Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade gäldenärens köpare lått del af ansökningen förr, än han försummat lagfarten; så var han derigenom varnad mot dess försummande, och derjemte skyldig att veta, det ansökningen förblef anhängig, till dess den var af domstolen pröfvad eller af sökanden återkallad.
Hade åter ansökningen blifvit honom till förklaring meddelad ej allenast efter den tid, då den upphört att angå gäldenären såsom jordägare (i fall köpet borde anses dessförinnan fullbordadt), utan ock efter det lagfartens försummande inträffat; så kunde det än mindre vara honom obekant, att saken ännu var anhängig och på hvad grund den rörde honom.
Af denna betraktelse har annan tanka hos mig icke kunnat uppkomma, än att den ansökning, som redan var anhängig, ej hehöfde förnyas, upprepas eller ersättas af någon annan, för att äga samma kraft och verkan, som om den varit sålunda förnyad eller ersatt, ända till dess ärendet var af domstolen afgjordt; att den rätt, som för
Sökanden boede härröra från den af köparen försummade lagfart, ej kunde vara förlorad, när ansökningen, ehuru gjord innan denna rätt inträdde, fortfor att efter dess inträdande vara anhängig, samt att således, äfven på denna grund, inteckningen bordt beviljas, i fall nemligen det kunde för grundadt antagas, att redan förut ett köp var fullbordadt, hvarigenom gäldenären upphört att sjelf vara fastighetens ägare, så att hans gäld ej mer på denna grund borde i densamma intecknas.
| Att undersöka denna fråga, är hvad som återstår.
I den nådiga Domen anses gäldenärens köpare hafva af honom köpt egendomen redan den 28 Nov. 1842, ehuru köpebref icke blifvit utfärdadt förr än den 21 Sept. 1843.
Den tvist, som imedlertid angående köpeafhandlingens bestånd föregått, var slutad genom nedläggande af vadetalan emot Häradsrättens utslag, hvarigenom påståendet om köpets återgång blifvit ogilladt.
Genom detta parternes åtnöjande med ett domslut, som afslog rubbning af köpeaftalet, erhöll detta aftal hvarken större eller mindre kraft, än det förut ägde; och att det icke var ett afslutadt köp, visade sig derigenom, att salubrefvet ännu saknades och först efteråt blef utfärdadt.
Dessförinnan fanns blott ett aftal, (lika mycket, om det blifvit mundtligen eller skriftligen imellan parterne uppgjordt), att köp skulle ske; men sjelfva åtgärden, hvarigenom det skedde, hade icke för sig gått, så länge handlingen, hvari det innefattades, ej var utfärdad.
Och så länge denna åtgärd icke för sig gått, kunde ej heller det »förvärfvande» sägas hafva inträffat, hvarpå lagfart bör följa, vid det i 13 § af 1818 års lnteckningsförordning stadgade äfventyr, att säljarens gäld må i egendomen intecknas. — 40 — Om delade meningar i detta ämne finnas; så kan jag dock, för min del, icke inse någon grund till tvifvelsmål.
Köp om fast egendom skall, enligt Jordabalkens 1 kap. 2 §, ske skrifteligen med tvägge manna vitne; men icke är köpet derföre skedt, så snart en handling derom är skriftligen upprättad med två vittnen.
Ej ens om lösegendom, som kan säljas utan skrift och utan vittnen, är köp slutadt derigenom, att man gjort ett aftal, muntligen eller skriftligen, att köpet skall ske.
Det har ännu icke skett, så länge ej utsagdt är, att det nu är fullbordadt, så att dervid intet mer återstår att göra.
Innehåller det skriftliga kontraktet om fastighetsköpet, att köpebref skall utfärdas af säljaren, eller uttrycker det på_ något annat sätt, att samma kontrakt icke utgör sjelfva afhändelsehandlingen, hvad som kallas köpe- eller salubrefvet; så är köpet ännu ogjordt.
