Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag anser, att den kan vara ren ändå, det beror alldeles på hur han kysser och med hvad känslor, nyanserna äro så många; jag tänker mig det åtminstone.
Och dessutom tror jag, att det måste finnas en sinlighet så sund, så naturlig och så harmonisk, som en antik staty.
Icke nunnekysk och konstlad, men enkel, måttfull som naturen sjelf, och jag ser deri ingenting oskönt, ingenting vidrigt.
Ty för mig är naturen ren; det är endast förvrängdhet och onatur, som åstadkomma allt det vämjeliga och lastbara.
»Lif är sjelfmedvetande», säger ju Boström.
Hvarför lär man oss då icke från början, att sinlighet är berättigad hos sinliga varelser!
Hvarför predikar man om förqväfvande, der man borde tala om begränsning.
Att förstå sig sjelf, är ett säkrare värn än all förment oskuld.
Du har för öfrigt rätt i hvad du sade om saken.
— — — Det är så tyst och stilla härinne i mitt lilla bo, endast i lampan susar det helt sakta, och på en glasassiett ligger min apelsin, saftig och delikat.
Jag har det riktigt trefligt.
Kunde aldrig ha det bättre.
Farhågorna för framtiden lemnar jag utom räkningen.
Man skulle väl vara bra dum, om man inte skulle njuta af vackert väder i dag, derför att det kan bli regn i morgon.
— — — Doktorn gaf mig den sköna trösten, att om jag inte är försigtig, kan knät ta skada på fullt allvar hvilken dag som helst.
Jag visste det förut, men det är obehagligt att höra ändå.
Jag är alltid rädd, att det skall dragas ett streck öfver min utomlandsfärd.
Men bara på kif skall jag försöka krya på mig.
När jag låg, sade han, att det var en ren omöjlighet, att jag kunde komma på benen mer.
Derför ställde jag undan kryckorna ett ögonblick i går och visade honom, att jag kan gå rätt bra utan; det roade mig att retas med honom.
Hoppas att fortfarande kunna göra det!
Hörby 18 23/1 85.
Tack för brefven.
Äfven mitt blir troligtvis kort, icke för att löna dig med samma mått, på något sätt.
(Hvem mäter för resten efter mängden af rader!)
Jag blef verkligen så glad öfver ditt korta bref.
Mina ord om en »kärnsund sinlighet» förskaffade mig ju, hvad jag värderar så högt: ett tryggt kamratlikt handslag.
Hvilken stor och stillsam glädje det ligger i att se sig förstådd.
Hela dender biten:
»hvarför predikar man om förkväfvande, der man borde tala om begränsning» etc., som du låter Ellen läsa i Wilhelms broschyr, den står också i min stora bok.
Sedan jag skrifvit brefvet till dig, genomläste jag det och fann den biten så präktig, att jag skref af den.
Just den och ingenting mer.
Var det inte lustigt?
Den är ett nytt vittnesbörd om öfverensstämmelse i tycken, eller kanske snarare om min förmåga att kläda andras tankar i ord.
Jag visste, att det var din tankegång (men den är ju också min); det var således bara orden du tog till din novell (trots min dystra sinnesstämning kan jag ej låta bli att dra på munnen åt svårigheten för oss två att skilja på mitt och ditt – det är något så befängdt lustigt i det).
Naturligtvis behöfver jag inte säga dig, att det gör mig en glädje att du kan draga en sådan der praktisk nytta af vår brefvexling.
Men du slutar ju med att göra mig egenkär.
Det blir en stygg synd, du då får på ditt samvete, ty sjelfva friskheten i min individualitet ligger just i dender barnsliga ödmjukheten; så länge den fins, kan man aldrig bli gammal till sinnes, aldrig olycklig och bitter.
Hvarje uppmuntrande ord förefaller mig så nytt, gör mig så hjerteglad och tacksam, som vore det första gången i mitt lif, jag hörde något sådant.
