Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vore då icke bäst att man qvittade med hvarandra, och icke be fattade sig med upiäknandet af dessa, ingenting bevisande exempel?
Det är emedlertid på dylika, som religionsfrihetens förfäktare hufvudsakligen stödja sig.
Om något särdeles värde icke kan tillerkännas dylika anföranden: så torde det vara nödigt, att söka gå lill grunden af den tvist, som här å bane är.
Svenska Statskyrkan anfalles i närvaride ögonblick från flera olika håll.
En del af angriparne äro ifriga kristna, hvilka uprigtigt nitälska för en sann gudaktighet.
Men som de tycka att
Statskyrkans tjenare icke äro nog verksamma i sitt kall, vilja de, för att så säga, pigga up dera genom religionsfriheten, och införa den fria täflan, så väl i kyrkan som i handelsboden.
Andra åter äro sekteriska och vilja alltså för sin egen frihets skuld hafva allmän religionsfrihet.
Ett tredje parti är för all religion likgiltigt, men tycker, alt det myckna talet och bråket om religionsfrihet, så väl vid riksdagar sora domstolar, är besvärligt.
De vilja derföre hafva slut på striden genom tillåtelse för en hvar, att tänka och tro hvad han behagar.
Slutligen äro åtskilliga religionsfriheten bevågoa, såsom 182 De n 16 i u n i. befrämjande deras demokratiska syften.
1848 års republikaner begagnade sig med fördel af denna utväg, att sprida oro och framkalla uplösning i samhällena
Utom alla dessa vedersakare inom sjelfva Statsreligionens sköte, har man främmande trosförvandter, Katoliker, m. 11., som söka göra proselyter, och derföre hafva sina utliggare.
Med ett ord, Statskyrkan är från flera håll anfallen, sä att deo, som vill uprätthålla henne, måste vara på sin vakt.
För att bedöma denna fråga, måste man, såsom jag nyss sade, gå till grunden och eftersinna, hvarföre en Statskyrka är behöflig.
Jag anhåller ali härvid fä inför R. o. Ad. uprepa, hvad jag icke länge sedan på della runi yttrat, men hvilket måhända dels är förgätet, dels icke hört af åtskilliga ledamöter, sorn nu äro, men icke då voro, tillstädes, .lag ber derjemte om ursäkt, för det jag uplåser någoi, som redan är tryckt, och anhåller, att R. o.
Ad. likväl måtte egna mig den upmärksamhet, som jag måhända erhållit, i lull jag, i st. f. att läsa, hade talat.
”Religionsfrihet är dagens lösen, och har i åtskilliga samhällens författningar blifvit införd, såsom statsgrundsats.
I sådan egenskap var hon för den gamla verlden obekant, och religionen dii, åtminstone genom straffen lör affall derifrån, erkänd för hvad hon, i sjelfva verket städse är och förblifver, äfven om motsatsen förkunnas, nemi. det innersta samhiillsbandet.
Det är ock naturligt, att öfverensstämmelse i tänkesätt är hvad, som innerst förenar de förnuftiga varelserna, menniskorna.
För denna föreningsgrund viker sjelfva blodsbandet, ehuru det är den ursprungliga föreningslänken mellan alla.
Likasom vi här höra bröder understundom lala mot hvarandra, så händer det ock någon gång, alt sonens slutna röslningssedel är stridande mot fadrens, af det skäl, alt öfvertygelsen mäste vara den sjelfständige mannens hufvudsakliga ledare.
Då ingen öfvertygelse så vidsträckt, som den religiösa, omfattar menniskans handlingar, så blifver äfven denna, hennes förnämsta rättesnöre.
Enär Religionen sträcker sina syften utöfver tidens gräns, sä är hon ock ett varaktigare föreningsband än något' sådant, som endast omfattar tillfälliga, i denna verlden uphinneliga ändamål.
