Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hvad menar du med det?»
»Vi brukade sitta och se på hvarandra.»
»Nåja, det var väl ingenting att tala om!»
»Jo, vi hade lärt oss att liksom tala på det sättet.»
»Medan jag satt bredvid?»
Hon ville säga ja, men det var som om rösten slocknat.
Hon kände det, men kunde icke lyfta ögonen.
»Om jag inte ångrat mig så förfärligt, så skulle jag icke ha talat om det nu.»
Hon knäppte samman sina händer i knät och sänkte hufvudet.
Om han haft makt öfver lif och död skulle hon ha känt det som nu.
»Ja, ja, det är bra, fortsätt bara.»
Han talade som om det gält en långsam operation, till hvars uthärdande han behöfde hela sin sjelfbeherskning.
»Vi brukade ta hvarandra i hand.»
»I hand?»
»Med en hemlig mening eller så ...
Det är så afskyvärdt att tänka på!»
»Ja, ja, men gå på bara!»
»Och den qvällen han skulle resa kysste han mig.»
»När han skulle resa?»
»Ja, i förstugan, medan du var efter cigarrerna.»
»Och du lät det ske – naturligtvis – du önskade det.»
Det fans intet svar, endast den mest förkrossande skuldkänsla.
»Nå?
Och sedan?»
»Så reste han ju.»
»Och han kom igen medan jag var i Eslöf.»
Det fästades en blick på Marianne så forskande hvass, att hon aldrig i sitt lif skulle glömma den.
Hon skulle velat ge till ett ångestrop, men det qväfdes af hennes förfäran.
»När kan kom igen visste jag detta – detta med den lille, och jag sade honom att han måste resa», sade Marianne med en röst som var oigenkännelig till och med för henne sjelf.
»Pål och du!...
När Pål och du kunde göra sådant ... när du kan sitta och säga mig att ni drifvit kurtis midt under mina ögon, hvad har jag för garanti –?
Tror man en qvinna, som berättat en sådant?»
Marianne grep om stolskarmarne med båda sina händer, ty ett ögonblick blef det svart för hennes ögon.
»Jag har talat sanning och sagt hela sanningen», mumlade hon, som om hon talat i sömnen.
»Jag ser helst att jag får veta allt, och du skall inte vara rädd», sade Börje, »jag gör ingenting i vredesmod.
Antingen skulle du inte börjat, eller också skall du säga allt.»
Han hade vändt sig bort och satt nu och såg ut genom fönstret, med ena handen knuten hvilande i dess karm.
Han hade blifvit gulblek under sin väderbitna hy.
Hans ansigte kunde hon icke se, endast en del af kinden med dess underliga läderfärg, och så det korta, sotbruna skäggets glesa skuggning, och ändå kunde hon fullständigt uppfatta ansigtsuttrycket, – trött, glädjetomt, beherskadt, ett uttryck hvars ogenomträngliga mulenhet ingaf en skräck, som trängde genom märg och ben.
Att nu mjuka upp detta sinne, att nu få se värma i de dragen, – dertill fordrades det underverk.
»Jag har berättat dig allt», sade hon brustet och klanglöst.
Han teg, och hon hade intet att tillägga.
Allt hvad hon kunde säga, skulle vara lika fruktlöst.
Hon satt stel och orörlig i mållös förtviflan.
»Jag inser icke hvad du kunde ha för intresse af att anförtro mig det der, om det icke var mer.»
»Det stod emellan oss som en lögn, en falskhet.»
»Stora ord!»
»Jag måste ha bort det till hvad pris som helst.»
»Bort?»
Nu skrattade han, kort, torrt, och så antog hans ansigte sitt forna uttryck.
Det var så ohyggligt med detta känslolösa lugn.
Det lamslog henne.
Hon skulle velat kasta sig för hans fötter, tigga om tillgift, men hon vågade icke; han skulle endast förakta henne dess mer.
»Hade det inte varit mera skäl att du tegat?
Sådant är af så ytterligt privat natur, att man helst bör behålla det för sig sjelf.»
