Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när vi glömt dessa alla, då skrapa vi till sist från minnets taflor ut bilden af Voltaire, som, när han med fanatisk logik kämpade för familjen Calas, var nog taktlös att under tre år icke skratta, af Savonarola, som ref ned konstens mästerstycken, af harm öfver att folket icke hade bröd, af Turgénjev, som sett sitt lands nöd och var nog dåraktig, att medan han lefde fjerran derifrån, tänka på detta sitt på en gång älskade och hatade land så starkt, att hela hans diktning blef en klagosång öfver det namnlösa Ryssland.Låt oss glömma dem alla — för att sedan med hr Hedberg sticka händerna i byxfickorna, vända rvggen åt verlden och skratta muntert och trefligt, derför att vi ha det så bra, derför att verlden är så treflig, och derför att publiken då blir lika belåten med oss som vi ijied den.
Men äfven frånsedt detta ytliga sätt att neddraga konsten till ett betydelselöst tillfallighetsskämt, så är det ett gnedvetet eller omedvetet misstag af hr Hedberg att identifiera nutidens konst med pessimismen och påstå, att — for att begagna hr H: s visserligen icke originela, men i stället så mycket oftare använda favorituttryck — de nutida för-fattarne måla endast grått i grått eller, när det är riktigt galet, svart i svart.
Detta uttryck är nu i och för sig till den grad obestämdt, att det rinner mellan fingrarna, som när man försöker att taga fatt på qvicksilfver.
Men det kan ej rimligtvis hafva mer än två olika betydelser.
Don ena är, att de nutida författarnes verldsåskådning i allmänhet är pessimistisk.
Den andra, att de af sina figurer endast framställa deras dåliga sidor och dymedelst icke åstadkomma verkliga men niskor, utan karrikatvrer.
Herr H. använder uttrycket i båda dessa betydelser, och man liar understundom litet svårt att fa klart för sig, hvilkendera han egentligen för tillfället åsyftar.
Strängt taget borde denna förebråelse betyda, att de nyare författarne sluta sig till Hartmans eller Schopenhauere verldsåskådning och i enlighet dermed betrakta tillvaron som ett ondt, från hvilket det är utvecklingens mål att söka be^ frielse.
Men denna åskådning har åtminstone här i norden egentligen endast framträdt hos en författare, nämligen hos Strindberg, och äfven hos honom märker man denna böjelse endast i hans tidigare arbeten.
De öfriga af den nyare literatnrens representanter hafva i allmänhet en teoretisk ståndpunkt, som nära ansluter sig till den nyare engelska filosofien, och det torde vara bekant, att den icke predikar någon pessimism.
Skulle åter hr H. med uttrycket » grått i grått » (och andra dermed likartade) vilja antyda, att de nyare författarne lida af en viss sorgbundenhet, som gör, att de i hr H: s tanke ej skratta nog ofta, så fins det en viss sanning häri.
Men hr H. bör ej vara alltför ond på de stackars menniskorna för det.
Det fins ju dock åtskilligt allvarsamt här i verlden.
Man har tagit ifrån oss vår religion, och vi hafva ej ännu lyckatsfa något ersättningsmedel i stället.
Man upptäcker fel i vår uppfostran, fel, som hängt sig fast i menniskoslägtet sedan århundraden, och som bitit kanske oläkbara sar i det nu lefvande slägtets karaktär.
Man upptäcker dagligen fel i vår moraliska uppfattning, lågheter i var känsloverld, från hvilka man svårligen kan göra sig fri.
Och bakom allt lidande, som rör oss sjelfva, förnimma vi ljudet af samtidens största klagan, och som ett stort liebeväpnadt spöke reser sig fattig-.domen och hotar att hugga hela den nutida civilisationen i spillror.
Och derför kan jag — lika litet som säkerligen någon af de u:: g *. ‘ föifattarne — instämma i hr Hedbergs eloge sid. 21 öfver det gustavianska tidehvarfvet:
» Man utgick från den synpunkten, att det voro skäl i ' att göra lifvet så gladt som möjligt, dels derför att det i allmänhet var så kort, dels derfor att det i alla fall hado tillräckligt både med sorg och vånda att bjuda på, trots detta, och när man utsade sitt till ordspråk vordna » apres nous le déliige », så låg det i detta mycket mindre ett hädiskt trots, än en i det allmänna lynnet förherskande sorglöshet, som tyckte det vara nog med att man brydde sig om sina egna angeliigenheter, och ville låta eftertiden sköta sig sjelf. » *
Förlåt mig hr H., men * detta är knappast riktigt.
