Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kort stund efter dessa ord gick han ur tiden: ”med en modig förtröstan på Skaparens nåd, och prisande i sitt sista ögonblick den Eviges makt, hvars herrlighet han sade sig snart få skåda”.
En fästman af denna art, man säge eljest hvad man vill, träffas icke alla dagar.
Han var värd, att sakna; och hon saknade honom uppriktigt.
Derom vittnar ej blott det långa sorgeqvädet ”Öfver en trogen Vägledares död”, der hon ej kan finna ord nog många för sin erkänsla.
Hon klagar äfven flerstädes, att vinsten af dygdens genomkämpade strid blifvit henne genom hans död beröfvad: såsom, i ett stycke kalladt ”Dygdens oförväntade belöning”:
Min vän, som dock min trohet smakat,
För ungdoms blickar lyste ej;
När sinnet till hans önskan jakat,
Har ögat likafullt sagt Nej:
Hur plågsam var den långa tid
Af ögats ock förståndets strid!
Hvad hjelper nu, att jag har dämpat
All lust för vårens gröna prakt!
Hvad gagnar nu, att jag har kämpat
Mot flärdens ondskefulla makt?
Hon fick dock ändtlig se sin lust
Uti min klagan, gråt och pust.
Hon förnötte ett år med, att känna sig ställd i en ensamhet, en ödslig tomhet, som ej kunde fyllas.
Af sina förra studier tillgrep hon än det ena, än det andra; och påminnte sig omsider, att hon ej ännu var kommen långt i kännedom af Fransyskan.
En ung slägting, som dervid förut biträdt henne, måste afresa till Akademien, och alltså föreslå en annan handledare.
Detta blef den obetydliga anledningen till en desto betydligare händelse.
Hennes öde tillförde henne nu Den, som skulle bli en ny orsak till glädje och sorg; men båda af ett slag, hvilket hon aldrig hittills erfarit.
Vänskapen och Philosophien hade varit hennes första ungdoms allt.
I hennes tjugonde år måste de maka åt sig för Kärleken och Poesien; som nu, för alltid, i hennes hjerta intogo högsätet.
Den föreslagne hette Jacob Fabricius: en prest, som någon tid förrättat tjenst vid Fransyska församlingen i Stockholm.
Hon hade hört honom omtalas med beröm; han kom, och fanns öfverträffa sitt rykte.
De upphörde genast att känna sig främmande för hvarandra.
Hon tyckte sig ånyo höra Tidemans vishet, men såg den tillika i den älskligaste gestalt.
Allt det höga och värdiga af denna vishet framställde sig här såsom förskonadt genom en förklaringsglans, hvilken hon väl tillförne drömt, men först nu skådade med vakna ögon.
Den nye läraren var en ung man af behag i figur, behag i tycke, åtbörder, umgänge; förenande med ett sedligt allvar en liflig qvickhet, med det ljusaste hufvud det varmaste hjerta, med en philosophs tankestyrka en poets känslostämning; allmänt eftersökt, och aldrig missbrukande gåfvan att tilldraga sig menniskors ynnest.
Hvad blef nu af det vid Tidemans graf fattade beslutet att lefva ogift?
”Det förgick”, säger hon, ”allt efter som Kärlek vardt mästare öfver mitt hjerta”.
Snart upptäckte hon med glädje, att äfven han såg i henne sin varelses motbild.
Påminnande sig likväl den bortgångne Mentorns förmaning, att öfver allting värdera Dygden, tordes hon icke lemna sin böjelse fritt lopp, förrän hon, efter ett års granskning och rön, blifvit fullt öfvertygad om den nya vännens profhaltighet.
Då knöts trolofningen.
Men med detsamma infunno sig allahanda yttre svårigheter, som ville förhindra deras äktenskap.
Hennes synpunkt af saken var icke hennes slägtingars.
En äldre broder, som sedan dog utrikes, hade af äregirighet uppgjort en annan plan för hennes lycka, och motarbetade på allt vis, att hon skulle nedstiga till prestfru.
Dåvarande tids begrepp om stånds-skillnad och adelig värdighet voro stränga.
