Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrättens blifvande utslag i målet, utgifva ersättning i förstnämnda två afseenden med Tjugufem Riksdaler, äfvensom för afskrift af 38 Kongl. Hofrättens utslag med Två Riksdaler 75 öre eller tillsammans Tjugusju Riksdaler 75 öre allt Riksmynt.
Detta utslag har ej å någondera sidan blifvit öfverklagadt.
Engelske undersåten L.
Lloyd hade uti en lill Justitie-Ombudsmannen ingifven skrift, under åberopande af Väne Häradsrätts vid skriften fogade protokoll och utslag förmält, att åtskillige personer, hvilka efter angifvelser af Lloyd varit stälde under tilltal vid nämnde
Rätt för det de öfvat oloflig jagt på kronoparken Halle- och Hunneberg, blifvit från ansvar frikände, på den grund, att den tillförordnade Öfverjägmästaren, såsom denne sjelf vittnat, lemnat dem tillåtelse att i fråga varande jagt idka, vid hvilken utgång af målet klaganden förpligtats att till afhörda vittnen utgifva ersättning, ehuru han sin angifvelse lagligen styrkt.
Detta Häradsrättens utslag ansåg klaganden vara på goda skäl grundadt och ämnade förthy icke öfverklaga detsamma; men som t. f.
Öfverjägmästaren, om han än vore tillsyningsman öfver Kronoparken, förmentes icke äga att öfver jagten disponera, utan handlat emot tjenstepligt, då han lemnat förrbemälde personer tillstånd att på parken jaga och derigenom förorsakat ofvanberörda måls för klaganden ogynsamma utgång; så hade klaganden funnit sig föranlåten att till Justitie-Ombudsmannens laga beifran angifva t. f. öfverjägmästarens anmärkta förfarande och i sammanhang dermed yrkat, att t. f.
Öfverjägmästaren måtte tillförbindas godtgöra klaganden de vittnesersättningar, Häradsrätten förpligtat denne att utgifva.
Då, med afseende på jagträttigheten å Kongl. Maj:ts djurgårdar, gehäg och parker, kungsgårdar och kungsängar, kronoallmänningar samt ali annan Kongl.
Majit och Kronan tillhörig odisponerad jord, 2 § i Andra Artikeln af Kongl. Maj:ts nådiga Stadga angående jagt och djurfång den 13 April 1808 innehåller, alt å Kongl.
Majlis och Kronans nyssberörda skog och mark Öfver-Hofjägmästaren må för egen person med dem, som honom kunna åtfölja, jagt idka, samt att Konungens Befallningshafvande och Öfverjägmästarne jemväl måga, för deras egna personer, å kronoallmänningar inom länet, som äro under deras tillsyn stälde, idka all annan jagt, utom den stora jagten, hvilken ej utan Kongl. Maj:ts särskilda nådiga tillstånd får derstädes utöfvas, ansåg Justitie-Ombudsmannen deraf följa, att t. f. Öfverjägmästaren ej varit berättigad, att, på sätt som skett, medhafva andra personer på de jagter, han å Hunne- och Hallebergs kronopark anstalt, än mindre att till jagts utöfvande derstädes åt andra personer lemna tillstånd samt att han således genom det angifna förfarandet i tjensten felat; hvarföre och då, jemlikt § 1 i Kongl. Majits nådiga Instruktion för Skogs- och Jägeri-staten i Riket den 16 Mars 1838, bemälde stat numera står under Konungens Befallnirgshafvandes lydno och befäl i det län, der den till tjenstgöring är anstäld, Justitie-Ombuds - 39 mannen öfverlemnade ärendet till Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län, för att, efter det vederbörande hörde blifvit och saken i öfrigt erhållit lagenlig behandling, utlåta sig, rörande påföljden af t. f. Öfverjägmästarens tjenstefel, genom beslut, som borde Justitie-Ombudsmannen meddelas.
