Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag försäkrar er på tro och heder, att, i fall jag någonsin blefve så afundsvärdt lycklig, att ni ville tillåta mig blifva er oskiljaktige följeslagare, skulle min första omsorg vara att aflägsna den, som hittills genom sin omisskänliga afvoghet mot mig – jag döljer det ej – väckt min tillbaka.
Hon tyckes hafva ålagt sig den besynnerliga rolen af er ärevakterska.”
”Bevars, herr baron,” skämtade Julie, för hvilken detta utfall mot Carolinas vaksamhet i sjelfva verket var ganska behagligt, ”bevars, så ni förifrar er mot min trogna väninna!
Och att ni kan sätta i fråga,” tillade hon med komiskt allvar, ”huruvida jag ville utbyta denna skugga mot er!
Visserligen kan detta stundom vara trefligt nog; men jag förvånas att höra, det ni, vid första tanken på en sådan möjlighet, redan omtalar, hvilka revolutioner ni ernar göra.
Nej, nej, min herr baron,” härvid hotade hon skälmaktigt, såsom man brukar göra åt oartiga barn, ”ni har för hastigt och med en lätthet, liksom ni begagnade extra post, nått höjden af all möjlig djerfhet, hvarföre jag helt och hållet afslår er begäran.”
Baronen var alldeles förtjust öfver Julies muntra svar, hvaraf han tyckte sig kunna hoppas mycket för sina afsigter.
– ”Min charmanta värdinna förstår att uttrycka sig med ett så eget behag, äfven då frågan är om ett afslag, att hennes ödmjuke tjenare erkänner sin djerfhet och bönfaller att åter blifva upptagen till nåder.
Han lofvar och bedyrar, att, om han någonsin skulle kunna vinna sin herrskarinnas ynnest till den grad, att han får uppvakta henne såsom dess förklarade tillbedjare, vill han aldrig hysa så ogudaktiga planer, som att aflägsna den, hvilken för det närvarande står emellan honom och hans förhoppningars mål, lik en mörk, hotande sky mellan solen och den, som otåligt väntar sitt lif af dess strålar.
I detta poetiska vältalighetsmönster öfverträffade baronen sig sjelf.
För att desto mera förhöja verkan deraf, böjde han med den mest smakfulla prydlighet sitt knä mot jorden, och skickade Julie en blick, som kunnat antända ett vida mindre brännbart ämne, än det hjerta den var ernad att besegra.
Hon räckte honom leende handen, och sade muntert: ”Stig upp för all del, bäste baron; marken är fuktig, och skola vi ändtligen spela komedi, kan det likså väl ske inne i salongen, som härute i aftonkylan.”
Baronen fann rådet godt och steg genast upp.
”Som ni vill, älskvärda Julie!
Mig är det likgiltigt hvar vi spela, blott våra roler icke åtskiljas.
– Han tryckte härvid med så glad tillförsigt hennes hand, liksom han på rent allvar fått ja.
Detta var mer än Julie ansåg sig kunna otadladt uppföra på galanteriets räkning.
Hon blef derföre hastigt allvarsam, drog sin hand tillbaka, och svarade temligen kallt: ”Lita ej derpå; ni kunde hedraga er.”
Om baronen fått ett kallt duschbad vid ett tillfälle, då han varit plågad af stark värma, hade kylan deraf ej kunnat jemföras med det duschbad, hvarmed han nu alldeles oförberedt hugnades.
Väl hade han många gånger funnit, att ingen barometer kunde vara mindre att lita på, än den som visade graderna af hans herrskarinnas omvexlande lynne; men så hastigt hade den aldrig sjunkit.
Baronen hade fallit ned från öfversta våningen af sina luftslott, till sjelfva trossbotten, der han förvarade aflagdt skräp.
Under det han nu stökade omkring härstädes, träffade han på en artikel, ditkastad förmodligen genom misstag, emedan den begagnades så sällan.
Nämnde artikel plägar gå och gälla under namn af eftertanka.
