Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stms oförklarliga sorglöshet och liknöjdhet, hela inrättningen hittills blifvit ryckt ifrån sin bestämmelse och sålunda förfelat sitt ändamål.
Genom den delaktighet de civile tjenstemännen erhöllo i förvaltningen af inrättningens medel, och det tillstånd de fingo, alt under samma Direkbs styrelse få bilda en enskild enke- och pupill-kassa, hafva nemi. dé civile tjenstemännen under rubriken af delägare fattat beslut och lyckats vinna Regeringens samtycke dertill, alt så väsendtlig andel af pensionsinrättningens inkomster blifvit dragen lill den enskilda Enke- och Pupill-kassjin, att beloppet af de sålunda pensionsinrätlningen fråndragna tillgångar nu öfverstiga 50,000 R:dr b:ko årligen; och till närvarande stund utgör en sammanräknad summa af närmare 600,000 R:dr b:ko, oberäknadt under 21 år förlorad ränteinkomst, som kan upskattas till ytterligare 300,000 R:dr b:ko.
Den naturliga följden häraf, har blifvit att, under det lönerna tid efter annan ökats, så att de äro dubbelt så stora uti de flesta fall, som de voro vid pensionsinrättningens stiftelse, pensionsbeloppen icke kunnat höjas nian qvarstå på samma låga punkt som de ursprungligen erhöllo, hvarigenom det blifvit alldeles omöjligt för den obemedlade embetsmannen att lemna tjensten huru gerna han än ville.
Då pensionskomiléen år 1822 beräknade alt pensioneringen fem är efter dess begynnelse skulle erfordra en utgift af 100,000 R:dr upgår den genom dessa förhållanden, nu efter 24 år, i verkligheten till föga mera än en tredjedel af nämnde belopp.
Att Staten måste äga skickliga, kraftfulla och verksamma embetsman inom den civila förvaltningens serskilda grenar, har sålunda blifvit af Regeringen, som bifallit ett slikt pensionsinrättningens plundring och af R.
St. som lemnat det oanmärkt, oaktadt af ringare vigt, än alt några hundra enkor skola erhålla en frikostig pensionering, äfven om de tillfölje af lyckliga förmögenhetsvilkor alls icke Den 31 December e. m. 381 deraf i behof.
Jag lernnar åt hvar och en alt bedöma huruvida' detta kan förlikas med sunda statsmannaåsigter och Rikets bästa, samt om det kan finnas en ursäkt, al t ett sådant förhållande tillätes fortfara, Amiralilels-krigsmanskassan, likasom Arméens Pensionskassa lemna visserligen icke rum för lika allvarsamma anmärkmr i fråga om förvaltningen som Civilstatens pensionsinråttning, men icke heller de upfylla sitt ändamål, hvarföre så väl armeen som flottan äro belastade med en myckenhet otjenstbara officerare, som i händelse af ett krig omöjligen kunna qvarstå i tjenst och då i behofvets stund icke heller kunna ersättas med ett dugligt och erfaret befäl.
Hvilken kan beräkna skadan deraf för fäderneslandet?
Den kunde blifva förlusten af dess sjelfständighet, och hvad dom skulle historien då fälla öfver landets Regering i främsta rummet, som icke tänkt på att förekomma en sådan olycka genom en ändamålsenlig pensionering af de militära korpsernes äldre, för tjensten icke mera duglige officerare, och öfver R.
St., som genom en otidig njugghet betagit Regeringen medel dertill.
I en dylik fråga är det äfven för den enskilde riksdagsmannen en skyldighet att icke slumra på sin post, och om än jag icke skulle lyckas alt tillvägabringa, hvad med denna min rnolion åsyftas, skall jag åtminstone befria mig från förebråelsen alt i likhet med öfrige vid denna och föregående Riksdagar under de sednast föi flutne 30 åren, hafva varit både blind och döfstum uti en för fäderneslandet så vigtig angelägenhet.