»Det måste fram.
Jag kunde icke bära det!»
»Är det bättre nu då?»
Om han spänt henne på en pinbänk, skulle hon icke ha våndats värre än hon gjorde nu.
Hon reste sig och vacklade inåt rummet, utan att han vände sig om, hon hade samma behof af att byta plats som ett dödssjukt djur.
Hon stälde sig ett ögonblick vid kakelugnen, stödjande armen deremot.
Så kastade hon sig framstupa mot ett bord, lutande pannan ned deremot.
Det fans ingen ro eller lindring.
Det tjenade ingenting till att vika undan.
Taga straffet och lida det till slut!
Hon reste sig åter, gick fram till sin plats och satte sig ljudlöst i samma ställning som hon suttit förut.
»Hvarför skulle jag säga något, om jag icke ville säga allt?» sade hon tungt och uttryckslöst.
»Qvinnor säga väl sällan allt.»
»Börje, det fins icke ett andetag, som jag vill dölja för dig!»
Han teg blott och hon såg alltjemt endast hans ena kind.
Om hon endast kunde få se hans ögon, se detta stelnade uttryck lösa sig i hvad som helst, men inte detta, inte detta!
»Tror du mig, Börje?»
»Marianne – inga konstgrepp nu!»
Han vände sig om ett enda ögonblick.
Det var hennes skälfvande hand, som skulle bort från hans arm.
Hon drog den undan med en brottslings skygghet.
Och så satt hon stilla, utan ett ord mer.
Det kändes som om bröstkorgen trängde sig samman kring hennes hjerta, qväfvande, sammansnörande, dödande.
Det var en smärta sådan, att det icke gafs ljud eller klagan eller uttryck derför.
Hon reste sig, gick bort till vattenkaraffen och drack ett glas; kom så igen till sin plats.
»Hvarför reste du inte med Pål?
Hvarför stannade du hos mig?»
Hon kunde tala till denna kind och denna nacke, om hon ville, men hon hade ingenting att säga.
Hvarför hade hon icke rest med Pål, hade han sagt.
Derför att de aldrig älskat hvarandra.
Och om de aldrig älskat hvarandra, hvarför hade de då gifvit hvarandra blickar och handtryckningar – heta, hemliga, skälfvande känslor?
Derför att hon i sitt hjerta varit hvad
Börje ansåg henne för: en lättfärdig qvinna.
Men fans det då ingen förlåtelse! – för henne, som ångrade så bittert.
»Börje ... se på mig, Börje.»
»Inte nu.»
Det låg kall vedervilja i tonen; icke vrede.
Hon var för låg för hans harm.
»Kan det aldrig, aldrig gå öfver?»
»Ge mig tid.»
Det kom så stelt och kallt och känslolöst, att äfven den innersta brodden af en förhoppning måste frysa till döds dervid.
Och dock måste detta uthärdas, bäras.
Tårar fans det icke, endast en värkande, klämmande känsla kring hennes strupe.
Hon satt stilla på stolen och vred sina händer.
Hon vågade icke tala mer.
Hon älskade honom.
Derför låg det i hans hand som makten öfver lif och död.
Tystnaden blef lång.
För henne hade den kunnat räcka hur länge som helst.
Hon befann sig i en andlig stelkramp.
Det fans hvarken tankeförmåga eller känslor mera.
Allt hade samlat sig i en enda stor, död hopplöshet.
Mekaniskt satt hon och såg på honom.
Hvarje veck på hans kläder, hvarje småsak på hans person etsades in i hennes sinne, skärande skarpt.
Hela hennes lif hade strukits bort; det fans endast det ögonblick, som var.
Det förflutna, det tillkommande – allt var borta.
Hon och han, – det fans intet mer.
Hon såg på hans venstra hand, som med ett vidsträckt grepp aftecknade sig mot benklädernas mörka färg; hon såg på den högra, som knuten hvilade i fönsterkarmen, slapp och liknöjd.
