Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De andra voro oregerliga och otäcka då de druckit en smula, men han uppförde sig alltid som en värklig caballero både mot henne och mot andra.
Därvid gaf hon honom igen en blick, som bort kunna sätta eld på hans linlugg, men don Alessandro Taivalmaa bara blossade på en lång, svart cigarr och såg kolugn ut som alltid.
-- Men han kan ju inte ens tala med er, invände jag.
-- Det gör ingenting, försäkrade Chepita -- vi förstå hvarandra mycket väl ändå.
Och det glimmade värkligen i hans ljusgrå ögon som om han uppfattat det humoristiska i situationen lika väl som vi.
-- Är det indiskret att fråga hvad det är ni tycker bäst om hos honom? retades kommissariatföreståndaren.
-- Äh, allting -- -- nästan!
Han är alltid städad och dricker sig aldrig full -- och stark som två vanliga karlar -- -- -- och så är han så blond!
Jo, det var han -- så fördärfvadt blond, att bara en obetydlighet mera skulle gjort honom till albino.
Men då både tysken och jag skrattade åt hennes förteckning öfver don Alessandros meriter, blef Chepita så förargad att hon icke mera ville språka med oss.
Och då under tiden ett halft dussin andra guaro-kunder infunnit sig, tyckte vi det i alla fall inte var så särskildt roligt att åse hennes beundran för sin blonda caballero, utan redo vår väg.
-- Nog äro kvinfolk galna i alla fall, anmärkte kommissariatmannen, då vi ridit ett stycke väg.
Han hade själf alltid varit en synnerlig favorit hos kreolskorna, såsom varande betydligt blond.
Men i den vägen kunde han icke nämnas på samma dag som Alessandro Taivalmaa.
Och annat tycktes inte tagas med i räkning, tröstade jag.
Åtminstone Chepita tycktes icke fästa afseende vid något annat.
Vår bokhållare blef småningom alltmera regelmässig i sina oregelbundna vanor, utan att vi ansågo oss ha skäl till anmärkningar, så länge han fullgjorde sina åligganden.
Men så fick han ett anfall af febern, hvilken ju förr eller senare drabbade litet hvar.
Honom attackerade den så skarpt, antagligen till följd af nattpromenaderna, att han måste ligga tio dagar på sjukhuset.
Och därunder vidtog en oväntad händelsernas utveckling.
Alexander hade sedan tre dagar på nytt fått börja hjälpa till i butiken, ehuru han ännu stod kvar på sjuklistan, intog sina mål på sjukhuset och tillbragte nätterna där.
Den aftonen hade där icke varit mycket att göra, så att vi tidigt skickat honom till sängs.
Men själfva hade vi händerna fulla med räkenskaper och arbetslistor, som följande morgon skulle sändas in till hufvudkontoret i och för uppgörande af månadslikviden.
Vår närmaste granne på linjen -- "El diablo kaptenen" -- hade också infunnit sig för att få ett utdrag ur kommissariatets böcker för sin camp, och han såväl som vi själfva och vår förman arbetade styft ända till sent på aftonen.
Då vi till sist voro färdiga med våra papper, slogo vi oss lös och bryggde en whiskypunsch såsom belöning för våra mödor.
Men den aftonen blef vår punsch rätt länge odrucken.
Vi hade just kommit så långt att vi begynt smaka på brygden och uttrycka våra olika åsikter om hvad där borde läggas till, då utan minsta varning ett skott smällde utanför och en kula slog in i väggen ofvanom våra hufvuden.
Nästan i samma ögonblick slets dörren upp och in rusade en ung, alldeles nyss anländ arbetare, som kommit direkt från Tyskland.
-- In -- -- indi -- anerna! stammade han, likblek af förskräckelse, såg sig rådlös omkring ett ögonblick -- och försvann i det nästa in i brödlåren, då ett andra skott hördes och kulan ref en splittra ur dörrposten.
Det gick så obegripligt snabbt, att ingen af oss ens hann göra en rörelse före det andra skottet.
Men då hoppade jag upp och blåste ut lampan.
Det försvårade åtminstone siktandet genom de glesa käpp-väggarna.
-- Hvad är det här för satans galenskap? röt kommissariat-föreståndaren åt brödlåren till, och El diablo kaptenen sköt rigeln för dörren.
Men innan brödlårens tillfälliga innevånare ens hann börja förklara sig, dundrade flera knytnäfvar på dörren och ett par, tre röster pockade på en gång högljudt på "el señor Alessandro".
