Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lmga truppen skulle placeras på de sämsta platserna, i mörka höm och på andra misstänkta ställen; der eljes någon arg hvisslare s kunnat lägga sig i bakhåll, stäldes någon riktigt ifrig klackör, liksom i krig de farligaste posterna lemnas åt de vildhjeraor som älska att kasta sig i faran.
Andre icke mindre säkre,men mera lugne ordnades pä parterren under uppsigt af ledare, som skulle gifva tecken dä det gälde.
Sä var man då ordnad.
Annu återstodo många timmarT innan det skulle böija.
Man pratade, man sjöng och så böljade hungern anmäla sig.
Klockan slog fem.
Det var tid att dinera.
Nu framtogos chokolad, småbröd, ostar, skinkstycken, smörgåsar och korfvar, de elaka klassikerna påstodo lökkorfvar — » löken är för resten klassisk », anmärker Gautier.
Man dukade pä bänkame, näsdukar fingo tjenstgöra som servietter och middagen var serverad.
De som slutat åta sjöngo derefter glada visor, härmade djuren i arken, så att t. o. m. en menagerikritiker skulle funnit det oklanderligt, deklamerade tragiska dikter på skämt och förde ohejdadt väsen.
Åtskilliga åto emellertid så långsamt, att när publiken började komma, den ännu fann en del bland Hugolatema sysselsatta med måltiden.
Vid åsynen af denna underliga restaurant blefvo logeinnehafvame en smula bestörta.
Samtidigt blefvo — påstås det — deras luktorgan på kännbart sätt generade af en nog stark löklukt och icke blott deraf — om man får tro de dåtida franska tidningame, så skulle saker ha passerat, som här ej närmare kunna refereras, men som förklaras af den omständigheten, att ungdomen hade varit innestängd en lång tid utan möjlighet att komma ut.
Så kom Victor Hugo upp på teatern.
Han såg teaterdirektören som sprang omkring och såg rasande ut; försmädliga miner mötte honom hvart han kom.
frågade han.
— Hvad som har händt, jo att ert drama är färdigt och att det är Edra vänner som slagit det ihjel.
Man berättade honom hvad som passerat.
— Jo, det är snygga vänner som ni har, ropade mademoiselle Mars emot honom.
Nog har jag spelat för många underliga menniskor men er har jag att tacka för att jag tvingas spela för en sådan publik.
Och Victor Hugo kastade en blick ut genom ridåns titthål Från golf till tak strålade salongen i bländande toaletter, i siden, ädelstenar och blommor och midt i denna skimrande prakt syntes de underliga massorna i parterren och i galleriet.
Hugo-laterne skakade sina väldiga hufvuden och voro redo att slå ett slag för sin unge 28: årige mästare.
Ridån går upp.
Och redan de första raderna väckte meningsskiljaktighet » Serait-ce déjà lui?
C ’ est bien à l ’ escalier Dérobé ».
Det var djerft att göra ett sådant » enjambement » i Versen, att kasta ett enda ord ur satsen ner i andra raden, det var ju ett missdåd mot alexandrinen.
— Det är ju en riktig orgie, ropar en beundrare af Corneille och Voltaire, det är en grof vårdslöshet!
— Vårdslöshet — tvärtom, det är en medveten skönhet, svarar en nyromantiker från Devérias atelier.
Men stycket fortgår.
Man ser i Donna Sols rum inträda en efter annan, hennes t renne tillbedjare, Don Carlos, Spaniens konung, Huy Gomez, hennes förmyndare och Heraani, röfvar-höfdingen af ädel börd, hvars fader dödats af Karls fader och som till honom hyser ett odödligt arfshat.
De stora scenerna afspelas.
I den okände, som nattetid infunnit sig hos hans myndling, igenkänner Ruy Gomez konungen, och denne förklarar i ädelmod sin rival, Hemani, vara » en i sitt följe ».
