Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Staden, ehuru från början favoriserad och ämnad att bli sitt vis à vis Rewals konkurrent i handeln på Ryssland, mäktade emellertid icke höja sig till någon större betydelse inom detta gebit -- och något annat kom tillsvidare icke i fråga.
Det är först närmare två hundra år senare, som Helsingfors börjar gå uppåt med raskare steg.
Sedan år 1812 bestämd till säte för finska regeringen, blef staden detta äfven år 1819.
Icke ett fullt årtionde härefter eller 1828 flyttades akademiens säte ifrån det Sverige så nära belägna Åbo, från "Minnenas stad", till det då jemförelsevis likgiltiga Helsingfors.
Den czariska politiken misstog sig icke i alla afseenden.
Hon flyttade derföre också universitetet.
Detta var nog praktiskt från en absolut mot-svensk ståndpunkt betraktadt, ty det är längre från Helsingfors än från Åbo till Stockholm och Upsala.
Men oaktadt geografien i vårt tidehvarf trädt i ett alldeles nytt stadium hvad afstånd vidkommer, och dessa följaktligen icke mera betyda så mycket som fordom, så kan likväl icke nekas, att Helsingfors är mindre svenskt än Åbo: det är deremot mera finskt än Aurastaden och detta i mera än ett afseende, ehuru allmogen i Abo-trakten talar finska.
Helsingfors' finska befolkning är också i jemt tilltagande, och medan man ännu på fyratiotalet högst sällan hörde ett finskt ord på gatorna eller af den tjenande klassen, hör detta deremot nu till de allra vanligaste företeelser.
Man bör härvid besinna att Helsingfors är omslutet af idel svenska talande socknar, men inflyttningarne från det inre landet äro ganska talrika.
Att staden efter de nämnde stora förändringarne till sin förmån snart skulle erhålla ett nytt utseende var gifvet, och 25 år efter styrelseverkets flyttning stod Helsingfors der såsom en vacker och aktningsbjudande stad, räknade då redan (1845) 17,000 invånare, medan den 1820 icke ännu egt mera än c:a 7,000.
Men det är först under de två senaste årtionden, från 1846-1866, som Helsingfors blifvit hvad det nu är samt erhållit sin egendomliga karakter såsom Finlands hufvudstad.
Icke allenast att staden under denna tid ökat sin befolkning till inemot 30,000 invånarne, alltså nära nog fördubblat densamma, utan inom dessa år utvecklar den också sin egentliga betydelse såsom den moderna intelligensens, bildningens och rättvisans stamort i Finland.
Den finska historien stod någorlunda stilla från 1809 till 1840-talet; men från denna tidpunkt började skönjas ett tyst och lugnt, men allvarligt och ihärdigt kulturarbete, som uppstod inom det finska folket.
Detta arbete i ljusets tjenst hade sin källa och utgångspunkt i Helsingfors.
Det är sitt universitet
Finland har att tacka härför.
Den vaknande nationalitetskänslans "heliga flamma" underhölls här renast och klarast midt under hotande faror och för dess utveckling framställda hinder.
Om någonsin ett universitet inför sitt folk har gjort skäl för sin titel af intelligensens och ljusets härd, så är detta fallet med det finska under de senaste 20 åren.
Mycket har till dess stora inflytande, hvartill vi längre fram skola återkomma, äfven den omständigheten bidragit, att universitetet uppslagit sina bopålar i landets hufvudstad.
Akademien har sålunda blifvit det allmänna lifvet i Finlands hjerta, hvars högre eller svagare pulsering bäst återgifvit de inom folket lefvande opinionerna, isynnerhet så länge ännu inga landtdagar fingo ega rum på andra sidan Bottenhafvet.
Här kunde det kanske vara lämpligt att i bredd med universitetets blott medelbara inflytande egna ett flyktigt ögonkast åt styrelsens eller, såsom man i Ryssland uttrycker sig, "de lokala myndigheternas" omedelbara betydelse i Helsingfors.
Den är icke ringa.
Helsingfors är i många afseenden en byråkratisk stad; men denna byråkrati är tillsvidare ännu så nationel, att den nära nog är det bästa
Finland eger i praktisktpolitisk väg.
Den älskar att stödja sig på de gamla svenska grundlagarne.
Universitetsungdomen, ur hvars leder alla Finlands embetsmän, utom dess guvernörer och generalguvernörer, i tiden utgått, utöfvar dessutom ett egendomligt inflytande på allt offentligt lif i Helsingfors.
