Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stånd som återremitterat ifrågavar:de betänk., eller BondeSt. dervid uttalat den önskan att till lagförslaget måtte läggas en § af följande lydelse: ”Missbrukar civil embetsman sin myndighet vid upprors eller upplopps stillande, till kränkning af allmän eller enskild rätt eller säkerhet, eller underlåter han härutinnan sin embetspligt, miste embetet alldeles eller till viss tid; innefattar sådan förbrytelse i embetet tillika annat brott, varde fålld till straff för hvarje brott serskildt, så vidt straffen förenas må; gälde ock skadan”. ”Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle, militärbefölhafvare, genom vapnens brukande, antingen innan han af civil myndighet derom anlitad blifvit, eller eljest, i oträngdt mål sig förgår”.
Jemte det jag får hålla LagUtsk. räkning för det att Utsk. i sitt förevar:de betänk, icke infört ett dylikt stadgande, som jag tror skulle medföra stor våda, får jag tillika uttala den åsigt, att man bör undvika, att genom en återremiss ställa så till, att ett sådant stadgande möjligen kunde blifva i lagen infördt.
Vi veta att uti ett af de RiksStånd der betänk, redan blifvit bifallit, lyckades man endast att med knapp majoritet genomdrifva det.
Om R. o. Ad. för sin del framställde den önskan att Utsk. ville fästa afseende på de inom Ståndet gjorde anmärknme, så torde ock BondeSt. med lika mycket skäl kunna fordra att Utsk. fäster sig vid hvad detta Stånd yrkat.
Vid ett sådant förhållande kunna vi alldeles icke veta, om icke möjligen genom en votering i förstärkt LagUtsk., den ifrägavande § skulle kunna blifva i lagen inrymd.
För min del är jag öfvertygad att ett sådant beslut skulle åstadkomma oändligen mycket mera ondt än man skulle kunna åstadkomma godt genom de redaktionsförändringar Frih.
Palmstjerna och Hr von Hohenhausen förordat.
Detta är, jag erkänner det öppet, ett af de hufvudsakligaste skälen, hvarföre jag tror att II. o. Ad. bör bifalla betänk, sådant det nu är.
Det finnes ju dessutom icke någonting som hindrar att framdeles väcka motion om ett förtydligande af lagen, i fall sådant finnes vara behöfligt, men nu tror jag att man i främsta rummet bör afse, att få en upprorslag vid denna riksdag antagen och då den i fråga vande lagen är god, så inser jag icke hvarföre man skulle återremittera förslaget.
Jag förnyar derföre min vördsamma anhållan om bifall.
Jag ber att hvar för sig få yttra mig öfver de anmärkn:r som vid vissa §:r af förslaget blifvit gjorda.
Efter hvad mig blifvit berättat, (jag var nemi. frånvarrde vid början af diskussionen) har emot 5:te §:n den anmärkn. blifvit gjord, att man inför menighet eller annan folksamling skulle kunna annorledes än med ord uppmana till uppror, såsom t. ex. att med tecken uppägga dertill.
Det är visserligen icke otänkbart att ett så beskaffat uppäggande skulle kuuna ske, men jag hemställer likväl till Hrr:ne om det är någon sannolikhet att med en folksamling någon skulle söka uppägga till uppror ulan att öppna munnen till språk.
Efter 366
Den 1 Juli f. m. mitt förmenande ligger detta utom sannolikhetens område.
Har dylikt uppäggande skett, måste det hafva skett muntligen.
Men äfven om det af Gr.
Lagerbjelke förutsatta fall skulle inträffa, tror jag icke att strafflöshet skulle äga rum, ty de Svenska domstolarna pläga icke så strängt tolka orden i en lag, som de Engelska juristerna.
Min erfarenhet är nemi. sådan, att jag är öfvertygad att berörde § äfven skulle användas emot den, som vid elt sådant tillfälle genom tecken eller andra åtbörder uppmanar till uppror, ty uti dessa åtbörder ligger genast en uppmaning till uppror.