Den kom nu så väl till pass, att baronen med all varsamhet upptog den, och var under en hel qvart i den grad fördjupad deri, att Julie fann tiden högst ledsam, och var ej i stånd att begripa, hvad baronen kunde tänka på så djupsinnigt.
”Huru är det, herr ryttmästare,” frågade hon efter en stund; ”jag tror ni ej är hemma?
Bekänn hvar er inbillning svärmar omkring!
Jag har ej förut funnit er vara älskare af drömmar.”
”För ingen del, mamsell St–hal!
Jag är fullkomligt vaken, och äfven hemma, så helt och hållet hemma, att jag sysselsatte mig med mitt eget obetydliga jag.”
Julie bet sig i läppen; men som hon fruktade, att baronen skulle smickra sig med, att hon oroades af hans ovanliga köld, fortsatte hon med högsta likgiltighet: ”Nå, det är godt att ni är vaken.
Jag skall då omtala någonting trefligt.
En mängd längre bort boende ungdom, som också är bjuden till bröllopet, kommer hit ett par dagar före midsommar, hvarefter vi följas åt till den stora högtidligheten på prostgården.
– Vid ett annat tillfälle skulle detta hafva roat baronen ganska mycket; men nu blef hans svar blott ett enstafvigt: ”såå!”
Baronen hade säkert någon krigslist i sinnet mot Julie; men hon var väl så spetsfundig som han, och förblef likgiltig. – ”Klockan sex sker vigseln, derefter dans hela aftonen, och följande dagen middag för ortens äldre herrskaper.
Det blir ytterst trefligt; tror icke ryttmästaren det?”
”Visserligen,” svarade han, och förstämda å ömse sidor, slutades spatserfärden.
Den olägliga Öfverraskningen.
Lifvets blommor äro blott ett färgspel!
Huru många förtvina ej i knoppen,
utan att lemna minsta spår efter sig!
Huru få gifva frukt!
C–t–
Klar och herrlig uppgick solen midsommarsaftonen, till stor förnöjelse för de på Knapergården församlade bröllopsgästerna, hvilka alla voro tidigt i rörelse.
Det lilla groll, som uppkommit mellan baronen och Julie, befanns redan bilagdt, och de stodo åter på den fordna trefliga foten med hvarandra, blott med den skilnad, att baronen började anse saken såsom afgjord, så snart han ville bestämdt yttra sig, och Julie å sin sida blef oftare än förut oroad af den lede frestaren.
Det blef aftaladt, att man, emedan antalet af maskulinum och femininum befanns lika, skulle låna chäsar och trillor i grannskapet, för att förskaffa sig det nöjet att åka en herre och ett fruntimmer tillsammans.
Dervid möttes likväl många svårigheter, emedan nästan alla ståndspersoner, både när och fjerran, skulle begagna dem för samma bjudning.
Många bud återkommo således med oförrättadt ärende från öster och vester, till herrarnes uppenbara och damernas hemliga harm, för att ånyo i norr och söder försöka sin lycka.
”Onödigt bråk,” ropar läsaren; ”ett kärrparti kunde väl snart på landet låta ordna sig.” – Hvad! ett kärrparti! derom var alldeles icke fråga.
Badet i S– hade vid den tiden knappast sett sin morgongryning, långt mindre dessa moderna uppfinningar, som dess middagsglans sprider omkring sig.
Således lefde våra vänner på Knapergården i den största okunnighet, både om dessa partier och det ännu långt beqvämare sättet, att komma fram i löfklädda hökärror.
Men äfven om denna vigtiga uppfinning redan varit gjord, hade säkerligen starka tvifvel uppstått, huruvida man på detta sätt kunnat företaga en resa till ett bröllop, emedan det var allmänt bekant, att prosten S–dins hus hörde till den gamla goda skolan, der allt nyhetskrämeri hatades.
Med ett ord, under muntra badnöjen kunna många snillrika upptåg ega rum, hvilka för den öfriga verlden blott synas såsom en lysande meteor, hvilken endast fägnar vara ögon och försvinner.