Fyra år qvarhölls det älskande paret i förgården af sin förbindelse, under farhågor, ovisshet, kamp, och en otålig – men lycksalig – längtan.
Sjelf yttrar
Skaldinnan om dessa år, att de voro den ljufvaste delen af hela hennes lifstid.
Rik på ”förföljelser, afund och romanvärda äfventyr”, var den, öfverhufvud betraktad, ”likväl både behaglig och nyttig”.
Hon kände sig mäktigt förkofras i kärleken till allt ädelt; hennes studier togo en ny fart; Fabricius lärde henne, att i verldsskapelsen se Gud uppenbarad såsom Skönhet; i Poesien, för hvars utöfning jemväl han ägde fallenhet, blef han hennes eggande medtäflare.
Frånvarons dagar försötmades genom ömsesidiga sändningar af skaldebref och andra vittra meddelanden.
I ett af dessa tillsjunger han sin brud:
Lyft dig modigt ifrån gruset,
Du, som himla-adel bär!
Tag emot det skära ljuset,
Som från högsta höjden är!
Det kan göra sinnet klart;
Det ger hjertat liflig fart.
Utur sorgemoln och dunder,
Som på Dygdens himmel gå,
Hörs dock sång och glädje-under;
De all ängslan nederslå;
Himla-namn och guda-tröst,
Lätta hennes qvalda bröst.
Ljuf förmaning från ljufva läppar! huru skulle den icke från henne framkalla ett återljudande svar:
Varen med sin prakt begynnes,
Jorden finnes
Byta om sin vinterdrägt;
Lärkan bådar alla djuren,
När naturen
Blir utur sin dvala väckt.
Skogens prydnad börjar knoppas,
Allting hoppas;
Solen delar lif och saft.
Ja, min själ, från oro vaka!
Upp, att smaka
Hoppets ro och gudakraft!
Så fortgick utbytet af helsningar i Diktens språk.
”Vi öfvade”, säger hon, ”flitigt den konsten; vår brefvexling är ej annat, än Herdaqväden.”
Också blef hon egentligen nu den ”Herdinna i Norden”, hvaraf man, längre fram, allmänt gaf henne benämning; det vill säga: hennes skaldskap antog nu sin egnaste tonart, – den idylliskt-erotiska.
Det var denna, som närmast af Creutz ärfdes till vidare utbildning.
Hammarsköld gifver hennes poemer ett alltför frikostigt pris, då han yttrar, att man ”i dem skönjer de första verkliga spåren till lyrik i Svenska skaldekonsten”.
Men sannolikt menade han erotisk lyrik; och dervid vore ej mycket att påminna.
Ty onekligt är, att till den älskogs-sång, som hos flera den Svenska Lyrikens mästare har uppnått det i sin art högsta mått af skönhet, utgingo från henne de första, inledande lutoslagen; och dessas bukoliska stämning fortfor länge att efterklinga.
I den Fransyska vitterheten, med hvilken Fabricius gjorde henne bekant, hade man redan länge roat sig att leka smäktande herdar och menlösa herdinnor.
Från det förkonstlade sällskapslifvet tog man der sin tillflykt till ett Arkadien, som dock, sjelft konstgjordt, yar i många stycken föga mindre höfviskt och siratligt.
Ändtligen uppnådde denna rigtning sin höjdpunkt genom Schweitzaren Gessner, hvars idyller nu blefvo för Fransoserne sjelfve otaliga härmningars föremål.
Det länder vår skaldinna till heder, att hon, i sina bästa försök af detta slag, mera är, hvad förebilderna vilja vara.
Hon förkläder sig mindre; hon bemödar sig mindre om deras gjorda naturlighet.
Deri liknar hon sin firade samtiding Dalin, som också stundom beqvämde sig att instämma i herdaqväds-tonen, och i allmänhet gerna, liksom hon, författade visor.
Bägge bibehålla dervid, mestadels, ett skaplynne, som ofta påminner om den gamla inhemska Folkvisans; hvars form och maner de jemväl bägge understundom begagna.
Skillnaden är ej blott den, att Dalin är språkfärdigare, och väl öfverhufvud starkare i konstens technik.