Om man således nyttjar ordet ”uppmanar” eller ”uppäggar”, är det enl. min öfvertygelse detsamma.
Jag tror således att denna anmärkn. icke är af någon vigt och att § är tillräckligt tydlig för att nå de brott som dervid äro afsedda, ty, Älina Hrr, man mäste lägga vigt derpå, att undvika, det man icke genom en alltför lång utsträckning af ansvaret, med straff träffar äfven den oskyldigaste handling.
Denna § handlar endast om det fall att någon straffbar verkan icke genom en sådan uppmaning inträffat, antingen den skett i skrift eller muntligen inför menighet.
För sådane fall tror jag, att man icke bör gå för långt i straffbestämmelser.
I fråga åter om anmärkmn emot en punkt i l.-sta mom. af 6 §, vill jag för min del visserligen icke bestrida att ju densamma kan äga skäl för sig.
Det fall kan visserligen inträffa, att en civil myndighet skulle kunna af öfverdrifven försigtighet vilja inställa vapens användande under förhoppning, att upproret derefter skulle kunna lättare qväfvas genom uppmaningar och detta oaktadt militärmyndigbeten derigenom blefve blottställd för angrepp.
Jag vill alldeles icke envisas att bibehålla sådana uttryck i betänk., som jag tror skulle bättre kunna uttryckas med andra ord, och om R. o. Ad. finner lämpligt att godkänna den af Frih.
Palmstjerna föreslagne redaktion, hvarigenom, bland annat, orden ”i något fall” skulle komma att utbytas emot orden ”i någotdera fallet”, sä vill jag visserligen icke motsätta mig det.
Efter berörde förändrade redaktion blefve det nemi. militärmakten obetaget att till sjelfförsvar begagna vapen; det är densamma blott förbjudet att för upprorets stillande längre använda vapen än civil myndighet sådant medgifver.
Jag har således ingenting emot att en sådan redaktionsförändring nu beslutes, hvarigenom också en återremiss kan undvikas.
Hvad vidare angår den anmärkn. som blifvit rigtad mot den 8:de §:n, hvarest det blifvit föreslagit att menighet ej skulle vara förment att sammankomma till öfverläggning om mål eller ärender, som röra menighetens enskilta angelägenheter, så fattar jag icke vigten eller nyttan af den inskränkning man här velat införa.
Om man dermed afser ett förbud i allmänhet mot sammankomster för rådplägning öfver allmänna ärender så är detta icke nog fullständigt uttryckt.
Vill man utgå från den synpunkten, att lagstiftning skulle kunna förbjuda sammankomster i och för rådplägning öfver allmänna ärender, så vore det kanske nödigt att stadga, det icke mer än ett visst antal personer i sådant afseende finge sammanträda.
Sådana öfverläggningar, som dem jag nyss omnämnt, hafva dock hittills icke ansetts förbjudna.
De hafva hvarken varit förbjudna eller tillåtne.
Man har också i allmänhet ansett att hvad som i lag icke är för - Den 1 Jult f. m. 367 bjudet, är tillåtit.
Jag tviflar på att den nämnde tidpunkten är den rätta för stadgandet af ett sådant förbud; jag tviflar också att ett förbud emot dylika rådplägningar skulle medföra det resultat man åsyftar, utan kanske just föranleda en motsatt verkan, ty då man låter folk obehindradt tala och yttra sig, händer det ofta att sedan talet är slut, har intrycket deraf äfven dunstat bort.
I alla fall kan man icke förekomma hvad man önskar förekomma genom att förhindra dylika sammankomster, ty så länge tryckfrihet finnes i Sverige, kan man icke förhindra en hvar att till allmänheletens kunskap sprida sina åsigter, i hvad ämne som helst.
Om således meningen är att förhindra dylika sammankomster, tror jag att den föreslagna redaktionen icke är tillräckligen tydlig.