Detta skäl, hvarföre Religionen öfverlefver samhällena, och hvarföre trosförvandter, hörande till serskildta Riken, städse finnas benägna att sig förena, visar oss hvarföre vissa medlemmar af samma hushåll, och vissa hushåll af samma stam, i lidens begynnelse, afsöndrade sig hån de öfriga, för ali bilda samfund i högre mening, förenade genom starkare band, än slägtskap, yrke och språk.
Trosbekännelsen har således varit, och fortfar att vara den kärna, omkring hviken samhällen bildas.
Känslan deraf har föranledt folken, att anse affall från Statsreligionen såsom början till uplösning af gamla, och till grundläggning af nya samhällen, hvarföre landsförvisning ofta varit ett bland de straff, hvarmed man belagt affäliingarne.
Hafva de blifvit tålde, så har det skett i viss män, med vissa vilkor och inskränkningar.
Statsreligionens uprätthällande har alltså varit regel, och affälhögarnes fördragande, undantag.
Det är först i nyare lider, som man gjort undantaget till regel, och som Statsreligionens uphäfvande blifvit följden.
Att Den 16 Juni. 183 Nord-Amerikas fristater, som, i denna motsatta riktning, först förklarade religionsfriheten vara Stats-grundsats, vidtogo detta steg, härrörde af deras nphof från flyktingar, hvilka, i den aflägsna verldsdelen, sökte fristäder från de förföljelser, för hvilka de, i moderlandet, varit blottställda.
Frankrike, som hjelpte dem att lösslita sig från moderlandet, smittades derunder af statshvälfningarnes yra, under hvilkas första utbrott det antog, och, under hvilkas långvariga fortfarande, det bibehållit förenämnde grundsats.
Dock har afsägelsen af all Statsreligion mera funnits i bokstafven, än gällt i verkligheten.
Andra Europeiska samhällen, som dels varit underkufvade af Frankrikes vapen, dels förvirrade och beherrskade af dess "samhällsläror, hafva mer eller mindre gjort intrång på Statskyrkans område, allt under tro eller förevändning, att sådant hörde lill den sanna frihetens fordringar.
Sedan dessa läror, och dermed sammanhängande åtgärder, gjort sin rund kring Europa, hafva de äfven kommit lill våra grannar, och till oss.
Norrmännen hafva borttagit förbudet mot Judars inträde i landet, och genom en s. k.
Dissenter-lag, gifvit vidsträckta rättigheter åt dem af kristna lärans bekännare, som skilja sig från den Evangeliska Lutherska läran, hvilken Norska Grundlagens 2 § förklarar vara Statens Religion. '"
Huruledes det i Norrige har lyckats med denna lags antagande, fingo vi för ungefär ett år sedan ett ganska uplysande bevis.
Mormonerna började nemi. att der utvidga sig till antal och styrka under yrkande, på grund af Dissenter-lagen, att fri religionsöfning måtte dem förunnas.
Norrmännen ville vara af med Mormonerna, hvilket icke var underligt, om de enl. hvad Frih.
Cederström nyss förklarade, nästan äro hedningar; men man visste ej huru det skulle tillgå, sedan man i sin frihetsifver antagit en Dissenter-lag.
Då fanns ingen annan utväg, än att Presterskap och Regering förklarade Mormonerna icke vara kristna, ehuru dp bekänna Kristus.
På ett så motsägande sätt, måste man draga sig ur fällan, när man varit nog oförsigtig att löpa deri. ”Religionsfrihet, i sin största utsträckning, är, enl. det föregående, en uplösning af samhällets innersta band, och alltså motsatsen af dess organisation.
Hon skulle följaktligen medföra samhällets undergång, om hon kunde fullständigt införas.
