Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon trodde, att detta var en af himmelens städer, och att den skulle komma att försvinna som en drömsyn.
Hon var viss om att ingen människa ännu vandrat fram på vägen, som från dalväggen kastade sig på starka bågar öfver till Monte Chiaro och gick i sicksack uppför berget och försvann inom den mörka stadsporten.
Men då hon kom
Diamante närmare och såg, att den var jordisk och verklig, stego henne tårarna upp i ögonen.
Det rörde henne, att jorden ännu för henne ägde kvar all sin skönhet.
Hon hade haft den tron, att sedan den varit skådeplats för alla hennes olyckor, skulle hon ständigt finna den grånad och förvissnad och betäckt med tistlar och giftblomster.
Hon for in i det fattiga
Diamante med knäppta händer, som hade hon kommit till en helgedom.
Och det förekom henne, som skulle denna stad kunna bjuda henne lika mycket af lycka som af skönhet.
Don Ferrante.
Ett par dagar senare stod Gaetano inne på sin verkstad och skar in vinlöf på radbandskulor.
Det var söndag, men Gaetano gjorde sig ej samvete af att han arbetade, ty det var ett arbete till Guds ära.
Det hade kommit en stor oro och ångest öfver honom.
Det hade fallit honom in, att den tid han fått lefva i lugn hos donna Elisa nu måste vara nära sitt slut.
Och han trodde, att han snart skulle drifvas ut i världen.
Ty till
Sicilien hade stor fattigdom kommit, och han såg nöden vandra från stad till stad och från hus till hus såsom en smitta, och den var också kommen till Diamante.
Därför kom aldrig någon människa mer in i boden till donna Elisa för att köpa något.
De små helgonbilder, som Gaetano tillverkade, stodo i täta rader på hyllorna, och radbanden hängde i stora klasar under disken.
Och donna
Elisa var i stor nöd och bekymmer, därför att hon ingenting kunde förtjäna.
Detta var Gaetano ett tecken, att han måste lämna Diamante, draga ut i världen, utvandra om det ej blefve annan råd.
Ty det kunde ej vara att arbeta till Guds ära att snida bilder, som aldrig blefvo tillbedda, och att svarfva radbandskulor, som aldrig gledo mellan en bedjandes fingrar.
Det förekom honom, som skulle någonstädes i världen finnas en skön, nybyggd katedral, som hade sina väggar uppmurade, men som ännu i det inre stod och skälfde af nakenhet.
Den bidade och väntade, att Gaetano skulle komma och snida den korstolar och altarskrank och predikstol och bokställ och helgonskåp.
Och hans hjärta sved af längtan efter detta arbete, som bidade.
Men denna katedral fanns ej på Sicilien, ty där tänkte man aldrig på att bygga en ny kyrka, utan den måste finnas långt borta i länder sådana som Florida eller Argentina, där jorden ännu ej är öfverfylld af heliga byggnader.
Han kände sig på en gång både bäfvande och lycklig och hade börjat arbeta med fördubblad flit, på det att donna Elisa skulle hafva något att sälja, medan han var borta och förtjänade stora rikedomar åt henne.
Nu väntade han endast på ännu ett Guds tecken, innan han bestämde sig för att resa.
Och det var, att han skulle få makt att tala om sin längtan att resa för donna Elisa.
Ty han visste, att detta skulle vålla henne så stor sorg, att han ej förstod hur han skulle kunna förmå sig att tala därom.
Medan han stod och tänkte detta, kom donna Elisa in på verkstaden.
Då sade han till sig själf, att denna dag kunde han ej tänka på att säga det till henne, ty i dag var donna Elisa glad.
Hennes tunga löpte, och hennes ansikte strålade.
Gaetano frågade sig, när han sist hade sett henne sådan.
Allt sedan nöden kommit, hade det varit, som om de lefvat utan dager i en af Etnagrottorna.
Hvarför hade Gaetano ej varit med uppe på torget och hört på musiken, frågade donna Elisa.
