Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle åter R. o. Ad., med frånträdande af sitt förra beslut i ämnet, bestämma att detta jordstycke skall användas till hamn och derföre öfverlemnas till Hanindirekt.-n, så kan man ganska väl tänka sig, att en sådan direktion möjligen skulle kunna vilja anse detta område såsom sin egendom och icke såsom stadens, — något som väl icke kan vara meningen.
Af detta skäl yrkar jag att R. o. Ad. måtte vidblifva dess förut i ämnet fattade beslut.
Utan kän nedom om den diskussion, hvilken föranledt det beslut, sorn-nu utgör föremål för R. o. Ad:ns pröfning, kan jag icke annat än anse mest lämpligt, att Staten öfverlemnar jordstycket till staden och att denna sedan öfverlåter åt hamndirektm att gå i författning om detsammas användande; —- samt tillstyrker på den grund att R. o. Ad. måtte vidblifva sitt förut fattade beslut.
Pen 21 ,1 n Ii f. m. 227 Gr.
Det vill af flen diskussion, som i ämnet nu blifvit förd, synas, som om denna fråga vore lemligen outredd.
Med hänsigt dertill hemställer jag att BorgareSt:ts förev:de inbjudning mätte få hvila på bordet samt att dagens diskussion derom må utgå ur prot:t.
Jag tror icke att denna fråga är så in vecklad som Gr.
Lagerbjelke föreställt sig; och för den händelse tir:n skulle vilja afstå från sin anhållan om bordläggning, får jag omnämna, att
Halmstads hamn redan tillförene har åtskillig mark sig af staden uplåten.
Meningen är ock nu, att detta jordstycke framdeles skall sammanläggas med hamnens öfriga område.
Det är således endast en genväg som blifvit genom ifrågavtde inbjudning åsyftad.
En direkt uplåtelse deraf måste ock framdeles ega rum mellan staden och hamndirekt:n.
Det är nemi. alldeles säkert att det är för hamnen och icke för staden som denna mark är behöflig.
Jag röstar således fortfarande för bifall till denna inbjudning.
Hellre lin att olika meningar skulle up stå ronde en fråga, så enkel som denna, vill äfven jag förena mig uti bifall till BorgareSt:ts förev;de inbjudning.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att som den ifrågav-. de inbjudningen blifvit på bordet begärd, komme densamma att der hvila. B. o.
Ad. åtskiljdes kl. 8 e. m.
Lördagen den 21 Juli 1860.
Justerades 6 prot.utdrag för den 20 dennes samt pleniprot. för den 26 sisth April'.
228 J) en 21 Juli f. m.
Anmäldes och bordlädes nedannämnde, från Utsk:n inkomne Mern. och Betänkm, nemi. från Konstitutions
U tskottet: N:o 51, med förslag till ändring i 1 § 11 mom. och 4 g 2 mom.
TryckfrihetsFörordu., om aflemnande af exemplar utaf tryckta arbeten; Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t: N:o 11, i anledn. af väckta motioner om förändring i vissa delar af K.
Förordn. den 27 Nov. 1857, ang:de vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker; N;o 12, i anledn. af väckt motion ang:de rättighet för Sönneby köping att, i likhet med städer, få uppbära V5 af inom köpingen inflytande afgifter för minuthandel med och utskänkning af bränvin; N:o-13, i anledn. af väckt motion ang:de tillägg till 6:te §:n l:sta motmt af gällande HandelsOrdn.; Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t: N:o 129, i anledn. af väckta motioner om förändrad lagstift ning i afs:de på kronohemman och nybyggen; N:o 130, i anledn. af väckta motioner om ändring i de ang:de fattigvården i Riket gällande föreskrifter; N:o 131, i anledn. af väckta motioner ronde vilkoren för kyrkors sammanbyggnad.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande StatsUtskits den 18 och 20 dennes bordlagde Utlåt.
Mom. litt. a. Hr Skogman, Carl Johan Alfred:
I öfverensstämmelse med hvad R. o. Ad. för Exped.Cheferne inom de öfriga Depart.- Expedma beslutat, anhåller jag att det i denna punkt föreslagna beloppet måtte höjas till 5,500 rdr.
Efter härmed slutad öfverläggning, gjordes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, men besvarades med nej; hvarefter propos. framställdes på afslag å samma hemställan och bestämmande af aflöningen för Exped.Chefen uti Eckles.Dep:ts KansliExped. till 5,500 rdr, hvartill svarades ja.