Men hos Dalin, som dessutom sällan afhåller sig att äfven åt sina kärleksvisor gifva en epigrammatisk, komisk, stundom (dock harmlöst) satirisk vändning, öfverväger den naiva beståndsdelen: då deremot hos Fru Nordenflycht – så ofta hon nöjer sig att vara sig sjelf – städse möter oss känslo-innerligheten af en företrädesvis sentimental sinnesart.
Derigenom åter, att denna sentimentalitet såsom sådan sjelf är naiv, har hon en icke ringa andel i den för Sveriges sednare Poesi så utmärkande erotiska sång, som, än smäktande, än glödande, än klagande, än jublande, än till allmän melodisk verldsbetraktelse lugnad, alltid har uttryckt en för vår Nord egen sammansmältning af det Sentimentala och det Naiva.
Men de ömsesidiga meddelningarna stannade ej inom denna krets.
De sträckte sig äfven till de högsta ämnen för mensklig tanka.
Fabricius författade vid denna tid en philosophiskt-allegorisk, till större delen dialogiserad, berättelse, kallad ”Vänskaps-Väg” (till Vishet): som, i sin blomstrande och välklingande prosa, vida öfverträffar hans verser, och långt fullkomligare tolkar hans i sanning poetiska verldsåsigt.
Den förtäljer, huru en man, som åskådat Dygden i egen person, blef af henne utsänd till en resa kring verlden, för att uppsöka en skönhet utan fläck; återkommen till hennes paradis och boning, beskrifver han sin färd, dess äfventyr, det samtal han derunder fört med en ålderstigen, i enslig stillhet lefvande Vis; och lyktar med den försäkran, att han endast i henne, till hvilken han hemkommit, har funnit den fläckfria skönheten.
En anspelning på den Trolofvade synes gömma sig i ”Dygdens” personlighet, såsom identisk med hennes.
Han har der alltså velat förherrliga sin Beatrice.
– Föredraget, om än här och der en smula tavtologiskt, uppenbarar med behag en verldsuppfattning, som i sjelfva utgångspunkten låter skönja en anande beröring med Swedenborgs; märkbar redan i dessa första ord: ”Den allmänna idee, i hvilken hela Gudomen bör åskådas, är en evigt lysande Godhet; eller, hvilket är detsamma, en sannfärdig Kärlek och kärleksrik Sanning.
Gud är sannfärdeligen Ljus och Sol. Skaparen hafver upprättat sig tvenne stora liknelser i verlden: den ena för den sinnliga verlden, och den andra för den förståndiga.
Gud är ett Ljus, som känner och tänker.
Han har satt sin sinnebild af ljus i solen, och han har satt sin tankebild i engla-andarne och i de menskliga själar”.
Fabricii philosophi kan föröfrigt, i allmänhet, betecknas såsom en åt Christelig Platonism uppstigande förädling af Cartesianska tank-fermenter.
Med förundran, att omkring 1740 fanns en svensk prest, som kunde så tänka och skrifva, skall man i hans uppsats igenkänna några af dessa mensklighetens eviga odalsanningar, som för all äkta Philosophi och all äkta Poesi äro gemensamma.
Bristande utrymme – tyvärr! – tillåter ej denna gång, att fägna läsare med ett utdrag112.
Ändtligen kom en solglimt af lycka.
Den, som gjort sitt yttersta att åtminstone fördröja deras äktenskap, hade begifvit sig utomlands.
Den öfriga slägten var medgörligare.
Brölloppet firades 1743; och genast derefter följde hon sin man, som blifvit Pastor vid Kongl.
Amiralitetet, till Carlscrona.
Der – att vi må nyttja hennes egna ord – tillbragte hon med honom ”den allrasällaste lefnad, som någon dödlig kan hafva i denna ofullkomligheten”.
Flera kännbara förluster, – såsom då det förnämsta af hennes lilla egendom förolyckades på sjön, – kunde ej störa hennes sinnesro.
Hon ägde allt, när hon ägde sin ”Herde”.
Städse trodde hon sin lycksalighet fullständig, och såg den likväl städse förökas.