Tillförordnade Öfverjägmästaren, inför Konungens Befallningshafvande hörd, har hufvudsakligen anfört, att villebråddsjagten på Hunne- och Hallebergs kronopark syntes från äldre tider tillbaka hafva blifvit, på ett eller annat sätt, medgifven Konungens Befallningshafvande i Wenersborg, enär, långt innan Öfver-Hofjägmästare-embetet upphörde*), enligt äldre jägares berättelser, skjutposter från parken som oftast afgått till Landshöfdingarnes kök; att skälet härtill förmodades vara att finna i de höga och ofta förekommande gästbesök, hvarmed denna residensstad hedrades; att föreskrifter om det öfverflödiga villebrådets fällande för sådant ändamål utgått dels från Konungens Befallningshafvande och dels från Landshöfdingarne personligen; att sedan, i anseende till det nyttiga villebrådets hårda medfart genom tjufskytte, Konungens Befallningshafvande den 40 Augusti 4 835 meddelat förbud emot all jagt på ifrågavarande kronopark, så och efter det anmäldt blifvit, hurusom detta förbud medfört den verkan, att villebråd af orre, tjäder och hare i betydlig mån ökat sig, hade Konungens Befallningshafvande under den 4 4 Augusti 1837, med förklarande att berörda förbud i öfrigt skulle fortfara, tillåtit att jagt efter dylikt villebråd finge å parken anställas under Öfverjägarens inseende i tre dagar sistnämnda år; att de officiela tillåtelserna till villebrådsjagtens utöfvande några dagar årligen syntes hafva upphört vid början af 1840, hvarefter Landshöfdingen meddelat tillståndsbevis för en och annan jagtälskare att under förvaltarens inseende öfva några dagars jagt å kronoparken; att sedermera, uppå framställning af Öfverjägmästaren, och enär sig visat, att åtskillige innehafvare af dylika bevis, synnerligast klaganden Lloyd, missbrukat jagttillålelser, dåvarande Landshöfdingen meddelat den föreskrift, alt endast under några dagar af Augusti månad hvarje år jagt efter nyttigt villebråd finge kollektivt anställas, dervid Öfverjägmästaren ägde utse några jagtälskande personer att i jagten deltaga; att, efter det förklaranden år 1855 blifvit förflyttad till Öfverjägmästareljenstens bestridande inom Elfsborgs län, då varande
Landshöfdingen lemnat honom tillåtelse icke allenast att vid nyssberörda årliga jagter inbjuda jagtvänner, utan äfven att vid andra tillfällen, då jagt anstäldes efter harar, i den mån desse, till mehn för skogsplanteringen och sädesproduktioner inom kronoparken, allt för mycket ökades, medtaga en och annan jagtvän samt att förklaranden följaktligen ansåge sig icke hafva i ringaste mån öfverträdt sin rätt och myndighet, då han någon gång i sitt sällskap medtagit de af Lloyd angifne per - *) Genom Kongl. Kungörelsen den 16
Mars 1824 förordnades, att'Öfver-Hofjägmästare-embetets uppsigt offer Kronans skogar skulle upphöra, äfvensom samma Embete enligt 1808 års Jagtstadga tillhörande befattning med jagtvården i Riket försvinna, samt Konungens Befallningshafvande, hvar och en för dess län, i alla delar åligga. söner, synnerligast som jagten inom ifrågavarande Kronopark bedrifvits med den skonsamhet, ait denna park för sin rika tillgång på nyttigt villebråd intoge ett framstående rum bland landets Kronoparker; förevisande t. F. Öfverjägmästaren vid förhöret inför Konungens Befallningshafvande åtskilliga af förre Landshöfdingen i Elfsborgs län till Öfverjägmästaren i länet aflåtne handbref, innefattande tillåtelse för denne att med sällskap idka jagt å Kronoparken; hvarefter Konungens Befallningshafvande den 20 Juni 4861 meddelade det beslut, att med afseende på hvad i målet förekommit, Konungens Befallningshafvande funne t. f.