LagUtsk. har i den ifrågavar:de §:n begagnat ungefärligen enahanda ordalydelse, som igenfinnes i 1816 års förordning, der det talas om menighet och menighets-angelägenheter.
Utsk. har hvarken velat gå längre eller göra någon inskränkning emot hvad berörde förordning innehåller.
Jag ber att för min del få förklara att jag anser rådligast vara att dervid låta förblifva och icke göra några ytterligare inskränkningar, med ett ord, antaga berörde § sådan den i Utsk:s förslag finnes intagen.
Om ringaste våda för den ifrågavarule lagens öde kunde uppkomma genom våra förslag till jemnkningar, skulle jag icke ett ögonblick tveka att antaga förslaget sådant det är.
Lagerbjelke har grundeligen upplyst ogrunden af sådan farhåga.
Frånvaron af en martial-lag i ett lagbundet samhälle är en oförsvarlig brist i dess lagstiftning.
I en envåldsstat är en sådan lag mindre nödig, ty der befalles ansvarslöst för tillfället.
I lagbunden
Stat bildar den ett af vilkoren för statsskickets och samhällsordningens vidmagthållande.
Der bildar försummandet att den stifta en grym orättvisa emot de civila och militära myndigheterne, hvilka äro förpligtade att upprätthålla ordningen, men dervid sakna annan ledning än allmänna lagens ofullständiga föreskrifter, med hvilka vi icke ens vårdat oss förlika krigsartiklar och tjenstgörings reglementen.
Orättvist blifver dervid myndigheternes juridiska ansvar och det ofta tyngre inför allmänna omdömet.
Det förstnämnda allena är tungt nog.
Annorstädes aktionerar makten.
Hos oss aktionerar upproret makten.
Jag förenar mig med Frih. Palmstjerna och Hr von Hohenhausen uti de af dem föreslagna ändringar.
Vid första påseendet vill det visserligen synas en logisk följd, alt samma civila myndighet, som anses kompetent alt säga ”bruka vapen”, äfven anses vara det att säga ”häll upp”.
Jag tror mig vara den förste i Sverige, som yrkade civil-myndighetens initiativ — denna sannt liberala — ej liberalistiska princip.
(Jag skiljer nemligen emellan det liberala och det liberalistiska).
Jag framhöll den vid 1810 års riksdag i Örebro.
Mitt förslag till martial-lag blef på Ståndets bekostnad tryckt — men — sedan icke antagit.
— Några veckor hade förflutit sedan Fersiska mordet; och nervsystemerne hade hunnit stadga sig.
Vid 1841 års riksdag, då samma fråga här åter förevar, deltog jag mycket nitiskt i öfverlägg - 368 Den 1 Juli f. m. ningen derom och yrkade återigen derpå, att den civila myndigheten skulle bestämma när vapen finge brukas.
Att den äfven bestämmer upphörandet synes logiskt, men vore icke praktiskt.
Den civila myndigheten är framför den militära competent att bedöma tidpunkten då vapnen måste brukas, enär intet annat mot upproret hjelper.
Men denna myndighet kan vara och blifver oftast inkompetent att bedöma om upphörandet icke blottställer truppen, eller nödsakar öfvergifvande af vundna fördelar m. m. som fordrar militäriskt omdöme.
Jag förenar mig med såväl Frih.
Palmstjerna som Hr von Hohenhausen.
Äfven jag har åtskilliga anmärkmr att göra emot förevande betänk., men till en del har jag blifvit förekommen af föreg:de talare, men några fall återstå dock, hvarpå jag anser det vara af vigt att fästa Ståndets uppmärksamhet.
Uti 8:de §:n förekommer en sä lydande mening ”ej eller må sådan sammankomst af offentlig myndighet upplösas, så framt dervid ej företages något, som emot lag stridande är eller eljest allmän ordning störer”.
