Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade äran sitta i Ekon.Utsk. när detta mål föredrogs och det är då min skyldighet, att också på mitt håll gifva Ulsk. något intyg, det må gälla för hvad det kan, och förklara, alt synnerligast den afdelning af Ulsk., som skulle behandla detta mål, har med ospard möda sökt göra sig bekant med det vigliga ämne, som var afdelningen förelagdt.
Mig synes äfven, att Utsk:s utlåt, i frågan just icke eller behöfde bestå blott af tomma slutsatser, då Utsk. hade sådana malerialier alt tillgå, som den äldre Skolcomiteens betänk., den sednare Skolrevisionens berättelse, sjelfva den omtvistade skolanstalten, som stod för hvar och en öppen, samt då det sluteiigen stod Utsk:s ledamöter fritt (hvilket tillfälle äfven af dem begagnades) att ifrån värt första Universitet inhemta upplysningar, hvilka utmärkte män derstädes icke eller nekade att lemna, ang:de den nya undervisningsmethoden.
När Utsk:s ledamöter sä gått tillväga, tror jag det vara något förhastadl att dömma dess ledamöter så strängt, som man det gjort.
Om Utsk. icke lyckats att intränga i ämrfet så, att det gjort alla lill viljes, så tror jag att delta nära nog länder Utsk. till beröm; ty den, som vill göra alla till viljes, lian gör det svårligen för någon.
Här är sagdt, alt den method, som Utsk. tillstyrkt, ännu icke är af erfarenheten vitsordad; att Utsk. gått för långt, äfven om de hafva tagit kännedom af saken, att nu redan våga tillstyrka denna methods tillämpning för landels allmänna skolväsende, och att sluteiigen en delegation af R.
St. icke vore competent alt yttra sig öfver en så vigtig fråga.
Jag hemställer likväl huruvida det icke är en representations skyldighet, att söka göra sig bekant med och oförtäckt yttra sin tanka öfver ett ämne af den allmänna vigt, som detta?
Jag hemställer äfven huruvida det är nödvändigt att hafva genomläst alla de skrifter, som äro på trycket utgifna, ronde uppfostringsvetenskapen, för att kunna göra sig ett begrepp om huruvida den method och den, om jag så får säga, ekonomi, som hittills blifvit följd vid undervisningsanslalterne inom Riket, svarat eller icke svarat emot nationens rättvisa fordringar och gjorda uppoffringar?
Huruvida icke en delegation af en representation kan och bor se efter och undersöka om de medel, som af massan af nationen 40 Den 1 Februari e. m. äro öfverlemnade och anslagne till uppfostringsväsendet, användas så, att de lemna alla de fördelar, som nationen har rättighet att deraf fordra?
Om en delegation sålunda finnér, alt ett lika antal lärare vid ett skolverk undervisar 18, 24 eller 36 lärjungar och vid ett annat skolverk 60, 70 å 80, samt vid ett 3:dje möjligen 150, ja, ända till 200 elever, så måtte det icke behöfvas så ofantliga insigter för att finna, att häruti ligger ett missförhållande, som bör rättas.
Om man dernäst finnér, att vid 2:ne läroverk inom
Riket det har kunnat åstadkommas, att genom sammanslåendet af de 2:ne skilda lärogrenarne, ett större antal af landets barn blifvit delaktige af vetenskapernes sköna frukter, så tror jag det vara en skyldighet af dem, som skola yttra sig i ämnet, att icke sky derför, utan säga ut, ”att denna method synes oss bättre än den, som hittills varit använd.”
Vidare har här blifvit yttradt, att blott det ringa antalet af de elever, som den nya methoden lemnat från sig, liar svarat emot de anspråk, man har rätt att göra på den nya skolan, då deremot det största antalet, mer än f:delar af den gamla skolans lärjungar, blifvit praktiskt dugl.ige män.
Jag vågar visserligen icke yttra mig i besvarandet af denna starka förebråelse i så bestämd ton, som den i hvilken samma förebråelse framställdes; men jag vågar dock hemställa, huruvida den värde talaren eller någon annan ännu kan med rättvisa göra en förebråelse åt det nya skolsystemet, ronde bristande praktiskhet hos dess lärjungar, då detta system icke varat så länge, att man egentligen kan bedömma det till dess stora helhet?
Man har dock funnit, att en mängd utmärkt skicklige ynglingar derifrån utgått, och när man undersöker hvilka prestanda desse vid Universitetet aflagt, så finnér man, att just den med sä mycket skäl beprisade classiciteten ingalunda har lidit af den nya methoden.
