Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade inga teorier om “den fria kärleken“, eller om individens rätt och lidelsens absoluta suveränitet.
Han hade tvärtom en alldeles oreflekterad, naiv tro på samhället, sådant som det var, och gick ständigt och pinade sig med, att hvar dag han ännu stannade i hennes närhet, och hvar blick han såg på henne med, gjorde honom ohederlig och ovärdig att räknas bland gentlemän.
Och ändå blef han, och lät denna kärlek med all sin bittra jemmer, alla sina kval och sin stackars ödmjuka lycka, timme för timme, med hvar tanke han tänkte, växa allt djupare in i sitt väsen, tills den blef ett dermed, tills den gick öfver i hvar droppe af hans blod och darrade i hvar nerv och beherskade hvar muskel.
En eftermiddag han var på Vårnäs, bad Alice honom hjelpa sig att gräfva upp ormbunkar:
Der fins flera stycken, stora, vackra, i stenröset vid skogskanten, och de skulle helst sättas in så fort de sticka upp – just nu i Maj är det bäst – – – Åh, det vore så snällt om ni ville – – De ha så förfärligt långa, otäcka rötter – – –
Hon tog ett par stora tomma blomsterkrukor med, och han hemtade hacka och trädgårdsspade – – “Stäng inte grinden, herr Danner, – vi få ju se’n mycket att bära omigen“ – – –
Hon låg på knä vid stenröset under björkarne och gräfde med fingrarne omkring ormbunkarne för att se, hvilka af dem det lönade sig att taga.
De långa bruna bladen från förra året hängde vissna och skrumpna nedåt stenarne och ofvanför dessa sköto de nya upp – smala, böjliga, spädt ljusgröna; hon tog varsamt bort de gamla, ett för ett bröt hon dem med sin bara hand, sina långa hvita fingrar med ringar på.
– De är förtjusande, de också – är de inte? hon höll ett af de vissna bladen intill de friska och såg vädjande upp till honom.
Vet ni – är det inte lustigt? – hvar höst inbillar jag mig, att det är den årstid jag håller mest af, och hvar vår är jag alldeles på det klara med att det är våren.
Jag tror förresten, att det egentligen är våren – – – men hvilken månad, det kan jag omöjligt bli öfverens med mig sjelf om.
När det är April, tror jag, jag tycker bäst om de korta Aprildagarne med sina flyende skuggor, och sitt djupa, klara ljus, med sitt glittrande, strömmande regn, sina rödbruna knoppar på träden, sin ostadiga och skarpa vind och snö, som smälter på den gråa jorden – – Men så i Maj – ja, älskar jag
Maj mest!
Hon skrattade och höjde hufvudet litet grand.
Ser ni, allt detta gröna – och hon visade med handen i en halfcirkel omkring sig.
Jag tror det är ingen färg i verlden, jag så håller af, som grönt!
Titta på björken der – en hvitgrå, böjlig stam, några hängande grenar och en massa skälfvande, ljusgröngula prickar mot blå luft – – – hvad är det nu egentligen, som är så vackert?
– Jag vet inte, men jag försäkrar er, att jag gerna kunde ligga såhär till i morgon och bara se – – – Hon låg ännu på knä, med händerna löst hopknäppta framför sig och blicken, strålande, betagen, ut framför sig.
Det var barnet, som ett ögonblick hade kommit upp igen i Alice, den lilla flickan, som “lekte Columbus“ och upptäckte nya verldar i de gröna snåren och de hvita, glidande skyarna.
Han stod bredvid, upprätt med hackan för foten.
Plötsligt lade han sin hand på hennes hår, sakta, i en rädd smekning.
– Hvad jag älskar er, sade han innerligt, med en röst, som kväfdes.
Alice blef liggande stilla, hon blott sänkte hufvudet.
Hon var inte förfärad eller skrämd numera.
Han kastade sig ned på marken bredvid henne, raklång nästan med ansigtet vändt uppemot henne.
Med darrande händer grep han hennes klädning, hon ville resa sig.
– Åhnej, blif – stanna!
Han kysste hennes kjol, hennes knän, hennes armar, hennes händer – först dröjande och innerligt, och hon lät honom hållas med en slags matt trötthet – sedan vildt, girigt, nästan som i spasmer.
Hon tyckte, att hans läppar brände henne genom tyget, och småningom kände hon sig åter oemotståndligt betagen, liksom maktlöst förlamad af sin gamla ångest.
Det var som om den band henne.
Hon hörde inte, hvad han sade, der han mumlande, i yrsel, beständigt hviskade om sin kärlek, blott hans röst hörde hon – oredigt, liksom långt borta, och detta heta mummel tätt invid henne, maktstal henne mer och mer.
