Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle nemi., för min del, anse, att denna fråga ej kan kallas en politisk fråga, så vidt man med denna benämning afser förhållandet emellan de båda Statsmakterna; men deremot måste man medgifva, att det är en verklig partifråga, och en af de svåraste att slita, i så måtto, som den angår en stor social tvistefråga emellan 2tne partier; emellan dem som äga något och dein som icke äga något, emellan den behållne, den förmögne, den rike och den som icke äger något annat än sin arbetskraft, sin rätt såsom menniska, på hvilken christendomens bud vill, att man skall göra afseende, och de anspråk, lagarna lemna honom på skydd och barmhertighet.
.Den lagstiftning, som har till ändamål att bestämma förhållandet mellan dessa tvänne classen, är väl icke någon politisk lagstiftning, utan en polislagstiftning, men den är icke derföre mindre kinkig, emedan den utgör ett amphibium af den ekonomiska lagstiftningen, öfver hvilken, enl. den tolkning, som blifvit gifven åt grundlagen, enväldet ligger i Regeringens händer, och den civila lagstiftningen, som tillhör Konung och Ständer gemensamt.
Det är i denna tvetydiga och blandade lagstiftning, man oftast finner intrång göras på 16 §:n Reg.F.; och jag kan, vid detta tillfälle, icke underlåta att betyga den tillfredsställelse, som jag och troligen pluralileten af R. o.
Ad. erfarit af det kanske icke så ofta förekommande exemplet, att höra en Regeringens embetsman fästa Ståndets uppmärksamhet på vigten att freda och vidmakthålla denna mot de intrång, som det ena af de nyssnämnda intressena kan vara frestad att åstadkomma på densammas område.
Men detta gör ock, att man, efter min tanka, icke kan eller bör gå tillväga med den maktpåliggande fråga, som nu blifvit till Ständerna öfverlemnad, såsom några talare här föreslagit.
Flere ledamöter hafva beklagat, att den blifvit så handlöst af Regeringen till R.
St. öfverlemnad, samt att så många år tilländagått, utan att
Regeringen hunnit bestämma sina egna åsigter deröfver, och jag beklagar det lika mycket, som de.
Men jag beklagar tillika, att jag, vid detta tillfälle, mäste skilja mig från de öfriga ledamöterna af oppositionen, hvilka yttrat, att R.
St. nu icke alls borde befatta sig med detta ämne, och till och 348 Ds B !3 Februari f. m. med anmoda Ekon.Utsk., att alls icke taga någon kännedom deraf.
St., derigenom att de lika handlöst kastade frågan tillhaka från sig, i någon mån gjorde sig skyldige till samma förebråelse, som man nu med stort sk til till riik na t Regeringen; och hvad det allmänna skalle vinna derpå i längden, om Regeringen och R.
St., på sådant sätt, liksom kastade holl mellan hvarandra med nationens vigtigaste angelägenheter.
Det är ingalunda derföre min mening, att R.
St. nu behöfva inlåta sig i alla detaljerna af de mångfalldiga särskildta ämnen-sorn härmed äga sammanhang.
Man bör i detta afseende iakttaga , att frågan skiljer sig i 2:ne hufvudafdelningar: den ena, ang:de sättet huru fattigdomen skall förekommas, och den andra , ang:de sältet för de fattiges vård och underhåll ; angtde det skydd för sin personliga frihet, som hvar och en medborgare, å ena sidan, har rätt att påräkna, och å den andra, ang:de de förbudslagar, som höra stadgas mot missbruk af denna fr ihet.
! den förra frågan anser jag det vara ganska otjenligt, att Repxesentationen nu ingår i några detaljer; den bör deruti endast uttrycka sin önskan, att, då man gifvit oss hopp oin en ny Regering, denna Regering må äga något visst systeme, för hvilket den vill stå eller falla.