Att äter det gamla skolsystemet lemnat |:delar af dess lärjungar såsom utbildade, fullt dugliga praktiska män, det är äfven en något vågad sats.
Gud gifve att sä vore, ty då vore
Sverige öfverfullt af duglighet och praktisk förmåga; men tyvärr fruktar jag, alt denna icke vuxit i bredd med antalet af ifrån skolorne utgående ynglingar; snarare har den praktiska förmågan
(Det är icke jag, som fäller omdömet, det är historien.) varit större under ett förflutet seculum, än den nu är.
Här är citeradt Englands exempel, och att det icke vågat ingå pä den realistiska banan, utan att det håller sig strängt vid den classiska lärdomen, hvaraf man der ser rika frukter.
Till en början ber jag fä förklara, ehuru litet min ringa personlighet kan intressera, att jag är en varm anhängare af de classiska studierna.
Jag anser, att dessa böra starkt bedrifvas i våra skolor, ty de reda och stärka det unga sinnet samt ingjuta i detsamma en frisk och manlig anda.
Men de göra det också blott dä, när studium af dem bedrifves såsom sak och när barnasinnet icke derifrån afskräckes genom att fastbinda det endast vid grammatiken och vid resolution på resolution, men sällan eller aldrig väcka detsamma på det sköna, som finnes i dessa böcker.
Jag hemställer
- Den i Februari e. m. 41 ler till de värde ledamöter, hvilka genomgått våra skolor, huru många de lärare voro, som fästade deras uppmärksamhet på det sköna innehållet af dea classiska litteraturen, och om icke flertalet af dem hufvudsakligen och uteslutande höllö sig blott vid det döda deraf, eller vid skalet af språket, i st. f. vid dess anda?
För att återkomma lill England, så är det visserligen sant hvad särskildt beträffar delta land, att vid
Rikets äldsta universiteler de classiska studierne idkas till den fullkomligaste grad.
Men dessa anstalter utgöra icke landets uppfostringsanstalter; de äro anstalter för söner af den högre arislocralien, för män, hvilka aldrig behöfva vända sig till det praktiska lifvet, utan som hufvudsakligen tillhållas att i de classiska mönstren inhemta förebilderne af en stark vältalighet, förebilderne af alla de dygder och uppoffringar, som egentligen fordras af den offentliga mannen; ty endast till det offentliga lifvet uppfödes denna dass.
Det är knappt möjligt för en son af en annan dass alt vid dessa universiteter vinna inträde; men deremot finnas i England en mängd andra anstalter, der visserligen äfven de classiska studierne, ehuru, efter hvad mig är sagdt, icke så uteslutande, idkas, och der äfven sådana kunskaper bibringas, som äro nödige för att framgå pä lifvets allmänna bana.
Att så sker, visar sig bäst deraf, att
Engelska nationen är den mest praktiska nation i verlden.
Samme värde talare bär äfven sagt, att man icke borde tro, det lycksaligheten läge i formen, ty skickligheten hos lärarne skulle veta att besegra svårigheterna i methoden.
Jag är visserligen en af dem, som erkänner, att lycksaligheten icke ligger i formen; men hvarför ifrar man då för formen?
Hvad åter beträffar, att lärarne, äfven med en form, som hindrade dem att använda sin förmåga så fritt, som de kunde vilja och behöfva, ändock skulle kunna frambringa lika lyckliga resultater, som med en lämpligare form, sä vågar jäg verkligen bestrida detta påstående.
Erfarenheten har äfven visat det, ty efter den gamla methoden, är det med lärarnes aldra största ansträngning och med elevernes aldra största flit icke möjligt, för de förre att kunna medhinna att undervisa de sednare i lefvande språk, blott till en ringa grad i mathemalhik och alls icke möjligt att på de eftermiddagar, dä skolan icke är i gång, få en qvarts ledighet för undervisning i naturalvetenskaperne.
Dä detta icke kan tillskrifvas lärarnes brist på skicklighet, måste det tillskrifvas methoden.
Då icke den ena ynglingen med utmärktare själsgåfvor får framgå från den ena vetenskapen till den andra förr, än alla de öfriga i samma dass, möjligen med mindre lätthet att fatta, hunnit fram till jemnbredd med honom, så måste detta taga en vida längre tid, som skadligt och onödigt lillbakahåller den skickligare.
