Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet allt för väl, att af denjstora mängden och dem, som åtnöjas med det begrepp om penningar, som de erhållit genom praktiskt bruk, utan att göra sig mödan undersöka skilnaden emellan kapital och bytesmedel, man icke får vänta att de ens lyssna till den satsen, att ett bytesmedel kan, såsom instrument för att mäta och utbyta alla varors värden, och då det är fullt lagligt och kontrollabelt, begagnas inom landet utan att stå i direkt afhängighet af metalliska kapitaler; jag har aldrig yrkat denna sats för att söka förmå R.
St. att derpå bygga ett nytt idealiskt pappersmynt, ehuru man velat påbörda mig denna afsigt, eller till sådan grad missförstått mig; tvärtom, jag har alltid yrkat begagnandet äfven af metalliskt mynt, för att ha med utlänningen — hos hvilken förtroende till våra lagar och institutioner icke kan supponeras — ett gemensamt bytesmedel i varan Guld och Silfver; men då man velat förklara denna lära såsom absurd och ofattlig, så har jag, utan att förneka den sanning, som I H. i 50 Den 31 Oktober. slagit rot i min öfvertygelse, likväl åsidosatt satsens förfäktande och till praktiskt bruk, för att inleda reformen derhän, att man en gång kunde skilja sig vid det falskligen representativa Sedelmyntet, nu tillstyrkt R.
St. och Allmänheten, att återgå till det primitiva, enklare och mera palpabla (påtagliga) begreppet om penningar; medgifvande och formligen stadgande att dermed skall menas endast myntadt Guld, Silfver och Koppar.
Denna korta förklaring får sitt rum här endast för att förekomma, det mina vedersakare må lyckas att insinuera, att motionens uphofsman genom någon inkonseqvens — då han förmenas hafva återtagit och förnekat sina första idéer — icke kan begära förtroende eller ens upmärksamhet för sitt nu framlagda förslag.
Förändring i sätt att bringa en riktig grundsats i verksamhet eller s. k. modifikation är ej detsamma som att svika grundsatser.
Den tid kan tänkas icke alltför aflägsen, då, efter utståndna Europeiska kriser i penningeväsendet, dem systemet af Kreditsedlar, när det begagnas af StatsBanker, hufvudsakligen framkallar, man skall bannlysa Banksedlar såsom mynt, då de med all uptänklig fintlighet aldrig kunna i verkligheten representera annat än den Banks skuld, som utgifvit dem; men nog härom; så länge de, som gifvit sig ut för att vara utdelare af sunda och tillförlitliga grundsatser ibland Allmänheten, och, emellan Riksdagarne, till större delen beherrska dess opinioner, i finansläran, som i allt annat, icke kunna eller vilja förstå hvad som är sanning, ehuru de uttagit Akademiskt bref på att veta »omne scibile», utan skjuta den ifrån sig och Allmänheten såsom en absurditet, så sträfvar man måhända förgäfves att söka inverka på Rikets representation; man fullgör emellertid en pligt, då man begagnar alla möjliga medel att få sanningen framhafd i ljuset, och det är detta, troligen sista försök jag genom formlig motion ansett mig böra göra för detta ändamål.
Skulle omsider man ändtligen gilla och omfatta sjelfva grundsatsen i dess numera modifierade skick, och vilja utbyta
Bankosedlar till obestämbart belopp mot Skattevexlar till ett för all rationell fordran liksom praktisk regelmässighet inskränkt belopp, så är det likväl af nöden att efterfråga och göra sig reda för: hvilka bli de omedelbara följderna af en reform efter detta förslag?
Ja man vill veta, om denna reform kan företagas under en penningekris, då jag förut i de år 1855 tryckta »Förnyade Vpsalser» bland andra följder upgifvit, att man erhölle ett disponibelt kapital af flera millioner.
Det förefanns nemi., vid den tiden nämde upsatser lades under pressen, ej allenast ett större Kapital i Silfver än som efter en klokt utförd invexling af Bankosedlar och öfverflyttning af dess fordringar på andra händer behöfdes såsom Bankfond.
Nu åter skulle man kunna tro att förminskningen från 13 till 8 milbr Specielt.-r gjorde hela operationen omöjlig.
Jag hade äfven gifvit anledning till sådan förmodan, då jag yttrat: att reformen icke gerna kunnat företagas året 1844 (eller när min första Upsats lemnades till K.
St.rs ompröfvande, dock utan formlig motion), emedan Silfverfonden då var alltför ringa.
