Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag medgifver detta, men privatbanksrörelsen fordrar, alt när uttagning af en större sedelmassa ur privatbanken äger rum, så mäste äfven privatbanken för sin säkerhet skull verkställa en motsvarande indragning uti sin lånerörelse.
Man antager vanligen förhållandet emellan privatbankernas cassör och dess sedlar såsom 1 till 3.
Om nu en utvexling af privalhankssediar af t. ex.
100,000 r:dr äger rum, så mäste privatbanken i samma mån indraga icke allenast dessa 100,000 r:dr ur sin lånerörelse, utan äfven 200,000 r:dr derutöfver, för att bibehålla samma proportion emellan sin casse och sina sedlar.
Denna vexling kommer således att med endast 100,000 r:dr verka pä Riksbankens silfverfond, men med öfrige 200,000 r:dr endast pä privatbankens lånerörelse, och således kan i min tanka aldrig större belopp af riksmynt genom privatbankernas sedlar utkomma än beloppet af deras ägande riksmynt.
Skulle äler privatbankssedlarna ersättas med riksmynt lill lika belopp, så mäste de i min tanka trefaldigt trycka på riksbanken.
Jag hemställer, huruvida sådant katt vara förenligt med realisationens bestånd. H. Ex. Hr Gr.
Björnstjerna, som gillat förslagets principer
Den 25 Januari f. m. har deremot anmärkt, att sjelfva sättet för lånerörelsens bedrifvande icke blifvit der närmare genom lag bestämd.
Man finner likväl, att man icke genom något lagstadgande i detta fall kan uppnå det ändamål man önskar.
Man försöker förgäfves att förändra formen för creditrörelsen.
Bolagen skulle, ifall förändringen icke instämde med deras intresse, lätteligen eludera densamma; men med skyldigheten alt sjelfve invexla egna creditsedlar föl jer ett. oeftergiflig! intresse för privatbankerna alt hålla sin sedelfond rörlig.
Jag hyser för min del icke det ringaste tvifvel alt dessa bankers nuvarande form, som hufvudsakligen är riktad åt ereditivrörelsén, således hufvudsakligen kommer alt såsom sådan bi helia lias.
Detta är den enda orsaken, hvarföre privatbankerna redan antagit denna form.
Discussionen är egentligen nu öppnad om första §, och jag inskränker mig således lill alt förklara, att jag qvarblifver vid min första mening, att privatbankerna böra bibehålla sin nuvarande form, men alt jag såsom den sista utvägen skulle vara böjd att instämma i Frih. Raabs förslag.
Sparre, Erik: Genom R. o. Adis val hedrad med förtroendet att såsom ledamot af förstärkt BancoUtsk. möjligen komma att handlägga detta ärende, har jag ansett mig berättigad, möjligen pligtig, alt yttra min åsigt, på del att, i händelse denna åsigt skulle blifva vederlagd, jag må komma i tillfälle att modifiera densamma.
Jag erkänner då, alt jag är så fullkomligt förekommen af Hr Nordenanckar, att jag föga har att tillägga.
Jag har, såväl på detta rum, sorn tillförene, under de enskilda öfverläggningar, som hållits öfver dessa ämnen, hört häftiga utfall emot privatbankerna.
I samma mån som dessa utfall varit häftiga, har jag tyckt mig finna, att de innehållit föga eller inga skäl.
Jag vill icke fästa mig vid hvad man yttrat och lill en del medgifvit, alt skälet, hvarföre man nu icke vill bibehålla privatbankerna, vore missundsamhet eller afund.
Jag älskar tro, att det icke kan vara fallet.
Men man bar sagt, att dessa banker menligt inverkat på allmänna rörelsen, i det de stundom utvidgat, stundom indragit sin utlåning, och derigenom salt lånesökande i bryderi.
Sä vidt jag känner, är deuna anmärkning icke rätt grundad.
Deras sedelemission var, efter de upplysningar jag erhållit, störst är 1841, och utgjorde då omkring 7,100,000 r:dr.
Den har i år varit omkring 6j millioner, och deras cassör hafva alltid utgjort omkring en tredjedel af detta belopp i riksmynt.
Således har skillnaden icke varit sä betydlig, att den kan i någon större män menligt hafva inverkat på den allmänna rörelsen.
Att hvarje bank, som icke är begränsad af sådana reglcmentariska föreskrifter, som vår Riksbank, måste indraga sin rörelse i följd af financiella kriser, ligger i sakens natur och hvarken kan eller bör undvikas.