Deremot vare det långt ifrån mig alt vilja bestrida den sats, som åberopas af försvararne till det gamla systemet, ”att frågan är icke alt lära allt för mycket, utan att lära väl; att det är tillräckligt att lära en vetenskap grundligt* emedan om jag kan den grundligt, så har jag i och med detsamma uppöfvat själens förmåga att inhemta andra kunskaper 7 H. G 42 Den 1 Februari e. m. pä en vida kortare tid.”
Allt detta medgifver jag gerna; men dessa satser äga blott sin tillämpning på dem, som äro nog lycklige att kunna hålla sine barn så länge i skola, som erfordras för att på detta sätt komma till målet.
Man må icke undra derpå, att en klagan förspörjes deröfver, att barn efter 4 å 5 års skoltid i en så kallad lärdomsskola, befinnas oförmögna att, utan särskilda studier, ingå vid ett technologiskt institut eller vid Krigsacademien.
Detta måste dock hafva sin grund i något verkligt missförhållande; och då det icke kan hänskjutas på lärarnes eller lärjungarnes
Hit, så måste felet ligga i methoden.
En annan ledamot har, såsom exempel på overkställbarheten af de 2:ne bildningsliniernas förening uti en skola, framdragit hvad som i detta hänseende blifvit åtgjordt i Tyskland, synnerligast i Preussen.
Då jag ofta hört detta inkast göras emot den nya m„ethodens användbarhet, och jag önskade, att göra mig reda för verkliga förhållandet, så lager jag mig nu friheten nämna, att jag ansåg mig böra, för upplysningars erhållande, vända mig till en man, som skrifvit mycket i detta ämne, nemi. tili Hr Professoren Erik Gustaf Geijer.
Jag frågade honom: är det sant, att Tyskland uppgifvit förhoppningen att kunna förena den modernare bildningen med den classiska?
Han svarade mig: ”Marschen af denna fråga har ungefär varit följande:
De stegrade anspråk på en mångsidigare bildning, som synnerligast i det andra tiotalet af detta århundrade började att hos folken göra sig gällande, böjde allt mer och mer Tyskarne, som sällan äro rädda att med yttersta ansträngning använda ett godt medel till vinnande af ett godt ändamål, till försöket att, med bibehållande af den gamla methoden” (märken det väl, mine Hrr, med bibehållande, säger jag, af den gamla methoden) ”förena det realistiska studium med studium af de classiska språken.
Genom den kraft och flit, som utmärker detta folk, lyckades detta till en viss grad, och många utmärkta elever utgingo från den nya skolan; men man fann dock, att till någon betydligare mån denna förening var rent af omöjlig.
Lärarnes tid upptogs allt för mycket och ynglingarnes kraft utlärdes.
I stället för att dä söka läkemedlet der det måhända hade bort sökas, nemi. genom antagandet af en ledigare method, fann man för godt, att, med förkastande af de gjorda försöken, rent af återgå till det gamla.” ”Men” — sade Geijer — ”är striden dermed slut?
Ännu är blott afgjordt, att de, sorn med den gamla methoden hafva velat förena den nya, icke deruti hafva lyckats.
Derföre må de då försöka att tillvägabringa en annan bättre method, och icke för den döda formen uppoffra hufvudsaken!”
Den store mannen hoppades äfven, att tidehvarfvets anspråk snart skulle göra sig gällande och tvinga de lärde att nedstiga från cathedrarne, för att ännu en gång söka närma sig till folket och dess rättvisa anspråk.
Här är slutligen sagdt, att det vore orätt, måhända förmätet af Ulsk. att tillstyrka en sak, som Skolrevisionen afstyrkt.
Ja, det är sant, mine Hrr, att majoriteten af den sista Skolrevisionen har afstyrkt frågan ; men till en början får jag nämna, att en äldre skolcomite, sammansatt af Den 1 Februari e. m. 43 utmärkte män, tillstyrkt densamma, äfvensom att, ibland iedamölerne af den sednare Sknlrevisionen, många reservanter finnas, hvilkas reservationer, jag medgifver det öppet, på mig verkade mera, än de skäl, som den segrande majoriteten anfört.
Hvad har nu slutligen Utsk. tillstyrkt?
Hafva vi tillstyrkt en förändring, sorn skall ske nu genast, ovillkorligt, med kullslåeude af allt det gamla ?
Nej, vi hafva tillstyrkt, att K.
M. täcktes taga skolfrågan före med snaraste, samt att K. M. måtte, när K.
M. finner lämpligt, på de skäl, som inom Utsk. och inom ett och annat RiksSt. gjort sig gällande, förordna på så sätt, att lärarnes förmåga verkligen blifver tillgänglig och nyttig för det största antal lärjungar, som är möjligt.