Ehuru man väl i högre kretsar ler åt ungdomens omdömen, så -- skäms man dock för dess tadel.
Men låtom oss kasta en blick på stadens yttre företeelse.
Från hvilken sida man än nalkas densamma framställer sig alltid en vacker vy.
Bäst presenterar sig dock staden från sjösidan sedan man passerat det ryktbara Sveaborg, denna förförda jungfrufästning, som 1808, utan något slags bombardement, gaf sig till fånga och 1853, oaktadt en 30 timmars härjande eld ur nutidens förfärliga kanonor, ej ens blef stort skadad hvad dess vallar vidkommer, öppnar sig för det tjusta ögat panoramat af det vackra Helsingfors.
Här ha vi till venster Ulrikasborgs på klippor anlagda, med talrika och smakfulla "villor" utsirade park, äfvensom astronomiska observatoriet samt katolska och tyska kyrkorna; till höger åter, å den s.k.
Skatudden, f.d. finska flottans kasernbyggnader, det finska markka-mynthuset och den nya i färg- och metallglans skimrande ryska kyrkan.
Och framför oss -- hvilken tafla: åtminstone för ett finskt hjerta:
"Jag ser dina torn, dina stolta fasader
Sig ordna i hvita och glänsande rader",
sjunger Topelius om Helsingfors.
O ja, man kan dikta en sång om denna vackra "lättfärdiga mö, som på klipporna skalkas".
Det första ögat fäster sig vid är den på ett högt berg placerade, hela staden dominerande, Nikolaikyrkan, från hvars kupol man skall njuta förmånen att kunna få se det "lyckliga"
Estlands kust och den gamla staden Rewal.
Men sänker sig blicken något från detta vårdtornlika andaktstempel, så möter den väl en vida mera jordisk, men likväl vackrare syn.
Vi antaga att vi anlände om morgonen.
Framför oss utbreder sig ett torg, "Salutorget", 275 alnar långt och 195 alnar bredt, infattadt på ena sidan af nära nog palatslika, stora och i modern stil uppförda stenhus, och på en annan begränsadt af en med vackra träd planterad "esplanad", en grön, frisk oas i detta kaos af sten.
Tvänne sidor af torget stöta med sina stenkajer omedelbart till vattnet.
Båt vid båt i flera rader trängas vid kajerna och torget hvimlar af folk, en sannskyldig myrstack.
Och lika intresserade som myror och betänkta på sitt lekamliga underhåll se också alla dessa menniskor ut.
Det är nämligen "torgdags" nu och hela Helsingfors förser sig för dagen med allt hvad till lifvets nödtorft hörer, från salt strömming ända till sparris och tidiga bär, från träskålar och lerkrukor till doftande blommor och barnleksaker.
Det är en brokig, larmande och dock väl ordnad tafla, som i morgonsolens glans tager sig högst liffull ut.
Till venster om torget börjar den nämnda "Esplanaden", en särdeles täck anläggning, som, så snart träden hunnit växa till, skall kunna täfla med de flesta af sitt slag i norden.
Dock äfven nu redan äro dess skuggrika lindalléer en af stadens behagligaste platser och en af dess största prydnader samt tillika af oberäkneligt gagn, i det att staden på sitt smalaste ställe genom denna 1,300 alnar långa och 150 fot breda trädplantering delas i två hälfter.
Detta är af mycken vigt vid möjligen förefallande större eldsvådor, en hemsökelse, hvaraf Helsingfors före sin pånyttfödelse talrika gånger lidit, och hvilken olycka alltid är i dubbel mån hotande i en stad, der så många trähus förekomma som fallet är i Helsingfors.
De vackra "esplanaderna" äro derföre icke blott "til lyst" för den finska hufvudstaden.
Man kan tryggt jemföra denna promenad med "Unter den Linden" i Berlin, och om äfven någon son af den tyska konungastaden skulle harmas deröfver, måste vi dock säga rent ut, att Helsingfors' "Esplanader" med sina breda, yppiga gräsplaner på sidan om alléerna se vida friskare ut, än de damhöljda lindgångarne i det på sand byggda Berlin.
På hvardera sidan om den gröna oasen löpa tvenne af stadens mest trafikerade gator, och midt i sjelfva promenaden, som för kommunikationens skull gcnomskäres af några tvärgator, reser sig på en fri plats det vackra och för finska förhållanden verkligen ståtliga teaterhuset, som oaktadt branden år 1863, nu, åter restaureradt, står i all sin smakfulla enkelhet, ett värdigt konstens tempel i den skönhetsälskande, flärdfria Norden.