Du undrar väl, hvad det är, som lagt en sådan tyngd öfver mitt sinne i dag – åh, det är inte det, att min sjukdom är obotlig (ty hvem brydde sig om det, bara den ville hålla sig någorlunda i styr!) men det är det, att jag nu fruktar, den skall draga ett streck öfver mina förhoppningar att komma utomlands.
För närvarande hotar den med ett nytt utbrott, men nu är jag sjelf en half doktor, och jag skall slåss med den till det allra yttersta.
Plågorna äro inte farliga, och jag kan arbeta lika bra, det är bara det, att man blir en fånge, och det är det, jag har så svårt att förlika mig med.
Det är så förbittradt förargligt, att vara så maktlös mot sin egen kropp, när själen är så frisk och stark.
Jag hoppas emellertid, att du icke räknar mig till den kategori, om hvilka man kan säga:
»När fan blef sjuk, så ville fan bli munk;
När fan blef frisk, jo fan ock blef han munk!»
Pjunk är det värsta jag vet.
Men att det här är ettrigt förargligt, det får du medge.
Att vara bunden som en tjudrad höna!
Inte få röra sig ur rummet!
Och feberrysningar!
Hade jag varit frisk, så är det mycket troligt, att jag qvistat till Stockholm ett tag för att gå på teatern hvarenda qväll.
Jag har mina privata skäl (rufvar på ett skådespel och en liten komedi).
Förr brukade jag alltid ligga i Köpenhamn och gå igenom deras repertoir, men jag kunde precist lika gerna resa till Stockholm.
Och så hade jag en stor, egennyttig plan i kikaren: vi kunde blifvit kompanjoner om skådespelet.
Jo pytt! nu får skådespelet stryka i skrinet.
(En längre kritik öfver berättelsen »Årstider» hade föranledt ett häftigt svar från förf., hvilket anlände efter afsändandet af föregående bref.
Nedanstående är Ernst Ahlgrens genmäle.)
(Hörby) Fredag (30/1 85).
1:o har jag aldrig »brutit stafven öfver det hela».
Jag har sagt, att det icke blir prima vara.
Om tre, fyra år skall du se, att jag har rätt, om inte förr. 2:o är det icke sant, att jag sagt detta, emedan våra åsigter »icke öfverensstämma», ty det är endast rörande yttre former, som denna olikhet finnes. 3:o skulle jag icke känt ett grand obehag, om du kunnat slå ett slag så glänsande segerrikt för din sak, att all opposition fallit till en trasa dervid.
Jag är icke säker på, om icke min förtviflan kom af, att slaget var för matt.
Din vilja var nog god, men öfver medlen är du icke nog herre ännu.
Detta säger jag med tanke på dig, icke på saken.
Jag är fullt ut så fördomsfri som du, jag narras inte! – men jag är nu en gång för alla icke af det stoff, hvaraf man skapar martyrer.
Hellre än att lida med min sak, vill jag segra med den.
Att trakta efter ett martyrium är i mitt tycke rent af pjunk: jag finner det löjligt.
Har du hört en lifskraftig varmblodig hedning tala om martyrer eller längta efter stryk?
Ha, gudar – hvad jag sökt efter en sådan hedning – som pratade litet mindre och – lefde litet mer.
Bä.
Jag trodde, han kanske skulle bli stor och stark, för stor att man skulle våga sig på honom med simpla piskrapp.
Jag erkänner, att jag är dum; är du nöjd nu?
Och så kommer den förträffliga strofen: »nu är det enda, du egentligen gillar i hela berättelsen en strof, som du säger dig sjelf i andra ordalag ha skrifvit i 5:te kap.» (nej, i 9:de eller 10:de kap. kommer den) »och så önskar du, att hela berättelsen vore som det stycket».
– Det vore då en liten nätt egenkärlek, jag skulle ha; i jemförelse med hvilken Moloks vore ett intet.