Hvarför kom han aldrig och hörde och såg hennes bror, don Ferrante.
Gaetano, som endast såg honom, då han stod i boden i topplufva och kort tröja, visste ej hvad han var för en man.
Han höll honom för en gammal, ful köpman, som hade rynkigt ansikte och stripigt skägg.
Ingen kände don Ferrante, som ej sett honom om söndagen, då han anförde musiken.
Denna dag hade han haft en ny uniform.
Han hade trekantig hatt med grön-röd-hvita-plymer, silfver på kragen, silfverfransade epåletter, silfversnören på bröstet och sabel vid sidan.
Och då han stigit upp på anförarpallen, hade rynkorna jämnats ut i hans ansikte, hans gestalt hade växt.
Han hade nära nog kunnat kallas skön.
Då han anförde Cavallerian, hade man knappast kunnat andas.
Hvad sade Gaetano om det, att de stora husen vid torget hade sjungit med!
Ur det svarta palazzo Geraci hade donna Elisa tydligt hört en kärleksvisa och ur nunneklostret, så tomt, som det stod, hade en skön hymn strömmat ut öfver torget.
Och då det blef ett uppehåll i musiken, hade den sköne advokat Favara, som varit klädd i svart sammetsrock och stor röfvarhatt och lysande röd halsduk, gått fram till don Ferrante och visat ut öfver den öppna sidan af torget, där man såg Etna och hafvet.
»Don Ferrante,» hade han sagt, »ni lyfter oss mot himmelen såsom Etna, och ni bortför oss till det eviga såsom det oändliga hafvet.»
Om Gaetano hade sett don Ferrante i dag, hade han måst älska honom.
Åtminstone hade han måst erkänna, att han var en ståtlig man.
Då han för en stund lade ner taktpinnen och tog advokaten under armen och gick fram och tillbaka med honom på de släta stenarna mellan den romerska porten och palazzo Geraci, hade hvar och en måst se, att han godt kunde mäta sig med den sköne Favara.
Donna Elisa hade suttit på stenbänken under domen i sällskap med sindacons hustru.
Och signora Voltaro hade sagt helt plötsligt, sedan hon en stund suttit och betraktat don Ferrante: »Donna Elisa, er bror är ju ännu en ung man.
Han kan ännu komma att gifta sig, trots sina femti år.»
Och hon, donna Elisa, hade svarat, att härom bad hon himmelen hvarje dag.
Men ej förr hade hon sagt detta, än en sorgklädd dam kom in på torget.
Aldrig hade man sett något så svart.
Det var ej nog med att klädning och hatt och handskar voro svarta, utan slöjan var så tät, att man ej kunde tro, att det fanns ett hvitt ansikte bakom den.
Santissima
Dio, det var, som hade hon hängt öfver sig ett bårtäcke.
Och hon hade gått långsamt och lutande.
Man hade nästan blifvit rädd.
Man hade nästan trott, att det var ett spöke.
Ack, ack hela torget hade varit så fullt af munterhet?
Bönderna, som voro hemma öfver söndagen, hade stått där i stora flockar, högtidsklädda och med röda schalar slängda om halsen.
Bondkvinnorna, som skulle till domen, hade glidit förbi, klädda i gröna kjolar och gula halskläden.
Ett par resande hade stått framme vid balustraden och betraktat Etna, och de hade varit hvitklädda.
Och alla de uniformsklädda musikanterna, som varit nära nog lika granna som don Ferrante, och de blänkande instrumenten och den bildprydda domfasaden!
Och solskenet, och Mongibellos snötopp, som i dag varit så nära, att man nästan kunnat ta på den, det hade alltsammans varit utan like i munterhet.
När nu den stackars svarta damen hade kommit midt uppe i allt detta, hade alla stirrat efter henne, och somliga hade gjort korstecknet.
Och barnen hade rusat ned från rådhustrappan, där de redo på skranket, och följt efter henne på ett par stegs afstånd.
