Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nog af, att för mångå millioner R:d. bränvin för den tiden kommit utifrån, och att införseln till och med anticiperat på framtidens behof, hvarom ännu oförsålda betydliga lager vittna.
Man bör dock, jag medger det, något taga i betraktande, att behofvet af spanmål utifrån mind-kades genom bränvins-införsefn, rnen i allt fall fick man betala utlänningen för tillverkningskostnaden, som i våra liesta Provinser är mindre än utomlands, och man förlorade vinsten för ladugårdsskötsel af dranken.
Folkbristen anser Herr Baron Wirsén för den största brist och betydligaste orsak till Rikets nu varande förlägenhet, och ändå säger Herr Baronen att Sveriges Frakt-Handel bör stå i bredd med Jordbruket , Bergs - hand teringen och Fiskexierna, samt skyller det för låga Sädes» Priset på en ökad Production, i stället för på den enorma införseln af Säd, hvilken ej vittnar om en så betydligen ökad Production, hemma i Landet, att Säden skulle falla i vanpris.
Jag medger Herr Baron Wirsén, atti en jemn underbalance i Handel är non - Uen 7 Juli e. m. 446 sens; också har den hos oss redan hunnit till den point, att den svårligen kan gå längre; men^Jag medger icke, alt 22 millioners underbalance, samkad i 7 år , blott kan vara pbantasie-målning.
Herr Baronen frågar, hvarmed Utländningen under denna oförmonliga Handels-ställning skulle bli betäckt, om ej med Subsidierna?
Jag tar mig friheten svara :
Äfven med de fö regående årens öfver-balance, som för de 6 näst föregående åren skall bestigit sig till, jag tror, 8 å io millioner; likaledes af en del Köpmäns ännu fortfarande credit hos Utländningen, afven af någras concurs, också något af vår Frakt-Handel, men kanske i synnerhet af våra Banco-Sedlars utvandring.
Utom dessa omständigheter hade under-balancen icke en gång kunnat komma till den grad, som den nu upphunnit.
Jag är i öfrigt af lika tankar med Herr Baron Wirsén, att sedan ReserveLager af Spannmål blifvit formerade, bör Staten ej mycket blanda sig i SpannemålsHandel; äfvensom deri, att lifs-förnödenheter utifrån, åtmindstone ej allmänt, böra förbjudas ; men jag tror, att de böra behörigen förtullas.
Jag anser äfven en vigtig, men nu misskänd princip, för all Stats-Oeconomi vara uttryckt i dessa få ord af Herr Baron Wirsén: ”Det är i 445 Den 7 Juli. e. nt. allmänhet vid ganska få till fållen jag ansel prohibitiv^ mesurer i längden nyttiga för Näringarne; de lifva dem ej, utan de söfva dem.1’
De hufvitdsakligaste misstag i StatsOeconomiens förvaltning i sednare tider, torde härledt sig deraf, att man ansett Englands florerande Jordbruk och Näringar hafva sin grund i dess vidsträckta Handel, då det är denna som har sin grund i dem.
Särskildta Utskottet tycks ock hafva insett detta, dä det skyllar vart Rikes nu varande förlägenhet till en stor del på Handelns för stora utvidgning, och ändå vill Utskottet utsträcka vår Handel till Levanten, America och Vestindien genom lämpliga förmoner och tjenliga Tull-Författningar; eller, som vill saga detsamma, forcera Handeln så långt.
Hvad jag dock i synnerhet har att erinra vid Herr Friherre WirsénS, sä väl som Herr Grefve Mörners i fråga varande Yttranden, är, att flere uttryck der förekomma, som möjligen kunde gifva anledning förmoda en afsigt, att kasta skulden för olyckorna och misstagen i den inre Styrelsen på den yttre Styrelsens förhållanden, eller, sorn nästan vill säga det samma, på Regenten sjelf.
