delta språk först i 5:te klassen.
Detta kan jas icke gå in på, ty studiet af ett så svårt språk, sorn detta, måste börjas viii ganska tidig ålder, och om jag går till de statistiska uppgifterna, så finnér jag, att medelåldern hos de ynglingar, sorn äro i 5:te klassen, är 15 å 16 år; vid hvilken ålder det, enligt min tanka, är alldeles för sent att börja med latinet, så vida man icke h. o. h. vill undergräfva kunskapen i detta språk.
Utsk:t anför vidare, såsom skäl för sin hemställan, att vårt tidehvarfs upplysta och nvttighetsälskande anda lyckats att bereda en mera mångsidigt praktik bildning.
Detta lärer väl vara egentliga grunden, hvarför man vill uppskjuta latinundervisningen (ill en sednare klass; men skola vi inrätta våra skolor efter denna grund, så är det bäst, att vi genast börja med ångmachinläran och alldeles icke befatta oss med den klassiska bildningen; men då komma ock våra skolor att skilja sig från alla öfriga länders i Europa, ty t. o. m. i det praktiska England börjar man införa latinundervisningen äfven i realskolorna.
Detta inherntas af Doktor Landgrens reservation, hvaraf jag anhåller att l'A uppläsa en del, emedan jag, i likhet med en person, hvilken i denna fråga är min motståndare, anser, att man, isynnerhet i sådane frågor som denna, bör stödja sig på erfarna mäns omdöme och utsago.
Jag har visserligen också vikarierat i en skola, men jag vill icke tala om min egen erfarenhet, utan blott åberopa mera erfarna personers.
Ihr
Landgren kan väl icke af någon beskyllas för att vara konservativ eller reaktionär, och torde således hans ord i denna fråga ega något vittnesbörd.
Han säger först: »Den oro, som på sednare liden uppstått rörande ölveransträngningen vid elementarläroverken, umierblåses flitigt af den klassiska bildningens motståndare, som oaflåtligen påyrka: l:o att, emedan öfveransträngning finnes, så måste några ämnen utmönstras; 2:o alt, om några ämnen verkligen behöfva inskränkas eller borttagas, så måste detta i första hand gälla de klassiska språken.» »Hvad nu den första satsen angår, alt öfveransträngning icke kan minskas, annorlunda än genom vissa ämnens borttagande, så är ej svårt att inse huruledes en lärare, som drifves af ovist nit, kan låta ett enda ämne så svälla ut under sina händer, att det ensamt kan blifva tillräckligt att öfveranstränga ynglingarne.»
Härpå anför han några exempel, och pä följ:de sida, pag. 48, säger han: »Vi se de dugligaste och pålitligaste embetsman utgå just ifrån de skolor, der den bästa arbetstakt varit rådande; då deremot öfverhufvud mindre dugliga tjenste - Den 10 Juni f. m. 127 män bäde för kyrka och stat uppammats i de läroverk der slapphet och maklighet herrska!». »Men äfven oin några ämnen verkligen behöfva utmönstras; sä frägas: äro dock de klassiska språken närmast dörren?
Ja, säger man, hvarföre skall hela ungdomstiden förslitas med att lära saker, hvaraf man i mannaåldern ej liar den ringaste nytta?» »Nåväl, äfven jag vill ställa mig på nyttans solida grund.
Jag förbigår härvid den omständigheten att det praktiska och nyttighetsilrande Storbritannien och det mår.gförsökta Frankrike ej, så vidt jag vet, ega en enda egentlig lärdomsskola, der ej latinet utgör hufvudämnet från den första klassen till den sista.
Att förhållandet är alldeles det samma i hela Tyskland, behofver knappast nämnas.
Men äfven i de realskolor, som i dessa länder blifvit upprättade af den nyare tidens målsmän, ingår latinet bland undervisningsämnen, såsom i Edingburgh Akademy upprättad af Walter Scott, London university School m. (I.
Likaså i de Franska Lyceerna är latinet älven på reallinien ett af litifviidiimnena.