Men i afseende på de positiva föreskrifter, som finnas föreslagna i Faltigvårds-comite'ens betänk, och de principer, sorn deri blifvit nedlagda, hemställer jag, i händelse dettabetänk, skulle innehålla förslag til! författningar, stridande mot 16 §:n RegF., om R.
St. hafva uppfyllt de pligter, de åtagit sig, samt huru de bevakat Jolkets bästa, så framt de ej tillse, att sådana öfverträdelse!- icke framsläppas utan anmärkning.
Frågan om sjelfva författningarnas laglighet eller olaglighet beror för öfrigt ej derpå, huruvida de bättre classerna äro mer eller mindre ochrislliga, enär det är just de ordningsstadgar, som påkallas i afseende på fattigvården, hvilka innefatta det farliga element, uti hvilket den omnämnda 16 §:n kan trädas för nära.
Såsom resultat af denna åsigt, är det således min tanka, att R.
St., då de taga kännedom af comitéens betänk , böra urskilja de ämnen, om hvilka Ständerne äga rätt att besluta, ifrån dem som bero på Regeringens ensamma bepröfvande, samt att Ständerne i de förra icke låta, genom något förbiseende, fråntaga sig sina rättigheter; men deremot, beträffande de' sednare, endast uttala sin opinion om de allmänna grunderna, efter hvilka de önr ska, att en blifvande Regering måtte styra och ställa.
Riksd.Ordn. upptager bland de ämnen, som kunna utgöra föremål för R.
St:s åtgärder, äfven K. propos:r; men i sjelfva begreppet af detta ord ligger, att K.
M. föreslår något bestämdt, hvaröfver R.
St. må besluta: att tolka detta sålunda, sorn skulle K.
M. kunna endast infordra R.
St:s utlåtanden öfver oom i tobeta nk:n, på samma sätt som från embetsverken, tror jag Den 12 Februari f. m. icke vara rätt.
Ja£ anser väl, att R.
St. fullkomligt formenligt skulle kunna anse elen K. proposjn , såsom meddelad ])lott ad nolitiam, samt att den till oell med kunde läggas å sido; men min åsigt är icke, att vi skola så förfara med förevar, fraga.
Saken är dertill alltför vigtig, samt intresserar hela landet, och utan tvifvel böra R.
St. förbise, livad som således kan vara mindre rikligt i formen, för att kunna handlägga sjelfva hufvudfrågan.
Den liar af comiteen blifvit uppfattad utur en mycket vidsträckt synpunkt, men den kan älven betraktas utur en inskränktare.
Det torde icke vara så omöjligt att i denna fråga komma till ett resultat, som man i allmänhet föreställt sig; och jag tror, att, om man remitterade frågan till Ekon.Utsk., skulle detta Utsk., så framt ämnet betraktades ur en praktisk synpunkt, ganska snart kunna framlägga ett förslag.
Att remittera frågan lill ett särskildt Utsk. kan jag deremot icke tillstyrka, dels emedan jag anser den ej nu hafva den form, att R.
St. böra visa den en sådan uppmärksamhet, och dels, emedan förevar, ämne i sig innefattar och äger sammanhang med kanske hälften af de ärenden, sorn förekomma uti Ekon.- Utsk.
På dessa skäl bestrider jag bifall till Hr von Rosens motion och yrkar remiss af frågan till Ekon.Utsk., samt anhåller att, sedan R. o. Ad. beslutat till hvilket Utsk. frågan skall remitteras, få yttra några ord i hufvudsaken.
Äfven jag, såsom gammal landthushållare, har någon erfarenhet och känner, att barmhertigheten emot de fattiga icke altagit på de sednare åren; jag vill blott erinra om sammanskotten åt Dalallmogen, samt huru man då, under känslor af bedröfvelse och medlidande, lick emottaga vandrande, husvilla familjer och meddela deni det nödvändigaste.
Det är visserligen en olycka, att fattige linnas i landet; men barmhertigheten går också i bredd med fattigdomen.