I följd häraf, och då tvåsittsiga åkdon icke kunde anskaffas till ett tillräckligt antal, blef herr Brink af Julie anmodad att låta framdraga och iståndsätta den gamla, stora familjvagnen.
Efter frukosten begaf sällskapet sig ned till ån, för att meta kräftor.
Baronen, som i dag var i hög grad upprymd, skämtade med Julie öfver grannmamsellernas morgontoilett, och sedan detta ämne befanns uttömdt, och alla voro ifrigt upptagna med att nedsänka sina håfvar, vågade han hviska en begäran till Julie, om en tur med honom nedåt den herrliga strandtrakten.
Hon stod redan i begrepp att uppfylla hans önskan, då Brink hastigt kom ned och hviskade några ord till Julie.
Dödens och lifvets färgspel vexlade i snabbt lopp på hennes kinder.
Efter ett ögonblick vände hon sig med ett tvunget leende till ryttmästaren, och sade: ”Vi hafva fått fremmande!
Ursäkta; men jag måste uppfylla en värdinnas skyldigheter.”
Baronen syntes ganska missnöjd. – ”Skulle icke mamsell Klein kunna göra les honneurs, tilldess ni återkommer med det öfriga sällskapet?” frågade han, i en ton hvilken mer än ord talade för hans önskan.
”Det går ej an,” svarade Julie och svepte shawlen omkring sig.
Men då hon såg, att ryttmästaren ernade följa henne, gjorde hon en hastig och bestämd afvärjande rörelse med handen, fattade Brinks arm, och innan baronen hann göra någon fråga, var hon redan försvunnen med sin följeslagare.
”Rätt besynnerligt,” brummade ryttmästaren för sig sjelf; men utan att vidare skänka händelsen sin uppmärksamhet, följde han kanten af ån litet längre ned, och försmådde alldeles icke, då hans sol var försvunnen, att hålla till godo med de mindre lysande stjernorna, desamma som nyss utgjort skottafla för hans skarpa infall.
”Så förståndigt af er, herr Brink,” sade Julie och såg med en tacksamt vänlig blick på sin följeslagare, under det de skyndsamt gingo hemåt.
”Sannerligen! jag hade blifvit ganska brydd, ja, mycket förlägen, att så alldeles oförberedt träffa Waldemar bland så många fremmande.
Förlofvade personer helsa hvarandra, som ni vet, helst utan vittnen, och jag älskar icke öfverraskningar.”
”För att bespara er en naturlig förlägenhet,” svarade Brink, ”hindrade jag doktorn att, efter sin önskan, genast gå ned, hvarföre jag underrättade honom, att hans syster var inne.
Derigenom erhöll jag rådrum att meddela er nyheten om hans ankomst; men huruvida jag anser nämnda förlägenhet hafva sin grund i en fästmös blygsamhet eller i någon annan bevekelsegrund, känner ni sjelf för väl, för att icke inför mig antaga en tillgjordhet, som ni ej eger, och som alldeles icke vore på sitt ställe.”
”Bevars, herr Brink;” sade Julie med illa dold förlägenhet; ”tror ni, att jag vill gifva mina känslor till pris åt allmänheten?
Sådant kan en karl aldrig bedöma.”
”Mamsell Julie måste erinra sig,” återtog Brink mycket allvarsamt, ”att några vänner ej äro en hel allmänhet, och för öfrigt finner jag ej, att en flicka, förlofvad med föräldrarnes ömsesidiga samtycke, behöfver blygas att visa en glad, naturlig rörelse, då hon återser sin fästman.
Men,” tillade han, ”ni vet, att det var för att bespara er andra känslor, som jag ville förekomma all öfverraskning.
Ingen kan varmare än jag önska, att allt måtte snart blifva som det bör vara; ty nu står ni vid en bottenlös afgrund, dold af rosor, den ni hvarken ser eller vill se.”
”Ni är alltför moraliserande, herr Brink,” svarade Julie harmsen, ”och jag begriper verkligen icke, huru jag kan tåla så mycket af er.”