Om någon derföre vill bestraffa mig med tvetalan eller fordra att jag nu skulle precist upge Den 31 Oktober.
51 hur stor fonden skulle vara när operationen kan företagas, så har jag intet annat att svara, än att man icke måtte fästa sig vid den hittills yttrade opinion, hvarken i ena eller andra fallet, rörande denna fråga, ty den beror, för att vinna större eller mindre öfverskottskapital, nästan helt och hållet på liqvidationssättet och det förtroende, som hela operationen, ej allenast hos lagstiftningen, utan hos den penningeegande delen af nationen, kan tillvinna sig.
Det är klart att, när alla kapitalister tydligt kunde begripa, att de ingenting hade att derigenom förlora, utan snarare, efter skedd reform, deras kontanta kapitaler såväl som fordringar att indrifva i bankosedlar, till värdet blifvit bättre stadgade än förut eller mindre utsatta för fluktuationer, så skulle de, i st. f. att begära silfver för de bankosedlar, de svårligen kunde hopskrapa, annorlunda än litet efter hand, heldre gå in på att taga Statens Obligationer mot en lämplig ränta.
Om nu Staten, som det synes troligt, behöfde att uptaga lån i alla fall, så erhöllos dessa lån åtminstone inom Riket, en sak som en hvar inser är af högsta vigt under närvande konjunktur utrikes.
Sjelfva det faktum, att Banksedlarne vid deras uphörande infriades till en del med inrikes lån, skall vittna om stadga i hela systemet och gälla som ett bevis, att operationen skett med kapitalisters goda minne.
Högst angeläget är derföre, att öfverläggningarna varda så beskaffade, att Börsen och affärsmän i allmänhet få tillfälle derom yttra sig med en viss offentlighet eller ungefär så, som det städse brukas i England vid alla förslag om ändring i penningelagarne.
Våra serskiUa Utskott kunna förträffligt motsvara idéen, utan att nian behöfver efterapa Englands Komitéer i allo.
Detta endast i förbigående sagdt; vid frågan om ett serskildt Utsk., derom speciel motion redan vid motionens väckande af mig antyddes, blir tillfälle ytterligare utveckla motiverna.
För öfrigt må jag genast villigt erkänna, att R.
St:r i allmänhet och de Utskott i synnerhet, som skola granska motionen, hafva skäl anse sig otillfredsställde med motiveringen i detta anförande.
Sjelfva motionen skulle, enl.
Grundlagens föreskrift, icke omfatta mera än ett ämne.
Jag var således tvungen frånskilja icke allenast den redan väckta, om guldutmyntning, ehuru vid dess motivering det kan visas, att den betydligt underlättar hela operationen och att det nya penningeväsendets system kräfver sådan åtgärd för att vara fullständigt; men äfven en annan motion återstår att göra, nemi. om förändring i lagen för enskilda Banker, en förändring, som kanske fordrar en dermed i sammanhang stående underd. petition till K. M., att Han, med åsidosättande af den tolkning af 89 g R. F., enl. hvilken man sett, att Konungens Rådgifvare städse och äfven vid sista Riksdag ansett enskild Bankrörelse för ett Ekonomiärende, med behof af annan reglering på tid och oktroj, än den som kunde bestämmas en gång för alla genom bestämd Civillag, hädanefter nådigst ville förklara näringen för fri under samma lag.
Skulle härföre möta hinder, skulle oktrojrätten fortfarande anses som ett konungsligt praerogativ, så vill jag icke ett ögonblick dölja, att hela reformplanen, ur theoretisk synpunkt, kommer att stå ofullbordad och haltande; men om, som det må tillåtas mig förklara, 52 Den 31 Oktober. tillfället till en sådan concession synes vara inne, emedan, oberäknadt andra förhållanden, derigenom skulle vinnas ett med försvinnandet af nu oktroyerade Bankers monopol på kreditrörelsen, sista roten af den fördom skulle upryckas, som blifvit under föregående tid närd, i synnerhet hos allmogen och det hederv.
BondeSt., så är jag förvissad, att hvarje upoffring, vare sig verklig eller inbillad, skulle finna sin vedergällning i rikt mått vunnen och den närvarande penningebristen — d. ä. den egentliga krisen — ej allenast för tillfället bli afhulpen oell botad, utan äfven näringarne för framtiden skyddade mot så beskaffade kriser, då kapitalbildningen en gång blifvit återställd till sina naturliga vilkor, sjelfständig utveckling nedifrån upåt, frihet och enkla lagliga kontroller, ulan fara för godtyckliga ändringar eller afbrott.