Man länke sig söndringen och förvirringen i ett samhälle, eller en stad, der det ena hushållet vore Brahma-dyrkare och brände enkor, der det andra bekände sig till Buddhas lära, och utsatte barn att omkomma, med hvilkas försörjande föräldrarne icke ville besvära sig; der det tredje vore af Mahomedansk, eller annan bekännelse, enl. hvilken mannen finge hafva flera hustrur, der det fjerde vore Kristet, och fördömde allt detta; der andra vore Judiska och begagnade omskärelsen, samt ännu andra vöre skiljaktiga, hvarandra ogillande, bekännare af kristendomens olika arter.
Men icke nog härmed, inom hvarje hushåll, kunde medlemmarne vara söndrade, mellan dessa serskilda bekännelser.
Den verldsliga lagen förmådde-ej sammanhålla dem; ty då skulle Mahoroedanen, mot månggiftets förbud, åberopa sin lära, samt Brahminen och Buddhaislen hvar sin, 184 Den 16 Juni. mot andra ogerningars förhindrande.
De samhällen, hvilka förkunnat religionsfriheten såsom Statsgrundsats, hafva egentligen tänkt sig henne, såsom ang:de endast kristna sekter, och Judar, för hvilka sednare en del af Bibeln, eller gamla testamentet gäller äfven som för Kristi bekännare.
Erfarenheten skall snart visa, ora Fransmännen tillåta Algeriets Mahomedaner, att, inom det egentliga Frankrike, lefva i månggifte, och om Förenta Staterna skola tillstädja de Chineser, som bosätta sig i Californien, att behandla sina barn med den obarmhertighet, som Bnddhas lära medgifver.
Få ingendera del, så åtnjuta hvarken Mahomedaner i Frankrike, eller Buddhaister i Förenta Staterna, den religionsfrihet, som Statsförfattningarne skrytsamt förkunna.
Vid Konslanlinopels intagande af Turkarne, år 1453, var de Grekiska och Latinska kristnas söndring sig emellan, förnämsta orsaken till begges underhafvande af den gemensamma fienden.
De strider, hvartill oenigheten mellan KaIholiker oell Protestanter föranleder, hafva Sverige och Tyskland nogsamt fått erfara, och Stor-Brittanien får det ännu i dag.
Icke ens bland Protestantiska bekännare, kunna skiljaktigheterna utan samhällsvåda fördragas.
Om flertalet af medborgare vöre
Qväkare, som ej ville göra krigstjenst, hvem skulle försvara ett sådant rike?
Endast såsom undantag, är religionsfrihet alltså möjlig.
Skulle undantaget verkligen blifva regel, så inträdde nplösningen, och del förstörde sig sjelft, såsom allt oriktigt, når det får öfverhanden.
Goda och eftertänksamma medborgares pligt är följaktligen, att arbeta, icke pä, utan emot, sjelfförstörelsen.
Medlet dertill är, alt uprätthålla en Statsreligion, eller en gemensam bekännelse, hvarigenom samhällets medborgare äro öfverens om hvad, som bör anses för godt eller ondt, rätt eller orätt, i inre eller yttre förhållanden.
Ännu mindre, än ett tillfälligt bolag kan vara utan bolagsreglor, som utgöra grunden för dess samverkan och bestånd, ännu mindre kan samhället, hvilket varar lika länge, som menskligheten, umbära ett gemensamt rättesnöre för sina medlemmars inbördes förhållanden.
Delta rättesnöre kan icke vara den yttre verldsliga lagen, emedan den inre andeliga är högre.
Antager man, såsom Fransmän och Nord-Amerikanare förmodligen måste göra, att månggifte, m. m. dyl., är otillåtet, emedan sådant är af den borgerliga lagen förbjudet, så sätta de denna högre, än Religionen, som tillåter det, och tillintetgöra, med detsamma, den religionsfrihet de lofva.”
Sedan jag nu haft tillfälle för R. o. Ad. uprepa mina tankar om grunden för en Statskyrkas uprällhållande, och följaktligen för förbud mot. främmande lärors införande, och straff å den, som af~ faller från den gällande, så anhåller jag, att få till besvarande uptaga några yttranden, som blifvit fällda af dem, hvilka äro af motsatt mening.