– (Molok har gapat efter rökoffer och intet fått:
Molok är ond.)
Men du, så här hänger det ihop, och du skulle ha sett det, om du varit mindre vred:
Du hade på det af mig så starkt berömda stället tolkat en qvinnas tanke, och du hade sagt den så lefvande sant, att kött och blod tycktes ha tänkt den.
Att tänka sina personers tankar och icke sina egna, att lefva med deras känslor (så länge man diktar) det är efter min tro berättar- eller skaldekonstens stora hemlighet, derför blef jag så jublande glad vid att finna rena, rama verkligheten, derför kunde jag ej annat än önska att hela berättelsen varit lika fullblodigt verklig, lika objektivt lifssann som denna qvinnotanke.
Att jag skrifvit något liknande (i ordalydelsen helt annorlunda) det anförde jag blott som exempel på, att jag, som åtminstone bör kunna tänka qvinnotankar åtminstone tillnärmelsevis så bra, som du, kommit på just detsamma.
Kan du inte förstå, att om jag kommer med anmärkningar, så är det ej min afsigt att förmå dig göra ändringar bara för det jag sagt, utan jag sjunger ut med hvad jag tycker derför, att det någon gång kunde hända, att jag kunde peka på något, som du kanske ej sjelf observerat? – »Förmyndarton!»
Jag skall aldrig be dig att få läsa dina manuskript, jag får ju läsa dem i tryck och jag kan mycket väl nöja mig med det utan att mitt »förmyndare»-hjerta skall känna en enda törntagg vid det.
Vill du deremot fortfarande gå igenom mina, så är jag dig tack skyldig; jag har aldrig känt mig tryckt af ditt »förmynderskap».
Vill du inte, så säg rent ifrån, vi kunna vara vänner ändå – om du har lust.
»Du har inte haft ringaste blick för de verkligen gripande scenerna.» Jaså, inte det!
Skulle jag kanske behållit manuskriptet ett helt dygn till, bara för att hinna tala om, hvad jag beundrade?
Det som var bra, var väl ingenting att säga om, det skulle väl inte granskas eller möjligen ändras.
Dina teorier »vackla inte».
Nej, inte det du vet.
Måhända har jag missförstått dig.
Se här hvad jag trott, att du velat säga: 1:o Ellen borde ha hängifvit sig åt Wilhelm med kropp och själ den gången, han var på besök i hennes föräldrahem. 2:o.
När hon inte gjorde det då, så borde hon gjort det sedan, då han talade till henne efter försoningen med föräldrarne.
Du har försteget framför mig deri, att du »vågar tänka hvarje tanke till slut», säger du.
Jag betviflar att du tänkt ofvanstående tanke längre, än till hvad som varit angenämt för Wilhelm, och äfven för Ellen – till en tid.
Låt oss inte kifva som barn utan tänka lugnt!
Kan du öfverbevisa mig om, att jag har orätt, så skall jag ge efter.
Kan det vara någon nytta, någon ett helt menniskolif motsvarande nytta med, att Ellen låter brännmärka sig som en »fallen qvinna» och låter utstöta sig af verlden, som slår upp sina portar på vid gafvel för Wilhelm, då skall jag erkänna mig besegrad.
Det är just när man rör vid den punkten, din teori syns mig vacklande.
Hvad rätt har Wilhelm att begära, att Ellen skall låta verlden stämpla henne med något, som för en qvinna anses lika vanhedrande som ett förfalskningsbrott eller en stöld för en man?
Är det ärligt spel att begära ett så ohyggligt stort offer, der han sjelf ej har det minsta att äfventyra?
Det omskapar icke samhället att en individ bryter med det och kallar öfver sig dess dom.
Hvad vore så nyttan???
Exemplet?
Om ett barn ser ett annat få blodig rygg när det stulit frukt, är det ett exempel som är lockande?
