Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Jaså, du far med lögn.
Han var svarslös.
Men han var så viss på att han bedt modern om lof, så mycket mer som intet afslag var att befara.
Han hade så fast beslutat att göra det, men biomständigheter hade gått emellan, han hade glömt det och han ville dö på att han icke ljög.
Barn äro i allmänhet för rädda att ljuga, men deras minne är kort, intrycken vexla så hastigt, och de förblanda önskningar och beslut med verkstälda handlingar.
Emellertid lefde gossen länge i den tron att modern ljugit.
När han sedan reflekterat många gånger öfver fenomenet, trodde han att hon glömt saken eller icke hört hans anhållan.
Långt, långt senare började han misstänka att möjligen hans minne svikit honom.
Men han var berömd för godt minne, och det gälde ju bara två, tre timmars mellantid.
Hans misstankar om moderns sannfärdighet (och hvarför skulle hon ej kunna säga en osanning, då qvinnor ju så lätt förvexla sina hallucinationer med verkligheter?), stärktes en kort tid efteråt.
Familjen hade köpt en möbel: ett stort evenemang!
Gossarne skulle just gå på visit till faster.
Modern ville gömma på nyheten och öfverraska fastern vid hennes nästa besök.
Derför bad hon barnen icke tala om evenemanget.
De komma till faster.
Hon frågar strax: har mamma köpt den gula möbeln än?
Bröderna tiga, men Johan svarar gladt: nej.
Efter hemkomsten vid middagsbordet frågar modern:
-- Nåå, frågade faster om möbeln?
-- Hvad svarade ni?
-- Jag sa nej, jag! -- säger Johan.
-- Jaså, du hade kurage att ljuga du, hugger fadern in.
-- Ja, mamma sa det, -- svarar gossen.
Modern bleknar och fadern blir tyst.
Det var ju oskyldigt i det hela, men det var icke så betydelselöst i sitt sammanhang.
Svaga tvifvel om »andras» sanningskärlek vaknade hos barnet och öppnade nu ett nytt belägringstillstånd af motkritik.
Kölden mot fadern tilltager, och nu spanar han efter förtryck och gör oaktadt sin svaghet små försök till uppror.
Barnen kommenderas i kyrkan hvarje söndag, och familjen hade bänknyckel.
Den orimligt långa gudstjensten och de obegripliga predikningarne upphörde snart att göra intryck.
Innan värmeledning ännu var införd utgjorde det en fullständig tortyr att om vintern sitta två timmar i en bänk och frysa om fötterna, men man skulle dit ändock, om för själens helsa, ordningens skull, eller för att lemna hemmet i ro, hvem vet.
Fadern var sjelf ett slags teist.
Han läste hellre Wallins predikningar än han gick i kyrkan.
Modern började i stället luta åt pietismen.
Hon sprang efter Olin och Elmblad och Rosenius, och hade väninnor, som buro hem Pietisten och Andlig Dufvoröst.
Dufvorösten undersöktes af Johan och befans innehålla roliga historier om missionärer i Kina och beskrifningar på skeppsbrott.
Pietisten fick ligga.
Det var bara dekokt på epistlarne i nya testamentet.
En söndag får Johan det infallet, kanske efter någon oförsigtig bibelförklaring i skolan der det talats om andarnes frihet eller dylikt, att han icke skall gå i kyrkan.
Han blir hemma helt enkelt.
Om middagen innan far kommer hem, förklarar han inför syskon och tanter, att ingen kan tvinga en annans samvete och derför gick han icke i kyrkan.
Nu ansågs han vara besynnerlig, och derför slapp han stryk den gången, men sedan skickades han i kyrkan.
Familjens umgänge kunde utom med slägten icke vara stort, på grund af äktenskapets felaktiga form.
Men olyckskamrater söka hvarann, och umgänge hade underhållits med en af faderns ungdomsvänner, som begått en mesalliance med sin älskarinna och derför förskjutits af föräldrar och kamrater.
Denne var jurist och embetsman.
Hos honom träffades en tredje, också embetsmannafamilj, med samma äktenskapsöde.
Barnen visste naturligtvis icke af den tragedi som här agerades.
Alla familjerna hade barn, men Johan kände sig icke dragen till dem.
Hans blyghet och menskofruktan hade efter tortyrhistorierna i hemmet och skolan tilltagit, och utflyttningen i stadens utkanter jemte sommarvistelserna på landet hade förvildat honom.
Han ville icke lära dansa, och han tyckte pojkarne voro fåniga, som kråmade sig så der för flickorna.