Man säger, att sanningen till slut, måste göra sig gällande, och att det är förgäfves vilja med lagens svärd, hämma hennes framgång.
Det är alltid den stora frågan.
Alla kristna sekter åberopa Bibeln, huru olika, och sig emellan stridiga deras åsigter än må vara.
Det ligger således i den mensk - Den 16 Juni. 185 liga ofullkomligheten och ensidigheten att på olika, otta oriktigt sätt, upfatta det heliga ord, som skall vara rättesnöre för oss alla.
Det är derföre nödvändigt, alt hafva en bekännelse, sorn närmare afgör hvad som är rätt eller orätt, godt eller ondt, än blott åberopa Bibeln, hvilkens ord på så mångå säll lydes och lörtydes.
Man säger, att intet npror ägde rum, år 1848, i England, emedan religionsfriheten herrskade der, under det att de flesta Europas Stater, hvarest förhållandet var motsatt, omlivälfdes.
Skälet dertill var, såsom jag förut antydl, att den rörelse, som gaf sig luft år 1848, var politisk och icke religiös, ehuru man på åtskilliga ställen begagnade sig af Religionens täckmantel, för att derunder bedrifva sitt spel.
Här i Stockholm hade vi på den liden, äfven ett uplopp, men det var ej religionsfriheten utan näringsfriheten, icke Kyrko-ordnm, utan Skrå-ordmn, som å gatorne påropades.
Men allting duger för dem, hvilka för sina satsers gruudrifvande, sätta den okunniga, läll förledda hopen i rörelse.
Man säger, att Svenska Statskyrkan bör vara rädd om sitt goda namn, och män om sitt anseende, samt derföre medgifva religionsfrihet.
En hvar bör visserligen vara rädd om sitt namn, och sin aktning, men det kommer derpå an, af hvem man vill aktas.
Förmodligen endast af dem, hvilkas omdöme är något värdi, och hos dem tror jag icke, att Svensken förlorar något, derigenom att han söker värna siu Statsreligion.
De värde ledamöter, som yrka, att Statskyrkan icke skall försväras med lagens svärd, hafva dock ingenting emot, att lagen skyddar dem lill lif och egendom.
Är då den verldslig,! egendomen mera värd att . försvaras, än den andliga, eller medborgarues tro och bekännelse?
Om sådant tal hade blifvit hållet å den lid, då Guslaf II Adolf, för Svenska Kyrkans uprätthållande, drog ut i 30-åriga kriget, hvad skulle man bafva tänkt om de Svenska medborgare, som sålunda yttrade sig?
Cederström har omförmält det stora anseende, presterskapet skall åtnjuta i de länder, hvarest religionsfrihet finnes, och Idand desse äfven nämnt Frankrike.
Den värde ledamoten har måhända varit der sednare än jag, men om hösten 1851, dä jag sednast var der, kunde jag alldeles icke förmärka delta stora anseende.
I detta land är det militären, men ingalunda Kyrkans tjenare, som stå högst i anseende.
Till bestyrkande häraf, vill jag anföra följande händelse.
På Allhelgona-dag, afhörde jag i Paris en berömd predikant i en Kyrka vid Rue St.
Honoré.
Han bemödade sig att öfvertyga sina åhörare, det ett helgon icke vore någon narr.
Detta uttryck undföll honom väl icke, men derpå gick saken ut.
Man kan lätt föreställa sig, hvad anseende presterna skola bafva i ett land, hvarest helgonen icke stå sig bättre, än att sådan benämning erfordras.
Man har äfven talat om de förföljelser, hvilka här i landet utöfvats mot dem, som affallit från den Evangeliska läran.
