Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som inskränkes till försvaret, afvaktar fienden i en ställning vid gränser^ eller mera centralt belägen längre in i landet — är den belägen, bredvid fiendens anmarschväg, benämnes den flankställning — eller går bakåt, till dess läget blir gynnsamt för en framryckning eller för upptagandet af ett slag på stående fot.
Under rörelsen måste nutidens stora härar sprida sig utöfver ett ganska vidsträckt område, ty att med hundra tusental man förflytta sig på en enda väg låter sig icke göra.
Ju större marschområdet tages, desto lättare utföres förflyttningen, och desto mera underlättas uppgifterna för de enskilda kolonnerna, hvarjämte trupperna också slitas mindre.
Men i samma •mån kolonnernas styrka minskas och deras afstånd sins emellan ökas, i samma mån ökas möjligheten för en enskild kolonn att blifva anfallen och slagen, innan hjälp anländer, och i samma mån växer den tid, som erfordras för hela härens samling till ett slag.
Det blir därför ett bevis på ledningens fina takt, om hon rätt förstår att bedöma, till hvilken grad hären kan breda ut sig.
» Man måste dela sig för att lefva, samla sig för att strida », sade Napoleon I, och detta är ännu mera fallet i våra dagar.
På långt afstånd från fienden flyttar hären sig följaktligen på en stor front, operationsfront kallad, hvilken rättar sig efter antalet vägaf, så att icke allt för mycket folk, icke gärna mera än en af härens största enheter, sättes på samma väg.
I den mån man närmar sig fienden, minskas fronten, så att hela hären kan samla sig till slag inom loppet af en dag.
Vid en sådan trång sammandragning försvåras dock underhållet och tillförseln, hvarför den icke bör bibehållas längre, än oundgängligt är, och vid rörelsernas återbörjande ökas åter utsträckningen.
Truppernas förnämsta sysselsättning i krig består sålunda i att marschera, och det enformiga och slitande arbete, detta medför, pröfvar truppen, mer än man kan vara böjd att tro.
Under marschen skyddas kolonnerna närmast af sina egna bevakningstrupper, avantgarden, om man går framåt, föregångna kanske på en hel dagsmarschs afstånd af kavalleri, som söker utspana fienden och fullständiga de uppgifter, man på hemlig väg erhållit om honom, pä samma gång det spinner, en slöja omkring hären för att skydda denna för fientlig spaning.
IJnder de dagliga af-brotten i rörelsen bevaka trupperna sig med förposter.
Under marscfiperioderna kunna mindre slag eller strider komma i frågan för större eller mindre delar af hären.
Dessa strider hafva v&amp;nligen till mål endast att bibringa fienden förluster, att försämra hans belägenhet och under krigets första del att nedsätta andan inom hans här eller hans folk.
När den anfallande fått fatt på sin motståndare och lyckats samlaNÅGOT OM KRIGFÖRING.
sina krafter, söker han slag.
Viker den andra nu icke undan, så står man vid en hufvuddrabbning, af hvilken krigets utgång kan bero.
Dukar fienden här icke under, eller har han andra krafter att återupptaga kriget med, så förestår vanligen en ny marschperiod och s.å vidare.
Mången gång kunna äfven omslag inträffa eller rörelserna hejdas vid fästningar, intill hvilka den underlägsne söker stöd.
Möjligen föres kriget äfven samtidigt på flera särskilda krigsskådeplatser.
Det mest talande beviset på, hvad en kraftfull ledning förmår åstadkomma, lemnar oss från senare tid 1866 års krig i Böhmen och Italien.
De första striderna på den förra krigsskådeplatsen ägde rum den 26 juni efter preussarnes inmarsch öfver gränsen, och sjunde dagen därefter eller den 3 juli afgjordes kriget vid Königgrätz.
På den italienska krigsskådeplatsen gick det ändå fortare; den 23 juni gingo italienarne öfver Mincio, och dagen därpå voro de- besegrade och fälttåget i själfva verket afgjordt.
1870 års krig började med mindre strider, som nödgade fransmännen draga sig tillbaka.
Efter den första hufvuddrabbningen, vid Gravelotte den 18 aug.,, stängdes-den ena franska armén in i Metz, och den andra hufvuddrabbningen, vid Sedan den 1 sept., slutade med arméns dagtingan, och därmed var fälttåget slut efter en månad.
