Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har en längre tid haft nära befattning med en skola, hvaruti christna och judiska barn emottogos, der undervisning i christendomen meddelades af en prestman, Gudstjenst hölls hvarje söndag samt bön hvarje morgon och afton, och jag vågar försäkra med lika mycken andakt som i någon af de skolor, som tillhöra Hr Statssecreterarens föredragning; men barnen fingo derjemte lära fördragsamhet med andras meningar och att man bättre tjenar det högsta väsendet, då man älskar sina medmenniskor, än då man hatar eller föraktar dem.
I anseende till första punkten af betänk, nödgas jag dock yrka återremiss.
Då Judarna äga rättighet att bo i vissa städer, anser jag olämpligt att utesluta dem från något lofligt näringsfång, som inom dessa städer kan idkas.
Hvad borgare-eden beträffar, tror jag ej dermed bör vara så noga, när man ser, att Judarna kunna vara laglydiga undersåter utan sjelfva tro- och huldhetseden.
Dessutom torde formuläret för eden kunna så modifieras, att den af Judarna ansåges för bindande.
Jag vill ej yttra mig, huruvida det var lyckligt, att Judarna blefvo insläppta i vårt Den io Maj f. ra. vårt Iand; men sedan vi emottagit dem, måste för dem öppnas utvägarna till upplysning och arbete, som äro de tvenne vilkoren för ali moralisk förädling och medborgerlig gagnelighet.
Jag instämmer med Hr v» Hartmansdorff, oaktadt det verkligen icke är uppmuntrande att uppstiga på bänken.
Jag skall dock söka redogöra för mina skäl, under förmodan, att det är sådana, som böra bestämma hvarje beslut.
Det första, som förekommer iden allmänna skolan, är bönen.
Det är icke möjligt, att en person kan med andakt deltaga deri, som icke erkänner bönens innehåll; och kan han icke deltaga deri med andakt, är det icke rätt, att han deri deltager.
Detta är deremot icke heller rätt, så vida det nemi. medgifves, att bönen är väsendtlig; ty då böra alla deltaga deri.
Ännu ett skäl vill jag anföra.
Det är nemi. föreslaget, att intet undantag från allmänna skolordningen skulle äga rum.
Denna känner likväl blott christna läran; och huru vill man begära, att barn, uppfödda i en annan tro, skola öfvergå till vår lära, utan att de förmå bedöma den?
Man synes nu af philantropi vilja göra den sats gällande, att man måste genomgå allmänna skolan för att blifva upplyst.
L sådant fall torde en ganska stor del af R. o. Ad. icke kunna kallas upplysta; åtminstone kan jag icke räkna mig dertill, ty jag liar icke genomgått någon allmän skola.
Helt annat är förhållandet med gymnasierna och aeademierna, der den egentliga föräldravården om barnen icke kan äga rum, utan särskildt föranstaltande; men i afseende å dessa tror jag, att Utskrs tillstyrkande varit öfverflödigt, ty, efter mitt förmenande, få hvad folkslag som helst vistas och taga undervisning der; åtminstone vet jag, att Turkar fått det.
För allmänna ordningens skull anser jag emedlertid skadligt, att judiska barn medgifves rättighet att begagna undervisning i de publika skolorna; och det är icke heller af någon nödvändighet påkalladt, emedan de lätt kunna få tillfälle till undervisning i privat väg.
I alla frågor ang:de Svenska institutioner afser jag i första rummet Svenska nationens fördel.
Om judiska barn skulle tillåtas att begagna undervisningen i våra allmänna skolor, tror jag, att de böra uppfostras i christna läran.
Det beror på föräldrarnas fria vilja, om de vilja lemna sina hårnät den allmänna skolan; men sedan de gjort detta, och sålunda äfven tillåtit barnen deltaga i vår religionsundervisning, böra de oek tillåta dem att antaga vår trosbekännelse, ty det är ju eljest detsamma, som om de säde: vi vilja låta uppfostra deni i christna läran, men vi vilja icke gifva dem dop.
Men vilja de icke det, hafva deras barn icke i skolan att göra, G H. 5i Den io Maj f. m. för att endast störa andakten för våra barn.
Jag önskar derföre återremiss af betänk, i och för nu omförmälda punkt.
Hvad Hr Lagerhjelm nämnt, äger sin riktighet i afseende på academierna, men ej på gymnasierna; ty vid dessa är man endast fritagen från skyldigheten att Jäsa österländska språken, men icke från deltagande i religionsundervisningen.