Men Hemani utbrister hätskt innan ridån faller:
Oui de ta suite, o roi, j ’ en suis.
Dessa slutord med sina upprepade wi-ljud väckte hos klassicismens vänner löje och harm och blefvo deras skämtlösen.
Och så följde andra akten; konungen har infunnit sig i Hemanis stalle till ett kärleksmöte med donna Sol, som emellertid i sin bestörtning kallar Hemani till hjelp.
Och denne kommer och utvecklar i sin ordning ädelmod och nåd och den stora scenen dem emellan helsades med stormande bifall och det äfven från raderna, ty publiken var ännu ej, som sedan, upphetsad mot stycket
Tredje akten visar, som bekant, äfven den tredje älskarens, Ruy Gomez ’ ädelmod, då han skyddiar sin till pilgrim förklädde gäst och rival Heraani mot konungens hämdlystnad.
Här förekom en scen i hvilken Ruy Gomez, då konungen kräfver att den dolde Heraani skall utlemnas, vädjar till alla sina gamla förfäder, hvilkas bilder sitta på väggarne, och förklarar, att om enderas lif skall tagas, så må då konungen taga hans, hellre än den som åtnjutit hans gästvänskap.
Denna scen, med den starkt öfverdrifna skildringen af den ka8tilian8ka hederskänslan, var det farligaste ögonblicket i hela stycket.
Häröfver hade just parodien gjort sig lustig och låtit en bjömtämjare, som motsvarade den stolte hertigen, peka på en stor mordtafla, sådan som man ser dem vid marknaderna.
Joanny,som spelade Ruy Gomez ’ roll, hade nu en svår uppgift; publiken, som hade den löjliga parodien i minnet, var mottaglig för skratt Joanny skildrar under publikens stigande otålighet det ena stordådet efter det andra som hans förfäder skulle ha begått.
Då han kom till den sjette, höjdes ett allmänt mummel, det hade blott felats ännu en glorifikation och stycket skulle ohjelpligen hafva fallit, om icke lyckligtvis nästa replik ljudit: Jag några öfvergårf ert tålamod att skona.
Och så var då tredje akten räddad.
I slutscenen erfar den gamle svartsjuke Ruy Gomez, som lemnat donna Sol till kungen såsom gisslan, af Hernani, att äfven konungen är deras rivaL Det är här som Hernani aflägger sin olycksaliga ed, att när don Ruy fordrar det låta sitt lif.
Nu skall han å bådas vägnar taga hämd å kejsaren.
Fjerde akten inledes som bekant af Earls stora och gripande monolog med sin allt annat än historiska tidsQLrg.
Det var mycket mindre Karl V af Spanien-österrike än den store Napoleon som här talade.
Och så följa de sammansvumes möte, kejsarvalet, den nyvalde kejsarens ädelmod mot Hernani, deras försoning och Hemanis förlofhing med Donna Sol.
Allt synes båda lycka utom Ruy Gomez ’ slutreplik: » Men jag ej än, som han, förlåtit har.
Efter fjerde aktens slut kom en främling in på scenen och bad att få tala med Victor Hugo.
Han hade ett vigtigt meddelande att göra skalden och anmodade honom att en stund gå ut i det fria.
Kommen på gatan förklarade den främmande, att han är förläggaren Marae som önskar köpa det nya dramat och det ännu samma afton.
De kommo öfverens om 6,000 frcs och gå in i en tobaksbod der i hast ett stämpelpapper köpes på hvilket kontraktet undertecknas.
Hugo skyndar upp på scenen, femte akten har böxjat Den mystiska, ljufva bröllopsstämningen åtföljes snart af det hemska krafvet på uppfyllandet af Hemanis sjelfmords-löfte.
Jägarhornet som han gifvit i pant på detta sitt löfte erinrar om hans snara död.v Den som sett Sarah Bemhardt som Donna Sol vet hvdd verkan ’ denna akt måste göra när denna roll utföres af en stor skådespelerska.