”Det vill jag förklara för er,” genmälte Brink.
”Det härrör deraf, att ni aldrig kunnat inverka på mig; att jag lyckligtvis undgått, genom mitt hjertas tidigare val, att bränna vingarne vid strålarne af er skönhets och ert snilles lyseldar.
Kort sagdt, ni kan räkna på min vänskap och goda vilja att tjena er; men er annars så allsmäktiga blick eger icke öfver mig den magnetiska kraft, som för andra, och hvilken är orsaken till det otillbörliga gyckel ni drifver både med känslor och pligt.”
”Ah! ni är i dag alldeles odräglig, herr Brink,” utbrast Julie; men en tår stal sig dock fram jemte det konstlade leendet, då hon såg i Brinks redliga och öppna anlete ett uttryck af bekymmerfullt allvar.
Med rörelse tillade hon då: ”Jag vet, kära Brink, att, ehuru ni är sträng, jag likväl icke eger någon bättre vän.
Derföre ber jag er, utan omständigheter, att ni genast återvänder och uppehåller sällskapet, men framför allt ryttmästaren, så länge som möjligt.”
”Gerna, mamsell Julie; men ni måste då lofva mig att väl använda tiden.
Kom ihåg, att doktorn icke förstår sig på skämt i sådana förhållanden.
Var derföre icke lättsinnig, och låt icke såsom vanligt ett infall för ögonblicket råda öfver er bättre öfvertygelse.
Ursäkta min uppriktighet; ni drifver både med honom och baronen ett farligt spel, hvars elaka följder falla tillbaka på er sjelf.”
”Ack, herr Brink, ni känner, att Waldemar till sitt lynne har någon likhet med er, och då han är min fästman, bör det ej förundra er, att det smärtar mig, samt att jag således ...”
”Stilla, mamsell Julie!” afbröt henne Brink; ”tala ej ut en så oädel, lättsinnig tanke.
Jag beklagar, att jag ej kan bestrida er mening, i afseende på styrkan af doktorns känslor; men ni är dertill, sedan förra året, till en stor del sjelf orsaken, och hvem vet hvilka strider han kan hafva bestått?
Säkert är, jag ansvarar derför med mitt lif, att han är värd er kärlek, er aktning och framför allt ert förtroende, måhända äfven ert öfverseende.
Tänk på er sjelf!”
”Godt, godt, herr Brink!
Jag tror att ni har rätt, och så snart vi återkomma från bröllopet, skall jag bedja min far att med en liten högtidlighet; tillkännage förlofningen, och då tager jag för alltid afsked af all behagsjuka.”
”Men,” invände Brink, ”ett ordspråk säger: uppskjut ej tills i morgon hvad du kan göra i dag.
Ingenting är lättare, än att, då ryttmästaren kommer in, säga honom:
”Se här får jag presentera er min fästman.”
”Nej, det är rent af omöjligt; begär ej sådant.
Men när vi komma tillbaka från bröllopet, skall det ske på sätt jag nämnt.
Ett par dagar behöfver jag att tänka på egen hand.”
Brink skakade på hufvudet och gick att uppfylla hennes uppdrag.
Han hade genom en vän i W– temligen noga reda på Waldemars förhållande till fröken von Horst; men han var ej heller obekant med den förmodade förbindelsen mellan henne och grosshandlaren Billing, och tröstade sig derföre med den tanken, att då detta en gång var afgjordt, skulle doktorns förhållande till Julie blifva mindre tvunget.
Den enda stötestenen syntes honom baronen.
”Det vore icke omöjligt,” sade han för sig sjelf, ”att hon, i ett anfall af fåfänga och lättsinnighet, bröt med Klein och gifte sig med baronen, i händelse han gör allvar med saken.
Bevare oss Gud från en sådan olycka!” bad Brink af uppriktigt hjerta.
Blott några ögonblick hade Julie haft tillfälle att öfvertänka Brinks råd, och allt var hos henne ännu ett outredt virrvar, då hon på något afstånd fick se Klein komma med hennes far emot henne.
