Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Eders herradöme, och öfrige herrar, herr Axel, herr Anders, herrarne behagade hålla till godo med den ringa välfägnad, som i vårt utplundrade hus nu i hast kunnat åstadkommas.
Det är visst allt ovärdigt så höga gäster, men herrarne täcktes ursäkta och låta välmeningen ersätta bristerna hos hvad vi vågat framställa, så ringa det än är."
"Gud bevare eder fru Metta", sade Fleming leende, "tror J mig icke i sanning vara en värre varg att äta, än som sjelfve hertig Carl omtalar mig vara."
Om aftonen sedan gästerna begett sig till ro, sade fru Metta, just som hon skulle undanställa en knappt afskuren torta, "ja, hvad skall man laga mat, när det icke duger åt folk."
"Nå mor, våra gäster voro ju så få, huru mycket kunde de väl bärja af allt ditt öfverflöd; icke tyckte jag det sparades på gudsgåfvorna."
"Si för gu om jag kan glömma att jag icke fick herr Klas att smaka hvarken på äggkakan, eller fiskpasteijen, eller krösamoset; och fast jag sjelf säger så var allt ganska godt och smakligt."
"Godt", sade Fleming och tog honom i handen, "välkommen då.
En ny kamrat, gode herrar."
Fru Metta hade svårt att rätt vara lugn och sade:
"Gud bevare eder herr Erik då J gån emot sådana röfvare och vilda djur, som icke hafva försyn hvarken för hög eller låg.
Käre herr Erik utsatt eder dock icke för de värsta ulfvarne.
Gud signe eder, käre herre, att J må komma oskadd ur denna svårighet."
"Nå nå, barn, icke förtjenar det så der mycket sorg, min lilla flicka.
Nog har din gamle far varit med, der det gått hetare till än det nu kommer att göra.
Gråt icke, Siri min flicka."
"Detta var dock snart afgjordt", sade hän, "så godt hade kunnat vara att skrämma de bestarne förr, så hade de ej hunnit fara så illa fram.
De sprungo omkring som kalfvar, när man tuttar af litet krut för näsan på dem."
"Måtte blott de syndarne ej ånyo retas opp af hertigens handtlangare, så tror jag väl detta borde betaga dem lusten; fast finnen är lika svår att stilla när han engång kommit i rörelse, som han är tung att först få att börja röras."
"Jag stannar nu, som sagt, här tills vidare.
Önsken J dock att i förbifarten besöka eder fru och dotter, så gör ett par timmar intet till saken."
"Vill eders herradöme tillåta mig att, enligt eder ärade inbjudning, medföra min dotter för att ställa henne under fru Ebbas beskydd, så vore detta mig särdeles kärt."
"Godt.
Är hon färdig till i morgon bittida, så magen J vänta till dess.
Hon kan då fara med eder, och sålunda ha säker eskort af de ryttare som följa eder, och hvilka jag nu ställt under herr Enevald Finckes befäl."
"Jag kan eder icke förhålla, Erik Olofsson, att min vilja är att J sägen Hans Fordeels hustru till att hon drager till Björneborg.
Klas Fleming, Friherre till Wik o.s.v."
Metta var snart ute for att välkomna sina gäster.
"Så lemnar jag dig nu åter, kära min Metta, och med allt detta oskicket till.
Huru monne du nu här kan reda dig ens med föda åt folket?"
"Jag tänker vinterfisket ger nödtorftigt så länge, och till brödfödan förslår väl stackarne på skogsåkern."
"Allt godt således, och då jag märker, att ju här ingen nöd blir, far jag nu med lättare hjerta från hemmet än jag kom."
"Ja, ja, nog kan det väl gå, och J sen alltid den glada sidan af allt, och knappt jag sett eder ens på alfvare vredgas öfver något i verlden, ej ens öfver klubbmännen, dem vår herre nu må förlåta, då de hafva fått sådan svår vedermöda."
"Tro aldrig, mor, att ej sinnet brusar opp för mig ock ibland.