Och mademoiselle Mars var en stor artist Hon firade också en triumf genom sin framställning af donna Sols kärlek och död, och tack vare detta bifall var hon nu öfvertygad, att Victor Hugo var en stor skald, hon räckte honom sin kind att kyssa.
I det helataget hade första föreställningen slagit jemförelsevis bra ut.
Romantikerna triumferade.
Dagen efter mottog Hugo från Chateaubriand ett bref, hvari han bl.
a. skrifver:
» Jag har sett * första * representationen af Hemani.
Ni känner min beundran för Er — — — Jag går bort och Ni träder till.
Jag förordar mig åt Er sångmös minne, som ärekrönt och from bör bedja för de dödei ».
Men om sålunda den första föreställningen i viss mån var en triumf för skalden, så kom bitterheten efteråt Tidningarne voro i hög grad omilda, och Hugo insåg, att den strid som han och hans vänner väntat första gången blott var uppskjuten.
Den andra föreställningen förestod.
Åter kommo de unga Hugolateme in på sina platser, nu insläppta genom en bakdörr, något närmare spektaklets böljan, och fortfarande brunno de af helig ifver.
Just när ridån skulle gå upp regnade det från galleriet en massa små papperssuddar ner öfver logerna och parkett.
De små pappersbitame satte sig fast i kläd fållar och i damernas lockai *; hela salen böljade skaka sig.
Man har aldrig fått reda på hvem upphofsmannen var, om det var en motståndare till skalden, som ville sätta publiken i dåligt humör, eller om det var en romantiker som ville förarga de klassiska » brackoraa ».
Denna föreställning var för öfrigt högst stormig.
Man sökte å ena sidan genom hånskratt göra ner stycket vid alla dess mera kraftiga scener, å den andra applåderades det euergiskt Skaldens motståndare tycktes ha kommit dit för att finna allting komiskt och vid det trefaldiga mordet skallade ett ändlöst skratt.
Yid tredje föreställningen blef detta skratt så våldsamt att skådespelame hädanefter begärde officiell claque, men då man fruktade att denna ej skulle nu vara tjenstvillig, engagerades allt framgent 100 » hugolatres » för att försvara stycket.
Logerna skrattade, fauteuillema hvisslade, parterren jublade.
Det var ett djefvulskt oväsen.
Det hörde till goda ton att gå på teatern och skratta ut » Hemani ».
Dertill kommo ganska skarpa sammanstötningar, och den, som besökte Hemani, gjorde väl i att taga sig i akt för att ej genom applåder eller hvisslingar blifva utsatt för handgripligheter.
Man duellerade på basis af Hemani och det hände t. o. m. en gång att en klassiker och en romantiker slogos om repliken » Vieillard stupide! » hvarvid det slutligen vid frukosten ofvanpå duellen visade sig, att den ene duellanten (romantikern) uppfattat repliken såsom: * Vieil as de pique » (gamla klöfver ess!
) hvilket han fann vara en utomordentligt kraftig bild.
Det hände för resten vid representationerna att man vände ryggen till seenen och satte sig .att gapskratta.
Ett fruntimmer som Bkrattade, fick af en bland Hugolatema det tillropet: » Skratta icke min fröken — ni visar ju era tänder! » *
Den gamle skådespelaren Joanny, som förträffligt utförde Ruy Gomez ’ roll, har gifvit en föreställning om utvecklingsgången vid de olika Hemanirepresentationema genom sin dagbok,.
ur hvilken följande må anföras:
Den 26 Febr.
Hernani.
Första föreställningen.
Stycket har slagit fullständigt an, oaktadt en mycket bestämd opposition; de skönheter, som detta arbete trots sina underligheter är i besittning af, skola hålla det öfver de fega sträf-vandena att störta det Jag spelade min gamle hertig Silva så väl som det är möjligt vid en första föreställning.
Rollen skall måhända senare göra mig heder.
Den 27 Februari.