Och att det icke förut varit gjordt, röjer sig bäst, om och när det sedermera sker.
Ty någon saluåtgärd af samma säljare kunde då ej mer äga rum, i fall han redan sålt, emedan han då icke mer vore ägare, och man ej kan sälja, hvad man icke äger.
Då nu, i förevarande fall, den åtgärd, hvarigenom gäldenären den 28 Nov. 1842 ansågs hafva försålt fastigheten, icke hindrade utgifvandet af ett köpebref den 21 Sept. 1843, hvarigenom samme gäldenär verkligen afhände sig samma fastighet, och hvilket köpebref då genast öfverläts på annan person, som derefter med köpet lagfor; håller jag för härigenom bevisadt och otvifvelaktigt, att ehuru den förstnämnda afhandlingen må hafva innehållit ett aftal om köp, hvars återgång förgäfves blifvit hos domstol yrkad och genom dom afslägen, denna afhandling likväl icke varit eller kunnat vara ett fullbordadt köp, hvarigenom äganderätten skulle hafva från gäldenären öfvergått på hans köpare.
Och då så icke skett, och följaktligen gäldenären intill den 21 Sept. 1843 fortfarit att sjelf vara egendomens ägare; borde den dessförinnan sökta inteckningen för hans gäld i samma egendom beviljas.
* De så kallade Trippiska godsen i Halland hafva varit föremål för åtskilliga tvister.
Dessa gods, utgörande 357^1, hemman, försåldes af Drottning Christina år 1653 till Adrian Tripp i Amsterdam genom en afhandling af innehåll, att Hennes Majit afhände Sig och efterkommande Konungar och Sveriges Krona dessa hemman, och tillegnade dem Adrian Tripp, hans hustru och arfvingar, med hus, jord, åker, äng, skog, mark, .fiske och fiskevatten, strömar, qvarn och qvarnställen, torp och torpstäder samt alla andra pertinentier och tillägor i våto och torro, närby och fjerran, intet undantagandes af allt det, som dertill lyder, med rätta af ålder legat häfver och lagligen tillvinnas kan, att njuta, bruka och behålla till everldelig ägo samt allodialt och oconditioneradt frälse, alldeles så som Ridderskapet och Adeln uti provinsen Halland deras välfångne egendom och frälsegods efter privilegiernes lydelse och innehåll innehafva och besitta, dock skatteägande deras rätt efter lag dermed då och framdeles alldeles oförkränkt; men att Hennes Majit Sig och efterkommande Konungar och Sveriges Krona förbehållit makt att, enär lägligt och behagligt folie, dessa gods, emot köpeskillingen 89,773 Ridr 26 öre 13;\ penningar sillverinynt, af Adrian Tripp eller hans hustru och arfvingar åter- och igenlösa, så att han eller de då, efter undfången nöjaktig betalning, skulle vara skyldige, utan gensago, desamma att afstå och afträda.
Genom reduktionen under Konung
Carl den elfte återtogs till Kronan så stor del af godsen, att endast 157f hemman återstodo.
Öfver de här upptagna köpevilkor hafva uppstått tvister, rörande tvenne frågor: a) huruvida full äganderätt vore genom köpet förvärfvad, och b) huruvida, i annat fall, köparen kan hafva erhållit rätt att antaga åboar på sådana bland hemmanen, hvilka före köpet icke varit skattemän med äganderätt tillhöriga.
Af skattehemmanen har Kronan nemligen ej kunnat sälja annat än räntan; och skattemannens rätt är derföre honom oförkränkt förbehållen; hvaremot kronohemmanen vid försäljningen varit innehafda af åboar, till hvilkas antagande rättigheten blifvit i fråga satt imellan köparens arfvingar, hvilka från början synas hafva obestridd utöfvat denna' rätt, samt fått dermed fortfara äfven efter det jordäganderätten blifvit dem bestridd, och Kronan eller sådana åboar, sorti från Kronans jordäganderätt härledt sina anspråk.