Jag anser behöfiigt att efter ”sorn emot lag” tillägges uttrycket: ”och ed”.
Jag stödjer denna min åsigt pä erfarenheten som synes mig påkalla behofvet deraf, isynnerhet för allmogen och menige man.
Mången som under det han är på väg att låta sig förledas till ett brott och dervid erinras om lagens innehåll, dervid blott tänker på det straff han genom brottet skulle ådraga sig, kan, dä han påmiunes om sin ed, föras på tankan om samvetets kraf och mången gång dymedelst lättare från brottet afhållas.
För öfrigt och då jag anser att lag är ett och reglemente är ett, vill jag icke klandra uppställningen af 6 §, eller påyrka alt der måtte intagas någonting med afseende på hvad jag nu kommer att anföra, men önskar att i prot. fä infördt, att jag anser, att uti det reglemente som kommer att blifva en följd af denna lags antagande, ett stadgande mätte intagas ungefärligen så lydande: ”hindras civil myndighet af öfvervägande larm att göra sig hörd, skall tre trumhvirflar tre trumpetstötar eller tre skott i luften för gehörs vinnande begagnas”.
Den, som lika med mig varit med vid upplopp, torde kunna vitsorda att det ofta icke skall blifva möjligt för den civila myndigheten att göra sig ljudeligen hörd ; om då endast den föreskrift finnes i lagen att innan vapen får brukas, vederbönde skola tre gånger i Konungens namn befalla upprorsmakarne att skiljas, men han icke lyckas göra sig hörd, så är ju lagens föreskrift icke uppfylld.
Jag anhåller att dessa mina ord måtte fä åtfölja prot. i fall en jemnkning skall komma att ega rum och inbjudning sker till öfriga Stånden att med R. o. Ad. i dess beslut sig förena.
Då alla de talare som hittills yttrat sig i detta ämne, enhälligt och ifrigt uttalat den önskan, att en lag af den syftning som förevande mätte vinna framgång, anser jag mig böra erinra dem derom att om någon utsigt skall finnas att lagen skall gå igenom, hufvudsakligen pä de grunder Utsk. en gång framställt, så måste de förändringar som R. o. Ad. här beslutar, blifva så få som möj - t)en 1 Juli f. m. 369 möjligt.
I annat fall fruktar jag alt dessa anmärkn:r kunna sätta sjelfva lagen i fara.
Ju mindre anmärkn:r man gör, ju större anledn. är det att hoppas, att de inom IJtsk. skola vinna afseende och att lagen med dylika förändringar skall lyckas att gä igenom.
Det är således äfven af detta skäl, och då jag dessutom anser de öfriga anmärkmne, utom dem jag tillstyrkt, vara af mindre vigt, som jag får hemställa att R. o. Ad. icke måtte besluta alltför många förändringar i redaktionen.
De af den siste värde talaren yrkade förändringar, anser jag icke vara nödvändiga.
Han yrkade först, alt man i 8:de §:n mätte tillägga ordet ed, så att det der skulle heta ”så framt dervid ej företages något sorn mot ed eller lag stridande är”.
Men det som strider emot den ed vi svurit, det strider också emot lagen och ingen domare lärer tveka, att såsom orättfärdig och straffbar anse hvarje åtgärd som strider emot ed och lag.
Jag tror delta af skäl som jag förut nämnt att dorararne i Sverige icke fästa sig så uteslutande vid bokstafven.
De söka i allmänhet göra sig reda för lagens anda och mening.
Hvad Grins anmärkn. vid 6:le §:n angår, eller att civil-myndigheten borde vara pligtig att genom trumhvirflar eller trumpetstötar skaffa sig ljud, så är det otvifvelaktig! riktigt, att civil-myndigheten söker skaffa sig gehör, innan han talar till folket; men om han tilläfventyrs icke har en trumma eller trumpet till hands, så lärer han väl få begagna de medel som stå honom till buds.
Detta om dessa tvänne anmärkmr.