-- Han är inte här -- och hvad har ni för öfrigt med honom att skaffa?
De svarade ingenting på frågan, men påstodo sig med egna ögon ha sett honom springa in i butiken.
Då klarnade det i någon mån för oss.
De hade i månskenet tagit den unga tysken, som likaledes var blond, för Alexander Taivalmaa, hvilken han också liknade i längd och bredd.
Men det upplyste ännu icke om orsaken till deras mordiska afsikter mot vår bokhållare.
Jag försäkrade dem ännu en gång att han icke var där och tillade att de själfva kunde komma in och öfvertyga sig därom, såvida de först förklarade hvad de ville honom.
Jo, don Alessandro hade enleverat Chepita.
Men hon var bortlofvad åt en man, som redan inom några dagar skulle gifta sig med henne, och därför hade hennes far, två bröder och fästmannen kommit för att föra henne tillbaka.
Och för att få upprättelse af förföraren.
Jag hade nu min enskilda, skäligen bestämda åsikt om hvem den förförda parten var, såvida där alls kunde bli tal om förförelse.
Men den uttalade jag icke, utan tände lampan ånyo, öppnade dörren och tillsade tysken, som var blåblek af skrämsel, att komma fram ur brödlåren.
Han hade troligen redan i andanom tagit farväl af sin skalp, men kryade till sig då de fyra infödingarna efter en enda blick på hans uppskakade fysionomi begynte med största artighet bedja oss samtliga om ursäkt för sitt misstag.
Ursäkterna och artigheten räddade dem dock ingalunda från en hop skarpt ovett för tilltaget att utan vidare bränna af sina revolvrar, och i sammanhang därmed förklarade vi att bokhållaren omöjligt kunnat hafva något att skaffa med Chepitas enlevering.
Han hade legat på sjukhuset de sista tio dagarna och var kvar där ännu.
Men det ville de icke tro.
De senaste tiderna hade flickan icke brytt sig om någon annan än don Alessandro, påstod hennes far.
Och då hon i dag upplysts om att hon på söndagen skulle giftas bort med don Iberio, hade hon ingenting svarat, men kort därpå var hon försvunnen.
Han gjorde en ståtlig bugning mot "don Iberio", likasom för att föreställa honom, då han nämde hans namn.
Men det var lindrigast sagdt öfverflödigt.
Det var icke längre än tre veckor sedan don Iberio blifvit bortkörd från sin slaktare-befattning i lägret, emedan vi mera än misstänkte att han handlade med stulna hästar.
Vi låtsade dock icke om den gamla bekantskapen, utan läto udda vara jämt.
Jag kallade på Taivalmaa den äldre och frågade huruvida han hade sig något bekant om enleveringshistorien.
Alessandro hade ju i alla fall varit i rörelse de tre sista dagarna.
Skral var han visst ännu, men Herrans vägar äro ju som bekant underbara -- -- --
Ordningsmannen såg icke så litet förlägen ut och skrapade sig eftertryckligt i hufvudet.
Slutligen sade han sig vara alldeles säker på att sonen haft ingenting att göra med flickans försvinnande.
-- Vet ni om hon är här i camp'en? frågade jag rätt på sak, då hans uppsyn tydligt visade att han visste mera än han ville ut med.
-- Nog kan det väl hända att hon är här -- -- -- men inte hämtade Santeri henne hit.
Och som svar på en mängd ytterligare frågor meddelade han, att han sett henne komma ut från skogen kort före klockan sex, då manskapet återvände från arbetet.
Hon hade varit mycket uppskrämd och tycktes frukta att någon skulle komma efter henne, hvarför han själf låst in henne i källaren, där vårt sprängkrut förvarades.
Där var hon nog ännu -- sedan fem timmar! -- och Santeri visste ingenting om hela saken.
Jag skickade honom genast efter flickan och meddelade dem, som sökte henne, hvad jag just hört.
Men det förändrade knappast saken, påstodo de.
Det var i alla fall för att träffa honom hon kommit.
Och det var en skam, som inte så lätt kunde utplånas -- en skam för hela hennes släkt och ingalunda minst för fästmannen.
Vi började förlora tålamodet och jag hade just beslutit bedja dem taga flickan med sig och draga -- åtminstone till sin egen by, då Pietari Taivalmaa trädde in och tätt efter honom både Chepita och Alexander.
