Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då det nu gått så långt, att en bland Ridderskapets och Adelns egna Ledamöter till och med väckt fråga om anklagelse och ansvar, i händelse någon bland oss åsidosatt — hvad?
Jo formen' för yttranderätten; så skulle det blifva särdeles vigtigt och uppbyggligt, att få veta, i hvilken ny form samma Ledamot åstundar, att den fria yttranderätten bör stöpas, för att icke medföra ansvar.
Det kan för oss ej vara obekant, att det var strider om grundsatser , om former och om befästandet af Rådets magt, som förde Sverige nära branten af sin undergång, och som slutligen vållade 1^56 års blodscener; och vi måste derföre noga taga oss tillvara, att icke å nyo provocera dylika händelser; väl vetandes, att de samma personer, som åt hämnden eller lycksökeriet då uppoffrade åtskillige ädla och rättsinnige medborgare, sedermera fingo bittert ångra sig och sjelfve falla offer för den redofordrande rättvisan. — O! mitt fädernesland!
— Måtte du aldrig blifva vittne till andra strider, än dem, som vågas för din ära, din frihet, din lycka Den 6 Februarii f. ni. 211 och din sjelfständighet; och måtte Lagens souverainité blifva den enda absoluta magt, som här tåles!
Med denna önskan och med den förutsättning att den delas af hvarje redlig Svensk man, måste jag, som icke var tillstädes, då PleniProtocollet för den 18 sistlidne November till justering upplästes, ganska uppriktigt bekänna, att det varit förvånande få böra, att man ordat om ansvar, för det en bland Nationens Representanter utöfvat den i Grundlagens 5o §.
Riksdagsordningen honom bestämdt tillerkände rättighet, att ”fritt tala och utlåta sig i alla ”frågor, som under öfverläggning komma.” Herr Friherre Anckarswärd är den Representant, sorn fritt talatj och Herr Friherre Cederström, Jacob, är den som förbehållit sig få ställa honom till lagligt ansvar_, i händelse formen för yttranderätten vore åsidosatt.
Hvad vill detta säga, och huru vill den sistnämnde värde Ledamoten, alt hans ord skola rätteligen förstås och tillämpas?
Kan det väl vara meningen, alt den, sorni ett öfverläggningsämne inom sitt Stånd vågar följa sin öfvertygelse, och fritt yttra densamma, bör anses brottslig inför Lagen; eller är meningen, att den, som icke tänker lika med en annan Ledamot, bör hvarken få tänka eller tala.
— Skulle dessa grundsatser antagas och vinna gehör, så skulle antingen hvarje Ledamot, som här talar, blifva brottslig, eller ock grafvens ii H. ,4* 919.
Den 6 Februarii f. m. hemska tystnad blifva rådande i våra Plena inom Riddarhuset.
.Tåg, för min del, tror, att bästa och säkraste medlet att skaffa aktning för egna grundsatser är, att hysa aktning för andras; och att hvar och en, sorn försöker predika en häremot stridande lära, lian är en Apostat och fiende till denna ädla öppenhjertighet, som tillstår, att den fria yttranderätten, begagnad med urskiljning i sak och anständighet i uttryck, är alldeles oskiljaktig från den lagbundna friheten.
— Utan att ingå i någon undersökning, om eller hvad anledning Herr Friherre Anckarswärd kunnat hafva till de af honom gjorde framställningar, i fråga om misstag och digressioner, som han ansett vara af Ministeren begångne, tror jag det likväl icke på minsta sätt vara förbjudet, långt mindre ansvar underkastadt, om en Representant med hofsamhet leder Folkets Ombuds uppmärksamhet på sådane ämnen , som han anser röra antingen ett af Ministeren för långt utsträckt omfång för sin verkningskrets, eller ock en för mycket inskränkt restriction af dess pligter, såsom Konungens ansvarige Rådgifvare; jag fäster mig endast vid det gjorda försöket, alt vilja leda tankan på möjlighet afen anklagelse mot den Riksdagsman, som inför sitt Stånd fritt talar} då han kan och bör tala.
