Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna titel innefattar äfven god uppfostran, sjelfständighet och frisinnighet så i seder, som tänkesätt, med ett ord, alla de fördelar, som en högre bildning medför, Rikdom och börd ge ej denna titel, men förstärka den.
Man säger om en rik, äfven förnäm, men ohöfsad person:
He is not a Gentleman.
Ett mönster af lefnadsart heter; the perfect Gentleman.
– Ibland yrken i samhället stämpla blott de till Gentleman, som fordra uppfostran, bildning.
Man hör då till klassen, men kan personligen vara ett undantag, och tvärtom.
– Köpmannen, the Merchant t. ex. hör genom sitt yrke dit.
Småhandlanden – the Tradesman – hör genom sitt yrke ej dit; men uppfostran och seder kunna i båda fallen göra afvikelser från regeln.
– I allmänhet är det lättare att säga hvad Gentleman icke är, än hvad han är.
Det är t. ex. icke en man, som alltid och allestädes talar sanning, men en man som ej förnedrar sig till en osanning: – icke en man, som alltid blottar sin öfvertygelse, men en man som aldrig förnekar den.
Du vet ej om han är en varm vän.
Men du kan vänta att han är en ädelmodig fiende.
Ja, ädelmod i fiendskap är företrädesvis Gentlemanly, hvad vi skulle kalla ridderligt.
För öfrigt känner jag intet språk, i hvilket blotta ordet manly (manlig) har en så skön bemärkelse.
Det innefattar ej blott tapperheten, utan allt hvad som är öppet, uppriktigt och välvilligt.
– T. ex. att erkänna ett fel, är på Engelska manligt.
Bemärkelsen af delta ord är en heder för Engelska charakteren.
Stoke Newington d. 16 Dec.
Jag har länge lofvat att säga något om de allmänna nöjena i London, dit jag från min nuvarande fristad så lätt kan komma alla stunder på dagen.
Men hvad jag hittills sett ger knappast ämne för en roande beskrifning.
– Det är ett omdöme, som jag hört af flera, äfven af Engelsmän, som länge vistats på fasta landet, att lefnadssättet der är gladare, lifligare, nöjena mångfaldigare än hos dessa öboer.
Jag har hört dessa på fasta landet naturaliserade Engelsmän beklaga sig öfver ledsnad i sitt eget land.
Och det är en anmärkning af många utlänningar, att de i munterhet och sällskaplighet ej känna igen sina Engelska vänner, då de träffa dem hemma ibland de andra Engelsmännen.
Denna nation har ingen uppfinningsgåfva i roligheter.
Det synes på det ringa antalet af hufvudstadens allmänna nöjen.
– Det ofantliga London har ännu ej mer än två stora theatrar, och kan nöja sig (sedan Drurylane nedbrunnit) med en.
Den ordenteliga gången af Engelska hemseder, gör ej heller detta land till en skådeplats för societet, som i den fordna Franska bemärkelsen också var ett allmänt nöje – nemligen allmänt, i motsats mot det förtroligare, enskilda umgänget, hvilket just har sitt behag derigenom, att hvar och en lemnar fart at sitt individuella lynne.
Uti societeten föreställer man deremot ej sig sjelf, utan snarare en allmän person – modet i sin drägt, den goda ton i manér och språk.
Man formar sig efter ett mönster.
De högre kretsarna, som i Europa nu öfverallt likna hvarandra, må ha en liknande societet äfven här.
Jag känner den ej.
Nationen synes mig ha föga böjelse derför.
Det är ock af bristen på smak för nöjen, och på uppfinningsgåfva i detta afseende, som han här får se luxen i sin råaste nakenhet, då den består blott i att kasta bort penningar, t. ex. i Vad, hvilket här kan kallas ett national-nöje.
Andra nationer förstå att bibehålla en slags måtta i det oförnuftiga.
För Engelsmannens raka förstånd är detta en motsägelse.
