Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab, anhåller jag få förena mig i allo uti hvad han yttrat.
Jag vill likväl lemna StatsUtsk. hänvisning till en ännu mer genomförd bevisning än Hr Frih.
Raabs, om nyttan af persedelräntornas förvandling till ständig penningeskatt.
Denna finnes nemligen uti de talangfulla yttranden, som vid sednaste riksdag i detta ämne här å Riddarhuset afgåfvos af samma Konungens rådgifvare, som kontrasignera! den nu föredragna K. propos:n. Hr Gripenstedt har visserligen till det proposm bilagde Statsråds-prot. tillkännagifvit, att han ännu enskildt hyste samma åsigt; men jag beklagar destomer att han, i egenskap af Regerings-ledamot, frånträdt densamma.
Att här upläsa Hr Stats-rädets ifrågavar. yttranden vore öfverflödigt, emedan de flesta af R. o. Ad:s ledamöter, som inferessera sig för frågan, redan torde känna deras innehåll.
Men för de ledamöter af StatsUtsk., som icke äro medlemmar af R. o. Ad., torde det icke vara utan interesse, alt de i delta afseende få en hänvisning till 7:de häftet af R. o. Ad:s prot. d. 31 Juli 1850 pag. 407 etc.
Medan jag har ordet anhåller jag tillika, att få yttra den tanka, att med den s. k. jemkning, som i denna propos, är framställd, föga eller intet lärer vara att vinna, om nemi. meningen dermed är att bereda sig de Stånds bifall, som vid sisth riksdag protesterade mot Rorgare- och BondeSt:ns beslut, ty hvad som likväl då, likasom troligen nu, mest ligger löntagareintresset inom Adeln och PresteSt. om hjertat är naturligtvis, att söka behålla optionsrätten; och när denna förmån borttages, qvarstår således likafullt den förmenta anledn:n (ill motståndet.
Jag befarar fördenskull, att den nu framställda proposm får det bedröfliga ödet att blifva afslagen icke blott af Borgare- och BondeSlm, utan äfven af R. o. Ad. samt PresteSt.
Jag har tvekat om jag vid detta tillfälle skulle besvära R. o. Ad. med något anförande då intet direct resultat dermed kan vinnas, och då den utredning, som kan vara af vigt för Utsk. vid ärendets behandling enl. min tanka någorlunda fullständigt redan förefinnes i det prot., som medföljer Den o Mars f. m. 149 t K.
Det har likväl blifvit nödigt för mig, särdeles efter den siste värde talarens yttrande, alt äfven få säga några få ord.
Denna talare har anfört, hurusom jag vid föreg:de tillfällen hyllat den åsigt, alt ränteförenklingen lämpligast kunde ske på den grund att alla persedleräntor förvandlades lill kontant.
Det är visserligen ganska sannt, att jag sökt utveckla fördelarne af en sådan förenklingsmethod, och hvad jag dervid egentligen afsett, det kan hvar och en finna af mina yttranden i detta ämne, och det var, att på sådant sätt tillvägabringa den största möjliga enkelhet i vårt beskattningsväsende.
Att detta ändamål också derigenom fullständigast skulle vinnas, är en åsigt, som jag lika litet i min egenskap af föredragande inför Konungen har förnekat (hvilket synes af prof., som medföljer den nåd. propos:n) soni jag nu eller någonsin kan frångå densamma, ty den är en klar och ostridig följd af sakens beskaffenhet.
Någonting helt annat är likväl den frågan, om man icke, då svårigheter möta, mot en så genomgripande åtgärd, kan och bör finna skäl, att söka upnå hvad som lättare kan åstadkommas, då nian derigenom i alla fall skulle komma ett högst betydligt steg framåt^ och att jag jemväl var af denna mening, då ärendet afhandlades under föreg:de riksdag, derom vittna samma prot:r, hvilka den värde talaren åberopat tydligt och bestämdt, tom. 9 pag. 117, Dessutom, Mine Hrr! har sedanden liden ett faktum inträffat, som i detta afseende är af den högsta vigt, och som efter min åsigt talar mäktigt för en sådan behandling, det nemi.: att den närvar-.de Representationen, som dock eger laglig rätt att öfver ärendet besluta, med stor bestämdhet förklarat sig mot den radikalare förenldingsgrunden, eller alla räntornas förvandlande till penningar.