Svenska samhället har i detta fall icke sagt något annat, än alt det står öppet för en hvar, alt utöfva den Religion, i hvilken han blifvit upfödd; men alt den Lutheran, som icke finner sig tillfredsställd med det sätt, hvarpå Guds heliga ord här i landet läres och tydes, 186 Den 16 Juni. skall lemna Riket, för ali söka sig något annat samhälle, som bättre anstår honom.
Det finues likväl en hårdhet i denna lag, hvilken jag för min del icke gillar, men som dock är af underordnad vigt.
Det är stadgandet att den, sora affaller från vår lära, skall mista rättigheten att taga arf här i Riket.
Han må, efter min tanka gerna förblifva berättigad till den egendom, som kan honom tillfalla, blott vi slippa honom.
Således vill jag icke bibehålla denna del af straffbestämningen.
Men då Lagölsk. icke föreslagit någon ändring härutinnan, och jag icke finner det rådligt, att genast föreslå ändrad ordalydelse, anser jag det vara bättre att godkänna Betänk., sådant det är, än alt genom en återremiss föranleda nya strider.
Slutligen, och med anledn. af det myckna talet om olagliga förföljelser emot olika tänkande, anser jag mig böra yttra, det jag icke tror, någon hafva blifvit olagligen dömd till ansvar för brott mot våra lagar i förevartde hänseende, utan att en hvar, som ådragit sig straff derför, har att skylla sig sjelfva.
När våra affällingar dessutom höra den Embetsman, som främst är satt att vaka öfver dessa och andra lagarnes efterlefnad, här höja bifallsrop till dem, som påyrka deras uphäfvaode, så mätte affällingarne icke hafva mycket att frukta.
Jag anhåller om bifall till den nu föredragne delen af Betänk.
Hr af Sillén, Abraham Wilh.:
Tidens religiösa fråga, framträdande såsom opposition mot
Statskyrkan och kämpande för fullkomlig religionsfrihet, bar, liksom allting som i något afseende urartar, liksom alltid, då obepröfvade theorier vilja göra sig allmänt gällande, framkallat en mäktig reaktion, och denna reaktion kan ej annat än gillas; ty den är ej rigtad mot den varmare Kristendom, hvilken kanske aldrig varit så af behofvet påkallad, som i vår lid, såsom ett värn mot sjelfsvåldel, sedeslösheten, brottet, en väckelse från vestern, från Britannien, liksom mycket annat storartadi; det är mot missbruket, som den vänder sina vapen.
Dessa missbruk äro, ty värr, nästan samtidiga med Kristendomen.
Luther räddade en stor del af Europa från dessa missbruk, menniskotanken återfick der sin tillbörliga frihet, sin tillbörliga lyftning, och den andliga despotismen måste då kläda sig i nya former, måste utfinna nya hjelpmedel för att bibehålla sitt inflytande öfver verldeu, och såsom ett historiskt fenomen bör ej lemnäs ur sigle att Martin Luther var samtidig med Ignatius Lagola.
Jesuitismen upstod, som kan antaga alla möjliga former och hvilken, om hufvudet afhugges, alltid erhåller ett nytt liksom den Lemeiska bydran, en smitta, som sedan den en gång insmugit sig i menskligheten, törhända är outtröttlig.
Del tillhör likväl hvarje sann Kristen, hvarje ädel medborgare att vara på sin vakt, att hämma dess framsteg, så mycket som möjligt.
Denna Jesuitism inser ganska väl, att hor. ej nu i det Protestantiska Europa kan herrska, eller skrämma med Inqvisitionens kroppsliga straffdomar.
Ingen upträder och vill försvara dessa, eller åtminstone vågar han det ej.
Jesuitismen har derföre belrädt en annan väg.
Den har talat till menniskohjerta!, deu har uptändt lifliga själar med ett missförstådt nit, och den har upskrämdt de svagas.
