Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Moltkes äldste son tror sig kallad till chef för oppositionen mot det närvarande gunstlingsväldet, till hvilket han själf genom sin börd anser sig ha bättre anspråk.
Han håller sig troget inom trollkretsen af Elisabeth Eybens gråa ögon, lutar sig ofta fram och ser på henne med blickar af ett smäktande uttryck, obekymrad om sin gemål, grefvinnan Ida af släkten Buchwald, en spetsnäst och kvickögd tjugufem års dam, som till ersättning funnit sin riddare i kammarherre Plessen.
Där är den trettioårige grefve Caspar Moltke, generalmajoren, med sin gemål af ätten Cicignon, och den tjugusjuårige grefve Christian, chefen för holsteinska dragonregementet, och grefve Joachim Gotsche, generaladjutant i marinen och tjugutvå år, och deras kusin grefve Anton, öfverhofmästaren hos änkedrottning Juliane, och hans gemål, född Rosenkrantz.
Alla ha de anledning att vara missnöjda med de närvarande förhållandena vid hofvet, där grefve Holck kastar skugga på den gamle Adams ätteläggar; alla sympatisera därför af hjärtat med drottningen och med det parti, som är under bildning för att störta grefve Holck.
Till detta parti, räknar sig också värdfolket, general och fru Gæhler.
– Men också motpartiet har sina representanter här, och lutad mot dörrposten till det inre gemaket ses själfva grefve Holcks ungdomligt välmående, godlynta fysionomi.
Han talar lugnt och säfligt till grefve Danneskjold-Laurvig, som, synbarligen gunstigt stämd, nickar och nickar; måhända lofvar han just åt den yngre kamraten i så många nattliga orgier sin tolfåriga dotter Juliane Marie till brud.
Hela hofvet vet ju, att grefve Holcks sinne på senare tid vändts mot det barnsliga.
– Inne i det inre gemaket ses kabinettsministern, grefve Hartvig Bernstorff, inbegripen i en liflig diskussion med den ryske gesandten, geheimerådet Saldern, en högröstad gubbe med plumpa drag och befallande väsen; troligen behandla de åter, för tusende gång, någon detalj af den segslitna frågan om bytestraktaten, för hvars skull Saldern ursprungligen kom till det danska hofvet, där han utöfvat sitt skräckvälde i mer än två år, tilltvingande sig personligen oerhörda förmåner, med knölpåken lyft mot alla, som våga trotsa hans bud.
Hans är den starka handen, som håller grefve Holck fast i sadeln, han är själen i det parti, hvars makt grundar sig på oenigheten mellan de kungliga makarna.
Den ton, i hvilken han talar till kabinettsministern, förråder en själfmedveten brutalitet, för hvilken Bernstorff tydligen faller undan; men där leker ett fint småleende omkring den gamle diplomatens mun.
Är geheimerådet Saldern upptagen af allvarliga angelägenheter, ägnar sig däremot hans kollega, den kejserliga ambassadören och generalen Michael Filosofow, uteslutade åt nöjet, och hela hans traktan går tydligen ut på att eröfra en dams gunst.
Men denna dam är ingen mindre än den sköna och galanta värdinnan, inför hvars mörka ögon den ryske björnen utvecklar hela sin lysande eloquentia corporis.
Också uttrycka hans pussiga drag ett missnöje, som han icke ens försöker dölja, då hon plötsligt, med en urskuldande kompliment, vänder sig ifrån honom för att mottaga en nyankommen gästs hyllning.
Den öfvergifne rätar ut sig i hela sin längd och mönstrar fientligt och föraktfullt denne medikus och barberare, som för ögonblicket sägs stå högt i konungens gunst, och mot hvilken den lilla generalskan nu småler så huldsaligt!
Barbarens blod börjar sjuda af vrede och hat mot den misstänkte medtäflaren.