Till I — 41 — Till tvifvelsmål om köparens äganderätt måste väl anledningen vara förbehållet om Kronans rätt att återlösa...
Jag vet icke att detta tvifvel yppat sig förr, än vid uppkommen fråga om tillåtelse för en Ofverste Toll att inlösa hemmanen, då genom ett Kongl. Bref den 17 Januari 1782 desamma benämndes Kronoförpantningsgods, med förklaring, att i händelse den då beviljade lösningsrätten begagnades, ej större eller vidsträcktare nyttjorätt till hemmanen finge utölvas, än som efter öfverlåtelsebrefvet åtföljde hemmanen i Trippiska arfvingarnes händer, och att det derföre vore Öfversten Toll och hans arfvingar uttryckligen förbudet, så väl att berörde hemmans då varande eller tillkommande åboar ålägga eller affordra större ranta, städja, skatt eller tunga, än hvad de hittills utgjort, som ock att begära eller på hvad annat sätt söka erhålla förvandling af ett eller flera utaf de under förpantningen hörande hemmans enligt jordböckerna ägande krono- och skattenatur.
Den tillämnade inlösningen gick likväl icke i verkställighet; och beträffande den Verkan, som 1782 års nådiga Bref kunde hafva på Tripps arfvingars rätt, torde det vara tillräckligt att anmärka, det denna rätt här alldeles icke var i fråga, så vida den förbehållna inskränkningen i den inlösandes rätt till hemmanen ej vidtog förr, än inlösningen skett och Tripps arfvingar derigenom vore från hemmanen skilde.
Emot dem var icke bönderna, genom nämnde Kongl. Bref beviljad sådan åborätt, som de skulle fått, i händelse den åt Öfversten Toll öfverlåtna inlösningsrätt blifvit begagnad.
Det stod Kronan fritt att, för denna händelse, efter godtfinnande bestämma de vilkor, hvarunder Kronans rätt ölverläts på annan man.
Det hade deremot varit alldeles rättsvidrigt, om Kronan sträckt dessa inskränkande vilkor äfven till minskning i deras rätt, som redan voro hemmanens ägare — eller panthafvare, så framt benämningen af förpantning icke var i det nådiga Brefvet origtigt brukad.
Med denna benämning åsyftades också säkerligen icke att göra intrång i Tripps arfvingars rätt; men samma benämning vittnar om tillvarelsen af en så beskaffad föreställning hos Kronans då varande rådgifvare; och denna föreställning, ehuru icke utsagd i någon emot rättsägarna utfärdad handling, synes icke hafva underlåtit att utöfva sin verkan på deras rätt, när tvist derom efteråt uppstod.
Detta skedde, då i anledning af åboarnes på de inom Himble härad belägna Trippiska hemman hos Kongl. Majit förda klagan öfver det lidande, som skulle hafva dem öfvergått genom hård medfart af en Inspektor Jönsson i egenskap af Trippiska arfvingarnes ombud, hvilken klagan genom Kongl. Maj:ts Utslag den 26 Juli 1786 blifvit, såsom icke hörande till Kongl. Majits omedelbara pröfning, förvisad till utförande bos vederbörande embetsmän eller domare i orten, och hvarvid till efterrättelse äfven anvisades, hvad i 1782 års Kongl. Bref särskildt förordnadt vore, omförmälte åboar, biträdde af Kronofullmäktig, till 1786 års hösteting, stämde Jönsson om ansvar bland annat derföre, att han för städjesedlars utgifvande på hemman vid åboombyten tagit högre städja, än han qvitterat, samt i allmänhet oredigt qvitterat böndernes utskvlder; hvaremot Jönsson sedermera tog stämning på Trippiska frälseskattebönderna (ägarne af hemman, hvilkas ränta allenast blifvit till Tripp försåld) i Hunestad socken, om skyldighet bland annat att utgifva penningeräntan till 3 daler silfvermynt riksdalem och allertina persedelräntan in natura.