Kostnaderna för denna byggnad torde, inklusive dess nästan totala återuppbyggande efter branden, uppgå till cirka 800,000 finska mark, ungefär 535,000 rdr.
Teatern har rum för 900 åskådare samt innehåller dessutom en "kejserlig loge", vackra foyéer, bufeter, garderober, boningsrum m.m. och en större restaurationslokal -- en "opris" i Helsingfors också.
I allmänhet har Helsingfors i denna väg, restaurationer nämligen, något syskontycke med det frejdade Stockholm.
Till och med har Helsingfors i det så kallade "Kapellet", beläget i "första esplanaden", ett litet, men mycket litet, motstycke till den berömda "Strömparterren" i Sveriges residensstad.
Det lilla näpna "Kapellet", (i parentes kostar detsamma staden ungefär 24,000 rdr) är allmänna mötesplatsen för hela den fashionabla verlden i den finska hufvudstaden.
Restaurationslokalen, som jemväl kan begagnas vintertid, är prydd med fresker af den finske målaren A. v.
Talriga statyetter samt en äfven i öfrigt prydlig inredning, bidraga att göra denna lokal ganska inbjudande.
Restauratören på stället betalar också ett årligt arrende till staden af icke mindre än 8,000 finska mark, 5,400 rdr, -- mycket nog i Helsingfors, då, om vi icke missminna oss, för Strömparterren i Stockholm årligen erlägges endast 6,050 rdr!
Af allt detta kan nu väl äfven främlingen se att stadens fysionomi i allmänhet är glad.
Föga prakt möter ögat, men en viss estetisk smak nästan öfverallt.
Hvad som dock i väsentlig mån ger Helsingfors prägeln af endast hufvudstaden i ett litet och till på köpet fattigt land, det är butikernas, handelsbodarnes enkla utstyrsel emot hvad t.ex. Stockholm har att uppvisa i denna väg.
Väl räknar
Helsingfors icke mindre än ungefär 200 handlande och måhända öfver 100 butiker, och detta tyckes nog bevisa en stor omsättning, men man är nöjd med mindre ståt, då -- man icke kan hafva det bättre.
Totalintrycket af det hela är imellertid behagligt, och man glömmer kanske för lätt att man befinner sig i det "fattiga Finland", men man glömmer också vid anblicken af den lifliga rörelsen omkring sig -- och detta hedrar såväl stad som land -- att man promenerar norr om sextionde graden nordlig bredd, i ett land så föga kändt, och tyvärr ännu mindre erkändt af utländingar, -- och dock väl förtjent såväl af att kännas som ock erkännas t.ex. framför några små tyska furstendömen, hvilkas namn, representerande arealen af en finsk socken, dock ofta göra så mycket buller i verlden, -- men ett buller som egentligast kan jemföras med de tomma tunnornas.
Den nämnda ringa kunskapen om
Finland skall dock med tiden något ge sig och håller redan på att undergå en förändring.
I annat fall hade t.ex. finska statsverkets utländska lån stött på ganska naiva, men oöfverstigliga hinder i baron v.
Rothschilds okunnighet om att ett storfurstendöme
Finland, med egen finansförvaltning, fanns till.
Så var dock icke fallet och nu cirkulera och "paradera" de finska "statspapperen" (sic!) på nästan alla Europas börser -- också ett egendomligt steg framåt, i alla fall ett sätt att göra sig bemärkt, en puff på verldsmarknaden för Finlands tillvaro som ett konstitutionelt samhälle -- med sjelfbeskattningsrätt.
"Hony soit qui mal y pense."
Men vi återgå till våra observationer under promenaden genom staden.
I monumentväg har Helsingfors intet att uppvisa, om man icke såsom ett sådant vill antaga en af fyra eller fem skilda stycken stenpelare, som af ett tacksamt land (eller stad) upprestes på det ställe der för första gången en rysk kejsarinna, nämligen år 1833, satte foten på finsk jord.
Om nu också det helsingforska monumentet, trots alla sina delars mångfald, dock förefaller något enfaldigt i det estetiskt bildade Helsingfors, så lider dock staden å andra sidan ingen brist på vackra offentliga byggnader och glada trädgårdsanläggningar, bevis på den kärlek, hvarmed det finska folket omfattat sin hufvudstad och försökt att, begagnande dess fördelaktiga och sköna naturliga läge, göra detsamma till en af nordens vackraste städer.