Hon mottager verkligen också den nye gästen med i ögonen fallande empressement, och han bugar sig och kysser hennes hand med en min, som i all sin ridderlighet, har ett oförklarligt tycke af gammal intimitet.
Till råga på olyckan väcka också deras första, betydelselösa repliker föreställning om en konspiration mot intressen, öfver hvilka den ryske ambassadören måste hålla sin skyddande hand.
Också af den anledningen liknar riddar Michael en tupp retad till strid.
Det är dock endast lösryckta fragment af deras samtal, han förmår uppfatta: någonting om Holstein och om Altona, där de möjligen träffats förr, ty hennes småleende blir förbehållsamt, som om hennes tankar sysslade med en hemlighet.
– Jag har mycket att tala med er om – säger hon strax därefter – ämnar fånga er i våra garn!
Han svarar någonting galant och en smula ironiskt, med handen på hjärtat.
– Vi träffas då snart hos öfverhofmarskalkens.
– Ni spelar ju loup?
– – beredd att underkasta mig allt, som följer med min nya ställning – af ryktet utpekad gunstling!
I en fönstersmyg har kammarpagen Warnstedt en förtjusande tête à tête med sin älskade Anne- Sophie, och ett stycke därifrån ses hennes gemål, friherre Ernst Bülow, stallmästaren, uppbjuda hela sin älskvärdhet för att behaga den sköna geheimerådinnan Gabel.
Han är en kavaljer med skarp näsa, trång panna och en liten mun med ett själfbelåtet leende.
Hon tycks måttligt intresserad både af hans artigheter och hans anmärkningar.
Inom sig känner hon, nu som alltid, flygande värk af en längtan efter något, som lifvet aldrig gett; men fadda känslor, uttryckta med fadda ord, kunna icke stilla den värken.
Hennes blickar irra utan intresse om bland de närvarande och fängslas slutligen af ett par ögon, som fixera henne med ett uttryck af spänd uppmärksamhet.
Hon känner dem från hofteatern för några aftnar sedan.
Nya ansikten väcka lätt hennes nyfikenhet, och det intresserar henne att träffa främmande människor, ty hon hoppas alltid finna någon, som på ett eller annat sätt skiljer sig från hopen – men nu känner hon till sin egen förvåning en löjlig skygghet, någonting liknande fruktan att komma under inflytande af dessa underligt viljestarka blickar.
– Lifläkaren tycks höra till era ifrigaste beundrare! läspar friherre Bülow, som nyss besvarat Struensees hälsning.
– Det skulle förvåna mig – svarar hon kallt.
– Jag har icke ens den äran att känna etatsrådet.
– Verkligen icke?
Han skall vara en skicklig man i sitt fack och har ord för att vara farlig för damerna.
Anne-Sophie bland andra – –
Hon småler åt denne alltför öppenhjärtige äkta man à la mode.
Det är ingen hemlighet, att lilla Anne-Sophie i rikaste mått begagnar sig af den frihet, hans lättvindiga åsikter om äktenskapet inrymma henne; och ryktet har redan för ett par år sedan vetat berätta om en tillfällig mesallians mellan henne och en viss stadsläkare i Altona.
– Jag har personligen ingen svaghet för kavaljerer med epitetet: farliga för damerna! säger hon förbindligt.
I detsamma ser hon upp och skiftar färg inför ett par blåa ögon, som nu kommit alldeles inpå henne.
Friherre Bülow läspar: etatsrådet Struensee.
Han sätter sig ogeneradt i en ledig bergère och börjar konversera artigt och okonstladt.
Det finns ingenting affekteradt, cirkladt eller sirligt i hans väsen, men icke heller någonting särskildt fängslande i hans tal.
Det rör sig till en början mest om den lilla världen närmast omkring dem; men han tillmäter icke ämnet större vikt, än det förtjänar, och hans personlighet står öfver hans ord.
Han är så hemmastadd och så säker, att hennes nerver förnimma en egendomlig trygghet i hans närhet.