Det enda oroande var föreställningen, att den vore för stor; hon spådde sig många gånger, att den skulle bli lika kortvarig.
Så förgingo sju månader, hvarunder alla dagar voro uppfyllda med glädje, alla stunder lefvande, alla ögonblick förnyande.
– Mellan dessa månader och oss ligger nu ett århundrade.
Förunderliga känsla, att skildra en förtjusning, hvaraf längesedan förmultnade hjertan klappat!
Det vore ett sönderslitande värf; om ej denna förtjusning med skäl dristade påräkna en öfver stoftverlden upphöjd fortsättning.
Plötsligt insjuknade hennes älskling i en hetsig feber.
”Strax märkte jag”, berättar hon, ”att min olycksstjärna var uppgången”:
Hon anropte den Evige, hon ”föll på knä för Doctorerne”: men ”ingen skötsel, inga läkemedel, inga tårar” kunde ändra sjukdomens lopp.
Det behöfde blott nio dagar, för att lykta – med döden.
Det endaste, som gaf någon styrka i hennes förtviflan och lindring i hennes jemmer, var det med Guds vilja förnöjda sätt, hvarpå han afsomnade: ”denna lysande Guds nåd”, säger hon, ”som halp honom öfvervinna allt och äfven det sista band, hvarmed hans hjerta var bundet till mitt”.
Så bortgick han i sin ålders blomma; inom sin verkningskrets allmänt saknad, och stående just på trappan att mottaga ett högre ämbete.
Hennes sorg vore öfverflödigt att måla.
Hon visste icke, hvad hon vidare skulle göra med lifvet.
Hennes känslor stormade, hennes sinnen och tankar förvirrades.
Kroppens helsa tärdes af nattvak, och tankestrid utan hvila.
Hon nedkastades sjelf på en elfva veckors sjuksäng; hennes der författade ”Afsked från verlden, vid en häftig sjukdom”, är ett troget uttryck af hennes hopp, att denna skulle föra henne till Vännen.
Mot hennes förmodan, och allas, tillväxte dock ånyo hennes physiska krafter.
Hon tillfrisknade så långt, att hon förmådde återflytta till Stockholm.
Der erfor hon det slags oväntade nöje, att träffa sina anhöriga djupt rörda öfver hennes förlust.
Likväl kunde hon ingen tröst finna hos menniskor.
Hon valde sig en hydda på landsbygden, att der hädanefter lefva blott för minne och längtan.
I ett torp på Lidingön inrättade hon sin ensliga boning.
Hennes rum var beklädt med sorgliga målningar.
Ett claver, några böcker, några sångfåglar och blomster, afbröto endast för ögonblick hennes suckar och tårar.
”Mina ögon”, säger hon, ”hvilade sällan, och min harpa spelade idel sorgeqväden”.
Hon var dock ej så undangömd för verlden, att de icke funno ”en medlidande åhörare”.
På hans tysta föranstaltning utkommo några af dem i tryck, ännu innan årets förlopp.
Den lilla samlingen fick namn af ”Den sörjande Turturdufvan”.
Detta häfte, tillegnadt ”den ljufva och ömsinta Philomela”, begynnte hennes namnkunnighet; hvartill äfven bidrog den mer och mer sig spridande sägnen om hennes poetiskt-eremitiska lefnadsart.
Utom en epilog, kallad ”Lefnads-beslut”, innefattar det åtta sångstycken: alla till melodier af då allmänt kända visor; hvaribland ett par af Freses.
Innehållet så väl af dem, som af flera till samma ämne hörande och sedermera i ”Tankespelen” förekommande qväden, kan sålunda i korthet sammanställas:
Min lefnads lust är skuren af,
Och döden är min längtan;
Till dig, du mörka tysta graf,
Står all min trängtan!
På jorden jag ej finner
Hvad mer min själ sitt nöje bär,
Min glädje borta är;
Min ungdoms dag försvinner,
Min tid i gråt förrinner;
En långsam död för ögat står, den jag dock icke finner.
Du arma, ömma hjerta!
Kan ej den bittra smärta,
Som tär dig utan mått,
Dig ge så dödligt skott,
Att ädla själens gnista
Sitt fångehus må mista?