Jag tager mig alltså friheten föreslå: 1:0
Att, på sätt redan är af mig yttradl, tjenstemän ■—civila och militära — utaf alla grader ovilkorligen skola ur tjensten afgå då de upnått en bestämd ålder och icke af K.
M. finnas äga den verksamhet och arbetsförmåga som Slaten har rätt att hos sina tjenare fordra. 2:o
Att tjensteman må vid 60 års ålder och 35 års tjenstetid äga rättighet att undfå afsked med bibehållande af hela lönen såsom pension, om sjuklighet hindrar honom att i tjensten fortfara, men vid 65 års ålder utan alla sådana förbehåll. 3:o
Att vid tidigare ålder entledigad tjensteman må i förhållande till tjenstetid och lefnadsår undfå en uti härom utfärdad författning bestämd andel af sin förra lön såsom pension för sin återstående lifstid; med skyldighet för militära personer att, i händelse af krig sig till tjenstgöring i garnisonsort efter ordres inställa. 4:o
Att för beredande af medel till en sådan utsträckt pensionering, Civilstatens Pensions-Inrätlning, Amiralitels-krigsmanskassans och Arméens pensions-kassas fonder skola sammanslås till en för civila och militära personers pensionering gemensam kassa, som ställes under Statens omedelbara förvaltning genom ett serskildt embetsverk; samt 5:o
Att hvad, utöfver ränte-afkastningen å en sådan allmän Civil- och Militär-Pensions-Inrätlnings ägande kapital, kan för den omförmälda pensioneringen erfordras, skall af R.
St. vid hvarje statsreglering efter behofvet anslås, och i likhet med öfrige Statens förvaltade verk skall pensions-inrättniDgen vara underkastad R.
Strrs och deras Revisorers granskning. 382 Den 31 December e. m.
Anhållande om remiss af denna min motion till fl. SlatsUtsk. förbehåller jag mig att få till Utskottet framdeles ingifva de uplysningar hvilka kunna tjena till ledning för ärendets fullständiga öfvervägande och pröfning.
Philip, upläste 2:ne sålydande motioner. l:o Med anledning' af den discnssion, som sisth 10:de Dec. härstädes förevar angde våra skogars fredande mot den förfärliga framfart, hvaraf de f. n. lida, ber jag att få uplaga R. o. A:s tid med några ord i ett ämne af högsta vigt.
Jag hörde nämnas, bland andra inkast mot förslaget alt genom lag tvinga skogsägare, alt med skogsfrö inså den afröjda delen af skogen, att ”betning af kreatur” skulle förstöra de efter sådan insådd upspirande planler.
Det har sedermera invändts emot detta inkast, dels att ”barrskog lider mindre af betning, än löfskog, och dels att om kreatur utsläppas, innan gräs finnas, d. v. s. födas efter svältsystem, så måste de tillgripa hvad som finnes, ljung och skogsplantör, men de kunna genom hundar och vallhjon hindras från trädplantorna, om dessa få upvexa traktvis, ” m. m. d. Hvad den förra invändningen beträffar, så är min erfarenhet den, att om ock löfskog skadas af betning mer än barrskog, så skadas dock den sednare deraf ganska betydligt; och hvad den sednare invändningen vidkommer så måste man hafva stor brist på erfarenhet huru det i skogarne tillgår, för att ej begripa att det ej är ens egna kreatur, utan andras, hvilka på grund af nu gällande stängsel-lag öfversvämma all mark, som ej kan stängas inom gärdesgård, så fort om våren snön gått af marken, och medelst betning i grund förderfva upvexande skogsplantör.
Mot sådan betning torde man svårligen konna försvara sina trädplantor ”förmedelst hundar och vallhjon.”
Vidare har jag sett upgifvas att man mot sådan våldgästning skulle kunna freda sin skogsådd ”förmedelst inhägnad,” hvilken är upgifven kunna upsättas för 4 sk:r b:ko famnen.