De rusade alla mot honom, men han sköt den främste åt sidan på samma sätt som negrerna vid luckan och pappa Taivalmaa höjde ämbetsstafven med en uppsyn, som icke lämnade rum för missförstånd.
Samtidigt tillropade dem El diablo kaptenen att vi skulle skjuta på ögonblicket och alla på en gång, om de gjorde minsta bråk.
Det hjälpte.
Jag började förhöret:
-- Hvem hämtade er hit till camp'en, Chepita?
-- Ingen -- -- -- jag kom själf, emedan jag inte vill gifta mig med Iberio.
Hennes far mumlade någonting alldeles obeskrifligt.
Men tillade om ett ögonblick att el señor Alessandro kunde gifta sig med Chepita om han ville, eftersom hon var så galen.
Mot skälig ersättning till don Iberio naturligtvis.
-- Inte hade jag ju tänkt gifta mig här, sade don Alessandro fundersamt, då frågan framstäldes till honom -- men hällre gifter jag mig väl än jag lämnar henne åt det där tattarpacket.
-- Inte kan du föra hem en sådan hustru, invände hans far kort.
-- Nog skulle de väl se mera på henne än på prästen i Härmä kyrka, medgaf Alexander med en lustig glimt i ögonen -- men inte är jag ju ändå alldeles utan fel i det här.
Det gaf mig en idé.
Nu trodde jag mig ha högsta trumfen på hand, men innan jag spelade ut den, ville jag förvissa mig om huru sakerna värkligen stodo.
Kunde den här historien inte ställas om på något annat sätt? vände jag mig till Chepitas far.
Han öfverlade en stund ytterst ifrigt, men hviskande, med sina söner samt den tillärnade svärsonen och förklarade så, att de voro villiga att frångå alla vidare anspråk mot en skadeersättning af ettusen pesos.
-- Det kan han inte betala, försäkrade jag på eget bevåg.
Ja, då måste han gifta sig med henne.
De skulle nog finna på utväg att tvinga honom till det.
Lag och domstolar fans det nog i landet.
Spekulationen blef allt klarare.
-- Jag trodde hon var bortlofvad åt don Iberio?
-- Han vill inte ha henne, sedan hon rymde hit, utan en ny hemgift.
Och om han träder tillbaka, gifter sig ingen annan häller med henne.
-- Schmeissen wir die Hunde hinaus! proponerade
El diablo kaptenen.
Men då det otvifvelaktigt skulle medfört ytterst obehagliga följder för Chepita, bad jag honom vänta några minuter och öfversatte ersättningsförslaget för herrarna Taivalmaa.
-- Inte har hon blifvit sämre här i camp'en, det kan jag svara för, försäkrade vår ordningsman.
-- Och om också någonting skulle händt, borde hon väl i alla fall duga åt en hästtjuf!
Men sonen förklarade sig villig att betala, om summan vore rimlig.
Och då bjöd jag det värda sällskapet tjugu pesos.
De både spottade och uttryckte sitt förakt för beloppet på flerahanda andra sätt samt slutade med några svafvelluktande eder af innehåll att han antingen skulle betala ettusen pesos, eller skulle de "hänga honom i hans egna tarmar".
-- Han är luteran, sade jag i så vänlig ton jag kunde åstadkomma.
De korsade sig hvarenda en, Chepita såväl som de öfriga.
-- Santissima Virgen! utbrast hon.
Men hennes far sade "demonio!" och de andra anropade snarlika skyddspatroner, medan kommissariat-mannen och grannkaptenen skrattade af hjärtans lust.
-- Ja, då måste han betala ändå mera, förklarade Chepitas far, sedan han hämtat sig något.
Det skulle kosta en massa pengar innan el padre kunde rentvå henne från synden att ha haft någonting sådant att göra med en "heretico".
Och det kunde don Alessandro i alla fall icke neka till.
Nej, det ville han icke förneka.
Men det hade de alls inte brytt sig om så länge han betalade för guaro.
Och han var säker om att Iberio inte häller ville ha henne för annat än att locka kunder.
-- Tjugu pesos betalar han, upprepade jag anbudet, för att komma till slut.
De svuro och fördömde sig igen på att de skulle skicka honom till ett varmare ställe än skärselden hällre än gå af för en sådan spottstyfver.
Men då var kommissariat-föreståndarens tålamod uttömdt.
Han steg upp, grep don Iberio omildt i örat, drog honom till dörren och förpassade honom med foten ut i månskenet.
-- Ut med er andra också! befallde han.