Vi hafva med flit icke velat ingå i de mera detaljerade förslag, som motionerne innehålla; vi hafva erkänt vår incompetance att yttra oss om vid hvad ålder, som den ena eller andra vetenskapen bör finna sin plats i uppfostran.
Vi hafva med flit blott velat yttra oss om de allmänna principer, hvilka vi trodde vara de rätta, och för resten, såsom Ekon.- Ulsk. alltid gör, hänskjulit frågan till K.
M:s ytterligare bepröfvande och visliga beslut.
Jag vågar slutligen hoppas, att R. o. Ad. icke dömmer Utsk. för hardt, för det alt Utsk. sökt fullgöra det uppdrag, hvilket Ulsk. icke sökt, utan erhållit sig pålagdt af sine commitenter; Utsk. kunde icke annat, än efter bästa samvete söka svara deremot.
Ehuru R. o. Ad. beslutil, att detta betänk, skulle punktvis föredragas, hafva likväl de flesta talare yttrat sig öfver detsamma i dess-helhet; ja, tvenne talare hafva till och med gått så långt, att de påstått, det de punkter, i hvilka Utsk. delat sina tillstyrkanden, icke kunde i afseende på beslutets fattande skiljas åt, nian att de mäste tillsammans på en gäng afgöras.
Utsk. har i Usta punkten tillstyrkt R.
St. att till K. ;VI. i und. frambära den önskan, ”att K. AI., vid den i nåder utlofvade definitiva organisationen af Rikets undervisningsanstalter, täcktes förordna om en sådan förändring af elementarläroverket, att nuvarande apologist- och lärdomsskola samt gymnasium komme att utgöra en enda fullständigt sammanhängande skola med tvenne bildningslinier;” i 2:dra punkten, ”att den ambulaloriska läsningen, eller ämnesläsning, hvad lärarne angår, hvilken redan på gymnasium äger rum, vid det förenade undervisningsverket i nåder måtte anbefallas, börande det dock få bero pä närmare pröfning, huruvida detta lärosätt äfven i den första eller förberedande classen kan tillämpas;” och sluteligen har Utsk. i 3:dje punkten tillstyrkt, ”andelina fråga för närvarande ej må leda till någon annan R.
St:s åtgärd, än en und. anhållan hos K.
M.,-att dä ephorus och lärarne derom äro ense, äfven ämnesläsning för lärjungarne i nåder måtte vid det allmänna elementarläroverket varda tillåten.”
Jag tror, att dessa 3:ne punkter kunna allt för väl hvar för sig behandlas; ty lika väl, sorn det nya åsyftade läroverket, genom en förening af apologist- och lärdomsskolan samt gymnasium, kan i den lägre afdelningen bibehålla classläsning (i den öfra faller det u
Den 1 Februari e. m. af sig sjeif, alt läsningen blifver ambulatorisk, enär den redan är det på gymnasium), likaväl — säger jag — kan i de gamla skolorna, utan att förändra deras natur i öfrigt, införas den ambulaloriska läsningen.
Jag bade visserligen haft åtskilligt att anmärka vid de yttranden, som här blifvit afgifne emot Utsk:s betänk.
, men jag är deruti nästan helt och hållet förekommen af Frih.
Hamilton och förenar mig med honom.
Jag vill blött i afseende på l:sla punkten erinra, att ett sådant läroverk, som der åsyftas, redan finnes och länge har funnits i Upsala, nemi. den dervarande cathedralskolan, i enlighet med hvilken en annan skola, nemi. den i Lund, sedermera blifvit inrättad.
Utsk. föreslår, ali den nya skolan skulle komma att utgöra en enda sammanhängande skola med 2:ne bildningslinier.
Dessa 2:ne linier mäste då antingen komma att formera en vinkel eller en fortsättning.
I det första fallet, är nästan omöjligt att verkställa hvad här är sagdt, utan att hafva särskilda classer för de särskilda bildningslinierna, och i det sednare fallet åter, har Upsala skola visat ganska goda resultater.
En talare, som ganska strängt talat emot det nu förevarande förslaget, har vid ett annat tillfälle mycket ifrigt yrkal på anslag för denua sistnämnda skola, hvilket anslag äfven blef af R. o. Ad. bifallet.