En talare har yttrat, alt grunden, hvarföre man vill hafva bort privatbankerna, ligger i oviljan uti allmänna tänkesättet deröfver, att de blifvit befriade frän den solidariska ansva - 404 Den 25 Januari f. m. righet, sora ursprungligen var dera ålagd, och som åligger alla andra bolag och alla öfriga Svenska medborgare.
Den värde lalaren torde icke påminna sig, att en tvist just nu är för handen, huruvida aetiebolag, i allmänhet, kunna behandlas efter det capitel i vår lag, som talar om handelsbolag, emedan acliebolag på den tiden, då denna lag skrefs, icke voro kända.
Detta är en tvist, som våra största jurister ännu icke afgjort, och det är således icke rätt all säga, det alla andra äro underkastade del ansvar, hvarifrån privatbankerna äro undantagna.
Samme talare anförde äfven, såsom en orsak till missnöje med privatbankerna, alt de vägrat nya actieägare inträde; men de kunde ju icke obegränsadi utvidga sin rörelse.
— Man har sagt, att privalbanksintresset visat sin makt, derigenom all det försökt att bibehålla de nu för dem gällände hagarne oförändrade; men man kan väl icke fråntaga deni en rättighet, sorn de en gäng fått på viss tid, och som sannolikt icke kommer ali dä förnyas.
Föröfrigt tyckes detta intresse icke vara så särdeles mäktigt, då det nu från alla håll beslrides.
— Hvad slutligen det skälet till missnöje med privatbankerna beträffar, att deras sedlar icke emottagas i kronouppbördeu, så har jag haft en motsatt erfarenhet i en ort, der jag en lång tid vistats.
Der emottogos nemi. dessa sedlar i upppbörden, till följd af en öfverenskommelse emellan bancodireclioneu och uppbördsinännen.
Jag känner, att detsamma sker äfven inom andra län.
Jag tror, alt dessa förhållanden skola komma att jemna sig, om institutionen får fortfara orubbad.
Vi hafva yrkat stabilitet i vara ekonomiska förhållanden, och om någonsin är den nödvändig här.
Det fordras en lång lid innan allmänheten hinner vänja sig vid förändringar och vidtaga de åtgärder, som deraf blifva nödvändiga.
Man har sagt, att privatbankerna gifva en öfverdrifven tillgång på lån.
Jag tror icke att det är förhåIlandet.
Jag har erfarenhet deraf, att det varit mycket svårare att erhålla lån från privatbankerna än från Riksdisconlen.
Bancodirectionerna hafva nemi. vissa directeurer, hvilka inom de orter, der lånen sökas, påtecka de sökandes vederhäftighet, och dessa directeurer äro, såsom sjelfva delägare i Banken, omtänksamma, att ingen ovederhäflig erhåller lån.
I följd deraf lida privatbankerna ganska sällan förluster, då deremot Riksdisconten ganska ofta gör det.
Om nu privatbankerna skulle indragas, så tror jag, all just de personer, som äro, om jag så får uttrycka mig, moraliskt vederhäftige, skulle få svårare alt erhålla län.
Att vidtaga ännu strängare mesurer än hittills, i afseende på privatbankerna, tror jag skulle hafva den följd, att inga privatbanker skulle fortfara.
En talare har visserligen försäkrat, att vinstbegäret skulle ändock verka till sådana bankers stiftande.
Hr Skogmans reservation visar huru mycket de smärre sedelvaleurerne äro utelöpande i förhållande till de större, och man kau deraf lätteligen finna, alt om bankerna skulle nödgas indraga de smärre sedelvaleurerna, så skulle vinsten blifva ingen.
Blef ve - Den 25 Januari f. m. 465 ve dera dertill ålagd solidarisk ansvarighet, så skulle sannolikt ingen större capitalist vilja blottställa sig för faran all i hvarje Ögonblick göra concurs.
Vidare anhåller jag att få fästa uppmärksamheten på vådan af att i närvarande stund företaga en indragning.
Detta är af Hr Nordenanckar i dess reservation sä väl ådagalagdt, att jag blott skall hänvisa till densamma.
Ont föröfrigt
Ständerna icke draga i betänkande alt ständigt stifta nya lagar, så tror jag, alt äfven detta skulle afhälla förmögna och försigtigt capitalister från att nedlägga sina capitaler i privatbankerna.
Riksbanken i sin nuvarande form icke förmedlar det allmänna och enskilda pennirigeintresset och står i den intimare förening med provinsernas locala förhållanden, sorn privatbankerna, tror jag, att det vore skadligt att upphäfva dessa sednare.