Cronhjelms förslag, ang:de utsträckning af Judarnas näringsfrihet, får jag nämna, att jag öfverallt sett, Ji vil ket hat som råder emellan Judarna och de öfriga invånarne uti sådana länder, der de förra äga en stor näringsfrihet; huru de alltid utgöra en stat i staten, och huru deras medfödda anlag att alltid vända sina företag endast sig sjelfva tillgodo, utan allt afseende på det rikes fördel, i hvilket de äro bosatta, kommer dem att oaflåtligen missbruka den hospitalitet, de erfarit.
Äfven i politiskt hänseende har man ofta sett, hvilket stort inflytande de utöfva.
Jag vill likväl icke, att, då Judarna en gång fått tillstånd att komma hit, de icke äfven skola få tillgodonjuta de rättigheter, hvarom deras reglemente för närvarande försäkrar dem; men jag vill icke derutöfver utsträcka dessa rättigheter.
Ehuru således jag känner flera af Judiska nationen, för hvilka jag hyser stor aktning, kan jag icke medgifva detta folkslag några fördelar, sorn jag tror skulle komma att lända Svenskarna till skada; hvadan jag i förut uppgifna afseendet yrkar återremiss af betänkandet.
Jag instämmer med de ledamöter, som yttrat sig emot Hr v. Hartmansdorff, och bar föga att tillägga de grundliga skäl, som af Gr.
Cronhjelm, Hr Cederschjöld och synnerligast af Hr v. Troil blifvit anförda.
Jag delar likväl icke med dem någon förundran deröfver, att från Hr Statssecreteraren v.
Hartmansdorff hafva hört sådana satser, som han i dag framställt, jag har nemi. af offentliga handlingar mig bekant, hurusom Hr Statssecret., i egenskap af Konungens rådgifvare, hindrat personer af Judiska trosbekännelsen icke blott från inträde i skolan, utan äfven från fortsättning af deras studier, sedan de erhållit nog underbyggnad för att kunna vinna inträde vid högre läroverk.
Jag kan för en åsigt, motsatt den Hr v. Hartmansdorff försvarar, åberopa en stor ecclesiastikauctoritet.
En man, mer än de liesta af våra religionslärare utmärkt för snille, bildning och sann christlighet, har likväl, i egenskap af ephorus för ett gymnasium i hufvudstaden, icke tvekat att tillåta Israelitiska ynglingar att inträda i detta läroverk, utan att han ens funnit behöfligt att, såsom ett annat consistorium, derom förfråga sig genom Ecclesiastik-expeditionen; och man har likväl utaf detta förhållande, mig veterligen, icke försport några menliga följder.
För min del skulle jag anse det vara ett högst
Den io Maj f. m. obilligt tvång att vilja förmå judiska föräldrar att, såsom vilkor för deras barns undervisning i någon Luthersk skola, anbefalla barnens uppfostran i och antagande af en annan trosbekännelse, än den föräldrarna sjelfva anse vara den lätta; oell göra de allt hvad de böra, när de tillåta barnens undervisning i båda troslärorna samt öfverlemna åt dem sjelfva alt, när derefter de dertill erhålla nog mognad, välja, hvilkendera de önska föredraga.
Oni barnen, sedan de utan sjelfpröfning antagit vår troslära, funne sig dermed missnöjda och ville återgå till sina fäders tro, så väckte sådant långt mera förargelse, än om de alltid föiblifvit Judar.
Jag tror i allmänhet, att det vore väl, 0111 man först erhölle upplysning om beskaffenheten af en religionslära, innan man blindt antager den; och då Christern!omens historiska basis just ligger i Judaismen och Gamla Testamentet, torde det ej heller vara ur vägen, att en Luthersk lärare uti sin religionsundervisning omfattade äfven de Judiska religionsbuden, och jag tror icke, att några menliga verkningar deraf borde kunna befaras för de Christna lärjungarna.
På dessa skäl tillstyrker jag bifall till andra punkten i betänk.
Hvad åter beträffar första punkten, angrde vägrad utvidgning af Judarnas delaktighet i landets industriella fördelar, förenar jag mig med hvad Gr.
Cronhjelm i afseende härå yttrat.
Ulsk. synes hafva utgått från den lika gamla som falska sats, att vissa folkclasser hafva vissa medfödda vanor, hvilka de icke Lurina öfvergifva.