Denna tvist korn först år 1791 till afgörande, då Häradsrätten den 10 December gaf utslag, och deri först upptog frågan, till hvad slags afhandlingar det öfverlåtelsebref rätteligen borde förås, sorn Adrian Tripp erhållit, samt hurudan egenskap derigenom egentligen åkommit hemmanen.
Efter åberopande af nämnde brefs innehåll,' här ofvan upptagét, förklarade Häradsrätten, i afseende på dervid i fråga kommande tillämpning af 24 § i 1723 års Adeliga Privilegier, det samma § visade, huru de från Kronan genom köp afhände gods blifvit medelst 1655 års Reduktionsstadga för Adelns fasta arf och frälse ansedda, men sedermera genom andra vidriga uttydningar i gemen lösen underställde; huru likväl sådan i senare tid Kronan förbehållen inlösning stridde mot köpets egenskap och innehåll samt rätta meningen af det första riksdagsbeslutet deröfver; hvarföre stadgades, att alla köpegods, dem Adeln köpt af Kronan och då besutte eller för bortmist köpegodsränta komme till vederlag att njuta, skulle som Adelns odallrälse anses, i Kronans räkenskaper således uppföras samt aldrig vidare stå K.
St. Just.
Emb.-Berättclse för år 1853, 6 under Kronans lösen, men detta stadgande beledsagades med det undantag, att kronoförpantningarne icke borde derunder begripas; och bar Häradsrätten uti denna § af Adeliga Privilegierna funnit ligga den stadga och förklaring, att alla under köpebrefsform ifrån Kronan komna gods utgjorde tvenne slag, olika i sina följder och åtskilda af det kännetecken, att de ena alldeles utan, de andra "uttryckligen med återlösningsförbehåll blifvit af Kronan öfverlåtna; att under Konung Carl den elftes reduktionsperiod hade det varit vidriga uttydningar, hvarigenom köpegodsen i gemen blifvit lösen underställde; att sådan då Kronan förbehållen inlösning stridde emot köpets egenskap och innehåll; att derföre alla köpegods, som Adeln köpt af Kronan och 1723 besutte eller för bortmist köpégodsränta komme i vederlag att njuta, skulle som Adelns odalfrälse eller, efter uttrycket i förordningen den 26 .luli 1731 § 3, som gammalt allodialt frälse anses, i Kronans räkenskaper således uppföras och aldrig vidare stå under Kronans lösen; att deremot af annan egenskap vöre de så kallade köpegods, som icke genom vidriga uttydningar, utan genom uttryckligt förbehåll i den under köpebrefsform upprättade ölverlåtelsehandlingen, blifvit Kronans lösen underställde; att dessa sistnärpnde gods borde föras, icke tHl den klass, som iklädt sig odalfrälse natur, utan till den klass, som utgjorde kronoförpantningar; vid hvilket förevetande och emedan de åt Adrian Tripp under köpebrefsform den 26 April 1653 öfverlåtne hemman blifvit genom sjelfva öfverlåtelsehandlingen ställde under Kronans inlösen, hvadan Konungen — — 1782 kallar dem kronoförpantningsgods — — Häradsrätten funne, att det åt Adrian Tripp meddelte öfverlåtelsebref innehölle sådan ordalydelse, som genom, rikets författningar blifvit bestämd att uttrycka och betyda icke köp, utan kronoförpantning, och att följaktligen den hemmanen derigenom påkomna hufvudsakliga och egentliga egenskap medförde, att desamma vore kronoförpantningsgods.
Till beståndsdelarna af denna tankegång hörer] företrädesvis uppfinningen att indela de så kallade köpegodsen (af Kronan försålda fastigheter) i två klasser, den ena med och den andra utan vilkor om återlösen.