När modern vid ett tillfälle uppmanade honom vara artig mot flickorna, frågade han hvarför?
-- Han hade nu blifvit kritisk på allt och ville veta hvarför?
På en utflygt i det gröna sökte han förmå gossarne till myteri, då de buro flickornas schalar och parasoller.
-- Hvarför ska vi vara betjenter åt de der ungarna? -- sade han, men gossarne hörde icke på honom.
Slutligen blef han så led vid att gå bort att han gjorde sig sjuk eller gick och vätte ner kläderna i dammen, för att som straff få vara hemma.
Han var icke barn längre och derför trifdes han ej med de andra barnen, men de äldre sågo i honom endast ett barn.
Han gick nu ensam.
Vid tolf års ålder sändes han en sommar ut till en ny klockargård invid Mariefred.
Der voro många inackorderingar, alla af så kallad oäkta börd.
Som klockaren icke hade några större kunskaper räckte ej hans vetande till att höra Johans lexor.
Vid första försöket i geometri fann läraren att Johan var så skicklig att han bäst studerade sjelf.
Nu var han kaxe.
Han studerade sjelf.
Klockargården låg invid herrgårdens park, och i dess kungliga omgifningar promenerade han, fri från arbete, fri från uppsigt.
Vingarne växte och manbarheten nalkades.
Genom förvärfvad och kanske naturlig blygsel har man så länge hållit den vigtiga frågan om manbarhetens inträdande och dermed sammanhängande fenomen fördolda.
Dåliga böcker, spekulanter i medicinböcker, och pietister, som till hvad pris som helst velat göra propaganda, räddhågade och okunniga föräldrar, hafva alla, och många i god afsigt, gjort allt för att skrämma unga syndare från odygdens väg.
Senare och upplystare undersökningar af kunniga läkare hafva åter tagit till uppgift att utröna fenomenets orsaker och förnuftiga botemedel, samt framför allt borttaga barnets uppdrifna fruktan för följderna, emedan det visat sig att skrämseln och de uppjagade samvetsqvalen just varit orsaken till de jämförelsevis få fall af vansinne och sjelfmord man har antecknat.
Vidare har man upptäckt, att det icke var odygden sjelf, utan den otillfredsstälda driften, som framkallat sjukdomsfenomenen, och en ny fransk läkare har gått så långt, att han till och med anser handlingen vara ett icke skadligt underhjelpande af naturen.
Detta må han stå för.
Faktiskt är emellertid det, att man konstant skall finna de sinnessjuka behäftade med ovanan.
Men felslutet ligger i att man förvexlar orsak och verkan.
Sinnessjuka instängas; hvad skola de taga sig till?
Hos sinnessjuka har med själslifvets slocknande det vegetativa och animala lifvet tagit öfverhand, och derför bryter driften ut, ohejdadt sökande sin tillfredsställelse hur den kan.
Ett annat felslut: hvarje sinnessjuk utforskas om han förr burit hand på sin kropp.
Alla sinnessjuka ha det, men derför är icke detta orsaken till sjukdomen, ty nu är det uppdagadt, att många menniskor hafva någon gång burit hand på sin kropp.
Men detta hålles hemligt, och derför gå en hop unga syndare och tro sig vara ensamma om det inbillade brottet, och de tro att de stränga lärarne, som sedan skrämma dem, ha lefvat oskyldiga.
Nu kan å andra sidan icke nekas att öfverdrift i detta fall kan följas af sjukdomar, men då är det öfverdriften, som vållat det; och den fortsatta vanan, som gjorde att det naturliga sättet icke kom till sin rätt, vållade olägenheter just derigenom.
Att ovilja mot könet skulle bli en följd är ej sant, ty odygdiga pojkar ha sedan blifvit dugtiga fruntimmerskarlar, bra makar och lyckliga fäder.
Eget är också att fruntimren icke visa sig gunstiga mot oskulder.
Hur gick det nu till?
På vanligaste sättet.
En äldre kamrat föregick vid badning med exemplet och de yngre följde.
Någon känsla af skam eller synd märktes ej, och ingen gjorde hemlighet af det1.
Hela saken tycktes knappast ha sammanhang med det högre könslifvet, ty kär i en flicka hade gossen varit vid åtta års ålder, då driften ännu sof fullständigt.
Det ofvan påpekade, i skolorna både förut och senare ofta förekommande oskicket hade just vid denna tidpunkt väckt uppseende och föranledt undersökningar samt till och med offentligt omtalande i pressen.