D en 21 Juli f. Hl. 220 Morn. litt. b. Hr Skogman:
Likasom förut egt rum, torde äfven här Exped.Sekret:nes löner böra bestämmas till 4,500 rdr.
Efter framstäld, men med nej besvarad propos. å bifall till Utskits hemställan, gjordes propos. derå, att R. o.
Ad., med afslag å samma hemställan, skulle bestämma lönen för hvar oell en af Exped.Sekretme uti Eckles.Depitets KansliExped. till 4,500 rdr, hvilken propos. besvarades med ja.
Mom. litt. c och d.
Utskits hemställanden biföllos. 3:dje punkten.
Jag tager mig friheten att, med åberopande af den vid Betänk, fogade reservation af Prof. Carlson, föreslå de här ifrågav;de lönernas upförande till de belopp, som af honom finnas uptagna.
I afs:de å denna punkt får jag i likhet med Hr Skogman anhålla, att R. o. Ad. behagade be-, stämma Bibliothekariens vid K.
Bibliotheket lön till 5,000 rdr, och vice Bibliothekariens till 3,500. R.
St. bestämde vid förra riksdagen Chefens för Riksarkivet lön till samma belopp, som nu yrkas för K.
Bibliothekarien, hvilka båda embetsman äro fullkomligt likställiga, och äfven, i afs:de å göromålen, torde vara ungefär lika mycket uptagna.
Eör K.
Bibliothekarien komma dessa nu ytterligare att ökas genom den förestående flyttningen af bibliotheket till Nationalmuseum, i den mån plats der kan för böckerna beredas.
Vidare behagade man vid jemförelse med universitetsbibliothekarierna finna, att det ingalunda är rättvist att bestämma löner till samma belopp för desse och den här ifrågav:de, då utan tvifvel lefnadskostnaden är i mångå afseenden betydligt högre i hufvudstaden än i småstäderna.
Jag anhåller, då jag nu för första gången har ordet vid öfverläggningen om denna hufvudtitel, att få om densamma yttra några ord i allmänhet.
Det har ofta blifvit sagdt, och som jag hoppas oftare yttradt än tänkt, att Regeringen icke hade något annat sträfvande, än att så mycket som möjligt draga penningar ur folkets fickor, och att skaffa sig betydliga medel, om icke till egen fri disposition, åtminstone till fyllande af statsbehofven.
Då dylika yttranden förekomma under sådan form, att de göra anspråk på att vara uttryck af det allmänna tänkesättet, ehuru de dock i sjelfva verket endast öro uttryck af den allmänna okunnigheten, så förtjena de visserligen icke något afseende; men då de vid innevide riksdag äfven blifvit fälda inom ett Riksstånd, böra de något närmare betraktas och undersökas.
Det torde då tillåtas mig nämna, och kan af hvem som helst lätt finnas, att de suni - 230 I)eii 21 Juli f. m. nior, sorn Stat sU t sk: t t. ex. under denna liufvudtitel tillstyrkt, vida öfverskjuta hvad K. M:t hegart, och detta gäller sa väl om de ordinarie och extra anslagen, som äfven de belopp, hvilka äro afsedda att utgå såsom lån.
För den händelse att Statens utgifter komme att i någon mån öfverstiga antingen befintliga tillgångar eller hvad folket utan svårighet kan utgöra, torde det då icke vara billigt att skjuta skulden derför på Regeringen.
Det är klart, att för en Depart.Chef kan det icke vara annat än en anledn. till tillfredsställelse, att de olika grenar, som tillhöra hans förvaltning, genom ökade anslag sättas i stånd att vidare utveckla sig; och ur denna synpunkt har jag allt skäl att vara Utskit tacksam; men som medlem af Konungens
Råd är jag skyldig att tillika taga i betraktande Statens tillgångar och behof i allmänhet, och ur den synpunkten kan jag icke lemna Utsk;l ett lika erkännande.
Det är nemi. omöjligt att Statsregleringen kan blifva väl upgjord, då, sedan K.
Mit efter för handen varande förhållanden beräknat
Statens tillgångar och utgifter, samt på grund deraf äskat de nödvändiga anslagen, StatsUtskit, utan någon närmare eller noggrannare beräkning, nästan slumpvis tillstyrker ökade anslag på grund af en mängd enskilda motioner, utan att på samma gång bereda några nya tillgångar, hvilka snarare tvärtom blifvit minskade.