Äfven om ifrågavarande unge skulle inbilla sig, att frukten vore så särdeles rar — — —
Att jag, förra gången jag läste igenom den historien, icke nämde något om allt detta, kom ej af, att jag då tänkte annorlunda än nu, men då jag ej kunde tilltro mig att rubba din åsigt, ville jag slå in i din tankegång, på det att du ur konstnärlig synpunkt måtte få fram så mycket som möjligt af din teori.
(Du ser att jag sätter din personlighet högt öfver din teori!)
Att jag nu kom fram med min åsigt, var derför, att nu tyckte jag mig ej kunna misstänkas för ett inverkningsförsök, när berättelsen var nästan färdigskrifven.
Och så kommer du ändå med »förmyndarton».
Jag vill vara ilsken, men – uppriktigt sagdt: jag kan inte.
Det är bara så roligt att prata med dig, gamle gosse, ty jag kan ju inte tala med någon så öppet som med dig – och du är arg som ett bi!
Du, jag vill inte lägga mitt hufvud under bilan på, att mina åsigter äro de riktiga, inte alla.
Om du är fullt på det klara med dina, afundas jag.
Men en sak är jag temligen viss på, och det är, att under nuvarande förhållanden en man kommer att förakta den qvinna, med hvilken han en gång lefvat i den slags intimitet som kallas »copula carnalis».
Deri ligger – om jag skall vara uppriktig – hela tyngdpunkten af min uppfattning.
Wilhelm skulle också kommit att förakta Ellen.
Det skulle hon inte brytt sig om, menar du, utan bara lefvat i »nuet».
Ja, det är så lätt sagdt derför, att han inte behöfde frukta något af det tillkommande.
Ingen skam, intet förakt drabbade honom.
Och ännu en sak: det fins ingenting vidrigare för en qvinna, än att utan verklig tillgifvenhet hängifva sig åt en man; och hvad tillgifvenhet skulle hon känna för den, som utan tvekan vill kasta bort henne för hundars och åsnors fötter, under det han sjelf går vidare!
Och nu efteråt – sedan berättelsen är skrifven – nu kan jag säga, hvad jag icke kunde säga förut, af fruktan att misstänkas för omvändelseförsök.
Ellen första gången utan betänkligheter kastat sig i Wilhelms armar till fullständig egendom, då skulle hon handlat som ett varmblodigt, tanklöst barn och fått sota för det hela sitt lif; hade hon gjort det andra gången, då hade hon handlat som en fjolla genom att med öppna ögon ställa sig på samma trappsteg som – en »hålldam», utan underhåll förstås, efter hon var rik.
Om du nu inte blir så glupande arg, att du rent får munlås så skulle det vara mig kärt att höra, hvad du har att svara på det.
Om jag varit Ellen och känt för Wilhelm, hvad hon måste ha känt, och så varit så fri och så rik som hon, då skulle jag sagt, nej hon skulle ha sagt: »Sehär är min hand och här är jag sjelf och jag följer dig hvart du vill som din fria följeslagerska.
Konventionalismen skall bryta stafven öfver mig – det gör ingenting – verlden skall stöta bort mig – men din verld är min, derför att jag är qvinna och derför att » — — (här skulle hon utelemna ett ord, emedan språket endast har ett, och det är förslitet, men hon skulle se upp i hans ansigte med ett leende så varmt och med ögon så djupa) – »endast en ting vill jag aldrig gifva dig – endast en ting – och det är det grofva sinliga, som borde vara så sundt och starkt, men som nu blifvit skamligt och lågt — — det är så för alla, till och med för dig.
Om jag gaf utan förbehåll, kropp och själ, närvarande och tillkommande, så som jag kunde – då skulle du sedan tänka på mig i hån, betrakta mig som den öfvervunna och dig som besegraren15.
Allt kan jag derför gifva dig men inte det.
Sådan är verlden, sådan är jag, sådan är – du.
Och ditt förakt vill jag aldrig bära, derför att — — derför att — — » och så kommer det varma uttrycket i hennes röst igen.
