Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar och en, som utlånar emot 5 proc., kan lagligen afdraga räntan förut.
Jag erkänner för öfrigt, alt denna vinst är stor, beräknad efter det insatta capitalet, men delägarne hafva äfven måst lemna, såsom säkerhetshandlingar, erkändt goda papper, som dragits från deras öfriga rörelse, och således torde det icke vara alldeles obiIligt, alt vinsten beräknas på hela det tecknade capitalet, hvarigenom densamma i högst fä fall har öfverstigit 5 proc.
Det beklagades äfven af samma talare, att dessa inrättningar utpuffades, när de först uppkommo.
Äfven jag beklagar högeligen, att den ädla puffningskonsten har fått så stort insteg i vårt land, och tror, att om den icke blifvit använd vid privatbankernas stiftande, så hade man måhända icke, af felslagna förhoppningen om ett Eldorado, nu blifvit föranlåten att lika oskäligt klaga öfver sin bedragna väntan.
Rätta orsaken till det missnöje, som i vissa landsorter råder emot privatbankerna, ligger, såsom jag tror, i det gamla Svenska ordspråket, som säger, att man lånar en vän men kräfver en ovän.
Ty alt privatbanker - Den 25 Januari f. m. 471 na finna sig nödsakade, till följd af en handelskris, i hvilken de icke hafva någon del, att småningom draga in sin rörelse, kan jag ieke finna annat än rikligt och hankmässigt.
Att de, som
Önskade lån och voro vana att nära nog oinskränkt alltid kunna få lån i Riksbanken, skulle blifva missnöjda, då de under sådana förhållanden möttes med ett alslag, är helt naturligt.
Afven jag skulle mycket gerna förena mig med Frih:rne Stjernstedt och Raab uti del af deni framställda förslag alt ersätta privalbankssedlarne med riksmynt.
Jag skulle vilja göra det, uppriktigt tahult, icke derföre att jag tior det vara nyttigast för privalbankrörelsen, ulan derföre alt det vore ofantligt mycket beqvämare och mindre kostsamt för alla dessa associationer, emedan de då aldrig behöfde hälla baneocassa för vexlingen, utan blott draga pä de säkerhetshandlingar de lill Riksbanken inlcmnat, och sedermera endast vara ett slags commissionärer för Riksbanken.
Men jag mäste draga något i betänkande, huruvida man kan hoppas, det R.
St. skulle medgifva så vidsträckta creditiver, alt associationer i något större scala skulle derpå kunna byggas.
— Hvad slutligen beträffar, hvad en talare bär sagt, ali det knappast vore värdi att lala om detta ämne, dä tvä Ständ redan skulle hafva beslutat, att inga enskilda banker med egna sedlar få äga rum, så tager jag mig friheten nämna, att, efter hvad jag hört af en ledamot i det ena af dessa Stånd, har delta Stånd beslutat, alt uttrycka denna åsigt endast såsom Ståndets gemensamma tanka vid återremissen, utan alt derföre hafva fattat något definitivt beslut.
Saken torde således ännu icke vara så alldeles afgjord, hvarföre jag tager mig friheten att vid återremissen ännu vidblifva den i första § uttalade princip och yrka på rättighet för privatbankerna alt fortfarande få utgifva eget mynt.
Den fråga, som nu egentligen är under öfverläggning, är den, om det vidare skall tillåtas enskilda personer att, förenade i bolag, utgifva tryckta eller graverade credilsedlar.
Jag får då säga, alt jag, för min del, icke har någonting absolut deremot, men alt jag likväl är mera böjd för den åtgärd, som af Frihirne Stjernstedt och Raab blifvit förordad, nemi. att dessa bolag skola sätta in i Riksbanken en viss eassa metalliskt mynt och ett visst belopp säkerhetshandlingar, samt derföre äga rätt att utfärda anvisningar på Banken genom blanketter, erhållna af Banken och garanterade af Banken.