Stycket blir häftigt angripet och häftigt försvaradt
Man måste afvakta.
Den 1 Mars.
Kampen fortfar.
Det bästa af allt är, salen är fulL
Den 3 Mars.
Rasande kabal.
Damer af de högsta samhällskretsar deltaga deri.
Det hör nu till goda tonen att vid de intressantaste ställena, isynnerhet vid sista scenen, skrika helt högt — nämligen af skratt.
Bra vo mina damer!
Den 5 Mars.
Huset är utsåldt Hvisslingen starkare än någonsin.
Märkvärdig motsägelse.
Om stycket är så dåligt, hvarför kommer man, och om man kommer, hvarför hvisslar man.
Den gamla visan.
Man går till Hernani för att göra sig lustig öfver stycket och skådespelarne, men man kommer.
Om ett godt stycke gåfves stannade man hemma.
Så är publiken nu för tiden.
Den 8 Mars.
De komma för att hvissla ut Hernani Gåfves Cinna vore ingen själ i salongen.
Den 10 Mars.
Knytnäfeslag, af-brott, polis, häktningar, skrik, bravorop, hvisslingar, tumult, ihenniskomassor o. 8. v.
Den 15 Mars.
Många men-ni skor och stor skandal.
Och ändå ' skall man spela och spela väl.
Den 20 Mars.
Skandalen blir allt starkare.
Det är inte till att hålla ut.Den 22 Mars.
Detsamma.
Förtjusaride!
Den 24 ilars.
Samma publik, samma skandal.
Den 26 Mars.
Likaså.
Den 28 Mars.
» Gustaf Adolf » spelas.
Ett god t, förträffligt speladt stycke.
Naturligtvis är salen tom.
Desamma, som genom att hvissla ut Hemani vilja gifva intyg på sin goda smak, akta sig för att se de goda styckena.
Den 29 Mars.
Hemani.
Det blir allt galnare.
Knappast möjligt att spela mera.
Den 31 Mars.
Det rena hånet Jag förstår icke, att skådespelame kunna tåla en sådan infami längre.
Historien fortgår, det börjar bli tråkigt
Den 3 ApriL Under öfver alla under; stycket har till-ryggalagt sin bana utan skeppsbrott, utan storm t. o. m. utan minsta vindstöt och har lyckligt lupit i hamn.
Man bör aldrig förtvifla helt och hållet Salen är återigen öfverfyld.
Den 12 April.
På begäran Hemani.
Mycken publik och föga opposition.
Jag har spelat bra.
Den 13 April.
I går var det lugnt, i dag skandal.
Den 15 April.
Ännu all tj em t samma oväsen.
Och dertill är jag sjuk!
Den 17 April.
Två komedier spelas och den i salongen är löjligast
Den 20 ApriL Jag har spelat bra.
Det är min tröst Men har man märkt det?
Jag spelar nu rollen till min belåtenhet och ger f-n det öfriga.
Den 26 Maj.
Jag mår ännu illa.
Stycket drager fortfarande och angripes alltjemt
Den 1 Juni.
Mycket mindre åskådare.
Fullständigt lugn.
Inkomsterna taga betydligt af.
Det lider mot slut
Hemani har i dag tillryggalagt sin 33: dje föreställning efter hård kamp.
Det var ett fullständigt krig, men snart torde striden afstanna af brist på kämpar.
Den 11 Juni.
Konungen och drottningen af Neapel och familjen Orléans ha bevistat den lysande föreställningen.
Jag har spelat väl
Den 18 Juni.
Ingen skandal.
Den 22 Juni.
Publiken tycks ha fått nog.
Jag också.Efter fyrtiofemte föreställningen, vid julirevolutionens utbrott, nedlades Hernani.
Den återupptogs utan meningsstrid 8 År senare.
Än en gäng skulle dock stycket ge anledning till en opinionsyttring, men nu gälde det icke längre en ästetisk menings-kamp, det gälde en politisk hyllning.