Om man då verkligen menar allvarsamt med reformen, om man upriktigt önskar att bringa frågan till ett godt slut, och icke i evighet vill uppehålla den blott och bart vid en föga gagnelig controvers mellan Stånden, så finnér jag för min del derlill ingen lämpligare utväg än att söka förmedla och förena de olika meninga rne.
Detta är också just hvad K. M:s nåd. propos. åsyftar, och jag tror mig icke förtjena någon förebråelse för inkonseqvens, utan tvertom hafva handlat praktiskt oell rätt då jag, mera seende till målet än lill medlet, tillstyrkt den modifikation, som nu blifvit föreslagen, hellre än att oböjligt framhärda i en ofruktsam grundsals, mot hvars tillämpning i sin helhet jag dessutom gerna medgifver att betänkligheter kunna upstå, helst dä man tager i betraktande, att vi lefva i ett gammalt samhälle med egendomliga institutioner, der skatteväsendet sedan uråldrig lid varit grundaclt på natura prestationer, men icke hafva för oss en tabula rasa, der nya systemer kunna inskrifvas utan svårighet oell olägenhet, äfven om dessa systemer i sig sjelfva äro rigtiga.
Man invänder mot förslaget att den förenkling, som derigenom vunnes, icke skulle blifva betydlig.
Detta påstående förundrar mig endast, ty jag tycker för min del, att intet vidare genmäle derå behöfves, än hvad som redan är upgifvet i prot. som medföl jer den K. proposm, eller att det närvarande kameral-verket, uptagande 150 Den 5 Mars f. ra. endast i Jordeboks-räntan 295 titlar, och i Mantals-räntan 155 serskilda beräkningsgrunder, skulle reduceras lill 10 å 12 persedelräntor för hela Sveriges rike, hvaraf likväl endast ett mindre antal — vanligen 3 5 4 — belöpte sig på hvarje län eller distrikt.
Ar nu denna förenkling obetydlig?
Jag hemställer frågan lill hvar och en opartisk.
Man har vidare i afseende på detaljerna anmärkt, att de persedlar, som blifvit föreslagna till bibehållande, icke skulle vara lämpliga, och såsom bevis derpå anfört, att hvad som skall utgå såsom ränta bör vara en produkt af jorden, och ej, hvilket är fallet med dagsverken, vara sjelfva kraften, som producerar.
Vid denna anmärkn. förekommer ett dubbelt misstag, som troligen får tillskrifvas den korta tid, under hvilken det temmeligen vidlyftiga arbetet varit tillgängligt för granskning och begrundande, ty hvarken har K.
M. albil it något bestämdt förslag å de räntepersedlar, som skola bibehållas, och än mindre ingår det i planen att alla dessa persedlar skola utgå såsom skattebidrag.
M. har i Sin nåd. proposm upgifvit vissa persedlar, som torde böra qvar stå för att dermed visa, till hvilket enkelt resultat man kunde komma, utan att rubba hufvndgrunderna i skatteväsendet, om endast detta ringa antal bibehölles, och, genom speciella exempel för 5 5 6 län, har det ytterligare gjorts åskådligt, huru systemet skulle komma att utfalla i tillämpningen; men K.
M. har icke till slutlig fastställelse föreslagit, hvilka hufvudräntor som i hvarje län eller distrikt skulle bibehållas, utan sagt att dermed torde böra anstå, intill dess de serskilda orternas behof i detta afseende hunnit sorgfälligt pröfvas.