Fästningarna uppehöllo därefter segraren, och flera månader åtgingo.
sedan, innan de ny.
uppbådade franska härmassorna kunde besegras, och detta skedde slutligen på hvarje krigsskådeplats genom en afgörande drabbning.
När den ena af de båda dämpande ser sina krafter svikta och icke längre skönjer någon utsigt till en lycklig utgång eller också icke längre anser mödan värdt att fortsätta kriget, då kommer politiken åter fram i form af underhandlingar, hvilka kunna leda till vapenstillestånd för inledande af fredsunderhandlingar.
Många, omständigheter äro af inflytande på framgången i ett krig såsom truppernas beskaffenhet, krigets ändamål, årstiden, krigsskådeplatsens natur m. m., men en af de viktigaste är och förblir dock själfva ledningen af kriget, själfva krigföringen.
Denna förberedes redan under freden genom krigsskådeplatsens studerande, genom uppmarschens och underhållets anordnande, så att den förras verkställande kan oförtöfvadt äga rum, så snart kriget brutit ut och trupperna blifvit fullrustade.
Sedan öfvertager ledningen omedelbart arbetet, men för att denna ledning skall mäkta bringa sina väl uppgjorda planer till verklighet, skall förmå utdela sina hugg, där de svårast träffa fienden, är oundgängligen nödvändigt, att redskapet, hären, är i tid redo att användas samt då full-rüstadt, och att det vid användandet icke brister.
En tillräckligt stor och god här är sålunda i en öfverlägsen lednings hand borgen för en kraftfull och lyckosam krigföring.
C, N — n.Demokratisk och byråkratisk reaktion mot representationssystemet.
Om nyare tidens samhällsutveckling än i väsentlig mån motsvarar antikens, då den i likhet med denna sistnämnda företeer en brokig blandning af statsformer, på hvilka enväldet eller aristokratien — bördens, rikedomens eller ämbetets — eller demokratien tryckt sin prägel, eller ock vittnar om en kompromiss - mellan ett par af dessa länge mot hvarandra kämpande makter, så företer den dock vissa för de gamla kulturstaterna främmande egendomliglfeter.
Såsom en dylik kan i främsta rummet folkrepresentationen betecknas.
Idéen att genom valda ombud bereda folkviljan inflytande på de allmänna ärendenas behandling och särskildt på lagstiftnings- och beskattningsfrågors afgörande vann aldrig insteg i de antika folkens medvetande, och först mot den romerska kejsartidens slut förekommer en tillstymmelse till dess tillämpning.
Men om denna idé, hvilken man tillskrifvit germaniskt ursprung^ jämförelsevis sent gjort sitt inträde uti historien, har å andra sidan dess betydelse blifvit allt afgjordare och allmännare erkänd i den mån, som den under tidens lopp blifvit allt mera genomgående och konsekventare tillämpad såväl i monarkier som i republiker.
Det s. k. rena folkväldet — folkförsamlingarnas omedelbara deltagande i statsangelägenheternas behandling uti de antika samhällena — har man från modern ståndpunkt svårt att fatta såsom lämpligt eller rimligt, äfven om afseende fästes på medborgarnes jämförelsevis ringa antal och den omständigheten, att desse hade tid att i erforderlig mån egna sig åt politiska frågor och uppdrag, emedan näringarnes idkande berodde på slafarbete.
Såsom det för nutidsförhållandena enda möjliga betraktas däremot det genom fritt valda representanter förmedlade folkväldet.
Redan den franska revolutionen införde ett sådant, huru stor dess förkärlek än var för de antika republikernas samhällsformer, och oaktadt dess högt vördade lärofader Rousseau på det bestämdaste förordat det rena folkväldet och i afsikt att möjliggöra det tillstyrkt statens upplösning i små med hvarandra förbundna samhällen.
Och nu ingår i hvarje någorlunda frisinnad konstitution en representationsförfattning såsom det viktigaste villkoret för nationens politiska och borgerliga frihet .. Ännu för halftannat århundrade sedan stodo stånds- och klassrepresentation i godtREAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 107
anseende; men numera befinnas de lämpliga endast för öfvergångsstadter i folkens historia.