Öfverjägmästaren icke skäligen kunna till något ansvar för anmärkta förfarandet fällas, dock blefve, med erinran, att ofvanomförmälda af föregående
Landshöfdingar meddelade tillåtelser angående jagten å Kronoparken åtminstone icke utöfver tiden för deras embelsförvaltning kunde anses gällande, t. f. Öfverjägmäslaren förständigad att ställa sig ofvan åberopade föreskrifter i Kongl.
Stadgan om jagt och djurfång till noggrann efterrättelse.
Vid denna utgång af saken har jag låtit bero.
Uti det i Berättelsen för år 1860 (sid. 13—34) upptagna mål rörande behandlingen af ett emot Boktryckaren Magister N. R.
Munck af Rosenschöld vid Rådstugurätten anhängiggjordt tryckfrihetsåtal, hade bemälde
Boktryckare anfört underdåniga besvär öfver Kongl. Hofrättens öfver Skåne och Blekinge den 11 Juni 1860 gifna utslag; men genom nådigt utslag, meddeladt den 13 November 1861, har Kongl. Majit förklarat skäl icke hafva förekommit till ändring i Kongl. Hofrättens berörda utslag.
Ett mål, som af nedannämnda anledning blifvit, efter Justitie-Ombudsmannens förordnande, anhängiggjordt, har varit föremål för mycken offentlighet och torde derföre böra med större utförlighet här redovisas.
Under den 2 April 1861 ingaf Smideshandlaren Wilhelm Lindgren från Stensgård i Sätila Socken och Elfsborgs län till Justitie-Ombudsmannen en skrift, innefattande klagan deröfver, att Länsmannen Carl Berggren skulle hafva, på allmänna landsvägen öfver Torps gärde i Husby Socken af Södermanlands län, häktat, med rep om fotter och hals hård t fastbundit samt sedermera med jernblack belagt och i öfrigt misshandlat och oqvädat klagandens dotter, hvilken klaganden, som befunnit sig på en resa i sistnämnda län för att afyttra af honom tillverkadt smide, nödgats, i anseende till hennes hafvande tillstånd, afhämta i Eskilstuna, der 44 der hon innehaft årstjenst; och att bemälda dotter, såsom försvarslös, emedan hon ej varit omnämnd i klagandens förpassning, blifvit forslad till Nyköping, der hon i häkte qvarhållits under tjugofem dagar, innan hon försattes i frihet; i anledning af hvilket allt klaganden, enär hans dotter icke begått något brott, anhöll om Uga åtal emot Länsmannen Berggren samt om godtgörelse för eget lidande och besvär; uppgifvande namn på åtskilliga personer, hvilka såsom vittnen skulle kunna bestyrka förutnämnda öfverklagade förhållanden.
Sedan Justitie-Ombudsmannen genom Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län häröfver infordrat Länsmannen Berggrens förklaring och denna inkommit, har Justitie-Ombudsmannen, i skrifvelse till bemälde Konungens Befallningshafvande den 18 Maj 4 861, anfört att, som klaganden Lindgren uti klagoskriften förklarat sig beredd att med namngifna vittnen styrka, bland annat, att vid det uppgifna tillfälle, då klagandens dotter häktades och derefter forslades från Torps säteri till Länsmansbostället Lundby, Länsmannen Berggren slagit och misshandlat henne; så, och ehuru Länsmannen Berggren uti dess förklaring denna angifvelse förnekat och med bifogade vittnesintyg sökt ådagalägga, att Wilhelmina Lindgren vid sagda tillfälle icke undergått någon misshandling, funne Justitie-Ombudsmannen likväl saken påkalla noggrann undersökning om rätta förhållandet, hvarföre Justitie-Ombudsmannen ansåge sig böra i så måtto bifalla klagandens begäran, att Konungens Befallningshafvande anmodades förordna någon i orten boende, lämplig person att såsom allmän åklagare vid vederbörlig domstol anhängiggöra saken samt, efter det angifvaren blifvit hörd, och målet genom tillgänglig bevisning utredt, emot vederbörande framställa de ansvars- och ersättningspåståenden, till hvilka fog förefunnes.