Betänker man vidare den korta tidrymd, inom hvilket flertalet af alla dessa försköningsverk sammanfaller, så måste man i sanning beundra Helsingfors' raska framsteg och detta så mycket mera, som af stadens egna inkomster, i följd af de dryga kostnaderna för kommunalstyrelsen, brandkåren med redskap, inqvarteringstungan m.m. icke något synnerligt öfverskott kan påräknas för försköningar.
Det är också till större delen privata bolag som utfört dessa.
Ibland Helsingfors' publika byggnader utmärka sig, utom den redan nämnda nya teatern, flera för arkitektonisk skönhet, bland dem universitetet, riddarhuset och bibliotheket.
Den stora Nikolaikyrkan deremot, senatshuset och kejserliga palatset äro icke särdeles framstående genom sin formskönhet.
Helsingfors' vackra läge blir ännu vackrare genom de talrika trädgårdsanläggningar, som af enskilta bolag företagits i stadens omedelbara grannskap.
Ulrikasborgs brunnspark med sina höga klippstränder, mot hvilka Finska vikens vågor, obehindrade af någon skärgård, svalla i alla sin ursprungliga kraft, lockade också fordom talrika brunnsgäster, isynnerhet från Petersburg, hitöfver.
Dessa orientaliska sommarbesök ha nu, i följd af de ryska pengarnes dåliga kurs i Finland, nästan alldeles upphört, till stor afsaknad för stadens galanterihandlare.
Men den vackra, från år till år i fägring tilltagande parken står derföre ingalunda öde och tom.
Ungefär hvad
Djurgården är för Stockholm det är Ulrikasborg för Helsingfors, och den öfver sommaren i staden qvarstannande allmänheten fyller, de blida Juli- och Augustiqvällarne, icke allenast gångarne i denna vackra park, utan lomnar ej heller det idylliska Kaisaniemi (Karins udde) och det trefliga Thölö lottlösa.
Till en beskrifning af Helsingfors hör vidare, att staden har förmånen af gaslysning och en statspostinrättning samt snart torde komma i åtnjutande af en allmän vattenledning.
En jernväg förbinder staden med upplandet och genom ett öfver hela landet utspändt telegrafnät, tyvärr rysk statstillhörighet, står Helsingfors icke allenast i kommunikation med den civiliserade verlden (såväl öfver Torneå som ock S:t Petersburg) -- utan hvad nästan ännu mera är -- äfven med alla Finlands städer, en i många afseenden särdeles vigtig omständighet.
Helsingfors telegrafstation är äfven ganska betydligt anlitad i det i medeltal dagligen något öfver 100 depescher expedieras, till största delen privata och affattade på svenska språket.
Stadens ångbåtstrafik är icke obetydlig.
Direkt förbindelse underhålles med S:t Petersburg, Stockholm, Rewal och Lübeck samt alla finska kuststäder.
I stadens omgifning röra sig flitigt flere af dessa små täcka ångslupar, som blifvit så moderna på senare tider.
Något som är särdeles betecknande för Helsingfors är mängden af privata föreningar, underhållna skolor och välgörenhetsanstalter.
Detta vittnar om ett allvarligt sträfvande efter bildning och en uppoffrande menniskokärlek, något som i sanning i Finland är af behofvet påkalladt i dessa nödens år.
Det är tillika anmärkningsvärdt huru hastigt och enigt Helsingfors' invånare beflita sig att i behofvets stund inrätta provisionella sjuk- eller arbetshus, barnhem och barnträdgårdar, "soppkokningsanstalter" m.m. dylikt.
Detta är ett talande bevis för en stigande allmän-anda, den bästa garanti för ett folks tidsenliga utveckling.
I detta afseende föregår alltså hufvudstaden landet med ett berömvärdt -- och behöfligt godt exempel.
Kommunallifvet kan således, för att gälla en finsk stad, anses vara ganska utveckladt, hvartill i icke så obetydlig grad föreningar af den art som en "frivillig brandkår" och en "handtverkare-sångförening" m.fl. torde ha bidragit, äfvensom den uppmärksamhet, hvarmed den småningom sig allt mer och mer utvecklande periodiska pressen följt de kommunala frågorna.
Komne på tal härom, må vi i förbigående nämna att i Helsingfors år 1865 utkommo tidningar och tidskrifter, af hvilka fyra voro dagblad, alla på svenska språket, samt på finska 2 veckoblad och 2 tidskrifter, den ena illustrerad.