Det var skada nog, nu blef han visst en galgfogel, fast det var godt gry i slyngeln med alla hans opptåg."
"Ja så var ock agan, att J skrattade och gaf honom en smäll, och skämde bort pojken på allt sätt."
"Åk mor, vi ha så litet lefvat tillsamman, att du knappt känner mitt lynne.
Borta, i krig och på sjö, har min mesta tid förgått, och du har ensam styrt och ställt på godset, och bra har du ställt, hvad skulle jag då vredgas öfver?"
"Ringa har det bekymrat dig, om jag ställt väl eller illa!
Om det vuxit ett korn på åkern, eller om tegen varit svart, allt har du varit lika nöjd, och om det ej skulle funnits en fisk i boden eller en skinka i visthuset, det skulle allt qvitta dig lika."
"Hvad mer, mor, aldrig ha vi ju behöft svälta, om jag varit hemma eller borta."
"Herre gu, icke har du ändå tagit dig en hustru, som låter folket svälta.
Men se, nu sitter jag här och pratar med dig, och borde vara derute att ställa mat åt eder alla."
"Låt vara, mor, nog står verlden ändå, om du än ej rustar och bestyr så mycket."
"Ja, ja, käraste herr Erik, så sägen J riddare, som äro herrar och män; men hvart skulle det bära, om vi qvinnor skulle vilja ha samma rätt.
En lat qvinna orkar jag ej se."
Siris lilla hufvud var upptaget af så många tankar på en gång, att hon knappt visste reda på sig; men icke minst ofta framträdde för hennes sinne en obestämd fruktan for ståthållaren, i hvars hus hon skulle vistas.
Den mörke mannen, med de ingalunda polerade åthäfvorna och den af rustningen på flere ställen nedröstade drägten, skrämde henne, och det var så mycket naturligare, som fru Metta haft för vana att ganska ofta fara ut emot honom och hans tyranni, och Siri hörde honom sällan nämnas, annat än såsom en hård och grym man.
"kan jag eder icke förhålla", så förhöll hon dock mestadels sjelfva saken, emedan herr Erik ej kunde förstå hvad hon ville.
"kära min Metta, gif åt bonden några spann råg", eller tillochmed: "gif åt stackars Brita en annan ko, då hon så der illa mist sin", eller dylikt.
Af klagomålen till ståthållarn blef intet, ty "hvad skall man besvära herr
Klas för lappri, som man sjelf kan hjelpa."
"Vore han icke så tyrannisk och envis, så skulle hertigen längesen tagit Finland under sin styrelse, och detta betryck och blodsutgjutelse och allt ondt, vore då borta."
Johan, den äldste, den unge, ridderlige, ende sonen; Karin, nästan jemnårig med henne sjelf, Hebla, några år yngre, och slutligen den unge Peder Baner.
Då tiderna började mörkna för dennes fader, riksrådet Johan Baner, hade han sändt Peder, sin andre son i ordningen, till Finland.
Fru Christina hade ändå många barn omkring sig hemma, och hennes tankar voro ofta upptagna af bekymmer öfver hennes herres då redan osäkra ställning till hertigen.
XI a.
"arbeta först och leka sen, min käre Peder."
"Se så, tack nu Siri", sade Karin vänligt, "du måste sluta nu, och vi med.
Jag tänker väl vi få mattan färdig i tid, utan att vi arbeta ögonen förderfvade i mörkret."
"Se", ropade gladt Hebla, som redan stigit opp från arbetet, "se hur vackert det tar sig ut!
Sötaste min Karin, hvad de der rosorna, som vi i dag sytt, ta sig bra ut mellan de grå bandknutarne, som vi förut hade färdigtsydda."
"Peder, kom då och se hur vackert det blir.
Nej se, det kan du då alls inte."
Hebla sprang emot honom, klappade och slätade hans mörka kinder, höjde sig på tå och tittade honom i ögonen, i det hon sade:
"Kom, kom, farkär, och säg nu att det är bara skräp med vårt arbete.
Och när Siri syr med, så få vi det nog färdigt till sagdan dag."