Jag skulle tvertom vilja önska, att dessa hanker finge utgöra en öfvergång dertill, ali actieägare skulle fä inträde i Riksbanken, ehuru jag icke ännu vågar att bestämdt framställa denna mening.
Sådant tror jag skulle bidraga dertill, alt större affärsmän icke handlade i uppenbar strid med Riksbanken, såsom nu ofta sker.
Jag har sökt ådagalägga, att privatbankerna icke äro skadliga.
Om deras nylla åter torde icke vidlyftigt behöfva ordas.
Jag har, såsom jag nämnde, vistats i en landsort, der cn privatbank finnes, och sålunda sjelf varit vittne till dess påtagliga fördelar.
Man klagar för närvarande öfver brist på penningar.
Måhända skulle denna brist äfven här hos oss vara vida mindre kännbar, om
Riksbanken öppnades för credilivrörelse samt uppoch afskrifningsräkningar, likasom privatbankerna.
Om dessa icke fä utgifva sedlar på annat än större valeurer, sä förstöres möjligheten för dem att lemna crediliv, hvilket Hr Nordenanckar i sin reservation ådagalagt genom följande uttryck; ”Om landsorternes affärsmän, brukspatroner och jordbrukare, hvilkas dagcassa privalbankerne utgöra, ej der kunna erhålla sådana mindre sedlar, som till dagliga liqviderna erfordras, så förfela creditiven sitt ändamål, och creditivtagarne tvingas alt reqvirera riksmynt, och således att handla såsom vore han privatbankens fiende”.
Jag inskränker härtill milt yttrande i denna fråga, då jag redan förut tillkännagifva, alt jag instämmer med Hr Nordenanckar till alla delar, och att jag således tillstyrker bifall till den nu föredragna punkten af de sammansatta Utsk:ns förslag.
I anledn. af hvad jag anfört derom, alt man borde bestämma, huruvida det nu föredragna lagförslaget i hela sin vidd eller blott till någon del vore af civillags natur, haten ledamot svarat, alt dä frågan vore behandlad af LagUtsk., så skulle äfven deraf följa, att den skulle anses såsom civillag.
Jag får i della afseende ännu en gäng fästa uppmärksamheten derpå, att förslaget till 1824 års författning var äfven behandladt af Banco- och LagUtsk:n; men ehuru denna författning icke « H. 59 4CG Den 25 Januari f. m. iuuefattar något stadgande, sorn egentligen torde böra hanföras till den ekonomiska lagstiftningen, så blef likväl detta mål hos Konungen föredraget af Statssecreteraren för financeärendena och författningen af honom coutrasignerad, ulan alt, så vidt jag vet, Högsta
Domstolen deröfver blef hörd.
Om ett sådant förslag, som det nu afgifna, skulle inkomma till Konungen, så hemställer jag, om icke mycken tvekan skulle uppstå om dess behandling.
Alt detsamma innehåller mångå stadgandeu, öfver hvilka det icke kunde tillhöra Högsta Domstolen alt afgifva yttrande, tror jag vara alldeles klart; men andra! åter äro verkligen af civillags natur.
Det är derföre, som jag yrkat, altman borde skilja emellan dessa stadgandeu.
St. t. ex. skulle säga: vi vilja icke tillåta privatbankerna att utgifva egna credilsedlar under andra villkor, än de som innefattas i det här uppgjorda förslag, ehuru åtskilliga föreskrifter deruti äro af blott financiel beskaffenhet och icke tillhöra den civila lagstiftningen; så borde efter min tanka ett sådant erkännande uttryckas i Ständernas skrifvelse tili Konungen, så att man icke syntes vilja inkräkta något pä Konungens rättigheter.
I anleda, af hvad en talare nämnt om 1824 års författning, får jag ytterligare upprepa, alt densamma ingalunda afsäg sådana bolag, hvilka, såsom privatbankerna sedermera gjorde, skulle fä utgifva egna sedlar, utan den afsäg bildande af s. k. bankir-bolag, som endast skulle röra sig med Rikets mynt.
Ett bevis derpå finner ilian deruti, all då Ystads bank först stiftades, så omlaltes alldeles icke, alt den skulle utgifva några sedlar, utan dess utgifna papper kallades depositionsbevis, på grund af lagens stadgande om förtrodt gods eller inlagsfä, ehuru dermed i sjelfva verket icke afses penningar, utan sådant gods, som skall återfås.