De senare åren uppvisa visserligen ett mindre antal tidningar i Helsingfors, men man kan äfven i många andra afseenden anse år 1867 såsom ett öfvergångsstadium.
Det skulle dock föra oss för långt att här ingå i en relation om den periodiska pressens ställning i landet.
Hvad konstlifvet i Helsingfors vidkommer står nu väl detta, i följd af landets ringa resurser, i allmänhet icke på någon glänsande fot.
Men den genom universitetets inflytande estetiskt förädlade skönhetskänslan har utbildat en nobel smak, som t.ex. vis à vis teatern, uttalar sig i en stor förkärlek för en gedigen repertoar.
Väl anslogo äfven här Orphei uppsluppna toner och den "Sköna Helenas" visor.
Men medan Helsingfors med sina nära 30,000 invånare endast 13 gånger kunde "'fylla hus", och det till på den lilla Arkadiateatern, för */Evoe!
Dessa gudinnor/*, så mäktade Stockholm med sin högst fem gånger större befolkning tio gånger oftare applådera dessa toner och det på den näst största af sina teatrar, de mindre scenerna att förtiga.
För allt som gjorts för skön konst, specielt hvad teatern beträffar, står Finland och särskildt staden Helsingfors i stor tacksamhetsskuld till professor Fredrik Cygnaeus, mannen som endast lefvat för det sköna på jorden.
Tidigt förtrogen i konstens rike, der Rom, Florens och Paris voro hans själs hvilopunkter, förenade sig alla strålar af hans varma hjerta i det ädla sträfvandet att äfven i Suomis torftiga bygd sprida konstens idealiserande ljus, landets söner till vederqvickelse och uppmuntran i deras bistra strid emot hårda öden och en karg natur.
Han skapade Helsingfors' nya och vackra teater åt sina landsmän:
"en källa för vandraren i öknen, ett månsken på nattlig färd." -- Vi tro oss icke öfverdrifva, om vi säga att det är Cygnaeus, som i främsta rummet i Helsingfors väckt intresset för skön konst till en lefvande verklighet, I alla fall är det han som förstått att skaffa understöd af hvarjehanda slag åt nästan alla Finlands nuvarande unga konstnärer.
Estetices professor (numera emeritus) är han verkligen representanten af Helsingfors' estetiska ståndpunkt, som med sina några fel dock förenar en viss förtjenst, hvilket lätt kan betecknas med de få orden:
"Kärlek till konsten -- ehuru landet tuggar barkbröd."
Det är heroiskt att i en sådan situation ännu kunna svärma för idealer -- men se deri dokumenterar sig just kärleken till det sköna.
Det materiella har aldrig kunnat skrämma Cygnaeus; han är optimist -- så är Helsingfors också.
Parallelt mod den "finska" konstföreningen har här derföre äfven uppstått ett "konstnärsgille"', som med sina atheniensiskt glada årsfester med skämt och löje söker dölja torftigheten i stadens konstsamlingar.
Men huru fattig på konstverk Helsingfors nu än är, så eger den dock i skulpturväg något som man kan glädja sig öfver.
Det är en den finska nationalkänslan särdeles anslående skapelse, bildhuggaren Sjöstrands fris i universitetets vestibul.
Kompositionen föreställer, enligt ett tema ur Kalevala, Wäinämöinens sång för den lyssnande mennisko- och djurverlden, och inlöstes af stadens unga fruntimtimmer för en summa af ungefär 5,500 riksdaler.
Frisen var ursprungligen ämnad att pryda första radens loger i det nya Thalia-templet.
Teaterbolaget afsade sig dock, eget nog, denna gåfva och hon tillföll alltså universitetet.
Det är alltså nu från dettas galleri, som "Wäinämöinens sång" helsar en välkommen, då man inträder i vetenskapens allvarliga lärosalar.
Vi komma nu till universitetet, dess verksamhet och inflytande, icke i vetenskapligt afseende, utan i social och nationel riktning.
Akademiens vetenskapliga betydelse har mycken likhet med Upsalas, isynnerhet idkas de naturvetenskapliga studierna med mycken ifver.
Men en väsentlig skilnad, och det Helsingfors universitet till förmån, uppstår deraf att denna högskola är belägen i landets hufvudstad.
Denna omständighet ger till och med den akademiska ungdomen en viss prägel af politisk betydelse.
Kort efter universitetets flyttning till
Helsingfors utvecklade sig vid detsamma ett ganska friskt litterärt lif.