Klas log, lyfte opp sin dotter, satte henne som ett litet barn på sin arm och spatserade så ett hvarf omkring rummet med henne.
"ser du inte, yrhätta, att jag hemtade fremmande med mig."
"Se här, min Ebba, hemtar jag dig en lärd gäst", sade nu herr Klas.
"Det är mäster Sigfrid Aronson Forsius.
Nu, då jag träffade honom nära slottet i djupsinniga funderingar, bad jag sjelf honom göra mig sällskap opp."
"Nu måste jag lemna eder på en stund", sade herr Klas, "tjenst och arbete få ej svikas.
Underhållen nu emellertid vår lärde gäst."
"Nå gudskelof att du ej tänker sy i mörkret, söta Siri", sade Hebla.
"Jag trodde i sanning att man i Tavastland bestode sig kattögon."
"De unga hålla på att brodera en matta åt sin broder Johan", sade nu fru Ebba, för att börja något samtal med den stumme gästen.
"Han är nu på Qvidja, och emellertid vilja de ha den färdig.
Sigfrid ändå fägna dem med att kasta en blick derpå."
Hebla började nu upprulla den praktfulla mattan, i det hon sade:
"Men här är ju så mörkt, hvem kan nu se."
Han såg länge tyst på det präktiga arbetet, slutligen utbrast han:
"Besynnerligt!
Syntes mig icke detta först vara idel rosor och blader, men ju längre mina ögon bjuda till att genomtränga skymningen, dess klarare framstår, hvad här är afsedt och menadt."
"Huru så, hvad menen J, mäster Sigfrid", frågade Kathrina.
"Ja i sanning, detta är dock sannerligen så.
Och blott ett par år, så är det färdigt."
"Hu, hvad är det han säger, hvad betyder detta", ropade Kathrina och fällde af förskräckelse trädet, hvarvid mattan var fästad, så att det föll med buller i golfvet och ljudet återskallade genom rummen.
Fru Ebba nalkades och sade med lugn röst, ehuru äfven hon blifvit obehagligt störd: "Mäster Sigfrid, edra ögon måtte tagit skada af alltför mycket nattvak och skådande opp till stjernorna, så att J icke kunnen urskilja jordiska ting.
Hvad är det J sägen?"
"Öfverraskad af det hastiga ombytet från skymning till strålande ljus, hade mäster Sigfrid lagt handen öfver ögonen, dem han slutit.
'Underlig var denna syn, se här ser jag ju nu idel sköna rosor och blader med kärleksknutar förenade.
Torde det väl för hennes frudöme och hennes välborna jungfrudöttrar vara godt att detsamma bruka.'"
Hebla, som nu hunnit hemta sig efter obehaget af mäster Sigfrids ord om mattan, sade nu leende:
"Käraste mäster Sigfrid, vi hafva lyckligtvis ingen svaga ögon, är det emot sådant, guld skulle vara bra?"
"Ja, guldfilspån eller hammarslagg, väl smått och grannt rifvet, så att man det näppeligen känna kan, och spildt i ögonen, styrker synen.
Men man dricker det ock emot hjertats affecter och stor rörelse, och skall jag deraf gerna tillreda och högborna herrskapet dermed förse, till framtida behof."
Hebla kunde ej motstå sin lust att skratta, men fru Ebba sade:
"Du yrhätta, allting skrattar du åt, du som ännu ej pröfvat verlden.
Kära mina unga flickor alla, väl kommer för er, hvar och en, den tid, då J önskaden äga en guldtinktur emot sorgen."
De unga hade blifvit allvarsamma, tillochmed Heblas lilla finurliga fysionomi hade lagt sig till ett helt högtidligt uttryck.
Nu återkom herr
Klas och medförde, äfven nu, en gäst.
"Se", sade herr Klas, "hvad jag mötte derute i slottsporten!
Men ni kan inte se honom riktigt", och dermed tog herr Klas den lille mannen och lyfte honom, med ett tag, på det massifva bordet, mellan ljusstakarne.
"Nej se på Daniel bara!
Nej ser man bara!"
