Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af detta skäl och då afgiften ofta kan upgå till ganska högt belopp, anser jag att tiden för skattens utgörande bör bestämmas före bränvinsbränningens början och önskar att
Utsk. måtte taga nu anmärkta förhållande i behörigt öfvervägande.
Då jag icke åhört första delen af Gr. af Ugglas’ anförande, kan jag icke detsamma till besvarande uptaga, ehuru åtskilliga praktiska misstag, som Hr Gr:n deruti begått, borde påpekas och vederläggas.
Jag får i stället hålla mig till den K. proposm och först fästa upmärksainheten på skadlig - ben 10 December.
107 beten af brännvinsbränningens föreslagna fördelning i 2:ne terminer, Nov, oell April månader.
Detta afbrott i näringens bedrifvande måste ovilkorligen för tillverkaren medföra betydlig skada.
11 var och en, som har praktisk erfarenhet härutinnan, känner ganska väl, att det åtgår minst en vecka, innan bränvinslill verk ningen vid en större fabrik komnier i gång och att således endast 3:ne veckor återstå, hvarunder fabrikanten kan beräkna tillbörlig afkastning ä de använda materialerne.
Genom bränvinsbränningens fördelning i 2:ne terminer går således minst en veckas tid förlorad för tillverkaren, hvilket naturligtvis tillskyndar honom stor förlust och jag för min del anser det vara ganska orätt och i ekonomiskt hänseende skadligt att för en tillåten och drygt beskattad närings bedrifvande onödigtvis föreskrifva sådana vilkor, sorn hämma tillverkningens fortgång, jtld då man, efter att derå hafva nedlagt ett ansenligt förlag, skulle börja derutaf draga en skälig vinst.
Afven eli annat skäl, som visar olämpligheten af bränvinsbränningens afbrytande, ber jag all fä omnämna.
Sedan kreaturen om' hösten blifvit vana vid drankfodring, är det för dem ganska otjeniigl, att nämnde fodringssält uphör och ett annat vidtager, hvilket blir en nödvändig följd deraf, alt bräuningstiden på hösten är för kort att lemna tillräcklig drank för kreaturens utfodring öfver vintren.
Att tjenligaste årstiden för bränvinstillverkningen är hösten finner man ytterligare, om man tager i betraktande, att vid denna tid är det merendels riklig tillgäng på potates, hvilket deremot sällan är fallet om våren.
Fabrikanten måste, i fall bränning under sistnämnde lid skall bedrifvas, tillgripa säd, hvilket födoämnes användande i och för bvänvinstillverkning K. M:s nåd. propos. tyckes hafva velat förekomma, såsom varande för landet i högsta grad skadligt.
Jag vill icke nu inlåta mig i någon undersökning, huruvida dranken verkat godt eller icke.
För min del hyllar jag den förra åsigten och finner hufvndskälet för bränvinstillverkningens fortfarande tolererande ligga deruti, att denna näring verkligen har en förmånlig inverkan på jordbruket och boskapsskötseln.
Hjärne anser jag det vara för tidigt att ingå i någon detaljerad granskning af det Kongl, förslaget.
Hvarje arbete, som utgår från menniskans hand, är i mer eller mindre mån behäftadt med fel och brister och från denna allmänna regel gör nu ifrågäv:de K. propos. ej något undantag.
Att åtgärder måste vidtagas för att söka sätta en damm emot den störtsjö af bränvin, som nu öfversvämma!’ landet, derom torde icke mera än en mening numera finnas.
Bien att i och med detsamma man de jure tillåter en näring, tillika föreskrifva sådana stadganden, att densammas bedrifvande blifver de facto tillintetgjord, såsom händelsen torde blifva genom bränvinsbränningens fördelande å 2:ne olika tider, kan af en oväldig bedömare icke annat än ogillas, och ett sådant förfaringssätt måste i betydlig mån motverka det afsedda ändamålets vinnande.
I sammanhang med nu ifrågav:de nåd. propos., vågar jag väcka det förslag, afl då bränvin utföres från landet, exportören må såsom 108 Den 10 December. drawback återbekomma §delar af den för det exporterade brännvinet erlagda skatt.
Då man högljudt klagar öfver den förfärliga qvantitet af bränvin, som inom landet förlätes, torde en åtgärd, som åsyftar att upmuntra den förderfliga varans utförsel, ej böra anses olämplig, äfven 0Ä1 densamma skulle något föringa Statens inkomst af den tillåtna näringens beskattande.
