Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta hans Betänk, synes mig böra föredragas framför LagUtsk:s.
Det är obestridligen mera Lutherskt, och vittnar em den storartade föreningen hos denne utomordentlige man af den orubbligaste nitälskan för Ordets auktoritet med den humanaste aktning för Kristna menniskors frihet.
För öfrigt får jag till alla delar instämma uti Hr Carlesons reservation.
Den deri uttryckta åsigt om olämpligheten af borgerliga straff å dylika handlingar är densamma, som jag här städse förfäktat.
Reservanten har blott uttalat sin mening på ett kortare och bättre sätt än jag förmått.
Vilja vi nu på förhand göra öss ett begrepp om huru detta förslag, vordet lag, skulle i tillämpningen ' 26 Den 14 November. slå sig ut, så få vi i perspektiv ej annat än utpantningar, häktningar, åtal, bespisningar med vatten och bröd samt, såsom en naturlig följd häraf, utflyttningar i massa, hvarigenom samhället förlorar, icke dräggen af sina medborgare, utan stilla aktningsvärda menniskor.
Må vi derföre icke ytterligare inskränka det redan temligen knappa mått af religiös frihet vi ännu äga!
Hvad beslut de öfriga Stånden än må komma att fatta, så hoppas jag, att R. o. Ad. åtminstone för sin del icke skall vilja bidraga till fattande af ett beslut, hvilket jag skulle vilja, till dess följder, om ej till dess anda, förlikna med beslutet om det s. k.
Nantesiska Ediktets uphäfvande.
Rehbinder, Fredr. Wilh.: LagUsk. har, enl. min öfvertygelse, på ett ganska förtjenstfull! sätt löst sin upgift efter erhållen del af de återremisser, som i denna fråga egt rum.
Det brott, sorn här är bestraffadt, härflyter från tvenne källor, nemi.: öfvermod elle-r andligt högmod och lättsinne eller oförstånd.
Nu är det icke möjligt för dem, som begå detta brott, att rätta sig, så framt ej den brottsliga handlingen med straff belägges.
Hr Tersmeden har erinrat, alt något straff å ifrågavar:de handling ej finnes i vår nuvande lag utsatt.
Straff derå finnes verkligen utsatt, ehuru man olika tolkat den lagparagraf, som innehåller straffbestämmelsen.
Om än meningarne i detta ämne hos UnderDomstolarne varit delade, så har likväl Högsta
Domstolen under en lång följd af år tillämpat l:sta Kap. 2:dra §:n Missg.B:n å nattvardens utdelande af dertill obehörig person.
Men då, såsom sagdt är, meningarne härom äro skiljaktiga, är det nödvändigt att i lagen införa en bestämd straffbestämmelse, hvilken Underdomare icke kunna undandraga sig att tillämpa.
LagUtsk:s förslag härtill är ganska lyckligt, hvarföre jag vördsamt anhåller om bifall till Betänk.
Det är ett eget förhållande, att jag, som tillförene under denna Riksdag för R. o. Ad. tydligt tillkännagifvit mina åsigter i de religiösa frågorna, hvilka åsigter äro till förmån för den högsta möjliga frihet i berörde hänseende ; det är, säger jag, ett eget förhållande, att jag nu måste upträda emot de tvenne första värde talarne.
Med dem delar jag åsigten derom, att det icke är medelst straff, som man skall söka dämpa religiösa oroligheter, och jag skulle icke heller nu hafva kommit i delo med dem, så vida icke vår nu gällande lag redan innehållit ett stadgande, som tillämpats på de förhållanden, hvilka föranledt motionerna i ämnet.
En talare har sagt, att orden i l:sta Kap. 2:dra §:n Missg.- B:n: ”den som gör gäckeri med gudstjensten, Guds ord och sakramenten, bote etc.” icke rimligen kunna af någon domare tillämpas på det fall, att de s. k. läsarne sjelfva utdela den heliga nattvarden.
Jag vågar icke yttra mig så kathegoriskt, enär, såsom det torde vara R. o. Ad. bekant, vår Högsta
Domstol flere t gånger utan meningsskiljaktighet tillämpat nyssnämnde lagbud på Den 14 November 27 sagde fall.
Jag vågar icke öfter denna domare-korps fälla ett omdöme, som fråntager deras domslut all rimlighet; jag vill endast erinra, att hos denna korps redan länge den åsigt gjort sig gällande, att den, sorn utdelar nådemedlen med oinvigda händer, trotsar, hadar, gäckar dessa nådemedel.