Arbetet för införande af allmänna val med få eller inga kvalifikationer är ganska allmänt i de kulturstater, där detta önskningsmål ej är uppnådt, och det har krönts med framgång äfven i länder, där en sådan författning ej kunnat stödja sig på någon historisk utveckling, såsom t. ex. i de halft barbariska, från det turkiska oket för ej längesedan frigjorda Balkanstaterna.
Så finnas länder, där grundvalen för representationsförfattningen är så bred, som man från liberal ståndpunkt rimligtvis kunnat önska, på samma gång som representationen är allrådande i lagstiftnings?
och beskattningsfrågor, och den exekutiva makten befinner sig i ett tryckande beroende af densamma.
Men där har just för frihetens och den allmänna välfärdens räkning uttalats betänkligheter mot dess vidsträckta maktbefogenhet och börjats stark agitation för dess begränsning.
Man har betonat faran af en valkorruption sådan som den, hvilken sedan lång tid tillbaka visat sig till och med där valrätten varit så trångt begränsad som i England fore de bägge stora reformerna af densamma i detta århundrade, och som naturligtvis skulle komma att göra sig mera gällande,j.
ju större antal som fattige, okunnige och för medborgarepliktens betydelse främmande män få tillträde till, valurnorna.
Därjämte ha framhållits talrika exempel på folkrepresentanternas egen korruption, sådana som äfven vår svenska Frihetstids historia företer i mängd, vare sig nu, att ' främmande makter köpa deras röster, eller att de låta besticka sig af egna landsmän, som vilja främja partisyftemål eller egna intress.en.
Vidare har man sökt visa det olycksbringande i den långt drifna parlamentarism, hvilken öfver höfvan försvagar regeringsmakten, åstadkommer så täta ministärförändringar, att dennas utöfning niåste komma att bli lidande däraf i väsentlig mån, såsom förhållandet särskildt varit i det republikanska Frankrike, samt möjliggör det majoritetstyranni, som fortfar år efter år, och det äfven i strid mot monarkens åsikter och sympatier såsom t. ex. i våra dagars Belgien.
Slutligen har man bittert beklagat, att folkrepresentanterna ofta mycket illa motsvara sin benämning och sin uppgift, då de tala och votera i strid mot den allmänna meningen eller åtminstone i strid mot sina resp. kommittenters uppfattning och önskningar.
I den stora transatlantiska republiken ha flera af representationssystemets, här antydda olägenheter under tidens lopp blifvit så kännbara, att de föranledt sträfvanden, åtgärder och stadganden, hvilka afse begränsning af folkombudens makt, dels genom att göra dessa så beroende som möjligt af valmännen och dels genom att vidga och stärka de styrandes och ämbetsmännens maktbefogenhet.
Detta gäller icke blott Kongressen, utan äfven de särskilda staternas lagstiftande församlingar och själfva kommunalråden.
Ty man har funnit på alla dessa områden, att folkrepresentanternas vidsträckta rättigheter, hvilka skulle utgöra ett värn för folket gent emot regeringarnas och de lokala myndigheternas maktmissbruk och öfvergrepp, kunna själfva blifva farliga för det, då de begagnasREAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 116
ensidigt i partisyftemålens eller i de egennyttiga beräkningarnas tjänst.
Att detta ofta egt rum, torde förekomma helt naturligt, då man erinrar sig den obenägenhet för emottagandet af representantkallet eller andra offentliga uppdrag, som alltjämt förefunnits hos så många af republikens ädlaste och dugligaste män, och det dels på grund af behofvet att egna odelad kraft och uppmärksamhet åt egna yrken och affärer och dels af farhåga att utsätta sig för valförberedelsernas obehag och de sedvanliga på heder och ära gående beskyllningar och smädelser, med hvilka mot-partiets agenter öfverhopa den oförvitligaste kandidat, då han möjligen kan göra deras egen segern stridig.
Därigenom lämnas fältet fritt åt de s. k. yrkespolitikerna, hvilka icke draga i betänkande att på ofvan antydda sätt missbruka sin ställning såsom folkrepresentanter, och i allmänhet för dem, som äro tillgängliga för påtryckningar af otillbörligt slag och för » klingande skäl ».