Han gör intryck af någonting stort, tungt och starkt; af en man, som icke liknar alla andra och som har mod att vara den han är.
Han skrattar åt mycket, som andra människor taga imponerande allvarligt, men till gengäld tager han ofta allvarligt, hvad en annan skulle ha skrattat åt.
Han är icke en tanklös spefågel, men icke heller en moralist, som väger på guldvikt och fördömer.
Han har friska kinder och hvita tänder och ett vackert leende.
Framför allt har han ett par ögon, som tyckas kunna se igenom henne och läsa hennes hemligaste tankar.
Likväl känner hon ingen förlägenhet inför hans blickar, tvärtom.
Medan samtalet glider vidare, är det som om hvart ord vidgade den idékrets, inom hvilken det i början rört sig, den lilla världen krymper ihop, försvinner, och någonting stort, vidt och luftigt öppnar sig för tankarna.
Han talar om andra länder och andra städer, om människor, som han träffat, och händelser, som han upplefvat i den stora värld, han sett en glimt af under sin resa.
Han nämner namn, hvilkas rykte redan flugit öfver jorden, individualiserar för hennes inbillning dragen af dessa berömda franska filosofer, som han träffat i Paris: herr d’Alembert och monsieur
Diderot och abbé Condillac och friherre Holbach, skildrar dem som människor med mänskliga svagheter, sådana han sett dem vid det officiella gästabudet i Yorkska palatset, skrattar åt snillenas inbördes afund och enstämmiga smicker för »den nordiske Trajanus».
Men samtidigt skymtar det fram bakom hans ord den djupaste beundran för dessa människors verk.
Hon lyssnar.
Blodet stiger henne åt kinderna och hennes ögon glänsa.
Hon frågar efter en man, hvars verk hon just håller på att läsa – en monsieur
Rousseau, som skrifvit
La nouvelle Heloïse.
Nej, monsieur Rousseau var icke närvarande vid gästabudet, och La nouvelle Heloïse känner Struensee icke; men redan för fem år sedan läste han i Altona en bok, som hette Emile.
Och deras själar mötas i gemensam beundran för denne olycklige, ensamme monsieur
Rousseau, som fått utstå så mycken förföljelse för sin litterära frimodighets skull.
Den unga, vackra geheimerådinnan har för länge sedan upptäckt, att konungens lifläkare är en anderik man; bakom allt hvad han yttrar nu, darrar den heliga känsla för frihet, som hon själf går och bär på, och som ingen i hennes omgifning förstår.
Hon är rörd, hennes ögon tåras af tacksamhet, och hon skulle velat räcka honom sin hand.
Då ser han på henne med ett spörjande uttryck och säger:
– Ni mår icke helt väl?
Hon småler åt detta plötsliga afbrott, men blir icke förvånad, det förefaller henne alldeles naturligt, att han märker allt.
Och hon känner sig verkligen för tillfället så svag, som kunde hon svimma i nästa stund.
– Å, det är ingenting! svarar hon.
– Här är mycket varmt.
För öfrigt är det bättre nu.
– Ni är icke stark?
Och våren passar mig icke.
Den gör mig yr, och jag blir så matt.
Jag känner mig orolig, skälfvande – och tänker alltid på döden.
– Det kommer sig af kraftnedsättning!
– Hans ton är deltagande och hans väsen är nu alltigenom läkarens.
– Troligen också af blodbrist.
Om ni tilläte, skulle jag skrifva ett recept på järn – –
– Järn?
Ni begär väl icke att jag skall äta det?
Därtill har jag icke nog goda tänder – och icke heller tillräckligt stark aptit!
– Ni skall slippa förstöra era vackra tänder min nådiga.
Ni skall endast behöfva taga in några små, små piller, med fint, fint filspån – nyttigt för sådana unga damer, som ha för tunt blod.