Den senare blef på vägen uppehållen af en bonde.
De möttes alldeles ensamme.
”Välkommen, Waldemar! du har verkligen öfverraskat mig,” stammade Julie och lade sin hand i den, som han med hjertlig välvilja räckte henne.
”Jag vill hoppas, icke oangenämt,” svarade han och såg henne med en mild, men något forskande blick i ögat.
”Visst icke, gode Waldemar; men du hade varit ännu mera välkommen, om det skett förr.”
I dessa ord låg en tvetydighet, den Waldemar kunde tolka på flera sätt.
Som han var osäker om det rätta, åtnöjde han sig med att svara, det han omöjligt förr kunnat få permission.
”Men var förvissad, bästa Julie, att denna försummelse nu skall repareras; ty jag ernar blifva här en hel månad.”
Julies svar härpå var högst osammanhängande.
Hon kunde ej lösslita sin själ från tanken på den oreda, som oundvikligen måste uppkomma.
Det närmaste föremålet för hennes bekymmer var baronen.
Hvad skulle han säga, tänka och göra?
Och huru skulle det gå med henne sjelf?
Hon hade ej mod att tala uppriktigt med Waldemar; och huru skulle hon kunna säga honom, att hennes kärlek och fåfänga ständigt lågo i strid med hvarandra?
Att hon sjelf började inbilla sig, att baronen ingifvit henne ett lifligare interesse, än som var förenligt med hennes lugn, och slutligen en viss, icke obetydlig fruktan, att Waldemar och hon icke passade för hvarandra, allt detta var just icke egnadt att blifva föremål för det första återseendets samtal.
Sådan var Julies öfvertygelse, och hon teg, emedan hon icke visste hvad hon skulle yttra.
Waldemar, som under detta långa afbrott noga betraktat henne, fattade hennes hand och sade vänligt: ”Jag hör att ni i dag skall resa till ett bröllop.
Om du ej redan lofvat någon annan, så hoppas jag du tager din plats hos mig; min trilla är både rymlig och god.”
Ingenting kunde, under närvarande förhållanden, vara mindre angenämt för Julie, än en så lång tête à tête med Klein.
Dessutom hade hon lofvat åka med baronen.
För att undvika begge delarne, svarade hon, likväl icke utan en viss oro, huru Waldemar skulle upptaga det: ”Jag ernar åka i vagnen; man bevarar bättre sin klädsel i ett täckt åkdon.”
”Som du vill,” sade Klein; men ett lätt drag af missnöje sväfvade öfver hans läppar.
”Jag hoppas likväl, att du icke har något deremot, att jag tager min plats på kuskbocken.
” – Häremot var intet att invända:
Julie böjde hufvudet till bifall, så vänligt hon kunde, samt yttrade: ”Jag tror att Carolina åker med i vagnen; ty hon har afslagit ett par af herrarnes inbjudning.”
”Hon reser icke med,” svarade Klein, ”efter hvad hon just nu sade mig.”
”Hon vidhåller således sin envisa föresats,” återtog Julie förtrytsamt, ”ehuru jag så mycket bedt henne.
Finner du ej detta vara rätt besynnerligt af din syster?”
”Icke det ringaste, min goda Julie!
Både jag och Carolina sörja för mycket ännu förlusten af en älskad fader, för att efter tre à fyra månader kunna finna nöje i något slags förströelse.
Hon blir hemma af smak; jag reser dit, emedan, då jag finns på stället, det vore att försumma dig, om jag åt någon öfverlemnade dessa små artigheter, som nu uteslutande äro min tillhörighet.”
”Du är verkligen alltför god, Waldemar,” svarade Julie småleende.
”Var uppriktig, jag ber dig, önskar du, att jag skall blifva hemma, så var öfvertygad, att jag utan afsaknad kan försaka ett nöje, då jag dermed vinner ditt bifall.
– För ögonblicket var detta hennes allvar; ty hon fick hastigt en paroxysm af ånger.