Det var är 1867 — r trettiosju är efter styckets framkomst I femton är hade ett interdikt hvilat pä den biltoge skaldens dramatiska verk.
De flngo icke uppföras under hans fiendes regering.
Sjelf smädades han i den officiösa Pariserpressen och ingen man var Napoleon sä förhatlig som landsflyktingen pä Guernsey.
Emellertid är 1867 blef förbudet mot hans stycken upp-häfdt, i det Théâtre Français fick lof att under verldsutställ-ningen uppföra » Hernani ».
Nu var » Hernani » ej längre någon poetisk rebell.
Han hade ej längre behof af sin gamla trupp, » publiken hade gjort som don Carlos, hon hade förlåtit upprors-makaren och ätergifvit honom sina titlars
Men än mera — Hemanis författare hyllades ej blott såsom upphofsman till ett stort skaldeverk, utan såsom den biltoge, men käcke motståndaren till det pä en mened hvilande kejsardömet.
Det var dagen efter Maximilians af Mexiko död, föga mer än tre är före Sedan.
Det har af en svensk skriftställare nyligen förebråtts Victor ' Hugo, att han visade en ovanlig förmåga att lämpa sina åsigter efter tidens utveckling och de åskådningssätt som voro de her-skande.
Men den, som anmärker detta, glömmer hans långa landsflykttid.
Det var den man, som försmådde benådningen och som modigt bekämpat kejsardömet, hvilken frånvarande hyllades den der jimidagen 1867.
» Lefve Victor Hugo, den biltoge!
ljöd det natten igenom pä Paris gator.
Och en större triumf hade ej egnats honom, när 37 år förut den ungdomliga skaran följde honom till hans hem.
En större triumf vann han egentligen icke ens sedan, när efter decembermannens fall » han återvände samtidigt med friheten » .Författare-revolutionen.
» Nomina sunt odiosa ».
Ungdomen i vår tid tyckes tyvärr bli allt mera.
kortsynt.
Om den kan glömma någonting, det veta vi ej, men lära något tycks den ha svårt för.
1 annat fall borde den väl af den så kallade konstnär8-revolutionen, som våra läsare kanske påminna sig från 1885, hafva lärt hvad en hop unga skrik« halsar förmår genom att sätta sig upp emot det bestående, då detta har häfden för sig.
Hvad blef följden af denna » konstnärsrevolution »?
Naturligtvis den, att kungliga målare- och bildhuggareakademien förklarade, att den med synnerligt nöje såg, att de s. k. konstnärer, som undertecknat den der besynnerliga intagan till akademistyrelsen, drogo sig ifrån all gemenskap med nämde akademi, sedan de insett att de ingenting hade der att göra, att deras plats ej var der.
Med ungdomens vanliga framfusighet hade de der 86 gröna konstnärerna pockat på, hvad de kallade förbättringar i akademiens skolväsende.
Och de nådde också sitt mål, i det akademien skyndade sig att revidera sina föråldrade stadgar och utarbeta ett nytt, förträffligt genomtänkt reglemente.
Våra läsare känna troligen dettas hufvudpunkter:
Huru hvarje oförderfvad yngling, som antages till elev, förbinder sig att aldrig lemna hemlandet och aldrig måla annat än kopior af erkända fosterländska mästares taflor.
Huru, för att större enhet må ernås i undervisningen, tiden för professoremes berättigande till pension flyttades från deras 65: te år till 85: te, emedan man sett, att allt för unga lärare inom en akademi endast åstadkomma revolutionära idéer iblandungdomen, och emedan den vördnadsvärda åldern af 65 till 85 år synes bäst lämpad för lärarekallet
För att professorerna ej må dragas ifrån sitt konstnärliga arbete, fick ingen utses till dylik värdighet förr än han uppnått de 65 åren, — och var han, så lydde en paragraf i stadgarne, då upptagan af att måla freskomålningar i nationalmuseet, så fick hans utnämning stå an till det 75: te året.