Herr Baron Wirsén sager: ”Skakningarne i den all - T)én 7 e. m. 447 manna Hushållningens särskilda grenar hafva uppstått i omedelbar följd af Krigstillståndet och andra förhållanden.” Jag vigar bestrida detta.
Vi skola veta att göra skillnad imellan det quantum Bränvin, som inkom för Krigs-Behofven, och det mångfaldigt större, som enskilde fått för egen vinst införskrifva.
Vi skola äfven förstå, att urskilja imellan den yttre och inre Styrelsens åtgärder dessa sednare 5 är, ehuru Herr Baron Wirsén säger, ”att ”Riks-administrationen denna tid icke har varit delad i tu, utan oafbrutet varit en.” HofCancelleren Herr Baron Wetterstedt har tydligen ådagalagt, att Nederlags-friheten var försäkrad af Tractater med England.
Jag tror äfven, att den fean försvaras af Rikets sanna interesse, och att, om den ej uppfyllt sitt nyttiga ändamål, låg skulden icke i sjelfva friheten, utan i sättet att verkställa den, hvilket jag förmodar, att England icke i Tractaten föreskrifvit.
Jag kan icke tro, och det har icke heller Herr Baronen påstått, att England betingat sig en lägre Nederlags-Afgift, än som varit tillräcklig till bestridande a£ Tull-Bevakningen, eller beräknandet härvid af Varornas värde icke i Hamburger Banco, utan efter deras nominala belopp i Banco-Sedlar, enligt 1799 års Taxa; icke heller kan jag tro, att England förbehållit 448 Den 1 Juli e. ni. sig den tillatna importen af deras Bomulls» Manufactur-Varor.
Jag vågar tvifla härpå så mycket mer, som Nederlags-Afgiftett jast förhöjdes strax efter vi i Mars i8tg slutat Subsidie-Tractaten med England, och sedan den Conjunctur Var förbi, un» der hvilken England nödsakades, att nästan till hvad pris sorn heldst, söka debou» ché för sina varor till Conlinenten genom Sverige, och tillåtelsen för Engelska manufacturvarorna blef, i anledning af Riksens Ständers beslut 1812, ju gifven innan vi afslutat någon Sobsidie-Tractat med England, och den blef upphäfven j början af detta år, utan att det goda förhållandet med Tengland blifvit rubbadt.
Det må nu tillåtas mig, att särskildt erinra nå§ot vid Herr Grefve Mörners Yttrande.
Herr Grefven säger:
"Den så mycket klandrade tillåtelsen, hvilken om hösten 1812 blef Götheborg gifven, att förtulla mamrfactur-bormillsvaror, var en följd af Riksens Ständers uttryckeligen i detta •ämne bestämda önskan, och var otvifvelaktigt ett försök, att utröna verkan af den allmänna förtullningsfrihet, hvarom fråga hos Riksens Ständer äfven hade uppstått.’'
Men Riksens Ständer önskade , eniigt Herr Grefvens egen citation, ”blott förtullningsfrihet ä alla de varor, hvilka till nyttjande til» Den 7 •hd' e. tK. 449 de tillåtne eller anbefallta, följaktligen äto nödvändiga sä länge de hvarken till full godhet_eller erforderligt belopp kunna i Kiket tillverkas.’’
Vi hade ju redan då goda Cattunstryckerier och bomullsspinnerier, som sedan till en del gatt under ?
Äfven försäkrar Herr Grefven, att ”i synnerhet den stora angelägenhet, att icke göra något , som i dåvarande ögonblick skulle synas mindre vänligt mot en af våra förnämsta allierade, gjorde att nya Tull. taxor ej blef’ o utfärdade.
”Sveriges under nämnda period invecklade ställning gör det” säger Herr Grefven, ”mer än troligt, att den till större delen oförändrade Tulltariffen varit snarare tili förmon än till förlust för Statsintraderna.”
