Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Justitieombudsmannen har, vid åtskillige af de här förekommande anklagelsepunkterne, i valet af ansvarspåståenden frångått de anvisningar derföi’, som uti den af Konung och Ständer stiftade Ansvarighetslag befinnas; och sedan han sjelf uppgifvit, att den § i Regeringsformen, som han förment vai’a i den anmärkte rådgifvandeåtgäi'den öfverträdd, icke finnes i Ansvarighetslagen uppnämnd, har han detta oaktadt, i strid med samma Lags 6 §, i flere mål fullföljt sin talan, och dervid valt ansvarsbestämmelser ur allmänna Lagen.
Med anledning häraf, och i öfverensstämmelse med hvad svaranderne i de afgifne förklaringarne rörande denna del af saken vördsamt anfört, anse vi undertecknade skyldige oss sjelfve och våra efterträdare, att nu framställa hvad Grundlagen och Ansvarighetslagen utstakat för åtals anställande och utförande mot Konungens ansvarige Rådgifvare.
Uti Regeringsformens 106 § stadgas: att då någon af StatsRådets Ledamöter finnes hafva ”uppenbarligen handlat emot denna Regeringsforms tydliga ”föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gälTande Lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådane öfverträdel”ser, eller dem vållat och befrämjat genom uppsåtligt fördöljande af någon upplysning, då ege Konstitutionsutskottet att ställa en sådan under tilltal af Justitieombudsmannen inför RiksRätt,” och vidare: alt, ”Då StatsRådets
Le”damöter finnas hafva, på sätt ofvanberördt är, gjort sig till ansvar skyldige, ”döme dem RiksRätten efter allmän
Lag och den serskilda Författning, som ”till bestämmande af sådant ansvar utaf Konungen och Riksens Ständer fastställd varder.”
Denna serskilda Författning, hvarefter ansvaren skola bestämmas, stadgar i dess 1, 2, 3, 4 och 5 §§ ansvaren för öfverträdelser af Regeringsformens 39, 40, 41, 42, 43, 110, 91, 92, 93, 94, 63, 57, 60, 73, 66, 68, 72, 78, 65, 74, 76, 77, 79, 80 och 13 §§ samt af TryckfrihetsFörordningen, och hän viser i dess 5 §:s andra punkt, samt 7 och 8 §§ till allmänna Lagen, med utmärkande af Lagrummet: när rådslagen, eller under - 283 Idina föreställningar, eller uppsåtligt och bevisligt fördöljande af någon upplysning, eller uraktlåtet vägrande af kontrasignation, föranleder till skada för Konung och Rike, eller när någon derigenom lider skada till lif, ära eller personlig frihet, utan laga ransakning och dom, eller någons frid i hans hus varder störd, eller någon förvises från ort till annan, och Ansvarighetslagen utmärker således på det nogaste de förbrytelsers beskaffenhet, för hvilka straffen skola hemtas från allmänna Lagen.
För alla andra öfverträdelser af Grundlagen, bestämmer denna Ansvarighetslag i dess 6 §, huru härmed skall förhållas, med de orden: ”Uraktlåter StatsRådsLedamot m. m. att ”de öfrige dem i Grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna ansvarighetslag icke serskildt uppräknade pligter och föreskrifter iakttaga och fullgöra, ”ankomme det på Riksens Ständer att hos Konungen göra sådan anmälan, ”hvartill 107 §.
Regeringsformen dem berättigar.” Regeringsformen och Ansvarighetslagen öppna således t vänne utvägar för yrkande af ansvar å StatsRådets Ledamöter för Grundlagarnes öfver trädande, nemligen den, sorn öfverlemnas till judiciel embetsmyndighet att bereda och afgöra, och den, som öfverlemnas till Rikets Ständers bedömande.
Då den förra af dessa utvägar, ehuru af juridisk beskaffenhet, likväl endast rörer lagstridiga rådslag och icke åtgärder, och dessa rådslag, såsom egentligen utgörande politiska förbrytelser, ej träffa i allmänna Lagen sina specielt utmärkte straffbestämmelser, blef det en nödvändighet, för Domstolens, sakförarens och de anklagades rättelse och ledning, att genom ett serskildt stadgande bestämma dessa ansvar, i förhållande till förbrytelsernas beskaffenhet och i öfverensstämmelse med den skillnad, Grundlagen sjelf emellan dem uppdragit i dess 106 och 107 §§.