Jag bestrider icke möjligheten af all grund till delina indelning, d. v. s. att köpegods kunna finnas, som blifvit föryttrade utan förbehåll af återlösningsrätt.
Men . säkert är, att det stora ilertalet af alla de gods, Kronan verkligen sålt, icke förpantat, är såldt med sådant förbehåll; och just den i fråga varande 24 § af Adeliga Privilegierna visar, att verkligt salu, d. v. s. äganderätts öfverlåtande skett genom handlingar, som innehållit villkor om återlösningsrätt för Kronan.
Det är nemligen icke om förpantning, som det säges, att »köpegods, dem Adeln köpt af Kronan, aldrig vidare skola stå under Kronans lösen».
Ty omedelbarligen derefter följer, att »kronoförpantniiigarne ej vore derunder begrepneiii
De egendomar, sorn förut statt, men nu ej mera skulle stå under Kronans lösen, voro verkliga köpegods, af Kronan med äganderätt till Adeln försålda.
Redan genom 1655 .års Reduktionsstadga voro alla sådana gods,'de med återlösningsvilkor så väl, som de utah dylikt vilkor försålda (i fall af senare slaget några verkligen funnits) förklarade för Adelns fasta arf och frälse; och det var endast genom andra vidriga uttydningar, som de sedermera, i gemen blifvit lösen underställda.
Dessa vidriga uttydningar hade varit sådana, som till köpares förfång befrämjat
Kronans återlösningsanspråk, men utan att någonsin hafva gått ända derhän, att förneka sjelfva äganderätten och förklara köpare vara endast förpantningshafvare.
En så vidrig uttydning är icke den, som i åberopade § af Adeliga Pri\ilegierna omtalas; och 0111 en sådan har veterligen ingen fråga varit förr, än den uti Himble
Häradsrätts förevarande utslag förekom.
Så vidrigt mot köpare har ingen förut tilltrott sig att tyda det i de liesta, om icke alla Kronans salubref stadgade förbehåll om återlösen, att intet salubret med detta förbehåll skulle kunna anses innefatta öfverlåtelse af verklig äganderätt, utan böra hänföras till den klass af Kronans upplåtelsehandlingar, hvarigenom uppkoinmo endast kronoförpantningar.
Att de skäl, för detta beslut, som af Häradsrätten anfördes,! icke voro väl grundade, torde kanhända nu vara visadt.
Men kan det ej sättas i fråga, om icke all öfverlåtelse af äganderätt, med förbehåll om rättighet till återlösning, är ofullständig eller alldeles kraftlös?
Hade man på den tid, då föryttringen skedde, ansett den icke innefatta ett verkligt köp, som medförde full äganderätt; så hade man skrifvit ord utan mening, när man i salubrefvet — 43 — skrof, att hemmanen afhändes Kronan och tillegnades köparen att njuta, bruka oell behålla till everldelig ägo samt allodialt och okonditioneradt frälse.
Var den fullständiga äganderätt, sorn härmed uttrycktes, oförenlig med den Kronan förbehållna makt att godsen åter- och igenlösa, när lägligt och behagligt folie; så var köpslutet bedrägligt, antingen på det sätt, att köparen för sina penningar erhöll ingen ting, eller ock att han erhöll någon ting. annat, än hvad honom lofvades, såsom t. ex. den panträtt, Himble Häradsrätt hans arfvingar tilldömdt, eller ock var det till Kronans fördel gjorda förbehåll ogildt och betydelselöst, och ägaren fick derigenom mer, än hvad honom lofvades.
Och detta inträffade icke blott med försäljningen till Adrian Tripp, utan med alla de föryttringar, som i enahanda ordalag skedde om andra Kronans gods till andra personer, och hvilka voro de flesta af köpegodsen, om icke alla utan undantag.
Men ett sådant förhållande lärer icke kunna antagas; och när detta icke antages; återstår ju ingen annan möjlighet, än att köpen voro gällande, sådana de i bokstafven lydde, med verklig äganderätt för köparen, och rättighet för säljaren till återlösen.