I följd häraf förordnade Konungens Befallningshafvande Landsfiskalen Henrik Vougt att såsom allmän åklagare i målet uppträda, och sedan bemälde Landsfiskal hos Oppunda Häradsrätt påkallat undersökning om hvad emot Länsmannen Berggren, på sätt nämndt är, blifvit angifvet och en sådan undersökning, medelst målsägares och vittnens hörande, försiggått, samt allmänna åklagaren derefter framstält påstående om ansvar å Berggren, för det han skulle under tjenstutöfning fält smädeord emot Wilhelmina Lindgren, men denna hos Häradsrätten åberopat sin hos Justitie-Ombudsmannen emot Berggren gjorda angifvelse, samt Wilhelm Lindgren fordrat godtgörelse ej mindre, å sin dotters vägnar, för tidsspillan under den tid hon suttit häktad, för lidande, sveda och verk, samt för inställelse i målet, med tillhopa Etthundra Sjutton Riksdaler 50 öre, än ock för egen del för kostnader i målet med Tvåhundra fern Riksdaler 50 öre, så har Häradsrätten, genom utslag den 20 December 4 861, väl dömt Berggren, för det han, under det han varit stadd i utöfning af sin tjenst, emot Wilhelmina Lindgren fällt ett oqvädinsord, som å hennes heder och ära gått, samt ett annat ohöfviskt ord, att böta två och en half daler i tveböte med Två Riksdaler 50 öre; men öfrigt yttrat, att emedan, efter hvad utredt E.
St. Just.-Ombudsmana Embets-Berättelse till 1862 åra Riksdag. 6 42 vöre, Wilhelmina Lindgren vid i fråga varande tillfälle, då hon af Länsmannen Berggren häktades, varit i orten okänd och betlat samt, så vidt visadt blifvit, icke tillförlitligen redogjort för sitt hemvist och ärende, hade Häradsrätten funnit Berggren icke kunna anses hafva saknat skälig anledning att, i enlighet med föreskriften i Kongl.
Förordningen om upphäfvande af skyldigheten för resande att vara försedda med pass, den 21 September -I860, henne hos Konungens Befallninghafvande inställa samt att. med afseende på hvad i målet förekommit, det icke finge antagas ådagalagdt, att Berggren till Wilhelmina Lindgrens fängslande användt strängare medel, än som till hennes förvarande under afforslingen till häktet varit af nöden, eller att han henne slagit eller i öfrigt misshandlat, och att
Berggren derför icke kunde till ansvar eller ersättningsskyldighet fällas; men deremot förpligtat
Berggren att för inställelsen å det första af de två ting, under hvilka målet varit handlagdt, utgifva till Wilhelm Lindgren Femtioåtta Riksdaler 25 öre och till Wilhelmina Lindgren Femton Riksdaler, allt Riksmynt.
Öfver detta utslag anmodade jag Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att i bemälda Kongl Hofrätt anföra besvär och utvecklade i skrifvelse den 25 Januari innevarande år de grunder, på hvilka jag ansåg en sådan besvärstalan böra stödjas.