Men jag tror, alt det borde läggas ännu en controll till uppå dem, utom den ränta af tre proc. å det belopp af deras assignalioner, som Riksbanken inlöst, hvilken Hr Nordenanckar ansett utgöra den enda väsendtlig» skillnaden af Frih.
Raabs förslag emot hvad som nu är förhållandet, under det att de sjelfva hafva förbindelse att inlösa deras sedlar.
Man skulle t. ex. kunna föreskrifva, att så snart ett sådant belopp af deras utelöpande sedlar eller assignalioner, sorn öfverslege en viss proportion lill den insatta fouden i Banken, der hade blifvit 472 Dea 25 Januari f. m. anmäldt till inlösen, så skulle de blifva förlustige sina privilegier.
Genom åtskilliga sådana restriclioner skulle man kunna förhindra dem att röra sig vidsträcktare, än som näringarnes behof i den landsort, der de drefvo sin rörelse, erfordrade.
Men om nu deremot privatbankerna skulle få tillstånd att fortfarande utgifva egna tryckta eller graverade creditsedlar, skulle jag dock önska, att ett bestämdt maximum måtte blifva stadgadt, utöfver hvilket alla i II i kel varande enskilda bankbolag icke skulle äga rätt att utfärda creditsedlar.
Något sådant bar äfven inom BancoUtsk. varit åsyftadt, oell Hr Skogman har i sin motion föreslagit 7 millioner såsom detta maximum.
Jag tror, att det är af den yttersta vigt och af högsta behof påkalladt, att man antingen i denna lag, eller om man icke skulle anse den för ett passande ställe, i bancolagen af den 1 Mars 1830, införer ett sådant bestämdt stadgande, som, derigenom att det blifver lag, ställes under bade Konungs och Ständers gemensamma garanti.
Jag erkänner nemi. den stora nytta, som privatbankerna medfört, men jag tror, att det icke destomindre var ett stort fel, att de (ingo utsläppa 6 millioner på en gång, genast vid sin uppkomst, straxt efter realisationens införande, oell skulle man nu icke genom något slags ovillkorligt bindande lagbud hindra dessa Banker att obegränsadi kunna vidga deras sedelrörelse, så fruktar jag, att uti en framtid alla de olägenheter skulle kunna på nytt inträffa, som för fem å tio år tillbaka uppkomma, och som kraftigt hafva medverkat till den nu rådande financiella krisen.
Denna min åsigt anhåller jag måtte få åtfölja återremissen till BancoUtsk.
Det har varit ett oblidt öde, som vållat, att BancoUtsk., vid behandlingen af financefrågorna under denna riksdag, styckevis framkommit med frågor, sorn icke, med något slags hopp om ett förnuftigt afgörande, kunna företagas annat än i ett sammanhang.
Sålunda kommer äfven nu detta betänk, om en lag för privatbankerna, innan vi ännu fått BancoUtsk:s svar på de aninarkn:r, som blifvit gjorda vid dess (inaneereg,tering.
För min del får jag förklara, att jag icke nu 0111 delta lagförslag vill besluta någonting annat äu återremiss, ehuru jag skulle velat rent förkasta det oell förständiga Banco- och Laglltskin alt sammanträda, för att uppgöra en pä andra grunder stödd privatbank-lagstiftning; men då denna omgång icke nu lärer vara möjlig, så förenar jag mig med dem, som begärt återremiss af betänk.
Alt utplocka några §§ ur detta förslag och insätta andra i stället, eller att bifalla några och afslå andra, skulle endast tjena till att sönderrycka sammanhanget i författningen.