– Men hur vet ni, att jag har för tunt blod?
Han tager varsamt hennes hand, som hvilar på armstödet, och lyfter den upp mot ljuset:
– Se hur genomskinlig denna lilla tingesten är!
Hvit som elfenben och med tunna blåa streck till ådror.
Så ser en hand ut, när man har för blått blod!
Hans tvärsäkra ton roar henne och hon utbrister:
– Hvad ni är klok!
Kan ni också säga mig, hvarför jag lider af blodbrist?
– Det är svårare, men jag skall försöka.
Låt oss antaga att ni har en själ – –
– Ett djärft antagande, menar ni?
– Hon skrattar till.
– Förstå mig rätt, min nådiga.
Jag tror i allmänhet, att begreppet själ är någonting problematiskt.
Det lär väl ändå finnas någonting ditåt, men jag har förgäfves spanat efter tecken därtill i människokroppen.
Somliga lärde mena, att själen skulle vara till finnandes i en viss liten körtel i hjärnan; men jag tror snarare, att den är någonting liknande en eldslåga, som brinner inom oss, fladdrande och flyktig.
En låga måste ha näring, och själen får sin näring af vårt blod; men ju klarare, starkare den brinner, dess mera olja förbrukas.
– Kan ni nu räkna ut, hvarför ni har för litet blod?
– Det låter ju högt acceptabelt, men jag fruktar att artigheten i er hypotes är större än vetenskapligheten.
– Visst icke! protesterar han lifligt.
– Ni misstänker mig väl icke för att endast vilja säga en kompliment?
Det är min öfvertygelse, att en människa, som lefver ett starkt själslif, förbrukar mera blod än en annan, som hvarken har tankekraft, fantasi eller känslighet.
– Ni menar således – säger hon småleende – att jag är en lampa, som brinner med för stor låga?
Någonting sådant har verkligen ibland föresväfvat mig som en aning.
– Jo, jo! Ni har snillrika aningar, ni!
Ju mer jag ser på er, dess tydligare blir det – eldslågan skimrar fram i allt, af den har hela er varelse tagit tycke – den är i era drag, i hvarje minsta rörelse, i er hållning – – framför allt i era ögon – – – det är därför de äro så farliga att blicka för djupt in i – –
Men nu har detta samtal nått en gräns, öfver hvilken hon icke vill gå, och hennes min blir plötsligt förbehållsam:
– Om er hypotes är riktig – fruktar jag, att ert sällskap gör ondt värre.
Det är ju en kompliment – tillägger hon, då han mulnar.
– – Jag har förbrukat alltför mycket olja i ert sällskap – det är tid att släcka ljuset!
– Det vill säga sofva.
Jag underkastar mig allt, som kan främja ert väl.
Vill ni tillåta mig att göra min uppvaktning?
– Med nöje!
Men era piller törs jag icke taga!
Jag är rädd för vår husläkare – etatsrådet Berger.
– Au revoir, således.
Jag skall taga på mitt ansvar att göra er frisk bakom husläkarens rygg.
(20 Juni.)
Geheimerådinnan Gabel hvilar bekvämt tillbakalutad på en kanapé i sin boudoir, omgifven och stödd af kuddar med öfverdrag af finaste linne, klädd i en morgondräkt med spetsar, som drapera sig luftigt omkring hennes spensliga gestalt – sluta sig lätt som spindelväf omkring den fina halsen, falla som breda engageanter ned öfver de hvita underarmarna och garnera kjolens nedersta kant, där ett par eleganta skor med röda klackar skymtas under det lätta stoffet.
Rundt om den bleka ansiktsovalen med de blåa ögonen faller det ljusa håret fritt.
Genom de två höga fönstren utåt Norgesgade strålar solskenet in i rummet, skuggar fram två smårutade rektanglar på det glänsande golfvet och flammar i en bukett af gula rosor på det lilla bordet vid hennes sida.