Jag har redan fått min lott;
Smakat ett oskyldigt godt,
I det högsta glädjemått,
Sora i tiden gifs!
Nu har den sig vändt,
Har mig oro sändt;
Hårdt betalar jag
Fordna nöjets dag;
Nu går tiden bort uti en kulen natt,
Tills min själ blir utom tiden satt.
Jag söker i mitt inre bröst:
Der känner jag ett band,
Som ej har hunnit än bli löst
Igenom dödens hand;
Der finner jag hvar stund en bild
Så djupt i hjertat tryckt,
Att ej, fast ifrån kroppen skild,
Dess själ från mig är ryckt.
Ack! hvartut skall nu jag hamna,
Du, mitt sinnes enda vän?
Jorden vill jag ej omfamna;
Hinner icke himmelen!
Den klarhet, som omgifver dig,
Det ljus din själ nu har,
Kan ej begripas utaf mig,
Som går i mörkret qvar:
Jag ser en stråle blott deraf;
Men Du, i detta ljusets haf,
Fördjupas mer och mer.
Epilogen till ”den sörjande
Turturdufvans” sånger, eller hennes ”lefnads-beslut”, är det följande:
I denna enslighet, har jag min boning valt;
I detta tysta lugn, jag verldens storm betraktar:
All höghet, prakt och lust, som Lyckan bjuder falt,
Jag som en flyktig rök, en väderbubbla aktar.
Här skall jag lära mig, att draga Tidens ok
I tålamod och hopp, tills frihets-stunden nalkas,
Tills döden löser af mitt mörka ängslans-dok,
Och all min smärtas eld i säker hvila svalkas.
Imellertid jag här min fordna lust beser,
Det ljufva paradis, som likt en ros förbleknat;
Och trogna tårar till Dens dyra minne ger,
Hvars kärlek, vett och dygd jag i min själ har tecknat.
Här skall jag repa upp min Herdes hulda namn,
Här skola klippor på min klagans toner svara;
Här skall jag göra mig bekant med denna hamn,
Der rena själar få i evig kärlek vara.
Ett helt år förblef hon i det hemvist, som hon åt de ljufbittra hågkomsterna utkorat.
Hon ville stanna der för alltid: men rycktes derifrån genom
Anhörigas försorg; emedan det oafbrutna sörjandet hade tillskyndat henne vådliga giktkrämpor, som påkallade omedelbar och långvarig läkarevård.
Hon återfördes till Stockholm; och nödgades finna sig i det öde, som anviste henne hufvudstaden till boningsort.
Omsider till kroppen förbättrad, fortfor hon länge att till själen vara sjuk: men själs-qvalen antogo en ny skepnad, hvari hennes ungdoms tidigaste bekymmer återkommo fördubblade.
Då hon i minnet genomgick alla de olycksfall hon redan måst uthärda, och öfvertänkte, hvad hon, utom sina obotliga hjertesorger, äfven lidit af ”sjönöd, tjufnad, eldsvåda, bedrägeri, som försatt välfången egendom i främmande händer”, vaknade ånyo de fordna tvifvelsmålen.
Hon företog sig att jemnföra de särskilda tankegrunder för sanning och visshet, som af verldsåldrarnes visaste män blifvit uppgifna.
Den mest opartiska framställningen af deras olika satser ansåg hon sig finna i Bayles bekanta vidlyftiga verk, hvilket hon fördenskull sorgfälligt genomläste.
Men vinsten svarade föga mot mödan.
Hvilkendera öfvertygelsen var den rätta?
Bayle tycktes veta det lika litet, som hon.
Hennes begrepp om den Eviges väsende, försyn och nåd, långt ifrån att uppklarna genom dessa forskningar, kändes alltmera förmörkas.
Hon utmattade sig i egna tank-bemödanden; hon frestade inhemska vänner; hon rådfrågade lärda utlänningar.
Bland dem, i främsta rummet, Danskarnes Holberg: som i sitt värdiga svar, infördt i öfversättning bland hennes skrifter, afstyrker allt theoretiskt grubblande på gåtan och hänvisar till en praktiskt- religiös upplösning, såsom den enda möjliga och enda nöjaktiga.