Jag har velat yttra detta dels för att från Regeringen afvända skulden för hvad som troligen kommer att inträffa, nemi. att tillgåugarne ej räcka till att betacka utgifterna, dels äfven som en förklaring på förhand, hvarföre jag möjligen kan komma att med mindre ifver än jag eljest önskade, försvara sådana at K.
M:t äskade anslag, som af StatsUtskit blifvit afstyrkta.
Hvad beträffar den nu föredragna punkten, gör jag mig så mycket mindre samvete af att tillstyrka hvad som blifvit hegardt, som något förökadt anslag icke kommer att till följd deraf utgå under innevide statsregleringsperiod, emedan den nuvide K. Bibliothekarie!) har ett särskildt anslag för utgifvande af »Svenska språkets lagar», och icke kommer i åtnjutande af någon löneförhöjning, så länge detta fortfar.
Jag anhåller således i alside å denna punkt om bifall till hvad K.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att, hvad beträffade Utskits yttrande rörande lönen för Bibliothekarien vid K.
Bibliotheket, det blifvit yrkadt, att R. o. Ad., med afslag derå, skulle bevilja det af K.
M:t äskade beloppet, 5,000 rdr, dock under det af K.
M:t för tjenstens nuv.de ning icke förekommit vid Utskits hemställan angtde lönen för vice Bibliothekarie!]; och skulle, med anledn. häraf, delning af propos. ega rum.
Härefter framstäldes först propos. på bifall till Utskits yttrande ronde lönen för Bibliothekarien och besvarades med nej; hvarefter propos. gjordes på afslag å samma yttrande samt lönens be - I)en 21 Juli f. m 231 stämmande till 5,000 rdr med olVanniimnde förbehåll, dervid svarades ja.
Sedermera blef propos. å bifall till Utsk:ts hemställan ang:de vice Bibliothekariens aflöning framstäld och med ja besvarad.
För min del skulle jag vara mycket mera benägen att bifalla K.
M;ts Propos., än Utsk:ts förslag, men vågar dock tro, att det onda, som man vill motverka, icke låter sig bota med litet penningar.
De religiösa söndringar, hvaröfver man här klagar, tror jag icke heller vara så fördömliga, utan måste anse dem som tecken till ett vaknadt religiöst lif, under det flertalet af dem, som fördöma all s. k. sekterism, sjelfva äro fullkomligt indifferenta.
Den religiösa enheten kan icke vinnas annat, än på bekostnad af det religiösa lifvet.
Man må för öfrigt i detta afs:de hysa hvad åsigter som helst, så är det dock säkert, att ett anslag till underhållande af 3 eller 4 resepredikanter icke kan vara ett verksamt medel emot det förmenta onda, sorn man påstår vara så vida sprid t, och hvars rot snarare är att söka i presterskapets bristande bildning och i de för detsamma gällande befordringslagar, till (öije af hvilka de utmärktaste platser inom kyrkan ofta innehalvas af personer, som förut icke haft någon kyrklig verksamhet.
Jag yrkar för min del afslag, så mycket heldre, som ett bifall skulle inleda oss på ett farlig princip, nemi. att Staten borde blanda sig i kyrkans angelägenheter.
Det kan icke undgå att väcka den största upmärksamhet, huruledes Domkapitlet i Upsala genom sin framställning hos K.
M:t uti ifrågav:de alside erkänt presterskapets svaghet och oförmåga att npfylla sina pligter.
Det synes mig dock, att landet redan gör tillräckligt stora upoffringar; vi hafva enligt de sista statistiska upgifterna omkr.
8,000 prester i landet, och om man dertill lägger öfriga tjenstemän och betjente i och för kyrkans tjenst, så stiger antalet till 16,000.
Vidare innehar presterskapet en stor del af landets jord, som i allmänhet blir ganska illa vårdad, då hvar och en strätvar att utbyta sin lagenhet emot en annan med högre inkomster.
Under sådana förhallanden är det väl mycket hegardt, att ytterligare medel skola anvisas lör nya, hvilka skola fullgöra hvad som ålegat de nuv:de, men desse icke förmått.
Man har mot den föredragna punkten anfört, att det föreslagna anslaget skulle afse att förqväfva de religiösa rörelser, som upstått flerstädes i landet och äro att betrakta som tecken till ett vaknadt religiöst lif.
Detla är dock ingalunda förhållandet, utan det är afsedt att möjliggöra en förstärkning af liyerekrafter å de orter der sådan kan till följe af särskilda förhållanden blifva nödvändig, och det torde vara ea 232 Dan 21 Jnli f. m. skyldighet att tillse det de, som söka och behöfva religionsundervisning, ieke må sakna sådan.
