Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är i allmänhet ett bruk inom så väl Kyrkan som Staten, att när man vill komma till något visst mål, så börjar man ganska sakta, och säger, såsom i detta fall, att det är en oskyldig sak om några skrifter anmälas för Consistorierna; men man betänker alldeles icke, att dessa Consistoriel- äro uptagna af mångahanda göromål, och att om en sådan skrift anmäles, så är deras expeditionssätt så långsamt, att kolportören möjligen skulle få vänta i åratal innan tillåtelsen hunne utfärdas.
Tänker jag mig saken i stort, så utfaller den annorlunda.
I dag väcker jag motion om att Consistorierna skola ega denna myndighet öfver kolportörerna; nästa Riksdag inkommer en annan, nemi. att Consistorierna skola tillåtas att bedöma, huruvida dessa skrifter få kolporteras eller icke; då erhåiles censurrätten.
På detta sätt framskrider man gradvis på förtryckets väg; det är på detta sätt som folket slås i bojor, både i det kyrkliga och politiska förtryckets bojor.
Jag stannar härvid, och anhåller att dessa mina anmärkmr måtte få åtfölja till Utsk., på det att dess ledamöter måtte vakta sig för motionens innehåll och den idé, som ligger i sjelfva tendensen.
För öfrigt siiger man, att hvad som än tryter vår protestantiska kyrka, icke felas derinom tolerans.
Jag svarar, att de band, hvarmed vår kyrka f. n. fjettras, äro rätta anledmn till de schismer och sekter, hvari hon nu förfallit.
Det är andan, som saknas inom Statskyrkan, och derföre lånar man sig hellre till att begagna verldsliga vapen, med hvilka man kan säga: hugg tilli än att bekämpa kyrkans irrläror ord mot ord och anda mot anda.
Jag anhåller om ursäkt hos K. o. Ad., att jag ännu en gång upträder; men Hr Tham har i sitt sista ananförande fällt ett yttrande, som föranledt mig att ånyo begära ordet.
Hr Tham har nemi. sagt, att, långtifrån att någon förföljelse skulle ega rum inom Svenska Statskyrkan, finnes deremot honom veterligen ingen kyrka så tolerant som denna.
Jag anhåller, att detta yttrande måtte få qvarstå för Hr Thams räkning, såsom ett prof på hans förmåga att kunna bedöma hvad som innefattas under begreppet tolerans.
Gör man en jemförelse med andra länders lagstiftning, vågar jag påstå, att intet land finnes med en sådan intolerans som Sverge.
Betraktar man Ryssland, som väl icke kan anses vara toleransens hemland, så är der föydragsamheten långt större än här, då derstädes icke är förbjudet för någon, att innehafva ett embete, ehuru han icke bekänner sig till den Grekiska Kyrkan.
I vårt land deremot är det förbjudet för en person, som icke bekän - Den 12 November. 135 ner sig till den EvangelisktLutherska läran, att bekläda civilt embete.
I Ryssland kan man innehafva hvilket embete som helst, fastän man icke tillhör den Grekiska Kyrkan; vi hafva t. ex. i Stockholm sett, att Kyska Legationen inom loppet af sistförflutne 20 år varit representerad af personer, som tillhört alla slags kristna trosbekännelser, Greker, Katholiker, Calvinister, Lutheraner o. s. v.
I Österrike är förhållandet enahanda, och vi se att detta land är representeradt af en protestantisk minister här i Stockholm.
Preussen återigen, ett land, som är protestantiskt, har nyligen varit representeradt af en katholsk minister.
Dessa 2:ne förstnämnda länder hafva dock alltid varit ansedda, att tillhöra de mest intoleranta stater i Europa, och jag vill derföre icke tala om England, Frankrike, Holland och Belgien, der sedan längre tider tillbaka alla trosbekännelser hafva fullkomligt lika rättigheter.
Om Hr Tham varit lika bevandrad inom utländska tidningspressen som i den Svenska, skulle han verkligen hafva funnit, att inom Österrike en fullkomlig religionsfrihet numera är rådande, hvarom reskriptet stått att läsa i Augsb. Allgem. Zeitung.
Hr Tham har sagt, att det blott vore en Nilsson, som blifvit landsförvisad, och att detta straff icke innebure någon förföljelse; det är dock två med det anförda namnet, jemte en porträttmålare, Pettersson, som blifvit landsförvisade.