Jag försvarar icke denna åsigt; tvärtom — jag' har sjelf såsom domare i en lägre instans dömt på ett alldeles motsatt sätt; men jag har så mycken aktning för hvars och ens åsigter, att jag icke vill fälla ett sådant yttrande, som det, att Högsta
Domstolens beslut i berörde hänseende äro orimliga.
Då förhållandet beklagligtvis är sådant, att de flesta Underdomare tillämpa ifrågavande lagbud på det fall, då någon, till preslembetet ej invigd, utdelar nattvarden, att de flesta divisionerna i HofRätterne deremot anse lagbudet å berörde fall otillämpligt, men att Högsta
Domstolen hyllar Underdomarnes åsigt, till följd hvaraf de allmänna åklagarne hafva sig bekant, att om dessa mål fullföljas till den högsta instansen, så blifva de tilltalade fällda; vid sådant förhållande frågar jag: är det icke af behofvet påkalladt att förändra ett lagbud, som gifver anledn. till så olika tolkning?
Hurudan en lagstiftning än må vara, så är det nödvändigt att lagskiparne blifva ense om dess tillämpning, så att icke misstroende till domaremakten upstår, ty ett sådant misstroende är en oundviklig följd deraf, att olika domare tolka lagen olika.
Man har här talat om Luthers ord, såsom egande företräde framför LagUtsk:s.
Det kan icke vara min mening att på detta rum söka emot Luther vindicera Utsk:s yttrande.
Utsk. har yttrat sig om lagen i Sverige, huru den blifvit tillämpad och på hvad sätt den, enl.
Utslcs tanke, bör modifieras med afseende å den olika tolkning, sorn deråt blifvit gifven, och hvad de från Luther citerade orden beträffar, så bör man icke lemna ur sigte, att Luther sjelf polemiserade på den tid, dessa ord nedskrefvos, och att denne utmärkte man någongång af sin brinnande ifver för den sak, han förfäktade, lät sig hänföras att gå längre, än han möjligen i lugnare ögonblick eller under andra förhållanden skulle hafva gått.
Jag vill emedlertid icke ingå i någon undersökning om ändamålsenligheten eller riktigheten af våra liliturgiska former.
Så mycket torde emedlertid vara antaget och erkändt, att de ord af Melanchton, som en talare här anfört, nemi. att den heliga nattvarden icke må administreras af annan än den, som är tile vocatus, äro, så till sägandes, nästan en dogm i vår kyrkoförfattning, och att denna dogm icke ostraffadt får förnärmas.
En Statskyrka måste vara iklädd vissa former.
Sådant är måhända ett ondt, men ett ondt, som svårligen torde kunna undvaras.
Når nu de^sa former en gång finnas, så mäste de respekteras, ehuru det måhända varit riktigare att icke i lagboken intaga dylika lithurgiska stadganden.
Man har sagt, att ifrågavande lagstadgande icke borde hafva sin plats i l:sta Kap. Missg.B:n, som innefattar straffbestämmelser för de grofsta brott.
Det är sannt, att nämnde Kap. afliandlar grofva brott, men dessa brott äro likväl icke de grofsta. 28 Den 14 November.
Om t. ex. någon utsprider villfarande lärosatser, så är detta visserligen icke ett af de grofsta brotten; det är ett religionsbrolt och sådana brott äro i allmänhet de, som i lista Kap.
Missg.B. afhandlas, hvarföre äfven ifrågavande religionsbrott af lindrigare art der måste hafva sin plats.
För öfrigt har LagUlsk. föreslagit samma ansvar för den, som af obehörig person emottager nattvarden, som för den, hvilken gör gäckeri med Guds ord och sakramenten.
Det är endast den, som upträder såsom utdelare af nattvarden och således är ledare vid de otillbörliga sammanträdena samt sålunda icke allenast för sin egen del öfverträder lagen, utan äfven förleder andra alt öfverträda densamma, det är endast en sådan person, som i lagförslaget kännes skyldig till ett högre ansvar.
Jag får dessutom fästa upmärksamhelen på en omständighet, hvaruppå jag för min del lägger mycken vigt, eller att Utsk. föreslagit, alt så väl den, som obehörigen utdelar, som ock den, som obehörigen emottager nattvarden, icke skall kunna lagforas och hestralTas, förr än han blifvit varnad och upmanad att från slika tilltag afstå.
Det är på denna omständighet jag grundar min förhoppning, att lagen skall verka mildare än för det närvande, dåi straffet, utan en sådan föregide varning, följer å förseelsen.