Mest fann hon sig dock tillfredsställd af Kyrkoherden (sedermera Biskopen) Brovallius, ”emedan hans förnufts-ljus hvarken i sig sjelft var slögt, eller med flit förblindadt”.
Stark i Bibeln, kunde han vid dess förklarande taga både Metaphysiken och Naturkunnigheten till hjelp.
En skatt af dyrbar visdom, ständigt redebogen till meddelning, ägde hon äfven att tillgå hos sin slägting, Akademi-Secreleraren i Upsala Klingenberg: densamme, som hade inledt hennes bekantskap med Fabricius; efter hvars död han intog första platsen i hennes vänskap.
Så lugnades hon småningom, och återvände till sitt strängaspel.
Hennes studier concentrerade sig omkring Poesien, Historien och den Moral, som i lynne och undervisningssätt är närmast med dem befryndad.
Man öfvertalte henne att framträda i det offentliga: och hon började år 1744 utgifva en poetisk års-skrift, kallad ”Qvinligt Tankespel af en Herdinna i Norden.”
Den fortsattes till år 1750.
Ungefär liktidigt med det första af ”Tankespelen” utgaf hon ur sin mans qvarlåtenskap ett litet band vitterhets-försök, och egnade dem, med en rörande dedication, till ett par förnäma Gynnarinnor i Carlscrona.
De verser, af hvilka dessa ”Amaranter”113 till hälften bestå, äro dock i allmänhet bristfälligare, än hennes; de röja långt mera kärlek för Poesien, än förmåga.
Det läsvärdaste i den lilla samlingen är derföre dess sednare hälft, som består af prosa; ty här möter oss just den förutnämnda ”Vänskaps-Vägen”.
Huru uppmuntrad hon kände sig genom närmare och fjermare läsares bifall, skönjes bäst af den snabbväxande alstringslust, som nu framstörtade med fria tyglar.
Under samma tid, som Tankespelen årligen utgåfvos, lät hon jemväl (1744) trycka ”Tankar om Skaldekon”stens nytta, och (1746) en fosterländsk glädjedikt i fem sånger, kallad ”Det frälsta Svea.”
I den bref-berättelse om sin lefnad, som hon lyktar vid denna tidpunkt, förtäljer hon ock, att hon ”för Theatern” gjort några försök, som hennes vänner ”funnit förtjena att komma i dagsljuset”; äfvenså, att hon hade ”under händer Lefvernesbeskrifningar, Romaner, jemte en öfversättning på svensk vers af Spanioren Gracians Tillrättakomna Menniska”.
Det är mig obekant, om, af dessa arbeten, något eller några – måhända anonymt – utkommit bland allmänheten.
Mellertid ser man, att hon var helt och hållet blifven författarinna.
Väl skedde längre fram, att den vittra vänkrets, som omgaf henne i de sista lefnadsåren, ansåg hennes första skrifter samtligen för blotta lärospån, dem hon sedermera lemnat långt under sig.
I motsats till hennes ”mognade arbeten”, betraktades de då såsom ”vidlyftiga vers-samlingar, der hon ännu icke med noggrannhet underkastat sig konstens ädlare reglor och den finare smakens urskillning”; eller befunnos innehålla, som det på ett annat ställe heter, endast ”oskyldiga qväden, författade utan ledsagare, utan konst, utan reglor, med en behaglig menlöshet, men med en ännu i allmänhet vårdslösad eller icke polerad skaldegåfva”.
Utlåtelserna äro Fischerströms: den förra i företalet till hennes ”Utvalda Arbeten”; den sednare, i den minnesteckning, hvarmed han beledsagat hennes portrait i det af Martin utgifna ”Svenska Galleriet” 114.
Detta omdöme gällde allt, hvad hon skrifvit och utgifvit under de första tio åren af sin skaldebana: ty enligt samme
Fischerströms påstående var det icke förr, än ”vid år 1753”, som hon ”egentligen började att upparbeta sin skaldegåfva”, – eller med behörigt afseende på konstens och smakens fordringar.