Ej heller är meningen att dessa persedlar sedermera skola utgå af de skattskyldige.
Detta är endast undantagsvis medgifvet för en enda af dem, nemi.: spanmål, utan persedlarna komma att qvarstå blott såsom en beräkningsgrund, och såsom sådan torde de omtalade dagsverkena ingalunda vara sä otjenliga som den värde talaren förmenar; ty i allmänhet önnes väl knappast någon tillförlitligare värdemätare på en produkt, än sjelfva prodnktions-kostnaden, och denna åter bestämmes till största delen af arbetskraftens pris.
Man kan derföre vara temmeligen viss pä, att om dagsverkspriset skulle stiga, så stiger äfven produktionens värde eller afkasfningen, hvarefter skattebidragen böra proportioneras, och af dessa skäl anser jag också, att, dagsverken, hvilka til! så betydligt belopp ingå i grundräntorne, äro ganska lämpliga alt bibehålla såsom värdemätande räntepersedel.
Vidkommande åter de skogsprodukter, som blifvit ifrågaställa att qvarstå (hvilka bland alla de mångfaldiga, som nu förefinnas, endast skulle vara ved och kol) sä medgifver jag att förhållandet i delta afseende är något olika, ty det kan sägas all dessa, åtminstone på vissa orter, hafva en benägenhet att stiga i pris, som ej motsvaras af egeudomarnes ökade afkastning.
Men äfven detta är i den K. proposm afsedt, ty först och främst äro ej dessa räntepersedel- beräknade att bibehållas i mera än några få af de skogrikare länen, der de nu förekomma i större mängd, och för öfrigt har det blifvit speciell förklaradt att om det, af de nyss angi fna skälen skulle befinnas nödigt (såsom t. ex. i St.
Den 5 Mars f. m. 151 län, der nästan alla räntor utgå i kol) att omsätta dessa skogsräutor i andra produkter, som mindre fluktuera i värde, så bör sådant ske vid räntepersedlarnas slutliga bestämmande; och just för att allt delta må blifva verkställdt med fullkomlig kännedom om orternas egna önskningar och behof, och ej så der mera eller mindre summariskt, är det som denna tillämpnings-åtgärd blifvit upskjuten.
Hvad jag nu haft den äran att anföra ang:de skogseffecterna gäller äfven i afseende å art. lax och strömming.
Denna kan likaledes omflyttas, om sä anses behöfligt, men den upgår eljest blott till det minsta beloppet af alla de bibehållna räntorna, och skulle förekomma endast i ett par län.
Orsaken hvarföre denna ränta derstädes blifvit bibehållen, ligger deruti, alt man i möjligaste måtto sökt bereda likhet mellan länen, i afseende på det belopp, som skulle reduceras till peng:r och alt beloppet blifvit jemförelsevis för stort på dessa ställen, om förvandling af denna ränta der egt rum.
Den stora besparing af 50,000 r:dr, som här blifvit förespeglad såsom vinst af ränfeförenklingens verkställande i radikal syftning står ej, såsom det förmenades, omnämnd i den K. propos:n.
Det är visserligen sanni, att vid föreg:de tillfällen, äfvensom i den serskilda mening, som medföljer Statsrådsprot., så blifvit upgifvet, men K. o.
Ad. lärer nogsamt erinra sig, att denna besparing aldrig var beräknad att komma statsverket till godo, ithy att icke allenast denna summa, utan nästan lika mycket derutöfver afsågs att utgå i och för den omreglering af Landsstaten, som föreslogs i sammanhang med skatteregleringen, men som nu ej blifvit ifrågaställd.
Hvad som blifvit yttradt ang:de den andra afdehn af det K. förslaget, eller ang:de alla indelta anslags indragning till statsverket mot ersättning i kontant, kunde visserligen gifva anledn. till ganska många erinringar, men det förekommer mig, såsom jag vid början tog mig friheten nämna, vara utan egentligt ändamål att vid detta tillfälle vidlyftigt ingå i ämnet.