Så äfven i Tysklands realskolor, t. o. m. i fria handelstäder, såsom Lubeck.
Vi tvifla ej, att ju nyttan varit drilljädern i alla dessa anordningar; men vända oss gerna från de utländska mönstren till förhållandena inom vårt eget fädernesland.» Slutligen anhåller han: »på grund häraf och då Sverige redan genom latinets undanskjutning till 3:dje klassen vidtagit en åtgärd, som för de egentina lärdomskolorna i intet annat land, oaktadt alla agitationer, kunnat godkännas, med undantag af Danmark, hvars kulturminister likväl genom cirkuläret den 19 Juni 1801 ånyo ifrågasatt latinets nedflyttning till nedersta klassen» — att »K.
St:r täcktes ogilla den utskänkning i de klassiska språkens studium, som Utsk:t föreslagit.»
Jag såg i går uti en mycket läst tidning en artikel, hvilken framställde ett försök att försvara bibehållandet af de klassiska spåken i skolorna, icke allenast såsom ett reaktionärt försök, ulan såsom en vandalism.
Jag tror snarare, alt det vore att närma oss barbariets tider, om vi utesluta delta språk från skolorna, och derhän kommer det snart att gå, om vi fortsätta längre i samma riktning sorn hittills.
Vi hafva nemi. inom en koit tid halt 4 olika skolordningar och i alla dessa bar man inskränkt liden för latinundervisningen i skolorna.
Nu har man föreslagit, alt delta skall uppskjutas ända till 5:te klassen, och om: vi nu bifalla detta, så sätter man nästa gång i fråga att h. o. h. utesluta delta språk ur skolorna.
Jag vill nu icke längre upptaga 11. o. Adis lid, ulan inskränker mig blott till alt, på grund af hvad jag anfört, anhålla om afslag å Utskits hemställan, samt att man må förblifva vid hvad, som nu är föreskrifvet angående latinläsningen.
Hindrad af andra angelägenheter, som jag ej kunnat undanskjuta, från alt närvara vid handläggningen af detta ärende inom Utsk:t, har jag icke kunnat algil va någon 128 Den 10 Juni f. m. reservation emot det heslut, hvartill Utskrt kommit.
Jag har endast anmält, att jag vid afgörandet af denna punkt ej varit närvtde; men här inför R. o.
Ad. är det mig tillåtet, att fästa uppmärksamheten på denna frågas synnerliga vigt, och skadligheten af ett förhastande; hvadan jag får, i likhet med deri siste värde talaren, anhålla om afslag å Utsk:ts hemställan.
Hr von Knorring har redan åberopat l):r Landgrens reservation.
Jag för min del har, under fullt erkännande af hesaede reservants grundlighet, dock isynnerhet fästat mig vid i):r Thvselii reservation, som tydligen visar de svårigheter, hvilka ofelbart skulle blifva en följd af ett beslut i deri riktningen, som Ekon.-Utskit har föreslagit.
Synnerligen tror jag att man bör fästa sig vid vigten deraf, alt man icke bör gå i en riktning, alldeles motsatt den undervisningsmethod, som i Europas förnämsta kulturstater är antagen, och hvilken jemväl inom Sverige varit den herrskande.
Jag förmodar, att det Höglofl.
Ståndet, när det påminner sig den klassiska bildning, sorn en Oxenstjerna, en Tessin m. fl. af våra största statsmän hafva fått och som i så hög grad lyckligt inverkat på deras statsmannabildning, icke skall finnas benäget, att, på grund af ett, såsom det förefaller mig, temligen lösligt rop om förändring i denna v i et i ga punkt, omkasta den ordning, som nu är gällande.
Då R. o. Ad säkerligen tagit kännedom om l):r Thvselii reservation, inskränker jag mig till att, med åberopande af de skäl, som äro i densamma anförda, yrka afslag på denna punkt af Retänk:t.
Det synes nästan af diskussionen som om det vore fråga om alt h. o. h. borttaga lalinläsningen ur skolorna.