Det var först sedermera, sorn man började kalla dem creditsedlar.
Sedan nu tvenne RiksSt. beslutat, att privatbankerna icke skola hafva rättighet alt utgifva sedlar, synes det som man i stället afsåge, alt Riksbanken skulle komma att förlägga privatbankerna.
Jag delar visserligen icke den farhåga, som mången haft i afseende på förhållandet emellan silfverfonden och de utelöpande sedlarne, hvilket man velat hafva bestämdt faststäldt.
Jag liar tverlom för min del alltid trott, alt det beror på ställningen i landet och förtroendet till
Banken huru långt sedelutgifningen kan ulslräckas i förhållande till den metalliska fonden.
Det är nemi. credit, som erfordras för att utöfva creditrörelse, och vore förhållandet sådant, att man icke trodde pä Bankens förmåga att inlösa sina sedlar, så skulle de ovillkorligen alla genast blifva invexlade, eller Banken vara nödsakad att bålla en metallisk fond, fullt motsvarande de utelöpande sedlarne; men genom det att man vet, alt Banken kan realisera sina sedlar, aidel som man blir nöjd med att emottaga dem, oell man frågar då mindre efter silfverfondeus storlek.
Detta har varit min tanke, säger jag; men emedlertid kan man icke neka, alt icke den minskning, som ägt rum i den reella fonden, bar verkat ofördelaktigt på opinionen i landet och stört förtroendet till Banken.
Den 25 Januari f. m. 467
All nu ytterligare lika sedelstocken med en sa stor summa, sorn lordras för alt förlägga privatbankerna, ulan alt öka Bankens reella valuta, svnes mig icke klokt.
Jag liar redan förut, i ett anförande, som jag inlemnade, då Bancoötskis betänk, om utlåningen förevar, yttrat burn jag trodde, att Bankens reella fond skulle kunna på ett lämpligt sätt förstärkas.
Förslaget att öfverflytta Bankens discontrörelse på Riksg.cont. föranledde mig nemi. alt eftersinna, huruvida icke, såsom förut skett i Sverige, en riksdiscont skulle kunna bildas, deruti enskilda aclieägare insatte sina capilaler i silfver.
På detta säll skulle bela Bancofonden blifva reel, ty en del bade BankeiT fått i silfver och för den öfriga bade den adier i Riksdisconten, hvilka, om det behiildes, kunde hvad dag som helst försäljas.
Genom en sålunda förstärkt fond kunde Banken blifva satt i tillfälle att äfven förlägga privatbankerna.
Det är naturligt, att noggranna ealeuler mäste göras innan man vidtoge en sådan åtgärd, men för nvin del tror jag, ali man, genom sedelstockens ökande utan motsvarande valuta, skulle väcka farhågor om vexlingens fortgång, och derigenom kanske skada crediten och den allmänna rörelsen i landet vida mera än genom privatbankernas indragning.
Jag anser det derföre nödigt, all lianeoUtsk. noga bör öfverväga alla dessa förhållanden, innan RiksStm fatta beslut i fråga om privatbankerna.
Hr Gripenstedt, Jo b. A u g.:
Mina åsigter ang:de de bestämmelser, som böra vidtagas för ali reglera våra närvarande privatbanker, utgå alla från den grundsats, att någon indragning af dem, utan fullt motsvarande ersättning, hvarken bör eller kan verkställas, och jag är lifligt öfvertyga^, att om man i denna sak går brådstörladt och ofiirsigligl tillväga, så skall man innan kort efter tusentals olyckor bittert ångra sin öfverilning och sitt vankelmod vid detta vigtiga ärendes behandling.
Men icke må man derföre tro, alt jag obetingadt gillar det skick, hvaruti privatbankerna för närvarande befinna sig.
Utan tvifvel har man emot dem åtskilliga befogade anmärkmr att göra, lika så väl sorn det har gjorts dem ganska många orättvisa.
Man har sagt, att de hafva uppmuntrat slöseri och inledt lill okloka företag.
Detta är visserligen till en del sant, men om man i detta afseende jemför deras verkningar med Riksdiscontens, så tror jag, att resultatet utfaller ännu mindre gynnsamt för den sednare, som likafullt florerar i fred och ro.
Man liar vidare sagt, att de trycka på Bankens silfverfond och sålunda äfventyra realisationens bestånd.
Detta är visserligen också riktigt, men om icke deras sedelmassa funnes, så måste den ersättas af en motsvarande förökning af Riksbanksedlar, och då är det ju tydligt, att denna del af landets rörelsecapital, som ej kan undvaras, lika eller mera direct också skulle trycka på Bankens silfverfond.