Waldemar svarade med någon öfverraskning: ”Långt derifrån, min bästa vän!
Det är mig ett verkligt nöje att få visa dig en uppmärksamhet.
Vill du emellertid presentera mig för dina gäster?”
”Nej, Waldemar! det öfverlemnar jag åt Carolina, samt utber mig för i dag ditt öfverseende.
Några små göromål hindra mig att komma ned till middagen.”
De voro nu inkomna i salongen, och då Klein ännu en stund ville qvarhålla henne, sade hon med ett vemodigt leende: ”Icke i dag, gode Waldemar, kan jag tillhöra dig.
Vi måste först bättre lära känna hvarandra.
Tro mig, vi måste det.”
Hon skyndade ut, betagen af mångfaldiga och häftiga sinnesrörelser, för att dölja den tilltagande oron, och i sin kammares enslighet tillkämpa sig en passande, med dagen förenlig sinnesstämning jemte en yttre hållning.
Förundrad såg Klein efter henne, skakade betänkligt på hufvudet, och gick in till Gustaf.
En timma senare sutto alla de muntra gästerna vid det tidiga middagsbordet, hvarefter enhvar förfogade sig till toilettens vigtiga bestyr.
Resan till Bröllopet.
Första Akten.
Uti prestgår’n slamrades med mortlar,
Brådt om hade alla husets hjon,
Pigor svängde sig med helgdagskjortlar,
Och på spettet satt en gödd kalkon.
Från Knapergården hade man en mil till S– aryd prostgård.
Kl. half 5 stodo damerna färdiga, i stärkta nettelduksklädningar med rosenröda skärp, fötterna inklämda i allrasomsötaste små gröna sidenskor, och håret smyckadt med vextlifvets mest utvalda skapelser.
Bajaderer af det modernaste slaget, höljda och icke höljda, efter hvad omständigheterna medgåfvo eller förbjödo, hvita och bronsfärgade halsar.
Så fördelaktigt utstyrda och insvepta i kappor och voiler, ledsagades de af de väntande eau-de-cologne- och resedadoftande kavaljererna, till sina serskilda åkdon.
Julie hade genom Brink underrättat ryttmästaren, att hon, i följd af en svår tandvärk (o, qvinnolist!), skulle åka i vagnen.
Det föreföll honom mer än märkvärdigt; men han beslöt dock att icke blifva stött, utan äfven taga plats deri, hvarföre han underrättade sig, hvilka af sällskapet för öfrigt hörde till samma parti.
Han erfor då, att vagnens invånare skulle bestå af Julie, en gammal enkefru till förkläde under resan, hennes dotter och dennas fästman, hvilken olyckligtvis kommit för sent att skaffa sig något eget åkdon.
Baronens plan var genast uppgjord.
Han tillbjöd herr kongl. sekreteraren och dess fästmö häst och åkdon, hvilket tacksamt antogs.
Han visste, att den gamla enkefrun var döf; derföre hade han icke det ringaste deremot, att hon satt i ett hörn, ett bihang till dessa ovärderliga varelser, som på en gång äro närvarande och frånvarande; och hvad Klein beträffar, bekymrade ryttmästaren sig föga, hvar han åkte.
Han kom icke ens att tänka på honom förrän något senare.
Allt var således i behörig ordning, och samtliga damerna lyckligt instufvade.
Endast baronen och doktorn stodo ännu i tamburen och väntade på Julie.
Ehuru de icke hade den ringaste aning derom, att de skulle blifva grannar på vägen, tycktes de af instinkt betrakta hvarandra med motvilliga blickar.
Slutligen kom den väntade, skön som en ros i sin broderade tyllklädning, med hvit atlas inunder, en dyrbar persisk shawl, kastad, likt ett lätt draperi, öfver den präktiga, fina drägten, och på de herrliga, glänsande, bruna lockarne en strålande kordong af gyllne ax och konstgjord blåklint.
Baronen stod stum af förtjusning.