Så har dock icke Utskrt baft för afsigt.
Utskrt har blott velat framllytta det till den klass, i hvilken det, enligt Utskrts tanke, vore lämpligast att börja dermed.
I ett nyligen, vid afslutande af elementarskolan här i hufvudstaden, afaifvet programm liar man sammanfört några skäl för latinets framflyttande, hvilka, enligt min tanke, icke kunna jälvas.
Man säger nemi.: a) Ju högre upp' i ett läroverk, som omfattar båda bildningslinierna, de gamla språkens läsning begynner, ju längre den gemensamma linien blifver; desto enklare och mindre splittrad blir fördelningen och användningen af lärarekrafterna, desto
Större enheter inom skolan i det hela. b) l)å det är ganska svårt för en målsman alt tidigare afgöra, huruvida gossens anlag och äfven yttre ställning göra det för denne önskligt och behöfiigt att inhemta kunskaper i de gamla språken, så är det lör visso desto bättre, ju längre rådrum det lemnäs honom för bestämmandet af den linie, på hvilken gossens elementarstudier skola afslutas. c) Den allmänt erkända pedagogiska grundsatsen: från det mera kända till det mera obekanta, från det lättare till »let svårare, tyckes otvetydigt tala för den ordningen mellau språkstudierna - Den 10 Juni f. m. 129 dierna, att de nyare språken, hvilkas praktiska nytta dessutom ligger för öppen dag, före de gamla inträda såsom läroämnen i skolan.
Det har äfven blifvit visadt, alt detta går för sig i elementarskolan i Stockholm. 1 nämnda programm finnes tillika en tabellarisk uppställning, som visar, att sedan man uppskjöt latinet till 5:te klassen, de, som aflagt studentexamen, fått bättre betyg än förut, då man började med latinet i 3:dje klassen.
Den tiden var medelbetyget icke fullt approbatur, nu "år det derutöfver.
Den siste värde talaren har åberopat D:r Thyselii reservation.
Jag är i tillfälle att upplysa om ett misstag, som är begånget i nämnde reservation.
Der står nemi. »att utaf 218 lärjungar, som upptagas i förteckningen den 6 Juni 1862, undervisas lör närv:de blott 31 eller omkring 14 proc. i latin af 1 lektor med dess biträdande adjunkt, under det att med Stockholms gymnasium af dess omkring 100 lärjungar, 88 tillhöra den klassiska linien.»
Han bar, lör att komma tili detta resultat, måst utgå från en oriktig beräkning.
Han har nemi. tagit hela nya elementarskolans personal och jemfört den med gymnasii, men gymnasium utgör icke mer än 2 klasser, motsvarande de 2 öfre klasserna i elementarskolan, och om man anställer en jemförelse emellan dessa båda klasser och gymnasium, så finner man, alt uli de förra förhåller sig antalet af latinläsare till antalet af öfrige lärjungar såsom 22 till 25, och i gymnasium förhåller det sig som 88 till 100.
Latinläsarne utgöra således vid båda läroverken samma proc. af hela antalet.
Man har anfört att lärlingarne icke skulle få tillräcklig tid att lära sig latin, om de icke började dermed förr än i 5:te klassen.
Jag har, med afseende härpå, anställt en jemförelse mellan elementarläroverken oell nya elementarskolan i Stockholm, hvarvid jag äfven tagit i beräkning 8:de klassen af elementarskolan, hvilken klass af högst få lärjungar genomgås, och jag bar funnit, att, om man framflyttar latinet till 5:te klassen i elementarläroverken, så återstår dock för dessa sednare 1,000 timmar mer att använda till latinläsning, än sorn dertill användes i nya elementarskolan.
I denna sednare äro nemi. endast 8,500 timmar anslagna till latinläsning, då deremot, enligt gällande skolstadga, i de 3 öfre klasserna latin läses 9,500 timmar.
Som jag således icke kan finna annat, än att Utskit haft grundade skäl till sin hemställan, får jag anhålla att II. o. Ad. täcktes bifalla densamma.
I samma mån som R.