Man kan invända, att privatbankerna hafva särskilda direclioner, och skulle sålunda genom en dålig förvaltning kunna motverka de åtgärder
Riksbanken vidtager för realisationens betryggande, 408 Den 25 Januari f. ni. men om man jemfor deras administralio» under de sista kritiska åren med Riksbankens, så tror jag icke, att de behöfva frukta för något oblidt omdöme i detta afseende.
Den sista stora anmårkn. emot privatbankerna är, att deras sedlar vid flera tillfällen icke uppfylla sin bestämmelse alt gå och gälla såsom penningar, och denna anmärkn. kan på intet sätt motsägas.
Men om man är billig, sa skall man äfven medgifva, alt dessa banker medfört stora fördelar.
De hafva brutit eli slags monopolium, eller ett förtryck, som på åtskilliga ställen af några få capitalister#eller köpmän ulöfvades mot den omliggande orten; ty allmogen låg så uti deras händer, att de nästan godtyckligt bestämde priset pä deras producter.
Della har blifvit förebvgdt genom lemnade cassacrediliver, hvarigenom eoncurrerxsen utvidgades och produetionen lifvades, i bredd med stegrade priser och lättad afsättning.
Men äfven utan att laga handeln i betraktande, hvilken lättnad, jemnhet och säkerhet i den större produetiva rörelsen har icke denna cassatillgåug beredt åt ordentliga näringsidkare.
Privatbankerna hafva dessutom varit de första, som här infört en nyttigare och mera bankmässig penningerörelse, liknande bankirernas i andra länder.
Riksbanken har dervid gjort intet annat än i grund förderfval vara vanor i detta afseende, och derföre klagar och klandrar man nu så bittert, att privatbankerna endast lemna sina län pä korta lider.
Just i detta förhållande ligger, efter min tanka, grunden till en stor del af det hal och missnöje, som de uppväckt emot sig; ty den Svenska allmänheten är bortskämd och illa uppfostrad i detta fall.
Den har vant sig att fä lån på långa lider, helst så att man icke i hela sin lifstid bchöft länka pä hela summans inbetalning, och när då privatbankerna icke läna pä dessa villkor, så har man fått ett agg till dem derföre.
Men för min del räknar jag dem detta till godo och erkänner gerna deras förtjenster.
Problemet är således nu, efter min tanka, alt söka förekomma privatbankernas närvar, olägenheter, ulan alt uppoffra de fördelar, som de medfört.
Projecter hafva i det fallet blifvit framställda, som visserligen äga förtjenster, men som jag tror också hafva sina motsvarande brister.
Ett af dessa projecter har varit, att privatbankerna skulle få bestå, men röra sig med Riksbankens mynt.
Ide'en är vacker, och den skulle upphäfva privatbankernas största olägenhet, nemi. ali deras sedlar i vissa fall äro ett sämre och ogiiltigt mynt; men en talare före mig har, dels i sin reservation och dels muntligen, ådagalagt, hvad som också är min öfvertygelse, att om privatbankerna befrias från skyldighet och omtanka att infria egna sedlar genom riksmynt, så skulle desamma, med afseende endast och allenast på sitt eget bästa, ehvad man ock ville reglementera, komma att drifva den lånerörelse, sorn ger den största vinsten, det vill säga just den förderfliga disconteringen; ty att lemna creditiver tvingar dem alltid att hålla en räntelös cassa, hvilket de kunde undvika, derigenom att lånen lemuades på lån - Den 25 Januari f. m. 469 ga lider.
Under nuvarande förhållande är deras eget intresse deremot, att genom den hastigare circulation, som alltid åtföljer dessa creditiver samt upp- och afskrifnings-räkningar, få riksmynt i och för hehofvet af sin vexling.
Men tag hort detta motiv, genom hela rörelsens bedrifvande med riksmynt, så skall äfven den bättre del af rörelsen, som nu derpå hvilar, försvinna, och endast den sämre komma att återstå.
Delta inkast emol förslaget att privatbankerna skulle röra sig med riksmynt, är obestridligt och, enligt min tanka, afgörande.
Derjemte kan man anmärka, att projectet icke låter sig verkställa, alldenstund dertill fordras Ständernas beslut, att Riksbanken skulle ingå på dessa transactioner med privatbankerne, och R.
St. äro, efter min tro, icke så sinnade, att de vilja medgifva sådant, utan säga dä, att om Riksbanken skall hafva någon gemenskap med privatbankerna, och stå någon risk för dem, så må den också stiga fram ensam och laga hela vinsten för sig.