Sjelfva saken har dessutom härstädes blifvit flera gånger förut så fullständigt diskuterad, att jag icke anser mig nu böra uptaga R. o. Ad:s tid med en utredning af förhållanden, som säkerligen äro någorlunda bekanta för de flesta af dess ledamöter, då dermed icke något resultat kan vinnas, utan vill jag afvakta den tidpunkt, då ärendet, efter vederbörlig behandling inom StatsUtsk., återkommer till det IL Ståndet och skall då vidare söka utveckla de skäl, hvarföre jag tror att man borde hålla K. M. räkning för Hans bemödande att i denna högst grannlaga fråga gå en rättvis medelväg, hvarigenom afseende blifvit fästadt, så väl vid Räntegifvarnes billiga klagan, som vid Räntetagarnes giltiga anspråk.
Jag anhåller alt få uptaga några af den siste värde talarens yttranden.
Han har sagt, att frågans ställning nu är förändrad mot hvad den var vid förra riksdagen.
Jag erkänner att mycket är förändradt nu emot 1848 både i afseende på saker och personer, men jag tror, hvad denna fråga beträffar, att den bordt af Regeringen anses vara det till sin fördel i en liberal riktning. 152 Ben 5 Mars f. m
Vid förra riksdagen var det nemi. de 2:ne Ständ, som representera det stora antalet skattskyldige, som biföllo en långt mer genomgripande reform, och jag tror, alt detta bordt innefatta ett temmeligen starkt stöd för Regeringen; ty det måtte vara lika väl Borgare- och BondeSt:ns rätt, som de 2:ne andra Ständens, att i detta ärende besluta; och jag skulle föreställa mig, att de skattskyldiga måtte hafva lika heliga rättigheter i det afseendet som de löntagande klasserna.
Det är dessutom icke afgjordt, att sa vida frågan vid förra riksdagen fått behandlas i den ordning, grundlagen stadgar, nemi. såsom en Slatsregleringsfråga (och i hvilken åsigt jag vill minnas att llr Stats-rådet Gripenstedt dä sjelf instämde) samt följaktligen StatsUtskrs, med komiterades förslag hufvudsakligen instämmande, betänk, kommit under omröstning i förstärkt Ulsk. — att, säger jag, ärendet då blifvit med Ständernas rätt afgjord, till förmän för StatsUtsk:s åsigt, hvarefter protesterna från R. o. Ad. samt PresteSt. troligen uteblifvit.
Jag är också förvissad, att Borgare- och BondeStm icke eller nu afvika från det beslut, de icke blott vid förra, utan äfven vid flera föreg:de tillfällen i denna fråga fattat.
Allmogen har länge insett fördelen deraf, att räntorna bestämmas till en fix, och icke årliga rubbningar underkastad skatt.
Den har städse insett orättvisan deraf att inom vissa provinser räntorna äro oföränderligt fastställde i penningar och i andra beroende af fluktuerande varupriser.
Jag tror således icke, att om afsigten varit att bereda ett resultat i frågan, den bordt behandlas såsom nn skett; tvertom är jag förvissad, att ändamålet kommer att allt mer och mer förfelas, ju mera man söker att utdraga pä tiden och att inveckla frågan.
Och något annat resultat än upskof kan jag icke fatta såsom följd af den nu framlagda propos., som öfverlemna!' hela ärendet lill ny utredning, genom de skattskyldiges hörande, komiterades nedsättning m. m.
Sedan denna fråga i öfver 100 är varit så mycket diskuterad, och sedan 1847 års komité utarbetat ett sä förtjenstfullt betänk., hvilket icke blott i det offentliga vunnit ett rättvist erkännande, utan hvarmed Konungen Sjelf visat Sig sä belåten, att Han med serskilda nådebetygelser hugnat dess ledamöter, betviflar jag, att några ytterligare komitéer skulle kunna åstadkomma ett bättre och mera tillfredställande arbete, eller försöka upställa en säkrare och billigare grund.