Äfven på Karins läppar sväfvade lätt ett undertryckt leende, men fru Ebba lade vänligt sin hand på Flemings arm och sade: "herr Klas, du retas ju med Daniel, som om han vore ett litet barn, han blir ju helt ledsen."
Daniel och räckte honom handen, men denne hoppade lätt från bordet och sade halfhögt mellan sina sammanbitna tänder:
"jag torde få gå nu, och icke längre behöfvas till ett åtlöje för herrskapet."
"Rätt så, Daniel", svarade Fleming, "du är ju verkligen ond, märker jag.
Jag kunde ej låta bli detta, ty du föreföll mig så grufligt rolig i den der narrståten."
Han tog snart afsked och åtföljdes af mäster Sigfrid, som ej heller fann sig trenigt i det fremmande och förnäma sällskapet.
Emellertid hade Hebla smugit sig till Sigrid och sade halfhögt:
"Siri, vill du inte nu vara snäll och låta oss få se den vackra boken, som du lofvade."
Sigrid framtog den omsorgsfullt invecklade klenoden; emellertid sade Hebla, med en alldeles ovanligt allvarsam min:
"usch, det var en ledsam herre, äro alla lärda så der tråkiga, så bevars för dem.
Vet du Peder, han var riktigt trollsk."
Peder ville nu gerna företaga sig någon mera rörlig sysselsättning; han förtretades öfver att ej Johan Fleming var hemma, han skulle visst hafva kommit för att en stund fakta på värja, hvilket den unge gossen var obeskrifligt road af, huru oskadliga vapen än till leken brukades.
"Sigrid, söta Sigrid, vill du inte berätta något för oss.
Du berättade en gång en saga för oss, kan du icke någon annan?"
Den saken var också Peder med om, Sigrid steg opp, bortlade den prydliga boken och sade:
"Nå hvarför icke.
Vill ni höra sagan om de två fångna barnen?"
Ja, det var naturligtvis allt bra, och Sigrid började:
"Det var en gång en kung och en drottning.
"Men gossen hette Veli, och han var stolt öfver sitt guldgula hår och sina fagra stjernögon, och han märkte ej att systerns hjerta var fagrare än guld och stjernor.
"Fanns det så vid hofvet en hög herre, som var slägt med kungen, och som sjelf ville bli kung, när den gamle kungen skulle dö, och han beslöt att döda de bägge barnen för att sjelf få ärfva kungariket.
Men giftblanderskan tänkte: 'dödar jag barnen, så håller han ej ord, och gifter sig ej med mig.
Nej, jag måste hålla dem vid lif sålänge, och gömma dem för att skrämma honom med dem.'
"Men den oljan var sådan, att båda barnen somnade deraf i en dödlik sömn, och när deras fröken vaknade, så trodde hon att de båda voro döda, och så trodde kungen och drottningen och hela hofvet med.
"Men giftblanderskan förde de båda barnen i ett mörkt torn i skogen, dit satte hon mat och kläder åt dem, men lemnade dem helt ensamna i mörkret.
"Och när barnen vaknade, då undrade de och trodde att de voro döda och begrafna; ty de hade hört allt hvad deras fader och moder hade talat, och hvad hoffolket talat; men de hade icke kunnat röra sig eller säga ett ord.
"Och så suto de och sörjde och undrade huru detta var.
Och Veli grät och jemrade sig och sade: 'hvad båtar mig nu mina gyllne lockar ochmina fagra ögon, när jag är död och sitter här i mörkret.'
"Men systern lade vänligt sin arm om hans hals och sade:
'Veli, Veli, om än det är mörkt, nog ser jag ändå i mitt hjerta huru fager du är.'
Och så började hon sjunga en visa om en vissnad ros, och hon sjöng så vackert, att Veli glömde sin sorg och sade: 'aldrig visste jag att du kunde sjunga så vackert.'"
"du hade stora sångare och sångerskor vid hofvet, hvad skulle du då höra din lilla systers sång."
"Syster, du är bättre än jag", sade Veli, "du är begrafven, så väl som jag, och du tänker ändå blott på att roa mig."