Ett sådant försök anser jag för min del lika vådligt, som stridande mot Grundlagen; och jag får alltså i Lagens och frihetens Den 6 Februari i f. m. 313 namn deremot protestera; jemte det jag härmed inför Samtid och Efterverld på det kraftigaste reserverar mig, i händelse ett dylikt försök, bringadt i verkställighet, skulle uppreta sinnena och leda till våldsamma utbrott.
Ehuru hvarken ålderstigen eller ägare af större förmögenhet, än jag för min anständiga bergning behöfver, har jag likväl redan gått utur Statens tjenst; och då jag nu njuter privatlifvets lugn, torde jag ock vara skiljd från alla misstankar, att räknas bland lycksökare.
Dessas antal är, må hända stort nog förut, och tåler kanske ingen, tillökning.
Mitt enda lycksökeri är, att, i förening med rena afsigter mot ett älskadt Fädernesland, hysa en oinskränkt vördnad och trohet mot den Konung, hvars själ och bjerta omisskänneligt bära stämpel af den högsta menskliga storhet och ädelhet, och hvilkens höghet fordrar, att icke missledas af dem, som äro Honom skyldige den fullkomligaste sanning och den tillförlitligaste upplysning i hvarje fråga af den beskaffenhet, att Konungen omöjligt kan sjelf känna förhållandet dermed.
Kunna Konungens Rådgifvare samt de bland Hans och Rikets högre Embetsraän, hvilka hafva den äran att få nalkas Hans Kongl. Person, i dessa afseenden äga rena samveten, så kunna de ock räkna på sine medborgares tacksamhet, och behöfva hvarken söka några tvetydiga 2 14 Den 6 Februarii f. m.
Talares loford, eller frukta för några missnöjdas anfall.
Då nu å nyo föredrogs LagUtskottets, den i3 sistlidne Januarii under N:o io afgifne, samt den 21 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af Herr Löwenström?, Johan Jacob, Memorial, om öfverseende och förbättring af Författningarne rörande PostVerket, med hvilket ärende LagUtskottet ansett sig icke vara behörigt taga befattning; fann Ridderskapet och Adeln, uppå derom af Herr Grefven och Ordföranden gjord proposition, för godt, att samma Utlåtande gilla, samt derjemte remittera Herr Löwenströms berörde Memorial till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet.
Föredrogs ånyo LagUtskottets, den 17 sistlidne Januarii under N:o 27 afgifne, samt den 21 derpåföljde på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af väckt motion om ändring i Inslruclionen för Rikets Ständers Justitieombudsman.
Herr HjertaGustaf: Enär Ridderskapet och Adeln redan återremitterat frågan om JustitiaeOmbudsmans-Instructionens upprättande lill Lagutskottet, och denna motion rörer samma ämne, anhåller jag att den äfven måtte dit återremitteras.
Friherrarne Anckarswärd, Carl Henrik, Den 6 Februari i f. m. 2(5 och Ehrenborgh; Casper Wilhelm,, förenade sig med Herr Hjerta.
Uppå derefter af Herr Grejven och Ordföranden framställd proposition, blef LagUtskottets berörde Utlåtande, i anledning af den dervid gjorde anmärkning, till Utskottet återremitteradt.
Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottets den 17 sistlidne Januarii under JNT:o 20 afgifne, och den 21 i samma månad på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt fråga om den gamla Psalmbokens aflysande från bruk och nyttjande vid offentliga Gudstjensten.
Herr von Hartmansdorff; Jugust:
Jag kan icke gilla de skäl Ekonomiutskottet anfört för sitt tillstyrkande, att den gamla Psalmboken måtte år i833 aflysas och den nya påbjudas till allmänt bruk.