Men enligt min tanka, kunde under en conjunctur, då Sverige nästan ensamt med England delade Euro nas handel, förmon n varit mångfalldigfc Större; bevakningen öfver nederlags varorna kostade ju mer, än afgiften uppgick till p och England hade ändå ingen annan debou» ché för sina varor till Continenten än Sverige !
Jag tror dock med Herr Grefve Mörner, att nedprlagsrörelsen ej varit ett, älmi nd-tone betydligt hinder för exporthandeln, titan ’’att samtida händelser, som be* Ridd. 0. Ad.
PrQt. 57. 58» j)'5o Dm 7 Juli e. rrt fordrat den förra , inskränkt den sedna’®.’'’
Således fick t. ex. vålt jern afsättning till Contincnlen senom fred med Frankrike 1811» men ej genom nederlagshandtlns inskränkning.
Flera af Herr Grefve Mörner yrkade satser, t. ex. om orsakerna till Penninsebristen m. m laar j ig förr i ett Memorial Sökt vederlägga.
Herf Grefven anförer slutligen föl jan* de: ”Sverige som icke sett någon fiende beträda dess jord, eller egenmägtiga utskrifningar beröfva medborgare en del af deras förmögenhet, har deL väl fog att klaga att icke allt är i det blomstrande skick, som efter en länge åtnjuten fied och en vanlig sakernas ordning?”
Just derföre tror jag har Sverige orsak alt klaga, att oaktadt utländska fiender ej beträdt vår jord eller egenmägtiga utskrifningar utarmat oss , oaktadt den yttre Styrelsen räddat Riket frän allt utländskt våld, är
Rikets inre belägenhet icke mycket lyckligare, än otn det varit beträdt af fiender.
Dessa hade svårligen kunnat ut'kricva en större Krigscoptribiuion, än Sverige betalt till Utlänningen för bränvin och till införsel tillåtna Engelska bomullsvaror. ”Har icke,” säger Herr Grefven slut» ljgen, ”Konungen då rätt att vänta det Deri 7 Juli. e. m. 451 Riksens Ständer , i stället att föreslå nvä gränsor för dess magt, elbr inskränka dess Verkningsförmåga, skola veta att Urskilja hvad som varit följderna af omständigheternas inflytande eller af Regeringens åtgärder, med tålamod i afseende på möjliga olägenheter, m d tacksamhet för Regeringens bemödanden Och afsigter, gå Kotimigens önskningar till mötes, och genom förtroende och tillf r igt lätta bördan af dess ännu återstående bekymmer.”
Har då Riksens Ständer, eiler någon deras Ledamot, föreslagit nya gränsor för Konungens magt, eller glömt den tacksamhet vi äro Konungen skyldiga för
Rikets ö* hade anseende och stadgade sjelf bestånd ? ja! vi skole icke föreslå nyå gränsor iför Konungens magt och verkningsförmåga, hien vi skole tillika vara uppmärksamma på D ess Ministrars; vi Skole urskilja, att Rikets inre förlägenhet icke är en följd åf de genom en klok yttre Politik vidtagna Regeringens åtgärder, utan af flera i Rikets inre Styrelse, hvilka icke ägt något nödvändigt samband med de yttre forhällandeh, Det har varit för hvar och en Fäderneslandets
Vän smärtande att se, huru på samma tid, som Sveriges Hjelte gjorde allt , för att befästa Rikets yttre ansten* de och sjelfständighet, gjorde Styrelsen 452 T>en 7 Juli e. nti bär hemma så litPt, för att stadga Rikets inre Styrka.
Det vöre för myket fordradt af ert Mau, som på utländsk botten egnade mest all sin tid och omtanka åt tryggan et af Sveriges och hela Europas sjelfständighet och lugn, äfven skulle bestyra om detaillerna af den inre förvaltningen.
Det var nog för vårt hopp och vår väntan , att vid denna stora och ädla Man* återkomst, vi snart fingo de hufvndsakliga mi " bruken hämmade.