"Ånej Veli, jag är ful, hvad gör det mig om jag sitter i mörkret.
Också har du förlorat mycket mer än jag, dig höllo alla af, men ingen brydde sig om mig."
Men de båda barnen började allt mer undra, om de verkligen voro döda, eller hur allt detta kunde hänga ihop; och systern sade: "nej Veli, jag tror dock icke vi äro döda.
Visst lefva vi ju."
"Ack, hvad mer om vi lefva", sade Veli. "För oss är ju dock solen död."
"Veli, Veli, skynda, solen är icke död", ropade systern åt sin bror.
Och Veli sprang opp och kom till gluggen och systern kysste honom och sade:
"hvad du är vacker."
Men Veli svarade: "syster, syster, fägringen är bra för solskenet och den vackra dagen, men den är dock ett lappri, den duger till intet i sorg och mörker."
Och när syskonen stodo och fröjdades åt solen, då sade Veli:
"Syster, sjung dock en gång för mig, äfven när jag kan se dig sjunga."
Och han gick allt närmare och lade sitt öra vid gluggen derifrån ljudet kom, och de båda barnen började åter tala vid hvarandra, och han hörde Velis röst och kände igen den och ropade: "Veli är det du, lefver du?"
"Ja, far, och syster med; och nu hjelper du oss visst härifrån."
Och då gick kung Veli till sin syster och sade:
"Syster, när modet jäser för högt, och kungen tror att intet finnes högre än han, då skall du hviska i mitt öra:
Och då sorgen trycker och verlden blir mörk och modet sviker och vill brista, då äfven skall du hviska åt mig; Veli, Veli, solen är icke död."
"Hör du Siri", sade Hebla efter en liten tystnad, "nej min sann om jag vet hvar du tar dina ord, när du berättar sagor.
Eljest får man ej höra många ord af dig på dagen, fast du ser så snäll och vänlig ut, att man ändå måste hålla af dig, men när du berättar, hvarifrån komma ordena då?"
"Nå icke kan jag ju berätta sagor för dig, om jag icke dertill använder ord."
"Ja, men vet du, jag tyckte om din saga.
Jag ville vara ett sådant der konungabarn, som alltid skulle lefva för min bror."
"Om också ej något konungabarn, så har ju dock Hebla en kär bror", sade Sigrid.
"Ja, och en som är rätt så vacker och rar som Veli, och som väl förtjente att bli kung.
Hvad kan jag, som ändå är ett sådant barn, göra för honom?"
"Hebla, är du nu riktigt snäll; tänker du inte på att du har en annan bror också?" knotade Peder.
"Dig kanske?"
"Ja, just mig.
Har du ej många gånger sagt att du håller af mig, som om jag vore din bror?"
"Ja, när du säger att du håller af mig, lika mycket som af din syster."
"Nå, har du då icke en bror, som ej är för gammal att leka med?"
"Ah jo.
Men du är inte ändå Veli."
"Hvarför inte?"
"Du är icke så vacker."
"Ja, se der ha vi det.
Må jag icke ändå kan vara din bror?"
"Åh jo, Veli."
"Syster, snälla syster, nu kallar du ju mig din Veli."
"Ja, vet du att bror, heter på finska Veli?"
"Nej, nå det låter ju vackert.
Kom nu ihåg att alltid kalla mig så."
XI b.
"Här är jag nu ändå.
Guds fred morkär; och mina syskon."
Hebla klappade gladt ihop sina händer och ett silfverklingande skratt ljöd från de fylliga läpparna, i det hon slog båda armarne om brödrens hals.
"Se, du fågel, du kom ändå!"
"Käre min son", sade nu fru Ebba, "välkommen till hemmet.
Var jagten ej lycklig, efter du kommer så snart åter?"
"Se, morkär, icke ernade jag komma hem ännu, men jag gick i morgons från Qvidja, för att söka spåra opp en varg, som jag i går aftse kastade en kula uti.