Hans deciderade charakter förer honom öfverallt vägen fram, så långt den räcker.
I sjelfva verket om man är öfver måttans gräns och ej vill återvända innom den, hvilket menskligt sundt förnuft kan sätta måtta i omåttlighet, rimlighet i orimligheten?
– Men just deri består civilisationens allmännaste missbildning; och dess förnuft är mig derföre ännu vedervärdigare än dess oförnuft.
Den del af sommarn och den höst jag här tillbragt, äro dessutom i afseende på nöjena en ofruktbar årstid.
– Vintern, som i alla nordliga länder gör de stora städerna till samlingsorter för nöjen, prakt och förströelser, har allt för sent denna verkan i London.
Den förnäma, rika och syssellösa verlden tillbringar genom ett besynnerligt val hösten och vintern på landet.
– Att då är jagttiden, kan vara en orsak för Gentlemännen; för öfrigt far man då omkring till brunnar och badställen, och fortfar dermed till April, Maj, många till kungens födelsedag i Juni.
Det är först då annat folk skulle vara glada att återse landet, som den vackra verlden åter synes i London, och först sedan den naturliga vintern lyktat, begynner här vintern af den goda ton.
Capitlet om denna ton eller hvad man här kallar Fashion, är jag temligen okunnig i, men att sluta efter hvad en hvar måste finna, som någon tid vistas här, så är väl denna modets och capricens verld på intet ställe så distinct, så exclusif som här.
Den tycks utgöra en särskild cast af menniskor.
Att vara på modet är en titel, som fästes vid ens namn.
Man läser i allmänna papperen om den och den Gentleman of fashion, om den och den Lady of fashion, liksom vore det en profession.
Och man vet då strax, att denne Gentleman, att denna Lady i det minsta af sin drägt öfverensstämmer med rapporten i modejournalen i månaden.
Man vet strax, att de äta sin middag ej långt förr än annat folk går till sängs, lägga sig ej långt förr än annat folk stiger upp, att det är deras skyldighet att om vintern njuta landets behaglighet och om sommarn stadens; och att de ej våga afvika från allt detta utan faran att förlora sin reputation, eller att anses ha öfvergifvit yrket. – O! här är en ypperlig ordning i allting!
Man behöfver ej frukta, att uti ämbetsmannen, att uti köpmannen eller hans contorist, att i någon, som har något att beställa, här finna en petit-maitre.
Ty denne sistnämnde har i sin väg så mycket att iakttaga, så många vigtiga pligter att uppfylla, att han omöjligen kan medhinna något annat.
Man fuskar ej här i handteringen för hvarandra, såsom i Sverige.
Man är ingen ting, man gör ingen ting till halfs i England.
– Hvad som ej kan stå tillhopa, är här öfverallt verkeligen åtskildt.
Sådant är rätt och tillbörligt; – och jag skulle väl à propos af Dårskapen vilja upprepa, att ett beundransvärdt sundt förnuft råder i detta lands seder.
För öfrigt passar ej det fordna Franska begreppet af petit-maitre på en Engelsk varelse af fashion.
Den senare synes lika tung och vårdslös, som man föreställer sig den förra liflig och utsökt, En sådan der Fashionable ser ut, som om han redan skådat alla verldens sju underverk, och, nu mera, erkännande i menskliga sakerna ingen ting värdt sin uppmärksamhet, vandrar omkring lik en lefvande uttydning af Salomos ordspråk: allt är fåfänglighet under solen.
– Men för att från modet, som egenteligen ej är annat än method i ledsnad, komma till hvad man kallar nöjen, låtom oss tala om Theatern!
London har ej mer än tvenne stora Theatrar, som bägge innom kort tid nedbrunnit, och af hvilka blott den ena, nemligen Coventgarden, ännu blifvit återuppbyggd.
Om sommarn spelas på ingen af dessa.