En dylik åtgärd, som den nu föreslagna, är redan vidtagen i Danmark och Preussen, och dä man finner, att den ärliga utförseln af bränvin frän dessa länder upgår till ett i jemförelse med tillverkningen ganska högt belopp, torde det gifna föredömet vara förtjent af att här i landet efterföljas.
Att på detta sätt göra bränvinet lill en vinstgifvande exportartikel, borde öppna eli betydligt aflopp för bränvinstloden, och i denna öfvertygelse anhåller jag, att mitt nu väckta förslag mätte af vederbörande Utsk. tagas i behörigt öfvervägande.
Hr Hjärne: 1 anledn. af Hr Tornerhjelms klander af den K. propos:n, derföre att bränvinsbränningstiden deruti bestämmes till 2:ne terminer i st. f. en, vill jag i största korthet yttra mig.
Jag erkänner gerna, att Hr Tornerhjelm har ganska rätt deruti, att fabriksbrännaren genom ett sådant stadgande kommer att vidkännas förlust, ty hvarje afbrott i bränvinsbränningen är enl. sakens natur menligt för afkastningen och det behöfves ingen vidlyftig argumentation för att ådagalägga sanningen häraf, åtminstone ej på detta rum, der så många ledamöter hafva erforderlig kännedom af det teckniska i denna fråga.
Men jag ber alt få fästa upmärksamheten deruppå, att den klandrade föreskriften just torde hafva tillkommit i afsigt att förminska bränvinstillverkningen.
Finner fa briksbrännaren, att näringen drifves med föga vinst eller med förlust, låter han nog bli alt bränna, och detta skulle således ej motverka det ändamål man nu afser.
Härförutan förefaller det mig helt naturligt att K.
M. vid i frågakomne stadgandes meddelande icke tänkt på /V/Ärbta-bränningen, utan pä /iMvÄe/iti/ls-bränningen.
Skall denna särskilta art för näringens bedrifvande fortfara, och vill man ej att de små brännerierna genast skola tvingas att uphöra, måste man så afpassa tiden för bränvinsbränningen, att den blifver för landtmannen förmånlig.
En sådan tid inträffar 2:ne gånger om äret, nemi. om hösten, då jordbrukaren är i tillfälle att bränna sin dåliga säd, den s. k. slösäden, och om våren, då han behöfver det Aktiva tillskottet för kreaturens utfodring som benämnes drank.
Jag vill icke yttra mig vidlyftigare i detta tekniska ämne, utan slutar med att erinra Hr Tornerhjelm, att man invecklar sig i motsägelse, då man talar om nödvändigheten att sätta en damm folden tilltagande bränvinsfloden på samma gång som man klandrar ett stadgande, hvilket just har ett sådant ändamål till syfte.
Jag hade icke ämnat förlänga denna discussion, men jag föranlåtes dertill af Hr Hjärnes sista yttrande, hvilket jag anser icke böra lemnäs obesvaradt.
Det förundrar mig, huru den värde ledamoten kunnat framställa en så fullkomligt falsk sats, som att det icke vöre skadligt, om fabriksbrännin - i) en 10 December. gen koranie att tlrifvas mell förlust.
När lagen medgifver en näringsgrens utöfvantle, kan det väl icke vara rätt att dervid fästa sådana vilkor, som göra densammas drifvande med förlust oundviklig.
Bättre och ärligare hade väl varit alt helt och hållet förbjuda näringen, än att, såsom nu torde blifva fallet, öppet tillåta men i hemlighet skada och motverka densamma.
Vidare har Ilr Hjärne låtit påskina bekantskap med K.
M:s tankegång i afseende å hnsbehofsbränningen vid förslagets upgörande.
För min del får jag tillstå, att jag af K.
M:s enskildta tankar i ämnet icke känner annat än hvad som finnes uttryckt i den K. proposm.
Den synes inrymma lika stora fördelar åt fabriksbränningen som åt hnsbehofsbränningen och andemeningen får väl icke antagas vara att helt och hållet gynna den sednare på den förras bekostnad, ehuru, enl. min tanke, husbehofsbränningen blifvit nog mycket favoriserad.