Detta är skedt, och Ansvarighetslagen, hvars grundlagsenliga tillkomst och egenskap af att innehålla utvecklingen af ansvarsparagrafer i Regeringsformen af ingen lärer kunna bestridas, måste således böra gälla till iakttagande, äfven för Sakföraren inför RiksRätten.
På dessa grunder tro vi honom ej kunna grundlagsenligen ovilkorligt fullfölja och med ansvarspåståenden beledsaga hvarje af Konstitutionsutskottet honom öfverlemnadt mål, än mindre efter behag dervid välja ansvarsbestämmelser; ty finnes den beifrade förbrytelsen uppräknad i Ansvarighetslagen, måste ansvarsbestämmelsen hemtas från denna, eller, genom dess hänvisning, från allmänna Lagen; och finnes ej förbrytelsen deri omnämnd, är saken ej föremål för behandling efter 106 § Regeringsformen.
Emot afvikelse från dessa föreskrifter måste undertecknade svarande således protestera.
284 Första anmärknings punkten Lit. A., angående Rikets Ständers vid Riksdagen 1834 och 1835 stadgade och till Kongl. Maj:ts gillande öfverlemnade förslag till Ny YexelLag.
Till svaromål å denna punkt åberopa undertecknade svarande hvad de i deras förklaring derom anfört.
Andra anmärkningspunkten Lit. A., angående Kongl.
Maj:ts beslut i anledning af Rikets Ständers förslag till Lag för enskilda Banker.
Till svaromål i denna punkt åberopa undertecknade svarande hvad de i deras förklaring derom anfört.
Tredje anmärkningspunkten Lit. A., rörande Förordningarne 1838, om.
Mosaiske Trosbekännares skyldigheter och rättigheter.
Utom den i förklaringen framlagde bevisning, att allmänna Lagen genom desse anmärkte Stadganden icke undergått någon förändring, i afseende på hvad den bjuder i 8 § 20 Kap. Ärfdabalken och 7 § 17 Kap.
Rättegångsbalken, torde böra erinras: att detta sistnämnde lagbud handlar om personer, både af utländsk härkomst med annan trosbekännelse än den Evangeliska, och af inhemsk härkomst och Evangelisk trosbekännelse: att samma lagbud bestämmer de undantag vid edgång, som för desse personer, enär de befinnas sakna vanligen dertill erforderlige qvalifikationer, böra iakltagas, och att edgång efter Domarens pröfning varit Mosaiske trosbekännare medgifven, ifrån deras första bosättning i landet.
Uttrycket ”enligt Svensk lag,” som i Förordningen af den 30 Juni 1838 rörande Mosaiske trosbekännare förekommer, Rosenblad.
Löwenhielm, von Schulzenheim.
R o senblad. von Schulzenheim. Löwenhielm.
Skogman. och 285 och hvars betydelse, att låta lagen vara gällande, Hr Justitieombudsmannen söker underkänna, utmärker dock klarligen åsyftningen att handla med lag, icke mot lag, och det klandrade tillägget: ”utan andra inskränkningar än Grundlagarne bestämma och sjelfva Förordningen stadgar,” borttager ingalunda, såsom Hr Justitieombudsmannen förmenar, den föregående meningen, då det icke lärer kunna visas, hvarken i Grundlagarne eller i Förordningen något ord, som befriar slike Svenske undersåtare som de ifrågavarande från skyldigheten att, i hvarje på dem tillämpligt fall, underkasta sig hvad Sveriges lag förmår.
Den utvägen, Hr Justitieombudsmannen begagnat, att genom en klyftig analys af ordställningen i Förordningen komma till en tolkning af de anmärktes mening, som skulle fälla dem, motväges för öfrigt af förordningens anledning och motiver att, genom ett nytt, med lagar och författningar öfverensstämmande stadgande, undanrödja det ofullständiga i de förut varande bestämmelserne rörande detta ämne, och af den, vid vederbörande EmbetsMyndigheters tillämpning af samma stadgande, ej missförstådda afsigten dermed, att nemligen: ställa den i Sverige bosatte Mosaiske korporationen under gällande lagar och författningar, såsom andra der bosatte utlänningar, hvilket förut i alla delar ej varit förhållandet.
Hr JustitieOmbudsmannens meningstolkning, som för detta fall likväl ej åsyftar ansvar, torde således inför den upplyste, rättvise och opartiske
Domarens pröfning icke tillintetgöra afsigtens tillvaro och värde, om än densamma kunnat i eftersattsen vara fullständigare uttryckt.