Och till och med den late Piero, som legat borta på balustradkanten, hade rest sig på armbågen.
Det hade varit en uppståndelse, som om den svarta madonnan från domkyrkan hade kommit vandrande.
Men hade någon tänkt på att det var synd om denna svarta dam, på hvilken alla stirrade?
Hade någon blifvit rörd af att hon kommit så långsamt och lutande?
Jo, jo, en hade blifvit rörd, och det hade varit don Ferrante.
Han hade musiken i hjärtat, han var en god människa och han tänkte: »Förbannelse öfver alla dessa kassor, som samlas i hop för de nödlidande och som endast bringa folk i olycka!
Är ej detta den stackars signorina Palmeri, hvars far har stulit ur en välgörenhetsfond och som nu blygs så, att hon ej törs visa sitt ansikte?»
Och i det han tänkte så, gick don
Ferrante bort till den svarta damen och gensköt henne alldeles utanför kyrkdörren.
Där hade han gjort honnör för henne och nämnt sitt namn.
»Om jag ej alltför mycket misstar mig,» hade don Ferrante sagt, »så är ni signorina Palmeri.
Jag har en bön till er.»
Då hade hon ryckt till och tagit ett steg tillbaka som för att fly, men så hade hon blifvit stående.
»Det gäller min syster, donna Elisa,» hade han sagt.
»Hon kände er mor, signorina, och hon brinner af lust att få göra er bekantskap.
Hon sitter här bredvid domen.
Låt mig nu föra er till henne!»
Och utan vidare hade don Ferrante lagt hennes arm i sin och fört henne bort till donna Elisa.
Och hon hade ej gjort motstånd.
Donna Elisa skulle velat se den, som i dag kunnat motstå don Ferrante.
Men då hade donna Elisa rest sig och gått emot den svarta damen och kastat tillbaka hennes slöja.
Och han hade kysst henne på båda kinderna.
Men hvilket ansikte, hvilket ansikte!
Det var kanske alls icke vackert, men det hade ögon, som talade alldeles för sig själfva och som klagade och jämrade sig, äfven då hela ansiktet smålog.
Ja, Gaetano skulle kanske icke vilja snida eller måla en madonna efter det ansiktet, ty det var för magert och för blekt, men man måste väl tro, att vår Herre visste hvad han gjorde, då han icke satte de ögonen i ett ansikte, som var rosigt och rundt.
Då donna Elisa kysst henne, hade hon lagt ned hufvudet på hennes axel, och ett par korta snyftningar hade skakat henne.
Så hade hon sett upp med ett leende.
Det var som hade leendet sagt: »Ah, ser världen så ut?
Är den så vacker?
Låt mig se den och småle mot den!
Kan verkligen en stackars olycklig våga att se på den?
Och att bli sedd?
Kan jag tåla att bli sedd?»
Allt detta hade hon sagt utan ord, blott med ett leende.
Hvilket ansikte, hvilket ansikte!
Men här afbröt Gaetano donna Elisa.
»Hvar är hon nu?» sade han. »Jag också måste se henne.»
Då såg donna Elisa Gaetano in i ögonen.
Och de voro brinnande klara, som om de vore fyllda med eld, och upp mot hans tinningar steg en mörk rodnad.
»Du får se henne tids nog,» sade hon kärft.
Och hon ångrade hvarje ord som hon talat.
Gaetano såg att hon var rädd, och han förstod hvad hon fruktade.
Han fick då det infallet, att just nu säga henne, att han ämnade resa bort, resa ända till Amerika.
Då förstod han, att denna främmande signorina måtte vara mycket farlig.
Så viss var donna Elisa därom, att Gaetano skulle ha kommit att älska henne, att hon nästan blef glad att höra, att han ämnade draga bort.
Ty allt annat föreföll henne bättre än en arm sondotter, hvars far var en tjuf.
Don Matteos mission.