Men först i den mån, som hon sjelf blef mera nogräknad, blef man det med henne.
Hon uppfostrade sina läsare och medtäflare derigenom, att hon uppfostrade sig sjelf.
Någon skulle här kunna fråga, hvarför hon såsom författarinna bibehöll sitt tillnamn, och icke utbytte det mot sin mans; eller hvarför hon, med eget begifvande, blifvit af samtid och efterverld kallad Fru Nordenflycht, i stället för Fru Fabricius?
Detta spörsmål har, mig veterligen, hittills hvarken gjorts eller besvarats.
Och likväl – var slikt uppförande ingen sidvördnad mot minnet af en make, för hvilken hon burit så mycken kärlek?
En förklaring häröfver söker man lika fåfängt hos henne sjelf, som hos någon annan.
Troligen bevektes hon dertill af eftergifvenhet för sina närmaste anförvandter, hvilkas nitälskan om adelskapet vi känna.
Sedan hon emot deras vilja gift sig med en ofrälse, tyckte hon sig förmodligen, efter hans plötsliga bortgång, böra i denna mindre omständighet foga sig enligt deras önskan; helst som ju de ändock fingo åhöra med tålamod, huru hon aldrig upphörde prisa såsom både lycka och ära, att hafva varit Fabricii maka.
På hårda och snöda domar, illvilliga stickord, smälek af häcklande afund, ser man henne stundom anspela.
De tyckas dock sällan ha rigtat sig mot hennes skrifter; men desto oftare mot hennes enskilda person och hennes befogenhet, att såsom fruntimmer sysselsätta sig med vittra yrken.
Det var i synnerhet från sitt eget kön, som hon fick erfara dylikt klander.
En författarinna, en skaldinna var då i Sverige ännu ett så sällsamt ting, att mången ärbar husfru och jungfru fann det alldeles otillbörligt.
Visst hade man redan haft Fru Brenner.
Men hon var en bedagad, förmögen, stadig matrona, med ett vidlyftigt hushåll och femton barn, dem hon visat sig kunna sköta dugtigt: idel skäl, att ursäkta hennes verser; helst som de alltid predikade gudaktighet och goda seder, utan ringaste tecken af någon hjertats eller temperamentets svaghet.
Fru Nordenflycht deremot, ung, fattig, barnlös, behaglig, full af eld och lidelse i vänskap som i kärlek, oblygt förrådande i en mängd visor, som söngos öfver hela landet, att hon varit förälskad och väl kanske än kunde blifva det, – skulle en sådan vitter äfventyrerska få passera onäpst?
Denna ställning brydde henne.
Hon iakttog derföre hvarje tillfälle, att i dedicationer söka skydd hos Riksrådinnor, Grefvinnor, Friherrinnor, för att genom dessa höga föredömen imponera på de öfriga innorna; framför det första af ”Tankespelen” tog hon sin tillflykt hos en Öfver-Hofmästarinna 115 och sju Hof-fröknar, med anrop:
Gudinnor! hägnen mig!
Jag är en svag herdinna,
Som önskar vägen finna
Till Sannings rätta stig;
Här mig så många möta
Med både hot och bön,
Och be mig sådant sköta,
Som hörer till vårt kön.
Kunde ej – och borde ej – äfven vishet och vitterhet höra till Könet?
Detta blef ett ämne, hvartill hon i sina skrifter ofta återkommer.
Den nyssnämnda samlingen öppnas med en inledning om ”Fruntimmers pligt att uppöfva deras Vett”.
Omedelbart derpå utbrister hon, med ett krigiskt lynne, som är hos henne oväntadt och sedermera ytterst sällan märkbart, i en skarp philippik ”emot afundsjuka Fruntimmer”.
Hon beklagar sig der, att, ehuru hon drifvits ”af en ädel pligt för Könets heder”, eller skrifvit till dess ”förhöjning mot karlarnes högfärds-agg”, har hon, emot sin tanka, blifvit af sina ”systrar tackad med afunds tadel-svärta”; men, fortfar hon:
Jag ömkas likväl åt de pilar, som hon sänder,