På grund af nu gällande stängsel-lag tjenar likväl sådan inhägnad till intet, af det skäl, att ingenting är enklare än att i löndom ett hål blir på densamma uprifvet, genom hvilket de främmande kreaturen insläppas, och ansvaret för skadan drabbar då den, som enl. lagen var skyldig att medelst gärdesgård försvara sin egendom mot andra kreatur, och ej de olofligen betande kreaturens ägare; ty att gärdesgården ej var i laggildt skick är lätt bevislig!, men hvem som i sådant skick försatt den vanligen obevisligt.
Utan ändring i denna orimliga ägofridslag kan således ingen insådd af skogsfrö å enskild ägares skogsmark påtänkas.
Ty ej lär det vara billigt, alt lagen tvingar enskild man att på sin mark inså skogsfrö, under det den på samma gång lemnar honom ur stånd att skydda denne sådd mot förstörelse.
Den 31 December e. m. 383 Betänkligare är ändå, att utan ändring i nämnde ägofridslag kan svårligen något på fodervextens odling grnndadt, förbätlradt jordbruk på våra stora skogslösa slätter påtänkas, hvilket tillräckligt är ådagalagdt uti discussioner öfver detta ämne inora åtskilliga läns hushållningssällskaper och vid landtbruksmölen inom vårt land.
Vid det i sistl.
Augusti månad hållna landtbruksmötet i Lidköping erkändes enhälligt beliofvet af en ny ägofridslag, grundad på den principen, att hvar och en vore skyldig att ansvara för sina kretur, f st. f. att, såsom nu är händelsen, hvar och en är skyldig att försvara sin mark mot andras kreatur, förmedelst laggild stängning.
Det tyckes i sanning vara obegripligt alt en så enkel sak ej längesedan blifvit allom klar, då del ej lärer kunna bestridas, att det är lättare att se efter en flock kreatur, än några tusen famnar gärdesgård, som, om den ej stundligen efterses, genom okynnels åtgärd på ett ögonblick kan försättas i ett sådant skick, att den ej vidare hvarken verkligen eller lagligen fredar.
En modifikation uti ifrågavande stängselskyldighet synes visserligen vara vunnen genom stadgan om föreningar till ägofrid utan stängsel; men hvar och en som kännfer lill huru sig häfver i vårt land med anordnandet af sådana föreningar, inser lätt att detta palliatif är sämre än intet.
Om grunden för en ny ägofridslag blefve ofvansagde princip, så kunde man sedan inhägna, tjudra eller valla sina kreatur efter behag, och allt efter som hvar och en funne det för sig lämpligast.
Föreningar till ägofrid förmedelst hägnader kunde dervid medgifvas rättighet att bildas, om så nödigt pröfvades, för de trakter af vårt land der ännu finnas stora skogsmarker, af hvilkas begagnande till betning man ännu ej lärt sig inse skadan, så väl för skogen, som för kreatursskötsel, och åkerbruket — med ett ord, der det gamla oefterrättlighetstillståndet ännu älskas på åkerbrukets bekostnad.
Ett förbältradt åkerbruk måste dock, såvida landet skall kunna tilltaga i folkökning och civilisation, mer och mer göra sig gällande; och sannolikt skulle sådan förbättring komma att ökas med förvånande hastighet, så fort ej mera den barbariska stängsel-lag, hvilken Sverige numera ej lär hafva gemensam med något civiliseradt land, försvårar — ja på många ställen rent af förqväfver — åkerbrukets vidare förkofran.
Jag vågar derföre vördsamt hemställa till Rikets nu församlade Ständer om att en ny lag för ägofrid, grundad på den princip, alt hvar och en är ansvarig för sina kreatur, må med första blifva utfärdad; — hvilken min motion jag torde få anhålla må till vederbörligt
Dtskott varda remitterad. 2:o Under förmodan och hopp, att R.