Vi böra nemi. hoppas, att presterskapet genom varningar och undervisning skall lyckas att återföra de vilseledda, innan de träffas af lagens arm; likasom vi böra ega anledn. alt tro, det åklagaremakten icke hädanefter skall i otid anställa åtal mot sådana personer, utan lemna dem rådrum att återvända till efterlefnad af lagens bud.
Jag har nu sökt att redogöra för LagUtskis åsigt i frågan.
Om denna åsigt icke helt och hållet öfverensstämmer med min egen känsla af det rälta i detta fall, så är det icke första gången, som jag nödgats underordna min känsla under förståndet, icke första gången sora jag, med fästadt afseende på samhällets behof af ordning och fasthet, måst kufva och beherrska min känsla.
De tvenne sista talarne hafva erinrat derom, att ifrågavande s. k. förbrytelser alltid af Högsta Domstolen betraktats såsom gäckeri med Guds ord och sakramenten, och de hafva ansett detta förhållande utgöra ett skäl för införandet i lagen af nu föreslagne stadgande.
Jag får likväl göra de värde talarne upmärksamma deruppå, att en lags tillämpning icke är detsamma som en lag.
Jag är icke jurist, men mig synes såsom skulle lagstiftaren icke allenast uti 2:dra, ulan äfven i alla de öfriga §§:ne af lista Kap. Missg.Bin omisskänneligen hafva afsett såsom motiv till förbrytelserna ett ondt, af hån och förakt föranledt upsåt, men ingalunda samvetsbetänkligheter, på sätt fallet är med de s. k. läsarne i Norrland, hvilket allt är vordet ådagalagdt af Frih.
Posse i dess reservation emot förra Betänk, i samma ämne.
För öfrigt bör nian taga i betraktande, att vår brottmålslag uti ifrågavande hänseende stödjer sig på 168G års Den 14 No vernber 29 kyrkolag, denna på Symboliska böckerna, dessa åter på reformatorernas åsigter, hvilka sålunda företrädesvis bär böra tagas i öfvervägande.
Med anledn. af hvad jag utur Luthers skrifler citerat, har Gr.
Sparre yttrat, att denne store Reformator med sina öfriga obestridliga förtjenster, likväl understundom gick allt för långt.
Jag skulle tro, att om sådant någon gång inträffat, så är det likväl ej fallet med bans af mig sednast anförde yttrande, hvilket utgör ett bevis på hans moderation, samt att han häruti just gått den rätta medelvägen.
Yttrandet förekommer i en skrift med titel: ”Kristligt sätt att hålla messa och gå till Guds bord” (utgifven 1523), hvaruti han, efter att hafva bestämt huru gudstjenst och nattvardsgång böra ordnas på ett sätt, sorn i det närmaste öfverensstämmer med det nu hos oss gällande, derpå uttryckligen förklarar allt detta ej vara annat än hans enskilda åsigt, ingalunda bindande Kristnas, eller som han uttrycker sig, de Frias barns samveten.
Sparre har äfven yttrat, att ett sakrament icke får handhafvas af andra än vigde händer.
Jag får fästa upmärksamheten deruppå, alt sakramentens förvaltande icke omnämnes i de heliga skrifterna, icke ens ordet sakrament, lika litet vigning och ordination i nu gällande bemärkelse.
Hvad åter beträffar Melanchtons yttrande om de s. k. vite vocati, så är detta ett ganska sväfvande och obestämt uttryck, hvarföre ock Katholikerna lämpade detsamma på sig och sina prester.
Det vittnar föröfrigt om den hos reformatorerna, synnerligen Melanchton, rådande benägenhet att göra koncessioner ät allmänna opinionen, äfven der de sjelfva hyllade friare åsigter.
Det är en gammal domare-regel, att man heldre bör fria än fälla.
Jag hemställer, huruvida icke denna vackra regel ännu mera bör göra sig gällande i lagstiftningen.
Hvad läsarne vidkommer, så må man kalla dem fanatici eller hvad annat som helst, men man har väl temligen svårt att påstå, det deras förvillelse härflyter från lättsinnighet.
Sparre har ganska riktigt yttrat, att enda säkra sättet att återföra läsarne uti kyrkans sköte, är att presterskapet på öfvertygelsens väg söker hos dem inverka; men detta innebär något helt annat, än polismagtens omvändelseinstrumenter.