Jag anser dem lika så litet som de öfriga anmärkmne vara af den vigt alt R. o. Ad. bör i anledn. deraf besluta någon förändring.
Hvad åter angår den återstående emot 6:te §:n gjorda anmärkmn så har jag redan förklarat att jag anser det vara af högsta vigt, att i lagen iakttages nödig försigtighet och jag får derföre tillstyrka den af Frih.
Palmstjerna i denna del äskade förändring; och jag skall inom Utsk. i detta såsom i många andra afseenden söka verka för den önskan Ståndet uttrycker.
Jag anhåller att få förena mig med hvad Gr.
Sparre yttrat i anledn. af Gr.
Ridderstolpes anmärkn.
Det är, enl. mitt förmenande, alldeles tydligt, att hvad som strider emot ed strider också emot lag.
Sjelfva eden är en lag.
Ridderstolpe emot 6:te § anmärkt, innebärande, att om civilmyndighet icke lyckas göra sig hörd, då han uppmanat folket att skiljas, så skulle han söka förskaffa sig ljud genom andra åtgärder, har Gr.
Sparre redan visat obehöfligheten af att ett stadgande derom i lagen inflyter, och jag ber att ytterligare få tillägga att, oaktadt Gr.
Ridderstolpe påstår det eljest vore omöjligt uppfylla lagens bud, så är det enl. mitt förmenande klart, att, dä lagen blott bjuder, det vederbörtde skola tre gånger ljudeligen i Konungens namn uppmana orostiftarne att skiljas, dä i ifrägavar:de myndighet, sedan hon verkställt en sådan uppmaning med den röst hon äger, har uppfyllt lagens bud; och de som tillställa sådant huller, att myndigheten icke höres, få skylla sig sjelfva.
Användandet af trumpetstötar, trumhvirflar eller andra dylika medel, för att vinna gehör, kan visserli6 II. 24 370
Den 1 Juli f. m. gen vara ganska nyttigt, men något serskildt stadgande derom behof» ver så mycket mindre införas i lagen, som det
Ihy förutan faller af sig sjelf,fatt man icke skrider till ytterligheter i sådant fall, förrän man försökt alla möjliga medel, alt förmå folkhopen att skingra sig.
Sparres yttrande i fråga om 5:te §:n, så tror jag att hvad Hr Gral sagt lemnar ett ytterligare stöd för den modifikation af Utsk:s förslag, som blifvit föreslagen.
Hr Gr:n har nemi. sjelf medgifvit, att fall kunna förekomma, der domaren bl ifver tvungen att ålägga straff för förbrytelser sådana som Hr von Hohenhausen påpekat.
Jag kan icke förstå hvarföre det icke vore bättre att, då man skall stifta en ny lag, göra lagbuden sä bestämda, att domaren icke behöfver sluta sig till lagstiftarens mening genom analogier.
Beträffande åter 8:de §:n, får jag fästa uppmärksamheten derpå att menigheterne för det närvande icke äga en absolut rättighet att samlas, utan de mäste begära tillstånd af vederbör:de alt fä utfärda kungörelse derom och man har sett att sådant blifvit dem förvägradt; hvaremot, efter den af Utsk. föreslagna 8:de §;n, menigheterne icke vidare behöfva söka ett sådant tillstånd, samt en utvidgad rättighet i detta afseende sålunda blifvit dem förunnad.
Försigtigheten bjuder dock att då rättigheter att samlas sålunda medgifves utan föregånget tillstånd, denna rättighet inskränkes till sådane fall vid hvilka man icke har att befara samhällsvådliga missbruk.
Palmstjernas förslag, så går det ut på att vinna en nödig rättelse i detta afseende och får jag derföre tillstyrka den af honom påyrkade redaktionsförändring, och detta så mycket mer, som den nya lagen i alla fall komme att innebära en vidsträcktare rättighet för menigheterne i detta hänseende än nu gällande författningar innebära.