Derför att hon vet, hur en qvinna känner – då — — )
Men han skall kasta henne vidriga ord i ansigtet, om halfhet och falskhet.
Han – med sina djerfva teorier om jemnlikhet, han som ryser för en arbetares snusiga, smutsiga, vämjeliga, vårtiga näfve, han som i stolt sjelfkänsla står i breschen och kämpar för qvinnans rättigheter – han vräker undan denna qvinna som den tommaste hycklerska, emedan hon nekar att tömma den bägare, hvars bottensats är den mans vämjelse och förakt, som hon älskar!
(O, logik, jag böjer mig för dig!
När »vacklade» en man i sina teorier?
Och hon slänger sig på mattan, när han gått, hon vrider sig tillintetgjord på dess yppiga mönster, hon biter i dess plyschrika veck och trycker händerna mot sina brännande, tårlösa ögon, utan en snyftning eller ett ljud.
»Jag inser, att det måste kännas smärtsamt, när man icke vågar vidkännas sina åsigter, att se dem högt proklameras af en annan.»
Det adlade djuret är fegt, derför att det icke låter flå sig lefvande eller svälter ihjäl.
Man flår ej er – menniskor – endast oss, arma, oskäliga djur.
Herre, den gången var du hård!
(Hörby) 18 3/2 85.
Det hela blef ju en ren vinst för mig: nu slapp jag gå och vänta till Lördag.
Och tack för dina anmärkningar, som alla voro så sansade och bra, att jag kommer att rätta mig efter hvarenda en.
Tro nu inte, att detta sägs för att stryka dig öfver ryggen, ty hade jag inte sjelf insett, att de voro träffande, så skulle de fått stå der för din egen räkning.
Och tack för alla berömmande små parenteser; de göra så godt ända in i själen, och ändå tycker jag, att jag krymper ihop för dem och blir så liten, så liten, en sådan riktigt ömklig liten stackare.
Ty jag tycker liksom, det är skam att ta emot.
O, jag är så rädd, att det skall vara oförtjent!
– Men jag sträfvar ännu mer efter att vara sann, just för att inte komma ditt beröm på skam.
Hvad det är roligt att arbeta så! – att tänka sig, att det fins någon, som förstår en äfven der man uttryckt sig illa.
Tycker du inte också, att jag tagit mig en smula sedan jag skref de sista novelletterna i »Från Skåne»?
– Det tycker jag sjelf, och jag tror, att jag till stor del har vårt kamratskap att tacka derför; det har redan haft ett otroligt stort inflytande på min utveckling.
Ty jag är nu en sådan menniska med en stor, stor fond af möjlighetsvärde, hvilken icke på långt när hunnit bli upparbetad till hvad den kan bli.
Förut har jag alltid känt mig så fasligt ensam så fort det rörde literaturen och mitt arbete, jag hade ju ingen enda menniska att tala med om det.
Jag arbetade nog men det låg en viss förtviflan i sjelfva min ihärdighet, ty jag kunde icke få ifrån mig Bäckströms försäkran, att jag ändå inte dög till något.
Nu är mitt hopp om framgång visserligen icke starkt, men det fins dock – och så har jag ju en kamrat!
Om du kunde veta, hvilken härlighet det är, sedan man känt sig så isolerad som jag!
Skall jag tala om för dig en liten yrkeshemlighet?
På omslaget till mina sista kapitel – ända sedan det der om Selmas förlofning – har det alltid stått: ’som om jag talade till min kamrat ensam’.
Förstår du den lilla trollformeln?
Det är ett knep för att drifva mig ut ur min egen reservation, ty jag vet, att det är mitt fel, att icke lägga i min dikt allt hvad jag kan.
Och så fort jag får ögonen på ett sådant der kardinalfel, så hittar jag på någon liten fint att motarbeta det med.