Det är beklagligt, att dä man företagit sig att göra en stor reform i bränvinslagstiftningen, man sett saken ur en så inskränkt synpunkt, som om det endast vöre fabrikstillverkningen, hvilken skulle försvåras, men deremot hnsbehofsbränningen, som gjort så mycket ondt både i ekonomiskt och moraliskt hänseende, fortfarande skyddas.
Likaså mäste jag beklaga, att ett dylikt förfaringssätt lyckats tillvinna sig en representants bifall.
Slutligen har Hr Hjärne yttrat, att skälet för bestämmandet af April månad lill bränvinsbränningens bedrifvande mäste sökas deri, att landtmannen då beliöfver drank för kreaturens ulfordriug.
Enl. den erfarenhet, jag i detta ämne kunnat inhemta, bränner bonden nästan altid 0111 hösten, sällan eller aldrig under vårmånaderna.
Icke heller torde drankfordringen under sistnämnde tid behöfvas, ty redan i April månad plägar ju bonden utsläppa kreaturen till bete å ägorna.
Jag känner ej huru det kan härmed förhålla sig i norra Sverige, men så tillgår det åtminstone i Skåne, der våren inträffar tidigare.
Ufed anledn. af påståendet, att hnsbehofsbränningen skalle vara i den K. proposm gynnad, har jag ansett mig böra förklara, att, i händelse K. M:s propos. af R.
St. antages, husbeliofsbränningen, enligt mitt förmenande, troligen kommer att inom kanske högst få år aldeles uphöra.
Om äfven man antager, att de små pannorna skulle erhålla den mest fördelaktiga konstruktion, så kunna de likväl icke, i anseende till den större arbetskostnaden, konkurrera med de stora ångfabrikerna och den högre skatt, som är föreslagen att de sednare påläggas, torde ej kunna i någon betydligare mån jemna förhållandet emellan de båda arterne af ifrågakomne närings bedrifvande.
Således anser jag de farhågor man yttrat derom, att husbehofsbränningen skulle tilltaga på fabriksbränningens bekostnad, vara b. 0. h. ogrundade.
Jag beklagar, ått denna discussion upstått och är fullkomligt öfvertygad derom, att frågans behandling derigenom blifvit betydligt försvårad.
Jag hade önskat, att man med 170 D e ii 10 December. tystnad skulle hafva remitterat K. M:s propos., men när så icke skett, har äfven jag ansett mig böra i ämnet yttra några ord.
Jag har med förvåning funnit, alt jag blifvit h. o. h. missförstådd och att Hr Tornerhjelm laggt mig ord i munnen, som jag aldrig uttalati
Han har påstått min mening vara att gynna husbehofsbränningen.
Jag vädjar till de af K. o. Adis
Hrr ledamöter, hvilka under förgide Riksmöte gemensamt med mig i de sammansatta Utskin behandlat denna fråga, och serskildt till Gr. af Ugglas, huruvida jag någonsin haft en sådan åsigt.
Jar har tvertom varit kanske en af de ifrigaste förfäktarne af lmsbehofshränningens afskaffande och hela näringens skiljande från jorden.
Jag har under hela den tid, jag deltagit i riksdagsförhandlingarne, i min ringa män sträfvat till upnående af detta mål, och hoppades att denna Riksdag åtminstone skulle närma oss dertill, men i detta ögonblick synes det vara ganska vanskligt att söka förutspå sakens utgång.
Serskildt anser jag mig böra hos Hr Tornerhjelm anhålla, alt då han en annan gång finnér sig föranlåten att till besvarande uptaga mina yttranden, han icke må tillåta sig att förvränga mina ord.
Uppå härefter framsläld propos. remitterades K.
M:s förev:de Nåd. propos. jemte de i anledn. deraf afgifne yttranden till det serskildta Utsk. R.
St:r beslutat tillsätta för behandling af frågor rör:de bränvinstillverkning och försäljning.
Föredrogs Hr af Ströms, Israel Adolf, d. 7 dennes på bordet lagda motion om vidtagande af åtgärder för en bättre skogshushållning.
Såsom ett bihang till den motion jag afgifvit, anhåller jag att upläsa en upsats liemtad frän en tidning, som utgifves någorstädes i Tyskland, om jag ej missminner mig i Liibeck.
I en Tysk tidning läses följande för Sverige högst vigtiga artikel, som torde böra i tid fästa upmärksamheten på den spekulation utländska köpmän hafva upgjort på Svenska skogarne.