St. vid innevarande
Riksdag ålägga bränvinets tillverkning en vida högre skatt, än f. n. deraf utgår, anhåller jag, att det för bränvinsfrågans behandling tillsatta Utsk. måtte få sig updraget, eller blifva berättigadt, att föreslå restitution, till någon del eller helt och hållet, af den skatt, som blifvit erlagd 384 Den 31 D eceraber e. m. för bränvin, hvilket bevisligen, eller nnder behörig kontroll, användts till sprit, för uteslutande teckniska ändamål.
Uplästes 3:ne af Hr Stråle, Wilhelm inlemnade sålydande motioner: l:o
Man har länge med skäl, i fråga om Sveriges criminal-rält, anmärkt att lagstiftaren i allmänhet fästat hufvudsaklig om icke uteslutande vigt viii den genom en brottslig gerning upkomna följd och lemnat gerningsmannens onda vilja, i den mån sådan kan bevisas, utan afseende.
Så t. ex. är den till dödsstraff förfallen, som upsålligen skjuter annan person eller genom annat våld afhänder honom lifvet.
Misslyckas åter den onda viljan och felar skottet eller följer ej döden af våldet, har domaren att å den brottslige tillämpa endast en obetydlig och gerningen ingalunda motsvarande bestraffning.
Till någon del har visserligen denna brist i lagstiftningen blifvit afhulpen genom Kongl. Förordn. d. 19 Augusti 1845, hvilken bestämmer böter från 16 R:dr 32 sk. lill 33 R:dr 16 sk. eller fästningsarbete från 3 till 6 månader för den, som oträngd, af vredesmode drager eller reser knif, svärd eller annat lifsfarligt vapen och dermed tillfogar annan skada, såsom lyte, sår eller blånad; och botes för skadan dessutom serskildt enl. lag.
Härigenom är likväl efter mitt omdöme allenast början lill en riktig lagstiftning i detta ämne beträdd.
Den brottslige hvilken, för att följa ofvan antydda exempel, upsåtligen skjuter på annan, och som, derest döden deraf följer, är skyldig till lifsstraff, kan åter, om den anfallne ej aflider af våldet, men göres till krympling och sjukling för den återstående lefnaden icke ådömmas högre ansvar än sex månaders fästningsarbete jemte böter.
Felar åter skottet ålägges den brottslige att böta en obetydlighet.
Efter den lagtolkning
Dorastolarne, åtminstone i allmänhet, följt, anses Kongl. Förordn. d. 19 Augusti 1845 icke tillämplig der våldet utöfvas med sådant tillhygge, som icke kan hänföras lill vapen, uti detta ords strängare bemärkelse; så t. ex. har för icke särdeles lång tid sedan inträffat, ali en person, som i vredesmode med en omkring tre alnar lång grof handspak tilldelade en annan person slag i hufvudet så våldsamt att den förfördelade afsvimmade och fara för hans lif någon tid ansågs vara för handen, icke straffades med högre påföljd än för slagsmål vanliga böter.
Jag medger visserligen att partiella inympningar af nyare åsigter på den föråldrade broltmålslagsstiftningen äro underkastade vissa svårigheter och alt vida bättre vore om systemet på en gång ändrades.
Sker så, hvilket jag på det högsta önskar, torde denna fram - Den 31 December e. hit 385 framställning vara öfverflödig; men i annan händelse anser jag mig ega fulla skäl alt hemställa om sådant tillägg till Kongl.
Förordn. d. 19 Augusti 1845 och 24 Kap. 8 § M. B., hvarigenom stadgades : dels: högre ansvar för den, som, ändock ali skada ej sker, oträngd af vredesmode, drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat vapen emot annan, och stinger, hugger, slår eller skjuter åt honom: dels: att den som oträngd, af vredesmode, med lifsfärligt tillhygge tillfogar annan skada, såsom lyte, sår eller blånad, är skyldig till ansvar efter Kongl. Fördn. d. 19 Aug. 1845; och dels: att den genom lifsfarligt vapen, eller tillhygge tillskyndade skadan är af svårare beskaffenhet, fästningsstraffet må kunna af domaren förhöjas till och med två år.