Sedan blef införseln af utländskt bränvin äfvensom af Engelska Bomullsvaror förbuden.
Det må ock ej glömmas, att då Hans Kongl.
Höghet KronPrinsen utreste, var annu icke missväxtåret till ända.
Sveriges sjelfständighet befästad genom föreningen med Norrige, bland Europas Magter upphöjdt ifrån 5 till 2 rangen, arméen fullkomligt organiserad, Krigs- och Segervand, och dessa fördelar erhållna, med ringa förlust på manskap — och ingen pl penningar - se här i få drag taflan af Rikets yttre tillstånd:
För detta håfve Vi Konungen och KronPrinsen att tacka.
Taflan af tillståndet inom landet är i de från Särskildta Utskottet afgilna Betänkanden mäst«rligeo, och visst icke med for mörka Färgor tecknad.
Skole vi för detta tillstånd beskylla våra politiska forhållanden, och Kriget söm förde* utom våra gränsor, mest på främmande bekostnad , eller pä Tractater , som ej föreskrefvo några för vår bandel menliga vilkor; eller på Riksens Ständer, hvars önskningar i Oeconomiemål Styrelsen ej är förbunden att efterkomma och, i anseende till den mest nyttiga af dem, om förbud mot bränvins-införsel, ej heller efterkom.
Herr Crefve Schwerin säger att nya former ej kunna lefva utan nya organer, och Herr Baron Wirsén medger , att ombyte af grundsatser i ett Rikes administration fordrar ombyte af personer.
Jag tror det äfven, men jag tror ock, att i Styrelsen af vår inre Statsoeconomi egentligen inga grundsatser, åtmindstone icke i något sammanhang blifvit följda , och således, att hvarken ombyte af grundsatser eller af personer är nödigt, utan blott återgående till grundsatser.
Under fullkomligt erkännande af Höglofl.
Särskildta Utskottets ädla syftning, att medelst upp hjelpande af Landets producerande näringar, och Nationens återförande till tarflighet, söka afhjelpa det öfverklagade eländet, och grundlägga en varaktig välmåga; nödgas jag likväl tillstå, att jig, i Anseende till medlen för detta höga ända. 454 Den 7 Juli e. m. mais vinnande, i åtskilligt är för min del af skiljaktig mening.
Utskottet antar: "att Coursens stigande och fallande endast beror pu handelsvägens tillstånd.’'
Da detta är en af de satser, hvarpå Utskottets hela system tyckes stöd. ji sig, och med hvilken detta således må» ste stå ejler falla; så vill j.ig höija med att pröfva den.
Men da jag nu går att bestri. da den, vill jag åsidosätta alla theoretiska bevis
Och förnuft«lut, samt blott begagnade mera handgripliga vapen, som Utskottet sjelf behagat lemna mig.
— Af Betankandet Tab, i. inhämtas nämligen , att CourSen var från år 1803 till och med år 1807 nÉU stan i j mt, ehuru mindre betydligt stigande, oaktadt vi under hela denna tid, skola jemt hafva legat öfver!
Hvarföre försämrades ej utländska Myntet, och hvarföre föll ej Coursen under Al pari, efter Utlänningens- handel naturligtvis då måste vara i underbalance?
Eller hvarföre föll Coursen, åtmindstone ej till Al pari, som lär vara ungefär 47 sk. ?
Eller kan undervigten i handel verka annorlunda på inynlet och Coursen hos Utlänningen än hos oss»?
— Men ännu besynnerligare synes det, och för mig alldeles obegripligt, att dä vi, gemön jemn öfvervigt i handel under ofvannämnda 5 år, hade vunnit utländska penningar eiler fordringar till ett sammanläka D*n 7 Juli e, i?l. 455 jiadt belopp af ej mindre än 12,535,759 R:d,f de följande 5 årens underbalance skulle kunna förorsaka bristande Vexefti llgång, och endast deraf, som det påstå», följande Stigning i Coursen, innan ofvannämnda behållning ännu blifvit medtagen, Men till Och med år 1812 (med hvilket år Utskottets säkrare uppgifter sluta) hade den sammanräknade underbalancen ej uppgått till mer än 11,778,188 R:d.