Snellman m.fl. voro unga än.
Af någon nationel tendens igenfinnes den tiden dock blott få, om några spår alls; likväl förmärktes äfven då redan en viss opposition emot de föråldrade teoriernas herravälde såsom nogsamt af Kunebergs "Morgonblad" kan ses; men till praktiskt ingripande i lifvet och omformning af allmänna opinionen hade tiden ännu icke mognat -- då.
De första åren af fyratiotalet gåfvo dock uppslag till ett nytt lif vid universitetet.
Hela Europa jäste af de vaknande nationalitetsidéerna.
Då slog stålet rätt i flintan och en gnista sprang upp -- ovärderlig för Finlands folk.
Det var nemligen det klara medvetandet af dess egendomliga nationalitet som då trädde fram i dagen.
O, den som varit med om dessa första tider af ett vaknande högre lif!
Huru svällda af ädla känslor voro icke de bröst, som fingo lifvas af den gryende morgonrodnadens förstlingsstrålar och huru skön log icke framtiden då för den finska ynglingens blickar.
Det var en skön förhoppning, den har icke svikit, den kan icke svika -- men icke blef det uppå ett haf af ljus som denna nya idés kämpar trädde ut.
Tvärtom deras stig har varit ganska törnströdd.
Der gingo den tiden två rika andar fram, de gå för allan tid, som två ljusa trådar genom det finska folkets utvecklingsprocess:
Lönnroth och Castrén.
Med Kalevalas, den finska national-epopéns framträdande i dagsljuset inför en bildad verld, tillförsäkrade sig den finska nationaliteten en plats inom litteraturen; och vetenskapens intyg om de finska folkstammarnes forntida herravälde öfver större delen af gamla verldens nord, dref nationalkänslan upp ur sin dvallika slummer.
Nu kände Finland sina anor -- framtiden låg i folkets egen hand.
Som två väldiga strömmar, hvardera med sitt eget flodsystem, gingo Lönnroth och Castrén sina banor fram.
Stundens, dagens lif och frågor med sina mera praktiska tendenser rörde dem föga.
Men mäktigt verkade deras ädla föredöme på ungdomens öppna sinne och ett skönt lif sprang upp i de akademiska kretsarne.
Studenterna anförda af den skarpsynte tänkaren Robert Tengström och den då ännu entusiastiske Herman Kellgren, lifvades till en patriotism, som spridde sin verksamhet åt alla håll af allmännyttig art.
Karakteristiskt för detta första uppvaknande af den finska nationalkänslan är dess synnerliga sympati för Sverige.
-- Den tidens nationalitetsförfäktare hade höga vyer med en stark lutning åt en friare social utveckling och folkbildning.
Språkfrågan, i all sin sedermera framträdande nakenhet, betraktades förnämligast såsom en häfstång för högre, allmänneligare idéer.
Å s.k. "högre ort" väckte också dessa nationalitetssträfvanden föga sympati och de mest restriktiva åtgärder vidtogos emot deras utveckling.
Man ville qväfva det uppspirande lifvet i sin brodd.
"Heu vatum ignarae mentes!"
Man kan krossa personer men icke idéer genom bullor och förordningar.
Så gick det ock här.
Censuren är icke den makt, som reglerar ett folks utveckling.
Sedan denna tid daterar sig egentligen universitetets sociala och nationella betydelse i Finland.
Tengström och Kellgren slumra längesedan i sina förtidiga grafvar, nationalitetsidéen har genomgått många strider, varit underkastad många fluktuationer; men ungdomens riktiga takt, måhända då och då vilseledd för stunden, har dock vetat att segrande gå ur alla frestelser och öfvervinna allt motstånd.
Se der en svag teckning af universitetets apostlaverksamhet i Finland.
Hvad under då om ett tacksamt folk anser denna ädla verksamhets hufvudsäte, Helsingfors, såsom sina förhoppningars Zion.
När finska folket en gång väl hunnit växa till sig, då skall det nog veta att äfven i yttre måtto uppresa minnesstoder åt de män, som mest bidragit till dess seger öfver ett oblidt öde.
Om derföre Helsingfors ännu icke har några monument att uppvisa, så är det endast en tidsfråga när sådana, i brons och marmor, skola pryda de vackra allmänna platserna i staden, bärande på sina piedestaler de för Finland evigt värderade namnen:
Lönnroth.
Castrén.
Reseskizzer från Polen och Ryssland.