Der står bland annat.
I England har spekulationen med storartad omfattning rigtats på Östersjöprodukter och i synnerhet på trädvaror.
Det Canadiska virket har i England förlorat sitt monopol och det Svenska som är af fullt ut lika god qvalitet, och dessutom billigare, erbjöd på samma gång ett rikt fält för den Engelska spekulationen.
Icke heller har Engelsmännen uraktlåtit att med ihärdighet och omtanka draga fördel af den nyöpnade haudelsgrenen.
Engelska hus hafva derföre ifrån norra Sverige gjort enorma upköp af trädvaror, samt äfven genom att associera sig med Svenska affärsmän tillhandlat sig betydliga skogssträckor för att fällas.
Denna konkurrens är för stark för att ej hota trädhandeln på Tyska Östersjöhamnarne på ett högst betänkligt sätt, och i sjelfva verket, börja vi äfven redan hafva känningar deraf. f> c ri 10 D e c e lii I> e r. 171 Skogarne i norra Sverige hafva stigit betydligt i värde, och priserne på trädvavor hafva fördyrats i förhållande derefter.
I höljan utgjorde stegringen 6 å 8 proc., sedan dess har densamma upgått så raskt att man för i år anser dem komma att upgå till 40 ä 50 proc.
Utom dess har denna konkurrens lill följd, att ej allenast priserne stiga utan att äfven på samma gång de hästa trädvarorne upköpas af Engelsmännen, dels för eget behof och dels för Franska marknaden, så att vi Tyskar inom kort torde få åtnöja oss med den mindre goda vara som möjligen kan blifva qvar.
Under dessa förhållanden synes således al! anledn, för handen till att trädhandeln på Tyska Ostersjöhamnarne kommer att återfalla lill sin förra ståndpunkt och att man snart nog blir nödsakad att i st. f. det Nordsvenska virket åtnöja sig med Kalmarevirket, hvilket sistnämnde, hvarken i afseende å sågning, huggning och öfrig behandling kan på minsta vis jemföras med de förra.
Afven qvaliteten och dimensionerne lemna mycket öfrigt att önska.
Följa vi nu dessa farhågor så möter oss ännu en annan af icke mindre betänklig beskaffenhet.
Det finnes naturligtvis i Hertigdömena en stor mängd konsumenter, som nu en gång lärt sig att behörigen upskatta det Nordsvenska virkets flerfaldigä goda egenskaper och användbarhet och som fordra att fortfarande fä påräkna detsamma, äfven om priserne skulle något stegras.
Vi inse då icke rättare än att desse konsumenter skola omsider tvinga den Tyska köpmannen att vända sig till Engelsmännen, och den direkta handeln, isynnerhet med goda trädvaror, skall då möjligen efter hand falla i händerna på Engelska hus eller deras alierade.
1 betraktande af den ringa sjelfständighet och den ännu mindre kapitaltillgång som hos oss yppats för denna handel, måste man anse de förutnämnde förhållanden såsom ganska allvarsamma och förtjenta af den högsta^ upmärksamhet; ty när först en gång den Engelska flaggan ej allenast bringar oss stenkol, tvist m. m. från England utan äfven trä från Sverige, så är det ej stort värdt att hålla tal om någon framtida coopwardie-flotta för Hertigdömena, utan torde densamma att fortfarande inskränka sig till skutor om 10—20 läster för kustfarten.
För att nu afvända den fara som hotar vår trädvaruhandel, se vi ingen annan hjelp än att beträda samma väg som för Engelsmännen medfört så storartade resiiltater, nemi. att bilda stora fonder genom förening af spridda kapitaler.
Så framt vi icke skynda oss att bilda bolag med tillräcklig penningestyrka måste vi nödvändigtvis i norden förlora en teräng hvilken svårligen kan återvinnas.
Visserligen synas vi Tyskar mindre än många andra nationer böjde för att lära oss inse nyttan häraf, men vi måste lära oss den, såvida vi icke, i trots af all vår verldsbekanta tal- och skrifpasion skola komma att stå långt efter vår tid.
Man skall troligen invända att några större kapitalföreningar icke gerna äro möjliga, så framt ej Hamburg kommer oss 172 Den 10 December. till hjelp; men är tiel icke märkligt att Hamburg, just i denna för sin marknad så vigtiga fråga visar en fullkomlig liknöjdhet.