– Hvad jag älskar, älskar, älskar er – – Jag ville kyssa ert hjerta, om jag kunde, kyssa det lika varmt, lika glödande varmt som mitt, tills det slog lika fort och lika starkt som mitt, jag ville kyssa blicken i era ögon, ordet på era läppar – – – Alice!
Nej, der är intet namn i verlden, som är så ljuft, så vackert – – – Alice, Alice – – – der är som den blidaste, ömmaste kyss i det namnet – – – Åh, Alice, kan ni då inte?
– – – Jag älskar er – vet ni rigtigt, att jag älskar er?
– – – Åh, min, min, Alice, min – – –
Alice bara väntade.
Hon var alldeles stel och kall af ångest, det susade för öronen och hjertat stod helt stilla i några sekunder.
Plötsligt skrek hon till och stötte honom undan.
– Felix!
Felix!
Hennes röst var skärande och gäll som till ett nödrop.
Hon sprang upp – strax, som stungen, – och deras ögon möttes, stora, vidöppna, förfärade.
En fågel flög upp ur busken bredvid, som prasslade.
Alice hajade till och tittade sig instinktmessigt omkring för att se, ifall någon hade hört hennes rop.
Hon blef med ens klart medveten om, hur oklokt det var.
– Ni skrämmer mig, sade hon matt och reste sig vacklande, utan hjelp.
Hvarför skrämmer ni mig alltid så förfärligt?
Hennes ton var nervös, retlig och otålig som ett barns.
Hon kände sig på en gång så oändligt lättad och tacksam och ändå så underligt slapt besviken, liksom vid en öfverstådd skrämsel, som man upptäcker varit alldeles onödig.
Han svarade icke, men hon märkte, att han andades tungt och flämtande, och han strök flere gånger med handen öfver pannan och ögonbrynen.
Hon greps med ens af en känsla af djupt, innerligt medlidande med honom, ett medlidande så bittert aningsfullt, så smärtsamt öfverväldigande, att det genomträngde hela hennes varelse och med ens förjagade alla andra känslor, alla andra tankar.
Hon gick bort till honom och lade lätt sin hand på hans skuldra – stilla, helt stilla, utan att tala.
Han böjde ned hufvudet och strök sakta sin kind mot hennes fingrar.
– Hvad det dock är tungt detta, allt – alltsammans – – – hon skakade långsamt på hufvudet, medan hon sakta, gång på gång, upprepade:
Allt, alltsammans – – –
Han såg på henne – ödmjukt, sorgset, så förtvifladt tröstlöst, att det skar henne in i hjertat.
– Och ni hatar mig inte?
Ni afskyr mig inte?
Hon skakade igen på hufvudet.
Men ni måste resa, Felix.
Det är ju bäst för er – –
De hade börjat att gå framåt vägen, sida vid sida, utan att röra hvarandra.
Hackan och krukorna lågo qvar på stenröset.
– Man skulle ju tro, att jag vore vanvettig eller också en eländig, förderfvad karl, men det är jag inte.
Jag är bara tjugo år.
Hon smålog trist åt det naiva i hans sammanställning.
Men hennes hjerta var tungt af sorg, när hon smålog.
– Ni skall resa, Felix, blef hon vid att yrka.
Ni skall se verlden, se andra kvinnor, som ni skall komma att älska.
Hon talade flytande, i ett, mycket mjukt.
Ni skall ha det bästa, Felix, – en ung och ren kvinna, som älskar för första gången.
Och ni skall glömma mig – – –
– Jag skall aldrig glömma er, sade han allvarligt, troskyldigt, med hela sin själ i ögonen.
De trodde det båda då, – och det gjorde dem båda lyckliga.
Vid grinden räckte hon honom handen:
– Farväl, Felix.
Han tryckte sakta hennes hand – icke hårdt, men länge och ömt och nästan varligt.
– Kanske är det sista gången, sade han lågt, med nedslagna ögon.
– Reser ni då verkligen?
Hon såg upp – öfverraskad.
Och lägre:
Jag lofvade er ju, att när jag inte längre kunde härda ut – – Och idag – – – Han rodnade under hennes blick.
Hon teg, hennes hand hvilade ännu i hans.
– Vill ni – åh, jag ber er – vill ni – –
Han såg bönfallande på henne med sin hjelplösa, ödmjuka blick, som hon mötte.
Och hon tänkte plötsligt på, att hon kanske aldrig mera skulle se den.
– Vill ni kyssa mina ögon? sade han brådskande.
Jag har alltid längtat efter det – – – Bara en gång – – –
Hon såg det lilla böjda hufvudet, de blåaktiga, hvälfda ögonlocken med de strållika svarta franserna.
Och i nästa sekund kände hon dem skälfva under sina läppar.
Så vände hon sig hastigt om och nästan sprang genom trädgården uppemot byggnaden.