Jag tror, att man ej bör förgäta, att det oftast är lagarna, som bilda ett folks vanor, lefnadssätt och förderf, och att, om lagarna fortfara att vara felaktiga, man förgäfves bjuder till att ombilda vanorna, och klandrar orättvist de sednare för de förras skull.
Då man således stiftar lagar, som hindra Judarna att finna sin utkomst på ett naturligt och andra medborgare lofgifvet sätt, tvingar man dem ofta att söka denna genom missbruk af de få återstående rättigheter, man lemnat dem.
Då man t. ex. förbjuder dem att bosätta sig eller idka stadigt näringsfång i andra än vissa städer, är det då undransvärdt att de, för att sprida sina varor, måste förse sig med endast lätt gods, och på kringvandringar bortskackra det?
Jag tror, att Judarnas naturalisation visat sig af nytta i de länder, der de varit fria.
Jag vill blott citera Nordamerika: der göres icke något afseende uppå om medborgaren är Jude eller tillhör någon annan religionssekt, endast uppå, huruvida han vördar-lagarna; likväl stå moraliteten och industrien der påen långt högre punkt, än den i ett land, med den största stränghet mot alla kättare, någonsin torde kunna hinna.
Jag anhåller, att Utsk. må föreslå, att Judar äga bosätta sig och vinna burskap i hvilken stad som helst inom Sverige, förvärfva jord på landet samt obehindradt utöfva hvarje näringsfång.
Hvad borgare-eden beträffar, tror jag lika med Hr v. Troil, att den, i fall så nödigt finnes, kan 4°4 Den 10 Maj f. m. för Judar förändras, så att de, efter sina trosformler, lunna aflägga denna såväl som borgenärs eller, om jag ej misstager mig, tro- och huldhetseden.
Då mina motståndare visat så mycken fördragsamhet mot Judarna, torde de äfven behaga visa någon fördragsamhet emot Hr v.
Hartmansdorff, vare sig såsom Svensk medborgare eller såsom innehafvare af ett embete, till hvars åligganden både religionens och den allmänna undervisningens vård höra, samt således tillåta honom anföra några skäl till vederläggning af hvad emot hans yttranden blifvit framstäldt.
Man har sagt, att det icke behöfdes att tillhöra någon viss troslära för att äga rätt till undervisnings erhållande här i Riket.
Mitt yrkande går ej längre, än att judebarnen ej böra berättigas att inhemta deras upplysning på bekostnad af våra Svenska christna barn, hvilkas undervisning jag anser komma att störas genom de förras deltagande deri på det föreslagna sättet.
Man har sagt, att judebarns intagande i skolan skulle bereda deras omvändelse till Christendomen.
Det kan väl vara.
Men våra skolor äro icke stiftade för att omvända Judarnas barn, utan^ för att bilda våra egna.
Man har trott det vara nyttigt för barn af främmande religion att begagna en Luthersk skola, emedan de då skulle komma i tillfälle att jemnföra christna läran med deras egen och välja den bästa.
Jag kan icke tillerkänna barn nog skarpsinnighet för alt anställa en sådan jemnförelse, och mina motståndare synas vara af samma dem motsägande mening, då de gilla, att judeföräldrar icke göra valet för deras barn.
Ville man vara lika samvetsgrann i andra ämnen, som Judarna berömmas för att vara, då de, i osäkerhet om den bästa religionen, ej låta barnen uppfostras i någon viss, så borde man för samma osäkerhets skull icke bibringa barnen någon bestämd lära i andra ämnen.
Följden deraf skulle blifva, att man ej torde lemna dem bestämd undervisning i något ämne, och alt en fullkomlig brutalitet skulle blifva följden af den stora 1 i De— raliteten.
Man har äfven, såsom skäl för bifall till förslaget anfört, att det i Rikets och utländska tidningar skulle klandras, om Ständerna visade sig så illiberala som jag.
Deremot synes mig, att man snarare skulle nedsätta sig i andras mening, om man visade sig hylla en falsk upplysnings läror.
Fäster man något afseende på tänkesätten i andra lander, så får jag nämna, att t. ex. i Frankfurt äro vid samma läroverk särskilda lärare anställda icke blott för den Katholska och Lutherska religionen, utan äfven för de begge bekännarnes politiska historia.
Vid våra skolor och gvinnasier, såsom underordnade läroverk, linnas deremot icke så beskaffade, särskilda lärare.