Det ena är den kostnad, som skulle förvållas tjenstefolk och andra, som flytta från en församling till en annan, hvarest olika Psalmböcker nyttjas, genom behofvet att äga bäggedera.
Men denna kostnad öfverväges af den ännu större, som skulle tillskyndas alla dem, hvilka icke flytta från församlingar, der den gamla Psalmboken vore bibehållfen, och som nödgades skaffa sig nya Psalmböcker, när den gamla aflystes.
Den 6 Februari i f. m.
Det andra skälet nr enhet i andaktsböckerna inom alla församlingar.
Denna anser jag mindre vigtig, än det tvång, som genom påbudet skulle origtigt läggas på friheten för en hvar, att, efter egen känsla, välja uttryck för sin andakt, och bibehålla dem, han från ungdomen lärt, och ofta känner utantill.
För min del skulle jag anse det för en återgång på odlingens bana, om man ville påtruga någon en andaktsbok.
Således föreslår jag vördsamt, att Betänkandet må återremitteras.
Herr Hjerta_, Gustaf:
Om det verkligen vore förhållandet här, att
Utskottet hade för afsigt att påtvinga någon en andaktsbok, som man icke sjelf önskade, skulle jag visserligen dela den värde Ledamotens mening, att det vöre en återgång på odlingens bana; men så har det icke förefallit mig.
Jag befarar tvärtom, att här är mycket mindre fråga om hvad församlingarne önska, än ett försök af några äldre Prester eller yngre sekteriske, som vilja rent af hindra den nya Psalmbokens antagande.
Ur denna åsigt har jag hufvudsakligen uppträdt, för att anhålla om bifall till Utskottets Betänkande, såsom lämpligt utsättande en tid af flere år härefter för det tillstyrkta påbudet.
För min del kan jag icke göra afseende på de skäl Herr von Hartmansdorff framdragit, angående en mindre kostnad af den gamla Psalmbokens bibehållande, erne - Den 6 Febi1 uar i i f. in. 217 dan då frågan blir, alt förskaffa Psalmböcker åt dem, som gå till Skrift, hvarmed de alltid pläga förses af sina föräldrar eller af församlingarne, det måste förorsaka dessa en större utgift i anseende till svårigheten att få köpa nya exemplar af den gamla Psalmboken.
Det är på denna grund, och alldeles icke för att klandra den vishet, hvarmed Konungen i 1819 års Kungörelse gått tillväga, som jag tillstyrker bifall å Betänkandet.
Hvad som i sådant fall var rätt för 10 år sedan, då det var fråga om alla församlingar, skulle blifva orätt 5 år härefter för en åttondedel, som återstår.
Herr Thatrij Wolrath:
Jag vitsordar hvad Herr Hjerta anfört så mycket mera, som i den ort jag vistats allmogen med största begärlighet och villighet emottagit den nya Psalmboken, i stället för den gamla, då upplyste Prester framställt denna fråga till Församlingarne.
Jag vet likväl, att på andra orter finnas Prester, som sökt lägga hinder i vägen derför; men jag är öfvertygad, att med samma villighet, som Folket emottog den nya Catechesen och Handboken, emot hvilka jag hört Prester predika såsom skadliga innovationer; med samma nöje skola de äfven emottaga den nya Psalmboken.
En nyanledning dertill, att allmogen önskar detta, synes mig vara, då jag i RiksdagsTidningen läst, att vid vote - ai8 Den 6 Februarii f. m. ring härom i BondeStåndet, man med ^4 röster emot 3o bifallit Betänkandet.
Friherre Anckarsw är d, Carl Henrik:
Jemte det jag i allo instämmer med Herr Hjerta och Herr Tham, utber jag mig få tillägga ännu ett skäl, som jag hört omnämnas, nemligen att det skall vara ganska svårt numera att få köpa vår gamla Psalmbok.