Så for jag allt framåt sundet, bara för att få komma och för far och mor gladligen visa min kärlek och vördnad, få skämta en stund med systrarna, och prata om verldsvigtiga saker med dem, och sen tillbaka till Qvidja åter."
"Hvar lemnade du ditt sällskap, herr Enevald Fincke och Olof Classon?", frågade Kathrina.
"I sina sängar på Qvidja.
Ja, ja," tillade han skrattande, "jag får väl bannor, tänker jag.
Jag har hittils varit ett sådant medgångens bortskämda barn, J hafven alla varit så goda emot mig, men kommer en gång sorgens dag, så skall jag luta mitt hufvud ned på dessa af kära händer stickade blommor, och de skola påminna mig om mina kära, och jag skall bli glad åter, om än jag är långt skiljd från dem."
"Du elake bror", sade Hebla ifrigt, "tänker du då verkligen på att resa bort från oss?"
"Ja", svarade Johan, och vände sig åter till fru Ebba, "jag har just härom på Qvidja öfverlagt med mig sjelf.
Viljen J icke, kära morkär, härom tala vid herr Klas, och höra huruvida han nu vill låta mig fara."
"Åter vill du att jag skall vara din taleman, hvarföre talar du icke sjelf med din far?
Icke torde han neka dig."
"Icke rädes jag derföre, men det är nu en gång så, att jag alltid kommer med mina böner till kära morkär, fastän J mången gång afslår dem, och herr Klas sällan nekar hvad jag begär.
Kanske just emedan jag så sällan ber honom om något."
"Denna gång afslår dock icke heller jag din begäran.
Men säg mig nu, min käre son, huru det nu lefves på Qvidja?"
"Äfven derom ville jag tala vid eder, morkär.
Jag fruktar att fogden far illa med folket."
"Gud bevare att så skulle förhålla sig.
Ett sådant pinande och skinnande lär väl heller ingen annorstädes komma i fråga, men mycket mindre vore redan illa."
"Ja, vår granne på Kapellstrand ger ingalunda heller godt exempel.
J ser således, morkär, att det är godt att jag vistas något derute, för att taga reda på oskick."
"Var uppmärksam, min käre son, se till att allmogen ej må förtryckas, men se ock till att du icke tror på en hvar som löper med sqvaller.
Visserligen äro våra underhafvande födde till att tjena oss, men att sörja för deras trefnad och lycka, och med godhet bemöta den ringe, måtte väl alltid vara herrarnes skyldighet, då de af Gud erhållit den stora förmånen att vara födda i ett högt stånd och äga makt och förmåga att skydda den ringa."
"Daniel -- ja, det var så du skulle lyckas; det var så du alltmer skulle närma dig henne, genom städning i skick och drägt!
Dominus admirabilis! du tål ej att den fattige studenten bar en drägt som anstår en herre, för att du sjelf ej har vett att kläda dig bättre än en bonde.
Jungfru Karin, du föraktar den fattige studenten, men vänta, kanske kan ännu detta husets stolta hufvud släpas i stoftet och Daniel Hjorth, den ofrälse studenten, kan få makt, -- makt.
Dock -- Daniel, är du icke orättvis?
Men -- är icke det redan ett vansinne att höja blicken till Katharina Fleming?
Men jag vill försöka, kan han lyfta en flik af framtidens täckelse för mig, så duger bekantskapen dock till något."
Daniel inträdde följande morgon i mäster Sigfrids rum, men denne satt så upptagen af sitt arbelf, att han antingen ej märkte honom eller ock ej brydde sig om att afbryta för den ankommandes skull.
Han skref och uppläste halfhögt för sig sjelf det han skref. "Guld, aurum, doab arabisk, är den renaste metall, som varder födt af rent figeret qvicksölf, såsom ock af rödt och icke brännande svafvel, begge delarna väl förblandadt och tempereradt med hvarann.
Hafver ock synnerlig kraft att draga till sig, ty det deras sinne och affecter som deruppå se, lockar och vänder till sig, att de det begära, älska och efterstå."
"Guld, ja ni har rätt, mäster Sigfrid", utbrast Daniel, "ja, detta är det.