Beträffande åter den af Hr Justitieombudsmannen anmärkte och med ansvarspåstående beledsagade omständigheten, att ett uttryck i edsformuläret för Christen befinnes olika med det, som Mosaiske trosbekännare vid edgång uttalar, och att i följd deraf den sednare svär: ”viel Guei och hans heliga Lag” i stället för: ”vid Gud och hans heliga Evangelium,” hafva Svaranderne i sin förklaring redan upplyst, att enahanda olikhet med den Christna eden existerade förut och grundade sig på det så kallade JudeReglementet 1782, från hvilken tid Mosaiske trosbekännare svurit vid Abrahams, Isacs och Jacobs Gud och den heliga Torah’n.
Den anmärkte olikheten med edgångsformeln i allmänna Lagen tillkom således för närmare 60 år sedan, genom en annan Regerings tillgörande, och var, såsom ej lärer förnekas, påkallad af förnuft och sann christendom, och den nya redaktionen deraf uttrycker samma mening och åberopar samma sak som den förra, nemligen Gud och hans heliga Lag.
Skulle deremot dess förkortning och ordval sådant oaktadt af Hr Justitieombudsmannen anses vara 37 286 en förändring, så vore detta en förändring i Judarnes ed och icke i Sveriges Lag eller lagskipning, ty i den förra har denna edsforrael aldrig varit införd, och i den sednare inträdde den, såsom nämndt är, långt före närvarande Statsförfattning.
Anmärkningen härför mot de nu inför rätta anställde Kongl. Rådgifvarne och det derpå grundade ansvarspåståendet synes således utmärka ett nit, som ej känner några gränsor.
Uti ingressen till dessa påminnelser hafva vi Svarande klarligen framlagt, hvad de till rättelse för Sakförare inför RiksRätt gällande Lagar innehålla, och vi åberopa nu detta vårt anförande med full tillämpning på denna fråga.
Och utom det, att vi i detta vårt vördsamma anförande, likasom i förklaringen deröfver, hvilken vi till alla delar åberopa, anse oss hafva fullkomligt ådagalagt, att någon öfverträdelse af Regeringsformens 87 § i våra rådslag härvid ej blifvit begången, åberopa äfven vi det af Hr Justitieombudsmannen sjelf angifne förbållandet, att samma § ej finnes i Ansvarighetslagen uppnämnd; och vi hade föreställt oss, att detta bordt anses vara ett laga hinder för Hr Justitieombudsmannen att fortgå med anmärkningar och ansvarspåståenden i denna sak.
Men då han detta oaktadt icke allenast anser svaranderna hafva öfverträtt nämnde grundlagsparagraf, och på den grund fullföljt sin talan, utan äfven derjemte valt straffbestämmelser ur allmänna Lagen, som gå från böter till förlusten af Embete samt skadeersättning och i vissa fall ända till förlusten af lif eller ära, så synes han till och med velat öppna utsigt för rubricerandet af ett förment formfel genom rådslag_, till ett genom dom begånget brott.
Ett sådant handlingssätt återkallar beklagligtvis minnet af en tid, då man i Sverige under det förflutna seklet skapade strafflagar i politiska frågor mot anklagade Embetsman, när sådane lagar för tillfället saknades.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade: Rosenblad.
Löwenhielm.
Åkerhjelm. von Schulzenheim.
Skogman. 287 Fjerde punkten, rörande forum för tvister emellan Staten och Götha KanalDirektion eller emellan Bolaget och Direktionen, i följd af Kongl.
Brefvet den 1 Februari 1836.
Till Svaromål å denna punkt åberopar undertecknad svarande hvad han i sin förklaring derom anfört.
Memorialet Lil. B., rörande kreditiv å utrikes ort för Banken.
Sedan Svaranderne i sin förklaring, hvilken de nu i allo åberopa, redan visat, och Hr Justitieombudsmannen i sitt nu afgifna ansvarspåstående medgifvit, att den mening, hvarför de anklagas, ej öfvergått, såsom han sjelf yttrar: ”till Rådslag om handling,” stannar man i förvåning deröfver, att Hr Justitieombudsmannen detta oaktadt behandlar saken, som vore denna mening ett rådslag till handling.
Regeringsformens 106 §, äfvensom dess 38, omtalar endast beslut och deraf följande åtgärd, och Ansvarighetslagens 3 §, källan hvarifrån Hr Justitieombudsmannen hemtat stöd för sitt ansvarspåstående, handlar blott om ansvar, då, såsom orden lyda: ”Konungens Rådgifvare tillstyrkt Konungen att vidtaga sådant steg, hvilket uppenbarligen är ”stridande emot
Regeringsformens bokstafliga föreskrift uti” derefter åberopade §§, och bland dessa äfven den 72.