Jag åberopar mina ord och prot., alt jag endast gjort en anmärkn. och den vid 8:de §:n.
Hvad jag i öfrigt yttrat, innefattade blott en önskan, att i det reglemente, som Milen Jföljd af lagen, måtte inflyta stadgande ang:de de signaler jag föreslagit, m. fl. andra, sorn kunna finnas nödvändiga.
Behofvet af en lag sådan som denna vill jag ej ifrågasätta, men man bör icke se saken blott från denna enda synpunkt; man mäste också se till att sjelfva lagbestämmelserna icke äro sådana, att de vid tillämpningen kunna föranleda till missbruk.
Man har här yrkat på några förändringar uti Utsk:s förslag och det är i anledn. deraf, som jag anhåller att få yttra några ord.
Vid den 5:te §:n har man påstått, att ordalagen icke skulle vara nog tydliga och man har i afseende på sättet för anstiftande af uppror föreslagit ett mera generelt stadgande.
Jag får i fråga derom äran upplysa, att den af Utsk. föreslagna redaktionen öfverensstämmer med hvad K. M:s nåd. propos. vid sistlidne riksdag i detta ämne innefattar.
Vid den riksdagen gjordes icke någon anmärkn. emot K.
M:s förslag i den delen, och då man besinnar, att här icke är fråga om straff för någon gerning, som medförer brottslig verkan, utan endast om en uppmaning, hvaraf någon verkan icke följt, så bör också ingen ändring göras hvarigenom en Den 1 Juli f. m. 371 i sig sjelf oskyldig handling möjligen kunde blifva belagd med straff.
Jag får således för min del påyrka ogillande af den i berörde hänseende föreslagna förändring.
I fråga om den föreslagna redaktionsförändringen af 8:de §:n i Utsk:s förslag, har jag samma anraärkn. att göra som mot den af den 5:te.
Denna 8:de § är nemi. ordagrannt afskrifven ur den 9:de af K.
M:s nåd. propos. vid 1840 års riksdag, och jag vågar tro, att en inskränkning uti menigheters rätt att sammankomma, hvilken dä icke ansågs behöflig, icke heller nu af omständigheterna påkallas.
Hvad Utsk. föreslagit i fråga om civil myndighets skyldighet att tre gånger i Konungens namn bjuda orostiftarna, att åtskiljas, innan vapen finge användas, är här af en talare ansedt vara ofullständigt.
Uti förslaget vid 1840 års riksdag ansågs ett sådant sält icke vara tillräckligt.
Der finnes nemi. föreskrifvet de ordalag hvari uppmaningen skall ske.
Att såsom Utsk. i sitt förslag gjort, inskränka sig till en föreskrift innefattande att man skulle tre gånger uppmana folkmassan att skiljas innan vapen finge brukas och det utan afseende derpå om man lyckats skaffa sig ljud eller icke, anser jag vara mindre väl betänkt.
Det vore endast, att allt för mycket blottställa fredliga medborgare, som till äfventyrs endast i afsigt att stilla upproret befunno sig ute ibland folkhopen, men icke haft tillfälle att höra uppmaningen.
1 de flesta fall tror jag att de muntligen afgifna uppmaningarne, då de stå enstaka, tjena till ingenting, ty folkhopen förstår ej hvad man af dem äskar förr än de få höra salvorna.
Det stadgande, som i detta afseende finnes intaget i merberörde K. propos., är då mera välbetänkt och betryggande, sä väl för de civila autoriteterna som för allmänheten.
Jag får således i denna del understödja hvad Gr.
Ridderstolpe yttrat.
Man bar jemväl här påyrkat att R. o. Ad. nu skulle fatta definitift beslut i fråga om de gjorda anmärknme.
Det är en grundsats i civil lagstiftningsväg som jag på det högsta måste bestrida.
Jag anser det olämpligt att så här på stående fot utan förutgående noggrannare pröfning, omredigera lagtext efter beslut, som ofta endast tillkommit genom en enda ledamots vältalighet.