Handel och näringar inrikes hade då fått sitt serskilda adaequata bytesmedel, i vexlar och kreditsedlar; utvidgning eller indragning, då den icke mer hade något motiv att hämta från EiksBankens operationer, skulle såsom i Skottland bero endast på varutillgången, ja icke ens vara annorlunda än lokal och för kort tid märkbar.
Då först skulle man kunna med skäl säga att »Krediten blifvit sjelf ett Kapitain. E. o.
Ad. behagade således af denna knapphändiga motivering finna, att jag förutsett det man skulle hämta det felande ur mina publicerade skrifter, såvida man ville förstå det förslaget i alla dess detaljer.
Några exemplar deraf, numrerade enl. deras tidsföljd, åtfölja till de resp. MedSt:n och Utsk., nemi. 1844, Korta Upsatser rörande Penningeväsende och Banksystem; 1855, Förnyade Upsatser i samma ämne. 1856 (Maj), Summarisk upfattning af förslag till reform i penningeväsendet.
(Aftryck ur Tidningen Väktaren.) 185 6 (Oktober), Den yttersta Grundorsaken till den inträffade Penningekrisen.
Bifogades den nyss beslutade remissen till Banko-Utsk:t.
Föredrogs och remitterades till Banko-Utsk.
Gr. Fröliehs, David, d. 25 dennes på bordet lagda motion, att Guld hädanefter må antagas såsom utgörande del af Eikets gångbara mynt och åtminstone ett mynt, motsvarande i värde 10 Kdr Ernt, varda utmyntadt.
Föredrogos nedannämnde
Eevisionsberättelser med dertill hörande handlingar, hvilka från Eiksg:sKont. blifvit till Eiddarh.- Kansliet öfverlemnade för att i grundlagsenlig ordning befordras till E.
St:rs handläggning, nemi.: l:o. E. St:rs år 1855 församlade Eevisorers berättelse om den af dem förrättade granskning af Statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1852 och 1853; tillika med de i anledn. af denna berättelse utaf vederbörande Collegier samt andra embetsverk och myndigheter till K, M:t i underd:het afgifna utlåtrn; Den 31 Oktober. 53 2:0.
Bemälde Revisorers berättelse om granskningen af de under K. Commers-Colhm ställda fonder och medel; jemte nyssnämnde Collegii deröfver afgifva underd. uthde; 3:o. Samme Revisorers berättelse om granskningen af Riksg:sKont:s tillstånd oell förvaltning, jemte Fullmäktiges i nämnde Kontor deröfver till E.
St:r afgifna uthde. R. o. Ad. beslöt, att dessa berättelser jemte dertill hörande utlåt:n skulle kommuniceras de öfriga Riks-St:n och remitteras till Stats-Utsk:t.
Föredrogs och kommunicerades de öfriga Riks-St:n samt remitterades till Banko-Utsk:t R.
St:s år 1855 församlade Revisorers till Riddarh.Kansliet aflemnade berättelse, ang:de verkställd granskning af Bankoverkets styrelse och förvaltning m. m.
Föredrogos R.
St:s Just.
Ombudsmans, till R. o. Ad. öfverlemnade Embetsberättelse för år 1854 och berättelse till innev:de Riksdag, åtföljd utaf en af R.
St:s Kommitterade för tryckfrihetens vård afgifven berättelse till R.
St:r af d. 6 dennes. R. o. Ad. beslöt, att till Lag-Utsk:t remittera Just.
Ombudsm:ns förevrde berättelser, och fann den af Kommitterade för tryckfrihetens vård afgifna berättelsen ej erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Uplästes och lades till handlingarne ankomne Prot.TJtdrag från Vällofl.
BorgareSt. af d. 25, och från Hederv.
BondeSt. af d. 20 och 25 dennes.
Fl. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. Vj 2 e. m.
Onsdagen den 5 November 1850.
Justerades 5 prot.utdr. för d. 31 sisth Oktober.
Då nu PIeni-prot:n för d. 20, 22, 23 och 24 sisth Oktober förekommo till justering, anmälde sig och yttrade: Gr.
Det har vid de sednaste
Riks dagarne varit vanligt att R. o. Ad:s prot. vid justeringen icke i sin helhet upläsas, såvida ej sådant af någon ledamot särskildt begäres, och jag får derföre vördsamt anhålla, det R. o. Ad. måtte i 54 Den 5 November. detta hänseende fatta samma beslut, som vid de föreg:de Riksdagarne.