Vidare har man sagt, att
Staten icke borde blanda sig i kyrkans angelägenheter eller understödja henne; men hår är endast fråga om att de nödvändiga utgifterna skulle få bestridas af besparingarne å 8:de hufvudtiteln, och detta torde hvar och en finna icke innebär någon våda af det slag, som man säger sig frukta.
Jag tror mig alltså ega fullt skäl att anhålla om bifall till denna punkt.
Jag instämmer med Hr Cederschiöld full komligt deruti, att det onda, hvaraf våra kyrkliga förhållanden för närv:de lida, icke kan botas med litet eller ens mycket penningar, men sådan har varit hvarken Domkapitlets i Upsala, K.
M:ts eller StatsUtsk:ts mening.
Lika litet är afsigten att, såsom Frill.
Creutz befarat, öka presterskapets antal, hvilket blifvit af Frih. Alströmer föreslaget, men af StatsUtskit afstyrkt; utan frågan är helt enkelt att sätta K.
M:t i tillfälle att å de orter, der sådant kan blifva nödigt, använda biträde af prester från annat håll, hvilket icke nu låter sig göra, då man icke har några medel till ersättning folden dermed förenade kostnad.
Jag skall söka genom ett exempel visa nödvändigheten af att åtminstone någon gång en prest kan behöfva användas utom det område der han upbär sin lön.
I ett af rikets största pastorater afled kyrkoherden, och i hans ställe sattes en vice pastor, en ung man, hvars skicklighet jag icke drager i tvifvel, men som icke hade tillräcklig erfarenhet för att vårda ett så stort pastorat, särdeles som inom detsamma söndringar hade inträffat.
Pastoratet var så stort, att der funnos tvenne komministrar, af hvilka den ene var 7 0 år gammal; och kort efter kyrkoherdeledigheten dog den andre komministern, hvars plats måste fyllas genom en vikarie.
I detta stora pastorat funnos således endast en 7U:årig komminister och 2 yngre prestman.
Samtidigt dermed hade äfven åtskilliga bekymmersamma söndringar yppat sig derinom.
En värd talare har visserligen ansett sådana söndringar bevisa lif, — ja! detta är också sannt, på samma sätt som man endast genom sjukdom kan få begrepp om helsa; ty om aldrig sjukdom inträffade, skulle man anse helsan som ett normaltillstånd, på hvilket hvar och en kunde göra anspråk.
Det är blott genom söndring man kommer i erfarenhet af hvad enhet vill säga, och den förra skulle säkerligen icke finnas, om ej den högste styresmannen af dessa, som af alla andra angelägenheter, ansåge den verka till vår förkofran och vårt sanna väl.
Men härmed må vara huru som helst, så torde det väl, när dessa söndringar framkalla allmän oro, vara en pligt, visserligen icke att med våld tillintetgöra dem, men att tillse, huruvida icke genom ett bättre meddelande af de gudomliga sanningarna, man må kunna sätta en gräns för denna oro.
Sådant försöktes också i det pastorat, som jag förut omnämnt.
Dit skickades en äldre prestman, som för- och eftermiddagar höll bibelförklaringar, samt tillika gaf tillkänna, att han vore att tillgå för hvar och en, som möjligen kunde önska att enskildt samtala med honom.
Det är verkligen Dell 21 Juli f. m. högst intressant att läsa berättelsen om lians verksamhet, att se huru ifrigt man omfattade tillfället att höra ordet framstäldt i sin sanning, och huru manga personer förklarade, att dessa enskilda samtal voro de lyckligaste ögonblick i deras lif.
Visserligen blefvo icke de omvända, som redan omfattat en mot vår statskyrkas bekännelse stridande lära — och sådant var icke heller afsedt —, men de, som vacklade i sin tro och' voro upfylde af andligt bekymmer, kände sig upbyggde och styrkte.
Denne prestman verkade inom en ort med 9,000 innevånare, af hvilka måhända icke mera än 5 å 6 tusen varit i tillfälle att höra honom: men om icke mera än T/io af alla dessa haft någon nytta af hans besök, månne det icke ändå var skäl att göra någon upoffring för att vinna ett sådant ändamål?
Det har med den K. Propos:u ingalunda varit afsedt att tillsätta nya prester, som skulle sändas omkring i landet såsom resepredikanter, utan blott att, der ett verkligt behof af biträde för själavården förefinnes, och det i församlingen tjenstgörande ordinarie presterskapet icke kan åläggas att betala sådant biträde, K.