Som jag vistades utrikes, när underrättelsen om målaren Nilssons dom blef bekant, hörde jag det omdöme allmänneligen uttalas, att denna förföljelse ansågs som en skamfläck för Svenska nationen; och hade Hr Tham varit närvarande vid de samtal, som i anledn. af berörde händelse utomlands fördes, tror jag verkligen att hans kärlek för fäderneslandet i betydlig mån skulle hafva afkylt hans nit för samvetstvånget.
Hr Tham har vidare sagt, att ingen förföljelse eger rum inom Svenska Kyrkan.
Jag ber likväl att få anföra några exempel på motsatsen.
Eör några år sedan dömdes en man att böta Hundrade Daler smt och för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. b:ko, derföre att han på en Söndag, för 13 män och 20 qvinnor, läst ur Bibeln samt bönen »Fader vår», örn nu denne person hade fört ett ogudaktigt och okristligt lefverne, så hade åtal säkerligen uteblifvit, Ar det icke förföljelse, att i Dalarne en stor mängd menniskor, jag skulle kunna genom utdrag ur offentliga handlingar upgifva deras antal, blifvit bötfällde samt släpade i fängelse, derföre att de anammat Nattvarden utan biträde af vigd prestman.
Jag skulle kunna anföra mångfaldiga andra exempel på intoleransen i vårt land — exempel, hvilka i sanning äro sådana, att de knappast hafva sitt motstycke i de mörkaste tider.
Och icke förthy kan man påstå, att Sverige är ett tolerant land, och att det icke finnes något land, der toleransen är större än här; men, säger man, Svenska Statskyrkan är icke intolerant, ty den tillåter hvar och en att tänka hvad man vill, blott man icke bekänner sin tro.
Nå väl, kan nu någon mensklig makt hindra en person att tänka hvad han vill ? nej, sådant är omöjligt; Gud har sjelf gifvit menniskan tankens frihet, och den kan hvarken betvingas af bål eller bojor eller landsförvisning; 136
Den 12 November. men att deremot vilja genom lagbud förbjuda den fria menniskan att bekänna hvad hon tänker, det är ett hånande af både mensklig rätt och Guds ord, och jag tror icke, att den, som ifrar för något sådant, kan säga sig kämpa för sanning och rätt.
Det är icke att kämpa för sanning och rätt, då man icke vill medgifva andra samma rätt, och då man säger: vi äro herrar öfver sanningen, och ingen må våga att tänka något annat än hvad vi erkänna vara sanning.
Ar icke oviljan öfver det exempel, som Hr Hjerta anfört, bevis på lika mycken katholicism härstädes, som i något annat land?
Kan man väl tro, att den uplysta menniskan icke kan förstå sanningen utan att vara prestvigd?
En sådan åsigt är alldeles stridande mot protestantismens idé, hvilken just består uti en protest mot trostvånget, och derföre, måste hvarje sann Lutheran protestera mot detta tvång i religionsämnen, det må yttra sig inom Svenska Kyrkan eller annorstädes.
Jag slutar med att förklara, det jag för min del finner ordet »bör», vid aflemnandet af den ifrågav:de förteckningen, innebära någonting kategoriskt, och att hela stadgandet är katholskt, samt att, då jag finner motionen vara stridande mot 1 §:n 12 mom.
Tryckfrihetslagen och derjemte mot 16 § Keg.F., jag icke kan annat än anhålla, det remiss åt densamma måtte vägras.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om K. o. Ad. bifölle, att Hr Thams förev:de motion, jemte de i anledn. deraf afgifne yttranden remitterades till LagUtsk., ropade3 starka
Ja jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han funnit proposm besvarad med öfvervägande Ja.
Hr Arnells, Gust.
Fredr., d. 8 dennes på bordet lagda motion, ang:de skjutsningsbesväret.
Jag anhåller om uplysning, huruvida i motionen afses postskjuts eller annan skjuts.
Sedan upläsning af motionen blifvit verkställd, anförde: Frih.
Det lider visserligen icke tvifvel, att skjutsningsbesväret är ett ganska stort onus för jordbruket och att detta besvär kan vara ganska ojemnt fördeladt, ehuru det är anledn. att förmoda, att skjutsskyldighetens utgörande skall förminskas i samma mån, som kommunikationerna i landet förbättras genom jernvägars anläggande, likasom skjutsen redan blifvit i betydlig mån förminskad genom ångbåtsfarten, hvarvid dock bör bemärkas, att då den största tyngden af skjutsningsbesväret f. n. hvilar på de hemman, som äro indelta till skjuts å de stora vägarne, kommer, till följd af jernvägsanläggningarnes utsträckning, denna tyngd att hufvudsakligen falla på de hemman, som skola bestrida skjutsen på bivägarne, Men ehuru jag således erkänner ojemnheten af ifrågav:de besvärs nuvar:de fördelning, kan jag dock icke medgifva riktigheten och billigheten af ett förslag, som afser att förvandla detta jorden vidlådande servitut till en fast skatt, som skulle komma att utgå efter hemmantalet, enär alla hemman icke ega samma värde, och Den 12 November.