Uppå Hr Gr. o. Landtm:s i anledn. häraf framställda propos., beslöts att, med justering af R. o. Ad:s prot:r, enskildte ledamöters yttranden ej skulle upläsas, utan att särskild begäran derom blefve gjord.
Efter det protme för d. 20 och 22 Oktober blifvit upläste, yttrade Erih.
Stael von Holstein, Eabian Vilh.:
Då det yttrande, som Hr Gr. o. Landtm, hade vid det tillfälle, då fråga var om utseende af ledamöter uti Talmansöfverläggningarne, afsåg att äfven en utbildad praxis kunde hafva någon inverkan på Grundlagens bokstaf och anda, så måste jag deremot protestera, emedan sådant strider mot 83 § Reg.-E.
Sedan härefter äfven protme för d. 23 och 24 Oktober blifvit upläste, blefvo de nu upläste 4 pleni-protm af R. o. Ad. godkände.
Leuhusen, Alexander Magnus:
Den befattning, såsom Suppleant i Riddarh.-Utsk., hvilken R. o. Ad:ns Hrr Elektorer åt mig updragit, får jag äran härmedelst afsäga mig.
Uplästes ett af Hr Peyron, Ed v. Au g., inlemnadt, sålydande mern.:
Med stöd af Riddarh.-Ordms 23:dje §, får jag härmed afsäga mig den ledamotsbefattning uti Banko-Utsk., hvartill jag af Hrr Elektorer blifvit utsedd.
Uplästes följande af Erih. Armfelt, Magnus, inlemnade mern.:
Med stöd af 23 § Riddarh.-Ordn., får jag vördsamt afsäga mig att vara ledamot af Riddarh.-Utsk., hvartill jag af Hrr Elektorer blifvit utsedd.
I anledn. af dessa afsägelser, anmodade Hr Gr. o. Landtm.
Hrr Elektorer att sammanträda till val af en ledamot i BaukoUtsk. efter Hr Peyron, en ledamot i Riddarh.-Utsk. efter Erih.
Armfelt, samt en suppleant i sistnämnde Utsk. efter Frih.
Leuhusen.
Föredrogs Gr. Frölichs, David, d. 31 sisth Oktober på bordet lagda motion, ang;de nedsättande af ett serskildt Utskott, för att utreda grundorsaken till nu rådande förlägenhet i allmänna penningerörelsen, samt föreslå botemedel derför.
Frölich har väckt motion om tillsättande af ett särskildt Utsk., för att utreda orsakerna till den nuvar:de penningeförlägenheten, samt föreslå medel till dess förekommande.
Jag tror, att penningeförlägenhet esomoftast kan upstå, och att sådant är en följd af penningens natur.
Penningen är nemi., såsom ordspråket säger, en vandringsman, och denne vandringsman är en fullkomlig kosmopolit, den der söker sig till de länder, der den har största värde.
Den strömmar således fram oah åter, liksom vattnet, och orsaken dertill ligger så väl i Den 5 November.
56 dess egen natur, som i den inverkan den har på den allmänna rörelsen.
Sålunda måste alltid någon gång penningebrist upstå på ett eller annat ställe; men den kan ofta äfven vara allmän, denna brist, och fördenskull måste den jemväl någon gång finnas i vårt eget fädernesland.
Orsakerna, hvarföre penningeförlägenhet, i större eller mindre grad, f. n. hos oss förefinnes, äro ganska lätt utredda, och jag tror ieke att för sådant ändamål något särskildt Utsk. är af nöden.
Under åren 1854—1855 hade Sverige rika skördar, en af konjunkturerna gynnad handel och ett i allmänhet blomstrande välstånd.
Till följd deraf fick landet ett öfverskott på varor, hvilka, förvandlade i penningar eller silfver, inströmmade till Banken och ökade dess metalliska kassa under dessa två åren med icke mindre än 25 milhr Edr Ernt.
En rik tillgång på penningar föder naturligtvis en ökad förbrukning af varor samt spekulationer, nyttiga eller öfverdrifna.
Den rika tillgång på penningar, som då fanns, måste också inom Sverige åstadkomma samma resultat.
Men nu har under innev:de år ett motsatt förhållande inträffat; öfverskottet på varor finnes icke till den mängd som förut, utan hvad som importeras måste betalas till högre priser; och man måste noga märka, att det icke utgör en obetydlighet på svenska handelsvågen, om de förnämsta kolonialartiklar, som införskrifvas, stegras till sina priser.