Hvad vidkommer den omtalta orimligheten att påtruga Folket en ny religionsbok, får jag blott nämna, att då i den nya Psalmboken finnas en mängd psalmer, så ställda i anseende till sina melodier, att motsvarande i den gamla lika väl kunna begagnas, tror jag hela följden af beslutet kommer hufvudsakligen att gälla Presternas åliggande, att begagna den nya, hvaremot destomindre lärer vara något hinder, som det blifvit dem ålagdt genom den Kongl. Kungörelsen, att företrädesvis begagna sådane psalmer, hvilka i sina melodier öfverensstämma med motsvarande i den gamla.
Det har blifvit anfördt af en värd Ledamot, att det icke vore fråga om att tvinga någon Svensk församling, att antaga den nya Psalmboken.
I sådant fall synes mig likväl, att icke något bestämdt påbud borde ske.
Den nya Psalmboken har gjort så många segrar genom öfvertygelsen, att den icke synes behöfva förskalfa sig sådane genom befalluin - Den 6 F e b r u a r i i f. m. gnr.
Att så likväl är meningen, visas af det i Betänkandet upptagne yttrande, att man dermed skulle fira en seger.
Denna seger måste ju då förutsätta ett motstånd, och i andeliga saker lemnar jag de segrar i sitt värde, hvilka vinnas på annat sätt, än genom öfvertygelsen.
Dyrheten på den gamla Psalmboken hjelper sig naturligtvis sjelf; ty i den mån de gamla Psalmböckerna blifva dyrare, skola nog förläggare för hennes tryckning å nyo uppträda.
Man har kallat ett bifall af 72 personer mot 3o för allmänt.
Jag tror likväl icke, att det förtjenar att så benämnas.
Det är yttradt på två ställen i Utskottets Betänkande, att det varit fördomarne, som hittills bibehållit den gamla Psalmboken.
Jag tror icke, att man sålunda bör benämna de äldre personers kärlek för den religiösa sångbok, vid hvilken de från ungdomen vant sig; åtminsione har motionären sjelf varit af annan tanka, då han på ett välbekant ställe talar: ”Om barndomsminnen ”De rosengårdar för ädla sinnen;” och hvilka minnen förtjena mera att förliknas vid rosengårdar, än de, som äro förenade med religionens.
Herr Rosenblad j, Bernhard:
Jag kan icke annat än ogilla EkonomiUtskottets tanka, att genom ett påbud ålägga den nya Psalmbokens antagande.
För inin del in - 220 Den 6 Februari i f. m. stämmer jag i den reservation Herr Prosten Lidman afgifvit.
Jag tror, att i allt, som rörer samvetet, bör man på det ömmaste respectera individens fordringar, och om det icke vore mer än -g% ja tIö» som icke ville antaga den nya Psalmboken, tror jag likväl man får respectera denna hundradels tanka.
Då ännu 3o Ledamöter af BondeStåndet funnit betänkligt, att låta ett påbud härom utgå, finner jag det ännu betänkligare, att icke låta den nya Psalmboken, i den vanliga, det vill säga öfvertygelsens väg uttränga den gamla.
Jag ber att för denna sats få anföra ett praktiskt exempel från Preussen, der man nyligen försökt införa en ny Lithurgi.
Regeringen lemnade af en klok varsamhet åt församlingarnes fria skön att antaga den, eller icke, men då man det oaktadt trodde sig märka, att äfven uti dessa frivilliga bemödanden fanns något tvång, att de Prester, som befordrade antagandet, blefvo snabbare befordrade än andre o. s. v., så väckte detta i det oinskränkta Preussen en sådan sensation, att Regeringen måste gifva vika.
Jag skulle derföre önska, att man i Sveriges lagbundna samhälle icke ville försöka påtvinga Folket en sak, som icke lät sig göra i det oinskränkta Preussen.
Grefve Possej Arvid:
Då fråga uppstått örn återremiss af Betänkandet, är det kanske mindre formligt, alt en Utskottets Den 6 Februarii f. m. 111 Ledamot bestrider denna återremiss.