Och förlåt mig också, att jag anser denna beprisade sorglöshet » innebära vida mera misstro till lifvet, vida mera skepticism, än de mest bittra utfall mot samtiden.
Ty redan föi * söket att förbättra förutsätter tro.
Värst af allt är dock, att hr H. kan förorda något sådant som att » låta eftertiden sköta sig sjelf ».
Det kan icke vara obekant för någon, att mensklighetens djupaste moraliska känsla ligger i omtanken för efterverlden, och att denna med vetandets ökande allt mera framträdande känsla i stort leder sitt upphof från den medfödda, redan i djurets instinkt gifna kärleken till affödan?
Det är svårt att förstå, hur man en passant kan kasta ut dylika uttryck.
Men äfven om hr H. med sitt grått i grått » åsyftar denna egenskap hos författarne att ej vara lika sorglösa som hr H. och det gustavianska tidehvarfvet, så är detta uttryck i alla fall vilseledande.
Ty pessimismen är visst ej ett drag,
* Har hr II.
hört talas om Thorild?
Annars säger han i sitt fötetal till » Passionerna *: » Andra skola drifva Qvickhetens lilla styrka: skola fjolla, flyga och rasa.
Det förtryter mig, att denna narr-talangen skall ännu hos oss vara så mycket aktad, o. s. v. » Detta var hans omdöme om den af hr H. berömda egenskapen hos detta tidehvarf, hvilket för Öfrigt äfven ägde den skald, som företrädesvis har fått namn af smärtans, nämligen Lidner.
som tillhör alla de nyare författarne, och det bör derför ej heller tilläggas nutiden i allmänhet.
Vi hafva t. ex. aflbsen pjeser sådana som » Gengangere », » Vildanden » eller » En Folke-fiende », men vi hafva också » Et Dukkehjem », der slutet nogsamt visat, hur brännande skaldens längtan varit efter att gifva en ljus horizont.
Vi hafva Jakobsen, Bang, m.
fl., hvilka äro verkliga pessimister.
Men vi ega också Björnson, som aldrig varit mindre pessimist, än han är nu, när han i sin sista roman med glödande inspiration tolkat mensklighetens.
innerligaste förhoppningar om en sedlig framtid, som skall föra oss ut ur den prostitution, i hvllken vi nu lefva.
Och hos honom är denna optimistiska åskådning en grundåskådning.
Den • är en nästan dogmsäker öfvertygelse och ingalunda endast en svag-obestämd tro-på en osäker möjlighet Eller Strindberg, hvilken kanske hr H. vill anse som pessimisten par préférence?
Slutade icke hans » Sömngångamätter » med ett det mest optimistiska framtidsperspektiv?
Eller » Giftas »?
Låt oss frånse, huruvida den är osedlig och guds-bespottande eller ej.
Det kan väl ej falla en menni^ka med sundt förstånd in att kalla den pessimistisk eller förebrå författaren att här hafva målat » grått i grått ».
Der finnas ju dystra taflor.
Men tänk på det morgondagerns friska solsken, som strålar öfver de båda makarnas uppvaknande i » stora barkassen » på Dalarö, eller på skildringen af äktenskapslyckan i » Reformförsök » eller på hela den af sprittande lefnadslycka genomandade berättelsen » Måste ».
År detta pessimism, sä är den åtminstone bra lik, hvad andra menni-skor kalla för en varm och mensklig kärlek till lifvet och menniskorna, en innerlig glädje öfver den lycka lifvet bjuder, och en stark känsla af denna lyckas eviga källa, som är och förblir naturen — utan att man derför precis behöfver bekänna Rousseau.
Med dessa fakta för ögonen förefaller det något egendomligt, när man sidan 21 (också angående det gustavianska tidehvarfvet) finner följande uttalande:
» I) en tidens andliga prägel var ju också en helt annan än vår.
Man * lcfde ännu midt uppe i de skeptiska filosofernas århundrade; det var just icke särdeles mycket man trodde på, men på en sak trodde man absolut, på den nu från m&amp;nga håll så fanatiskt förnekade lifsgttid-jens berättigande. » *
* Herr H. syftar här sannolikt p&amp; Ibsens » Gengangere ».