Och nu kom en eftermiddag, då kyrkoherden, don Matteo, stack in sina fötter i nyblankade skor, tog på sig en nyborstad soutan och lade kappan i de prydligaste veck.
Hans ansikte lyste, då han gick framåt gränden, och då han utdelade välsignelsen till de gamla sländspinnerskorna vid dörrposterna, var det med handrörelser så mjuka, som om han delat ut rosor.
Gränden, där don Matteo gick fram, var öfverspänd med minst sju hvalfbågar, som om hvartenda hus velat förbinda sig med sin granne.
Den löpte liten och smal utför berget, till hälften var den trappa, till hälften var den gata, där var alltid öfversvämning i rännstenen och där låg alltid fullt af apelsinskal och kålblad att halka på.
Tvättkläderna hängde på streck, alltifrån jorden och ända upp till himmelen.
Våta tröjärmar och förklädesband fördes af draget rätt upp i don Matteos ansikte.
Och det kändes så ruskigt och vått, som om don Matteo hade blifvit smekt af ett lik.
Vid slutet af gränden låg ett litet mörkt torg, och där såg don Matteo ett gammalt hus, framför hvilket han stannade.
Det var stort och fyrkantigt och nästan alldeles utan fönster.
Det hade två stora yttertrappor med ofantliga trappsteg och två stora dörrar med tunga lås.
Och det hade väggar af svart lava och en loggia, där det växte grönt slem öfver tegelstensgolfvet och där spindelväfvarna voro så täta, att de smidiga ödlorna voro nära att fastna i dem.
Don Matteo lyfte upp portklappen och slog, så att det dånade.
Då hörde man huru alla kvinnor hela gränden uppefter började tala och spörja.
Och då såg man tvättkvinnorna vid torgbassängen släppa tvättsten och klappträd och börja hviska och fråga.
»Hvad är don Matteo ute i för ett ärende?» sade de. »Hvarför klappar don Matteo på porten till ett gammalt hus, där det spökar, och där ingen vågar bo utom den främmande signorinan, hvars far sitter i fängelse?»
Men nu öppnade Giannita för don Matteo och förde honom genom långa gångar, som luktade mögel och fukt.
På några ställen i golfvet hade stenarna lossnat, och don Matteo kunde se ända ned till källaren, där stora flockar af råttor jagade fram öfver det svarta jordgolfvet.
Medan don Matteo vandrade fram genom det gamla huset, förlorade han sitt goda lynne.
Han gick ej förbi en trappa, utan att misstänksamt spana uppåt densamma, och han hörde ej ett prassel utan att rycka till.
Han blef nedstämd såsom före en olycka.
Don Matteo tänkte på den lille turbanklädde moren, som brukade visa sig i detta hus, och om han än ej såg honom, kunde man dock säga, att han på ett eller annat sätt förnam honom.
Ändtligen öppnade
Giannita en dörr och lät kyrkoherden stiga in i ett rum.
Där voro väggarne nakna som i ett stall, bädden var så tunn som en nunnas, och öfver den hängde en madonna, som icke var värd mera än tre soldi.
Kyrkoherden stod och stirrade på den lilla madonnan, tills tårarna ville stiga honom i ögonen.
Medan han stod så, kom signorina Palmeri in i rummet.
Hon höll hufvudet lutadt, och hennes rörelser voro så långsamma, som om hon varit sårad.
Då kyrkoherden såg henne, tycktes han vilja säga: »Ni och jag, signorina Palmeri, hafva mötts i ett underligt gammalt hus.
Är ni här för att studera de gamla moriska inskriptionerna eller för att söka efter mosaiker i källarna?
Ty kyrkoherden blef förvirrad, då han såg signorina Palmeri.
Han kunde ej förstå, att denna ädla dam var fattig.
Han kunde ej fatta, att hon bodde i den lille morens hus.
Han sade till sig själf, att han måste rädda henne från spökhuset och från fattigdomen.
Han bad den hulda madonnan om makt att rädda henne.