M:t icke af brist på medel skall vara urståndsatt att fylla detta behof.
Man har sagt,, att den begärda summan, 10,000 rdr om året, skulle vara alltför obetydlig, men så är icke förhållandet, då man nemi. påminner sig att ändamålet är endast att anskaffa tillfälligt biträde på sådana punkter, der behofvet deraf visar sig mest trängande.
Kostnaden för det särskilda fall jag nyss omnämnde, besteg sig inalles till omkring 800 rdr, och således skulle anslaget räcka till sådant extra biträdes användande 12 gånger om året, hvilket jag tror blefve någorlunda tillräckligt..
Hvad nu beträffar Utsk:ts framställning i ämnet, så kan med skäl deremot invändas, dels att det icke är i grundsats riktigt, att B.
St:r göra anvisningar på besparingarne, dels också att, då Utsk:t säger besparingarne stå till K.
M:t.s disposition och icke höra till Staten, derigenom en temligen obegränsad summa lemnäs till K.
Mits disposition för detta ändamål; men jag skall dock icke motsätta mig antagandet af Utsk:ts förslag till beslut, så vida B. o.
Ad. anser detsamma böra föredragas framför K.
Mits framställning, som likväl enligt min tanke är både principenligare och i och för sig rikligare.
Det har icke varit min mening att stämpla den föreslagna åtgärden såsom en följd af intoleranta tänkesätt; jag har blott velat säga, att det begärda beloppet är för obetydligt, för att dermed något skulle kunna uträttas.
Jag tror vi hafva här i landet 6 ä 7 tusen prester, hvilkas löner och andra inkomster säkerligen upgå till millioner; och hvad desse icke förmå åstadkomma, det skulle vinnas genom den lumpna summan af 10.000 rdr?!
Hamilton tror jag för öfrigt det ej vara rätt, att B.
St., om de anse ett sådant behof som det ifrågavide förefinnas, för detsammas fyllande göra anvisning på besparingarne, hvilka äro afsedde för oförutsedda behof; men för min del fortfar jag i begäran om afslag å punkten i sin helhet. 234 I) fl n 21 Juli f. tn.
Jag liar blott velat, ined anledn. af Gr.
Ha miltons och Hr Bibits anföranden, anmärka, att det tydligen ar uttryckt i Utsk:ts Betänk., att meningen vore att anställa resepredikanter, likasom det tydligen synes, att härigenom presternas antal skulle förökas.
Jag tror dock, att detta antal redan förut är för vårt land alldeles tillräckligt, och framhärdar i mitt yrkande om afslag på denna punkt.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanden & dels bifall till och dels afslag å Utskits hemställan, Iramstälde H.
Exc. propos. på bifall till densamma och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Emot detta beslut anmälte Hr Cederschiöld sin reservation. 5:te—20:de punkterna.
Utsk:ts hemställanden biföllos. H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. 2 lista punkten.
Såsom Utsk:t här anfört, har af R.
St:rs Revisorer vid 2 särskilda tillfällen den anm. blifvit gjord, att de kapitaler, som tillhöra Lappmarks Ecklesiastikstat, äfvensom den s. k. »Kanslistyrelsens handkassa», och hvilka f. n. stå i StatsKont., borde öfverlemnas till Riksg.Kont., emot det att R.
St:r beviljade ett mot räntan på dessa kapitaler svarande anslag.
Derom har äfven förut af R.
St:r framställning blifvit gjord till K. M., som dock afsiagit densamma.
De motiver, som blifvit anförda för ett sådant kassornas öfverlemnande till Riksg.Kont., hafva egentligen varit, att deras förvaltande skulle för StatsKont. medföra ett besvär, som vore oförenligt med eller åtminstone främmande för dess öfriga åligganden.
Dervid har blifvit anmärkt, dels att samma mål kunde vinnas utan en dylik öfverflyttnirig, nemi. derigenom att StatsKont. inlöste Riksg.Kont:s räntebärande obligationer, i hvilket fall StatsKont. icke finge något besvär med medlens förräntande, och deremot Riksg.Kont. finge dessa disponibla; dels ock, att Kanslistyrelsens handkassa alldeles icke är af beskaffenhet att böra stå till R.
St:rs disposition, till följe af det särskilda sätt, hvarpå densamma upkommit.
För lång tid tillbaka, då det någon gång inträffade, att Svenska fartyg strandade på Barbaresk-kusterna och besättningen gjordes till slefvar, anställdes inom hela riket kollekter för återköpandet af dessa olyckliga.