Att Ibsco der emellertid icke förnekat lifsglädjen, utan i stulet sjungit dess lof,Jag hade förut icke annat än delvis.
läst Strindbergs » likt och olikt », men jag erinrade mig, att der fans ett kapitel med titel LifsgUidjen, och jag slog då upp och läste detta kapitel, naturligtvis i den tanken, att det skulle bekräfta hr H: s utsago om, att den » nu mera » så » fanatiskt » förnekades.
Döm om min förvåning, när jag fann detta kapitel vara alltigenom mättadt med stark och glödande lifs-lust.
Det hela var ett försvar för lifsglädjens berättigande, polemiskt mot all pessimism, fastän polemiken här var både stark och uppbyggande.
» Återvänd så mycket som möjligt till naturen, gå icke med hop-snörd hals.
hopknäppt bröstkorg; vaka icke, när du skall sofva, och drick icke, när du skall äta; kasta upp din bädd sjelf och spräng icke ditt hufvud på att hålla en husa, som skall ha tio kronor i månaden och ta provision på kaffebrödet, och skaffa dig icke hjernanemi på att få tråkiga och dyra nöjen; men lek, spring, åk skridskor, slå boll och var ung med de unga.
Du skall få en sund kropp och en sund själ, som skall tro på lifvet och med mod gå i kampen, ty kampen skall komma, men den skall icke bli så vresig, så gallbitter; det skall slås friska sår, så att blodet rinner rödt, men du skall icke förgiftas, så (att blodet stannar svart och tjockt!
Och du skall slåss med glädje, ty din sunda kropp skall ge dig hopp om seger, och om du ligger som en sl&amp;gtad kalf, skall du ändå känna, att det kittlar i venstra sidan och drar i mungipan.
Ty då har du lifsglädjen i nervändarna, och de hålla ut i det längsta, ja, ända fram till den dagen, då vår ande får en ny luft att andas, och våra själar får en annan föda, och då ha vi lifsglädjen på fullt allvar, men först då!
Jag har läst for mycket af Tomas a Kempis för att få vara med om den, men jag vill ändock arbeta för deo, ty jag tror på det kommande slägtet ».
Med dessa citat för ögonen förefaller det, som om hr H: s ofvun aftryckta utlåtande angående den nya literaturens uppfattning af lifsglädjen varit — låt oss säga — något omotiverad.
Om Ibsetf i » Gengangare » skulle anses hafva förnekat den, så är det ändå intet skäl för att genast påstå, att hela den nya riktningen gör det.
Om också hr H. uppfattat » Gengangare » på ett så egendomligt sätt, att han anser Ibsen hafva förnekat, hvad han i stället skrifvit en apologi för, så är dock detta intet skäl för att kalla nutiden pessimistisk.
Tvärtom är det väl klart, att den, som af ett enda fall tror sig kunna göra en allmän slutsats, gör sig skyldig till ett
det är visserligen en småsak, men en småsak, som bör antecknas, emedan den är karaktäristisk för hr H: s sätt att gå till väga.fel, om hvars beskaffenhet hvarje logik skulle vara tillräcklig for att lemna upplysning.
Icke bättre gar det hr Hedberg, om vi undersökande vända oss till alstren af den nutida literaturen for att se, om det är sant, att författarne måla » grått i grått * i den mening, att de hos sina personer i allmänhet framhålla endast de dåliga sidorna och följaktligen åstadkomma karrika-tvrer i stället för menniskor.
Låt oss då, för att på möjligast bästa sätt ansluta oss till hr H: s tankegång, börja med några exempel ur den nyare svenska dramatiken för att se, hur denna hr H: s anmärkning häller streck der.
Vi hafva dä till en början frihetshjelten Mäster Olof, som visserligen blir en affiälling, men som dock är tecknad med den mest omisskänliga sympati, Oerdt, hvars storartade karaktär ej torde behöfva någon debatt för atLvara klar, den uppoffrande bilden af Kristina samt slutligen bröderna Petris moder, som blir gripande genom det sätt, på livilket hos henne fanatismen är blandad med moderskärleken.
Eller gå till fru Edgren.
Är Gurli målad » grått i grått », eller är Arla det?
Är icke deras moder statsrådinnan en företeelse, som kan väcka hr H: s sympati?
Är den unga äkta mannen i » Sanna qviunor » osympatiskt
• tecknad, eller kanske modern är ovärdig vår medkänsla, derför att hon är svag?
Att hr H. på ett annat ställe i boken visat sig anse Bark höra under den ofta citerade banala rubriken, visar endast, att hr H: s uppfattning af karaktären blifvit ledd på villospår af hr Thegerströms gifua framställning.