Likväl får jag, med åsidosättande af en sådan consideration, förena mig med de Herrar, hvilka yrkat bifall till Betänkandet.
Herr von Hartmansdorff bar upptagit och vederlagt en del af skälen deruti, men förbigått det liufvudsakligaste, nemligen yrkandet af enhet i religionsutöfningen. q år äro nu förflutna, sedan den nya Psalmboken först påböds i Svenska Församlingen, utan att den ännu blifvit i alla församlingar till allmänt bruk antagen; och Utskottet har trott denna oformlighet en gång böra upphöra.
Förut hade det kanske varit orätt, att ovilkorligen föreskrifva, att den nj^a Psalmboken skulle nyttjas vid offentliga Gudstjensten, ty man bade då icke något bevis på dess förträfflighet.
Nu är den deremot tillräckligen bestyrkt, och då synes man mig ock böra yrka dess antagande för alla församlingar.
Vid första påseendet kunde detta visserligen synas, som om man ville påtruga församlingarne en andaktsbok emot deras vilja, och detta skäl verkade så mycket på mig, att jag vid motionens första föredragning var nära att afslå den; men vid närmare granskning har det visat sig mindre farligt.
Man har icke klagat öfver det förehållande, som hittills ägt rum i afseende å nya Psalmbokens antagande, och likväl har dermed så tillgått, att pluraliteten af en församlings röstägande innevånare beslutat denne, fastän många personer funnits 222 Den 6 Februarii f. m. inom samma församling som önskat att bibehålla den gamla Psalmboken till bruk vid allmänna Gudstjensten, och då desse sednare icke anses vara påtrugade den nya boken, så kan man väl icke heller säga att minoriteten af Rikets församlingar, eller de, som ännu icke antagit nya Psalmboken, blifva underkastade ett skadligt tvång, om de åläggas att förena sig med pluraliteten af församlingarne.
Herr Ribbing har egentligen fästat sig vid några uttryck i Utskottets Betänkande; men jag ber få fästa uppmärksamheten dervid, att dessa uttryck icke äro Utskottets.
Utskottet har icke omtalat den nya Psalmbokens antagande såsom någon segerfest; men det vet jag, alt ordet fördom återfinnes egentligen i motionen och reservationerna.
Vid det från Preussen hemtade exempel ber jag få göra den anmärkning, att måhända hos det Tyska Presterskapet fördomarne, så väl som magten, äro större än hos vårt, som alltsedan Gustaf I:s tid fått endast lagom magt, för att upplysa och undervisa Folket.
Hvad tvånget beträffar, så beror det af Presterskapet, att vid Psalmbokens införande borttaga detta tvång.
Det är redan tillräckligt upplyst, att i början sjungas allenast sådana psalmer, som äro öfverensstämmande i mether, versslag och ton med vissa uti den gamla.
Man har yttrat, alt man icke bör Den 6 Februorii f. m. 223 förundra sig öfver, detåsigter, förvärfvade i barndomen, hänga vid i ålderdomen.
Jag bifaller denna tanka.
Men tror det vara oss värdigt, att undanrödja allt, som innehåller orimligheter och fördomar, att man icke i ålderdomen må hänga fast vid hvad man i ungdomen emottagit.
Dessa skäl äro vigtiga, åtminstone för mig, som önskar en verklig upplysning hos den Svenska allmänheten, och det kan icke ske så länge man tillåter äldre och yngre lärare, att efter behag lägga hinder i vägen derför.
Detta går stundom så långt, att jag känner en Prest, som kallat den nya Psalmboken för Satans vaggvisor.
Jag anhåller få uppläsa de uttryck, som Grefve Posse icke kunnat påfinna; de lyda så här:
Att på sådant sätt (nemligen genom påbudet af nya Psalmbokens ovilkorliga antagande) ”Secular-året "af vår förnämsta bekännelseskrift, firades, "med en sådan seger öfver fördomen.”