Man har trott det hafva varit bäst, om vi varit alldeles af med Judarna.
Jag instämmer häruti, men icke derutinnan, att sedan man likväl fått dem Deli 10 Maj f. m. !\ o5 liit, man stall bevilja dem sådana friheter, att de varda skadliga för våra landsmän.
Man har sagt sig känna flera aktningsvärda medlemmar bland Judarna.
Jag kan äfven saga det; men tror, att man kunde säga detsamma om Maliomedaner, i fall sådana lefde bland oss.
Jag skulle dock. derföre icke vilja lemna deras barn inträde i våra skolor eller tillfälle att underrätta våra barn om månggiftets förträfflighet, m. fl. satser.
Det förundrar mig, att man icke äfven velat tillerkänna Judarna riksdagsmannarätt.
På samma grund, som man velat utsträcka deras näringsfrihet till alla orter och alla yrken, kunde man väl äfven tillerkänna dem riksdagsmannarätt.
Man går från ena rättigheten till den andra, och stödjer sig på de redan vunna, för att få ännu flera.
Det är derföre, som jag velat från början mota deras insteg, eller, såsom roan säger, stämma ån i backen.
Man har prisat
Nordamerika för den fördragsamhet med alla religioner, som der råder.
Jag bör i anledning häraf erinra, hurusom just denna liberalitet i religionsbegreppen föranleder antingen till den söndring i mångfaldiga sekter, hvarigenom man befarar Unionens upplösning, eller till den likgiltighet, hvarigenom ali religion åsidosattes.
Det förra är allmänt bekant; det sednare vill jag visa med ett exempel från staten Virginia.
Der beslöts, att bön skulle hållas vid nationalförsamlingens öppnande; men som medlemmarnas politiska samveten icke medgåfvo alt gifva någon religion företräde, och den, enligt hvilken bönen skulle hållas, tycktes derigenom få ett försteg, så blef ingen bön utaf.
Man har anmärkt, att den Judiska lagen, eller Tio Guds bud, vore tillräcklig att åberopa, äfven af våra christna lärare.
Jag får deremot förklara, att jag anser hvarken Mosaiska eller någon allmän moralisk lag tillräcklig; ty det är icke med lagen, utan med Evangelium och med Frälsarens sköna föresyn, som man bör vända sig till barnets lättrörda hjerta.
Om man ville, i stället för hans efterdömen, åberopa ett visst system, ett visst capitel eller §. af Plato eller Confucius, af Kant eller Boethius, skulle barnet skratta läraren midt i ansigtet, och dermed vore moralpredikan slut.
Man har sagt, att om lärdomar i skolan icke tjenade till något, med mindre de understöddes af exempel inom föräldrahuset, så skulle vår ungdom af de ringare folkclasserna, der elaka exempel inom hus så ofta förekomma, ej i allmänhet vinna mycket på våra läroanstalter.
Jag har icke talat om exempel, utan om läran.
Exemplen äro af stor vigt, men de dåliga äro undantag från läran och ej regel äfven i judehus.
Jag har icke talat om någon viss saliggörande tro; men jag har yrkat, att man åt någon tro bör gifva företräde.
Hr Lagerhjelm har redan besvarat anmärkningen, att det vore hardt, om Judarnas barn skulle lemnäs utan undervisning.
Det är Judarnas egen sak att förskaffa den åt sina barn; men icke bör man lägga en sådan skyldighet på Svenska 4<>6 Deli 10 Maj f. m. samhället.
Hvad gymnasierna beträffar, är förhållandet med dem, likasom med skolorna, att inga ämnen äro undantagna från den allmänna undervisningen, icke ens de gamla språken i den nu gällande skolordningen.
Att då undantaga det vigtigaste af alla ämnen eller religionen, vore väl en parodi på all ordning.
Hvad åter universiteten vidkommer, så läser man der religion och hvilket ämne man behagar, oberoende af sina medlärjungar.
Jag finner således icke något hinder, att ju icke judebarn må tillåtas studera derstädes.
Hr Dalman har häntydt på ett mål af tillämplig beskaffenhet till nu förevarande fråga, deri jag, i egenskap af Konungens rådgifvare, yttrat min mening.
Han har förmodligen icke läst Statsråds-protocollen i. detta ämne, och det är icke tillständigt att här inlåta sig i närmare uppgifter, än den utgångna expeditionen visar.