Eller lat oss gå till Ibsen och Björnson.
Tänk på Brand och Agnes eller Solveig och Peer Gynt, tänk på Osvald och fru Alving, på Hedvig i » Vildanden », på Håkon, Skule jarl, Margareta, Sigrid och fru Ragnhild i » Kongsämnerne », på Lona Hessel eller Nora, pä Dagny och Hjördis, på FalJc eller pa den kolossala bilden af Julianus och på den kristna qvinnan Malvina.
Tänk på Leonarda, Hagltart och A (fät, på Sang, Klara och Bratt, och dertill hela raden af romanförfattare Turgénjev, Dostojevski, Jacobsen, Kjelland,
Elster, Daudet och Zola, hvilka alla visat en menniskokärlek
* så djup, att den aldrig ett ögonblick vacklat, derför att de samtidigt haft ögon, med hvilka de kunnat se.
Det torde väl ej vara rätt att påstå, att en sådan person, ’ som t. ex. hjeltinnan i » La joie de vivre » är » målad i grått ».
Man måsäga, 0111 man så vill, att man tycker Zola gått för långt i framdragande af vissa detaljer.
Det är en mening i denna anmärkning.
Men det är väl ej detsamma som att måla i grått ».
Icke ens mot Gervaise i » l ’ Assommoir&gt; torde man med fog kunna rikta denna anmärkning.
Hur skulle det gä t. ex. med lady Macbeth, om man ej hade rätt att framdraga nattsidorna i den menskliga karaktären?
Man må komma i håg, när man talar om Zola, hvilken oftast far uppbära dennå beskyllning, att han skrifvit en bok, sådan som » la faute de 1 ’ abbé Mouret ».
Och den är väl åtminstone tillräckligt mättad med färg.
Jag kommer nu till en detalj, som det verkligen är mig obehagligt att vidröra, men som dock ej gema kan fortigas.
För någon tid tillbaka öfverraskades nämligen allmänheten af den underrättelsen, att ett stycke, författad t af Frans Hedberg, kalladt Sängkant marmägen, skulle uppföras på södra teatern.
Och öfverraskningen låg deri, att man sade stvcket vara skrifvet i den s. k. nva skolans manér.
V %
anhängarne till denna skola började man naturligtvis tala om, att Frans Hedberg, påverkad af en ny tids ¿i6er, inträdt i ett nvtt skede af sin författarverksamhet, och hvar man väntade med spänning att fa se, huru försöket skulle atlöpa.
Man kom upp på teatern, och första akten gick förbi under en ohyggligt förstämd tystnad.
Under den andra böljade man med en känsla af illabefinnande att betrakta hvarandra.
Ty hvad var det, man tick se?
Det var ett försök i det nvare dramats stil.
I sa måtto hade rvktet
* * talat sant.
Hvad ryktet deremot icke omtalat, men livad som bär visade sig vara ett sorgligt sakförhållande, det var, att försöket var icke blott klumpigt och svagt i utförandet, utan innehöll pinsamma och omotiveradt raa ställen, till hvilka man fåfängt skall söka ett motstycke hos någon af dem, hvilka enligt hr H: s utsago måla grått i grått.
Aftonen förgick, utan att en hand lyftes till applåd, och man lemnade teatern med en känsla, som om man varit rädd för att se hvarandra i ansigtet.
Ty saken var den, att man skämdes.
Det enå partiet öfver att se genren bortfuskad.
Det andra öfver, att en anhängare, som man trodde, ohjelpligt komprometterat sig.
Och den allmänna tanken var den: Hvad skall hr Hedberg nu göra?
Skall han äfven med fara att ännu en gångmisslyckas fortsätta på sin en gång beträdda bana och der-igenom visa, att han beträdt den af öfvertygelse?
Eller skall han återvända till sitt gamla skrifsätt och derigenom taga ut det steg, som skiljer den allvarlige författaren från lycksökaren?
Och i det senare fallet — skall allmänheten och tidningskritiken kunna glömma, att hr Hedberg en gång försökt sig i samma genre, som han ständigt i både ord och gärning visat sig ogilla?
Men allmänheten är i sin dom ofta nog så glömsk, att den rent af synes uppmuntra de menniskor, hvilka när de känna sig ej äga kraft att skapa en opinion, åtminstone äga smidighet nog att böja sig för den redan befintliga.
Och en dylik lofvärd uppmärksamhet mot majoritetens smak visar sig ofta medföra den rättvisa belöning, som ligger i samma aktningsvärda majoritets bifall.