Nu lärer fråga vara om att R.
St. skola lemna ett afgörande svar på det högst vidlyftiga betänk, comiterade afgifvit, och hvilket betänk., som jag väl sett, ehuru jag bekänner mig icke hafva läst det, utgör, på sätt Hr von Rosen uppgifvit, en ofantlig volume.
Jag vill dervid blott erinra, att jag icke tror del vara så vådligt, om ännu en riksdag afbidades, innan frågan afgjordes.
I afseende på de fattige har det ingen fara med sig, de blifva nog som hittills vårdade; men vigtigare torde vara att få lagar ti il förekommande af fattigdom och kringstrykande af sådana personer, som ej bort blifva fattige; detta kan icke ske så lätt, men kan också ej heller uppskjutas.
I öfrigt förmodar jag, att hvilket Utsk , som får med denna fråga befattning, förklarar sig för närvar, icke kunna dervid göra annat, än förklara omöjligheten alt vid denna riksdag hinna bereda något eller föreslå något i den vidlyftiga frågan.
Jag skall ieke länge 35o Dou is Februari f. m. upptaga R. o.
Ad:s tid, utan önskar allenast fä i prot. antecknadt, att jag, på de grunder Gr.
Anckarsvärd utvecklat, anser R.
St. vid denna riksdag icke böra närmare behandla detta ärende med alla de 48 principfrågor Hr von Rosen ansett deri ingripa, än mindre för desamma nedsätta ett särskildt Utskott.
I afseende åter på Hr Hjertås yttrande, får jag blott nämna, att frågan om fattigdomens förekommande, genom en ändamålsenlig närings-, polis- och brottmåls-Iagstiftning torde vara den i främsta rummet vigtigaste.
Denna lagstiftning beror till en del af Regeringen ensam, och till en annan måste R.
St. derom äga Regeringens propos.
, innan de kasta sig in i detaljerna.
I öfrigt anser jag frågan om fattigvården äga ett så oskiljaktigt sammanhang med ofdnandet af våra communula angelägenheter, att innan dessa sednare blifvit bestämda, besluten i den förra frågan svårligen lära kunna leda till det ändamål, man dermed åsyftat.
Endast i den händelse, vi vid denna riksdag från en möjligen snart inträdande ny Styrelse få emottaga ett antagligt förslag till communal-styrelse, synes mig frågan om fattigvården böra företagas till närmare handläggning.
Hr Frih, o. Landtm, frågade, örn R. o. Ad. ansåg öfverläggningen fulländad, Ropades ja.
Hr Frih. o. Landtm, återkallade i Ståndets minne, att för det närvar, egentligen blott förslaget om tillsättande af ett särskildt
Utskott för behandling af frågan om fattigvården vore till Ståndets pröfning föredraget, men ännu icke Konungens skrifvelse i ämnet; och hemställde Hr Landtm., om Ståndet ansåg att, på sätt Hr von Rosen föreslagit, ett särskildt
Utskott för frågans behandling borde tillsättas.
Ropades starka nej, blandade med ja, i följd hvaraf Hr Frih. o.
Landtm, förklarade sig hafva funnit att nej öfverrösta! ja. Föredrogs å nyo K.
M:s den 8 dennes på bordet lagda nåd. propos. af den t i denna månad, rörtde allmänna stadganden och anslag af allmänna medel till folkundervjs-r ningens befrämjande.
Hr Ribbing, Arvid, uppläste föLjande:
M:s nåd. propos. om inrättande af folkskolor torde komma att, i afseende på den af K.
M. äskade anvisning å tillgång af 65,000 r:dr b:co årligen, remitteras till StatsUtsk., anhåller jag att få till Utsk. medsända några korta anmärkningar, dem jag framdeles äfven, i fall frågan kommer till Ekon.Utsk., kan få tillfälle alt, såsom dess ledamot, närmare utveckla.