Men deraf synes, att den ifrågavar. ynglingens fader icke ville, att sonen skulle uppfostras i christna läran, utan att han skulle få välja hvilken tro han framdeles, efter anställd jemnförelse, ville antaga.
Denna yngling bade ej heller varit i någon allmän Svensk skola, utan i den s. k.
Att en ephorus tänkt annorlunda i saken, betyder intet mera för mig, än min mening betyder för mina motståndare.
Äfven Ärkebiskopen hade en motsatt åsigt; men det torde dock vara tillåtet, lika väl för mig som för den ringaste, att förblifva vid min öfvertygelse.
Hr v. Troil har upplyst, huru det tillgår med religionsundervisningen vid en privat, större skolinrättning.
Jag tror ock, att vid sådana läroverk som på Barnängen och vid Carlberg &c., hvarest föräldravården besörjes på stället såsom i en helpension, och der barnen hvarken höra eller se annan lära än den christna predikas eller bekännas, der är det mindre äfventyrligt att låta judebarn undervisas gemensamt med christna; men så är det icke uti allmänna skolor.
Hvad som kan vara mindre skadligt vid de förra inrättningarna, upphör derföre icke att vara högst menligt vid de sednare.
Jag kan ej neka,' att jag med bekymmer hört Hr v.
Hartmansdorff med sådan ifver försvara de satser, han drifvit till förhindrande af de Judiska barnens uppfostran i våra Svenska skolor; men jag har deremot med nöje tyckt mig höra, att han ansett det af vigt för undervisningen, att föräldravård är dermed förenad, och då han särskildt nämnt Barnängen, skulle jag önska, att Hr Statssecreteraren behagade med uppmärksamhet följa undervisningen der.
Der går judebarns och christna barns uppfostran i bredd med hvarandra utan några olägenheter och utan att någon förvillelse uppstår hos de christna barnen, om de någongång skulle höra, att judebarnen tviflade på en eller annan religionssats.
Utsk:s förslag uti den ifråga var. punkten, deri jag i Utsk. likväl ej delta - Den 10 Maj f. m. git, tror jag, att Utsk. gått något längre i restriction, än jag skulle anse vara nyttigt.
Del står nemi. i Utsk:s förslag, att de af Judiska nationen, hvilka vilja begagna allmänna skolorna, måste underkasta sig gällande skolordning och lagar.
Det vill härutaf synas, som man ville tvinga till iakttagande af vissa ceremonier, hvilket tvång kunde vara brottsligt i åtskilliga fall, såsom i afseende å nattvardsgång och dylikt.
Jag tror, att redactionen hör blifva sådan, att, i stället för det man förbinder de ifrågavar. barnen alt ”underkasta sig,” man stadgar, att de icke få bryta mot gällande skolordning &c. Då man tillåter Judarna att hygga och bo i landet, icke såsom utländningar, utan såsom verkliga medlemmar af Svenska samhället, har staten i och med detsamma åtagit sig skyldigheten att tillåta dem begagnande af hvarje utväg för att hilda sig till nyttiga och aktade medborgare.
Jag tror till och med, att beväringsskyldighet åligger Judarna, och jag förstår ej, hvarföre man icke, genom upplåtande åt detta folk af delaktighet i alla samhällets rättigheter, skall söka att med detsamma amalgamera äfven de Judar, som utgöra medlemmar deraf, och icke längre fortfara att följa detta castsystem, hvarvid vi så länge varit fastvuxna.
Jag tror detta skulle vara ett stort steg framåt till Svenska samhällets fördel.
Jag finner icke ens något skäl att hindra Judarna deltaga i riksdagsmannaval, eiler i sjelfva utöfningen af riksdagsmannakallet.
Jag vet, alt detta nu är förbjudet i grundlagarna, och jag vill således icke yrka det; men jag tror i alla fall, alt de sjelfva icke skulle finna någon särdeles belåtenhet vid att deltaga i våra onyttiga representativa sammankomster.
Både från en religiös och politisk synpunkt visa sig för mig skäl till bifall af Utskts tillstyrkande: från den religiösa derföre, att det tillhör en Christen att vara tolerant; från den politiska derföre, att det är en ovilkorlig consequens af det tillstånd, man lemnat Judarna att här inflytta och åtnjuta åtskilliga Svenska invånares fri- och rättigheter, att jemväl tillåta deras barn, hvilka också äro Svenska invånare, att inhemta den undervisning, som erfordras för att, såsom sådana, lära känna sina pligter och måhända derigenom göra sig förtjenta att slutligen blifva Svenska medborgare, ett fall, hvaruppå exempel ej saknas.