-- Och ställer ni till något slags spektakel i camp'en, eller får jag höra att ni gjort Chepita någonting för när, börjar jag på fläcken sälja aguardiente till tjugu centavos flaskan!
Det tog dem på det ömma -- de kunde ju inte veta huru långt hans fullmakter från järnvägsbolaget gingo.
Chepitas far sadlade om på ögonblicket och anhöll ödmjukast att skadeersättningen måtte höjas hälst något litet.
Han hade svurit en så dyr ed att icke taga tjugu pesos och los caballeros ville väl ändå inte göra honom till menedare?
Han fick tjugutvå.
Och Chepita skakade energiskt på hufvudet, när don Alessandro Taivalmaa den blonde försökte räcka henne handen till afsked.
Hon ansåg sig tydligen ha haft mera heretico än hon kunde svara för inför Gud och människor.
ELIAS MÖYKKÄS AMERIKAFÄRD.
Elias Möykkä hade aldrig i sitt lif varit någon människa till synnerlig glädje, men i stället så mycket oftare sina olika fosterföräldrar till förargelse.
Ja, för öfrigt hette han icke häller egentligen Möykkä -- var inte född till det namnet.
Men då han en gång -- helt och hållet af misstag, såsom det visade sig -- var kallad att uppträda såsom vittne vid tinget och domaren frågade efter hans namn, svarade Elias att man mest brukat kalla honom Möykkä.
Och från den dagen kallades han aldrig annat.
Hvem hans far var hade ingen människa reda på.
Och föga mera visste man om hans mor.
Hon hade, sjuk och eländig och med en liten parfvel vid handen, sent en vinterafton stapplat in i ett afsides liggande skogstorp, alldeles vid utkanten af socknen.
Och där dog hon två dagar senare, utan att ha yttrat ett redigt ord sedan hon kom.
Papper, som kunnat utreda hvem hon var eller hvarifrån hon var hemma, funnos alls inga bland hennes kvarlåtenskap, bestående af en brödkant, några trasiga klädespaltor samt en liten, hufvud-, ben- och svanslös papphäst.
Och pojken var för liten, eller för dum enligt torparen, att meddela annat eller mera än att hon var mamma och han själf Elias.
Där var ingenting annat att göra än att flytta den döda kvinnan ut i boden, där kölden kunde konservera henne, tills torparen hann anmäla om saken och vederbörande sörjde för begrafning.
Kommunen fick så illa lof att taga hand om pojken, då det visade sig omöjligt att mera utforska hvar hans mor i tiden hört hemma.
Elias blef därför i sinom tid utbjuden på fattigauktionerna och inropades år efter år af olika uppfostrare.
Ingen brydde sig om att hålla honom länge.
Han var för dum att lära någonting, sade de alla, så att man icke hade ringaste nytta af honom i huset.
Och stryk bet inte på honom -- det var som att piska en sågbock.
Först när han blef större, började han duga att se efter småbarnen, till hvilka han kände sig lika mycket dragen som till alla andra hjälplösa kryp.
Och sedan han hunnit så långt att han kunde skickas i vall, blef han stadigvarande hos sina dåvarande fosterföräldrar.
De hade funnit den rätta sysselsättningen för honom.
Det var nästan som om han själf varit ett af kreaturen, så väl förstodo de honom och han dem.
Med dem läto de honom sedan lefva så mycket han ville, och det var noga taget både dag och natt, så att han helt och hållet växte upp bland hästar, kalfvar och kor.
Inne i stugan yttrade han sällan ett ord, svarade knappast på frågor och tycktes alls icke märka att han ständigt var föremål för det öfriga husfolkets kvickhet.
Men med korna och hästarna och de minsta af barnen kunde han prata långa stunder, ehuru han alltid tystnade då någon närmade sig.
Endast när han såg någon fara illa fram med ett eller annat djur, stort eller litet, öppnade han munnen till de vuxna, men då kunde han också vara så ovettig som trots den bäste.
Det roade förstås gårdsfolket, som därför ofta förargade honom genom att slå till en häst, sparka hunden, eller kasta någonting efter korna.
Men så dum han än var, kom han slutligen under fund med att de gjorde det mest för hans skull och då slutade han att öppna munnen ens till ovett.
I skriftskolan kom han först då han var nästan fullvuxen, och där ansågs han såsom i det närmaste fånig såväl af kamraterna som af pastorn.
Sedan denne två år årad förgäfves sökt bibringa honom det nödiga måttet kunskap om himlen, helvetet och buden, förklarade han Elias vara för dum att släppas fram till nådebordet.