För att emedlertid åstadkomma denna förvandling af tanka till handling, anför Hr Justitieombudsmannen, att samma tanka sjntes vara af vigt och ega inflytande pä en så beskaffad angelägenhet, som den ifrågavarande, så vida i behofvets stund bifall till den af Rikets Ständer i förväg gjorde anhållan icke kunnat med säkerhet påräknas.
Långt ifrån att stärka Hr JustitieOmbudsmannens ansvarskraf, synes denna argumentation försvaga det; ty att af den möjliga förutsättningen, att så vida ett fall kommer att inträffa, och dess utgång då ej med säkerhet kan påräknas, göra ett lagbrott och derför yrka embetets förlust, dertill lemna våra lagar lyckligtvis icke den ringaste anledning, långt mindre någon rättighet.
För öfrigt förekommer härvid, att denna såsom brottslig angifna tanka alldeles icke är något afstyrkande af den gjorda anhållan, utan endast en åsigt öfver villkoren för dess behandling, om frågan i en framtid möjligen skulle förekomma.
Denna framtid har likväl ännu icke inträffat, och rimligen blir 288 det först, när sådant sker, och afslag följer å nämnde nu livilande anhållan, som ett
Konstitutionsutskott kan i följd deraf väcka åtal emot de Rådgifvande i saken; huruvida detta åtal skulle grundas på 106 eller 107 § Regeringsformen, beror af det dåvarande KonstitutionsUtskoltets uppfattning af sin bestämmelse; denna hafva vi emedlertid alltid ansett vara att utan mannamån och förföljelseanda ifra för Grundlagarnes helgd.
Hr JustilieOmbudsmannens argumentation i afseende på svarandernes anförande i deras afgifne förklaring, rörande Kongl. Maj:ts förbindelse att i helgd bevara Myntbestämningslagen af den 1 Mars 1830 och Lagen för Rikets Ständers Bank, samt sambandet emellan denna helgds bevarande och tydliga åsyftningen i 16 § Regeringsformen, kräfver ett tillägg till hvad de redan härom yttrat.
Dessa lagar äro, såsom anfördt är, en stiftelse af Konung och Ständer, och kunna ej ändras utan begges samtycke.
Deras helgd är således garanterad af Konungen, och det är en Konungens grundlagsenliga pligt och rättighet att i dem ej tillåta någon rubbning, som han anser stridande mot Grundlagarne.
Regeringsformens 16 § bjuder, att Konungen ”ingen får afhända låta något ”gods, löst eller fast, utan ransakning och dom, i den ordning, Sveriges Lag ”och laga stadgar föreskrifva.”
Den här åberopade Mynlbeslämnings och dermed öfverensstämmande Bankolagen innebära de grunder och bestämma den grundfond, hvaruppå värdet af Rikets mynt skall hvila, och faller delta värde, så uppkommer deraf oundvikligen en rubbning i alla eganderältsförhållanden, som, åstadkommen i laglig ordning, är en olycka och, i olaglig, derjemte ett våld.
Ått Bankens belastande med utrikes skuld kan, genom räntor och kapitalafbetalningar derå, förminska Bankens behållningar och rörelsekapitalet inom landet, måste vara otvifvelaktigt, och följderna deraf kunna blifva en verklig rubbning i grunderna för Myntbestämnings och Bankolagarne.
För den, som garanterat sistnämnde Lagar, får och kan det således icke vara likgiltigt, huru en sådan låntransaktion till belopp, tid och villkor uppgöres.
Konungens medverkan härtill åstadkommer deremot ingen rubbning i Rikets Stan I . ® ders rätt alt ensamme lemna deras Bankoförvaltning de förordnanden och stadgar, som uti 72 § Regeringsformen äro omnämnde, enär dessa föreskrifter, för att vara gällande, ingalunda få ligga i strid med Grundlagarne eller de på dem grundade serskilda Lagar, och denna egenskap lärer ej kunna förnekas 1830 års Myntbestämnings och Bankolagar.
På enahanda sätt, som detta, måste äfven Rikets Ständer vid 1834 års Riksdag hafva betraktat saken, enär de, efter erhållandet af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse af den 25 Maj 1835, hvars 289 innehåll Konstitutionsutskottet 1840 tagit till grund för delta tilltal inför RiksRätt såsom grundlagsbrott, icke dervid gjorde den ringaste erinran.