Då jag sålunda hvarken i den Heliga Skrift eller i Reformatorernas skrifter förmått uptäcka något, som kan berättiga till ett sådant lagstadgande, som det här föreslagna, har jag ansett mig böra motsätta mig detsamma, helst följderna af dess införande i lagen kunna, eill. min åsigt, blifva af den mest betänkliga art.
Sparre slutligen yttrat, det han i detta fall helst skulle ha velat följa sin känslas ingifvelse, som opponerat sig emot den nya straffbestämmelsen, så vågar jag hemställa, huruvida ej denna känsla är en rättskänsla, och huruvida icke den ädle Gr:ns humanitet och aktning för medmenniskors öfvertygelse borde beveka honom att icke så strängt yrka på antagandet af ett stadgande, sådant som det här föreslagna. 30 Den 14 November.
Hr Tersmeden har förmenat, att då nattvarden utdelas af annan person än prest, lill föjd af öfvertygelse — såsom Hr Tersmeden kallar det, som jag kallar andligt högmod —, så är ett sådant förfarande icke något gäckeri med sakramenten och således icke liänförligt under 1 Kap. 2:dra §:u Missg.B.
Jag deremot anser förfarandet vara det grofsta gäckeri och värre än om det sker af lättsinne.
Hvad kan väl vara värre , gäckeri än att en person anser sig tillständigt att inträda i utöfning af en embelsförvaltning, som icke kan utöfvas af annan person än den, sorn dertill blifvit invigd?
Jag åtminstone anser det vara vida värre än om handlingen härleder sig från lättsinne.
Olyckligtvis har en domstol i Sverige varit af en annan åsigt och just derföre är det nödvändigt, att lagstadgandet förändras så, att man icke vidare får se sådana domslut.
Jag anser således förslaget vara väl betänkt och är serdeles belåten med alt så skett.
Det bör icke bero på serskildta divisioner i en Rätt, och icke heller deruppå, att en åklagare fullföljer sin talan eller icke, om de brottslige skola blifva straffade eller strafflösa.
Afslår man detta stadgande, så är det otvifvelaktigt, att de personer, som resa omkring i landet, döpa och utdela nattvarden, skola anse det vara helt och hållet tillåtet, samt åter trotsigt upresa sina lmfvuden.
Jag kan således icke annat än förnya min anhållan om bifall till det ganska välbetänkta förslaget.
Innan jag ingår i någon granskning af detta Betänkrs innehåll, anhåller jag att få uptaga några yttranden, som blifvit fällde af de föreg:de talarne.
Den siste värde talareh har sagt, att den, som mottager nattvarden af annan person än prest, är intagen af antingen öfvermod eller andligt högmod.
Denna fras tillhör del slag af fraser, som många personer begagna, utan alt göra sig reda för deras betydelse, och den värde talaren har äfven med berömvärd försigtighet undvikit alt gifva oss någon utveckling af de begagnade ordens betydelse.
För min de! skulle jag tro, att andligt högmod, att döma efter det sätt, hvarpå det vanligen framträder, är hos många menniskor, som gjort allvar af sin kristendom, ett missnöje dermed, att synden af flertalet endast betraktas såsom mensklig svaghet.
Deruti lärer väl det andliga högmodet beslå men jag anser den, som försvarar sina synder, vara vida liögmodigare än den, som endast yrkar, att hvad som är i Guds ord såsom rätt föreskrifvet, äfven måtte få såsom rätt anses och erkännas.
En annan talare har, såsom det egentliga skälet för lagförslagets antagande, åberopat nödvändigheten deraf, att domstolarne i landet dömma lika i lika fäll.
För min del anser jag det vara en vinst, att domaren är osäker, huruvida han skall med straff belägga en handling, om hvars lagstridighet han icke är fullt öfvertygad.
Blifver lagförslaget antaget, måste domaren fälla till ansvar för en gerning, som icke är något brott, då deremot, om lagen bibehålles oförändrad, det skulle kunna inträffa, att de Den 14 November. 31 domare, hvilka hittills, till följd af en oriktig upfaltning af gerningens motiver, tillämpat lagen på ett fall, som icke hörer derunder, kömme att dermed uphöra.
Att en sådan lagskipning snart måtte uphöra, är åtminstone min allvarliga önskan.
Då jag nu upträder mot detta Betänk., sker det icke derföre att jag gillar dem, som undandraga sig att af församlingens lärare emottaga nattvarden.
Jag föreställer mig nemi. att detta sakrament icke kan förlora något af sin kraft och verkan, derföre att, den person, af hvilken jag mottager detsamma, icke är sådan jag önskade han skulle vara.