St:r börjat blanda sig i läroverksfrågor, i samma mån hafva vid hvarje riksdag klagomålen öfver de, i anledning af R.
St:rs beslut, i dessa frågor vidtagna åtgärder, blifvit talrikare och häftigare.
Detta innebär, enligt min öfvertygelse, en varning lör R.
St:r att icke ännu en gång intränga på detta område.
En reservant har visat att, i H. V. 9 130 Den 10 Juni f. m. följd af dessa manga petitioner, hafva vi under en tidrymd af 15 år haft 4 skolordningar och att vi, enligt Utsk:ts förslag, nu skulle få den 5:te, hvilken snart skulle efterföljas af en 6:te, Jag frågar, om detta kan lända till lärjungarnes fromma eller till gagn för undervisningsverken.
J afseende på den förev:de frågan, så får jag nämna, att om än jag ansåge det vara lämpligt att R.
Skr gjorde en framställning lill K. M. i detta ämne, hvilket jag icke gör, skulle jag dock icke kunna gilla, att denna framställning gjordes i det syfte, som Utsk:t föreslagit.
Utsk:t medgifver, att latinet visat sig vara ett ypperligt medel att uppöfva och stärka ynglingens tankekraft.
Det säger äfven, att fordom meddelades icke någon grundlig grammatikalisk undervisning i modersmålet; men, besynnerligt nog, fick man ändock kunskap i dettas grammatik genom latinet.
Hvad var val orsaken dertill?
Jo, den ligger deri att den latinska grammatiken gör den allmänna grammatikens reglor så åskådliga för lärjungen, att dessa icke behöfva på ett abstrakt sätt bibringas honom.
Jag har fått denna åsigt derigenom, att jag sjelf aldrig läst någon annan grammatik än den latinska; men jag tror ändå, att jag har någorlunda reda på andra språks grammatiker, fastän jag icke läst dem.
Har man en gång fått riktig insigt i den latinska grammatiken, så blifva de andra så lätta att lära, att man icke behöfver mer än en dag för att sälta sig in i dem.
I det län, som är mig anförtrodt, finnas åtskilliga läroverk, och jag har gjort det till min pligt alt ofta besöka dessa läroverk.
Vid dessa besök har jag, när jag inkommit i klasserna, hört huru man i den ena läste grammatik på Svenska, i en annan läste grammatik på Tyska, i en 3:dje på Franska, i en 4:de på Engelska, i en 5:te pä Latin o. s. v. Jag frågade då rektorn, om det icke var möjligt att bestämma en mera allmän grammatik, som befriade lärjungarne från detta mångfaldiga grammaticerande, och han sade då, alt delta undveks, så länge man började med den latinska grammatiken, ty sedan gick det nästan af sig sjelft att lära sig de öfriga.
Jag har äfven hört, att man vid den examen, som nu undergås af dem, som vilja blifva studenter, lägger mycken vigt vid skrifprolvet och att det ofta är på della prof, som de examinerade underkännas.
Jag anser likväl, att man nu för tiden skrifver mindre väl, än man gjorde, då man studerade endast den latinska grammatiken.
En reservant, Doktor Thyselius, har yttrat: »Språkundervisningen är så vigtig, emedan af alla elementära läroämnen den är den mest bildande.
Latinska språket är det tjenligaste att lätta den allmänna grammatikens grundreglor, språkens logik, emedan formerna äro så starkt utpreglade, och sä enkla.
Vidare är latinet grundvalen för flera nyare språk, och bör således läras före dem och ej tvärtom;» och det är på grund af dessa egenskaper hos latinet, samt derför att delta språk är den nyttigaste tankegymnastik, som jag anser, att en så grundlig undervisning som möjligt deri bör meddelas.
Dessutom må man betänka, att latinet under 3 å 4 århundraden Ben 10 Juni f. m. 131 varit lärdomens och bildningens språk, och att man icke kan hoppa förbi alla dessa århundraden oell tvärt sätta sig in i den närv:de tiden, utan att hemta något från den löreg:de.