Hon håller en bok i sin hand, och hennes smala fingrar vända alltemellanåt dess blad, medan blickarna ifrigt följa raderna upp och ned.
Från pärmen lyser titeln
La nouvelle Heloïse. – Hvar gång hon vill drömma sig bort från världen, läser hon några kapitel af detta kärlekens evangelium, och alltid kommer det då öfver henne samma outsägliga längtan efter de stora och starka känslor, som andas i denna inspirerade dikt.
Kärlek – – – hennes ögon vändas mot solen med ett uttryck, som om hon spanat efter det oupphinneliga.
– Finns det då någonting annat än denna ytliga lek med gnistor från stål?
Någonting djupt och mäktigt, som gör människorna goda, inför hvilket de glömma sitt småsinne och sin själfviskhet?
Ibland kan en aning därom fläkta varmt genom hennes själ, och en gång trodde hon sig ha mött det.
Nu återstår ingenting annat än en oändlig tomhet – minne af det varma som en gång var.
Dock – till det minnet har hon alltid vändt tillbaka.
Ännu för några veckor sedan behöfde hon blott sluta ögonen för att se ett uttrycksfullt ansikte med hög och klar panna, vackert bågade ögonbryn, en djärf näsa och en liten mun med skarpt skurna läppar.
Det var den unge krigsministern, Prins Karl.
Hon älskade hans händer.
Hvita och lifliga, icke alltför små, men af en utsökt form, med rosafärgade naglar under spetsmanschetten.
Men mest älskade hon dessa underbara ögon, glimmande af en eld, som släcktes så fort – – –
Sedan dess har hennes lif varit en serie af hvardagar, fyllda af små tilldragelser, utan djupare betydelse.
Visst håller hon af sina anhöriga: sin far och sin syster med en innerlig ömhet, ty med dem har hon alla sin barndoms lyckliga minnen gemensamma; sin make med den vördnad och tillgifvenhet, hon måste hysa för en äldre släkting och vän, som numera icke gör anspråk på annat än hennes godhet.
Och visst har hon ofta senare sett lidelsen glimma i mäns ögon, fast hon själf alltid förblifvit oberörd däraf, ty den känsla som en gång förbrunnit, kan väl aldrig tändas på nytt?
Hon tror det icke; och ändå är det som om elden ständigt glödde under askan, fast den aldrig fått luft.
Ibland ger den sig tillkänna i en brännande längtan att offra sig, lida eller dö för någonting – någonting mäktigt och starkt, som skulle lyfta henne öfver det hvardagliga, om också blott för en enda sekund.
Någonting ... eller någon?
På sista tiden ha de lösa, dimmiga konturerna af hennes dröm samlat sig, och när hon nu sluter ögonen, tycks det henne, som om det forna idealet bleknat, som om den gamla afgudabildens ansikte täckts af ett annat, med ett mera lefvande uttryck, icke så furstligt förnämt men mera personligt.
Båda ha så många gemensamma drag, att hennes fantasi kan få fram någon likhet, men det nya ansiktet som nu är henne närmast, har djärfvare och starkare linier, mäktigare ögon och ett mera anderikt uttryck.
Och det tillhör en kavaljer, som aldrig spetsat sina läppar för att i flöjtton läspa fram ordet amour, utan i stället underhållit henne med samtal om tidens djupaste idéer, och bakom hvars ord hon hört dallra den heliga kärlek till upplysning och frihet, för hvilken hon ibland drömt om att offra sitt lif.
När hon tänker på, hur kort tid, som förflutit sedan den aftonen, då hon talat med honom för första gång, förefaller det henne obegripligt, att bekantskapen redan hunnit utvecklas till förtrolighet.
Likväl hade hon redan då förnummit samma oförklarliga trygghet i hans närvaro.
Också önskade hon själf lifligt att känna honom närmare, och dock gjorde hon ingenting för att uppmuntra hans tillnärmelseförsök.