137 det således lätteligen kan och äfven skulle komma att hända, att ett hemman af högt värde finge lättnad i ett onus, som deremot drabbade ett annat hemman af mindre värde.
Emellertid bevisade många vid föreg:de Riksdagar väckta motioner i fråga om skjutsväsendet, att lösningen af den nu åter uptagna frågan är ganska svår, hvartill orsaken torde ligga deri, att man alltför mycket betraktat skjutsen såsom ett fortfarande onus för jordbruket, då den deremot bör betraktas såsom ett onus för den, som anlitar den skjutsandes biträde, att erlägga den betalning, som biträdet verkligen är värdt.
Genom att påbjuda en högre skjutslega, skulle det blifva lätt att åstadkomma såväl entreprenader å skjutsen, som ock förmanskap för resandes förskaffande, hvarförutan de resande skulle, genom skjutslegans förhöjande, finna sig föranlåtne att begagna så ringa antal hästar som möjligt.
Jag anser att häruti, men icke i det af motionären föreslagna sättet, ligger den rätta utvägen till afhjelpande af det öfverklagade besväret.
En motion, med samma syftning som Hr Arnells, utgjorde under förra Riksdagen föremål för Ekon.Utsk:s behandling och Ständernas handläggning, men blef då afslagen, och jag för min del kan ej finna annat, än att ifrågav:de förslag bör röna samma öde.
En del af ifrågav:de motion handlar derom, att
Postverket skulle frånkännas rättigheten att begagna gästgifvarskjuts.
Jag ämnar vid detta tillfälle icke ingå i en fullständigare utredning af denna fråga, men jag anser mig likväl böra uttala det omdöme, att ett sådant förslag hvarken kan eller bör bifallas.
Det är klart, att i jemnbredd med samhällets utveckling i alla riktningar, jemväl Postinrättningen måst utbilda sig och postförbindelserna utsträckas.
Den anstalt, hvarpå postväsendet här i landet af ålder varit bygdt, nemi.
Posthemmansinrättningen, har redan för längesedan befunnits otillräcklig för förskaffande af all den post, som numera behöfves.
Andra medel hafva då måst anlitas, och det, som legat närmast till hands, har varit gästgifveriskjutsen.
Nu föreslår man, att äfven denna skjuts ej mera skall få hegagnas för postens befordrande.
Jag frågar då, på hvad sätt skall detta hädanefter ske?
Härpå svarar troligtvis motionären, att det skall ske genom Postverkets egen försorg, på det sätt detsamma sjelf behagar, antingen genom öfverenskoromelser med enskilda, eller genom Postverkets direkta föranstaltande.
Men jag vågar försäkra, att om detta medel förklarades vara det enda, som finge begagnas, så skulle det straxt visa sig, att en sådan utväg blefve alldeles otillräcklig, ja, omöjlig att tillämpa i den utsträckning som erfordrades; och jag stödjer denna förklaring derpå, att erfarenheten redan visat, huru ytterst sällan det lyckats, vid de hittills gjorda försöken, att genom antagliga beting besörja posternas förskaffande.
I de flesta län hafva vid sådana tillfällen antingen alldeles icke några anbud blifvit gjorda (och detta har oftast varit fallet), eller också hafva anbudssummorna varit så orimligt högt tilltagna, att det ej vore möjligt att på sådant sätt befordra posterna.
Anspråk att erhålla 2 R:dr b:ko pr mil för en häst äro ej sällsynta, och det lärer 138 Den 12 November. finnas exempel på att man begärt ända till 10 R:dr b:ko milen.
H var och en torde finna huru det skulle gå, om Postverket tvingades att underkasta sig dylika fordringar, och uppenbarligen måste, i sådant fall, antingen postportot åter högst betydligt förhöjas, eller ock ett särskildt anslag till oberäkneligt belopp göras för Postverkets räkning, Att nu, sedan man till allmän belåtenhet nyligen nedsatt postportot och sökt fullkomna postväsendet, återgå i en motsatt riktning, lärer väl icke böra komma i fråga, lika litet som man å andra sidan torde kunna neka, att denna Statsanstalt bör ordnas så, att den förmår underhålla sig sjelf.