' 2:o.
Man torde allmänt vara öfverens derom att ett ibland de mest samhällsfarliga brott är mordbrand.
Också bestraffar lagstiftningen 11 Kap. 2 § M. B. detta brott med icke mindre än döden, men genom en måhända mindre lyckad redaktion af lagbudet, har, vid dess tillämpning, på sätt erfarenheten visat, olika meningar i ett ganska vigtigt hänseende yppat sig.
Lagbudet säger: ”sätter någor upsåleliga eld i annans mans gård, och bränner ther upp hus, ett eller flera, varde halshuggen och skadan gäldes af gods hans.”
Och vidare stadgar 4 §: ”varder mordbrännare i then gerning gripen; straffes med 23 par spö, 18 par ris, eller 20 dagars fängelse vid vatten och bröd, ”äntå alt ingen skada sker."
Då nu inträffat att mordbrännaren icke blifvit i gerningen gripen ulan upnått sin afsigt alt antända huset, d. v. s. till golf, panelvägg eller dylikt och således föranledt skada, men elden blifvit släckt innan huset brunnit upp, har man å ena sidan, under åberopande jemväl af Högsta
Domaremaktens beslut i särskildt fall, förmenat att 2 § vore på brottet, som förorsakat alt en del af huset blifvit förstördt, tillämpligt, men andra domare hafva åter tvekat att biträda denna åsigt; och högsta Domaremakten har vid ett sednare tillfälle följt denna sednare mening och ålagt en mordbrännare, hvars brott medfört den följd att elden först efter icke obetydliga ansträngningar af tillkommet folk blef släckt, ansvar endast efter 4 §.
Något ordande om skälen för den ena eller andra åsigten torde här icke böra ega rum.
För lagstiftaren torde emellertid skillnaden emellan den, hvilken verkställer mordbrand och således i hvad på honom ankommer fullbordar sin onda gerning, ehuru följden ej till alla delar blir den afsedda, och den som varder i gerningen gripen samt den der följaktligen måhända ångrat sig och från brottet, innan det blifvit å hans sida fullbordadt, afstått, är ganska väsändtlig.
Alt bestraffningen för bägge under densamma torde icke vara riktig. 2 H. " 25 386
Jag kan tilläfventyrs icke eller helt och hållet förbigå att tvekan jemväl någon gång försports huruvida lagbuden voro tillämplige då mordbranden egt rum å eget hus.
För så vidt annan person än mordbrännaren ensam bebor huset eller detsamma är brandförsäkradt, eller eljest annan mans rätt är af gerningen lederad torde dock goda skäl för brottets hänförande under 11 Kap. M. B. vara förhanden.
Förslaget till allmän Criminal-lag har uti 21 Kap. 1 §, såsom motsvarighet till 11 Kap. 2 § M. B., följande efter mitt omdöme vida bättre redaktion: ”Sätter man upsåteligen eld i hus, byggnad, skepp eller annat, der menniskor bo eller vanligt eller velterligt är alt de eljest vistas, eller å något hvarifrån elden till sådana boningar eller vistelserum lätteligen spridas kan; dömes för mordbrand till etc”.
I fråga åter om påföljden för mordbrand, torde, åtminstone för de fall, der ej synnerligen försvårande omständigheter äro för handen, lifsstraffet böra utbytas emot fästningsarbete från 2 till 8 år efter Domarens pröfning.
Jag hemställer om en förändrad redaktion af 11 Kap. M. B. i enlighet med de åsigier jag här ofvan framställt. 3:o Det förderf, hvaruti Biribi och andra äfventyrliga spel, när de, såsom här i Stockholm är fallet, af Bankörerne systematiskt ordnas och drifvas, försänka kunlerne (punktörerne), torde icke af någon jäfvas; och med trygghet kan man påstå alt en af de förnämsta anledn:na, näst efter bränvinet, till förfall och förbrytelser utgöres af nämnde olycksbringande spelklubbar.