Också förde hon sig i dag med en ädelhet och ett behag, som skulle hedrat en drottning.
Begge herrarne erhöllo en flyktig, triumferande blick, då hon, med en lätt böjning på hufvudet, försvann vid ingången till sin fars rum.
På Waldemar gjorde denna blick ett vidrigt intryck; på baronen alldeles motsatsen.
Det var en blick och en hållning, värdig den tillkommande friherrinnan von K–, tänkte han för sig sjelf.
Då Julie återkom, ledsagades hon af Carolina, hvars enkla, randiga bomullsklädning och slätkammade hår fördelaktigt upphöjde Julies lånta och egna behag, genom den motsats de framställde.
Ryltmästaren, som var idel uppmärksamhet, hastade fram att hjelpa henne med kappan; men Waldemar stod på andra sidan och hade redan förekommit denna artighet.
Ryttmästaren fann detta ganska djerft af doktorn; men ingenting kunde öfvergå hans förvåning, då han skulle bjuda Julie armen, att se Waldemar helt ogeneradt fatta hennes hand, lägga den i sin och föra henne i vagnen.
Ryttmästaren bet sig så häftigt i läppen, att en liten bloddroppa föll ned på hans näsduk.
Vid åsynen af den lilla röda fläcken stillades genast hans uppbrusande harm, och hvem undrar derpå? blod är en helig sak, framför allt friherrligt blod.
Det blef honom således klart, att, sedan han utgjutit en droppa af sitt för henne, var hon att anse som en honom helt och hållet tillhörig egendom.
Hvad doktorn angick, var baronen så långt ifrån att döma till det sanna förhållandet, att han ansåg dennes uppförande härleda sig dels ifrån gammal barndomsvänskap, dels ock af brist på en finare takt, hvarföre han fann det under sin värdighet att taga humör deraf.
Dessa betraktelser gjordes under det han med näsduken för läppen gick nedför trapporna och fram till vagnen.
”Skall ryttmästaren äfven åka här?” frågade Klein, med en just icke alltför inbjudande ton, då han såg honom utan omständigheter stiga upp.
”Ja, med er tillåtelse,” svarade baronen och drog igen vagnsdörren.
Nu var det Kleins tur att bita sig i läppen.
Detta skedde likväl med så mycket saktmod, att ingen bloddroppe blef synlig.
Och väl var det; ty af en så helt och hållet plebejisk natur, hade den egt föga anspråk på täflan med sin ädle motståndare.
Tigande intog doktorn sin plats på kuskbocken; och som vägen till prostgården låg åt ett motsatt håll till den, som slutade med den afskyvärda backen, förspordes intet hinder för en ilande fart.
Doktorns klatschande piska försatte de ystra hästarne i det muntraste lynne.
Men, med undantag af dessa, var det öfriga sällskapet ganska trögt; baronen, emedan han utan framgång både på svenska och fransyska sökt upplifva Julie; hon, emedan hon visste, att Waldemar, om han ville, kunde höra hvart ord; den gamla enkefrun, emedan ingen besvarat hennes anspråkslösa anmärkningar genom annat, än ett enstafvigt: ”hm,” eller: ”jo, jo;” och doktorn, emedan han sökte tillfälle att på ett lämpligt sätt qväsa baronens öfvermod.
Således afbröts ej tystnaden förrän man till allas lättnad höll på den af vagnar och andra åkdon alldeles öfverhöljda gården.
Innan Klein hann att öfverlemna tömmarne åt den framträdande drängen, hade ryttmästaren redan hoppat ur och stod färdig att nedlyfta Julie, hvilket han också i sjelfva verket gjorde både hastigt och lustigt.
Han hade afkastat kappan, och Julie såg ryttmästaren för första gången i den lysande s–ka dragonuniformen.
Och denna, det måste sjelfva afunden erkänna, var i hög grad egnad att pryda hans fördelaktiga utseende och höga figur.
Med välbehag dröjde Julies blick på den rika, smakfulla drägten.
Aldrig hade han visat sig i ett så förledande ljus.