Men härtill fordras dock, att i sista hand, åtminstone som en nödfallsutväg, någonstädes förpligtelsen qvarstår att skjutsa posten, och jag anser derföre, att det nu väckta förslaget icke kan godkännas.
Jag ber emellertid, att detta yttrande icke må tolkas såsom ett obetingadt försvar för postskjutsen i dess nuvarande skick.
Jag medgifver tvärtom, att densamma på vissa linier, till följd af postväsendets utveckling, i sednare tider blifvit ganska betungande, både för posthemmanen och för de gästgifveri-skjutsskyldige.
Jemkningar i detta hänseende äro således, enl. min tanke, af behofvet påkallade, och lindring måste åstadkommas, dels genom en viss begränsning af skyldigheten att fortskaffa posten och dels genom förhöjd betalning för postskjutsen.
K. M. har icke heller underlåtit att egna
Sin upmärksamhet åt denna fråga och ämnar till afhjelpande af de öfverklagade olägenheterna till R.
St. aflåta ett förslag i den syftning, jag nu haft äran antyda.
Detta har jag ansett mig böra omnämna vid remitterandet af motionen, hvars goda afsigt jag fullt upskattar, men hvars antagande i det omförmälta hänseendet jag måste afstyrka.
Frih.af Ugglas, Kurt Gust.:
I strid mot hvad Frih.
Sprengtporten anfört, anser jag den af Hr Arnell väckta motion vara förtjent af den största upmärksamhet, och jag anhåller att få med mitt förord beledsaga densamma till Ekon.Utsk.
Sprengtportens åsigt, att det rättaste visserligen vore, att den resande sjelf finge betala hvad skjutsen verkligen kostade, men jag hemställer till den värde Frilnn, huruvida det är att hoppas, att ett sådant resultat på lång tid kan vinnas.
Enligt min åsigt kan man icke för det närvarande, och måhända icke heller under en ganska lång tidrymd, vänta sig, att gästgifvareskjutsen här i landet skall inrättas på samma sätt som postskjutsen i andra länder, och vid sådant förhållande anser jag det vara klokast och rådligast, att nu vidtaga en åtgärd, som åtminstone skulle till en del afhjelpa de stora olägenheter, som i afseende å skjutsningsbesväret nu förefinnas.
Dels af egen erfarenhet och dels genom andras utsago känner jag, att afgifterna för entreprenadskjutsen äro inom ett och samma län mycket olika, så att, då ett hemman betalar ända till 100 R:dr, upgår afgiften för ett annat till endast några få R:dr.
Jag hemställer då, huruvida det icke vore skäl att sammanslå ali dessa olika summor och fördela totalbeloppet på hvarje skjutsning underkastadt hemman inom länet; då Hr Arnells förslag för det närv:de, Den 12 November. 139 enl. min tanke, innefattar den enda tjenliga utväg att lätta jordbruket från ett onus, som blifver allt mer och mer betungande, anhåller jag, att Ekon.Utsk. ville taga motionen i sorgfälligt öfvervägande.
Äfven jag anhåller, att få instämma iden åsigt, att det vore önskligt om skjutsningsbesväret blefve jemnare fördeladt, och jag har mig jemväl bekant, att en lika fördelning af skjutstungan på alla hemman inom ett län under någon tid egt rum, nemi. inom Jemtland.
Stockholms län har denna grundsats i viss mån ock blifvit tillämpad.
Inom ett härad med 5 gästgifvaregårdar utgår skjutsgärden sedan 3 år lika från alla skjutsskyldiga hemman och fördelas emellan gästgifvarne, i förhållande till den skjuts, som verkligen utgjorts, och enahanda anordning är helt nyligen vidtagen med ett annat härad, hvarinom 7 gästgifverier befinnas.
Det är visserligen sannt, att förhållandena äro ganska olika inom ett så stort distrikt, som ett helt län, ty t. ex. inom Stockholms län betalas till en gästgifvaregård i ent.reprenadafgift 40 R:dr b:ko per mantal, till en annan 33 R:dr 16 sk., då det finnes andra gästgifvaregårdar inom länet, som i sådan afgift af hvarje hemman endast upbära 2 It:dr samma mynt, och i de härader, hvarom jag nyss nämnde, utgör den vanliga entreprenadafgiften 3 å 4 R:dr b:ko.