Derför var det egentligen ej öfverraskande, att när hr H. i somras lät uppföra Rospiggarna, hvarken publik eller kritik visade någon förvåning öfver, att samma person så plötsligt kunnat öf-vergå från en genre till en annan, och när han misslyckats i dei * senare, helt ogeneradt återvändajtill den förra.
* Allmänheten skulle ha haft rätt uti att glömma detta miss-grepp — ty hvar man bör hålla sig på sin egen väg och ej söka andras — om icke dessa båda olika genrer hvilat på till den grad i grund och botten olika lifsåskådningar, att den, som hyllar den ena, omöjligen kan anses hylla den andra.
Och ändå skulle saken hafva kunnat stanna vid att betraktas som ett missgrepp, om ej hr Hedberg på sista tiden dels i sina krönikor, dels i här omskrifna bok betonat sin antipati mot det nyare dramat på ett sätt, som ställer hans försök med Sängkammarmågen i,en lindrigast taladt tvetydig dager.
Och det är och blir äfven för framtiden efter denna pjes svårt att veta, när man skall tro, att hr Hedberg tajar allvarsamt.
Ty i och med en sådan handling som att skrifva en pjes i en riktning, hvilken till och med går vida längre än den literaturuppfattning, mot hvilken han städse polemiserar, har hr H. i egentlig mening stält sig
* Under samma teatersäsong skref hr H. ett annat stycke, kalladt » Mellan bjudningarna », der han redan då böljade sin skallgång mot Sängkammarmågen jämte andra nyare äktenskapsdramer.utanför forfattarnes led.
Ty han har visat sig icke respektera sin egen öfvertygelse.
(Slutet följer.
* Författaren anser sig för undvikande af missförstånd böra upplysa, att han ej härmed tänkt försvara de enligt hans mening delvis alldeles ohållbara ås i gt erna, som förekomma både i » Likt och olikt * och » Giftas », utan endast påpeka, att de ej förneka lifsglädjen.Några ord med anledning af Hjalmar Strömers “ Framtidsvinkar “.
I det stora frigörelsearbete, hvilket fyller vår samtid med strid och oro pä alla omraden, hör vetenskapens kamp med religion sdogmerna till det Som djupast och mäktigast upprör och söndrar menniskoma.
De gamla formerna för verldsbetraktelsen vilja icke längre hålla ihop, och man famlar efter nya.
En hvar, som något tänkt på hithörande ämnen, känner att sanningen — den sanning, som förnuftet på ovedersägliga grunder framställer — icke kommit till sin rätt i den gamla uppfattningen, att hon oundvikligen fordrar en ändring, och att en undersökning af förhållandet mellan för-huftet och troslärorna måste tränga sig på hvarje ärligt sinne.
Någonting nytt vill fram — det ligger i luften.
Frågan är mindre, om det gamla är riktigt och hållbart, än huru mycket deraf som är utnött och otillfredsställande.
Den ene vill reformera, den andre revolutionera.
Men ett står fast: tiden är mogen för ett afgörande i hvarje individs eget inre.
Den stund är kommen, då ärligheten förbjuder att vara neutral.
Undersökningen är gjord af vetenskapen, men resultatet är icke en ny dogm, som blott gör anspråk på att tros, utan det vill uppfattas sasom bindande och nödvändigt.
Det måste på förnuftets väg ingå i det allmänna medvetandet.
Det var egentligen ett mindre exakt uttryck, som begagnades här ofvan, da en antydan gjordes om en pågående » vetenskapens kamp med religionsdogmerna&gt;.
Den striden är, noga taget, utkämpad, slaget vunnet af rebellen vetenskapen och dogmerna sarade till döds.
Men med den afgörande segern är ännu icke allting väl bestäldt.
Det gäller för segervinnaren att äfven faktiskt taga i besittning den öfvervunnesområde och vänja det samma vid det nya herraväldet.
Detta är ofta nog ett svårare och långsammare arbete, och det är det som nu i våra dagar sakta, men säkert försiggår på ifrågavarande falt.
För det frigjorda, oförvillade förnuftet står den vetenskapliga sanningen fast genom sin egen nödvändighet.
Men hos den stora, ovetenskapliga allmänheten arbetar icke för-.
nuftet oförvilladt.
Synpunkten är från början förryckt genom en uppfostran, som stält de kyrkliga dogmerna (mennisko-läroma) utanför förnuftets granskning.