Under erkänsla af K.
M:s nåd. omtanka att vilja befor - Den 12 Februari f. m. dra folkundervisningen, måste sattet likväl föranleda en närmare granskning.
Det är redan nämndt, att ett anslag af 65,ooo r:dr årligen för bildande och allönande af nya skollärare skulle komma i fråga att utgå af statsmedlen.
Då man önskar något, pläga tankarna först falla på hvad man redan har, oell jemförelse äga rum, om det önskade i någon mån Liefve bättre.
M. önskat, att skollärare för alla Rikets församlingar mätte bildas lili en viss, i den nåd. propostn bestämd, skicklighet och kunskap, samt erhålla hvardera minst 16 l:r spanmål i lön; månne det undfallit Konungens rådgifvare, att hvarje församling i sin klockare borde hafva sin skollärare, med lön, ofta vida öfver den önskade?
Den nåd. propos. innehåller till slut, eller i 13:de punkten: att, der församlingarne så vilja, klockare- och skolmästare-sysslorna kunna få vara förenade; men 23:dje cap. kyrkolagen bjuder i 3?. §:n: '‘att klockaren ingalunda skall genom någon kyrkoherdens enskyldte tjenst besväras, hindras eller afhållas ”ifrån den pligt honom åligger, med all flit och ”trohet att drifva barnaläran.” Vidare i 22.’dra§:n: ”Kyrkoherden skall låta sig angeläget vara, att ungdomen i ”hans socken lärer läsa i bok och förstår sina christendoms”stycken. ” Yttermera i 32:dra§:n: ”att klockaren skall vara "kyrkoherden och församlingen lydig”, och ändtligen i 33:dje §:n: ”Är klockaren oduglig, lat, vårdslös och genvördig emot ”kyrkoherden eller församlingen, och vill sig första resan på ”pastoris enskyldte och andra resan på hans, uti capeltanens ”eller kyrkoföreståndare^ närvaro, allvarsamme dock beskc”delige förmaning intet rätta låta; då sätte kyrkoherden, ”med församlingens råd, honom ifrån embetet, och en ankan lages i hans ställe.”
Då i den nåd. proposln det är antaget såsom en händelse, att någorstädes man skulle kunna vilja förena klockare- och skolmästare-tjensterna; så synes deremot af ofvan-, slående, att det lagligen allestädes bör så vara, När härtill lommel', att i sednare tider stadgats, alt vederbörande sökander till klockarelägenheter böra förete bevis om ägande kunskap i vexelundervisningsmetoden, samt att, efter 32:dia §:n i samma 23:dje cap. kyrkolagen, ”klockare för öfrigt, hvad deras embete angår, skall rätta sig efter den förordning, som Biskopen och Consistorium honom föreskrifva”; så förefaller det i sanning obegripligt, hvarföre icke presterskapetoch deras öfverhufvuden , långt före detta , sörjt för alt hvarje församling i sin klockare äger en skicklig skollärare, och hvarföre Regeringen, enligt den nåd. propos:n, i stället för en någorlunda jemnt sysslosatt och måhända vällönt tjensteman, vill hafva 2tne otillräckligt både sysslosatte och lönte.
Med bibehållande af lagens stadgande, ali klockarena ovillkorligen skola vara skollärare, bör Biskop och Consislo - 35a Den ja Februari f. ra. rium icke underlåta att i-den förordning j som dem åligger för vederbörande klockare upprätta, föreskrifva det kunskapsmått, som, med anledning af K.
M:s nåd. propos., för (lern, såsom barnalärare, kan anses nödigt; och om de äldre klockare icke äro, eller kunna danas lill denna deras egentliga befattning, eiler öfverenskommelse med dem kan träffas om afstående från en viss del af lönen till den, som tjensten förrättar, så torde på sådana ställen, för någon tid, Statens mellankomst med understöd tarfvas, ehuru det lärer kunna anses gifvet, att endast underlåtna föreskrifter och tillsyn orsakat det lägervall, hvaruti klockarena såsom barnalärare sig för närvarande befinna.