När pigan kom upp för att be henne ned till kvällsvard, satt fru Lexow vid fönstret med båda armarne på fönsterkarmen och pannan hårdt tryckt mot rutan.
– Helsa bankdirektören att han måste ursäkta, jag inte kommer ned – – – Jag har en förskräcklig hufvudvärk – – –
– Nej, Sofi behöfver ingenting ta’ upp – Så, medan hon ännu talade, kom hon tänka på, hur besynnerligt detta skulle se ut för pigan, – hvad skulle hon tro? och hon tvang sig att vända sig om emot henne och säga liksom vid närmare eftertanke:
Åhjo, kanske ändå – ett glas mjölk och några cakes, ifall Sofi vill vara så snäll – – –
När hon ändtligen blef ensam och flickan hade sagt henne godnatt, öppnade
Alice fönstren och lutade sig långt ut i den kalla nattluften.
Hvad hon kände sig ensam!
Så förfärligt, förfärligt ensam – – – Det var, som om hon i naturens tystnad, med hvart slag hennes hjerta slog, kände sin egen ensamhet.
– God morgon.
Brandt hade redan slutat sin frukost och torkade sig om munnen med serveten, innan han vände sig mot sin dotter och kysste henne.
Hur står det till med lillan idag?
– Ah jo – tack!
Alice var blek i mörkblå, lös morgonklädning, och hennes rörelser voro matta och långsamma, då hon slog sig ned vid bordet.
Fadren sköt in sin stol och tog fram tandpetaren, medan han alltjämt såg på henne.
När Alice vecklade upp serveten fann hon ett bref på tallriken.
– Det kom i går afton, men då du troligen redan gått till ro, ville jag inte störa dig, han talade mycket fort, forceradt otvunget, och blicken var skygg, hvass, nästan forskande.
– Åh – – Alice lade bort brefvet.
– Genera dig inte, barn – du vill naturligtvis gerna läsa Georgs bref.
Han såg ännu på henne med samma underliga, spända blick – och plötsligt förstod Alice.
– Han tror jag är kär i Felix.
Han tror det är mycket värre än det är – – Och trots sin nervösa öfverretning kom hon att småle åt den halft ängsliga, halft förmanande betoningen af hennes mans namn.
Herregud, han tror kanske till och med, han är min älskare!
Hon skulle haft lust att skratta – skratta ut i ett rigtigt gapskratt all denna loja, hånande bitterhet, som plötsligt steg upp i henne.
Hon visste inte hur, men hon kom med ens så lefvande att tänka på sin mor.
Fadren satt borta vid fönstret och hade öppnat tidningarne.
Han höll “Dagens Nyheter“ ut framför sig och lät den långsamt sjunka, medan han talade.
– Du var länge ute i går med Danner – fick ni något?
– Hon märkte åter den forceradt likgiltiga tonen och den dolda ängslan i blicken.
Han har sett något det är klart, tänkte hon, och nu stafvar han och lägger ihop.
Hon måste åter småle.
– Åhja, temligen länge – der var förtjusande ute.
MODERN
AF ERNST AHLGREN och AXEL LUNDEGÅRD (alias Victoria Benedictsson)
STOCKHOLM Z.
HÆGGSTRÖMS FÖRLAGS-EXPEDITION
IVAR HÆGGSTRÖMS BOKTRYCKERI 1888.
Efter min död--öfverlemnar jag
Hon skall ha anspråk på förtroenden och förtrolighet, denna främmande menniska, som jag inte känner; hon skall begära ömhet och tillgifvenhet och hvad det heter allt det der, som mödrar fordra af sina snälla gossar.--För hon tror naturligtvis jag är en snäll gosse! det tro mödrar alltid--och hon känner mig inte.
Säg--begriper du nu att det är pinsamt?»
»Ahja.
Ladyn--till det yttre.
Hu!...
Detta att skryta med allt hvad man egt och haft och ätit och druckit och varit med om...»
Inte hade jag då förstånd på, att allt det der mycket väl kunde gömma tomhet eller kanske råhet--Det är vidrigt med sådana der band, som hela ens natur uppreser sig emot.»
»Nå--herre Gud--band?
»Hennes far är död--och andra anhöriga har hon inte.»
Än se'n?
Det skall pina mig att ta mig af henne--och det skulle pina mig att inte göra det.»
»Nå--jag medger att det är en förtviflad situation.
Men det går öfver, sa han som hade eld i håret.»
Hennes enda reskamrat var en gammal mulattska, som under många grimacer sökte få plädremmen att, räcka ihop kring filtar och kuddar.
»Brunkebergs torg då», sade han åt kusken i det han steg in i vagnen och tog plats vid moderns sida.
Den svarta tjensteanden hade redan slagit sig ner på framsätet.