Hr Gripenstedt har äfven sagt, alt genom det stora antalet persedlars förvandling till vissa hufvudartiklar en betydlig förenkling vinnes.
Detta låter dock mera, än det i sjelfva verket är.
Hvad som gör det stora antalet persedlar, är de s. k. småpersedlarne; men dessa få icke eller f. n. utgöras in natura, ulan skola, enl. nu gällande författningar, årligen reduceras efter markegång och alltid utgå i penningar.
Jag medger det vara en vinst om denna reduktion nu gjordes för en gäng och derigenom för alltid bestämdes, till hvilket belopp dessa persedlar skulle utgå i kontant.
Men härtill måtte väl icke erfordras de skattskyldiges hörande, eller några ytterligare komitéer.
Hela den affären rörer ju icke mer än 144,000 r:dr för hela landet.
Imedlertid vore det åtrnin - Den 5 Mars f. m. 153 stone något om sistberörde förvandling kunde ega rum och en förenkling derigenom beredas.
Hvad angår de öfriga persedlarne, så vore det icke eller omöjligt att åstadkomma reformen på det sätt, att 2 högst 3 vissa hufvudpersedlar blifva bibehållna och de öfriga förvandlas till silfver, men deremot kan jag svårligen förena med rättvisa, att en persedel förvandlas till en annan, aldrahelst om persedlarne äro många; och jag är viss, att om den s. k. förenklingen verkställdes på det sätt den K. propos:n anvisar, förhållandet blefve mera inveckladt än hvad det f. n. är.
Den värde talaren har äfven sagt, att K.
M. icke bestämdt föreslagit vissa persedlar att såsom hufvudräntor utgå inom vissa län.
Detta är visserligen sant, emedan K.
M. icke föreslagit någonting afgörande, utan blott lemnat hänvisning till vederböra hörande och framtida komiterade, hvilka inom hvarje län skulle föreslå de persedlar till hvilka förvandlingen skulle ske, hvarefter K.
M. ville meddela ny propus, i ämne t v
Jag frågar dock, huruvida till en slik priliminär åtgärd må erfordras en propos. till R.
St., eller om icke uti en sak, som varit så mycket och länge undersökt och afhandlad, R.
St. med fog - bordt vänta ett bestämdt förslag.
Jag anhåller att dessa anmärkn:r må åtfölja remissen till StatsUlsk.
Ehuru jag icke anser det vara rätt att man beledsagar en remiss med en alltför vidlyftig diskussion, anhåller jag att få uptaga hvad llr Gripenstedt yttrat i afseende på dagsverkenas lämplighet såsom räntepersedel.
Hr Gripenstedt förmenar nemi. att dagsverken i allmänhet bibehållas vid ett värde, relativt till jordprodukternas värde.
Jag ber att få bestrida denna sats med påstående att just motsatsen ofta inträffar.
Vi känna litet hvar att de år då spanmålen stått till lägsta pris, hafva dagsverkena blifvit som högst betalda och orsaken har varit den, att arbetaren, som beklageligen icke så som sig borde, sörjer för morgondagen, utan oftast endast för dagens behof, kan, då födoämnen stå i lågt pris, försörja sig, utan alt dageligen arbeta, hvaraf följer, att han blir sökt och ej behöfver söka arbetsförtjenst.
I södra delen af Skåne, der sädén vanligen står lägre än i andra delar af Sverige, gälla i allmänhet dagsverken vida mera än i de delar af riket, der säden slår högre.
Och i Danmark, der säden nästan alltid står i vida lägre pris än här i Sverige, betalas dagsverkena 50 proc. högre än hos oss.
Således kan jag icke erkänna dagsverkenas relativa värde i förhållande lill säden, julan tillåter mig bestrida Hr Gripenstedts påstående om deras lämplighet såsom räntepersedel.