I afseende på förra delen af Häradsrättens berörda utslag, hvaruti yttras, att, enär Wilhelmina Lindgren vid det tillfälle, då hon af Länsmannen Berggren häktades, varit i orten okänd och betlat samt, så vidt visadt blifvit, icke tillförlitligen redogjort för sitt hemvist och ärende, Häradsrätten funnit Berggren icke kunna anses hafva saknat skälig anledning att, i enlighet med föreskriften i Kongl. Förordningen den 21 September 1860, henne hos Konungens Befallningshafvande i länet inställa, anförde jag nyssnämnda nådiga Förordnings innehåll, enligt hvilket samma Förordning, som, på sätt rubriken antyder, upphäfvit förut gällande föreskrifter om resandes och kringvandrandes skyldighet att vara försedda med pass, (nemligen Kongl. Påbudet den 14 Augusti 1812, Kongl. Kungörelsen den 18 Maj 1824, Kongl Förordningen den 19 Februari 1811 och Kongl. Förordningen den 16 Januari 1844,) stadgar, att härvid likväl iakttagas borde, att, i öfverensstämmelse med hvad i 1 Kap. 3 § 4 mom. af Kongl. Stadgan den 29
Maj 1846 finnes förutsatt, okänd person, som undandrager sig att uppgifva namn eller hemvist eller hvad eljest till nödig upplysning hörer, eller emot hvilken skälig anledning förekommer, att han gjort osann uppgift, må, om rätta förhållandet ej genast kan utredas, fortfarande vara underkastad den påföljd, att af Kronobetjeningen inställas hos Konungens Befallningshafvande; samt erinrade att genom denna Förordning ej heller skett någon förändring af hvad nyssnämnda Stadga innehåller om försvarslöses eller frigifna fångars förpassning äfvensom att, hvad angående skyldighet att vara försedd med sådant pass, som innefattar rättighet att under resa idka handel, vore föreskrifvet, fortfarande komme att gälla. 43 Derefter granskade jag innehållet af Häradsrättens protokoll och anmärkte dervid, att jag funnit ifrågavarande mål icke så utredt som önskligt varit, men att efter den utredning, sorn ägt rum, jag icke, i likhet med Häradsrätten, kunde anse det vara ådagalagdt, att Wilhelmina Lindgren varit i orten okänd, då hon af Berggren häktades.
Ett motsatt förhållande tycktes mig snarare böra antagas, då Häradsrättens protokoll förmälde att Wilhelmina Lindgren uppgifvit sig vara känd af »Nämndemannen i Hult»; att, sedan hon likväl redan var häktad, Berggren, medförande henne i sitt åkdon, under vägen till hans hemvist, hos en Handlande efterfrågat bemälde Nämndeman; att vid erhållen underrättelse, att nämndemannen vore bortrest, men att dennes dotter uppehölle sig i Handlandens bod, Berggren uppsökt henne och att hon, efter att hafva betraktat den häktade qvinnan, förklarat att hon tyckte denna vara Smideshandlanden Lindgrens dotter och bedt Berggren lösgifva henne, hvarpå Berggren, utan att på den sålunda vunna upplysningen hafva fästat något afseende, lemnat ett opassande, skämtsamt svar; samt att derjemte ett annat vitme intygat, alt vittnet flera gånger herbergerat Wilhelmina Lindgren, då hon, åtföljande sin moder, plägat vandra omkring i orten, Jag yttrade vidare att, lika litet, som Wilhelmina Lindgren, vid nu anförda förhållanden, kunde anses vara i orten okänd, lika litet vore det styrkt, att hon undandragit sig att uppgifva namn och hemort eller hvad eljest till nödig upplysning hörde.
Att hon härom gjort osann uppgift, kunde vid häktningstillfället så mycket mindre förutsättas, som det ännu i denna stund icke vore utredt, huruvida det varit med eller utan skäl som hon uppgifvit
Lerbäck såsom sin hemort.
Om icke destomindre fullständiga upplysningar rörande Wilhelmina Lindgren saknades vid häktningen, måste orsaken dertill, efter min tanka, sökas icke hos henne, utan hos Berggren, hvilken vid tillfället syntes icke hafva användt synnerlig omsorg att utreda rätta förhållandet.