Innan en sådan lag kail stiftas, måste Riksbanken vara ordnad och Ständerna hafva pröfvat, huruvida Banken kan öfvertaga de nu varande privatbankernas rörelse, utan menligt in flytande på Riksbankens ställning, och vid sådant förhållande icke längre tillåta enskilda bolag att när som
ATS sorn helst skapa kriser i samhället, oell föranleda en stagnation i allmänna rörelsen, som för hvarje dag ina hända skadar landet till större värde, än de millioner samfäldt, hvarmed de röra sig.
Här liar blifvit ganska rikligt anmärkt af Hr Stråle, alt detta förslag innefattar detaljer, sorn slå i strid med så väl grundlag som allmän civillag, hvilket allt hade hort vara skildt från det sorn är af rent ekonomisk natur, då nian nu i stället sammanblandat hvad Ständerna allena tillkommer att afgöra och hvad som tillhörer Konung och Ständer gemensamt.
Hr Nordenanckar har i sitt yttrande ruride experimenterandet i credit rörelsen, deruti privalbanksrörelscn utgör en del, yttrat, alt den holde vara ställd under garantien af allmän civil-lag.
Nä väl! men då måste man också erkänna, alt som denna lag kallas allmän, sä skall den också gälla för alla, håde enskilda och enskilda samlade i bolag.
Om vissa bolag, genom en speciel lagstiftning, ställas i andra förhållanden, sä är lagen för dem monopolisk, oeh saknar de grunder, som i hvarje bildadt samhälle en gäng för alla blifvit kända och erkända.
Det är således klart, att om dessa privatbanker skola tilläggas rättigheter i afseende på gilda lån, som liro af annan beskaffenhet, än den allmänna lagen tillägger enskilda, så är den allmänna lagens allmänliga tillämpning i delta fall undertryckt.
Man har inväudt, att Riksbanken likaledes fält en sådan rättighet, som icke medgifves enskilda, nemi. den att beräkna en straffränta, i händelse länet icke inom utsatt lid inbetalas; men för det att man en gång förut handlat oriktigt, sä är icke derföre grundsatsen försvunnen.
Haab har föreslagit ett iuiproviseradt lagförslag i st. f. det af de sammansatta Ulskin uppgjorda, men jag tviflar på, att R. o.
Ad., med någon slags betänksamhet af följderna, 1111 lärer kunna taga delta förslag under öfvervägande pä annat sätt, än alt låta det medfölja ålerremissen till Utskm.
— Jag vill ytterligare fästa uppmärksamheten derpå, att något afslag å vissa momenler i detta förslag oeh återremiss af andra skulle ovillkorligen medföra ett svårt trassel inom Utskm vid en förnyad handläggning af denna fråga, emedan Utskm då vore förhindrade att rätta den ena punkten efter den andra.
— Här har blifvit af cn ledamot yllradt, att stabilitet är nödvändig i afseende pä den financiellu lagstiftningen, oeh detta ord tyckes vilja vinna burskap vid denna riksdag.
Hrr, den der s. k. fixiteten är i afseende på begreppen ett erkändt bevis på galenskap, och i afseende pä lagstiftningen bevisar den en ytterst inskränkt förmåga alt uppskatta samhället; ty så länge tiden går framåt, så mäste vi följa, eller oek blifva vi efter och förlora alla de fördelar vi kunnat vinna, utan alt kunna behålla deni vi hafva.
Privatbankerna i Sverige instiftades några få år efter sedan man annihilera! de s. k. disconlerna, hvilka icke voro annat än en slags privatbanker, som hade creditiv på Banken.
Genom eli otillbörligt förfarande, att ulan innestående valuta 6 H. 60 iU Den 25 Januari f. m. utgifva treprocenlssedlar, som Banken icke kunde inlösa, vållade dessa diseonler en kris, som medtog många medborgares förmögenhet. 1823 års Ständer skilde derföre
Banken från all gemenskap med de enskilda banker, som kunde komma att stiftas, och i privatbankernas octroj utsattes tydligen, att de i alla tider aldrig kunde påräkna något det ringaste understöd från samhället.