Akademiens elever anlade äfven uniform, på det man skulle kunna kontrollera deras uppförande utom läroverket De, som undertecknat skrifvelsen, utströkos, sedan det rådrum, som välvilligt lemnats dem, gått till ända, utan att de återvändt till den förlåtandes sköte, ur den svenska konsthistorien, en åtgärd, hvar-igenom stipendier och utmärkelser i vida rikare mån än hvad förr var fallet kunde tilldelas de öfriga, hvilka gjort sig verkligt förtjenta deraf.
Andra paragrafer kunn^ vi förbigå här, då de väl få anses kända för allmänheten.
Så till exempel den, som stadgar, att svenska konsthistorien och nationalmusei inköpsnämd ej erkänna andra utställningar än dem akademien hvart 200: de år anordnade, och att vid dessa utställningar för undvikande af meningsskiljaktigheter, hvilka alltid medföra obehagliga förvecklingar, alla medaljer och utmärkelser skola bestämmas på förhand, innan konstverken ännu blifvit inlemnade, af akademiens styrelse.
Och så lade sig de upprörda viljorna.
Men nu, tre år efter dessa obehagliga händelser, har den oförsigtiga ungdomen vållat nya uppträden.
Det är denna gång från det literära hållet, som uppståndelsen kommer.
Ett antal af 100 skriftställare af den yngre skolan — dessa som under de sista åren så oförsynt öfversvämmat vår literatur med sina omogna försök — har nämligen tillstält riksdagen en skrifvelse, hvari de pocka på reformer inom den åldriga och af Sveriges folk högt älskade institution, som bar namnet svenska akademim.
Att de ej stält sin skrifvelse direkt till denna akademi utan kringgått den och fegt vändt sig till representationen må vara ett tillfyllestgörande bevis på hurudant de ungas sinnelag är.
Skriften öfverflödar af giftiga insinuationer och af förolämpningar mot akademiens vördade medlemmar.
Man vågar rent af en så barock beskyllning som att akademien ej uppfylt de fordringar, svenska folket har rätt att ställa till den samma — en beskyllning som dock — liksom alla insinuationer i nämde skandalösa skrifvelse — totalt förlorar sin udd, då vi alla nog-samt veta, med hvilket ospardt nit akademien ständigt följt den goda literaturens utveckling i värt land, — hur den hvaije år inbjudit till ädel täflan i vittra idrotter, — hur den uppmuntrat den sanna förtjensten och förstått att skilja agnarne från hvetet, i det den lemnat åt en välförtjent glömska, hvad som af skandal-literaturen sett dagen,, liksom också den råa naturalismens smutsiga alster, — hur den slutligen genom att lemna årsunderhåll till de skriftställare af verkligt utmärkt förtjenst, vårt land är stolt öfver, visar att vi förstå att belöna den fosterländska sångens ädla målsmän.
Men de 100 s. k. författames tilltag skall icke lyckas.
Med harm vänder sig också hvaije rättänkande medborgare, som vill förtjena det stolta namnet svensk, från dessa det gröna Sveriges representanter, som blott vilja bli enväldiga sjelfva för att kunna åstadkomma verkligt behagliga literära förhållanden i vårt älskade fosterland.
Deras skrifvelse ingår i ett detaljeradt förslag till svenska akademiens omorganisation, ett förslag, hvars särskilda punkter visa den största omogenhet och den största inkonseqvens.
Som prof på djerfheten i deras skrift vilja vi blott nämna den oblyga tillvitelsen mot doktor C.
D. W., hvilken de påstå skulle ut-öfva ett föga helsosamt tryck på utvecklingen af landets vitterhet,
— en så uppenbar osanning, att den ej behöfver bemötas, — och vidare hvad man säger om fördelningen af akademiens stipendier.
Ja, visserligen utdelas de till personer, hvilkas skalde-gåfvor ej funnit nåd för nyhetsmakames ofelbara kritik!