Detta kan leda till beslut som icke äro tillräckligt mogna och till antagande af sådane lagtexter som vid tillämpningen icke finnas tydliga och klara.
Men om R. o. Ad. i st. med gillande af det hela af förslaget (hvarom man synes vara ense) återremitterar de §§ emot hvilka anmärkmr förekommit, så tror jag att man går till väga med den försigtighet som är så nödvändig i fråga om lagens stiftande; och får jag för min del påyrka en sådan åtgärd för de delar af betänk, hvaremot anmärkmr förekommit.
Hvad den siste värde talaren yttrat ang:de vådan att på en gång antaga en annan redaktion än den Utsk. föreslagit, är ganska sant och äfven tillämpligt på förevande fråga, och jag måste deruti instämma så vida R. o. Ad. beslutar flera eller mera väsendtliga förändringar uti Utsk:s förslag.
Men om R. o. Ad., enl. mitt tillstyrkande, inskränker sig till förändring af ordalydelsen af 6:te §:n, på sätt Frih.
Palmstjerna föreslagit, så är denna förän 24* - 372 Den 1 Juli f. m. dring så obetydlig (det är egentligen blott en omflyttning af orden som är i fråga) att efter min öfvertygelse icke den ringaste fara deraf kan uppstå.
Återstår dä att undersöka om några ytterligare förändringar äro nödige.
Jag tror det icke och för den händelse att R. o. Ad. skulle finna flera ändringar behöflige, får jag yrka återremiss.
Jag är af den siste värde talaren förekommen, i hvad jag velat säga till vederläggning af hvad Gr.
Lagerbjelke ytterligare anfört, i fråga om förändring af den 5:te §:n. Gr.
Mörner har vidlyftigare utvecklat hvad jag i det hänseendet förut yttrat, gående ut derpå, att, dä denna § endast afser en åtgärd, en uppmaning som icke haft någon brottslig verkan, sä finnes det i lagen tillräckligt stränga straffbestämmelser, utan att man behöfver gifva ät det ifrägavar-. de jemte att till Hr Gr.
Lagerbjelke fä genmäla, att jag alldeles icke medgifvil det sådana fall kunna inträffa, som icke kunde innefattas under denna §, eller all uppror skulle kunna anstiftas pä eli sätt som icke kunde med straff beläggas.
Jag yttrade endast att jag icke kunde förutse att det fall skulle kunna inträffa, att någon uppmanar en folkmassa till uppror utan att öppna munnen.
Om, emot förmodan, något sådant skulle äga rum, hvilket jag för min del icke anser möjligt i annat fall, än att delinquenten är döfstum, — så är jag öfvertygad att domaren icke skall underlåta, att tillämpa lagens stadgande på den, som blifver öfverbevisad om att pä annat sätt än med ord eller med tydliga åtbörder hafva till uppror uppmanat.
Jag fruktar att man, genom det af Hr von Hohenhausen föreslagna tillägg, skulle kunna bringa det derhän, att äfven den oskyldigaste åtbörd blefve straffbar och man måste besinna, att det är en upprorslag, som är i fråga.
Mörner gjorda anmärkn. emot 6:te §:n, så får jag upplysa att det icke var utan mycket betänkande Utsk. beslutat denna förändrade lydelse af densamma mot hvad i K. M:s nåd. propos. vid 1840 års riksdag finnes stadgadt.
Utsk. ansåg det icke lämpligt, att i lag föreskrifva det civila myndigheter skulle vid inträffadt upplopp förskaffa sig sjelfva upprorslagen och derur för folkmassan ordagrannt uppläsa vissa föreskrifna ordalag.
Detta är blott nödvändigt i händelse 1840 års förslag följes; ty man kan svårligen vänta, att vederbör:de skola kunna ur minnet fullständigt upprepa hvartenda af de föreskrifna orden.