Genom särskilda Kongl. Förfaltn:r d. 2 Augusti 1792 och d. 24 Maj 1810 är förbud meddeladt emot biribi och alla äfventyrliga spel med kort eller tärning, vid ansvar af tjugufem
R:drs böter för sä väl värden, som de spelande, äfvensom alla penningar, som å spelet vågas, äro underkastade konfiskation; och böra böterne fördubblas hvarje gång någon med dylik förbrytelse ytterligare beträdes.
Att oaktadt dessa lagbestämmelser äfventyrliga spel tilltaga och särdeles under större marknader i städerne och på landet föröfvades, inhemlas af Kongl.
Circulairet d. 21 Dec. 1833; och jag vågar betvifla att förhållandet i detta hänseende sedermera förbättrats.
Åtminstone lemnar i Stockholm erfarenheten icke ett sådant vittnesbörd.
En af de förnämsta orsakerna dertill att, oaktadt ganska aifvarliga bemödanden, att hämma biribiklubbarnes verksamhet, desamma merändels icke kunna undertryckas, torde vara svårigheten att bevisa förbrytelsen.
Biribi-bankörerne hafva slängd port och dörr.
Ingen inlåtes uti spelrummet som ej tillkännagifver sin önskan vara att uti spelet deltaga; och Bankörerne tillse nog att den yttrade afsigten upfylles.
Med ett ord, det är ett sällsynt undantag, att någon öfvervara spelet i en biribiklubb utan att hafva deltagit uti lagöfverlrädelsen och sålunda gjort sig till enahanda ansvar förfallen som bankören.
Åtalas spelet och bankörerne genom vittnens berättelser öfvertygas om förbrytelsen, är ganska vanligt att på angifvelse af bankörerne samma vittnen sedermera blifva förvunne att hafva uti spelet Den 31 December e. m. 38?
varit delaktige och följaktligen äro underkastade den stadgade bötespåföljden.
En annan orsak är att då den genom biribispelet upkommande vinsten för bankörerne ofta är ganska betydlig, någon gång betydligare än man i allmänhet tror, utgöres ansvaret, då de å spe let vågade penningar ytterst sällan kunna af beslagaren åtkommas, af jemförelsevis ringa böter, högst utgörande 50 R:dr b:ko, hvilket förhållande i ändå högre grad förvärras deraf att efter en icke ovanlig lagtolkning biribispelaren, sedan han blifvit ställd under tilltal för föröfvadt äfventyrligt spel, kan ansvarsfritt fortsätta lagöfverträdelserna intilldess slutligt utslag i målet fallit, emedan särskildt ansvar för under tiden föröfvadt spel icke tillämpas.
På grund häraf anser jag mig böra föreslå:
Att ansvar för biribi- och andra äfventyrliga spel af ofvannämnda beskaffenhet endast eger rum för värden och dem, som i egenskap af bankörer sköta spelet eller dervid biträda, men icke för punktörerne.
Att detta ansvar bestämmes efter omständigheterna, första gången från 25 t. o. m. 100 R:dr b:ko och andra gången från 200 t. o. m. 500 R:dr rb:ko; hvarjemte de penningar, som af de sakfälde blifvit å spelet vågade, äro förbrutne.
Och att ansvar eger rum för hvarje särskild gång åtal göres och den tilltalade om förbrytelsen öfvertygas.
Vid meddelandet af förändrade straffbestämmelser för äfventyrlig! spel torde icke böra förbises att uti berörde Kongl. Förordning jemväl igenfinnas bestämmelser, som tillämpas på lagöfverträdelser af väsendtligt olika natur med här ofvan antydda, nemligen der spelet helt och hållet tillfälligt egt rum och der de å spelet vågade insatser tydligen utmärka, att afsigten icke varit annan än ett, om äfven lättsinnigt, tidsfördrif.