Hela hennes uppfostran hade gått i strid mot hennes böjelser, oafsedt om de yttrat sig som stundens nycker eller som naturens djupare kraf. Systematiskt fick hon lära sig misstro sin instinkt, efter hvilken hon eljes kunde ha styrt, då regler och formler icke längre visade vägen.
Därför dref hon också redlös ut i sitt lifs första skeppsbrott – äktenskapet vid femton år.
Sedan dess har hon i mångt och mycket frigjort sig från regler och teorier; men aldrig har hon kunnat befria sig helt och hållet från sin uppfostrans lärdomar, och hennes första impuls drifver henne alltjämt att handla i strid mot sin instinkt.
I början mottog hon således etatsrådet Struensee höfligt, men utan tillmötesgående.
Dock, den mannen hör tydligen icke till dem, som låta sig afspisa med förevändningar.
Möjligen kände han redan då, att han lyckats intressera henne för sin person, möjligen föresatte han sig att, trots allt, vinna hennes förtrolighet.
Han talade klokt och gaf goda råd för hennes hälsa; hon följde dem och fann sig väl däraf.
Hans besök blefvo tätare, och hon vande sig så småningom därvid, ty han var utan tvifvel en intressant personlighet, och han ingaf henne mera förtroende än någon annan, hon mött under hela sitt lif.
Till sist kom han dagligen, som läkare och vän, och om han dröjde, längtade hon efter honom – som hon längtar i dag – – –
Hon öppnar ögonen vid det hon hör hans steg öfver golfvet ute i salongen.
Småleende stiger han öfver tröskeln till hennes boudoir och hälsar artigt, uppmärksamt och förtroligt.
Hans höflighet är af annan art än den yttre form och de cirklade talesätt, bakom hvilka en kavaljer eljes så ofta söker dölja sitt hjärtas elakhet eller sitt hufvuds tomhet.
– Hur känner ni er i dag, min nådiga fru? frågar han muntert, i det han kysser hennes hand.
– Tack, tack – en smula bättre, tror jag.
Han undersöker pulsen och nickar belåtet och så är samtalet i full gång.
Det rör sig i zig-zag, fram och åter, snuddar vid stort och smått.
I dag är änkedrottning Juliane Marie inbjuden till taffel på Kristiansborg, och den första veckan i nästa månad väntas hertig Edward af Gloucester, drottningens bror, till Kjöbenhavn, för att lyckönska Hennes Majestät till födelsedagen den 22.
Vid hofvet gå intrigerna sin gilla gång, och de inbördes kämpande partierna söka draga till sig förstärkningar från alla håll.
Drottningen är icke vid bästa lynne, sägs det, men kungen – –
Hvar gång han talar om monarken, får hans röst ett mjukare tonfall, och han använder starka ord.
Då krusas hennes läppar af ett egendomligt småleende, en reflex från ett minne om någonting, som en gång upprört henne djupt, men för hvilket hon numera endast har ett blekt förakt.
I hennes blick glimmar dock samtidigt en smula nyfikenhet och intresse, när han berättar smådrag från sitt förtroliga umgänge med majestätet.
Men när han framställer det i alltför förskönande ljus, skakar hon sitt lilla hufvud afvärjande:
– Nej, ni ser då också allting genom rosenröda glas!
Jag känner kungen!
– Men jag försäkrar er – han är mycket förändrad – –
– Ja, så säga alla.
Denna utomlandsresa skall ha uträttat ett under.
Men det händer inga underverk i våra dagar!
– Ni har ju själf talat med kungen?
Hvad är er egen uppfattning, min nådiga?
– Jag har icke märkt någon förändring.
– Det kommer sig af, att ni endast växlat några få repliker med monarken – i förbigående och i allas närvaro.
Om ni ville tillåta honom att tala mera förtroligt, skulle ni få en annan uppfattning.