Den har Den 16 Juni. 187 visserligen ej direkte förlagt rnagten alt förlåta synder i den allena saliggörande Kyrkans sköte, men val i sina ulkorade Apostlars händer eller gjort den beroende af en inre väckelse, som eudast dessa Apostlar kunna stämpla såsom ägta, och sålunda förvrängt Kristendomens grundsanning, ali Gud allena är den som synder förlåter, och alt ingen syndaförlåtelse gifves utan bättring och sann (ro.
Den har infört kalholicismeus verkhelighet, förstås utan madonnabilder och reliker, och derigenom lagt hyende under lasten och brottet, hvilka icke behöfva försonas genom en 11 pligtig ånger.
Den har för sina ändamål förstått att använda vår Religions skönaste sanningar, de vackraste yttringarna inom den Protestantiska Kyrkan och de varmaste medjemmarne inom densamma, och det genom alt locka hersklystnaden och fåfängan, ja, till och med lättjan, samt att upskrämma enfald och menskofruktan.
Och, dock, oaktadt alla dessa bemödamlen hlefvo ej sympatierna sä talrika smil man väntat.
Det verldslig» och köttsliga sinnet fann sig ej väl vid dessa långa böner, fastor och späkningar.
Jesuitismen mäste det före å nyo beträda en annan hana; den har tagit på sig liberalismens drägt.
1 denna drägt predikar den religionsfrihet, som i theolinn klingar så förträffligt, och som visserligen vid första påseendet tyckes innehålla den billigaste af rnenskliga rättigheter.
Vid denna epok kunna de s. k. läsarne sönderfalla i fyra klasser; de sanne kristne, hvilka aldrig nog kunua högaktas och efterföljas, en stam, sorn just genom sin anspråkslöshet trotsar alla vexlingar, Jesuiterna sora alldrig nog kunna afskys, fantasterna som väcka medlidande, och slutligen dessa fjäderlätta karakterer. som följa med derföre, att opinionens vindar blåsa åt del hållet.
Men för att nu återkomma till Jesuitismen i sin modernaste drägt, så är det allmänt kändt, att liberalismen om man dermed menar den sansade, som vill bibehålla Religion, sedlighet och samhällsordning, arbetar på mensklighelens uplysning och förädling.
Under de sednare femtio åren har man t. ex. öfverallt i den bildade verlden gjort ofantligt, för alt förbättra det upväxande slägtets upfostrao, vare sig vid Akademier, Elementar-Iäroverk eller Folkskolor, och allmänna opinionen följer med eli förut okändt intresse hvarje utnämning till en någorlunda vigtig lärareplats.
Detta är civilisationens och den sanna liberalismens verk.
Men i bredd dermed fordrar en annan liberalism, som ej kan vara den sanna, att menniskaos upfostran ej för timliga yrken eller embetsmannen, ulan för elt kommande lif, en upfostran, hvars skolgång räcker genom hela vår jordiska vandring, skall kunna anförtros, i hvilka händer som helst, skall kuuna idkas som en bihandtering af alla slags industri-idkare, blott de känna sig mer än andra lifvade af Guds anda och derföre kunna anföra en sä tillförlitlig auktoritet, sorn sitt eget vittnesbörd.
Hvar slår del för öfrigt skrifve!, att
Prestembetet ej är ett embete liksom andra embeten, och fordrar sina särskilda qvalifikationer.
Den som för öfrigt känner denna utmärkta kallelse alt predika, hvarföre kan han ej ingå i Prestembetet?
Det är ingen förment genom några exklusiva privilegier.
Men saken är den, att man önskar imponera genom sina predikningar, vare sig till allmänt eller enskildt gagn, men man vill ej underkasta sig de mödor, sons 188 Ilen 10 Juni. åtfölja bildande theologiska studier, eller en djupare, på kännedom af grundspråket, baserad Skrifttolkning, Denna, att jag så må uttrycka mig, andliga näringsfrihet är emedlertid endast en skylt, ett medel alt smeka tidsandan och insöfva de få sinnen, som ännu äro vakna.