Hon såg på handledens innersida, der ådror korsade sig och der pulsen bultade under huden, höjande och sänkande den som med små hammarslag.
Denna puls var det enda som sågs hålla sig vid lif i denna stelnade orörlighet, vid den hängde sig också hennes blick med en idiots hela slöa, envisa intresse för allt som rör sig.
I denna spänstiga åder tycktes all den värme, som fans qvar, ha samlat sig, eljest ingenting annat än kyla och död.
Den var enda vittnesbördet om våldsamheten af de känslor, som höllos kufvade endast af tystnaden.
Men Marianne satt och stirrade derpå, utan en tanke.
Hon kände, tyckte hon, att detta skulle bli vansinne, men hon brydde sig icke derom.
Så reste han sig, men utan att vända sig mot henne.
Och utan ett ord mer lemnade han rummet.
Marianne reste sig också, som för att gå; men så tvärstannade hon, den ena handen grep om stolryggen, och den andra tryckte sig mot bröstet, der smärtan kändes.
Hon visste ingenting, tänkte ingenting, men i hennes inre arbetade det af ett slags dof, formlös tankeansträngning, som sökte komma fram till något, sträfvade att vinna reda och sammanhang.
Börje?
Börje! ...
Hon hade dragit öfver sig hans förakt, afskurit sig vägen till hans hjerta ...
Hon hade handlat i yrsel, hon lefde i en dröm.
Hon hade brutit mot den enda menniska i verlden, som hon älskade, och nu skulle det aldrig mer kunna bli godt.
Det hördes steg, – långt borta som ur en dimma.
»Hur är det?
Frun är sjuk.
Eller är det någonting i vägen.
Akta sig, fru; om frun blir ledsen, skall den lille ha ondt af det.
– Den lille?
Marianne stirrade på fru Landén, utan att förstå.
»Vill frun ha vatten?
Drick!»
Marianne förde undan glaset med handen.
– Nu förstod hon.
Ja, hon ville gå till honom.
Börjes son, Börjes och hennes.
Lik en sömngångerska skred hon öfver golfvet bort till sängkammardörren.
På tröskeln vände hon sig om.
Det var ett känslolöst ansigte, med ett drag af stränghet.
Hon stod knappt till att känna igen.
»Jag vill vara ensam.»
Så lugnt och kallt.
Hon vände sig åter om, och dörren slöts efter henne.
»Milde Gud, hvad var det åt frun?» muttrade fru Landén och skyndade ut i köket för att hålla rådplägning med hushållerskan.
Innanför dörren i det rum, der hennes barn sof, stod Marianne, stödjande sig mot dörrlåset och stirrande framför sig, utan att se något.
Detta var således att älska?
Detta, att lida så bottenlöst!
... detta?
Och slaget hade fallit.
Smärta, det är lif, – smärta, som öfvergår menskliga krafter ...
Om Börje aldrig skulle förlåta, aldrig glömma, aldrig älska henne mer!
Hvarför skall man lefva, hvarför blir man född? – när det är så outsägligt bittert!
Med svigtande steg, lik en febersjuk, gick hon fram till bädden och föll på knä.
Hon knäppte samman sina händer och lutade pannan emot dem.
Han sof, hennes son.
Han sof der – han, – som skulle bli hennes enda tröst, han, som skulle bli hennes hela kraft!
Hon sträckte famnande ut sina armar kring hans lilla bädd, och hjertat fyldes af en värmande våg.
Hon brast i en snyftning och tårar strömmade utför hennes kinder.
Nu fick det luft allt, nu bröt det löst.
Och hon grät, grät så hejdlöst som ett otröstligt barn, – grät tills det icke fans en tår mer att gråta, och tills hon ingenting annat kände än en vek, uppmjukande trötthet.
Så steg hon upp och tvättade sitt ansigte.
Sedan sjelfva brytningen var öfver, kunde Marianne tänka lugnt.
Men det var henne omöjligt att beräkna hur Börje skulle förhålla sig med afseende på hvad som skett.
Hon kände honom för litet.
Hon måste vänta.