Nu vill man likväl bär under olika färger och skepnader sammanslå Banken och privatbankerna, så att hvardera hade en viss siffra att svara för.
Detta är en hastig återgång täll den ställning, hvarom vi nyligen haft en bedröflig erfarenhet, och om vi nu åter beträda denna bana, så tviflar jag icke på, alt den deraf följande krisen skulle komma öfver oss redan innan nästa riksdag; då finge omgöras hvad vid disconternas utredning skedde: förstöras enskild välfärd och skada samhället.
Jag yrkar derföre, alt
Ulskm vid den förnyade handläggningen af detta mål måtte noga vakta sig alt en enda linea öfverskrida gränsen emellan Riksbanken och privatbankerna.
Hvad åter beträffar privatbankernas rättighet att röra sig med egna sedlar, så står det i rak strid med 72 § Reg.F., att anse dem såsom mynt i Riket, och så länge det icke är hvar och en enskild man tillåtet alt utgifva tryckta eller graverade creditsedlar, så bör det icke eller tillåtas privatbankerna.
— Här har blifvit af Hr Nordenanckar ytlradt, att i allmänhet förhålla sig privatbankernas cassör emot dess sedlar såsom ett lill tre.
Nåväl, om nu en kris inträffar, så följer det ju tydligen af sig sjelf, att det icke är möjligt för dessa banker att inlösa sina sedlar.
Deras i andra papper befintliga hypolhek kunna icke lemnäs i betalning, ty det är, i brist af mynt, ingen som vill hafva dem.
Jag vill gifva er ett exempel, mina Hrr, på hvad en sådan kris, uppkommen genom brist på mynlrepresentanter i ett land, vill säga.
Under loppet af 1829 — 1830 årens riksdag kom jag tillbaka till Gottland, för alt der emottaga dåvarande Kronprinsen, nuvarande II. M. Konungen.
Jag fann vid min ankomst flere hundrade hemmansdelar utmätta på cxeculiv auction.
Deribland hade några försäljningar redan försiggått, hvarvid en privilegierad kalkugn, som var taxerad lill 4000 r:dr värde, blifvit såld för 10 r:dr.
Provinsen var under tiden i fullkomligt välstånd, men man hade varit skild från communication med fasta landet under månader, och man bade således icke kunnat skaffa sig utvägar att förvandla något af sina artiklar i penningar.
Tvertemot hvad uppbördsförfattningarne bjuda, förbjöd jag då verkställandet af dessa utmätningsåtgärder, rapporterade detta förbud lili K.
M. och sammankallade de reslskyldige för kronoulskylderne, samt öfverenskom med dem om dag för betalningen. 6 veckor derefter voro kronoutskylderna betalta, hvilket de icke blifvit om hemmanen hade fått gå på auction för en spottpenning, emedan det icke fans några penningar alt köpa dem för.
Detsamma kan inträffa öfver hela Sverige genom privatbankerna.
Det behöfves blott att man får litet misstroende till deras förvaltning, så löpa alla på, som hafva deras sedlar, för att få dem Den 55 Januari f. m. 475 vexlade.
Man måsle således med denna lagstiftning vara högst försigtig, och en riktig grond är derför lagd genom 1824 års författning, efter hvilken, i motsats emot hvad Frih.
Hamilton synes hafva trott, så många associationer som helst kunna bilda sig, så alt man icke behöfver inträda i de gamla för att få dela vinsten.
Det har blifvit yttradt af en annan ledamot, att det skulle vara fördelaktigare, om cnpitalerna i dessa associationer icke vore alltför stora, utan äfven kunde bildas med mindre belopp, t. ex. 200,000 r:dr.
Men, mine Hrr, det är just obetydligheten af en Banks rörelsecapital, som befordrar kriserna, emedan en sådan bank kan sprängas af en enda person, som vexlar in dess sedlar.
Åtminstone måste dessa capitaler vara så stora, alt de öfverstiga hvad en enskild man kan disponera.