Man inser ganska väl, att den religiösa bildningen är grunden till all slags bildning och att densamma, vanvårdad eller förvänd, är rätta utvägen att väcka afsmak för all slags bildning, ty det är civilisationen man halar, och om medeltidens barbari återlifvas, äro massorna lättast beherrskade från Vatikanen eller något af dess filialkontor, såsom det Kardinal Wiseraan kan anses hafva uprättat i London.
Man inser ganska väl alt om ej religionsfriheten öpnar dörren, kan ej en slafvisk Religion i vår lid få insteg, d. v. s. en Religion, som ödmjukar sig icke för Gild, ulan för menniskor.
— Ett annat den saima liberalismens verk, är arbetets höjande i allmänna opinionen.
Forntiden ansåg allt arbete endast tillkomma slafven.
Sedan kom en lid som ansåg vissa arbeten tillkomma den friborne eller den bildade, och det är vår tid förbehållet, att anse arbetaren af hvad stånd och yrke som heldst, för mer än lättingen och oduglingen.
Detta är den förträffligaste sidan af den stora republiken på andra sidan Oceanen, den må för öfrigt hafva sina skuggsidor.
Vi fiona visserligen i Bibeln arbetet pålagdt såsom ett straff för våra första föräldrars synd; men öfverallt i den heliga urkunden finna vi detsamma förordadt, lättjan deremot, tadlad och bestraffad.
Öfverallt framhålles den läran, att hvar och en har sitt kall, stort eller litet, alt sköta här på jorden, och då upträder en annan lära, som om ej direkt, åtminstone indirekt fördömraer arbetet, genom att mana till flera Gndaktighetsöfningar, än som hos de flesta menniskor kunna vara eli verkligt andligt behof, som derigenom hos dem väcker afsmak för arbetet, ja till och med afsky, liksom vore det en sann Kristen ovärdigt, och deraf näres slutligen den tron, att
Försynen skall nära sina utvalda utan deras egen omtanke, och med denna tro resa till fremmande luftstreck, der de vänta sig ett annat Kanaan, men der erfarenheten visar, att arbete eller hungersdöd i egentlig mening, äro de enda alternativer.
Man vill väl ej förneka, att den Gud, sorn skapat verlden, och uplåtit åt oss dess håfvor att begagna och förädla, är Densamma, hvilken vi böra egna vår dyrkan ; men en nästan gnostisk åsigt af materien, blir frukten af en sådan åsigt af arbetet.
— Man skulle äfven kunna tillägga, att liberalismen har förklarat sig emot all kastindelning, och alla serskilda kaster tillkommande privilegier, huru vill den då npträda och förfäkta det väsendtligaste af alla privilegier, syndaförlåtelse, och derefter följande syndfrihet för vissa utvalda, endast genom en subjektiv väckelse eller de förmenta Apostlames handpåläggning, huru vill den då förfäkta, att en viss kast bland de Kristna skall stå, icke Konungen, utan Konungars Konung närmare, liksom utgörande Hans intimare omgifning.
Det är sålunda som den Krisina Församlingen kan i tidens längd omskapas lill en massa, lika utmärkt för råhet, lättja och andligt högmod.
Men en rå och fanaliserad folkhop står vida öfver snillet och bildningen, ty den är användbar till allt.
För tvåhundra år sedan släpade den en Regent till Schavotten och i våra Den 16 Juni. 189 tider egnar den en Regent nästan gudomlig dyrkan, derföre att Denna slåss med en odöpt fiende, och nyttjar Bibelspråk i sina proklamationer.
Den äskade religionsfriheten kan således ej under nuvar:de förhållanden från liberalismens ståndpunkt försvaras, och alt det ej eller låter sig göra från konservatismens sida, är många gånger tillräckligen bevisadl.
Således kan intet politiskt parti egentligen försvara den.
Deremot skall naturligtvis invändas, alt denna fråga har med de politiska partierna intet att beställa.