Med en stormlöpning på hans känslor kunde ingenting uträttas.
Hvad som behöfdes var lugn och ihärdighet.
Något som förvånade henne sjelf var, att hon trots Börjes tydliga ogillande af hennes öppenhet, icke kände ett ögonblicks ånger öfver att hon talat.
Om hon nu lyckades vinna honom, skulle hon göra det utan en fruktan för framtiden, utan en baktanke i sitt eget hjerta.
Innan qvällsmaten kom Börje in.
Marianne satt i sängkammaren, med lampan på ett litet bord, och sydde.
Hon var blek och hade rödkantade ögon, men såg nöjd ut.
»Marianne», började han och satte sig, »jag har tänkt på hvad du sade.»
Hon såg upp från sitt arbete.
»Jag tror inte du hade en aning om hvad det skulle göra för intryck på mig.
Det är märkvärdigt, att du inte hade det.»
Han gjorde ett uppehåll, men Marianne hade ingenting att inflicka.
Det gälde hans känslor och hans uppfattning, icke hennes.
»Jag misstänker dig inte för mer än hvad du sjelf sagt.
Men när dina känslor för mig blifvit sådana, då hade det varit bättre gjordt att bryta.
Åter kom den klämmande känslan öfver henne.
Hon kunde ju icke säga att Pål aldrig varit mera för henne än Börje.
»Nu äro vi bundna vid hvarandra för hans skull» – han pekade mot den lilla bädden, – »vi måste se att komma öfver det här så godt vi kunna.
I Mariannes blick kom det någonting af tacksamhet.
»Men jag känner mig sjelf; jag är långsint, och det skall taga tid för mig att öfvervinna detta.
Derför är det en ting jag ber dig om: – att du icke skyndar på mig.»
Marianne kände modet sjunka.
»Försök inte att öfvervinna mig med vänlighet och sådant.
Det skulle bara väcka min leda.
Jag är nu en gång sådan.
Låt mig gå, till dess jag kan komma af mig sjelf.
Och var ärlig emot mig.
Nu kommer jag att vara på min vakt.
Nu har du sjelf satt misstron i mig, nu skall jag inte kunna plocka bort den i brådkastet.
Du är så helt annorlunda än jag hade tänkt mig.
Jag har misstagit mig så grundligt.
Men kanske kan det ännu bli bra.
Om du bara ger mig tid.»
Han såg på henne som om han velat se ända ned till hjerterötterna.
Hon förstod honom.
Det var hvarje närmande, han ville afråda henne ifrån; det var alla slags scener, han ville hålla borta från sig.
Med ett ord: det var sjelfbeherskning han fordrade, – han, som var så fullkomligt lugn till det yttre.
Hon svarade icke, men det hade kommit ett klokt, uppmärksamt uttryck i hennes ögon.
»Du skall inte vara rädd för att tala till mig; jag skall aldrig vara häftig eller sårande, men vänlig kan jag icke vara.
Och du har ju honom, der.»
– Han såg åter bortåt bädden.
»Ja, Börje, du kan vara trygg.»
»Och så är det en hel del saker jag vill veta.
Jag vill ha det klart för mig, som om jag sett det med mina egna ögon.»
»Du behöfver endast fråga.»
»För du skall inte tro att jag kan glömma det.
Jag glömmer aldrig något.»
»Jag vet det.»
»Och du skall inte gå och tro, att jag kan bli sådan jag har varit.
Jag har varit dum och godtrogen.
Jag har varit en narr, som hvem som helst kunnat draga vid näsan.
Derför blef frestelsen dig för stor.»
»Jag är nöjd med sådan du kan vara.»
»Och så skall du inte känna dig för säker på, att ditt tålamod kan hjelpa, och sedan tycka du är olycklig, derför att så icke sker.
Det har kommit upp något i mig, som jag sjelf knappt kände till.
Jag har litat så blindt på dig, – jag har hållit honom så kär.
Sådant sätter märke i en, och ingen kan bestämma hvad det blir till.
Jag är tjuguåtta år bara, jag har långt igen att vandra.»