Då man betänker, huru mycket socker, kaffe, bomull m. m., som här konsumeras, är en gifven följd deraf, att under de år, som dessa artiklar stå i högt pris, erfordras ett större qvantum andra, för att betäcka importen af de förra, och sådant har förhållandet varit innev:de år.
Dertill torde kunna läggas att, i afvaktan på det förestående kriget i öster, stora spekulationer gjordes, för att öfver Sverige införa varor till Eyssland, och med anleda, häraf måste också denna stora mängd importartiklar betalas.
Följden har blifvit, att då Sveriges egna varor icke härtill förslogo, har silfret måst ånyo utvandra, och visar nu den ebb och flod, som alltid kommer att inträffa med denna mätare af varuvärdet.
Bankens metalliska kassa har under innev:de år minskats från 13 milhr Specier, hvartill den vid årets början upgick, till icke stort mindre än 8 Vj milhr, hvadan således 4 Vj milhr utgått.
För att få dessa 4 Vj milhr Specier ur Banken, har det fordrats att sammanskrapa fyra gånger så mycket i riksmynt, hvilket således utgör 18 milhr E:dr nämnde mynt, som under loppet af innev:de år blifvit dragna ur den allmänna rörelsen.
Det är gifvet att en sådan indragning af bytesmedel måste åstadkomma en brist derpå, och deraf har den nuvar:de förlägenheten upstått, hvilken dock icke är så ovanligt stor, som man föreställer sig, enär man dels ser att liqvid ganska lätt verkställes, och dels att varuvärdet ingalunda faller, hvilket eljest skulle vara en följd af brist på penningar, utan tvärtom håller sig ganska högt.
Detta är min åsigt om orsaken till den närvaiade penningeförliigenheten; att söka förekomma densamma står icke i mensklig makt, och hvarken Utsk. eller E.
St. kunna genom några beslut för längre tid hindra penningens fria gång dit, der den har sitt högsta värde, lika litet som några åtgärder kunna vidtagas till före - 56
Den 5 November. kommande af den naturliga gång, som silfver och guld alltid måste hafva.
Att då vilja tillsätta ett Utsk. för att föreslå medel till hindrande af någonting, som är högst naturligt, vore, efter min öfvertygelse, ganska onaturligt.
Det låter sig icke sägas åt penningen, att hit skall du gå, och här skall du stanna, utan den går sin väg ändå och kan icke hindras derifrån.
Ty penningen har sina naturliga rörelselagar, likasom himlakropparne; ingen lärer väl kunna befalla solen att stanna, eller säden att växa eller icke växa.
Rikedomen inom landet beror alltid på bättre eller sämre skördar, större eller mindre flit, och deraf upkomma äfven de tillgångar, som göra penningen lätt tillgänglig eller icke.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, kan jag icke inse att något ändamål kan vinnas med det föreslagna särskilda Utsk:t, hvarföre jag anhåller, att R. o. Ad. icke dertill måtte lemna sitt bifall.
Jag hade visserligen icke väntat mig, att R. o.
Ad. utan någon diskussion skulle bifalla mitt förslag, och icke heller torde jag påräkna att ens blifva understödd af de personer med stor inflytelse på detta rum, hvilka vid förra Riksdagen stredo för tillsättandet af ett särskildt
Utsk, i afseende på behandlingen af bränvinsfrågan.
När jag fattade föresatsen att väcka det nu ifrågav:de förslaget, åläg det mig naturligtvis att tillse hvad som rörande tillsättningen af berörde Utsk. vid förra Riksdagen passerade, och jag fann då, att skarpa strider egt rum just om den enkla fråga, som 36 g 3 mom.
Riksd.Oltin, innehåller.
Detta mom. är i första punkten af följande lydelse: »Skulle R.
St. finna flera Utsk. vara af nöden, må de af Ständerna obehindradt tillsättas.»
Det är således ganska riktigt att tillse, huruvida de äro af nöden eller icke.
Nu är jag af den meningen, att det af mig föreslagna Utsk:t verkligen är af nöden: men vi hafva hört Ordf:den, eller den, som står främst bland Fullmäktige i R.
St:rs Bank, förklara, att det icke är behöfligt.
Jag vill ogerna nu med Gr.
Gyldenstolpe ingå i någon egentligen statsekonomisk undersökning om kapitalernas vandring eller om sådana satser, hvilka snarare höra till studerkammaren, än till detta rum; jag skall dock, om jag dertill blir tvungen, innan jag slutar, vidröra några af dessa satser.