Jag har nu icke fästat mig vid någon punkt särskildt, emedan jag anser, att alla punkterna böra återremitteras, och jag förmodar, att om Ulsk. finner vid pröfningen af hela financebelänk.
, alt Riksbanken kommer i tillfälle att kunna ersätta privatbankerna, utan att nödgas tillvägabringa en kris i landet för dem, som nu äro skuldsatte i privatbankerna, så kommer Ulsk. icke att tillstyrka det några privatbanksprivilegier hädanefter fä utgifvas.
Jag arnar icke ingå i de djupt financiella grunderna, men anhåller ali få yttra några ord, för att gifva min åsigt tillkänna.
Under den tid då privatbanks-yran var snart sagdt allmän, sökte jag att, så mycket i min makt stod, motarbeta dessa inrättningar, hvilka jag betraktade såsom en kräfta för landet, emedan det var fråga om alt, snart sagdt på en gång, utkasta liera millioner, för att dermed understödja speculationsinlresset, grundadt på lånesyslem.
Jag är ännu af den tanka, alt det vore bättre om dessa banker aldrig blifvit inrättade; men sådana de nu finnas, så hafva de likväl ett (inanciell lif, sorn icke får dödas, utan måste underhållas, ja, till och med understödjas, för att icke göra villervallan ännu större oell skadan värre än man kan beräkna.
Jag tror derföre, att alla de hinder man söker lägga i vägen för privatbankernas fortfarande äro skadliga, och dertill räknar jag i främsta rummet den fråga, hvarom nu afhandlas, eller att bankerne möjligen ieke skulle få utgifva egna sedlar.
Jag instämmer således uti lagförslagets 1 §:s första mom.
— Men för alt icke vidare behöfva begära ordet oell upptaga R. o.
Ad:s tid uti denna fråga, ber jag att äfven nu få nämna, alt jag anser den framkastade frågan, alt privatbankerna skulle lemna en viss proc. af sin insats till Riksbanken uti silfver, vara en blott illusion, om man tror alt delta silfver skulle tagas utifrån, men äfven skadligt, emedan det tvingade privatbankcrne att hålla en större cassa, som icke kunde disponeras.
Deremot tror jag, att Statens mellankomst är nödvändigt i afseende på eontrollen af privatbankerna, och delta anser jag iakttaget uti den gällande pr i valbankskigen.
Att privatbankerna voro skadliga i sin början 476
Den 25 Januari f. m. iiar jag redan fiirut nämnt, men de lia lia deremot hufvudsakligen gagnat genom sina erediliver och deposilionsräkningar, Skulle nu dessa förbjudas, sä vore del eu verklig olycka för landet.
För alt lätta möjligheten för privatbankerna att vid förefallande hellof kunna erhålla penningar, skulle jag vilja tillstyrka, alt privatbankerne, emot godkände säkerhetshandlingar, linge rättighet till erediliver på Riksbanken, och alt deras sedlar linge emottagas i uppbörden, emot skyldighet för privatbankerna ali inom viss kort lid åter inlösa dem.
Här bar blifvit yltradt en åsigt, som jag anser vara alldeles oriktig, nemi. alt privatbankerna hellre skulle ställas pä mindre summor.
Jag tror tvertom, alt i hela Riket icke bort finnas mera än tre privatbanker, nemi. en för södra, en för vestra och en för norra delen af Riket, och jag skulle lör närvarande vilja föreslå, alt miniinisumman för en ny privatbank bestämdes till 2 millioner.
Följden deraf skulle blifva, att de mindre privatbankerna ingingo i de större, och på delta siitt kunde de, under förhoppning att de blifva lika väl förvaltade sorn hittills, lända riket lill gagn.
— Jag instämmer med dem, som yrkat äterremiss.