Du skall få höra ännu ett exempel:
När jag hittat på att beskrifva Ellens hand, och den blef så bra, så satte jag mig neder att grunda på, hvarför jag inte brukar göra sådana der duktiga saker åt mig sjelf; det förargade mig.
Första svaret lydde, att det blef så bra emedan det var för dig jag skref 1:o derför att min fåfänga dref mig att visa mig på styfva linan för dig, så att du inte så snart skulle kunna förhäfva dig öfver mig – ty det fruktar jag alltid och det är en sporre. 2:o derför att jag med något af samarbetets glädje skred till verket, och deri ligger för mig någonting obeskrifligt friskt samt 3:o derför att jag här stod gömd bakom din rygg och således ej af feghet behöfde skygga tillbaka för ett eller annat drastiskt uttryck, om det blott var betecknande; härigenom kom det naturligtvis frihet och kraft i skildringen.
Men det är ju klart, att jag vill ha mitt arbete lika bra som ditt; och det är inte heller sant, att jag är så ohjelpligt feg, när det bara gäller en sak, jag vill.
Jag måste börja en ny undersökning, ty det måste ligga ett ännu starkare skäl bakom de andra.
Så var det också, och detta var rent tekniskt.
Om man sitter och skrifver en berättelse sida för sida, mening för mening, då spinner man den fram ur sig jemn som en tråd, men det kommer ej så lätt en samlad kraft, en bjert belysning på någon enskild punkt; det hela blir lätt något frökenaktigt och grådaskigt.
Får man sig deremot en enda detalj tillkastad som jag nu fick, så hugger man tag i den med alldeles ny och uthvilad spänstighet; man koncentrerar hela sin förmåga endast kring den, man ser inte bara med ögonen, man ser med alla sinnena, med hela sin varelse, ty man har ej splittrat sin uppmärksamhet till en del på det, som gick förut, och till en del på det, som kommer efter.
Detta fann jag vara sant.
Frågan var nu bara att för egen del skörda någon praktisk nytta af min upptäckt.
Jo, den scen, man i hvarje kapitel vill skall höja sig öfver de andra, den bör man ta ihop med först, teckna den raskt, utan att bry sig om det föregående och det som kommer efter, blott man får den helt fristående, lifslefvande sann.
Sedan kan man sätta sig att spinna sin tråd så jemnt och lugnt, man vill, man skall göra äfven det med mera kraft, i medvetandet om, att man alltid vid den vigtigaste scenen har en god del ursprunglig kraft liggande uppmagasinerad.
De första kapitlena i Pengar spann jag alldeles jemnt, bara eftersom minnet gled framåt.
Men bröllopskapitlet måste jag – ehuru då mera omedvetet – anlita den nämda metoden.
Scenen mellan Richard och Axel, Selmas uppvaknande samt hennes afsked från farbrodern skrefvos fristående.
Selmas tankegång under förmiddagen och sjelfva vigseln härfvades endast upp ur minnet utan det ringaste bemödande, och allt det andra spanns kring detta.
I de kapitel, du sist läste, hade jag med vett och vilja försökt min metod.
Der var det scenen då Richard kastar henne tillbaka och hon njuter af att bli åthutad, hvilken skrefs först.
Jag gjorde mig den frågan:
»hur skulle jag önskat se den scenen skildrad, om den blifvit mig tillkastad af min kamrat? – och så skref jag den.
Den blef ju bra.
Hurra för mitt nya knep!
Precis på samma vis skref jag det ställe, der hon stödjer sig mot Richards axel »som om han vore ett stycke trä», och likså det, der han talar om, hur han varit kär i Selma, det har jag rentaf stulit från dig, genom att låna dina ögon för en stund.
— — Hå, jag ställde inte din personlighet öfver din teori i den bemärkelsen, du tycks ta det.
Jag menar endast, att en menniska, hvars både fel och förtjenster finna en ressonnansbotten i mitt eget sinne, måste vara mera värd för mig – realisten – än den fullkomligaste teori.