Han har mycken beundran för er – – –
Hennes munvinklar dragas uppåt, och hon småler åter, men ögonen få ett skrämdt uttryck:
– Jag vet, hvad hans beundran är värd och af hvad art den är.
Jag har pröfvat det förr!
– Skulle ni icke kunna öfvervinna er antipati?
För min del är jag öfvertygad om, att ni – och ingen annan än ni – just nu kunde få ett oinskränkt inflytande öfver monarken – och på så sätt göra honom till en bättre människa.
Hon leker med handen och hennes blickar bli plötsligt borta:
– Jag trodde själf någonting sådant en gång – ja, ni vet det.
Ni vet också, att jag bedrog mig.
– Hvad jag då fick pröfva, har jag ingen lust att utsätta mig för ånyo.
Det finns en annan dam, som står närmare till att åtaga sig missionen – drottningen.
– Ni vet ju, hurudant förhållandet är mellan de höga makarna – invänder han ifrigt.
– Jag har gjort allt för att åstadkomma ett närmande; hvad jag hittills vunnit, är att kungen börjat bemöda sig om ett slags yttre anständighet.
Men drottningen lär uppfatta hans höfviska attityder som ironi.
– För öfrigt torde Hennes Majestät hysa samma känslor gentemot min ringhet som t. ex. gentemot grefve Holck.
– Förmodligen tror hon er tillhöra samma kategori af kavaljerer.
– Och ni har hittills ingenting gjort för att öfvertyga Hennes Majestät om motsatsen.
Dessutom är det en trosartikel för drottningen som för många andra, att om någon varaktig förbättring skall uppnås, måste grefve Holck aflägsnas.
Ni har icke velat bidraga därtill – ehuru ni vet, att han varit kungens onda genius.
– Jag tror det vara oklokt att spilla kraft på aflägsnandet af en så pass oskadlig dämon! säger han småleende.
– Är kungen en gång inne på en annan väg, skall grefve Holck sjunka ned i jorden, utan annan anledning än tyngden af sitt eget kött.
Den store dödgräfvaren, tiden, har redan urhålkat marken under hans fötter!
– Brukar man däremot våld eller list, blir det strid och utgången är oberäknelig.
Mäktiga intressen ha förskansat sig bakom grefve Holck.
Möjligt är också, att kungen saknar honom, om han ryckes för tidigt bort.
I så fall kan H. M. få i sitt hufvud att fylla tomrummet med en favorit som är sjufaldt farligare.
– Det är därför jag icke kan sluta mig till det Moltkeska partiet.
– Jag visste icke att ni hörde dit, min nådiga.
Hon skakar sitt hufvud:
– Jag tillhör intet annat parti än mitt eget!
– Skulle detta förtjusande parti vilja tillåta mig att bära dess färger?
– Nej – säger hon och ser på honom med ett vemodigt småleende.
– Det har icke bruk för någon riddares tjänst, och det lär icke bringa er lycka att bära en gengångares färger.
Men om det intresserar er, skall jag gärna berätta dess historia.
Under några sekunder sitter hon tyst, frånvarande i sina minnen.
– Ni vet, att drottningen icke har någon sympati för mig – börjar hon sakta.
– Detta daterar sig från den tiden då Zaïre uppfördes på hofteatern.
Hennes majestät lär ha tagit illa upp, att hon själf icke anmodades spela titelrollen, då konungen ju spelade Orosmane.
– Senare trodde hon sig märka mera naturlig värme i aktionen, än som egentligen betingades af omständigheterna!
Hvad mig beträffar, är det åtminstone visst, att Hennes Majestät bedrog sig.
Jag var just då icke i sinnesstämning att bli för varm; mitt hjärta hade helt nyligen lidit en mycket kännbar förlust.
Jag var upprifven och désillusionerad; och med all skyldig vördnad för majestätet – en kavaljer, som lämpar sig att läka en dams hjärtesår, är han icke.