Nu mera äro sådana saluafhandlingar förbudna genom Kongl. Förordningen den 1 Maj 1810, som stadgar, att säljare dädanefter ej må förbehålla sig eller andra att, emot någon i samma afhandling bestämd penningesumma eller andra vilkor, få framdeles vinna egendomen åter, samt att, om det sker, det skall vara utan verkan, och lagfart å sådant köp eller skifte icke tillåten.
Onekligen har också skäl funnits att påtänka detta förbud, så vida åtskillig/olägenhet kan härröra från den i fråga varande återlösningsrätten.
Osäkerheten om beståndet af köparens äganderätt afhåller honom från företagande af kostsama förbättringar, och blir derigenom i statsekonoiniSkt afseende skadlig.
Säljaren åter kan vid begagnande af sin återlösningsrätt finna egendomen besvärad med inteckningar; och tvister kunna uppstå, huruvida dessa böra gälla, så vidt de öfverstiga det pris, hvartill återlösningsrätten är betingad.
Imedlertid synes af sjelfva 1810 års förordning, att dylika svårigheter dittills icke hindrat giltigheten af återlösningsviikor, enär det först är dädanefter, som de skola vara utan verkan.
Och rättsgrunden för deras giltighet, innan de blefvo förbudna, ligger väl deruti, att de icke sträcka sig utöfver säljares och köpares behörighet att om sina egna fördelar förfoga; att om köparen betager sig den säkerhet, han behöfde, för att kunna på egendomen använda väl beräknade kostnader, och om säljaren blottställer sig att antingen nödgas lemna återlösningsrätten obegagnad eller ock vidkännas gravationer, öfverstigande den redan betingade köpeskillingen för egendomens återfående, sådant allt tillhört dem sjelfva att förutse och. beräkna, samt att de äga skylla sig sjelfva, när de det oaktadt inlåtit sig i en afhandling, som stod dem fritt att företaga eiler underlåta.
I allt fall gäller icke 1810 års förordning för frågali om Kronans salu af gods till Adrian Tripp.
Men om ock denna förordning kunde få retroaktif verkan, och-frågan om Tripps genom köpet erhållna äganderätt skulle afgöras efter nämnde förordning; så vore det icke genast derföre klart, antingen det blefve äganderätten eller återlösningsvilkoret, 6om skulle komma att vika.
Förordningen säger icke, att i fall af dess öfverträdande köpet skall vara ogildt, utan endast att lagfart derå ej är tillåten, och att förbehållet om egendomens återvinnande är utan verkan.
För att tillämpa dessa föreskrifter, utom hvad den förbudna lagfarten beträffar, måste förutsättas klander å någondera sidan.
Om nu köparen klandrar och vill befrias från återlösningsvilkoret; skulle då säljaren kunna dömas att eftergifva detta vilkor, för hvars erhållande han tilläfventyrs betydligen nedsatt köpeskillingen?
Yrkar han i stället köpets återgång; månne icke denna bör honom beviljas, derest köparen icke heldre vill behålla egendomen med återlösningsvilkoret?
— Åsämjas de att låta handeln bestå, under saknad af lagfart; kan då handeln emöt deras vilja förklaras upphäfd?
Och kan detta icke ske; så är ju köparen ägare, fastän utan att kunna få lagfart.
— Klandrar säljaren och återfordrar äganderätten, emedan han tror sig icke kunna få behålla återlösningsrätten; kan då köparen begära att få köpet ändradt, och behålla egendomen på bättre vilkor, än dem han sig betingat och hvarefter hans köpeskilling tilläfventyrs är beräknad?
Eller kan han dömas att återlemna, hvad han köpt, då han icke undandrager sig det vilkor, hvarpå köpet hvilar?