Understundom upstod på dessa medel öfverskott, som då ingick till Kanslistyrelsens handkassa.
Ett annat ändamål, för hvilket kollekter insamlades, var understöd åt fremlingar, särdeles Tyskar, som här i landet råkade i nöd, och särskildt medgafs älven en kollekt för upbyggande af en Luthersk Bni 21 Juli f m 235 kyrka i Moskwa.
Hvarföre dessa medel ej användes för iipgifna ändamål, kanner jag icke, men emedlertid blefvo de öfverlemnade till Kanslistyrelsen, och förstärktes slutligen ytterligare genom behållningen å profpsalmbokeu år 1818.
Dessa medel hafva således kommit från flera olika håll, men icke alls genom statsanslag; och K. M., som deröfver hade dispositionsrätt, anbefallde att räntan skulle användas till resestipendier och lärda verks utgifvande.
Hvad beträffar Lappmarks Eckles.-verks fond, så har denna visserligen till större delen upkommit genom öfverskott på anslag till ecklesiastika ändamål, men likväl icke helt och hållet, ty äfven till denna fond halva ingått en del kollekter, hvarigenom densamma vuxit till sitt nuv:de belopp.
Då således K.
M. med fullt skäl egde dispositionsrätt olver sjelfva kapitalerna, och de ändamål, för hvilka Lappmarks Eckles.-verk är alsedt, någon gång kunna behöfva ett tillskott utöfver de medel, R.
St:r särskildt för dem anslå, ansågs det. icke vara skäl, att K.
M. afhände sig denna rätt.
Då framställning derom förnyade gånger blifvit gjord, men af K. M. afslagen, samt inga nya skäl för ett bifallande deraf tillkommit, finner jag deri någon betänklighet vid att K.
M. nu skulle kasta ifrån sig den ifrågav:de dispositionsrätten.
I alla händelser synes det icke vara lämpligt att, då K.
M. fattar ett beslut, der K.
M. är i sin goda rätt, R.
St:rs StatsUtsk., blott för att hämnas på K. M., föreslår ett alldeles motsatt.
Det allmänna kan aldrig befinna sig väl deraf att, då den ena Statsmakten begagnar sin goda rätt, den andra tillgriper kraftåtgärder för att på ett mindre behagligt sätt visa huru långt dess rättigheter sträcica sig.
— En förändring af det nuv:de förhållandet skulle jag dock anse vara lämplig, nemi. den som finnes omnämnd i den reservation, som förekommer pag. 50, alt nemi. anslaget upföres endast som förslagsanslag, då det deremot hittills varit på engång förslags- och reservationsanslag, hvarigenom inträffat att, så snart utgifterne från fonden icke upgått till de anslagna 1 1,000 rdr, med tillägg af räntan å sjelfva kapitalet 34,000 rdr, så bar detta sednare blifvit ökadt med den upkomna behållningen.
En sådan tillökning af kapitalbeloppet anser jag icke behöflig, och får derföre anhålla, a.tt det nuv:de anslaget af 1 1,000 rdr till Lappmarks Eckles.-verk måtte fortfarande i RiksStaten uptagas, dock endast såsom förslagsanslag.
I fordna tider var det ganska vanligt dels att anvisa särskilda inkomst-titlar för bestridande af vissa utgiftsposter, och dels att samla särskilda fonder för vissa bestämda ändamål j men i samma mån som statsskicket blifvit mera utveckladt, har man sökt undvika denna otjenliga metod, och komma till en större enkelhet i ats:de å budgeten.
En följd af dessa åsigter har också varit, att såväl R.
St:rs Revisorer som R.
St:r sjelfva vid flera tillfällen uttalat den önskan, att dessa gamla fonder, som nu förvaltas af olika embetsverk och myndigheter, måtte uphöra, utan att R.
St:r någonsin skulle haft för afsigt att fråntaga K.
M. dess rättighet att desamma disponera.
Man har blott velat' från embetsverken borttaga bestyret med dessa kassors förvaltning, och Den 21 Juli f. m. opinionen om lämpligheten af denna åtgärd har vid hvarje riksdag vunnit alltmera terrain.
Jag tror väl också, att det slutligen kommer att gå derhän, att de blifva öfverlemnade till Riksg Kont., som då får till K.
M. öfverlemna räntan derå samt i sina räkenskaper redovisa dem så till kapital som till ränta.
En bland dessa kassor, hvilken varit föremål för särskild upmärksamhet, är just den ifrågav:de fonden, bestående, såsom Gr.