Därpå sade han signorinan, att han hade kommit på uppdrag af don Ferrante Alagona.
Don Ferrante hade anförtrott honom, att hon hade afslagit hans frieri.
Visste hon ej, att ehuru don Ferrante syntes fattig, där han stod i sin bod, så torde han dock vara den rikaste mannen i Diamante.
Och don Ferrante var af en gammal spansk ätt, som njutit stort anseende, både i hemlandet och på Sicilien.
Och han ägde ännu det stora huset vid corson, som tillhört hans förfäder.
Hon hade icke bort säga nej till honom.
Medan don Matteo talade, såg han hur signorinans ansikte blef alldeles stelt och blekt.
Han var nästan rädd för att tala ut.
Han fruktade, att hon skulle svimma.
Det var också endast med den största ansträngning hon kunde svara honom.
Orden ville ej komma öfver hennes läppar.
Det var, som hade de varit för afskyvärda att uttalas.
Hon kunde ju väl förstå, sade hon, att don Ferrante ville veta hvarför hon afslagit hans frieri.
Hon kände sig oändligt rörd och tacksam öfver det, men hon kunde ej bli hans hustru.
Hon kunde ej gifta sig, ty hon förde vanära och smälek med sig som hemgift.
»Om ni gifter er med en Alagona, kära signorina,» sade don Matteo, »behöfver ni ej frukta för att man skall fråga, af hvilken släkt ni själf är kommen.
Det är en ärofull gammal ätt.
Don Ferrante och hans syster, donna Elisa, räknas alltjämt som de yppersta i Diamante, fastän de förlorat alla ättens gods och måste drifva handel.
Don Ferrante vet väl, att det gamla namnets glans ej skulle fördunklas genom ett giftermål med er.
Gör er ej betänkligheter för detta, signorina, om ni eljest skulle vilja gifta er med don Ferrante.»
Men signorina Palmeri upprepade hvad hon sagt.
Don Ferrante skulle ej gifta sig med dottern till en brottsling.
Hon satt där blek och förtviflad och tycktes vilja öfva sig att säga dessa förfärliga ord.
Hon talade om att hon ej ville tränga sig in i en släkt, som skulle förakta henne.
Hon lyckades säga detta hårdt och kallt, utan att rösten darrade.
Men ju mer hon talade, dess starkare blef don Matteos lust att hjälpa henne.
Det var, som hade han träffat en drottning, som blifvit vräkt från sin tron.
Det kom en brinnande lust öfver honom att åter sätta kronan på hennes hufvud och fästa manteln vid hennes skuldra.
Därför frågade don Matteo henne om ej hennes far snart skulle komma ut ur fängelset, och han undrade hvad denne då skulle lefva af.
Signorinan svarade, att han skulle lefva af hennes arbete.
Don Matteo sporde henne mycket allvarligt om hon frågat sig hur hennes far, som alltid varit en rik man, skulle kunna uthärda fattigdomen.
Nuteghon.Honförsökteröraläpparnatillsvar,menhonkundeejfåframettljud.
Don Matteo talade och talade.
Hon såg allt mera förskrämd ut, men hon gaf dock ej med sig.
Han visste till sist knappt någon råd.
Hur skulle han kunna rädda henne från spökhuset, från fattigdomen och från den vanärans börda, som tryckte henne?
Men så kommo hans blickar att falla på den lilla madonnabilden öfver sängen.
Den unga signorinan var således en troende.
Då kom ingifvelsens ande öfver don Matteo.
Han kände, att Gud sändt honom för att rädda denna arma kvinna.
Då han åter talade, fanns en ton i hans röst, som var honom främmande.
Han förstod, att det ingalunda var han ensam, som talade.
»Min dotter,» sade han och reste sig.
»Ni skall gifta er med don Ferrante för er fars skull!
Madonnan vill det, min dotter.»
Det kom någonting imponerande i don Matteos väsen.