Man har lärt oss att betrakta en del af vantrons och vidskepelsens läror såsom stående öfrer förnuftet och dermed sökt rädda dem undan all närmare undersökning.
Men trots förbudet kom vetenskapen och belyste dem, och de visade sig i stället stå emot förnuftet.
Denna stora skilnad afgör .deras öde.
Det är möjligt att tro det, som icke kan begripas (d. v. s. det som ligger bortom den gräns, dit våra begrepp sträcka sig), men det låter sig icke göra att verkligt tro det, som man begriper vara orimligt (d. v. s. något orimligt inom gränsen för våra begrepp).
Och det är inom de sist angifna råmärkena man finner största delen af de dogmer, hvilkas erkännande på trons väg utgifves som det enda saliggörande.
Insigten och öfvertygelsen om detta förhållande blir också deras ohjelpliga fall inför hvarje tänkande menniska.
På den vägen har alltid förut den ena falska föreställningen efter den andra, som en gång tillhört de vördade dogmernas antal, undanröjts och förvisats titl den stora massan af efteråt mer eller mindre förvånande misstag, och så skall det i tidernas längd oundvikligen gå med alla inför förnuftet ohållbara myter och lärosatser.
Som en liten länk i den stora kedja af hithörande arbeten, hvilken sedan länge genomgår de civiliserade folkens literaturer, är Hjalmar Strömers » Framtidsvinkar » fortjent af ganska mycken uppmärksamhet.
Detta dock icke som skulle deri några nya vetenskapliga rön för första gången framställas.
I det hänseendet kan innehållet i hr Strömers bok ieke ega några ansprak.
Det kan numera hämtas ur åtskilliga tillförlitliga källor.
Men den stora förtjensten ligger i de vetenskapliga resultatens sammanförande och framställande i en lättfattlig, populär oeli öfvertygande form, som sätter livar och en i tillfälle att tillgodogöra sig forskningens förarbeten till verklsåskådningens omgestaltande.Bokens fullständiga titel är: ¿Framtidsvinkar, en serie förpostfäktningar mot djefvulen, verlden och vårt eget kött m. m., öppnade i Kongl.
Vetenskapsakademien och afslutade i Blandís teater, sedan jesuiterna under tiden med polisens tillhjelp förfogat, det sådana saker ej vidare i den kongl.
akademien måtte fä angripas ».
Som motto for föreläsningsserien anföras följande ord af apostelen Paulus: » Vi hafva icke strid emot kött och blod allenast, utan emot förstår och mandariner, emot denna verldens höge, som regera i okunnighetens mörker ».
Man skulle såsom mindre vigtigt kunna med tystnad förbigå det onödiga i åtgärden att vid sjelfva titeln på en bok med allvarlig tendens och med mensklighetens största frågor till föremål för behandling fasta minnet af de tillfälliga omständigheter, hvarunder föreläsaren Strömer i vår hufvud-stad för några år sedan uppträdde med dessa sina » förpostfäktningar ».
De små makter, som då satte sig i rörelse för att hindra spridandet af den » farliga » sanningen, hafva icke en så anmärkningsvärd betydelse för utvecklingen, att de med ett enda ord behöfde omnämnas, men en sådan betydelse kunde deremot bokens innehåll ' hafva lika väl, om icke bättre, utan den reklam, som titeln nu innebär.
Men man kan också gerna påpeka detta förhållande, emedan det sammanhänger med ett drag, som allt emellanåt lyser igenom framställningen.
Utan att egentligen synas ega någon slående qvickliet till sitt förfogande, älskar förf.
patagligen att stundom kasta en löjets dager öfver okunnighetens föreställningar, och ehuru frestelsen dertill utan tvifvel ligger nära till hands, vinner de ifrågavarande ämnenas behandling säkerligen ingenting derpå i förevarande fall.
har sannolikt tvärt om dermed onödigtvis inskränkt sin läsekrets.
I så ömtåliga ämnen som religiösa uppfattningar o. d. måste satiren och andra löjets vapen, hur utmärkta och till-låtna stridsmedel de än kunna vara, begagnas med urskilning och, om de begagnas, framför allt bita igenom okunnighetens hårda pansar.
En komisk belysning kan vara ytterst verksam, som bekant, men förlöjligandet får då icke, såsom här stundom sker, inskränka sig till användandet af triviala eller vulgära uttryck.
Sådana strida i någon mån mot det valda framställningssättet, som ju i det stora hela är den allvarliga, logiska bevisföringens.