Det kvittade nu Elias tämligen lika.
Han hade haft alltför mycket att utstå af skriftskolekamraternas speglosor och hade alltför dunkla begrepp om de timliga och eviga fördelarna af rätten till nattvardens undfående, att lägga motgången särdeles tungt på sinnet.
För honom var det viktigaste -- noga taget det enda viktiga -- att han nu i viss mån blifvit sin egen herre.
Ty det var en annan punkt han oaktadt dumheten gjort klar för sig -- att han icke mera behöfde arbeta för ingenting hos dem, som tagit honom om händer af kommunen.
Nu kunde han begära lön och söka tjänst hvar han själf ville.
Hans senaste fosterfar blef väl betydligt förvånad, då Elias en vacker dag inemot städslingstiden tog till ordet och uttalade sig om den förändrade ställningen.
Men då han väl visste att han omöjligt kunde få en bättre körkarl, eller en, som ordentligare skötte de sysslor han öfverhufvudtaget kunde sköta, så sväljde han förvåningen och bjöd Elias hälften af en vanlig dränglön.
Och Elias, som alldeles icke kände sig hågad att lämna en gård, där han kände hvartenda kreatur sedan födelsen, antog anbudet utan vidare.
På det hela kunde det också vara tämligen likgiltigt huru mycket hans lön utgjorde, då han i alla fall aldrig använde mera än en obetydande del däraf.
Att röka hade han aldrig lärt; öl, brännvin eller annat i den vägen hade ingen någonsin bedt honom smaka på, och till kläder behöfde han mycket litet, då han så godt som aldrig lämnade hemknutarna annat än på arbetskörslor.
Och vid årsslutet lämnade han regelbundet allt hvad han hade innestående i husbondens förvar -- till längre fram, sade han.
Därmed skulle han väl fortsatt till dödedag, såvida icke husbonden åtagit sig släpningsarbete vid den nya järnvägen och användt Elias såsom körare.
Sådana körslor gingo vanligen illa åt hästarna, men det hade ingen fara när Elias körde.
Han skulle hällre spänt sig själf för kärran än begärt för mycket af sin häst.
Det blef ett fullkomligt nytt lif för Elias, som aldrig förut kommit i beröring med så många främmande människor.
Där fans folk från alla möjliga aflägsna socknar, hvilkas namn han aldrig ens hört nämnas, karlar, som vandrat kring hela landet, sett både Vasa och Helsingfors.
En hade till och med varit i Petersburg, där han sade att kejsaren bodde.
De begrepp Elias förut hyst om världens utsträckning undergingo inom kort en radikal förändring.
Och nästan lika mycket förändrades hans åsikter om hvad en duktig karl med någon tur kunde uträtta i världen -- om han nu öfverhufvudtaget tänkt några tankar åt det hållet.
Många af de yngre männen uttalade sig ju som om nära nog ingenting varit omöjligt -- isynnerhet de två Härmä-borna, som funnos i hopen.
De rent af skrämde Elias med sina stora ord.
I deras mun var det rakt ingenting att bara bli hemmansbonde! -- det sade de att flera af deras bekanta gjort.
Och den ene förklarade att han ämnade blifva herreman!
Han skulle köpa en stor egendom med torpare och inhysingar och minst femtio kor, påstod han.
De kunde tro honom eller inte, huru de behagade, men så snart han skrapat ihop till resan, ämnade han fara till Amerika.
Där förtjänade man sina tio mark om dagen -- och med det kunde väl en karl komma sig till en egendom!
-- Är det långt dit? frågade Elias.
De sade att man slet ut sex par stöfvelsulor på vägen -- så långt var det.
Och skrattade.
Elias förstod att de drefvo gäck med honom -- men det var han van vid.
Och prat var det väl också att man förtjänade tio mark om dagen -- -- fast de ju hade nämt ett par, tre bekanta, som farit dit med två toma händer och köpt gårdar, då de kommo tillbaka -- --
Och då han tänkte efter, kom han ihåg att också husbonden några gånger talat om folk, som hastigt kommit sig till rikedomar i Amerika -- -- Någonting låg där nog i alla fall under Härmä-bornas tal -- -- --
Han, Elias, skulle visst aldrig bry sig om att bli egendomsägare -- det var ju bara barnslighet att tänka på sådant.