Sådan hade ingen människa förr sett honom.
Signorinan darrade, som hade en anderöst talat till henne, och hon knäppte samman sina händer.
»Blif en god och trogen hustru för don Ferrante,» sade don Matteo, »och madonnan lofvar er genom mig, att er far skall hafva en sorgfri ålderdom.»
Då såg signorinan, att det var en ingifvelse, som ledde don Matteo.
Det var Gud, som talade genom honom.
Och hon sjönk ned på sina knän och sänkte hufvudet.
»Jag skall göra hvad ni befaller,» sade hon.
— — — — — — — — — — — — — — — Men se, då kyrkoherden, don Matteo, kom ut ur den lille morens hus och gick uppåt gränden, tog han plötsligen fram breviariet och började läsa.
Och ehuru tvättkläderna slogo honom om kinderna, och småbarn och apelsinskal lågo i försåt för honom, såg han endast i boken.
Han behöfde höra Guds stora ord.
Ty inne i det svarta huset hade allt synts säkert och visst, men då han kom ut i solskenet, började han ängslas för det löfte han gifvit i madonnans namn.
Don Matteo bad och läste och läste och bad.
Måtte den store guden i himmelen skydda den kvinnan, som hade trott på honom och åtlydt honom, som om han varit en profet!
Don Matteo vek om hörnet framåt corson.
Han stötte emot åsnor, som drefvo mot hemmet med resande signorinor på sin rygg, han gick rätt emot bondfolket, som kom hem från arbetet, och han knuffade till de gamla sländspinnerskorna och trasslade ihop deras lin.
Ändtligen kom han fram till en liten, mörk bod.
Det var en fönsterlös bod, som låg i hörnet af ett gammalt palats.
Tröskeln var fotshög, golfvet var af tilltrampad jord, porten måste alltid stå öppen för att släppa in ljus.
Disken var belägrad af forbönder och åsnedrifvare.
Och innanför disken stod don Ferrante.
Han var tofvig i skägget, ansiktet var i en rynka, rösten hväste af ilska.
Forbönderna begärde en omåttligt hög betalning för de lass, som de hade kört upp från Catania.
San Pasquales klockor.
Man märkte snart i Diamante, att don Ferrantes hustru, donna Micaela, ej var stort annat än ett Barn.
Hon kunde aldrig så mycket se ut som en fin världsdam, så var hon likväl ej annat än ett barn.
Och mer var ej heller att vänta efter det lif hon fört.
Af världen hade hon ej sett annat än dess teatrar, muséer, balsalar, promenader och kapplöpningsfält, och allt sådant är ju endast lekplatser.
Hon hade aldrig fått gå ensam på gatan.
Hon hade aldrig arbetat.
Man hade aldrig talat ett ord allvar med henne.
Hon hade icke en gång varit förälskad i någon.
Då hon flyttat in i sommarpalatset, glömde hon sina sorger lika lustigt och lätt, som ett barn skulle gjort.
Och det visade sig, att hon hade ett barns lekande håg och att hon kunde förvandla och omskapa allt, som omgaf henne.
Den gamla smutsiga saracenstaden Diamante syntes donna Micaela som ett paradis.
Hon sade, att hon alls icke blifvit förvånad, då don Ferrante talat till henne på torget och då han friat till henne.
Det föreföll henne alldeles naturligt, att sådant skulle hända i Diamante.
Hon hade genast sett, att
Diamante var en stad, där rike män gingo och sökte efter fattiga, olyckliga signorinor för att göra dem till härskarinnor i sina svarta lavapalats.
Hon tyckte också om sommarpalatset.
Det urblekta, hundraåriga musslinet, som klädde möblerna, berättade historier för henne.
Och hon fann en djup mening i alla de kärleksscener, som utspelades mellan väggfältens herdar och herdinnor.
Hon hade också straxt funnit ut hemligheten med don Ferrante.
Han var alldeles ej någon vanlig handlande vid en småstadsgata.