Man har anfört att begagnandet af både nya och gamla Psalmböcker skulle medföra ett särdeles skadligt förhållande inom församlingarne, emedan de voro olika, men det finnas vid pass 200 psalmer, som äro i det nogaste lika i båda böckerne.
Mig synes, att samma aktning, som de yngre författarne till den nya Psalmboken visat de äldre, genom upptagande af deras 224 Den 6 Februari! f. rn. psalmer i elen nya boken, borde äfven förspörjas bland dem, för hvilka de nyare psalmerne äro skrifne.
Många af de äldre kunna våra gamla psalmer utantill.
Skulle man icke hafva aktning för deras önskan, att få i deras tid hafva dem oförändrade.
Man har påstått, att jag icke upptagit frågan om enhet i religionsöfningen.
Likväl har jag redan sökt besvara den.
— En Ledamot har trott det vara bidragande till oformligheter, vidskeppelse, och jag mins icke det tredje uttrycket, i fall man skulle bibehålla den gamla Psalmboken.
I sådan händelse skulle val allt dylikt vara till finnandes i de gamla psalmerna.
Jag betviflar det; och så länge den värde Ledamoten icke med bestämda exempel bevisat sitt påstående, lärer det lika litet vara behöfligt, som här på sitt ställe, att ingå i någon undersökning derom.
Samme Ledamots påstående, att det endast är sederika Prester, som sätta sig emot den nya Psalmbokens införande, kan jag lika litet medgifva.
Men om så förhölle sig, månne dessa Presters framgång försvagas derigenom, att man anbefaller den nya Psalmbokens införande?
Jag befarar, att dessa Prester tvärtom skola vinna större krafter till motstånd just genom påbudet.
Häfderna förete stora och varnande efterdömen i detta hänseende.
Jag vill blott er - Den 6 Februari i f. ra, Oliandra, huru ett 8o-årigt krig uppstod deraf, alt en stor magt ville qvälja ett ringa Folks religionsfrihet; och huru den stora magten slutligen dukade under för de svaga undersåter, hon sökte betvinga.
Erfarenheten visar, huru fort och vidsträckt den nya Psalmbokens antagande spridt sig utan tvång.
Hvarföre kan man då icke låta saken likaledes fortgå i de öfriga orterna och församlingarne.
Skall någon närmare åtgärd i detta fall vidtagas; så lärer den tillhöra Biskoparne hvar inom sitt Stift.
För Riksens Ständer synes det mig för aflägse att befatta sig med deras sak.
Äfven inom vårt land, t. ex. i Norrland har man sett huru litet, som uträttats med tvång; huru man till och med fått gifva efter, och äfven der söka framgång genom den fria öfvertygelsen.
Hvad som bör förstås med fördom i religionsmål, är dessutom något ovisst.
Om fördom betyder en felaktig mening, till följe af bristande insigt; så borde fördom snarare vara att befara hos Lekmän, som mindre känna religionen och andaktsböckerna, än Presterna, hos hvilka den största sakkännedomen i dylika ämnen bör finnas.
Om fördomarne egentligen ligga hos de gamla Presterne, så, om man gifver sig ro att vänta några år, dö de småningom ut, likasom de gamla Psalmböckerne af sig sjelfve gå ut, 11 H. 15 29-6 Den 6 Februarii f. m. i den mån inga upplagor deraf göras.
I allmänhet förundrar det mig särdeles, att just från Ledamöter, som här gjort sig kände för de mest liberala tänkesätt, få höra tvångsanstalter yrkas i de fall, der fördragsamhet med andras meningar företrädesvis vore på sitt ställe.
Jag vill dock bedja dem besinna, huru sådana beslut skola se ut för verldens ögon.