På detta sätt kommer man lill det tredje alternativet, eller att privatbankerne skola ersättas af Riksbankens filialcontor.
Men med filialcontoren inträffar då den omständigheten, att Ständerna, som Llefvo det nya Baneobolaget, äfven der voro så sinnade, som de nu äro vid Riksbankens förvaltning, d. v. s. att de helst bedrefvo den beqväma disconlrörelsen, som de älska så mycket, och således alldeles icke lagstiftade för den bättre rörelsen, utan förden sämre; hvadan bela effecten blef, att vi ytterligare välsignades med 5 å 6 smådiscouter.
Då det således under närvarande omständigheter icke är att hoppas någon förbättring, men möjligtvis försämring af dessa förslag, så finner jag, som nu icke vill öfverskrida gränsen af den föredragna punkten, mig föranlåten alt ang:de densamma concludera derhän, att privatbankerna böra få existera, med rättighet att utgifva egna creditsedlar.
Sedan jag log mig friheten alt begära ordet, har diseussionen fortgått länge, och i de Hesta punkter, hvarom jag ämnade yttra mig, har jag blifvit förekommen.
Jag får derföre i största korthet förena mig med Hrr Nordenanckar och Gripenstedt i alla de satser, som af dem här blifvit uttalade.
Privatbankernas största förtjenst, sorn äfven enhälligt af deras motståndare crkännes, nemi. den att de varit väl förvaltade, i tily fall att de kunnat jitbärda en lång och svår kris och derunder fullgjort alla sina förbindelser, den förtjensten med ett ord, att de gått klokt och varsamt tillväga, tror jag just hvilar derpå, att de haft ett eget mynt alt förvalta, att de måst tillse alt bancocassan alltid varit tillräcklig i förhållande till den utelöpande sedelstocken.
Den omtanka, som denna förvaltning fordrat, har åter i landsorterna spridt en ganska nyttig communalanda och håg att deltaga i skötseln af allmänna ärenden, hvilken haft sina ganska goda följder.
Jag tror derföre, att det icke vore väl betänkt, om det icke af den yttersta nödvändighet är påkalladt, att borttaga just den mäkti - 470 Den 25 Januari f. m. gaste driffjedern för åstadkommande af en god skötsel af dessa inrättningar.
För min del kan jag icke eller anse det inkast, som man i allmänhet gjort emot deras egna sedlar, vara af den kraft och verkan, att det ovillkorligen påkallar deras borttagande.
Det är endast en sträng controll, som är nödvändig.
Här har blifvit anmärkt, att sedlarne icke mottagas öfverallt; men då privatbankerna i de flesta stora städer, och isynnerhet i Stockholm, hafva vexlingscontor, så är derigenom denna olägenhet afhjelpt.
Hvad särskildt kronouppbörden beträffar, så emotlagas privatbankernas sedlar numera i uppbörden på det sätt, att bankerna invexla dem hos nppbördsmannen eller i ränteriet.
En värd talare har här mera vidlyftigt utbredt sig öfver grunden till del missnöje, sorn ägt rum emot privatbankerna, och sagt, alt delta icke härledde sig af någon dålig missunsamhet, utan af en billig missunsamhet, som slödde sig derpå, att icke flera ledamöter fått inkomma i privatbankerna.
Jag tager mig friheten återkalla i denne talares minne, att när privatbankerna först inrättades, bestämdes deras teckningsbelopp till ett visst maximum.
Det var ganska svårt att fä hela detta maximum tecknadt, derföre att capitalisterna, som förut varit vana att hafva förlagsrörelsen i sina händer, motsatte sig dessa inrättningar på allt sätt.
Det var derföre svårt alt få några stora capitalister alt gå in i dessa inrättningar, utan de bildades mest af jordägare med ganska små teckningsbelopp.
Men då, allt efter som föreningarnes credit tilltog, det utsatta maximibeloppet småningom bief fulllecknadt, så kunde ju ieke flera komma in.
Detta är icke privatbankernas fel, utan ett fel i den princip, som velat bestämma delta maximum.
Den värde talaren har sagt, att detta maximum vore för stort; hade del varit mindre, så hade ändå flera blifvit uteslutne.
Han klagade vidare öfver, att de på Förhand afdraga räntan på sina lån, och dermed öka delägarnes alltför stora vinst.
Afven uti svaret härpå hafva flera ledamöter redan förekommit mig.