Gr. von Rosen har sagt, att det icke vore meningen att helt och hållet undanskjuta latinet, utan endast alt flytta upp detta ämne i en annan klass.
Om man nu beslutar att uppflytta latinet från 3:dje till 5:te klassen, så väckes snart nästa gång förslag att flytta det till universitetet.
Som jag anser, att reservanterna anfört tillräckligt mångå skäl för nödvändigheten att bibehålla latinet, vill jag icke trötta R. o. Ad. med att uppräkna ännu flera sådana, ulan vill, i det jag hänvisar till reservationerna, endast tilläga, att jag i hvilken vetenskap som helst knappast kan finna någon konstterm, som icke härleder sig från latinet.
Då jag således hvarken anser lamptist, att R.
St:r göra någon framställning till K. M. i denna fråga, och då jag, ifall någon skrifvelse skulle allåtas, skulle vilja opinera i helt annan syftning än den Ulskit föreslagit, så får jag anhålla om afslag på denna punkt af Betänkrt.
Ehuru jag visserligen icke hör till deras antal, som vilja, att den åttaåriga eller nioåriga gossen skall läsa latin, för att sedermera, om han icke har fallenhet för studier, gömma sin klassiska bildning bakom disken, och jag icke är af den stränga åsigt, som förr varit gällande, att latinet är den enda måttstocken på en menniskas bildning, så kan jag, å andra sidan, icke neka till, att jag tillhör dem, som vilja att latinet skall qvarstå på den ståndpunkt, som det nu innehar.
Skälen för denna åsigt hafva så ofta blifvit anförda, att det icke är värdt att öda tiden med deras upprepande.
Dessa skäl äro naturligtvis mera immateriella än materiella.
Jag får således opponera mig emot Ulsk:ts lörslag alt inskränka tiden för latinläsningen i skolorna.
Den enda koncession i det fallet, som jag skulle kunna göra, vore, att man fästade mindre vigt vid lat inskrifningen, ty att fordra, det en yngling skall kunna skrifva latin, är detsamma som att pretendera, att han skall kunna skrifva vers eller spela viol.
Han kan nemi. ej göra hvarken det ena eller det andra, om det skall göras väl, utan naturliga anlag.
Jag delar den talares åsigt, som sade, alt R.
Sl:r så litet som möjligt böra lägga sig uti reglementerande.
Vi hafva sett, att den största missbelåtenheten med våra läroverk just uppstått, sedan R.
St:r hörjat befatta sig med att gifva föreskrifter lör undervisningen.
Tillika är jag fullkomligt öfvertygad om, alt, ehuru Utsk:t icke haft för afsigt, att latinet skulle försvinna helt och hållet ur skolorna, det ifrågav:de förslaget likväl är ett icke så obetydligt steg i denna riktning, ty för den, som genomgått ett undervisningsverk, är det ganska klart, att, om man icke börjar att läsa latin lörr än vid 14 års ålder, så blir det icke mycket deraf.
Äfven skulle den nytta, 132 Den 10 Juni 1. m. som afses med latinläsningen och hvarpå (lera talare lågt mycken Vigt, nemi. att den skulle vara en tankegymnastik helt och hållet försvinna.
Jag vågar icke bestämdt påstå, men jag tror, alt den som på ett ordentligt sätt genomgått skolan och i de lägre klasserna hörjat latinläsning, har lärt sig att tänka och kan möjligen undvara det lilla mått af logik, som inhemtas i de öfre klasserna.
Hvad nya elementarskolan beträffar, så harjag der varit lärare under (lera år, men på den tiden började man med latinläsningen i de lägsta klasserna, och läste de flesta ynglingarne de klassiska språken.
Man kan således icke säga, att denna skola då hade en tendens att öfvergå till real skola.
En sådan tendens har dock sedermera utvecklat sig allt mer och mer.