Hvar äro de tider då Hamburg och Lubeck, för skyddandet af sine liandels-privilegier i Sverige, utrustade flottor och förklarade krig?
nu fordras deremot ej större ansträngningar äti att samla några större kapitaler för en fredlig verksamhet, hvilken lofvar att lemna många fördelar; men nu lägger man händerne i kors och ser på hurusom
Engelsmännen i detta som i mångfaldiga andra hänseenden troget följa med sin tid, hvilket länder dem till sä mycket större nytta som vi Tyskar, äfvensom åtskilliga andra nationer, ännu icke hunnit vakna ur vår sekelgamla tröghet.
Hr Wolffelt, Mauritz Constantin: anförde skriftligen:
Hvar och en som med någon upmärksamhet följt förhällanderna inom vårt land kan icke annat än med erkänsla påminna sig livad den värde motionären gjort för att bringa skogshushållningen inom landet i system — måste glädja sig åt den ljusglimt som han öpnat väg för, i de ännu beklagligen allt för mörka dimmor som slöja begreppen om skogars kultur inom riket, men under detta erkännande dristar jag dock tro att den motion som han framställt och som nu är föredragen, icke f. n. leder lill det goda ändamål hvilket den åsyftar, varande efter mitt förmenande opraktisk i sin tillämpning och allt för mycket inträngande på det helgade området af den fria disposistionen af det lagliga förvärfvet, ehuru äfven jag erkänner det allmännas eller Statens rätt att ingripa i den enskiltes, men dock med den största varsamhet och när ej annat medel finnes.
Den värde motionären föreslår, det hvarje tunland skog, som afverkas och som icke är tjenligt till annan vextkultur, skall besås med frö och inhägnas.
Hvad sådden och inhägnaden beträffar låter detta visserligen göra sig under någon myndighets tillsyn, men dermed är ej nog ty den inhägnade marken måste allt framgent så efterses, hägnaden så underhållas, att de upväxande plantorne få frodas och vexa.
Hvar och en som bott på landet har sig nogsamt bekant den stora svårighet man har att freda sig för grannars kreatur på sina odlade marker, synnerligen de mera aflägse, och jag vågar påstå att så länge inte begreppet åverkan af samvetet och lagen stämplas som brott, det är rakt omöjligt att utan upoflring af tid och besvär, hvars lön ännu långt ifrån af flertalet är insedt, kunde freda dessa aflägsne inhägnader folden massa af kreatur som synnerligast i skogstrakter, tidigt om våranye, ännu innan gräset skjutit någon brodd, utsläppas för att lefva af ljung och späda barrträdsplantor.
Flere decennier skola ännu förgå innan någon omvårdnad egnas dessa frösådder, utom af dem, som inse skogens betydelse och värde, och för dessa beliöfver ej lagar af så drakonisk natur stiftas.
Och hvem skulle bedomina om marken är tjenlig till annan vextkultur; måhända den lägre jägeribetjeningen? motionären känner så väl som jag dessas ståndpunkt i kännedomen örn skogskulturen, äfvensom i Den 10 December.
173 moralitet att finna delta omöjligt.
Månne öfverjägrarne och jägmästarne?
jag anser deras tid redan tillräckligt uptagen oell allt för knapp, om deras tjenster skola skötas med det nit, som motionären säkert önskar.
Skalle kartor öfver hemmanens marker uprältas och pä dessa utprickas hvad som får odlas eller ej ? men då i allmänhet ingen jordart finnes som icke genom tjenlig behandling kan kultiveras, och då dess bringande till annan vextkultur än skog beror af egarens förmåga, lokaler ni. 11. omständigheter, skulle ouphörliga tvister upstå och slutligen följden blifva eludering och lagöfvcrträdelser; och dessutom hvilken kostnad för kartor, upmätning och besigtning.
— Skulle jordegarne bestå allt detta? i sanning, motionären måtte tro att vi hafva fickorna fulla med mynt.
Då jag sålunda på skäl, dem jag här framställt, anser det en lag af den i eganderätten ingripande natur som den af motionären föreslagna, icke kan bringas till verkställighet, måste jag dock förklara, det jag ingalunda anser tingens nuvide ordning i förevaride ämne af egenskap att icke böra bringas till något bättre.
Ett af medlen härtill är att sätta skogen under lagens skydd.