Sålunda hade han hvarken i sin till Justitie-Ombudsmannen afgifna förklaring ej heller inför Häradsrätten förnekat, att han vid häktningstillfället visste, att den häktades fader, Smideshandlanden Lindgren, på sätt denne i klagoskriften uppgifvit, uppehöll sig i närmaste granngård, och ändock hade Berggren icke tillkallat Lindgren, som tyckes hafva varit en der i orten allmänt känd person, och af honom gjort sig underrättad om dotlren samt förskaffat sig upplysning om beskaffenheten af den handelsrörelse, Lindgren idkade, huruvida denna bestod i föryttrande af egna tillverkningar eller vore sådan att för dess lagliga utöfning erfordrades särskild förpassning, äfvensom huruvida Lindgren varit berättigad att under sm handelsresa medföra hustru och barn, med flera omständigheter, på hvilka berodde, om dottren kunde anses hos fadren hafva laga försvar, eller icke.
Under sådana förhållanden syntes mig 4 860 års Kongl.
Förordning ej hafva gifvit
Berggren skälig anledning att gripa och hos Konungens Befallningshafvande inställa Wilhelmina Lindgren.
En annan fråga ansåg jag deremot vara, huruvida icke Wilhelmina Lindgren genom hellande gjort sig förfallen till en dylik behandling.
Härom stadgas i den af 44 Häradsrätten icke åberopade Kongl.
Förordningen om fattigvården i Riket den 13 Juli 1853 § 20 mom. 1, att hvar som söker tilltvinga sig gåfva eller med begäran eller anropande om allmosa i penningar, varor elier klädespersedlar — — — vän der sig till någon, hvilken icke med fattigvården äger befattning, eller i sådant afseende besvärar allmänheten — — — anses hafva belial; och mora 2 i samma § innehåller, att »den, som efter fylda femton års ålder beträdes med betlande, är förfallen alt behandlas lika med försvarslös person, derest det icke kan visas, alt
Fat tigvårdsstyrelsen åsidosatt ali om honom taga den vård, sorn, enligt Förordningen densamma ålegat».
I denna sak vore nemligen ådagalagdt, att Wilhelmina Lindgren vid besök å Torps säteri, samma dag häktningen skedde, af den i köket med matlagning sysselsatta pigan begärt och erhållit en pannkaka, hvarjemte ett vittne intygat, att Wilhelmina Lindgren och hennes moder samma dag hos vittnet, som jemväl bodde vid Torp, begärt ett stycke bröd.
Det vore äfvenledes en sanning, att Wilhelmina Lindgren, såsom frisk och arbetsför, ej kunde antagas vara en person, som på fattigvård ägde anspråk och således deruti hade en ursäkt för betlandet.
I följd häraf kunde jag icke förneka, att Länsmannen Berggren, med stöd af lagens bokstaf, varit berättigad att anse Wilhelmina Lindgren, lika med en försvarslös person, på den grund att hon betlat; meo deremot trodde jag det kunna i fråga sättas, huruvida han handlade, i enlighet med lagens anda, då han, utan att klagan veterligen var förd öfver den i fråga varande personens fallenhet att allmänheten med betlande besvära, utan att någon misstanka för brott emot samma person förefanns, och utan att lindrigare medel, såsom varning för betlandet, eller återförvisning till hemorten m. m. försöktes, genast, och för en enstaka förseelse tillgrep den strängaste åtgärd, som honom tillkom.
Derefter fästade jag mig vid sednare delen af Häradsrättens ofvananförda utslag, att det icke kunde anses ådagalagdt, att Berggren till Wilhelmina Lindgrens fängslande användt strängare medel, än som till hennes förvarande under forslingen till häktet varit af nöden eller att han henne slagit eller i öfrigt misshandlat.
Härvid erinrade jag, att i gällande Instruktion för Fånggevaldiger lemnäs den allmänna föreskrift, att »fånge skall behandlas med all den foglighet, som med bevakningens säkerhet står att förena»; att det väl om Wilhelmina Lindgren vore uppgifvet, att hon skulle hafva varit våldsam, men att denna uppgift icke funnes någon mån bestyrkt.