Äfven jag är en ibland dem, som begagna den nya Psalmboken, och anse den bättre än den gamla; men det skall aldrig blifva skäl för mig, att vilja tvinga den, som lefver qvar af mina föräldrar, att göra likaså, och som ofelbart skulle med missnöje anse, om något i sådant afseende påtrugades henne.
Grefve Posse: Herr Ribbing har åter tvingat mig upp på bänken.
Han är icke nöjd med min förklaring öfver de omnämnda uttrycken i EkonomiUlskottets Betänkande.
Jag får då blott nämna, att ehuru jag gärna skulle vilja tillegna Utskottet dessa uttryck, förekomma de egentligen i Biskoppen af Wingårds tanka, och finnas upptagne i sjelfva reciten af hvad han yttrat.
Derefter kommer:
Utskottet har tagit detta ämne i grannlaga öfvervägande o. s. v. Herr Riben, Carl Wilhelm:
Jag värderar och högaktar den religieusa känslan, sorn utan tvifvel väckt några Ledamöters önskan att ingen viss tid må utsättas för Den 6
F e b r u a r i i f. m. den nya Psalmbokens antagande öfver hela Sverige; men jag beklagar att denna känsla ledt till ett resultat, hvari jag icke kan instämma.
10 år äro nu förflutna sedan den nya Psalmboken utkom.
Denna Psalmbok är den bästa, som någon Christen församling äger.
Under dessa jo år har jag imer än en socknestämma på landet varit skyldig, och berättigad alt deltaga i frågor om nya Psalmbokens införande.
Jag bekänner, att äfven jag erfarit svårigheter härutinnan.
Jag vill ej utlåta mig öfver, huruvida de härrört från böjelse för secterism, eller från något annat.
Jag vill härutinnan icke yttra annat, än hvad jag vill eller kan bevisa; men jag tror, att ju längre tiden lider, ju mera sällan inträffa dessa svårigheter, och fyra år härefter kan ingen vidare våda uppstå af, att decretera den nya Psalmbokens antagande.
Det finnes för Presterskapet och KyrkoRådet så mångå tillfällen, att utan våldsamheter utsprida den nya Psalmboken, till exempel genom utdelande deraf åt Nattvardsbarnen, o. s. v.
Jag röstar således för bifall å Betänkandet.
Herr Grefven och Ordföranden gjorde proposition till bifall å EkonomiUtskottets ifrågavarande Betänkande.
Herr von Hartmansdoiff hegärde votering. 11 II 15 * 228 Den 6 Februari i f. m.
Jag medger inconseqvcncen deri, att den, som nyss yrkade bifall, nu talar för en återremiss, helst jag tror, att saken icke är så utomordentligt vigtig; om Herr von Hartmansdorff icke vill afstå från votering på andra vilkor, skulle jag tro, att en återremiss åtminstone icke kan göra något ondt, men väl spara oss tid; och derföre får jag anhålla om proposition derå.
Det kan visst icke falla mig in att vilja disputera, det Ja-proposition må blifva på bifall; men jag hemställer till den, som begärt votering, om icke Nej-proposition må blifva på afslag.
Detta kommer här i sjelfva saken på ett ut, och i annat fall skulle vi kunna få en votering till, när Betänkandet återkommer.
Äfven jag skulle visserligen kunna gå in på en återremiss, men då jag är fullt öfvertygad, att votering om denna fråga ändå mäste ske, när Betänkandet återkommer, vore det så godt, att nu genast skrida dertill.
Jag förenar mig med Grefve Posse, och skulle tycka att en votering kunde undvikas, då BondeStåndet redan bifallit Utskottets Betänkande.
Men om den Ledamot, som begärt voteringen, icke vill derifrån afstå, är det Den 6
F e b r u a r i i f. m. utan tvifvel bättre att votera nu, än att få en ytterligare debatt om ämnet.
Jag önskar allenast få nämna att jag icke anser denna sak så obetydlig, att det icke i jemförelse dermed är ännu obetydligare, att använda 2 eller 3 timmar om en votering derom.