Mäster Sigfrid, kan ni lära mig att göra guld?"
"Icke så häftig, Daniel.
Dock torde du med ditt lätta sinne ej detta tålamodet äga."
"Huru lång tid kunde väl åtgå dertill?"
"Diligentia est mater studiorum.
Är du flitig och enträgen och aldrig försummar planeternas conjunction och den stund då de visa gynnsamma tecken, kan du väl på en trettio á yratio år dertill hinna, kanske tillochmed på något mindre, ehuru du nu är rudis in mathematica."
"Tror J väl då, att det är åt maskarna i min graf jag vill göra guld?
Mäster Sigfrid, dålig är eder konst om ni ej vet ett medel, att hastigare göra guld."
"Unge vän", sade mäster Sigfrid allvarligt, "jag hade i dag lätt kunnat göra guld om jag velat."
"Och ni gjorde det icke, ehuru ni kunde?
Hvarföre icke?"
"Ty det hade blifvit för dyrt, Daniel Hjorth!"
"För dyrt, kan guld blifva för dyrt.
Hvad skulle det då kostat?"
"Alltför dyrt för guld: mitt samvete och min salighet", sade mäster Sigfrid högtidligt.
"Har ni gjort förbund med den onde?"
"Ett pactum cum satana hade det varit om jag gått in derpå."
"Ni retar min nyfikenhet, mäster Sigfrid."
"Välan, Daniel, i denna dag har man bjudit mig ganska mycket guld, blott jag velat förfärdiga och försälja ett gift eller trollmedel att afdagataga en menniska.
Då jag vägrade, bjöd man mig allt mer, och slutligen så mycket, att jag fann det i Finland icke finnes mer än ett enda lif, som kunde så högt betalas."
"Ha, Flemingen!"
"Så anade mig."
"Hvem var den som vågade utsätta sig för edra misstankar, genom att anlita er härom?"
"Han var mig alldeles fremmande och djupt förklädd, och gick som han kom, tidigt i morgonens mörker, innan ännu någon annan eld vaknat i huset än min studerlampa.
Mina ögon spejade varsamt efter om han hade båda fötterna lika, men kunde ej få reda derpå under den djupa förklädnaden; dock hördes stegen alltför jemna när han gick bort, för att jag skulle tro den hafva dolt en hästhof."
"Och han bjöd er mycket penningar?"
"Mycket.
Guld är godt och tilldrager sig affection, men haf dock alltid ditt samvete kärare!"
Illka, jemte fem andra af anstiftarne, blefvo fängslade, halshuggna och steglade, och några sändes fängslige till Åbo.
Uppmaningar att hämnas "det rysliga mord som i Österbotten skedt är", kringspriddes; presterna i nere socknar uppmanade sina församlingsbor att resa sig emot det olideliga tyranniet.
Melchersson med 50 knektar blef omringad, det manskap han medförde dödadt, han sjelf tillfångatagen, förd till Stockholm och der afrättad "för det ynkliga mord och blodsutgjutelse, hvarmed han emot de Österbottniske bönder framfarit."
"Finnes det ingen möjlighet att komma under tak", säger en qvinnoröst, "Det går ej längre."
"Hvem skulle väl här finnas att gå in hos?
På hela nejden bor ingen menniska, annan, än en gammal trollpacka", svarade en karlröst.
"Troll eller icke, lika mycket, bara man slipper under tak.
Kan du få reda på hvar hennes koja finnes?"
"Ja, det beror allt på om hon sjelf vill att vi ska hitta på den.
Kanske också att det der lyser bara för att föra oss vilse."
"Det kunde hon tryggt spara sig, ty stort värre till, än man är här, kan det knappt bli.
Försök att få hästen att gå dit."
Slutligen steg fruntimret ur slädan och började vada genom drifvorna, för att försöka hinna till den inbjudande brasan.
Väg visste hon ej, men emellan furustammarne är öfverallt väg.
I kojan satt lilla mor Annika framför brasan och runkade fram och åter på sin stol: en rund trädskifva på tre ben.