Detta är af desto större och mera olycksbringande betydelse, som de frågor, hvilka beröra de-materiella intressena, äro de oftast förekommande och de mest brännande, hälst som uti Förenta staterna samhällsutvecklingen gått så långt uti demokratisk riktning, att litet eller intet finnes att uträtta inom denna, innan socialismens kraf eller den nya negerfrågan på allvar upptagas till behandling eller afgörande.
På de lagstiftande församlingarnas eller på deras resp. majoriteters ' skuldregister har man skrifvit, att de utan giltiga skäl betydligt skuldsatt staterna, att de medgifvit grundande af banker utan tillräcklig grundfond, gynnat vissa bolag genom att bevilja dem för staten i dess helhet skadliga privilegier, låtit bygga vägar till särskild fördel för partiledare, ökat ämbetsmännens antal för att kunna bereda anställning at visse det herskande partiets medlemmar eller utfärdat järnvägskoncessioner för att rikta desse.
Hvarje grupp inom dessa församlingar gör anspråk på statsanslag till förmån för den valkrets, som den representerar, och för att ej duka under för en koalition mellan dem, hvilkas förväntningar ha gäckats, gör regeringen ofta större eftergifter, än statsfinansernas tillstånd och andra mera berättigade kraf medgifva.
Då därtill komma snart sagdt från alla håll fordringar i det allmänna framåtskridandets — i den andliga och i den materiella kulturens intresse, växer statsbristen betydligt, och skatterna höjas gång efter annan, tills folket blir missnöjdt och dess förtroende till det förr så högt uppskattade representationssystemet börjar vackla.
Redan för ett halft århundrade sedan hade detta systems skuggsidor blifvit så kännbara, att man började motarbeta dem genom revisioner af staternas författningar.
Så intogs 1840 uti Iowas grundlag ett förbud för denna stats lagstiftande församling att understödja aktiebolag, fabriksanläggningar, ångbåts- och järnvägsföretag, och flera stater följde det sålunda gifna exemplet.
Ett annat medel, som afser inskränkandet af församlingarnas rättighet att efter godtycke använda statens medel och beskatta folket, är det af Unionens alla stater — undantagandes fem af de östra — antagna stadgandet, att den lagstiftande församlingen skall sammanträda hvartannat år i stället för hvarje år.
Insiktsfulla fosterlandsvännerREAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 109
ha för öfrigt anmärkt, att det vore ännu bättre, om församlingarnas sessioner inträffade vida mera sällan, och att det kännes som en lättnad, när de med statsmedlen slösande representanterna återvända till sina resp. hem.
I nyss antydda syfte har äfven sessionstiden betydligt inskränkts för de fleste af de lagstiftande församlingarna, ehuru man i vissa stater — såsom i Kolorado och i Kalifornien — åter måst öka den något, emedan besluten fattats » i flygande fläng » utan undersökning eller diskussion.
Så inskränkes äfven representanternas maktbefogenhet genom att de göras mera beroende af folkopinionen.
På många håll har detta lyckats, så att folkombuden ej vågat afgöra viktiga frågor, innan efter deras mandats utgång kommittenterna genom deras återväljande uttryckt sitt godkännande af deras åsikter.
Ytterst återfinnes här den uppfattning, som låg till grund för » principalatsläran » om att valmännen och ej deras ombud voro riksens ständer, hvilken för omkring halftannat århundrade sedan framställdes i Sverige af Springer och i allmänhet omfattades af mösspartiet.
Då det ej låter sig göra att införa rent folkvälde, sådant som de små antika republikernas i det föregående framhållna, utan representanter måste fortfarande användas, har man varit betänkt på att gifva deras handlingsfrihet en begränsning, som öfverensstämmer med deras uppgift att bevaka statens intressen.
Så beslöt staten Newyork 1874 att för statslåns upptagande skulle erfordras, att ej blött representationens flertal, utan äfven valmännens gifvit sitt samtycke därtill, sedan vädjande till dem egt rum i nära öfverensstämmelse med det schweiziska » referendum », till hvilket vi skola återkomma i det följande.