I stället är då Haymarket i gång, och dessutom flera af lägre slag, der John Bull roas med Arlequinader och vidunderligheter.
På Astleys ageras till häst: på Sadlers Wells ofta till sjöss, och jag såg ett stycke, som slutades med att nästan hela det spelande sällskapet samm om hvarandra.
– På alla dessa ställen har alltid stycket interesserat mig mindre än åskådarne; ty dessa låta alltid ganska högljudt höra så bifall som missnöje.
– Ingen menniska undrar här på att den, som betalar sitt inträde, också yttrar sin mening; men skulle någon allt för ihärdigt vara ensam i förkunnandet af sin, och derigenom störa pluralitetens nöje, så handhafver denna sjelf sin police och kör ut honom.
Galleriet är i en Engelsk Theater en domare så vigtig som någon, och hvarje Dramatiskt arbete föreställer en patient, hyrd för plumpa experimenter af borgerlig jemnlikhet.
Ingen ting är oroligare än Engelsmän såsom publik.
Hvar och en af dem tror då fullt och fast, att han är kommen för att låta verlden höra af den berömda Engelska Friheten, och sparar sig ingalunda för det allmänna bästa.
Hvad jag nu vill omtala är ett ibland bevisen derpå.
Den nya theatern vid Coventgarden, som åter uppstigit ur askan på den förundransvärdt korta tiden af nio månader, öppnades i slutet af nästlidne September.
Ägarne funno för godt att öka inträdes-priserna, och sökte rättfärdiga detta steg inför publiken genom åberopande af sin dryga kostnad.
Publiken påstod, att då deras privilegium är så godt som ett monopolium, de ej hade rätt att höja prisen på de theatraliska nöjena, som också vore en nödvändighets-vara.
Ägarne lade sina räkningar inför en Comité af ganska ansedde män, ibland dem Directeurerne af Banken, och denna afgaf ett offentligt utlåtande, att den beräknade vinsten ej gick till 6 procent af capitalet.
– Publiken påstod, att Comitén ej intagit den stora aflöning, som John Kemble, Englands förste tragiske acteur och en af de förnämsta delägare i theatern förbehållit sig och sin familj.
Ett annat klagomål var, att i den nya theatern funnes så många privata loger, och man ropade högt mot den oförskämdhet, att i en Britisk theater ej publiken skulle ha tillträde till alla platser.
– Följden blef, då theatern öppnades, att allmänheten stormade så att ej ett ord kunde höras.
Jag var der flera gånger, och en mer helvetisk musik af hvissling, skrik, buller af skramlor, lurar, horn m. m. har jag aldrig hört.
Jag har sutit bredvid gamla, tjocka herrar, som oförtänkt stått upp och blåst på barntrumpet, så att de blifvit röda i det feta ansigtet.
Kemble framkallades, förklarade sig, återkallades och borthvisslades.
Theater-Directionen försökte bruka våld mot ofoget.
Det gjorde blott saken värre.
Åskådarne mötte våld med våld.
Man skrek högt öfver kränkningen af Engelsmäns rättigheter.
Man öppnade subscriptioner för dem, som af policen blifvit dömda till plikt eller fängelse.
Old prices (de gamla prisen) var allmänna ropet.
Theaterns medhållare kallades N. P.
(New Prices, nya prisen).
Motpartiet tog namn af O. P. Man slog O. P. medaljer, att bäras om halsen, då man geck till theatern.
Man hade O. P. näsdukar, O. P. hattar, O.
P. mössor.
Man hade en O. P. dans, som hvar qväll uppfördes på Paterren, derigenom att nian hoppade fram och tillbaka på bänkarna under rop af O. P. Man hade gjort en O. P. musik till denna dans.
Den är med accompagnement af skramlor. O. P. är nu ritadt på alla väggar och murar i London.
De handlande sätta ut stora plakater utanför sina bodar med O. P., i alnslånga bokstäfver.