Frågan är således icke ny, och jag tror mig alltför väl kunna taga för gifvet, att R. o. Ad. icke drager i betänkande att bifalla den första punkten.
Utan att tilltro mig äga några så djupa insigter i detta ämne, att jag anser mig kunna fälla ett omdöme öfver den ena läromelhodens företräde framför den andra, må det likväl tillåtas mig alt göra några erinringar vid det betänk., som Utsk. här afgifvit.
Utsk. säger, att en betydligare förändring af skolinrättningen ilandet är af behofvet påkallad, och Utsk. uppgifver såsom skäl derför, ”att skolan är förmycket en föreläsnings- och förhörsanstalt och att den befrämjar för litet sjelfverksamheten.” Jag mäste säga, att denna anmärkning innebär, i min tanka, en contradiclion; ty om skolan är för mycket en föreläsningsanslalt, sä kan hon icke vara förmycket en förhörsanslalt och tverlom.
Den erfarenhet, som jag i detta afseende har, är, alt skolan icke är någon föreläsningsanslalt; åtminstone tyckes hon icke för närvarande pä detta säll skötas.
Hvad äter angär det påslåendet, att skolan skulle vara för mycket en förhörsanstalt, så måste väl medgifvas, att hvarje skola är och mäste vara delta till en viss grad, och skulle jag tro, att jemväl de skolor, der den nya undervisningsmelhoden användes, äro åtminstone lika mycket att betrakta såsom förhörsanstalter.
Att den gamla skolan för litet befrämjar sjelfverksamheten är väl möjligt, i afseende på tillämpningen af undervisningen; men hvad sjelfva organisationen af skolan angår, anser jag densamma icke mindre befrämja sjelfverksamheten, än de methoder, som i nyare lider blifvit införde.
Motsatsen torde vara svår att bevisa.
Såsom ett ytterligare skäl att förkasta de gamla undervisningsanstalterne, anför Utsk. äfven, att ”den enskilda undervisningen anlitas ofta Den 1 Februari e. m. 45 af misstroende till den allmänna, ett förhållande, som af flere anledningar ej bör vara staten likgilltigt.” Men Utsk. har icke anfört några bevis på det uppgifna förhållandet.
Det är visserligen allmänt kändt, att enskilda undervisningsanstalter mycket begagnas ; men om man ser på förhållandena under de 20 sista åren, sä finnér man likväl, att antalet af dem, som hafva begagnat de allmänna undervisningsanstalterne efter gamla methoden, har betydligt ökat sig.
Lärdomsskolorna begagnades år 1S24 af 2923 lärjungar och 1843 af 3,161.
Apologislskolorne begagnades 1827 af 1,256 lärjungar och 1843 af 2,057.
Således har antalet af lärjungar vid de allmänna skolorna, enligt de sifferuppgifter, som sista skolrevisionens berättelse innehåller, från 1824 till och med 1843, ökat sig från 4,179 till 5,218, eller med något öfver 1000 lärjungar.
Detta torde utvisa, att fastän den enskilda undervisningen mycket begagnas, så har likväl förtroendet till den allmänna icke förminskats, utan tvertom icke så obetydligt stigit.
Utsk. anmärker derjemte, att ”ett nödigt samband saknas emellan elementarläroverkets särskilda delar, likasom emellan detta och academien”.
Måhända är det så; men Utsk. har likväl icke sagt hvaruti denna saknad egentligen är ådagalagd, äfvensom Utsk. icke eller antydt, hvaruti det nödiga sambandet bör bestå.
Jag har trott mig finna, att sambandet verkligen existerar i den mån, som skilda skolor kunna äga samband med hvarandra.
Utsk. säger vidare, att ”skolans form hindrar, ej mindre en noggrannare disciplin, än de individuella anlagens utveckling”.
Hvad det förra beträffar, så har Utsk. icke eller anfört några skäl, och jag måste erkänna, att jag icke, af den erfarenhet jag äger, funnit att skolans form hindrar en noggrannare disciplin.
Hvad åter angår den omständighet, att de individuella anlagens utveckling deraf hindras, så får jag förklara, att detta äfven öfverensstämmer med min erfarenhet.
Det största skälet emot det gamla systemet ligger, enligt min förmening, just i den omständighet, att läroämnen föredragas, som endast gagna på vissa platser i samhället, under det andra, för allmän bildning behöfliga, eftersättas.
Jag har derföre kommit till det resultat, att någon betydligare förändring af skolinrättningen i allmänhet icke är så nödvändig, som icke dessinera en betydlig förändring af elementarundervisningen.