Det är alldeles ofattligt för det vanliga meriniskoförnuf tet hvarföre ej detta längesedan skett, och lika obegripligt är hvarföre ej våra rättslärde sökt genomdrifva denna reform, utan hvilken hvarje försök af skogens kultur skall vara nedslående.
Man säger att skogen utgör ett af menniskans oundgängliga behof — men är icke kläder, föda, hus och hem lika oundgängliga, och dessa skyddar ju lagen.
Man säger att på skogen är intet arbete nedlagdt hvadan åverkaren icke förstör eller förskingrar resultatet af mensklig omtanka, arbete och flit — denna sofism i rättsbegrepp, passande, för väldarne i Amerikas urskogar och för våra förfäder, när skogens bortröjande lönades med premier, duger icke mera nu, när skogen fått ett positift värde, och nphör ju att vara tillämplig när skogen lägges under menniskans omtanke, arbete och flit — d. v. s. kultiveras.
Ett annat medel är förbättringar i stängselförordningen och densammas byggande på en motsatt princip.
Huru orimligt är det icke stridande emot allt annat rättsbegrepp att för fredandet af min egendom skall denna omhägnas med gärdesgårdar, som förtar en dyrbar lid och förstör en orimlig mängd af skog, oftast den som är ung och rakvext.
För dem af Eder M.
Hrr, som icke hafva praktisk kännedom om arten af denna skogsödande hägnad, vill jag nämna det jag egande och brukande 4-J nntal med hagmark och inegor af omkring 8—000 Tiland, oaktadt jag dels borttagit, dels minskat hägnaderne med nära en mil, för nödvändige hägnaders underhåll årligen låter hugga 9 å 10,000 träd och att väl 1 om ej 2000 unga telningar vid huggandet af denna enorma qvantitet går förlorade och ändå finnes intet tunland af skogsmarken inhägnad, utan jag måste se huru kreaturen af alla slag, icke tillhörande mig utan grannar, med begärlighet a lii i ta hvarje späd barrträdsplanta som finnes i dess väg.
Hvilka onödiga hägnader ser man icke i dubbla linier
Den 10 December. vid landsvägarne — hvarföre?
jo derföre att egorne måste skyd* das för, icke egarens, utan andras kreatur.
Om nu den princip fullt tillämpades att hvar och en skulle ansvara för den skada som man sjelf eller ens kreatur förorsakar å andras egor, skulle viii de flesta hellre än att inhägna sina vidlyftiga marker, in» stänga eller tjudra kreaturen, till stor fördel för dem och ännu större för skogen, hvilken i hägnadsvirke, af bästa och rälklufnaste beskaffenhet får lemna så mycket af sina alster.
Ett tredje medel finnes genom spridandet af uplysning i de ämnen som lära sättet huru med klok hushållning och förökandet af skogens värde i qvantitatift och qvalitatift hänseende man kan af den draga en ärlig skörd och inkomst, in
Item ta kännedom om skogens vextlighet, de olika trädarternas olika användbarhet och värde — lära hvad afkastning de olika jordarterna och markerna förmå frambringa.
— Delta medel är motionären väl hemmastadd uti, må han på den vägen framgå, och lian skall understödjas af hvarje, örn fosterlandets framtid mohn samhällsmedlem — må han till allt klarare medvetande bringa kunskapen . om skogarnes vård och kultur genom medel som ligga inom det möjligas gräns, men ej genom lagar som icke äro verkställbara, utan liksom så mångå andra stå pä papperet, utan möjlig tillämpning samt alltför mycket och obehöfligt ingripande pä eganderättens heliga gebit.
Mera kunde visserligen vara att i ämnet anföra, det är mig icke nytt; det anförda må dock vara nog att visa det jag, hvad målet beträffar, har samma önskningar som den värde motionären, ehuru jag icke kan understödja honom i valet af medel.
Vördsamt anhålles att detta mitt yttrande må få åtfölja motionen till Utsk.
Det är en beklaglig sanning, att skogshushållningen inom fäderneslandet ännu befinner sig på en ganska låg ståndpunkt, oaktadt de förljenstfulla bemödanden, hvilka under de sista decennierna ägt ruin, och hvari den värda motionären sjelf sä verksamt och förtjenstfull! deltagit, till att förekomma följderna af framfarna tiders sorglöshet och misstag i lagstiftningen, ang:de skogarne.