Då sannolikt delta betänk, kommer alt åter remitteras, utan fattande af något beslut, så tjenar det icke någonting till att förlänga discussionen med upptagande af de skäl, som blifvit bär anförda.
Jag vill blott anmärka, att ett par talare hafva misstagit sig om några delar af milt yttrande.
En talare bar nemi. förmenat, alt jag skulle hafva klagat deröfver, alt privatbankernas maximi-bclopp vore för stort i hänseende lill fonderne eller leekningssumman.
Långt derifrån har jag tvertom yttrat, att jag trodde det vara både orätt och opolitiskt att inskränka detta maximibelopp, såvida nemi. man sätter behöriga controllör emot missbruken, genom all icke låta privatbankerna utgifva egna sedlar åtminstone.
Det var ang:de minimibeloppet, som jag yttrade, att jag trodde, det roan för credilens underlättande icke borde fordra en alltför stor summa.
Frih. Cederström, Jacob, har sedermera framställt en invändning emot detta mitt anförande; men om Frih.
Cederström hade tagit i betraktande det sätt, pä hvilket bankrörelsen i andra länder fiir det mesta bedrifves, så skulle han funnit, att det ges ganska mänga banker, hvilkas contanta insättningar icke äroså mycket som 200,000 r:dr Sv. b:co.
I delta ögonblick linnas, enligt en uppgift, som jag sett just i de sisla dagarna, i England icke mindre än 70 compagniebanker och 300 privata bankier-rörelser, och grundfonden för mänga af dem uppgår, såsom jag sett uppgifvet i en tidning, icke pä långt när till 200,000 r:dr.
Såsom jag nämnde i milt förra yttrande, tror jag, att det är fördelaktigt för den allmänna rörelsen och deu allmänna säkerheten, all en bank icke får gripa alltför mycket omkring sig, att sålunda förvandla sina förbindelser till ett slags tvängsmynt för hela provinser.
— Likaledes var det ett misstag af en talare, dä han trodde, att jag skulle hafva klagat öf - Den 25 Januari f. m. 477 ver privatbankernas rättighet alt på förhand afdraga räntan.
Jag har endast sagt, all en af anledningarne till missnöjet ined privatbankerna, efter inilt förmenande, lage deruti ali dessa hanker linge uteslutande begagna sig af en förmån, som vore andra förnekad, hvilket synes af den 21 § i lagförslaget.
— Tvenne talare hafva velat vederlägga det inkast jag gjorde om privatbankernas vägran all emottaga nya bolagsmän, med det svaret, all alla aclierna icke kunde fäs fulltecknade vid bankernas början.
Men jag vidblifver likväl min anmärkning, oell kan såsom stöd för densamma hänvisa de värda lalarne lill protocollct öfver elt sammanträde med Wermlands privatbanks bolagsmän, der sådana ansökningar afslogos, emedau man ansåg bankens rörelse redan fullt motsvara provinsens behof.
Dessutom känner man ganska väl, alt fråga bar varit om särskilda bankers inrättande pä andra ställen, men att de redan existerande bankerna, t. ex. den i Småland, a f böj t delta, genom att i stället inrätta filialafdelningar af deras egen bank, hvilket likväl ingalunda medför samma lättnad för de orler, hvarest filialconloren äro inrättade, som om de bade sina egna banker.
Vidare vill jag icke nu inlåta mig i saken.
Då frågan huruvida privat bankerna skola fä qvarblifva eller icke, rätteligen bör afhandlas vid den första punkten af Ulsk:s betänk., anser jag mig nu också böra härom uttala min mening.
Frågan iir, om en inrättning af vidsträckt beskaffenhet och starkt, inflytande på den allmänna rörelsen skall upphöra, hvilket blifvit yrkadt, dels i andra Stånd, dels här, om icke i öppna ordalag, åtminstone förtäckt genom de villkor man velat fästa vid bankerues fortfarande.
Först torde man likväl böra fråga: hvad oudt hafva de gjort?