»Jag gör mig inga illusioner.»
»Det är att börja från början igen, Marianne, – börja som två sammanlänkade fångar.»
»Det kan inte ändras.»
»Och det stannar oss emellan?»
»Alltid.»
Börje hade talat sant: det var att begynna på nytt.
De voro förvandlade båda, och lifvet på Tomtö fick sin prägel deraf.
Börjes mor kom icke till barndopet.
Det var fru Björk, som blef gudmor åt den lille.
Det låg en stel högtidlighet öfver det hela, och Mariannes förändring kunde icke annat än falla hennes anhöriga i ögonen.
Hon såg nöjd ut, men det hade kommit en allvarlig fasthet i hela hennes uppträdande, som förr varit henne främmande.
»Det följer med fruvärdigheten», sade Walter.
Börje var lugn och artig, kanske mer en smula gentleman är förr, men också mera reserverad.
Mot Haqvin var han vänlig, men den godmodiga skämtsamheten var borta.
Sedan barndopet var förbi, föllo Börje och Marianne in i det hvardagslif, som nu skulle bli deras.
Det fans ingen skygghet emellan dem; snarare ett slags ovänlig ärlighet.
Börje hade gjort Marianne alla tänkbara frågor, på kors och på tvärs, angående hennes förhållande till Pål, och hon svarade honom alltid med ett slags hänsynslös, känslolös uppriktighet.
Han frågade henne om allt; om hvar
Pål stod och hvar hon stod, om hvad han sagt och hvad hon hade svarat på det.
Han frågade kort och bestämdt, alltid nöjd med svaren, när de blott gingo rakt på sak.
Det tycktes hos honom icke finnas den ringaste ömtålighet för att röra vid ämnet.
Snart kände han det hela så noga som om han varit åsyna vittne.
Hans rastlösa verksamhet hade tilltagit.
Det fans synbarligen icke mycken tid för honom att tänka på Marianne eller på det förflutna.
Han kom in en liten stund hvarje dag, för att se på den lille, men för öfrigt träffade
Marianne honom aldrig utom vid måltidstimmarne.
Kom det någon till honom, så tog han emot dem inne i sina egna rum, och Marianne stod utanför det hela.
Hade hon under denna tid icke haft jungfru Stina, skulle den varit dubbelt tung för henne.
Hushållerskan hade blifvit matmoderns handlederska.
Marianne visste hur stort värde
Börje satte på praktisk duglighet, och hon hade föresatt sig att bli praktisk.
Knappt en minut på dagen hade hon ledig, och ju mer hon kom in i landthushållningens alla mysterier, dess mer intresserad blef hon.
På visst sätt närmade redan detta henne och Börje till hvarandra.
Förr hade han i allt måst vända sig till jungfrun, men var det nu en extra förplägning eller dylikt, han begärde till folket, så kunde han lika så gerna säga till Marianne, viss att det skulle bli utfördt på pricken så, som han önskat, utan onödiga frågor eller onödigt bråk.
Han ville ha det så, och då var det nog.
Börje anade icke, eller brydde sig kanske icke om, hur Marianne i sitt inre jublade öfver hvarje sådant tillfälle att liksom få göra gemensam sak med honom.
Men hennes pålitlighet märkte han, derför tog han den i anspråk, när det behöfdes.
Endast en gång hade Marianne gått för långt i sin ifver.
Det var vid jultiden, och hon hade – som hon trodde i öfverensstämmelse med hans önskan – utdelat frikostiga gåfvor i mat och kläder till allt statfolket och deras barn.
Hon hade gjort det på eget bevåg och med tanke på Börje.
Men när hon nämde om hvad hon gjort, mulnade han blott.
»Inte gåfvor», sade han kärft, »kryperi och klasskänsla ha vi nog af förut.
Låt dem arbeta, och betala dem bra, så ha de ingenting att tacka för; det skall både du och de må bäst af i längden.
Strama tyglar, inga barmhertighetsverk, och sträng rättskänsla, det är enligt min mening lagen för en husbonde.»