Det är i denna skrifvelse åtskilliga andra drag att särskildt påpeka, ehuru ett sådant blottande af förslagets brister helt säkert ej kommer att falla de märkvärdigt omogne förslagsställame i smaken.
Bland de 100, som undertecknat denna skrifvelse, saknas ett par mycket betydande namn.
Yi vilja ej gå in i detaljer härom, för att * ej såra någon personligen aktningsvärd ung förmåga, men påminna endast om, att flertalet af#de skalder, som rönt uppmuntran från akademiens sida under de sista åren, ej satt sina namn under skrifvelsen.
Ett par af dem, som nu ha årsunderatöd af akademien, ha till och med afgifvit en protest mot hela tilltaget, hvilken protest de låtit offentliggöra genom en ung, högeligen lofvande korrespondent i en här utkommande tidning.
Som hufvudsumman af deras utsago var ett skarpt ogillande af oppositionen, hade, som rätt var, korrespondenten ej blandat bort frågan genom att påpeka, att desse herrar voroför tillfället beroende af akademiens gifmildhet.
Det var ju ock6&amp; en bisak utan betydelse.
Det torde ej vara för mycket sagd t, om vi påstå att skriftens undertecknare ej veta, hvad de vilja.
Det skulle väl ej möjligen vara afund, som dikterat deras opposition?
Åtminstone torde den innersta drifljedem till denna vara att söka inom ett helt annat område, än der den stora, tyvärr något tanklösa allmänheten, förledd af de gröne samhällsförbättrames stora ord, söker den.
Frågan hvad svenska akademien i sjelfva verket uträttat
— utom att den nedlagt sitt ordboksarbete, sedan detta fortskridit till och med bokstafven A — synes oss nära nog komiskt, då man ju fullväl känner, huru nämda akademi gifait sitt kraftiga stöd åt den verkliga talangen och derigenom bildat den mest helsosamma motvigt mot den dåliga literaturen, som dag ifrån dag hotar att öfversvämma vårt fosterland.
Bäkna blott upp de skrifter, akademien prisbelönat — allt det bästa, som ser dagen lemnas naturligtvis till bedömande af denne areo-pag, — och ni skall genast ha den samtida svenska literaturens hufvudarbeten, folkets älsklingslektyr, uppräknade.
Och då skolen I se, hvad akademien verkligen uträttat.
‘ Bland de 100 underteckname finnas flere namn, dem akademien — beklagligtvis — alls ej känner till.
Och de öfrigas kompetens såsom samhällsförbättrare kan man äfven sätta i tvif-velsmål.
Som vi ej alls kunna medgifva dem någon rätt att yttra sig i literära spörsmål, allra minst af sådan betydelse som de här framlagda, så skola vi, i stället för att lyssna till deras omogna, ja beklagligt » gröna » reformförslag, tillåta oss att .sjelfva framlägga vår åsigt om hvad som i närvarande stund bör göras i denna fråga:
(Sedan den ärade tidningen meddelat dessa af en aktad nittonårig kritiker uppsatta förslag, som utrymmet hindrar oss att aftrycka, afslutar den sin artikel med följande ord:)
Det har varit oss mycket obehagligt att röra vid en så tvetydig sak som denna så kallade » författare-revolution », just för att hos de unga lederna, som på visst sätt nog ha ett sken af rätt på sin sida men som i andra fall bestämdt ha orätt, spåras en sådan ofördragsamhet mot andra åsigter än deras egna och en sådan hänsynslöshet i deras uppträdande emot svenska akademien, att man ej kan annat än beklaga den svenska ungdom, som så illa förvaltar det arf den tagit af stora fader.
Det liggeri tidens anda en strafrvärd böjelse att rifva ned det bestående och att utan urskiljning hugga in på allt, som är för högt för att nås af den råa hopens händer.
Men det finnes lyckligtvis, som den norske skalden yttrat, något, Bom är för högt för att kunna nås.