Åtskilliga anmärkmr hafva emot dem ägt rum, och en talare har här utsagt, hvad sorn, enligt min tanke, måhända väckt första missnöjet med dem.
Sedan han uttalat det, kan del för en Bancofullmäklig vara lättare att säga det efter.
Hamilton, som omtalade huruledes privatbankerna varit strängare än Riksbanken vid låns beviljande.
Det hafva de också utan tvifvel varit i dubbelt afseende.
Dels hafva de fordrat större säkerhet, än den som vanligen fordras vid Bancodiscontlåncn ; hvilket jag icke räknar privatbankerna till last, utan tvertom till förtjenst, emedan de förvalta sina penningar med den omtanka, som ägare vanligen hafva om sin förmögenhet.
Emedlertid har detta utan tvifvel väckt missnöje, derföre att låntagare varit vana vid större mildhet i Riksbanken.
Dels hafva ock privatbankerna iakttagit en större stränghet vid lånens återfordrande.
När de funnit fara vara på färde; så hafva de nekat nya lån, och inskränkt sin lånerörelse.
Sådant skulle anses för det aldra förskräckligaste, som Riksbankens Fullmäktige kunde företaga sig; och emedan de icke eller göra del, sä har allmänheten funnit en utomordentlig stränghet vara af privatbanker utöfvad.
Mildheten lius R.
St:s Bauk, i fråga om låntagare, har måhända gatt 478 Den 2 5 Januari f. m. så långt, alt desse, fur alt kunna godtgöra privatbankerna, fått i Riksbanken låna på samma klena säkerhet, som privatbankerna icke velat antaga.
Ett tredje skill till missnöje emot privatbankerna är det, att deras sedlar icke blifva emottagna i Kronans uppbörd.
Della vållar en stor olägenhet för allmänheten, men har utan tvifvel varit riktigt.
Ett fjerde skäl till missnöje är förmodligen afunden på den stora vinsten, och tanken, att om allmänheten skall på detta sätt beskattas, — oell hon bör egentligen icke kunna klaga deröfver, enär hon icke betalat högre ränta än den lagligen bestämda; — så borde vinsten åtminstone tillfalla Staten.
Man bör visserligen icke förtänka den enskilde, att han begagnar ett lofligt medel till vinst.
Men jag instämmer med dem, som hellre unna denna åt Slaten än ät enskilde.
Man har äfvenledes varit missnöjd med privatbankerna derföre, alt deras lån hafva befunnits undergräfva låntagare af allmogen, isynnerhet deni, som genom dessa lån sökt förvärfva sig fastighet.
Della missnöje har man väl icke bestämdt uttalat, men enligt min tanka finnes det ofelbart temligen allmänt.
I det fallet äro likväl icke privatbankernas lån värre än discontlånen, sorn lemnäs af Riksbanken, men genom privatbankerna har man i vidsträktare mån kommit underfund med berörde förderfliga förhållande.
Man säger vidare, alt privatbankernas sedlar uttränga Riksbankens ur rörelsen, hvaraf följden blifver, att bancosedlarne så mycket lättare kunna användas lill silfvers uttagande.
Sålunda verka privalbanksedlarne så som vore de i sjelfva verket bancosedlar.
De hafva ock ulan tvifvel höjt värdena både på varor och egendom, på sätt som alla förökningar af rörelsecapitalet göra, dä de ske för hastigt.
När nu härtill kommit sil frets minskning genom en ofördelaktig handelsbalance och prisens fall, så hafva äfven privatbankerna fått sin andel af det allmänna missnöjet, ej blott öfver den skada de gjort, utan jemväl öfver den, som de ej kunnat förekomma.
Hvad jag för min del väsendtligast har emot deni är den våda, hvari de kunna försälta Riksbanken.
Om en privatbank råkar i förlägenhet, så drager han lätteligen andra privatbanker med sig.