Men emellanåt när han såg hemmansbönderna komma till kyrkan i sina nya fjäderkärror, med blanka selor på hästarna, som voro runda som fulla hafresäckar -- ja, då hände det nog att han tänkte på huru roligt det skulle vara att köra en sådan där trind och blank häst, som vore ens egen.
Därför lyssnade han framgent alltid mycket noga, medan de andra vid sina pipor efter maten språkade om Amerika och om de trakter däraf, där man förtjänade mest.
Någon gång frågade han till och med själf om ett eller annat, men då skrattade de alltid, sade att
Möykkä-släkten inte var efterfrågad i det landet och frågade om han hade sex par stöflar för resan.
Låt dem skratta! tänkte Elias -- de sluta väl om jag värkligen reser och sedan kommer tillbaka med en hop pengar!
Hela sommaren och hösten fortsatte han att fundera på hvad han hörde om Amerika, som jämt var på tal bland arbetarne.
Den ena Härmä-karlen hade värkligen rest och den andre väntade blott på att få ihop pengar till biljett.
Om han inte supit så mycket, så skulle han nog också redan varit på väg, men efter hvar likvid var han full, och så måste han vänta igen.
Han var emellertid den, som meddelade Elias de flesta upplysningarna om det förlofvade landet, såväl upplysningar af värde som åtskilligt annat --- när han var på skämtsamt humör.
Och ju mera Elias hörde om utsikterna i Amerika, desto bestämdare blef hans föresats att göra det stora försöket.
Så småningom uppgjorde han en riktig plan på grund af de anvisningar han erhållit.
Och då den första november stod för dörren, öfverraskade han husbonden med en anhållan om sina innestående besparingar för de år han haft lön.
-- Huru mycket tror du det är? frågade husbonden försiktigt.
Ja, det visste Elias inte.
-- Nå, huru mycket är det du vill ha ut? och hvar till behöfver du det?
-- Två hundra femtio behöfver jag -- -- för att resa till Amerika.
Om Elias sagt att han ämnade bli ordförande i kommunalnämden, eller guvernör öfver Vasa län, skulle husbonden knappast känt sig mera förbluffad.
Men han hämtade sig snart och upplyste den tillärnade Amerikafararen om att han icke så där utan vidare kunde lämna sin tjänst.
-- Du hade bort säga upp dig vid städslingstiden, förklarade han.
-- Inte frågade ni ju häller om jag ville bli kvar, eller bjöd städsel, invände Elias saktmodigt.
Och då kände sig husbonden ännu mera förbluffad, men på samma gång starkt frästad att svära -- -- när man inte längre kunde vara säker ens med ett sådant fån! -- Men högt frågade han om Elias vore nöjd med två hundra femtio mark i likvid för de föregående åren.
Elias klådde sig grundligt i hufvudet, försökte fundera ut huru mycket det kunde göra för åtta år -- och sade till sist att han skulle tänka på det till aftonen och räkna efter.
En timme tidigare skulle det gjort fullkomligt lika mycket intryck på husbonden om han hört en af sina kalfvar säga sig ämna tänka på ett räkneexempel.
Men efter Elias uppträdande nu senast kände han sig så förbryllad, att han om en stund sökte upp honom och sade sig ha räknat ihop att det blef omkring två hundra åttio.
-- Inte lär det bli vinst för mig på det sättet häller, tviflade Elias.
Men då han alls icke lyckats reda ut sina egna hågkomster, antog han budet samt ritade ett kors under det kvitto husbonden skref ut.
Följande dag vandrade han i väg till Vasa, betalade för en biljett till Ishpeming i Michigan samt omhändertogs af agenten, för att i sinom tid utan vidare hufvudbry för sig själf aflevereras på destinationsorten.
Om Elias Möykkä rätt vetat hvad det ville säga att resa till Amerika, är det antagligt nog att han i all sin tid skulle fortsatt att köra sin husbondes hästar -- och att lämna sina besparingar i hans förvar.
Men därom hade Härmä-karlen icke sagt någonting, och själf kom han icke till klarhet, innan det var for sent att vända om.
Redan på Nordsjön börjades det, med sådan köld och så hög sjö, att man alls icke kunde vistas på däcket.
Och på mellandäck var det ohyggligt.
Själf var han icke sjösjuk, men så godt som alla de andra voro det i stället så mycket mera, både dag och natt -- -- det var ett förfärligt elände!
Men ändå värre blef det på Atlanterbåten, sedan de lämnat Liverpool och blefvo hopfösta med alla möjliga utländingar, som icke begrepo ett ord man sade till dem.