Tidningsskrifvare låta ropa ut sina papper med tillägg: O. P. för alltid.
Det blef en riktig partisak.
Pamfletter och carricaturer utkommo utan tal.
Alla tidningar sysselsatte sig dermed, och jag har ej i mina dagar läst så mycket pro och contra och tillika så mycket om Engelsmäns fri- och rättigheter, som i detta ämne.
Theatern öppnades hvar qväll för att bli skådeplats för samma oväsende.
Directionen gaf ej efter.
Acteurerne spelte, ehuru ej ett ord af dem kunde genomtränga denna storm af oljud.
Publiken brydde sig ej om dem, såg ej på dem.
Parterren vände dem vanligen ryggen.
Man gick till theatern för att få träta och skrika.
Man harangerade från loger och galleri – till och med qvinfolk försökte det.
Och talen kommo andra dagen ordentligen i papperen, med samma utförlighet som i en Parlaments-Debatt, ehuru ingen kunde höras, der alla skrika.
Men hvad man skulle anse för otroligt, är att publiken, i stället för att falla på det simpla rådet, att afhålla sig från en theater, med hvilken den var missnöjd, har allt ifrån d. 18 September i två månader hvar qväll fortfarit med samma oväsende.
Charakteristiskt är, att larmet nästan alltid slutades med patriotiska utrop och afsjungande af God save the King.
Clifford, en man af rang och ansedd advocat i London, blef för någon tid sedan arresterad på Parterren, för det han bar O. P. på sin hatt.
Han förklarade att han blott gått dit, för
att få det pröfvadt som en lagfråga, om ej en Engelsman hade rätt att yttra sitt omdöme i en theater, och bära O. P. på sin hatt eller hvar han behagade.
Saken blef företagen i nästförlidna vecka, och Clifford under en ofantlig folkmängds segerrop af Juryn förklarad oskyldig, med rättighet, att få 5 pund sterling i skadeersättning. O. P. samlades då till en stor middag der Clifford presiderade.
Kemble infann sig – gaf efter – och preliminärerna uppgjordes till freden, hvilken i går den 15 December firades i Theatern, med enthusiasm och ej mindre buller än kriget.
– Öfver denna seger göra tidningarna den anmärkning (öfver hvilken jag ej behöfver göra någon) ”att den spheriska gnista, som lifvat
Engelska folkets frihetskänsla, ännu ej slocknat.
I en tidning anföres ett omdöme ur den Fransyska
Moniteuren: att Engelska regeringen, som nu mer än någonsin har att frukta folkets missnöje, troligen är glad, att theatern i Coventgarden kan bli ett ämne, för nationalt interesse, för hvilket det glömmer förlusterna i Spanien och skammen af expeditionen till Walcheren.
d. 17 Dec.
Några månaders besittning af den lilla pestilentialiska ön Walcheren, som blef en graf för så många tusende, är allt hvad
England vunnit af sin stora utrustning mot Vliessingen och Antwerpen– 100 segel med 40,000 man om bord – den största, som väl ännu utgått ur Engelska hamnar.
Då Lord Chatam återvände med oförrättadt ärende, regnade carricaturer i London.
På en ser man Lorden, – såsom en annan Münchhausen – ridande i luften öfver canalen på ryggen af en gås.
Han förer ön Walcheren med sig hängande i ett band om halsen.
På stranden står John
Bull färdig att ge luftseglaren en välkomma med en stor knölpåk.
– Emellertid blifva ministrarne utan tvifvel frikända vid den pågående undersökningen i Parlamentet, och detta verkar ett djupt och allmänt missnöje, som begynner taga en ovanlig rigtning – nemligen mot Parlamentet sjelft, hvars reform högt yrkas.
Fortfara de rådande att sätta sig emot all, äfven den moderataste reform i detta hänseende, så förstöra endera de England, eller sker det genom
Demagogerna, hvilka kunna befalla öfver en pöbel, som här är farligare än på något annat ställe.