Vidare har Hr Gripenstedt sagt att den besparing af 50,000 r:dr, sorn är förespeglad i skatteförenklings-komitéens betänk, och soni här är omnämnd i reservationerna vid Regeringens förslag, icke är att anse såsom positiv besparing, utan endast såsom negativ, emedan dessa penningar skulle åtgå för en förändrad reglering af landtstatens löner.
Jag föreställer mig dock att en förändrad reglering af landtstatens löner i alla fall kan komma i fråga, äfven om den tillgång dertill, som genom ifrågavar. besparing skulle beredas, icke erbjuder 154 Den 5 Mars f. m. sig.
Att om en utgift förestår, dertill finna tillgång genom indragning af andra, måste dock utgöra en positiv och bestämd besparing.
Då Hr Gripenstedt i sitt yttrande antydde sitt behof af att försvara sig mot beskyllningen att icke hafva varit konseqvent, hoppas jag att han icke syftade på mitt yttrande, emedan jag tvertom, då jag förra gången hade ordet, upgaf, alt Hr Gripenstedt hade såsom föredragande i prot. uttalat samma mening, som han vid förra riksdagen hyllade, och jag betraktade således hans åtgärd att biträda detta förslag till grundskatternas förenkling, såsom en upoffring han gjort af sin enskilda mening, för att få frågan på ett eller annat sätt afgjord.
Men jag har yrkat och jag yrkar att Ständerna måtte genomföra reformen fullständigare, än K. propos:n innehåller, emedan jag tror att de annars skulle besluta blott och bart en half mesyr.
Jag ville blott nämna bvad som möjligen för en och annan ledamot torde vara obekant, dä fråga är att bedöma dagsverkenas mer eller mindre lämplighet, såsom räntepersedel, att nemi. visserligen någon ojemnhet i deras värde kan ett eller annat år inträffa, men att den K. propos:n föreslår ett medelpris grundadt pä 10 år.
Genom denna lilla uplysning hoppas jag att den betänklighet Frih.
Raab antydt, skall vara helt och hullet undanröjd.
Då denna fråga vid sistl. riksdag förevar, deltog jag mycket i öfverläggningarna derom, dels såsom ledamot af StatsUtsk., dels såsom ledamot af detta Stånd Jag förfäktade då den mening, att en förenkling af den massa af serskilda persedlar, i hvilka hemmansräntorna äro ställda, måtte försiggå, på det att dessa persedlar skulle blifva så få som möjligt.
Men hvad jag ansåg vara af ännu mera vigt, var att ali upsägningsrätt skulle uphöra, på det alt man måtte undvika de prejerier, som nu äro en följd deraf, och att lösen skulle ske efter medeltalet af 10 års markegång, för alt afböja den nuvar. olägenheten, att när räntegifvaren led af missväxt och hade mindre att gifva, han likväl nödgades häraf dela med sig.
Detta var det som jag yrkade, men deremot satte jag mig fullkomligen emot, alf denna betydande del af Statsinkomsterna skulle förvandlas i penningar, emedan dermed många och stora olägenheter skulle vara förenade.
M. afgifna propos. bekänner jag, att jag icke har läst, emedan den ännu icke är tryckt, och således icke varit allmänt tillgänglig, och dessutom har jag icke haft tid alt i kansliet taga kännedom af det skrifna exemplaret.
Men af hvad jag kunnat höra af diskussionen, synes mig den K. proposm hvila på sådana grunder, alt jag åt densamma tror mig kunna lemna mitt bifall.
Deremot fäster jag mig mindre vid antingen de persedlar, som inom hvarje län eller länedistrikt, der olika förhållanden fordrade att dela länet i flera, skulle bibehållas, utsättas af Ständerna efter förslag af K. M. hvaremot, om så skedde, jag icke skulle hysa några betänkligheter, eller om detta bestämmande åt kommiterade öfverlemnades att efter vederbör:s hörande fastställa.