Att föreslå någon förhöjning uti ansvaret för förseelse af sådan beskaffenhet är icke min afsigt.
Dessa motioner remitterades till Lagutskottet.
Gr. von Roseu, Fredr.
Carl, upläste följande motion:
Vid sisth Riksdag anslogs ett hundra tusen R:dr b:ko af R.
St. sora bidrag för en kanals anläggande från Björnlunda kyrka uti Vaga härad inom Nyköpings län, genom sjöarne Storsjön, Norrtunasjön, Frösjön, Klämmingen, Marvikarne och Visnaren för att utgå nära Mariefred, vid Läggsta, i Mälaren och dymedelst göra en början till den sedan långliga tider påtänkta och flera gånger med betydliga kostnader undersökta kanalsträckning, som till största fördel för Södermanlands bördiga och skogrika samt genom sjöar afbrutna, och således på sådant sätt lätt genomskurna, östra del, blifvit föreslagen.
Det nit och allmänna intresse, som i denna vigtiga angelägenhet alltid lifvat ortens innevånare har ej minskats utan fastmer tilltagit, men andra helt naturliga omständigheter hafva inträdt, hvilka åstadkommit att ej företaget kunnat verkställas på den 388 Den 31 December e. m. lid och under de vilkor, sora af R.
St. för beviljandet af det nämnde statsbidraget blifvit fastställde.
Fordom var man ej af delad tanke rörande denna kanal-linies begynnelsepunkt, väl och lyckligt anlagd i afseende till de flesta frågor rörande transporterandet af ortens produkter, men gjorde man denna lid mindre afseende på andra fördelar, hvilka genom en kanals anläggande äfven kunde vinnas; man hade nemi. ej gifvit akt på alt man å denna led, genom Mälarens vattenhöjd öfver Saltsjön, gick miste om ett ej obetydligt fall, som genom annan sträckning åt Östersjön kunde ernås och hvarigenom stora fält af odelbar och nu af valten fördränkt jord kunde vinnas, Detta förhållande, hvilket till följd af nu allmänt tilltagande större håg för odling och landvinning blifvit upmärksammadt, har åstadkommit att tankarne rörande Kanal-liniens läggning blifvit delade.
En stor del af traktens innebyggare önskade, utan att förbise det nyttiga af den första anläggningsplanen, att liktidigt som de drogo fördelarne af en lättad kommunikationsanslalt ej gå miste om den stora och högst vigtiga vinst, som med detsamma anbragte större sjösänkningar skulle åstadkommas.
Innan derföre en ny undersökning blifvit gjord åt annat håll, på hvilket man hoppades kunna upnå båda dessa fördelar, var naturligt att inga bidrag i större skala åt det ena hållet kunde förväntas.
Ett sammanträde beramades derföre i Mariefred d. 26
Maj detta år då ett betydligt antal af ortens Possessionater sammankom och der man opartiskt och med endast fästadt afseende på länets bästa tillsatte en komité, hvilken fick i updrag att undersöka den nya föreslagna kanal-linien, hvilken äfven utgående ifrån stranden vid Björnlunda kyrka skulle gå igenom Stor- och Norrtuna-sjöarne, men vid Södertuna säteri vända sig åt annat håll för att genom sjön Sillen och Trosa å utgå vid denna stad i saltsjön och på detta vis, tillgodogörande höjdskilnaden emellan Mälaren och Östersjön, göra en tillräcklig sjösänkning, på samma gång som kanalen tillvägabragtes, möjlig.
Intresset för denna väg, som äfven har sina stora fördelar, tycktes vara liflig, hvarföre också tillvägabragtes vid första sammanträdet, då ändå lill följd af det skyndsamma bemödandet för en snar undersökning cj så många hunnit komma tillstädes, den ej obetydliga kontant summa, som i och för undersökningens verkställande behöfdes.