Att ynglingarne vid denna skola, ehuru de börja läsa latin vid en mera framskriden ålder, likväl kunna göra några framsteg i detta språk, kommer dels derutaf att det icke är några andra, som befatta sig med detta ämne, än de som hafva en synnerlig fallenhet för studier, och dels derutaf, att, tillfölje af denna Iärjung3rnes fåtalighet, lärarne få mera tid att använda på hvar och en af dem.
Dessa båda omständigheter göra, att denna undervisningsmetod kan synas vara af någon fördel vid nämnde skola, men jag hemställer, om de öfriga undervisningsanstalterna i riket kunna anses stå i samma kategori som nya elementarskolan?
På grund af hvad jag har haft äran anföra, får jag tillstyrka afslag å denna punkt af Betänkff.
Icke heller jag tillhör dem, som utdömma de klassiska språken.
Jag har sjelf varit nödsakad att inhemta någon kunskap i latin, och jag bar sedan visat prof på att jag värderar detta språk, då jag låtit undervisa alla mina 4 söner både i latin oell grekiska, oaktadt de gått i en skola, der det stått dem fritt att slippa dessa språk.
Jag måste dock bekänna, att jag anser det vara nödvändigt att göra någon slags ändring i afseende på språkundervisningen här i Sverige, om man vill söka bot (ör det onda, hvaröfver alla klaga, nemi. barnens öfveransträngande i skolorna.
Ingen, som sjelf har barn eller halt att göra med barn, kan väl bestrida, att det är stor lära lör öfveransträngning, genom den mångfald af ämnen, som inhemtas i våra skolor och genom de oupphörligt stigande fordringarne.
I vårt land måste man lära sig ett språk iner än i andra länder, emedan vårt eget språk endast talas af ett högst litet antal menniskor; och, om vi vilja hafva gemenskap med den öfriga civiliserade verlden, så måste vi laga så, att vi kunna kommunicera oss åtminstone på ett främmande språk.
Jag tror dock, alt skolorna icke böra förbinda sig till att lära ynglingarne grammatikalisk tala och skrifva mer än modersmålet och ett annat språk, hvilket, enligt min tanka, bör vara ett lefvande.
Hvilket — derom torde man tvista.
Jag för min del skulle anse, att det fransyska vore det lämpligaste, emedan detta språk är det, hvarmed man för närvarande bäst reder sig.
Den 10 Juni f. m. 133 skulle dock helst lemna valfrihet emellan de tre moderna språken.
Utom detta, sorn borde läras i grunden, anser jag, alt man äfven borde lära sig att prononcera och explicera de två öfriga lefvande språken, äfvensom att tillfälle borde vara för lärlingarne att studera latin och grekiska.
Dock borde det icke vara obligatoriskt att tala och skrifva dessa språk, hvilket jag tror kommit helt och hållet ur bruk.
Man säger, att latinet är alldeles nödvändigt såsom en tankegymnastik.
Jag tror att detta, liksom en mängd nandra dylika idéer, är hvad Engelsmännen kalla en »humbug».
Åtminstone har jag under min temligen långa lefnad aldrig funnit, hvarken alt jag sjelf eller andra personer, som läst latinska grammatiken, tänkt eller resonnerat bättre och mera logiskt än de som icke hafva läst den.
Latinets stora fördel är, att det är det enda universella språket, och att den, som läst latin och känner till de latinska och grekiska klassikerna, har, hvarhelst i veriden han trälTar på en bildad person, ett föreningsband med honom; men denna fördel kan, enligt min tanka, vinnas på ett enklare sätt, nemi. genom att i goda öfversättningar hafva inhemtat kännedom om de klassiska auktorerna.
Jag har kommit till denna öfvertygelse genom den erfarenhet, jag fått i England, der till och med qvinnor äro mycket hemmastadda i den klassiska litteraturen, hvilket de blifvit genom att läsa goda öfversättningar.
En Engelsk qvinna, som blifvit val uppfostrad, känner i allmänhet bättre till de klassiska författarne, fastän hon icke läst dem på grundspråket, än många af oss, som i många år sysselsatt oss med studier at desamma och likväl ofta endast lill namnet känna största delen bland dem.