Orsaken till detta sista är till en del att söka i sjelfva Engelsmannens borgerliga dygder.
Det inneburna sträfvandet hos enhvar i detta land är independence – en oberoende lott – liten eller stor – men egen.
Man arbetar oaflåtligt derför, och med sträng hushållning.
Man tillåter sig njutningar endast i mån af tillgångar, men nekar sig också ej de förra, då de senare ej fela.
Man är i allmänhet så noga dermed, att vissa yttre tecken tillkännagifva med temmelig säkerhet gradationerna.
den unga man, som fattig skall göra sin väg i London, är det en Epok i hans lilla välstånd, då han begynner dricka vin till sin middag, – en annan ännu högre, då man får se honom åka i en elegant Gig o. s. v.
– De, som nu genom olyckor eller eget förvållande helt och hållet tillbakakastas på denna, af så många täflande fylda bana, som känna sig stängda från all utsigt att förvärfva någon del i den allmänt eftersträfvade lyckan, förgrymmas och vända sig mot sig sjelfva, mot hela samhället med den djupaste förbittring.
En Engelsk proletär är en fruktansvärd varelse.
Olyckligtvis höra här stora klasser under denna benämning, och ökas genom ett fabrikssystem, som gör tusendes existens för dagen beroende af de minsta skiftningar på verldshandelns våg, och hvad det ock eljest må fabricera, skapar fattiga i förskräcklig progression.
London d. 20 Dec.
Ändteligen sedan freden var återställd på Coventgarden, njöt jag nöjet att der se Hamlet.
Om det odödliga mästerstycket intet ord!
Det synes mig för helt att kunna sönderdelas af förståndet.
Blott en anmärkning ur ett friskt intryck!
– Hur herrligt är ej hos Shakspeare det låga och löjliga användt! – hvilket fåkunnigheten vågat tadla, och en förskämd smak vämjas vid.
Dödgräfvare-scenen t. ex. i Hamlet
, – säkert en stötesten för mången konstdomare, hur förträfflig är den ej! hur nödvändig för det hela!
Handlingen i stycket föregår i menskliga lifvets högre rymder.
Det är en kungaslägt, som förgås.
Döden skördar på olika sätt alla dess medlemmar.
Hvilken constrast i allt detta mot det lägre lifvets lugn och liknöjdhet!
Att frambringa denna, dertill tjenar Dödgräfvaren ypperligt.
Han lefver bland förruttnelse.
Likväl är han nöjd, och debiterar en plump och glad lefnads-philosophi ibland multnade ben.
Det är ur naturen.
Jag har ock sett den ärliga förnöjelsen i dödgräfvar-ansigten.
Det måste höra till professionen.
– Kembles spel, såsom Hamlet, röjde mycket studium, mycket förstånd, men, som jag tyckte, mer omdöme än känsla.
Det är strängt och correct – kanske något för torrt.
Stoke Newington tredje dag Jul.
Julen har i England det gemensamt med den Svenska, att den är en familjefest.
Föräldrar, barn, närmaste slägtingar tillbringa Juldagen tillsammans, och äta Roastbeef och Plumpudding;– en Kalkon synes ock höra till högtiden.
Julafton är här ingen högtid.
Men då vi voro fem Svenskar tillsammans, föresatte vi oss, att ha vår Julgröt, och påminte oss allt hvad vi visste om Svensk kokkonst, för att göra vår goda värdinna begripligt hvad vi mente.
Det var en
ganska löjlig öfverläggning, hvars resultat blef en risgrynsgröt, så god, som man kunde vänta den af många kockar.
Vi betraktade vårt verk med välbehag, åto med ej mindre, och af höflighet eller smak förklarade värdinnan, att denna Svenska pudding ej var så elak.
Derpå tömde vi våra glas till våra vänners välgång.
– Huru lifligt kom jag ej ihåg dem!