Om således äfven en blott yttrad åsigt öfver sättet för uppfyllandet af en gjord begäran skall antaga naturen af beslut och handling, som afslår denna begäranj såsom de anklagande synas vilja uppställa saken, så erfordras ändock en alldeles egen tolkning af Grundlagarne, för att finna detta handlingssätt emot dem stridande, än mindre utgörande en uppenbarlig öfverträdelse af deras tydliga föreskrift.
Både i förvandlingen af tanka till handling, och i bedömmandet af denna sednares beskaffenhet inför Regeringsformens 106 §, förekommer derföre KonstitutionsUtskottets och Hr JustitieOmbudsmannens öfverensstämmande förfarande i denna sak blottadt på alla grunder.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade: Memorialet Lit. C., angående afslag på ansökning af enskild man att få i Stockholm anlägga en Theater.
I anledning af anmärkningen Lit. C., angående afslag på ansökning af enskild man att få i Stockholm anlägga en Theater, har Hr Justitieombudsmannen äfven ansett sig kunna gora ansvarspåstående, oansedt han förklarar, alt lagen, der ansvaret skall sökas, ej på något ställe afhandlar eller omtalar en sådan händelse, som den ifrågavarande.
Det skulle synas, som vore ett slikt förklarande af beskaffenhet, att undanrödja allt vidare behof för svaranderna att till sitt försvar något mera anföra, än hvad deras förklaring, som här till alla delar åberopas, innehåller; men då Hr Justitieombudsmannen fortfar att vilja förblanda en för tillfället gifven afslagsresolution med patent på ett privilegium exclusivum, det vill bär säga, att Resolutionen till afslag för den sökande skulle innebära, att ett sådant privilegium, i samma afseende lemnadt en annan, vore ett hinder för bifall, så torde några ord från svarandernas sida ytterligare vara nödiga, för att göra saken fullt klar och visa, att påståendet, det dess behandling är en öfverträdelse af Grundlagen, är lika blottadt på stöd från den, som Ansvarighetslagen är ulan all ansvarsbestämmelse för detta fall, och allmänna lagen utan all rimlig tillämpning derpå.
Rosenblad. o Åkerhjelm. von Schulzenheim. Löwenhielm.
Skogman. 290 Sökandens, f. d. Aktören Bergs, ansökning att få anlägga en Theater afslogs, såsom redan är anfördt, endast för det närvarande, hvilket tydligen ådagalägger, att skälen, sorn gulde för afslaget, voro tillfälliga och ulan bestämd tid för deras tillvaro, hvilket hade varit omöjligt, om något monopolium, som alltid har bestämd tid, varit hindret för bifall å berörde ansökning.
Sednare tillåtelser att öppna Theater i hufvudstaden bevisa ytterligare, att den Kongligas tillvaro ej grundar sig på någon monopolisk rätt.
Både hos Kongl.
Maj:t och hos Dess Befallningshafvande i Städerne har, efter sig för tillfället företeende omständigheter, bifall och afslag å Theaterinrältningar och andra dylika slags offentliga skådespel alltid varit gifna, utan att detta sednare någonsin blifvit rubriceradt såsom bevis af lemnadt monopolium åt de förut varande, än mindre för denna orsak af någon beifrats.
Frågan är ett ordningsmål, i Sverige likasom i alla andra länder, och den har såsom sådan hittills betraktats, så väl från Kongl. Maj:ts sida som från Rikets Ständers.
Theatern i Stockholm är ingen entreprenad i någons hand, och den förlust, hvarmed densamma nästan årligen framgått, har Kongl. Maj:t, dels af egna medel, dels genom ett lofligt användande af Statsmedel, väl låtit reglera, men detta har icke skett i egenskap af entreprenör och på grund af de förbindelser, som åtfölja slikt öfvertagande, hvadan ock de få perioder af vinst, eller rättare af öfverskott från ett år till ett annat, som Theatern företer, ingalunda kommit Kongl. Maj:t och Kronan lill godo.
I samma förhållande stå dessa resultater af Thealerrörelsen, i afseende å korporationer och enskilde, af hvilka ingen kan tillvälla sig dess vinst, eller befinnes förbunden att åtaga sig dess förlust, der ej förbrytelse eller tjenstefel varit till denna sednare orsak.