Några anslag för lärngre eller kortare tid anser jag emedlertid icke böra beviljas, förrän en fullständig lag och ordning för skolväsendet inom församlingarna blifvit utarbetad, innefattande föreskrifter ej mindre för skolmästaren, skolebarnen och deras föräldrar eller förmyndare, än om sockneboernes bidrag till skolan.
Om sockneskolorna tyckes Regeringen dock nu göra sig alltför högt begrepp, då det i den nåd. proposrn heter: att deras förnämsta mål är att utbilda och förädla den religiösa och moraliska känslan, hvartill de knappast lära kunna anses mer än det första abed.
För att icke i så vigtigl mål blifva bedragen, är det angeläget att icke för lätt göra sina beräkningar, särdeles
Under en tid, då sedeslösheten från mer än ett håll synes antaga en allt mer hotande skepnad.
Hvad man egentligen kallar utbildning återstår gemenligen hos barnet, då det träder ur skolan, såväl till kroppen som själen; och det vöre af stort intresse att veta, om i de orter, der goda vexelundervisningsskolor kommit tillstånd, och, genom en ökad färdighet hos barnen att läsa och skrifva, lemnät preste! skåpet ett lätladt tillfälle att bibringa de unga sinnena religionens sanningar, om, der detta tillfälle blifvit begagnadt, det med den omförmälda moraliska känslan kommit att i någon man stå bättre till.
Att i detta afseende taga Stockholm, sorn länge haft vexelskolor, till exempel, men der så många högskolor och exempel för lastutöfning linnas, och der nära hvart annat barn saknar föräldrar och föräldrahus, torde vara mindre säkert.
I afseende på undervisningsväsendet och religiositeten, samt för att kunna rätt bedömma dess tillstånd, af- eller tilltagande, föreskrifver a3:dje cap. kyrkolagen, icke allenast, att Biskoparne skola se på skolmästarena, med hvad flit, åhåga och nytta de sina embeten förestå, utan äfven att Biskoparne, en gång om året, i sina stift skola visitera; alt terminerna till visitation skola kungöras, att åhörärne dervid skola sig allmänt inställa, att prosten sjelf först skall göra reda för sin embetsförvaltning, och huru lian fortsätter sina studier; desslikes ingifva en längd med columner ang:de sitt socknefolks förkofring, efter hvilken förteckning de
Dtn ia Februari f. ra. 353 de ock följande dag skola förhöras, o. s. v. Af desse Liskops-visitationer och förteckningar skulle säkerligen hvarje fäderneslandets vän önska att, lill ledning för sitt omdöme, äfven i nu förevar, hänseende, fä inhemta, huru i Rikets särskilda delar det står lill med den vigtiga folkbildningen och undervisningen, sora 1’iskoparne och Consistolierna sjelfva, och det med skäl, enligt sina und. berättelser om fattigvården i stiften, synas anse för fäderneslandets säkraste räddningsmedel från moraliskt förderf; och då, i sednare tider, femårsberättelser från Landshöfdingar, arbetsförteckningar från domare ooh alla andra embetsman inkomma, vore det väl icke för mycket, att män om den själavårdande undervisningen inom Piiket erhölle någon allmännare kännedom.
Förteckningar och columncr blifva här, liksom bokstafven i allmänhet, den döda form, hvarinom anden bör lefva.
Och lika litet som vexelundervisning i läsa och skrifva tillfredsställer själens behof, utan blott ökar det, lika litet kunna berättelser och siffertal åstadkomma lif i undervisningen inom församlingarna, om ej andans män och stiftens styrelser sig derom vårda.
St:s pligt att, då de märka ett från Styrelsen utgånget ord om tillståndet ibland folket eller hvad inom detsamma skall uträttas, ådagalägga ett oriktigt begrepp, genast söka alt deri åstadkomma rättelse.