Jag vill lika uppriktigt medgifva, att som jag aldrig befunnit inig i den olyckliga belägenhet att mottaga nattvarden af en missaktad lärare, så är jag icke heller kompetent att bedöma, hvilket intryck på den kommunicerades sinnesförfattning ett motsatt förhållande skulle göra.
Men jag upträder emot Betänk, derföre, att det vittnar om en ofördragsamhet, ovärdig protestantismens lära, hvilken läras liufvudgrund är kristlig kärlek och fördragsamhet, samt lära och lefverne efter Bibelns anvisning.
Om den sanna kristendomen rådde hos oss, så skulle, enl. min öfvertygelse, ett förslag, sådant som detta, aldrig hafva framkommit.
I den Heliga Skrift finnes ingenstädes någon anvisning, som skulle gifva Staten rättighet att genom yttre tvång intvinga menniskor i några yttre former för deras trosbekännelse, men desto oftare förekomma upmaningar att genom uplysaude undervisningar återföra viiseförda medmenniskor o. s. v. Allt ifrån kristendomens första tider har våldets och tvångsbandets område utvidgat sig i jemnbredd med Presterskapets maktlystnad, lekmännens liknöjdhet samt folkens okunnighet och vidskepelse.
Delta är historien om det andliga våldet allt intill nuvande stund; men det synes mig såsom tiden vore inne att afstå från denna banas fullföljande, och jag skulle önska, att Sveriges nu församlade Ständer icke göra sig skyldiga till ett nytt steg på de'n förderfliga banan.
Vidare upträder jag emot Betänk., derföre att detsamma i motiverna innehåller åtskilligt, som, enl. min tanke, är i hög grad felaktigt.
Jag vill visserligen icke besvära R. o. Ad. med att höra upläsas någon större del af Betänk., utan jag vill inskränka mig till upläsande af endast en ringa del deraf.
På pag. 2 läsa vi: ”Och detta trots är desto vådligare, som det vittnar om förakt för förhållanden, hvilka så djupt ingripa i närvarande samhällsskick och hvilkas bevarande 'utgör villkoret för så mångens frid och lugn”.
Om man skulle göra sig besvär att söka begripa denna fras, sorn egentligen icke utgör annat än ett meningslöst ordsvammel, så skulle man också försöka att få reda på, hvilkas frid och lugn störes derigenom att nattvarden utdelas af andra personer än presterna.
För min del tror jag, att friden och lugnet ej störes hos några andra än dem, som äro insöfda i den säkra tron, att allting är väl beställdt hos dem, både i denna och en annan verld.
Sådana personer skulle tilläfventyrs, vid betraktande af det allvar och den samvetsömhet, som röjer sig hos dem, som ej äro invaggade i en dylik säkerhetssömn, 32 Den 14 November kunna komma till den för dem oväntade öfvertygelsej att det måhända ej stöde så alldeles rätt till med dem sjelfva.
Ar det på sådant vis, som friden och lugnet skulle störas hos många medmenniskor, så måste jag öppet förklara, att störandet är, icke ett ondt, utan ett godt.
Är det åter fråga om den frid, som finnes hos sådana personer, hvilka redan hafva ordnat sina angelägenheter på andra sidan grafven, så är jag öfverlygad, att deras frid icke slöres deraf, att de se deras medmenniskor med allvar omfatta sina samvetsangelägenheter, äfven om de dervid skulle något vilseledas af en samvetsömhet, som icke i allo kan godkännas.
Man kan med skäl säga, alt det i denna stund är temligen illa beställdt med lagstiftningen i andligt hänseende.
Ofverlemnas denna lagstiftning uteslutande åt Preslerskapet, så blifver följden deraf, att denna korporation, med eller utan afsigt, vidtager sådana förfoganden, hvarigenom församlingens medlemmar intvingas i sådana former, hvilka åro mest öfverensstämmande med det beqvämligaste sättet för presterna att sköta deras tjensteåligganden.
Sådan skulle utan tvifvel följden blifva, om lekmännen, vare sig af liknöjdhet eller förmenad okunnighet i andliga ling, öfverlemnade hela kyrkolägstiflningen åt presterna och sjelfva tvådde sina hander.
Jag tror, Mine Hrr, alt det är hög tid för lekmännen att förskaffa sig en fullständigare kännedom om andliga ting för att kunna bedöma hvad som i sådant hänseende är rätt eller orätt.
Man bör ej öfverlåta åt en viss kast att ensam lagstifta i så vigliga ämnen.