(Jemför längre fram sid. 218.)
Samtidigt fick han äfven kunskap om att skolbarnen i byn plägade umgänge i skogen, när de gingo från skolan.
Dessa barn voro åtta à nio år, och föräldrarne fingo nys om saken, men lade sig icke i den.
Detta förhållande eller missförhållande lär vara regel på landsbygden och borde tagas i betraktande då man skrifver så tvärsäkert om lasten och uppmaningar till lasten.
Någon vändpunkt i gossens själslif bildade icke denna tilldragelse, ty grubblare var han född, och till ensling gjorde honom hans nya tankar.
För öfrigt lade han snart bort odygden när han fick en skrämbok i handen, men då inträdde i dess ställe en kamp mot begären, dem han ej mägtade besegra, emedan de öfverföllo honom i form af gyckelbilder under drömmen, der hans kraft var slut, och sömnen fick han ej njuta lugn förr än han vid aderton års ålder öppnade umgänge med andra könet.
Fram på sommaren blef han kär i inspektorens dotter, en tjuguåring, hvilken icke umgicks i klockargården.
Han kom aldrig att tala till henne; men spanade ut hennes vägar och kom ofta i närheten af hennes bostad.
Det hela var en stilla dyrkan på afstånd af hennes skönhet, utan några begär, utan något hopp.
Tycket liknade snarare en stilla sorg och skulle kanske lika väl fallit på någon annan, om der funnits umgänge med flickor.
Det var en madonnadyrkan, som intet åtrådde, utom att få ge något stort offer, helst en dränkning i fjärden, men ändå i hennes åsyn, ett dunkelt förnimmande af egen otillräcklighet som en half menniska, hvilken icke ville lefva utan att ha kompletterats med den andra, »bättre» hälften.
Kyrktjensten fortfor och gjorde numera icke vidare intryck.
Det var tråkigt bara.
Denna sommar var emellertid ganska vigtig i hans utveckling, emedan den lösryckte honom från hemmet.
Ingen af bröderna var med.
Han hade sålunda icke vidare någon förmedlande blodslänk med modern.
Detta gjorde honom mera afslutad, och kallhärdade nerverna, dock icke genast, ty vid tillfällen af ledsnad grep honom hemlängtan med hårda klor.
Modern steg då upp i den vanliga förklarade dagern af skydd och huld, värmekällan, den vårdande handen.
På hösten, i början af augusti, kom bref med underrättelse att den äldre brodern Gustaf skulle resa till Paris för att i en pension fullborda sina studier för affärslifvet och lära sig språket, men dessförinnan skulle han tillbringa en månad på landet och der aflösa brodern.
Tanken på den stundande skilsmessan, glorian från den stora, lysande staden, minnet af många glada bragder, längtan efter hemmet, glädjen att få återse en af blodet, allt förenade sig nu att sätta Johans känslor och fantasi i rörelse.
Under den vecka han väntade brodern diktade han om honom till en vän, en öfverlägsen man, som han såg upp till.
Och Gustaf var honom öfverlägsen som menniska.
Han var en modig, frank yngling, två år äldre än Johan, med mörka, starka drag; grubblade icke, hade ett handlingslystet temperament; var klok; kunde tiga när det behöfdes och hugga till när så erfordrades.
Förstod ekonomi och sparde.
Han var för klok, tyckte den drömmande Johan.
Lexorna kunde han ej, ty han ringaktade dem, men han förstod lifvets konst: föll undan när så behöfdes, skred in när så skulle vara och var aldrig ledsen.
Johan hade nu ett behof att dyrka, att i en annan materie än sin svaga lera knåda upp en bild, deri han kunde lägga in sina vackra önskningar, och nu öfvade han sin konst i åtta dagar.
Han gick och förberedde broderns ankomst genom att fördelaktigt utmåla honom för alla sina vänner, rekommendera honom hos läraren, utse lekställen med små öfverraskningar, arrangera en trampolin vid badstället, och så vidare.
Dagen före ankomsten gick han till skogen och plockade hjortron och blåbär, som han skulle fägna gästen med.
Derpå dukade han ett bord med hvita pappersark.
På dem lade han ut bären, ett gult och ett blått, och midt i ordnade han dem i form af ett stort G.
Det hela omgafs med blommor.
Brodern kom; kastade en hastig blick på anordningen, åt, men observerade icke finessen med namnchiffret eller tyckte han det var pjåskigt.
I familjen ansågs nemligen allt utbrott af känsla vara pjåsk.