Det torde således vara omöjligt att med någon grad af rimlighet kunna intvinga Kongl. Theatern till ett företag, upprättadt, fastställdt och bibehållet, till vinjiing för Kongl. Maj:t och Kronan eller enskilde personer och korporationer, och lyckas icke detta försök, så innefattar också afslaget på Hr Bergs ansökning icke den ringaste öfverträdelse af Regeringsformens 60 §.
Aär härtill kommer, att Ansvarighetslagen, såsom Hr Justitieombudsmannen sjelf anmärker, ej omnämner slikt fall som detta, och dess användande i ansvarsväg således försvinner, måste utvägen att i detta ändamål vända sig till allmänna lagen, äfven om denna här vore tillämplig, hvilket vi på redan anförde skäl bestrida, vara så mycket orimligare, som ingen öfverträdelse af Regeringsformen eller någon annan af Rikets gällande lagar uti ifrågavarande hänseende egt rum.
Hr Justitieombudsmannen synes emedlertid ej besvärad af denna saknad af lagöfverträdclse och lagtillämplighet, ty för att vinna den sednare, till - 291 skapar lian lika med.
Konstitutionsutskottet den förra, genom tillsatsen af ett icke existerande monopolium.
Val må det medgifvas sakförare att för sitt ändamål tolka och tyda uppgifna fakta; men att bilda sådane för att dymedelst bana sig väg till påståenden om ansvar och bestraffningar, ligger utan tvifvel utom gränsen af embetspligtens fordringar.
Memorialet Lil. D., första punktenangående fortfarande InqvarteringsTolag på Ull, som lill Staden Norrköping inkommer.
Utom hvad i Förklaringen, som vi våge tro, temmeligen fullständigt blifvit utredt, angående Tolagens natur, samt till bevisande af den princip, att denna, enligt hitintills antagna grundsatser, aldrig varit betraktad såsom varande af bevillningsnatur, och således icke likartad med de i 60 § Regeringsformen uppräknade BevillningsTitlar, utan tvärtom städse ansetts vara inbegripen bland de uti denna § icke uppräknade afgifter, hvarom undantaget i 3 § Ansvarighetslagen handlar, få vi nu ytterligare andraga följande:
Sjelfva benämningen Tolag (Zulage) utvisar, att dermed icke förstås någon del af TullBevillningen, utan ett tillägg till densamma, hvilket tillägg, här i Sverige sedan långliga tider successivt åt vissa Släder efter olika grunder och till olika municipala ändamål anvisadt, så mycket mindre lärer kunna subsumeras under 60 § Regeringsformen, som denna §, tydligen hänförande sig till den förutgående 59, endast handlar om Bevillningar, som äro afsedde att fylla Statens behof utöfver de Ordinarie Inkomsterne.
Huruvida nu alla möjliga afgifter af hvad namn som helst, äfven de som hafva till loremål enskildas gemensamma nytta ”och beqvämlighet,” borde ingå i beräkningen af StatsVerkets behof, för att från Statsverket sedermera åter utgå, och sålunda med Slatsulgifterne sammanföras, vore en fråga, hvarom åsigterne må kunna vara delade; men säkert är, att dylika afgifter aldrig varit hitintills i Sverige så betraktade; — derom vittnar 60 § Regeringsformen, sarnmanstäld som sig bör med den 59, derom vittnar undantaget i 3 § Ansvarighetslagen.
Hvad Tolagen serskildt beträffar, hafva de båda Statsmakterne städse ansett den vara inbegripen bland de sistnämnda undantagen.
— Konungen har nemligen alltid bestämt och beviljat Tolag åt de Städer, som deraf visat sig vara i behof; och Rikets Ständer hafva ej ifrågasatt grundlagsenlighe - 292 ten af dessa tillgöranden.
Till bestyrkande häraf, må utom flerfalldiga exempel, för många för att här kunna alla upprepas, endast i korthet anföras hvad vid 1834 och 1835 årens Riksdag sig i detta afseende tilldrog: nemligen att den motion, sora föranledde Rikets Ständers underdåniga skrifvelse angående reglering af den till Stapelstäderne utgörande Tolagen, blef, af Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet, men icke af BevillningsUtskottet behandlad.
Eger nu Kongl. Maj:t rätt att i allmänhet pålägga och tilldela Tolag, måste häraf följa, att, oaktadt TullTaxan af den 20 Juni 1835 innehåller befrielse från allmän Tolag å införd Ull, rättigheten dock så mycket mera måste hafva förefunnits att, på sätt sorn skett, medgifva fortfarande af den serskilda afgift å samma vara, som i Norrköping under namn af IncjvarteringsTolag dittills blifvit erlagd.