Jag tror derföre vara af högsta vigt, att R.
St. i deras und. svar på K.
M:s nåd. propos. ang:de folkskolorna förklara, att R.
St. icke anse stiftande af dessa skolor allena kunna främja K.
M.:s yttrade nåd. afsigt ”att utbilda och förädla en ty värr nu mer än förr, ofta saknad religiös och moralisk känsla”, då skolorna derföre endast kunna på sin höjd anses som medel; men K.
M:s nåd. framställning bör derföre ingalunda lemnäs obesvarad.
JNitiske, lärde och kraftfulle män böra såsom herdar i församlingen, icke allenast hafva sin ledande hand i skolan, utan framförallt räcka den åt dem, som träda ur skolan, då den s. k. nattvardsläsningen börjar.
I skrifvelse till R.
St. vid 1828 års riksdag, om anslag till undervisningsverken, proponerade K.
M. detsamroas beviljande till 42,000 r:dr b:co, och, som det uttryckes, tillförsåg sig K. M. destomera R.
St:s beredvillighet att det bevilja, som K.
M. derigenom skulle komma i tillfälle att bereda upphörandet af den både för undervisningsverket och presterskapet i allmänhet så menliga beräkningen af dubbla tjenstår.
— Anslaget är beviljadt, jag tror lill ännu högre belopp, och har gått ut; men den dubbla tjenstårsberäkningen står qvar och verkar, såsom den har verkat, lika ofördelaktigt på folkbildningen och församlingarnas vård, då denna beräkning lockar det dugligaste bland presterskapet till skoleverken, der de räkna sig till godo dubbla tjenstår, 1 H. 45 354 Den 12 Februari f. m. och sedan, så^om utarbetade skollärare, emottaga de större pastora terna, som fordrade den mesta verksamheten, mera såsom pensionsanstalter, än såsom fält för det mest maktpåliggande arbetet inom samhället.
Endast de yngre prester, som äro så underlägsna i kunskaper och begrepp, alt de icke kunna vända sig åt en bana, der mera kunskaper fordras, och dubbla tjenstår beräknas, få gemenligen församlingarna såsom adjuncter emottaga, oclr. såsom åldrade i egenskap af capellaner och kyrkoherdar i de mindre pastoraterna.
Hvad som har handt i fråga om det beviljade nyssnämnda anslaget, att ett af de vigtigaste ändamålen förfelats, fastän penningarna utgått, bör nu ihågkoromas, då fråga är om ett nytt anslags beviljande.
Såsom det nu vanligen tillgår, eller att, sedan barnen kommit ur skolan och skola beredas till Herrans nattvard, de en dag i veckan, under en kortare del af året, inställa sig hos deras kyrkoherde, uppläsa lexor och erhålla förklaringar, kan, dessa förklaringar må vara än aldrig så goda, ej göra tillfyllest.
JNej, samtal, umgänge, frågor och svar med några få, och en och en i sender fordras, så att läraren af lärjungens svar blir viss, att han förstod den meddelade förklaringen.
Ej mindre det lägre presterskapets tid med undervisning, än liiskoparnes med tillsynen derå, blir på detta sätt mycket upptagen.
Och så måtte meningen från början hafva varit, då det i kyrkolagen heter t. ex.:
Om Biskopsembetet: att det är svjrrt och göromålen många, hvilket, efter nuvar. förvaltning, så egenleligen icke torde kunna sägas.
Om tiden nu ofta förefaller en prestman pä landet lång, så skulle en trägnare själavård göra, att den blefve föga tillräcklig.
Endast genom en nitfullare åhöra renas undervisning, som från ungdomen fortsättes, kan folkbildning åstadkommas.