Derpå badade man.
När Gustaf tagit af skjortan låg han nästa ögonblick i vattnet och tog genast en sträcksimning ut till moringen.
Johan beundrade, skulle gerna ha följt, men denna gång tyckte han det var roligare att vara sämre och låta brodern behålla glansen.
Det var den första pojke som simmat till moringen.
Vid middagsbordet lemnade Gustaf en fet skinkbit på tallriken.
Det hade ingen vågat förr.
Han vågade allt.
När man på aftonen klämtade, skulle Johan bjuda Gustaf på att klämta.
Han klämtade minst tio slag.
Johan fasade såsom om socknens öden hade varit utsatta för fara och ömsom skrattade och ömsom bad att han skulle hålla opp.
-- Äh, hvad fan gör det, -- sa Gustaf.
Så bjöd han honom på sin vän, snickarens vuxna pojke, kanske en femtonåring.
Det uppstod genast intimitet mellan de jemnåriga, och vännen öfvergaf Johan, som var för liten.
Men Johan kände ingen bitterhet, fastän de två stora drefvo med honom och företogo sig ensamma utflygter med bössa.
Han ville ge bara; och han skulle ha gifvit sin älskarinna om han egt någon.
Ja, han gaf också anvisning på inspektorens dotter, hvilken brodern mycket rigtigt fann behag i.
Men i stället att sucka bakom trädstammarne gick han fram och pratade vid henne, i all oskuld likväl.
Detta var den djerfvaste handling
Johan sett i sitt lif utföras, och han kände sig sjelf likasom ha vuxit.
Han förstorade sig, hans svaga själ likasom handlade genom broderns starka nerver, och han identifierade sig med honom.
Han var lika så lycklig som om han sjelf tilltalat flickan.
Han gaf idéer till exkursioner, upptåg, roddturer, och brodern satte dem i verket.
Han upptäckte fågelbon och brodern äntrade trädet och plundrade dem.
Men detta räckte endast en vecka.
Sista dagen, när afresan skulle ske, sade Johan åt Gustaf:
-- Vi ska köpa mamma en vacker blombukett.
-- Ja vars.
Och så gingo de till trädgårdsmästaren på herrgården.
Gustaf bestälde, men det skulle vara fint.
Under bindningen gick han och åt bär i trädgården helt öppet.
Johan vågade icke röra något.
-- Ät du, -- sa brodern.
Nej, han kunde icke.
När buketten var färdig tog Johan upp och betalade den med tjugufyra skilling.
Gustaf gaf intet tecken ifrån sig.
Så skildes de.
Vid hemkomsten öfverlemnade Johan buketten från Gustaf.
Modern blef rörd.
Vid qvällsbordet väckte blommorna faderns uppmärksamhet.
-- Dem har Gustaf skickat mig, -- sade modern. -- Han är alltid bra snäll, -- och Johan fick en sorgsen blick, ty han var så hård.
Faderns öga glimmade till under glasögonen.
Johan kände ingen bitterhet.
Ynglingens svärmiska offerlusta hade slagit ut, kampen mot orättvisor hade gjort honom till sjelfplågare, och han teg.
Han teg äfven, när fadern skickade Gustaf en handkassa, och i ovanligt rörda ordalag förklarade huru djupt han känt detta fina drag af hans goda hjerta.
Han teg hela lifvet igenom med den historien, äfven när han hade fått anledningar att känna bitterhet, och han talade slutligen först, öfvermannad, fallen och trampad i arenans smutsiga sand med en grof fot på bröstet och utan att se en hand lyftas för att vifta: nåd.
Det var då icke hämd, bara den döendes sjelfförsvar!
Med öfverklassen.
Privatläroverket hade uppstått såsom en opposition mot de offentliga läroverkens skräckregering.
Som dess tillvaro berodde på lärjungarnes bevågenhet hade man beviljat stora friheter och infört en ytterst human anda.
Kroppsstraff voro förbjudna, och lärjungarne voro vana, att få yttra sig, interpellera, försvara sig mot anklagelser, med ett ord, de behandlades som tänkande varelser.
Här kände Johan först att han hade menskliga rättigheter.
Om läraren misstagit sig i en faktisk uppgift, var det icke lönt att bara gå på och hålla på sin auktoritet; han korrigerades och lynchades okroppsligen af klassen, som öfverbevisade honom om hans misstag.
Rationella metoder voro äfven införda i undervisningen.
Litet lexor.