Nu ber jag deremot att få nämna, det jag tror, att de hinder, som vid förra Riksdagen anfördes emot tillsättandet af ett särskildt Utskott, numera icke äro för handen, eller åtminstone icke böra vara det.
Man finner nemi. tydligt vid genomläsningen af prot., att ett stort spegelfäkteri egde rum för att antaga Gr.
Lagerbjelkes motion; ty de skäl, som åberopades emot densamma, voro af den beskaffenhet, att de icke gingo på saken, utan i stället syntes tillkomna af en farhåga för någon inverkan på de öfriga Stånden.
Detta uttalades visserligen icke öppet i argumentationen mot omförmälda motion, men alla hafva det dock nu sig bekant.
Jag anhåller nu att få framställa de skäl
Detta yttrande blef härvid afbrutet genom ankomsten af Stats Rådet m. m.
Hr Nils Fredrik Wallenstéen, som på vanligt sätt Den 5 November. 57 emottogs samt å K.
M:s höga vagnar aflemnade 11 Dess nådiga Propos:r och Skrifvelser till R.
Sedan Hr Stats-Rådet blifvit utbeledsagad, fortsatte Gr.
Frölich sitt anförande sålunda:
Jag skulle icke förundra mig, derest R. o. Ad. hade glömt hvad jag slutade i mitt förra yttrande; ty jag har nästan förgätit det sjelf.
Jag vill likväl söka att påminna mig, och torde dervid blott i största korthet få antyda, att när jag väckte min motion, hade jag sökt göra mig förvissad, om det i orterna verkligen funnes någon förlägenhet i afseende på penningar.
Jag har icke tagit denna förlägenhet så, som den siste värde talaren gjort det, utan såsom någonting, som affekterar hela folket.
Det kan naturligtvis behandlas med ett visst skämt, det att man väcker en motion att afhjelpa denna allmänna förlägenhet; den, som icke känner till densamma, och jag är öfvertygad, att på detta rum knappast någon finnes som gör det, den inser också icke behofvet af en dylik motion.
Men om förhållandet likväl skulle vara, att de största af våra handelshus söka erhålla lån, t. ex. ur vår egen kassa, så att, efter hvad som blifvit mig sagdt, det aldrig förr varit så stor efterfrågan på Riddarhusets utlåningsmedel; om det vidare är ett faktum, att hvilken affärsman man Irågar, klagar öfver att det är brist på penningar för den dagliga rörelsen; om man tillika först och främst läser i de allmänna Tidningarne att en allmän klagan upstått öfver att penningar ligga outlånta i lånekontoren; om man slutligen hör förslag göras och antagas, att från Statens kassor utlåna allmänna medel, och derigenom, så att säga, inrätta ytterligare filialdiskonter, då bringas man på den tron, att folket i allmänhet känner, befarar och fruktar en värre kris, än den, som ännu visat sig.
Frågan är således, huruvida man skall hysa ett så implicite förtroende till Ordfiden hos Fullmäktige i Banken, att man, när han säger att det är så, skall tro derpå, och låta dervid bero.
Det ar icke något misstroende i fråga, att hvad han tror i detta fall är grundadt på hans fullkomliga öfvertygelse, och att, då han hyser den åsigten, att Bankens ställning är utan all våda, han ju icke ur denna synpunkt har fullt skäl att resonnera som han gör.
Men M.
Hrr, sådan är egentligen icke frågan, och jag skall blifva den siste, som ifrågasätter, att icke Banken eger en så fast organisation, att den kan möta en äfven ganska svår penningekris och ändock stå orubbad.
Frågan är egentligen, om ej en sådan allmän svårare känning af kapitalernas eller penningestockens förminskning, som Gr.
Gyldenstolpe sjelf vitsordat, kan längre fram, utan all våda för Banken, inträffa, fastän det icke visat sig just ännu.
För att lösa denna fråga, inledes man att efterforska, huruvida det alltid har förhållit sig så, ätt i samma stund en del af rörelsekapitalet förminskas, i samma stund skall sådant genast låta sig förnimmas genom ett fallande i priserna.
Men så är alldeles icke förhållandet; tvärtom hafva mina forskningar ledt dertill, att sådant alldrig inträffar förr än längre tid derefter, då ingen kan hjelpa och intet botemedel finnes.
Det har derföre, såsom jag tror, alltid varit en statsmans skyldighet att något litet se framför sig och icke med alltför myc - Den 5 November. ket lugn betrakta hvad som sker närmast omkring honom, nog mycket förtröstansfullt troende att allt hjelper sig sjelft.