Utanläsning från barnens sida, och predikande hvar 7:de dag från presterskapets, hafva vederbörande funnit icke göra tillfyllest; och mången nitisk prestman lärer finna ett stöd för sina bemödanden deruti, att prestembetet återföres till sin ursprungliga helgd, dervid de verldsliga bestyren, till god del, kunde öfverflyttas på de nu, genom skollärare-examen, mera bildade klockarne.
Jag vågar derföre föreslå, att R.
St., vid deras und. svar å den nåd. proposm, eller särskildt lill K. M., såsom Svenska kyrkans öfverhufvud, framställa und. anhållan om uppfyllande af K.
M:s nåd. löfte om den dubbla tjenstårsberäkningens afskaffande, samt att för presterskapet, så väl som det redan skett för andra einbetsmän , måtte utarbetas en stadgad ordning, hvarefter de, enligt kyrkolagen, skola fullgöra deras embetspligt i afseende på undervisnings-väsendet, innefattande äfven föreskrift om nödig tillsyn derå af Biskoparne, och att årligen, eller efter viss tid, en tryckt berättelse om undervisnings-väsendets inom församlingarna tillstånd, hvaraf må ses dess förkofran eller förfall, till K.
Den la Februari f. ra. 355 M. från Biskoparne, genom Ecclesiastik-expedition, ingifvas, med skyldighet derunder för vederbörande Minister eller Statssecreterare för undervisningen att, på sätt lian tjenligast linner, i landsorterna, och der han ej sjelf kan verka, främja och tillse verkställigheten af hvad K.
M. sålunda i nåder finner för godt föreskrifva.
Jag har gjort denna framställning under öfvertygelse, att en församlingens lärare ock borde vara dess själasörjare, eller, med andra ord, under dagligt umgänge söka göra sig underrättad om hvars och ens af hans åhörares inre tillstånd och behof, så att prester icke blott voro herrar och herrars likar, och, sedan de fullgjort predikan och öfriga oundgängliga embetsförrätlningar, lefde blott i umgänge med dem, som hafva lika bildningsgrad.
I fordna dagar, då gudsfruktan var mera hemmastadd hos Svenska allmänheten, var denna allmänhet icke heller så främmande vid prostens bord, som ej heller förlorade dervid.
Af tillståndet inom landet, der fångarnes antal hotar alt snart blifva lika stort, som den värfvade härens, synes, som vi voro i behof af missionärer.
Der sådane framfärdats för utrotande af en viss last, dryckenskapens, har det icke heller skett utan framgång och goda verkningar.
Allt visar, att Svenska kyrkan, med sina mer eller mindre lärda prester, står såsom ett petrificat inom samhället, hvars öfriga medlemmar man väl någon gång får höra tala om, huru väl den eller den presten predikade, messade, o. s. v.; men ämnet, hvarom han predikade, eller huru Christi lära tolkades, derom säger man sällan eller aldrig något ord.
Detta ligger i öppen dag, äfven för utländningar, som besöka vårt land, och jag skulle i delta hänseende kunna citera Engelsmannen Laings ej längesedan utkomna resebeskrifning.
— Kan det icke lyckas att på något sätt väcka kyrkan och dess tjenare till mera lif; icke botar vexelundervisning i läsa och skrifva den kräfta af moraliskt förderf, som griper omkring sig inom samhället, men yxan sättes dermed till roten.
, Pris vare Konungen, som icke derföre bäfvat tillhaka då han i sin nåd. propos. velat främja folkundervisning; ty med öfvad förmåga att uppfatta, skall folket af sina lärare utkräfva kunskap.
Men det är ock tid, att med folkundervisningens införande förbereda religionsläraren på hvad samhället af honom fordrar.
Kunskapshegäret, stäldt utan god näring eller hänvisadt till usla brunnar, de der intet vatten gifva, skall i sina första verkningar blifva måhända förstörande, men helsobringande den stund det får släcka sin törst i sanningens rena källa.
Får förklara min tillfredsställelse deröfver, att II.