; och borde det således ännu nödvändigt finnas en utöfver behofvet ofverskjutande Vexeltillgång a C 759>568 R:d.
Någon torde invända , att ofvannamnde handelsvinst blifvit medtagen till lic/uider ande af ännu äldre handels förlust.
Jag bekänner upprigtigt, att jag ej ansett det mödan värdt efterfråga huru handelsbalancen för de föregående åren blifvit uppgjord.
Jag har lofvat , att i denna del ej hämta bevis annorstädes än i Utskottets eget Betänkande: och vill till den ändan följa Utskottets efterdöme, nämligen nyttja det såsom bevis hvilket sjelf borde bevisas, och ifrån Coursens tillstånd sluta tillbaka till handelsvågens, Och då man deröfver af Tab, III. finner att Coursen från år 1^77 till och med år 1802 var nästan oföränderlig , och ännu lägre än han Sedan blef, så skulle det, enligt Utskottets sätt att sluta, nödvändigt följa,att vår han - 45« Ben 7 Juli e. m. elei mäste på den tiden hafva legat ännu mera öfver.
Det synes således möjligt, att den så kallade coursen måste bero på någonting helt annat än blott handelsvågen : och man torde tryggt kunna påstå, att han åt>- mindstone hufvudsakligen bestämmes af vart mynts eget inhemska värde.
En vexel t. e* på London eller Hamburg är ju ej annat än en transporterad rättighet alt på dessa ställen uppbära en viss mängd Guld eller Silfver.
Men såsom dessa metaller öfver allt aro de samma; så följer, att en vexel ej bör i Sverige kunna erhållas, utan mot erläggande af ungefär samma mängd silfver, sorn för vexeln skulle pä det främmande stället bekommas; eller så stor summa i sedlar, för hvilken detta silfver här skulle kunna köpas.
Af denna anledning är det„ som vår cours har stigit i samma förhål. lande som vårt sedelmynt, oberoende af all handel, blott genom olyckliga finanoiella operationer blifvit till sitt värde församrädt.
Men för att ännu tydligare ådagalägga detta, återvänder jag till Utskottets betänkande.
Der heter det "att elen ymnigare p enniag etillgartgen från år 1807 tall och med 1812 höjde varupriserna"
Att alla varupriser höjdes, vill väl ej annat säga, än att pappersmyntet försämrades till sitt värde i samma mån sorn dess massa Deu 7 Juli e. nu 457 förökades.
Men då den ymnigare penninge-til
Igången ensam var tillräcklig att uppjaga priserna på alla varor och således äfven på Guld och Silfver, så muste den också, utan att behöfva biträde af någon underhalance i handel, ovedersägligeu boja priserna på de med Silfver jemngoda vexlarne.
Detta Sedelmyntets aftagande värd® och ingalunda den problematiska underbalancen i handel, var således egentliga orsaken till coursens hastiga uppstigning.
Man finner derföre coursens uppspringande stå i förhållande till sedelstockens förökning, hvarföre coursen också 1809 först började rasa, och sedermera fortfarit, allt efter som de, genom Bank, RiksgäldsContoir och Disconter nyskapade sedlarne mer och mer kommit i omlopp och kunnat verka på den inom landet rådande mynt-opinionen.
De fall, som coursen under denna tid stundom gj^rt, torde hufvudsakligen bero på de redbara penningar, som i Landet inkommit i Subsidier etc. , samt på de mått , som kan bända blifvit vidtagi a för att söka ändra sjelfva myntopinionen.
Allmänt ropas : att bristande Vexeltillgång ensamt uppjagar coursen, och att endast öfverflöd på vexlar kan fälla den.