Marianne svarade ingenting och aktade sig noga för att visa någon modfäldhet öfver hans ogillande.
Men hon lade hans ord på minnet.
Vinna honom skulle hon, och hon hade god tid på sig – så god, att en skörd både kunde hinna växa och mogna.
En gång skulle hon nå dit hon ville.
Och så hade hon ju sin tjocka lilla pojke, som växte för hvarenda dag, och som hon var så stolt öfver som hade hon sjelf mejslat hans runda små lemmar.
Hela hushållet skulle kunnat gå i elden på att han var det vackraste barn som fans, – Börje med, fast han alltid log försmädligt, när de andra sade så.
Han försäkrade, med öfverlägsen manlighet, att hvarje statare på gården kunde framvisa lika vackra barn, hvilket var en vida större sanning än den goda Börje någonsin trodde.
Pojken var lik honom, så lik, att herr Börje till och med sjelf måste gifva akt derpå.
Och han var strålande belåten öfver sin afbild.
Hela huset hade undergått en omstöpning sedan den lille kommit med.
Han hade blifvit ett slags föreningspunkt mellan herrskapsfolk och tjenare, någonting att skratta mot och jollra för.
Pigorna täflade om äran att få bära honom.
De voro starka, duktiga unga qvinnor, som kunde lyfta och gunga och kasta honom hur högt det skulle vara, på sina säkra arbetsvana näfvar.
Det var som hade de formligen törstat efter en sådan liten varelse, att ödsla sin bastanta välvilja på.
Marianne såg med förvåning hur barnkära de alla voro.
Då hon var flicka hyste hon en verklig fasa för barn; de voro för henne endast obehagliga små djur, som man icke rörde vid, om man kunde få slippa.
Hvilket annorlunda verklighetssinne hos dessa menniskor!
Marianne kände sig smittad deraf.
Hon hade fått blick för allt som omgaf henne, och det fängslade henne mer än någon diktad drömverld.
När hon nu såg i spegeln och mötte ett fint litet ansigte med veka linier – liksom skapadt för att smekas – då tänkte hon aldrig mer med saknad på att detta ansigte skulle bli gammalt.
Det hade kommit ett annat uttryck i ögonen, hvilket – så länge det fans – nog skulle räcka till att lysa upp det hela.
Hennes sätt att kläda sig hade också blifvit ett annat.
Det sjelfsvåldigt distinguerade hade fått vika för det husligt ordentliga, och hon gick alltid med breda, randiga förkläden, sådana som Börje tyckte om.
Hon kände sig så underligt rik nu, då hon endast sträfvade efter att återvinna hvad hon en gång egt.
Det var som om lyckan icke låge i egandet sjelft, utan i förmågan att uppskatta.
Och den tillväxte.
När våren kom, var det henne som om safven äfven stigit i hennes egen varelse, hon kände lust att pröfva sina krafter på något, och hon såg sig om efter ett arbete.
En dag, då hon gått ut i parken för att se om
Börje icke skulle komma hem från åkern och hon »tillfälligtvis» kunde möta honom, hade hon klifvit upp på stengärdesgården i dess ytterkant, för att få en riktigt vid öfverblick öfver fälten.
Det var solsken och just i middagsstunden; hon stod och skuggade med handen öfver ögonen för att kunna se.
Landsbygden hade ännu någonting främmande för henne.
Men allt detta var ju Börjes verld, hans rätta element, som hon derför önskade göra sig bekant med.
Hon såg ut öfver slätten, som låg der i ångande värme, gassad af solen.
Det var fult med dessa fyrkanter af nyplöjning mellan de andra fyrkanterna af ljusgröna råg- och hvetefält; men det var rikedom, arbete, förhoppningar, allt detta.
Hon hade en gång hört Börje säga, att han aldrig skulle kunna trifvas långt inne i landet, hur vackert der än kunde vara; han skulle alltid längta tillbaka till sin fula, flacka slätt, med dess feta marker och saftiga ängar.