Hennes våldsamhet skulle dessutom varit riktad endast på att jösgöra sig och rymma.
Till förekommande deraf tycktes fjettrande af den fångnas ben hafva varit tillräckligt, helst då en kraftfull man bevakade en qvinna, hvilken, enligt hvad upplyst vore, befann sig i långt framskridet hafvande tillstånd
Men om för nämnda ändamål det äfven skulle hafva varit af nöden att händerna bundits, förefanns det likväl, efter mitt omdöme, icke någon anledning, än mindre nödvändighet att begagna det fängsel, bestående i ett om halsen fästadt rep, hvarmed Wilhelmina 45 Lindgren, enligt flera vittnens sammanstämmande intyg, varit belagd.
Detta sätt att föra fången såsom ett bundet djur vore icke allenast skymfligt, utan innebure jemväl ett grymt pinande, helst om uppgiften i den till Justitie-Ombudsmannen ingifna klagoskriften, alt repet varit så hårdt åtdraget om halsen att andedrägten deraf hämmades, ägde grund, hvilket under ransakningen i målet, anmärkningsvärdt nog, icke blifvit närmare utredt.
I allt fall borde, efter min tanka, ett dylikt fängsel betraktas såsom ett strängare medel, än som till fångens förvarande under forslingen till häktet varit af nöden, I följd af hvad jag sålunda anmärkt och erinrat, lade jag Berggren till last 1:0 att icke hafva, före Wilhelmina Lindgrens häktande, om hennes person och förhållanden anskaffat alla tillgängliga upplysningar, genom hvilkas inhämtande häktningsåtgärden möjligen kunnat befinnas onödig, eller åtminstone så noggranna underrättelser i den med bernälda fånge till Konungens Befallningshafvande insända förpassning kunnat meddelas, att hon icke behöft, såsom nu skett, en längre tid hållas i länshäktet, medan närmare besked i berörda afseenden från andra håll införskaffades, och 2:o att efter häktningen, såsom ofvan är vordet närmare antydt, hafva misshandlat fången samt dertill på ett synnerligast för en offentlig tjensteman särdeles otillständigt sätt henne oqvädat och missfirmat; och, som detta allt skett under det Berggren varit i tjenstens utöfning stadd, så hade han, efter min tanka, gjort sig skyldig till tjenstefel af svårare art, hvarå alfvarsammare bestraffning borde följa.
De besvär, Advokat-fiskals-embetet, på denna min anmodan, i målet fullföljde, komrno icke under pröfning, ty enligt hvad Kongl.
Hofrättens utslag den 3 Juni 1862 innehåller, har Kongl. Hofrätten, enär Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län i skrifvelse den 20 Februari nämnda år anmält, att Berggren den 2 i samma månad aflidit, funnit all vidare fråga om ansvar å honom hafva förfallit och således besvären icke till vidare yttrande föranleda.
Öfver Kongl. Göta Hofrätts utslag den 16
Maj 1859, rörande åtal emot
Rådstugurätten i Göteborg för dröjsmål med ett tvistemåls afgörande, hade Justitieombudsmannen, enligt hvad i Berättelsen för år 1859, sid. 162, förmäles, anfört underdåniga besvär; men genom nådigt utslag den 30 Augusti 1861 har Kongl.
Majit förklarat skäl icke vara anfördl, som kunde verka ändring i Kongl. Hofrättens utslag, så vidt det varit öfverklagadt. 46
Förelupna oordningar bland tingsmenigheten vid ett Bollebygds Häradsrätts sammanträde och, i förening dermed, en vid bemälde
Häradsrätt för olaga häktning tilltalad persons försättande på fri fot, genom Nämndens från domaren skiljaktiga beslut, hade ådragit sig Justitie-Ombudsmannens uppmärksamhet och föranledt infordrande af Häradsrättens protokoll i berörda mål.