Men öfverflöd på vexlar, såsom varande blott privata mäns enskilda egendom, synes omöjligen lunna återgifva våra sedlar deras förlorad© t 458 Den 7 Juli e. ni. värde.
Naturligtvis han man <j hoppas.x att rara handlande skola vara mera berecU villiga att försälja sina vexlar till underpris än. hvar och en annan, att på sådant sätt föryttra det Guld och Silfver, sorn han kan äga utöfver sitt nödiga behof.
Helt visst skulle köpmannen heldre förvandla sin vexel i utlånd ka varor, än i ruhe ruska sedlar.
Om tillgång ater brister på yex;- lar, så blir utlänningen salt i nödvändighet att requirera iner varor af oss för att blifva betald, heldst han visserligen ej låter afspisa sig med vårt pappersmynt.
Härigenom uppmuntras och okas inhemska arbetsfliten, vexeltillgäng skapas, och vextlbehofvet fylles likasom af ‘•ig sjcdf.
När man derföre besinnar, att i samma stund vi ej ville emottaga utlänningens varor, skulle vi ej heller kunna vinna afsättning med yåra; så bör man utan möda linna faran af, att med magt och genom proliibitiva författningar allt för mycket villja inskränka importhandeln.
Nationens styrka och välmåga beror egentligen af dess verksamhet.
Alt derföre villja öka välmågan blott genom consutntionens möjligaste inskränkning synes mig lika så origtigt, som att vfllja öka kroppskrafterna medelst beständig hvila: ej besinnandes att de endast genom öfning kunna utveckla*.
Vidare beklagar Utskottet .sig deröfver, ''att den betydliga vinst, sorn im« Den 7 Juli e. m.
459 porthandeln erbjudit , har dragit capitalema ifrån de inhemska, egentligen producerande näringarne."
Häruti instämmer j ig fullkomligt: men tror blott tillika, att egentliga orsaken äfven härtill endast och allenast kan finnas i den lättade tillgängen på ett , genom siji okade mvckenhet försämradt pappersmynt.
Capitalisten, som såg penningens värde, för nagra år sedan , med hvarje dag förmindskas, Idef snart omtänkt på medel att kunna bibehålla sin förmögenhet vid lika.
Han beslöt att förvandla sina penningar ii'l jord, Samma utväg, sorn denna tog, för att bevara hvad han redan agde, bei agnades af andra i hopp att förvärfva, eller rättare sagdt: för att på ett tillåtet sätt åtkomma deras egendon!
, som voro godhjertade nog att lemna dtin credit 1 början saknades icke säljare, och landet hvimlade af egendomskrämare: tnen efter hand började man ej längre låta förföra sig af köpeskillingens ökade summa, utan i öfvertygelse, att den med hvarje år skulle ännu mer uppstiga, blefvo fastighetsägare, mera varsamma, och i brist på säljare syntes gårdshandels-raset småningom afstanna.
Hvad somliga hade sökt vinna genom gårdshandel, sökte andra åstadkomma genom handel med varor.
Denna sednare handel, såsom varande dessutom mera beqväm, mäste nödvändigt tilltaga, i samma mån som det* förra började inskränltas.
Men denna, af sjelf - 46q
Deu 7 Juli. e. m. va myntförfallet på ena sidan ökade importhandel , hade dock omöjligen kunnat blifva i ringaste afseende menlig, om ej den lättade tillgången på penningar tillika hade på andra sidan utvecklat begäret till yppighet, och derigenom beredi en för handelns bestånd nödvändig afsättning.
Det genom sedelstockens ökning förorsakade myntförfallet var således yttersta orsaken till den nu öfverklagade importhandelns betydliga tillväxt, äfvensom till allt inhemskt elände, hvaröfver nu suckas.
Förgäfves skall man derföre bjuda till att bota det onda så länge orsaken ännu är qvar; men undanrödjom deremot orsaken , och. det onda skall försvinna af sig sjelft.