Jag befarar alltså, att en reglering af dessa afgifter inom ett helt län, så välgörande den än skulle blifva, komme att möta stora hinder.
Det är också vanligen fallet, att der entreprenadafgifterna äro störst, der äro också tillfällena till en fördelaktig varuafsättning störst.
Så utgå de ojemförligt största entreprenadafgifter för skjutsens uprätthållande vid de gästgifvaregårdar, sora närmast omgifva hufvudstaden; men de skjutsskyldige hemmanen ega också fördelen af en säker och förmånlig afsättning för sina produkter, hvilken fördel rikeligen torde upväga tungan af en högre entreprenadafgift.
Skulle nu dessa fördelaktigt belägna hemman få sin skjutsningsskyldighet nedsatt, på bekostnad af andra hemman, med mindre fördelaktigt läge, så kunde detta onekligen förefalla mindre rättvist; men då partiella olägenheter ovilkorligen måste inträffa vid hvarje mera omfattande anordning, synes det, som detta anmärkta förhållande icke borde verka afskräckande från ett företag af i allmänhet fördelaktig och rättvis beskaffenhet.
Jag skulle visserligen anse det vara önskvärdt, att såväl i afseende å skjutsningsbesväret, som andra servituter, hvilka för det närvarande trycka jordbruket, och deribland jag nu vill nämna väghållningen, som jemväl i olika mån drabbar olika hémman, man kunde komma till ett billigt, förhållande, men endast genom en allmän jordens refning, och icke genom en skattejemkning, som grundar sig på hemmantal, kan detta ändamål upnås.
Förslaget felar äfven deri, att man härigenom visserligen skulle komma till en skenbar likhet i besvär inom hvarje län; men emellan jordegendom inom olika län, som naturligtvis vidkän - 140 Den 12 November. nas olika skjutsningsbesvär, skulle i alla fall olikheter upstå, och då vore icke mycket för rättvisan vunnet.
Om jag ock medgifver riktigheten af hvad Erih. af Ugglas yttrat om svårigheten att uti vårt land höja skjutslegan till ett belopp, som fullt motsvarar sjelfva skjutsningsbesväret, tror jag likväl, icke dessmindre, att man bör beträda och fortskrida på den väg, som leder derhän.
Ledd af denna åsigt, fortsätter jag mitt yrkande, att Hr Arnells- förslag icke måtte vinna bifall.
Jag skulle visserligen icke upträda i denna fråga, såvida jag. icke sjelf väckt ett förslag deri.
Som jag icke funnit grunderna för Hr Arnells förslag vara så beskaffade, att de böra föranleda till förslagets bifallande, så har jag ansett mig böra med några ord beledsaga motionens remiss till vederbör ligt Utsk.
Hr Arnells förslag afser att fördela skjutsningsbesväret på alla skjutsskyldiga hemman inom de särskilda länen.
Men en sådan skjutsningsbesvärets utsträckning kan icke vara rättvis.
Jordbruket är redan förut allt för mycket nedtryckt af onera utaf mångahanda slag.
Ser man saken ur en rationel synpunkt, så bör man medgifva, att det rättaste vore, att jordbruket helt och hållet befriades från skjutsningsbesväret.
Så är förhållandet i andra länder, och jag inser icke hvarföre det skall vara omöjligt, att i Sverige upnå samma resultat.
Om Hr Arnells förslag blefve antaget och bragt till verkställighet, så blefve en stor orättvisa deraf en följd, på sätt Gr.
Liljencrants redan påpekat.
De hemman, som ligga närmast Stockholm och utgöra skjutsningsskyldighet till de deromkring belägna gästgifvaregårdarne, såsom t. ex.
Rotebro och Fittja, hafva visserligen en stor skjutsningsskyldighet, och detta medgifves äfven vara en stor olägenhet för dessa hemmans innehafvare, men den ersättes dock i betydlig mån derigenom, att dessa hemmans produkter äro lätt afsättliga och betalas med höga priser.
Om nu hemman, belägna 7 å 8 mil från Stockholm och således i saknad af nyssnämnde fördelar, skola betungas med en del af den börda, som trycker hemmanen kring Rotebro och Fittja, så kunde innehafvarne af de förra hemmanen med fog klaga öfver orättvisa, enär bördan blifvit vältrad från starkare skuldror till svagare.
Såsom jag nyss haft äran nämna, är den enda rätta utvägen att ställa skjutsen oberoende af jordbruket.