I går skulle jag se Tragedien the Roman Father på Coventgarden, der den berömde Cooke (Kembles rival) spelade Virginias fader.
– Han kom drucken med vaklande fart in på scenen, mumlade fram några obegripliga ljud och raglade ut på andra sidan igen, sättandes dermed sina barn, som skulle emottaga honom, intet faderligt exempel.
– Hans roll måste läsas af en annan.
Sådant har händt honom en gång förr: – och publiken har förlåtit.
Jag hade sett honom förut såsom Schylock i the Merchant of Venice, hvilken roll anses för hans triumf.
Han gaf den i stor stil.
Men hans action var kastad endast på den tragiska sidan af Judens charakter.
Det bizarra, det nationella deri, som
Shakspeare så förträffligt uttryckt, vårdslösades.
Bath Nyårsdagen 1810.
Nyårsafton kom jag hit: afståndet från London är ungefär 18 Svenska mil.
Vi foro i en så kallad Stage Coach med fyra hästar.
Vagnen hade inuti blott plats för fyra personer, och vi tre hade betalt för alla platserna för att ha bättre rum.
Ett fruntimmer, som varit nödsakadt taga sin plats utanpå vagnen, yttrade sin önskan att få det lediga rummet inuti, hvilket hon sluteligen erhöll, sedan vi makat undan våra knyten.
Vi funno i henne en ganska interessant resekamrat.
Hon sade, att ibland sällskapet på taket talet fallit på sällskapet inuti vagnen.
Någon gissade att vi voro Irländare.
Damen berättade, att hon förklarat det för omöjligt; hon vore säker, att om också fem Irländare hade varit i vagnen, de skulle ha gifvit ett fruntimmer rum med sig.
Vi sökte på allt sätt godtgöra vår försummelse.
Hon antog ursäkten och talade med både förstånd och liflighet.
Hon hade varit på fasta landet, – äfven mycket till sjöss; hvaraf vi gissade det hon vore gift med någon sjöofficer.
Hon talte med enthusiasm om Englands sjömakt.
Hon hade varit ombord, då en Engelsk flotta på Holländska kusten gjorde sig färdig till batalj, (hvilken sedan ej blef af, emedan de upptäckta skeppen sedan befunnos ej vara fiendtliga).
Innom tio minuter, sade hon, var allt klart till action: och jag har aldrig kunnat föreställa mig en sådan stridslust, ett mod, som det, hvilket i ett sådant ögonblick lifvar en Engelsk sjöman.
Det är upplyftande att vara vittne till en sinnesförfattning, som tänker, att ingen ting är omöjligt – att våga och vinna:
Valspråket för allt stort.
Vi frågade om hon ej var rädd.
Courage smittar lätt en Engelska, sade hon.
– På hennes liflighet togo vi henne for en Irländska.
Hon var det ej; men tycktes anse vår gissning för en compliment.
Ingen ting, sade hon, kan vara angenämare, än en väl uppfostrad Irländare.
Han förenar Engelsmannens liberalitet och uppriktighet och Fransmannens liflighet, med en nästan orientalisk fantasi och en egen nationell qvickhet och skämtsamhet.
Om Skottarne dömde hon ej så fördelaktigt.
Deras charakter tycktes i allmänhet stå lägre i Engelskt omdöme, än Irländarnes.
Imellertid göra de i England lycka genom slughet, sparsamhet, ihärdighet.
Man förebrår dem list.
En Skottes bana i England från dräng till herre finner man ofta framstäld i carricaturer.
Bath är den bäst byggda stad jag sett – hel och hållen af sandsten, med många rätt vackra byggnader.
Pulteney Street är en af de angenämaste man kan se.
De så kallade Crescents – hus bygda i halfcirkel, såsom ett architektoniskt helt, omkring öppna platser – behaga ögat.
Staden ligger på en ojämn grund – till en del på kullar, och utsigten omkring är stängd af sådana.