Beträffande ytterligare det FastighetsLåne-Contoir , som Utskottet föreslår; så vill jag dervid blott taga mig friheten göra några erinringar.
Utlåning mot 5 proCents renta, och 5 proCents årlig afbetalning på primitiva Capitalet, är en gunstbevisning mot ett inskränkt antal individuer, till hela den öfriga nationens harm och förfång.
Då dessutom egendomen blott skulle få belånas till -3- af dess värde, den äldre skulden inberäknad ; så skulle naturligtvis denna förmon endast tillfalla de .skuldfria och mindst behöfvande, samt således icke en gång bidraga att stilla de mest förtviflade ropen om penninge-lörlägenhet, Den 7 Juli. é. W 461 sorn hö as af våra förmodligen mera gäldbundna Landthruks-speculanter.
Skall åter fonden härtill, äfvensom till den föreslagna förstärkningen för Magazins-Direotionen, skapnS; så blir inrättningen ej blott obillig och olämplig, titan högst skadlig och förderflig.
Då alla våra olyckor egenteligen härröra från sedelstockens orimliga förökning, så skulle de«s ytterligare ökande vara detsamma, som att söka bota en förgiftning med en ny dosis af samma gift.
Det ligger i menniskans natur4, att ogerna villja vidkännas det egna förvållandet till olyckor, hvaraf man drabbas.
Man älskar att skjuta skulden på andra.
På samma sätt synas också Riksens Standar nu villja tillskrifva administrativa magten det, sorn egenteligen endast är en nödvändig följd af de financiella operationer, som de sjelfva tillförene vidtagit.
Måtte derföre 1815 års Ständer rigtigt inse, från hvilken källa olyckorna i sjelfva verket härflyta: och måtte de åtmindstone draga den nytta af sina förra misstag, att ej så straxt efter begå nya af samma slag.
Slutligen vill jag, i anledning af det hopp om Landets uppf jelpande, sorn Utskottet, visserligen ej utan skäl, tyckes bygga på en friare bränvinsbränrting, endast yttra den önskan, att man långt ifrån att, som fordon), liksom locka Nationen till 462 Den 7 Juli e. m. supande, för att vinna afsättning med brån» vinet, snarare mätte genom krogars afskaf* fande, söka förekomma missbruket af denna onaturliga dryck, hvilken, utan yttersta varsamhet brukad, är bade för kropp och själ det förskräckligaste gift. —- Äfvenledes tror jag mig ej böra alldeles obemärkt lemna , att Utskottets påstående
"det vårt hårdare climat gör bränvin et till
Cn nödvändighetsvara,” är utan tvifvel grundfalskt.
Desto källare Climaltt är, ju mindre äro hetsiga medel af nöden; och tiaturen har förmodligen ej förgäfves nekat våra Nordliga bygder drufvor samt de
Varmalre luftstreckens starkt hettände kryd* dor. ’ • Grefve Gyllenborg, Johan Henning, énförde skriftligen till Protocollet:
Instämmande i den allmänna öfvertygelsen, att Höglofl.
Särskildta Utskottet, med grimdelighet vid undersökningar och upplysning i omdömPt omfattat dé ämnen, som Riksens Ständer till dess förberedande åtgärd öfverlemna!, hade jag likväl förmodat att då Utskottet erhållit det uppdrag, att till Riksens
Ständer inkomma 7ned en öfversigt af orsakerna till den i alla orter öfverhlagndc förlägenhet i AlU 1 närma Rörelsen, tillika nied förslag atl densamma afhjelpa på ett med LandtbrU» T)en 7 Juli e. m. héts och Näringarnes upprätthållande svarande satt, Utskottet skulle genom allmän Undersökning i Oeconomiskt afseende, huruvida till hemmansbrukare® af Utskottet anmälda belägenhet i flera Provinser , orsaken kunde sokas i förändrade förhållanden, i anseende till hemmansbrukaren såsom hushållare och skattskyldig-.