Ett närmande till detta mål vore att inrätta entreprenadskjuts å alla gästgifvaregårdar.
Entrepreuadlegan komme att bero af trafiken och andra lokala förhållanden, och kunde till följd deraf icke vara lika öfver hela landet.
På en sådan grund bör, enl. min åsigt, ett förslag att ordna skjutsväsendet vara upstaldt, ifall det skall kunna vinna bifall.
Hvad åter postskjutsen beträffar, så anser jag, att frågan derom icke bör sättas i gemenskap med frågan om gästgifveriskjutsen.
Den förra måste förblifva sådan den f. n. är, intilldess vi få entreprenadskjuts vid alla gästgifvaregårdar och jernvägsanläggningarne utsträckta till större delen af landet.
När så sker, kommer troligtvis äfven postskjutsen att regleras på ett ändamålseligare sätt än det Den 12 November.
Hl nuvande.
Det enda man f. n. borde göra, vore att höja legan för postforslingen, men dermed måste man ock låta sig nöja.
Då hvar och en är skyldig att i denna fråga lemna de nplysande bidrag han eger, har jag ansett mig böra nämna, att då, såsom en värd talare yttrat, tyngden af skjutsningsbesväret i vissa trakter, såsom här omkring Stockholm, mildras genom fördelen af en lättare afsättning och andra fördelar, finnas deremot andra orter, der denna tyngd, till följd af sednare tiders kommunikationsmedel, blifvit alldeles odräglig, utan att fördelen af en lättare afsättning eller annat står dem till buds.
Dessa orter äro sådana, der 10 å 12 ångfartyg i veckan gå fram och åter med passagerare, som skola fortskaffas dit och dan landvågen, och der hafva afgifterna, som de skjutsskyldige måste betala för att befria sig från skjutsningen, stigit till vida mer än de belopp några talare här omnämnt.
Der behöfver tungan af skjutsskyldigheten bli lindrad, vare sig genom Statens mellankomst eller genom en jemnare fördelning emellan de skjutsskyldige.
Att närmare ingå i ämnets detaljer, skulle leda till allt för stor vidlyftighet, och vore desto mindre lämpligt, sedan en af Konungens Rådgifvare här förklarat, att vi i ämnet hafva att förvänta en K. Propos., hvari saken utan tvifvel kommer att betraktas med en mera omfattande blick än den enskilde Riksdagsmannens.
Jag för min del har varit benägen att understödja den väckta motionen, men då, såsom Frih.
Sprengtporten eller någon annan värd ledamot yttrat, det icke torde vare med billigheten öfverensstämmande, att bibehålla skjutsningsbesväret på jordbruket, då äfven andra näringar böra draga tungan deraf, och då dessutom något afseende äfven bör fästas på de resandes bästa, hvilka under närvande förhållanden ofta icke känna den rätta skjutslegan, enär den är olika på olika orter och jemväl olika på olika tider, hvilket allt gifver anledn. till tvister och osämja emellan skjutsande och skjutsade; så har jag ansett mig göra bäst uti att afbida den utlofvade K. Propos:n, hvari utan tvifvel afseende på allas billiga anspråk kommer att fästas.
Staél von Holstein, Fab. Wilh.:
Då motionen på ett ställe innehåller, att entreprenadafgifterna skola fördelas på alla skjutsskyldige hemman i länen, samt på ett annat ställe säges, att skjutsskyldighet åligger alla icke privilegierade hemman, är det klart, att i motionen afses, att afgifterna för befrielse från skjutsen skulle komma att drabba icke allenast de f. n. till gästgifveriskjuts indelade hemman, utan äfven dem, som till sådan skjuts icke äro anslagne.
Då emellertid de hemman, som äro indelta till reservskjuts vid gästgifvaregårdar, äro befriade från utgörande af den s. k. kronoskjutsen, hvilken deremot andra till gästgifveriskjuts ej anslagne hemman äro underkastade, skulle de sednare, enl. motionärens förslag, utom besväret af kronoskjutsen, jemväl få vidkännas afgiften för entreprenadskjutsen, under det de förre endast komme att vidkännas entreprenadafgiften.
Detta torde icke vara med billighetens fordringar öfverensstämmande, och derföre får jag, på sådan grund, afstyrka bifall till motionen. 142 Den 12 November.
Hvad som hittills blifvit åtgjordt i denna sak består egentligen deruti, att skjutslegan blifvit förhöjd, men att denna åtgärd icke ledt till det önskvärda resultatet, hafva vi alla funnit.