Vi bo nära pumprummet, der man dricker af det varma vattnet, och der det drickande och badande sällskapet samlas om förmiddagen.
Saisonen för detta är nu här i sin höjd.
Vädret är ovanligt mildt.
Vi ha i dag 14 graders värma efter Celsii thermometer.
– Nyårsdagen är i England ingen helgdag – om den ej infaller på Söndag: – derföre är ock idag Bal, som på en Söndag ej skulle tillåtas; ehuru den lär bli litet besökt, emedan Lady den och den har just i dag en Rout.
Fasta landets nationer ha förenat
Religion och nöje: – större andeliga fester äro folkfester:
Söndagen både en andakts-, hvilo– och glädjedag.
Här ej så.
– I detta land har äfven glädjen varit en partisak.
Carl I. förnyade 1633 sin fars edict, som tillät lekar och lustbarheter på Söndagen, för dem som bevistat Gudstjensten.
De puritanske presterne nekade att läsa upp edictet och blefvo straffade med afsättning: de prester, som läste upp det, blefvo sedermera afsatte af det långa Parlamentet.
Så har man på denna dag att minnas Englands borgerliga krig:
Dess stränga utvärtes firande är ännu för en Engelsk allmänhet det företrädesvis utmärkande kännetecknet på en Christen.
Ingen ting är tystare, dystrare, än en Engelsk Söndag.
Den första erinran jag erhöll i detta land var, att det ej passade spela Fortepiano på en Söndag.
Kyrkogång och promenad fylla här Söndagen.
– De Engelska predikanternas språk är okonstladt, helt och hållet afhandlande och undervisande.
Rhetorik i stil och uttal anses för profant; kanske just derföre, att Engelsmännen verkligen äga en profan vältalighet, och genom en större enkelhet vilja skilja den andeliga derifrån.
Derföre läser i Engelska kyrkan presten äfven ur papperet, hvilket ej tillåtes i verldslig vältalighet.
De mångfaldiga secterna deremot i detta land, nämligen de predikande
, (ty man har ock tigande, såsom Qväkarne, i hvilkas gudstjenst, jag under två timmars tid ej hörde annat ljud än en nysning), närma sig deremot i värma och föredrag till den verldsliga talekonsten.
Bath d. 9.
I går var Master of Ceremonies’ Bal, hvartill man sade mig att öfver 2000 Billetter voro sålda.
Den var högst brillant; ty det lysande af en bal, som af en rout, består i att man för trängsel ej kan röra sig.
Man går blott dit för att tränga sig ett par gånger omkring rummet, fråga ett tjog bekanta huru de må och underrätta sig af dem, om de sett ett tjog andra bekanta, med tillägg:
”det är fasligt varmt!” ”hvilken gruflig trängsel!” o. s, v.
Jag skulle kunna göra en lista på samma frågor jag hörde hundrade fruntimmer göra.
– Och dessa obetydliga ord, med hvilken affecterad liflighet, med hvilken accent af vigt sades de ej!
Ofta vände man i hastighet på den svanhvita halsen för att upprepa dem, liksom hade man glömt någon ting; och af det förtjusande löjet, som visade de vackra tänder, hvilka äro ibland Engelskornas behag, af den spetsigt lifliga blicken, skulle en åskådare kunnat inbilla sig, att de spirituellaste infall blifvit sagda.
– Jag såg äfven vår fordna reskamrat, som ej var den minst vackra.
Hela högtidligheten
var en exposition.
Jag har knappast sett ett så oslöjadt coquetteri, en så öppen affectation, ett sådant minauderi, en sådan upputsning af airer och ansigten!
– Jag bestyrktes i min tanka om den Engelska ärligheten, som ej kan hjelpa sig, som måste ge flärd som flärd, dårskapen rent som dårskap, – som ej kan skänka en apparence, en ton åt något sådant.
– De vackra illusionerna äro här rent borta ur lifvet.