Kursiva explikationer i språken gåfvo lärjungarne ett begrepp om meningen med den undervisningen, nemligen att kunna öfversätta.
Dertill hade man anstälda infödingar för de lefvande språken, så att örat vande sig vid en riktig accent och något begrepp om språkets talande inhemtades.
Hit hade nu en mängd ungdom flytt från statens läroverk, och Johan träffade här många gamla kamrater från Klara.
Men han återfann äfven lärare från både Klara och Jakob.
Dessa gjorde en helt annan uppsyn här och antogo ett annat sätt.
Han förstod nu att de varit i samma fördömelse som deras offer, ty de hade haft rektor och skolråd öfver sig.
Ändtligen tycktes då trycket uppifrån börja minskas, hans vilja och tankar få frihet, och han förnam en känsla af lycka och välbefinnande.
I hemmet berömde han skolan, tackade föräldrarne för befrielsen och förklarade att han aldrig hade så roligt som i skolan.
Han glömde gamla orättvisor, blef mera mjuk i sitt väsen och mera frimodig.
Modern började beundra hans lärdom.
Han läste fem språk utom modersmålet och hade bara ett år qvar till gymnasiiafdelningen.
Äldsta bror var nu ute i verlden på ett kontor, den andra brodern var i Paris.
Johan liksom flyttades upp i en högre ålderklass i hemmet och stiftade personlig bekantskap med modern.
Han talade om för henne ur böckerna om naturen och historien, och hon, som aldrig fått kunskaper, lyssnade med andakt.
Men när hon hört på en lång stund, antingen hon nu behöfde höja sig eller verkligen fruktade verldens visdom, drog hon fram med den enda kunskapen, som kunde göra menskan lycklig.
Hon talade om Kristus; Johan kände väl igen det der talet, men modern förstod att rigta det till honom personligen.
Han skulle akta sig för andligt högmod och alltid förblifva enfaldig.
Gossen förstod icke ordet enfaldig, och talet om Jesus liknade icke bibelns.
Det var något osundt i hennes åskådning, och han tyckte sig märka den obildades motvilja mot bildning.
Hvarför denna långa skolkurs, frågade han sig, när den ändock ansågs vara intet i jemförelse med dessa dunkla läror utan sammanhang om Jesu dyra blod?
Han visste också att modern hemtade detta språk ur samtal med ammor, syjungfrur och gamla madamer, som gingo i sirapskyrkan.
Underligt, tyckte han, att dessa just skulle ha hand om den allra högsta visheten, som hvarken presten i kyrkan eller läraren i skolan hade aning om.
Han började finna att dessa ödmjuka voro bra nog andligen högfärdiga och att vägen till visdom genom Jesus var en påhittad ginväg.
Kom dertill att han bland skolkamrater numera hade grefvar och baroner, och när namn på -hjelm eller -svärd började höras i hans skolhistorier, fick han varningar för högfärd.
Var han högfärdig?
Troligen!
I skolan sökte han aldrig de förnäma.
Han såg på dem hellre än på de borgerliga, ty de tilltalade hans skönhetssinne genom sina vackra kläder, fina ansigten, lysande briljantnålar.
Han kände att de voro annan ras, egde en ställning, dit han aldrig kunde komma, dit han ej sträfvade, ty han vågade icke fordra af lifvet.
Men när en dag en baron anmodade honom om hjelp i en lexa, kände han sig åtminstone vara lika god som denne eller öfver honom i ett fall.
Han hade dermed upptäckt att det fans något som kunde sätta honom i jembredd med de högsta i samhället, och hvilket han kunde förskaffa sig: det var kunskaper.
Det rådde vid detta läroverk just genom dess liberala anda en demokrati, som han icke märkt i Klara; grefvar och baroner, de flesta lata, hade icke något försteg för de andra.
Rektor, sjelf en bondpojke från Småland, var alldeles renons på vördnad för börd, lika litet som han hyste någon fördom mot de adlige eller särskildt ville stuka dem.
Han duade alla, stora och små, var lika förtrolig mot alla, studerade hvar individ, kallade dem i förnamn och var intresserad för ungdomen.
Genom dagligt umgänge mellan borgarbarn och adelsbarn afnöttes respekten.
Krypare funnos endast högre upp på gymnasiiafdelningen, der vuxna adelssöner kommo upp i ridspö och sporrar, under det att en gardist höll handhästen utanför porten.
Dessa ynglingar söktes af de kloka, som redan inblickat i lifvets konst, men längre än till kaféet eller ungkarlsrummet gick icke vägen.