Men hvad jag icke kan undgå att uttrycka, är den stora tillfreds - Den 5 Mars f. m. 155 slällelse, med hvilken jag har hört en ledamot af detta Stånd, som bekläder en af Konungens högsta förtroende-platser, yttra sig.
Andra ledamöter hafva gjort honom förebråelser derför, i det de hafva funnit detta hans yttrande vara inkonseqvent i hänseende till hvad han vid föreg:de tillfällen yttrat.
Jag kan icke se annat än en stor förtjenst deruti, och finnér lämpligt att vid detta tillfälle i minnet återföra Frih.
Boijes bekanta uttryck vid ett tillfälle, då han tackade Gud för hvar dag han blef klokare.
För min delafhörjag med stor tacksamhet det yttrande, som nu icke endast i denna fråga af en person, som bekläder ett så högt förtroende-embete, afgifvits, utan äfven att då i detta hans anförande omnämdes de gamla samhällena, så talade han äfven om svårigheten att på dem obetingadt kunna tillämpa abstracta theoder.
Det är en så stor sanning, att jag icke kan annat än önska att denna sanning alltid måtte göra sig gällande hos samtlige Konungens rådgifvare och hos alla dem, som i mer eller mindre mån hafva inflytande på Sveriges framtida väl.
Afven jag är för min del glad att i detta fall kunna instämma med den ledamot af Regeringen, som här afgifvil ett så väl motiveradt och grundligt anförande, att det kunde synas förmätet och tillika öfverflödigt att bär söka vidare utveckla ämnet.
Jag skulle önska att inom detta hus mer än en talare instämde häruti och uttryckte sin erkänsla för Regeringen för dess bemödande att på delta sätt vilja lösa frågan.
De yttranden, som fällts emot förslaget anser jag, minst sagdt, lösliga.
Att ett förslag är utarbetadt, kan väl icke innebära något hinder deremot, alt icke ett bättre kan utarbetas, och då det en gång framställda förslaget icke hos Ständerna vunnit framgång, så måtte det väl vara Regeringens plikt att framkomma med ett förslag, som kan vinna bifall.
Jag för min del är tacksam derför, och lika öfvertygad som den talare är, hvilken yttrat den åsigt, att detta förslag skall falla, lika säkert hoppas jag att Regeringens bemödanden skola krönas med framgång.
Då jag för en stund sedan begärde Ilr Aminoffs motion på bordet, skedde det derföre att hon var ofullständig.
Motionären yttrade blott hvad han önskade, men icke något om sättet, huru denna önskan skulle verkställas.
Sedan jag nu haft tillfälle att derom med honom samråda, tager jag mig friheten föreslå att den ifrågavar. tacksamhels-betygelsen för H. Ex. Hr Gr.
Geer mätte frambäras genom 6 ledamöter af detta Stånd, t. ex. 1 Grefve, 2 Friherrar och 3 Adelsmän, hvilka Hr Frih. o. Landtm, torde behaga utse.
Hr Aminoff: Joli. Fredr.:
Någon ofullständighet i min motion kan jag icke medgifva, emedan mitt förslag innehåller, att R. o. Ad. behagade utse vissa af dess ledamöter, som skulle frambära Ståndets tacksamhet till H. Ex. Gr.
De Geer, men sedan Hr 356
Den 5 Mars f. m von Hartmansdorff återtagit sin begärda bordläggning, instämmer jag med honom i den nu gjorda framställningen.
I anledn. häraf yttrade H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, all sedan il. o. Ad. redan, till följd af Hr von Hartmansdorffs begäran, hvilken ej heller nu blifvit uttryckligen återkallad, beslutat att Hr Aminoffs ifrågavar. motion skulle hvila på bordet, denna fråga icke nu syntes kunna företagas till afgörande, utan borde blifva hvilande till nästa plenum.
Hr Frih. o. Landtm, liar uttalat sin mening på samma sätt som jag upfattat saken.