Många stater ha följt det härmed gifna exemplet, och i den mån som yrkespolitikerna, hvilka tagit representants- och ämhetsmannavalen på entreprenad, ådragit sfg allt större misstro, får tillämpningen af nyssnämnda från den lilla europeiska republiken lånade system allt större betydelse och omfång, så att folkviljan i ej ringa mån inverkar på de allmänna ärendenas behandling och afgörande sä omedelbart, som nutidsförhållandena medgifva det.
Amerikanarne själfva påstå, att de lagförslag, som afgjorts af kommitéer, och de, som vunnit valmännens godkännande, äro de bästa.
A andra sidan ligger ett värn mot de här framhållna farorna och ölägenheterna i det guvernörens ' veto, som är stadgadt i trettiofyra staters författningar.
Det begagnas rätt ofta och med stor tillförsikt, synnerligen som den höge ämbetsmannen vet ganska väl, att detta snarare stärker än försvagar hans popularitet.
Ty folket ser härutinnan en hälsosam motvikt mot representationens maktmissbruk, och den omständigheten, att han är väld af hela staten ger stöd åt antagandet af, att han är en betydande och insiktsfull personlighet, som bestämmes af hänsyn till det allmänna bästa i stället för af lokal- eller privatintressen, såsom förhållandet ofta nog är med folkombuden, äfvensom att han till följd af sin ställning har en lifligare känsla af sitt ansvar än de.
Också gå grundlagsändringar ofta ut på att öka hans makt på representationsflertalets bekostnad.I IO
REAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
* 118
Den kommunala själfstyrelsen i Förenta staterna, som är ett gammalt arf från England, har äfven börjat råka i misskredit där, hvarest den är af representativ natur och icke, såsom i de små kommunerna, kan hänföras till det rena folkväldets kategori.
I många fall ha de stora städerna skuldsatts starkt genom dålig förvaltning, slöseri och underslef.
På detta sätt hade t. ex. staden Newyorks gäld tredubblats på tio år, när man omsider började anställa undersökningar och efterräkningar med kommunalråden och förtroendemännen, hvilka kommit öfverens om att rikta sig i hög grad på dess bekostnad, då, om de haft en pliktkänsla motsvarande det viktiga förtroendeuppdrag, som lämnats dem, de skulle på det samvetsgrannaste bevakat dess fördelar och främjat dess intressen.
Äfven i många andra folkrika och blomstrande städer ha s. k.
» ringar », bildade af män, hvilka utsetts att vårda de allmänna angelägenheterna, fullföljt ett plundringssystem eller ådagalagt ett slöseri och en vårdslöshet, som kommit de praktiska amerikanarne att anse det klokare och mera ekonomiskt att anförtro dem åt lönade ämbetsmän, utrustade .med tillräcklig myndighet än åt frivilliga förtroendemän.
En reform i denna riktning är desto mera af behofvet påkallad, som i den nordamerikanska republiken — alldeles som förhållandet var i det romerska kejsarriket under dess senare period — städernas folkmängd tillväxer i oroväckande mån på landsbygdens bekostnad, så att redan i öfver tjugo städer inne-vånarnes antal är öfver 100,000.
Ty i dessa har allt utvecklat sig så storslaget, och de allmänna ärendena ha blifvit så mångartade och invecklade, att de taga förtroendemännens hela omtanke- och verksamhet tillräckligt i anspråk, för att ej blott klokheten, utan äfven rättvisan och billigheten kräfva, att dem lämnas skälig ersättning därför.
I sammanhang med här antydda reform har kommunalrådets maktbefogenhet och märens (borgmästarens) utvidgats.
Så har i Newyork denne ämbetsman fått veto med afseende på inom kommunalrådet väckta förslag samt rätt att tillsätta elfva polisdomare för tio år och fyra brottmålsdomare äfvensom att kalla milisen under vapen för undertryckande af uppror.
Själf väljes han, i likhet med magistratssekreteraren och gene- * ralkontrollören, genom allmän omröstning och intet hindrar hans återval.
Ett stort antal domareämbeten, hvilka förr bortgåfvos af de lagstiftande församlingarna, tillsättas nu af de röstberättigade medborgarne eller af guvernörerna.
Vikten af att därigenom domstolens oberoende tryggats och yrkespolitikernas inflytande i någon mån försvagats äfven på detta område kan näppeligen uppskattas för högt med fästadt afseende på den roll, som de sistnämnde spela i den stora republiken, hvarest af skäl, som betonats i det föregående, så många af landets bäste män hålla sig fjärran från den politiska arenan.