Han skulle längta efter närheten af hafvet, som han var van att se från hvar kulle i sin hembygd.
Nu hade han flyttat längre bort derifrån, men der himmel och jord smälte samman, nere vid horisonten, der glänste det en fin rand, skarp som en blinkande knifsegg.
Det var hafvet.
Marianne kunde se det, der hon stod på kullen, uppklifven på den höga gärdesgården.
Hennes lungor fyldes af vind, stark, sträf vårvind.
Hon kände sig så härdig och ung; hon började förstå att man kunde lära sig att älska allt detta.
Börje syntes icke, hon steg derför ned och begaf sig mot hemmet.
Det hade regnat under natten, men jorden hade druckit vattnet som en fuktig svamp, sulorna trampade i affallen barr, mjukt som på ressårer, då och då knastrade en liten qvist.
Luften var ljum härinne i lugnet, och lukten af gran stod rundtomkring som en stark parfym i ett rum.
Så kom hon ut i kanten, der Börjes nyanläggning tog vid.
Denna skog hade han planterat.
Hvad det vuxit upp redan!
Hon kunde icke längre se öfver de små träden – som det första året hon kommit till Tomtö – endast emellan deras toppar.
Byggnadernas röda gaflar och tjärade spåntak stucko upp deröfver, och mot den blåa vårhimlen aftecknade sig klockställningen på norra gafveln.
Nu ringde det från arbetet.
Märkvärdigt, sjelfva klockan, hvars sträfva låt drog hän öfver slätten, hade blifvit henne kär!
Sextio menskliga varelser hade sin föda af gården.
Sextio?
Det var många.
Och för dem alla ringde klockan in pligter och tider.
Måste icke ljudet för dem alla få en underlig färgklang, nöta sig in i deras minne, väfva sig samman med hågkomster och intryck?
Hon tänkte på den första dagen i detta hem, den dag som Börje velat göra till en högtid för alla på gården.
Gården?
Till att börja med hade det ordet för henne endast haft betydelsen af en samling byggnader kring en stenlagd plan.
Nu hade det vidgat sig.
Nu ville det för henne som för Börje säga ett arbetsmaskineri af sextio förnuftiga varelser, styrdt af en enda vilja, – hans.
Hon nästan spratt till då han stod midt för henne vid en krökning af gången; han hade kommit från ett annat håll.
»Ah, är du der!» sade han.
»Ja, vädret var så vackert, jag tyckte det var godt att komma ut litet.»
De gingo tysta bredvid hvarandra öfver bryggan in i den stort tilltagna men vanskötta köksträdgården, hvilken låg nästan som en halffärdig trädesåker.
Börje hade sagt att när han finge slut med nyodlingen och maderna, skulle han anlägga trädgård; förr hade han inte tid att tänka på det.
Marianne gick och såg ut öfver ängen, som tog vid på andra sidan den videkantade ån.
Hvilken vacker trädgård här kunde bli!
Med ån der midt igenom.
Hon hade gått ett par steg före Börje och han såg på henne med en viss ovilja i blicken.
Det var alltid så, när han trodde sig obemärkt.
Marianne var klädd i en mörk hemdrägt med ett randigt förkläde, och hon hade slagit en mörkröd schal om hufvudet.
Plötsligt vände hon sig, ertappande Börjes blick.
»Hör du, tror du inte jag kunde taga mig af trädgården här?» sade hon.
Det kostar pengar att anlägga trädgård, och jag har inga att undvara just nu.»
»Jag har de der sexhundra i min sparbanksbok.»
»Nåja, som du vill, men –»
Han hade lust att säga det han var säker om att hon skulle bära sig dumt åt med den saken, som hon icke förstod, men han teg med det.
Han skulle väl kunna hinna med att kasta ett öga dit ibland, så att det inte blef allt för galet.
»Jaha, jag kan skrifva efter en gammal trädgärdsmästare der hemifrån, som kan komma hit någon tid för att hjelpa dig, om du vill.»
»Skrif redan i dag då.»
»Men det blir du snart trött af.»