Jag tror dig inte om att vara en ängel, skulle inte ens tycka om dig då; om du inte hade kraft i både godt och ondt, skulle vi ju omöjligt kunna förstå hvarandra riktigt, ty jag är ingen dufvosjäl och kan vara så hård ibland, att du säkert inte tror mig om det.
Dender scenen i slutet af mitt bref.
Den var ju ett löst hugskott, en stämning.
Du har rätt, det var mig sjelf jag gaf, men inte Ellen.
»Hvarken hon eller han skulle kunnat motstå det i längden.»
Nej, naturligtvis.
För åtta år sedan tänkte jag det – ja, det gjorde jag, men — — jag var inte något blodlöst spöke.
På den tiden dyrkade jag svenska akademien, var det då underligt om man hade litet vridna föreställningar om den menskliga naturen!
Men nu, sedan jag kastat böckerna på hyllan och tagit slägtet »homo» under min egen dissekerknif, nu är jag inte längre så naiv.
Och de orden, som du citerade ur »Wilhelms» broschyr, dem står jag till, om det också vore i tryck och med Ernst Ahlgren under.
En sådan allvarlig och varaktig förbindelse, som den du nu skildrat mellan Wilhelm och Ellen, det kallar jag för ett äktenskap, så få andra kalla det hvad de vilja.
Men du, det skall en sådan bergfast tro till, å qvinnans sida.
Ty, jag upprepar det, hela risken blir hennes.
Tänk dig bara en sådan himlastormande tillit, hon måste ha till honom till hans ärlighet! – så vida hon inte är dum, ty dumma qvinnor tro alltid.
Du vet ju nog, att det inte är någon skam för en karl, om han så har tio älskarinnor på en gång, så att det tjenar ingenting till, att han talar om att »dela skammen» med henne.
Då kan han lika gerna erbjuda sig att amma ungarne.
Och, tro du mig, qvinnor som äro svaga i tron och starka i viljan, dem »tar» man inte så lätt, äfven om blodet rinner lifssundt och varmt i deras ådror, ja, äfven om åtrån kan drifva upp pulsens slag.
Men jag medger, att det icke fins en viljestark qvinna på hvart hundrade.
Torsdagsqväll.
När jag hade skrifvit första afdelningen i dethär opuset, så föresatte jag mig, att inte ett ord fick jag skrifva mer förr än jag skrifvit sista kapitlet af Pengar.
Just i qväll har jag slut.
Nu är allt skrifvet.
Detta är sista smörjelsen.
Men så trött jag är!
Så trött att jag inte kan glädja mig åt att ha slut på det dryga arbetet.
Men i morgon kommer det, då är jag uthvilad igen.
När jag är trött känner jag alltid en sådan lust att ligga på en soffa och prata med någon, som det kan vara roligt att prata med.
Jag har inte kunnat låta bli att skratta åt mig sjelf, för det jag nödvändigt skulle låta Selma ligga på soffan under det der samtalet mellan Richard och henne.
Jag tycker, att hon skulle inte så kunna erfara den der känslan af frihet och trefnad eljest.
Det kommer sig af, att en sådan sjelfsvåldig och beqväm ställning är enda möjligheten för mig att känna mig fullkomligt smärtfri och utan obehag eller tvång.
Så smyger det sig fram smådrag af en sjelf, hur gerna man vill vara objektiv, dethär är åtminstone ett, hvars subjektivitet jag icke tror, att någon skulle misstänkt, om jag ej sjelf pekat på det.
Jag finner ett sådant nöje i att gå på jagt efter mina egna hemligaste bevekelsegrunder, det lär man sig en del af.
— — Nu är jag uppe igen och sitter på bokhandeln, men som invalid, med benet på en stol, alldeles som Garibaldi.
(Hörby) Lördagsqväll. (7/2 85).
Bitterhet? – sa’ du verkligen bitterhet?