— Dessa frågor äro kanhända svåra att upplösa — och svårigheter af denna ari torde icke böra vara oväntade, så snart — 44 — handlingar skola ogillas, dem ingen annan äger befogenhet att klandra, än den som sjelf i deras afslutande deltagit, eller hans rätts innehafvare, hvilka lika litet som han sjelf äro befogade att klandra, hvad han samtyckt.
Skall nu imedlertid någon gång, i en tvist om de här upptagna frågor, någon utväg finnas att gifva betydelse och efterlefnad ät 1810 års i fråga varande förordning; så förmodar jag knappast denna utväg kunna blifva någon annan, än att förnärma säljarens rätt och förklara köpet böra bestå utan vilkor om återlösen.
Sådan skulle då äfven blifvit utgången af den förevarande tvisten, i fall nämnde förordning varit gällande före köpets afslutande år 1653.
Och om man äfven under denna förutsättning ej kunnat rättsenligt undgå att gynna köparen på säljarens bekostnad; huru kunde man då, utan denna förutsättning, undgå det?
Huru kunde man häfva köpet, fråndöma köparen äganderätten, då ingen lag fanns, som ogillade ett köp af den art, hvarom fråga var?
Det resultat af sina sorgfälligt sammansökta rättsgrunder, hvartill Häradsrätten nu kommit, innefattar likväl icke ett domslut; och frågan, hvarom räsonnerandet handlar, var ej emot jordägarna Tripps arfvingar genom stämning anhängiggjord; utan hela tankegången, hvarmed deras äganderätt borträsonneras, stadnar vid ett domskäl, hvarifrån skall härledas beslut öfver de instämda frågorna.
Häradsrätten utvicklar detta domskäl sålunda, att hemmanens hufvudsakliga och egentliga egenskap vore en kronoförpantning, men att det blifvit Trippiska arfvingarna förunnadt att dervid njuta frälseförmåner; hvadan en hufvudsaklig egenskap af kronoförpantning och en tillagd omständighet af frälsefrihet här sammanstötte; och derefter företager sig
Häradsrätten frågan, i hvad vidd med en kronoförpantnings egentliga natur må kunna och böra sammanstå en utöfning af frälsemanna frihet.
I denna fråga finner Häradsrätten, bland annat, det vara panthafvarens rätt att af kronohemman njuta sådan städja vid åboombyten, som Kronan vanligen låter uppbära; äfvensom
Häradsrätten förklarar åboar å sådana hemman böra ej allenast njuta i besittningen för sig och barn en lika säkerhet under skyldigheternes fullgörande och ett lika äfventyr vid deras uraktlåtande, som andre kronoåboar, utan ock vid ombyten bibehållas vid utgift af blott sådan städja, som andre kronoåboar lagligen erlägga.
Detta yttrande om städjans belopp och åboars rätt till besittning af hemmanen för sig och barn är väl sträckt utöfver åboarnes stämning, hvilken endast innehåller klagan, att Inspektoren Jönson för städjesedlar vid åboars ombyten tagit högre städja, än han qvitterat, och icke innefattar klander af hans eller Trippiska arfvingarnes rätt att åboar antaga och att med åboarna öfverenskomma om städjans belopp.
Men det är dock oförnekligt, att Häradsrätten i detta ämne dömt, och frånkännt de verkliga jordägarna, nämnde arfvingar, denna rätt; likasom Häradsrätten i öfrigt Xörpligtat dem att nöjas med de utskylder af hemmanen, som en i öfverlåtelsebrefvet åberopad Kongl.
Kammarkollegii förteckning och undervisning utstakade.
Utan att dömas från äganderätten, hafva således jordägarne förlorat en rätt, som synes utgöra en väsendtlig del äfven af panträtten, från hvars förutsättande likväl
Häradsrättens domslut utgår.
Förpantning med frälserätt, såsom,Häradsrätten kallar den, hvad skulle väl dermed menas, om icke rättighet för panthafvaren att under förpantningstidpn utöfva frälserätt?