Jag måste slutligen upträda emot detta Betänk., derföre att det ligger en stor skenhelighet uti förklarandet, att nattvardens anaammande af annan person än en prest är ett gäckeri.
Gudstjensten i allmänhet och nattvardens emottagande i synnerhet är icke och kan aldrig blifva endast en utvärtes äthäfva.
Skriftens ord derom behöfver jag icke här uprepa.
Något “gäckeri med nattvarden kan icke bedrifvas, såvida-icke de handlande personerna dervid göra sig skyldiga till oskickligt beteende.
Om så sker, finnes straff derför i gällande lag bestämdt; men bestraffandet af det, som här egentligen är i fråga, ligger alldeles utom samhällets lagstiftningsrätt.
Det är deremot gäckeri i verklig mening, om man, på sätt nu för tiden så ofta sker, regulier! begär denna heliga akt på viss tid en gång om året, utan att dertill drifvas af något inre behof, utan endast derföre att man på sitt prestbetyg mätte erhålla försäkran om en from och gudaktig vandel.
Detta är verkligt gäckeri, ty det är icke någon yttre anledning, som bör förmå en menniska att begå en så betydelsefull akt.
Bevekelsegrunden dertill måste vara något helt annat.
Jag nprepar det ännu en gång, nattvardens begående, till följd af en sådan yttre bevekelsegrund, innefattar ett verkligt gäckeri, men jag har icke hört, att någon stämma höjt sig emot ett sådant förfarande.
Dek vore väl skäl att först undanrödja ett sådant missbruk, innan man tillåter sig att skapa brott, der de icke finnas.
För min del kan jag således icke finna," att detta lagförslag - Den 14 Novem ber. »3 förslag afser Guds ära, men val att det åsyftar uprälthållandet af ett monopolium.
Det tillhör Presterskapet att genom vishet och from vandel söka åt sig bibehålla detta monopolium, men det tillhör icke lagstiftaren att genom tvångsåtgärder uprätthålla detsamma.
Jag hoppas och önskar allvarligt, att detta Stånd icke måtte befatta sig med att uprätthålla ett sådant beskaffadt monopolium.
Man kan med skäl säga, att vid denna Riksdag mycket verldsligt godt har blifvit uträttadt.
Men, Mine Hrr, äfven forntidens hedniska samhällen förstodo att sköta sina angelägenheter.
De voro lika verldskloke som vi, men de kände deremot icke hvad vi borde känna, eller att man bör underordna menniskolagar Guds lagar.
Hr L owen hjelm, Gust.
Samuel:
Jag erkänner sakramentens förvaltning af presterna såsom en ganska god mensklig ordning, men jag kan ej gifva denna förvaltning en högre betydelse, än den, som är förenad med begreppet af mensklig ordning, Denna ordning får nemi. icke sträcka sig så långt, att den på minsta vis ingriper i den gudomliga lag, hvarigenom dessa sakrament äro stiftade.
Men så skulle blifva fallet, om det lagföslag, som nu utgör föremål för R. o.
Ad:s öfverläggning, antages och träder i verkställighet.
Må man derföre väl betänka sig, innan man stiftar en lag, som utan tvifvel skall från Frälsaren skilja många själar, hvilka han till sig inbjudit!
Frälsaren har lill sig kallat alla botfärdiga själar, men genom denna lag skall mången, som eljest vore färdig att närma sig Honom, åter aflägsna sig.
Jag kan tänka mig ett sådant förhållande i tvenne fall.
Om, för det första, en person hastigt insjuknar och döden förestår, innan någon prest hinner tillkallas och anlända, skall då denne person ej få komma i åtnjutande af nattvardens sakrament, som med rätta anses såsom det kraftigaste medlet för hans själs frälsning?
Det andra fallet består deruti, att någon fått samvetsbetänkligheter emot de menskliga former, hvarmed, enl. samhällets kyrko-ordning, nattvardens ankommande är förenadt.
Afven i delta fall är det olagligt och orättvist att beröfva en menniska åtnjutandet af den högsta förmån han kan åtnjuta, och detta blott på grund af en mensklig ordningsstadga, Det är egentligen med afseende fästadt å dessa tvenne fall som jag anser förslaget vara förkastligt, och jag anser derjemte, att förslagets antagande är ännu mera uprörande för sinnet, då man besinnar, under hvilken rubrik det blifvit upställdt.
Denna rubrik är ingenting mer och ingenting mindre än Guds försmädelse.