På själfva presidentvalets utgång harfolk-viljan äfven fått ett starkare inflytande jämte det, att presidentens makt.
befogenhet, som ursprungligen hade blifvit begränsad, på det att den ej förr eller senare skulle locka till sträfvande efter diktatorisk myndighetREAKTION MOT REPRESENTATIONSSYSTEMET.
eller kunglig makt och värdighet, har äfven under årens lopp utvidgats i någon mån.
Det har emellertid lyckats den schweiziska förbundsrepubliken ännu bättre än den stora nordamerikanska att begränsa folkrepresentationens inflytande till förmån för folkviljans, liksom den äfven hållit sig fri från en parlamentarism sådan som den, hvilken framträder i flera stater i det västra Europa.
Detta kan hufvudsakligen tillskrifvas det för Schweiz egendomliga referendum.
Från och med revolutionsåret 1848 agiterades för dess införande i de kantoner, hvilka ha representativ lagstiftning, d. v. s. alla undantagandes Uri, Glarus, de bägge Wallis och de bägge Appenzell, och det genomdrefs i samtliga dessa utom i Freiburg.
Det finns tvänne slag af referendum, nämligen det obligatoriska, enligt hvilket lagförslagen måste underställas folkomröstning, och det fakultativa, på grund hvaraf de kunna bli föremål för en sådan, nämligen på ett visst antal röstberättigades begäran.
Belåtenheten med denna det rena folkväldets tillämpning inom en eljes modern statsförfattning var så stark och allmän, att man snart fordrade den äfven för själfva Edsförbundets lagstiftningsfrågor och särskildt för dem, som äro af grundlagsnatur.
Så infördes referendum I den schweiziska grundlagen 1874, och det i den form, hvari den ännu förekommer där.
Ett förslag till grundlagsändring, som godkänts af förbundsförsamlingens bägge afdelningar — nationalrådet och ständerrådet — eller af den ena af dessa, eller som förordats af femtiotusen röstberättigade medborgare, underställes det schweiziska folket.
Antages det af valmännens och kantonernas flertal, så införes i första ' fallet det i konstitutionen, men i de bägge andra väljes ny förbundsförsamling, och först efter att ha godkähts af denna och åter hu passerat folkomröstningens klippskär, erhåller det laga kraft.
Andra lagförslag kunna också hänskjutas till de röstberättigade medborgarne efter att ha antagits af förbundsförsamlingen, om detta fordras af trettiotusen valmän.
Detta fakultativa ' referendum har emellertid användts så sparsamt, att af de nittionio lagförslag, som hade gått igenom under perioden 1874 — 84 blott sjutton underställts folkomröstning.
I de flesta kantonerna är referendum obligatoriskt, äfven då det ej gäller grundlagsfrågor.
Emot referendum har anmärkts, att man borde kunna förutsätta mera bildning och säkrare omdöme hos folkrepresentanterna än hos valmännen, äfvensom att en lagstiftande församling, hvars beslut kunna häf-vas, ej eger så stort anseende som den, med hvilken detta icke är förhållandet, samt att fördenskull dess förhandlingar ej skola utmärka sig genom synnerlig energi, liflighet eller sakrikhet.
Men däremot har å andra sidan anförts, att det är af vikt för folkrepresentationen att genom ett sådant vädjande lära känna den allmänna uppfattningen af frågan, och det i synnerhet som i händelse folket ej är moget för en reform eller är misstroget eller ovilligt stämdt mot densamma, de väntade goda följderna däraf sannolikt uteblifva och möjligen en olycksdiger reaktion uppstår.I 12
* 120
Och så har man hållit föresatt förbundsförsamlingen och de lagstiftände församlingarna i kantonerna skulle i ansvarets minskning få en ersättning-för hvad referendum kunde beröfva dem i anseende.
Deras inflytande på samhällsangelägenheternas afgörande måste i alla händelser vara stort, och det icke minst på grund af att diskussionerna af lagförslagen kunna belysa dessa och i väsentlig mån inverka på folkomröstningen.
Detta sistnämnda gör naturligtvis, att de särskilda talarne inom församlingarna lifligt och kraftigt framhålla skälen för sin uppfattning.