Om höstarne återkommo en del af de förnäma ynglingarne från expeditioner som extra sjökadetter.
De uppträdde då i klassen i uniform med stickert.
De beundrades mycket, afundades af många, men Johans slafblod var aldrig förmätet i den vägen: han erkände privilegiet, drömde sig aldrig dit, hade en känsla af att der skulle han bli mera förödmjukad än här, och derför ville han ej dit.
Men att komma i nivå med dem på andra vägar, genom meriter, arbete, det drömde han djerft om.
Och när samtidigt på våren utexaminerade studenter kommo upp i klassen att ta afsked af lärarne, då han såg deras hvita mössa, deras lediga sätt, deras franka miner, då längtade han sig i deras ställning, ty han märkte huru äfven sjökadetterna tittade med beundran på den hvita mössan.
I familjen hade ett visst välstånd inträdt.
Man hade åter flyttat till Norrtullsgatan.
Der var gladare än vid Sabbatsberg, och värdens gossar voro skolkamrater.
Trädgården hade fadern icke mera, och Johan sysslade nu mest med böckerna.
Han förde en förmögen ynglings lif.
Huset var gladt, uppvuxna kusiner och kontorets många bokhållare besökte det om söndagarne, och Johan upptogs i deras umgänge oaktadt sina unga år.
Han gick nu i jacka, vårdade sitt yttre och såsom gymnasistförhoppning åtnjöt han ett högre anseende än åren medförde.
I trädgården promenerade han, och hvarken bärbuskar eller äppelträd frestade honom synnerligen.
Då och då kommo bref från bror i Paris.
De lästes högt och med stor andakt.
De lästes för slägtingar och bekanta, och det var familjens triumf.
Till julen anlände fotografiporträtt af brodern i fransysk collégien-uniform.
Det var trumfess.
Johan hade nu en bror, som bar uniform och talade franska.
Han visade porträttet i skolan och vann socialt anseende.
Sjökadetterna grinade emot och sade att det icke var någon riktig uniform, för det fans ingen stickert.
Men det fans kepi och blanka knappar och något guld på kragen.
I hemmet visades stereoskopbilder från Paris, och man lefde numera i Paris.
Tuilerierna och triumfbågen voro bekanta som slottet och Gustaf Adolfs staty.
Det syntes som om talesättet, att fadern lefver i sina barn, verkligen egde något skäl för sig.
Lifvet låg nu ljust för ynglingen; pressen hade minskats, han andades lättare och skulle troligen gått en lätt banad väg genom lifvet, om icke omständigheterna länkat sig så att han fick back i seglen.
Modern hade länge varit svag efter sina tolf barnsängar.
Nu måste hon intaga sängen och gick endast då och då uppe.
Hennes lynne blef häftigare, och vid motsägelser stego röda flammor upp på kinden.
Vid sista julen hade hon råkat i en våldsam dispyt med sin bror om läsarprester.
Denne hade vid julbordet framhållit Fredmans epistlars djupsinnighet och till och med satt dem i tankedigerhet långt öfver läsarpresternas predikningar.
Det tog eld i modern och hon föll i hysteri.
Detta var blott ett symptom.
Nu började hon, medan hon ännu var uppe, att rusta barnens linne och kläder och städa lådor.
Hon talade ofta med Johan om religion och andra höga frågor.
En dag visade hon honom några guldringar.
-- Dem skall ni få när mamma dör, -- sade hon.
-- Hvilken är min? -- frågade Johan, utan att fästa sig vid tanken på döden.
Hon visade en flätad flickring med ett hjerta på.
Den gjorde ett starkt intryck på gossen, som aldrig egt någon sak af guld, och han tänkte ofta på den ringen.
I huset kom en mamsell för barnen.
Hon var ung, såg bra ut, talade litet och hade ibland ett kritiskt leende.
Hon hade varit hos en grefve på Stora Trädgårdsgatan och tyckte troligen hon hade kommit ner i ett tarfligt hus.
Hon skulle öfvervaka barnen och pigorna, men med dessa umgicks hon nästan förtroligt.
Det var nu tre pigor, en husmamsell, en dräng och en dalkulla i huset.
Pigorna hade fästmän och det lefdes lustigt i det stora köket, som sken ståtligt med sin koppar och tenn.
Der åts och dracks, och gossarne blefvo bjudna med.
De kallades för herre af fästmännen och man drack deras skål.
Husdrängen var dock aldrig med: han tyckte det var »svinaktigt» att lefva så, för att frun var sjuk.