Han var en äregirig man, som samlade pengar för att kunna köpa åter fädernegodsen på Etna och palatset i Catania och slotten på inlandsbergen.
Och om han gick i kort tröja och topplufva som en bonde, så var det för att desto snarare kunna uppträda som grand af Spanien och prins af Sicilien.
Sedan de blifvit gifta, brukade don Ferrante hvarje kväll kasta på sig en sammetsrock, taga gitarren under armen och ställa sig i läktartrappan till musiksalen i sommarpalatset och sjunga canzoner.
Medan han sjöng, drömde donna Micaela, att hon hade blifvit gift med den ädlaste mannen på hela det sköna Sicilien.
Då donna Micaela hade varit gift ett par månader, kom hennes far ut ur fängelset och bosatte sig i sommarpalatset hos sin dotter.
Han trifdes väl i Diamante och blef vän med alla.
Han samtalade gärna med biodlare och vingårdsarbetare, som han träffade på Café Europa, och han roade sig hvarje dag med att rida omkring på Etnasluttningen för att söka fornlämningar.
Men han hade alls icke förlåtit sin dotter.
Han bodde visserligen under hennes tak, men han behandlade henne som en främmande dam och visade sig aldrig kärleksfull mot henne.
Donna Micaela lät honom hållas och låtsade om intet.
Hon kunde ej mer taga hans vrede så allvarligt.
Denne gamle man, som hon älskade, trodde, att han skulle kunna fortfara att hata henne år efter år!
Han skulle lefva i hennes närhet, höra henne tala, se hennes ögon och vara omgifven af hennes kärlek, och han skulle kunna fortfara att hata henne!
Ah, han kände hvarken henne eller sig själf!
Hon brukade sitta och fantisera öfver hur det skulle gå till, då han måste erkänna, att han var besegrad, då han måste komma och visa henne, att han älskade henne.
En dag stod donna Micaela på sin balkong och vinkade åt sin far, som red bort på en liten mörkbrun ponny, då don Ferrante kom upp ur boden för att tala med henne.
Och hvad don Ferrante ville säga var detta, att det lyckats honom att lösa in hennes far på »Det heliga hjärtats brödraskap» i Catania.
Men ehuru don Ferrante talade mycket tydligt, syntes donna Micaela ej alls förstå honom.
Han måste upprepa för henne, att han i går varit i Catania, och att det då lyckats honom att skaffa in cavaliere Palmeri på ett brödraskap.
Han skulle få komma in där om en månad.
Hon frågade endast: »Hvad vill detta säga?
Hvad vill detta säga?»
»Å,» sade don Ferrante, »kan jag ej hafva tröttnat vid att köpa din far dyrt vin från fastlandet, och kan jag ej ha lust att själf en gång rida Domenico?»
Då han sagt detta, ville han gå.
Det var ju ingenting vidare att säga.
»Men säg mig dock först hvad för slags brödraskap detta är?» sade hon.
— »Hvad det är!
Där bo en hop gamle män.» — »Fattige gamle män?» — »Åja, just inte rika.» — »De ha väl ej egna rum?» — »Nej, men mycket stora sofsalar.» — »Och de äta ur bleckskålar vid odukade bord?» — »Nej, det är nog porslin.» — »Men utan duk?» — »Gud, endast bordet är rent, så!»
Han tillade för att tysta ned henne: »Det bor mycket bra folk där.
Om du vill veta det, så var det ej utan tvekan man tog emot cavaliere Palmeri.»
Därmed gick don Ferrante.
Hans hustru blef bedröfvad, men också mycket ond.
Hon tyckte, att han beröfvat sig rang och klass och blifvit en vanlig tarflig handlande.
Hon sade helt högt, fast ingen hörde henne, att sommarpalatset endast var ett stort och fult gammalt hus och Diamante en fattig och eländig stad.
Och naturligtvis skulle hon ej tillåta, att hennes far flyttade.
Don Ferrante skulle få se på annat.