Emellertid äro de öfrige af Utsk. uppgifna skäl, enligt min tanka, icke af beskaffenhet, att på dem kan grundas något särskildt förslag, eller att i dem någon utredning ligger af behöfligheten af hvad Utsk. i den und. skrifvelse!! föreslagit.
Hvad angår första punkten, eller att nuvar. apologist- och lärdomsskola samt gymnasium skulle komma att utgöra en enda sammanhängande skola; så måste det tillåtas mig att dervid göra den erinran, att detta år för de flesta skolor omöjligt att verkställa, enär de fleste skolor och de fleste lärjungar äro i sådane städer, som icke äro stiftsstäder och der icke några gymnasier finnas.
Utsk. tillägger vidare, att den sålunda uppkommande skolan skulle komma att utgöra en enda med 2:ne bildningslinier.
Derpå hafva vi ännu icke något exempel; ty cathedralskolorna i Up - 46 Den 1 F e b r u a r i e. m. sala och Lund äro icke på så sätt inrättade.
Bredvid dem finnas väl apologistskolor; men dessa utgöra särskilda classer, och då kan man icke säga, att dessa skolor innefatta 2:ne bildningslinier.
Det är visserligen att önska (och jag önskar likaså lifligt som någon), att. erfarenheten måtte mogna lill fördel för det nya systemet och att de förhoppningar, man fästat vid detsamma, måtte gå, i fullbordan; men jag anser det vara bättre att ännu dröja med iuförandet af en dylik förändring i skolväsendet, än att man snart äter skulle blifva nödsakad att förändra, hvad man nu i delta hänseende vidtager.
Att derföre söka erfarenheten något vidsträcktare, är den nu står att vinna, det anser jag för min del vara ganska nödigt, och om något förslag i denna syftning kunde uppgöras, så vill jag gerna deruti instämma.
Jag hade lifligt önskat, att Utsk. hade uppgjort något annat mera detaljeradt förslag, hvarigenom en öfvergång hade kunnat beredas från den method, som nu finnes i skolorna antagen, till en bättre, utan alt derföre på en gång vända om alltsammans, med äfventyr att krossa det nu bestående och ändock icke få något annat mera ändamålsenligt i stället.
Utsk. har äfven såsom skäl för sitt förslag uppgifvit, att i fall detsamma antoges, så skulle derigenom en betydlig besparing i statsutgifterne uppkomma.
Jag tviflar mycket derpå; och jag skulle deraf möjligen kunna finna anledning att förmoda, det Utsk. icke tagit i betraktande nödvändigheten alt bibehålla alla de skolor i Riket, hvilkajör närvarande finnas och som af orter?*-' ne icke kunna saknas.
Ämnar man icke bibehålla dem och nödige lärare der, så torde vara klart, att om Utskis förslag antages, ganska betydliga förändringar i lärarnes löner, vid skolorne i stiftsstäderne blifva nödvändiga, och att i följd deraf ökade, men ingalunda minskade utgifter för staten uppkomma.
Mig synes, alt, såsom Utsk. äfven i andra punkten nämner, en förberedande skola eller så kallad dass bör finnas, och att lärjungarne sedermera derifrån böra kunna ingå i en skola, der ämnesläsning finnes.
Det blifver då lättare för läraren att bedömma hvilka anlag lärjungen har och hvad väg han bör gå.
När den grad 'af undervisning vidtager, som nu meddelas i gymnasium, böra bildniugslinierne åtskiljas genom från hvarandra mera fristående undervisningsverk.
Jag har icke anspråk på att denna ide' skall vinna hvarken bifall eller tillämpning; men efter jag händelsevis har kommit att yttra mig i ämnet, sä har jag framkastat den.
På de grunder, som jag nu haft äran anföra, äfvensom på de vida kraf- , tigare skäl, som af föregående talare blifvit åberopade, vågar jag icke tillstyrka R. o. Ad. att antaga Ulsk:s förslag.
Jag uppträder för att lala till försvar för Utskis betänk, och för den skola, efter erfarenheten af hvilken Utsk. uppgjort sina förslag.
Man tänker måhända, att jag är partisk eller jäfvig att derutinnan yttra mig, emedan jag är en bland skolans Direcleurer.
Men jag är i det hänseendet icke mera jäfvig än hvarje biskop eller skoldirecteur, som försvarar det gamla lärosättet.
Ar jag mindre trovärdig än någon Den 1 Februari e. m. 47 af dem, så ligger det i min person, icke i min befattning.