Om ett judebarn, under en så beskaffad uppfostran, jemväl får sådana begrepp om christna lärans redbara sanningar, att det vid framskriden ålder, af fri öfvertygelse om denna trosbekännelses företräde, till densamma öfvergår, och denna individ derjemte är en moraliskt god och nyttig menniska, tror jag, att både kyrkan och samhället derigenom gjort en helsosammare vinst, än om denna tros öfvergång skett såsom tvångsvilkor för någon deremot 4oS Den 10 Maj f. m. erliållen rättighet, vare sig hvilken sorn helst.
Om jag fattade Hr v. Hartmansdorffs mening rätt, är hans bestridande, att judebarn må tillåtas inträde i Svenska skolorna, icke oinskränkt, utan endast med afseende å de förmenta olägenheter, som skulle uppkomma vid de der förefallande religionsöfningarna.
I sådant fall skulle ju en modification af skolordningen kunna tillvägabringas, hvarigenom nämnde barn berättigades att icke deltaga i bönestunder och andaktsöfningar inom skolan, så framt deras föräldrar eller målsmän sådant icke sjelfva begärde.
Den fader af Judastammen, hvarom Hr v. Hartmansdorff talat, som förklarade, att han icke på förhand ville bestämma, hvad tro hans sou borde antaga, utan låta dennes egen öfvertygelse mogna till afgörande i denna sak, anser jag hafva handlat ganska berömvärdt; och jag tror, att hvarje sådant steg, ju mera det finnes grundadt på upplysning och öfverläggning, destomera är af värde och lemnar desto större säkerhet för ett framgent bestånd.
Jag anser således, att med en sådan modification af skolordningen, som den jag omnämnt och hvilken, af hvad jag under discussionen trott mig finna, äfven af Gr.
Horn blifvit framställd, Utskts betänk, kan efter dess återkomst bifallas, utan att hvarken samhälls- eller samvetsrätt derigenom skall i något hänseende förnärmas. Hr Dalman:
Jag tror, att få kunna hysa mera fördragsamhet med andras meningar än jag; och ehuru det är mig obehagligt, alt Hr v. Hartmansdorff i närvar, fall kali äga en så olika åsigt med min, respecterar jag dock hans öfvertygelse.
Med tillfredsställelse har jag af den värde talaren erfarit, att både Ärkebiskopen och en Högv.
Biskop jemte consistorium i detta fall äro af olika tanka med Hr Statssecreteraren; och det ville deraf synas, som vore det bättre, att en sådan Biskop beklädde föredragningsembetet inom Ecclesiastik-expeditionen än en lekman, äfvensom det tyckes bevisa tvärtemot Hr v.
Hartmansdorffs eget yttrande för några dagar sedan, då fråga var om biskoparnas indragning, att en lekman någon gång bättre skulle bevaka consistorii prester,liga angelägenheter än en prestvigd.
Hvad Nordamerika angår, vågar jag fullkomligt bestrida Hr v. Hartmansdorffs uppgifter derom.
Jag har i tillförlitliga skrifter läst och har dessutom af personer, som i decennier vistats i nämnde land, hört, att man ingenstädes kan finna en mera sann religiositet och verklig andakt än der.
Jag tviflar således, att religionsfriheten och det förmenta sektväsendet i en framtid kunna leda till upplösning af Unionen emellan de södra och norra staterna.
Orsakerna till splittring dem emellan äro helt andra; men för min del är jag alldeles icke så rädd för denna upplösning i ett land med det politiska lage som Nordamerika, derom likväl icke nu är Den 10 Maj. f. m. 4°9 ' ' ' , i är tillfället att tala.
I allmänhet tror jag, att det innefat tar ett stort misstag att sammanblanda religion med trossatser och dogmer och att företrädesvis söka inpregla dessa i det linga sinnet, i stället för att lata det från det sköna och gudomliga inom menniskan sjelf och inom naturen leda sig till uppfattning af det sköna, herrliga och upplyftande i den uppenbarade religionen, som, i min tanka, bör ingenting mindre vara än en torr minnes- och utanlexa.
Om man derföre later barnets tro utveckla sig ur dess eget hjerta och dettas uppfattning af det heliga ordet samt i bredd dermed klarna af förståndet, så blifver denna tro säkerligen både fastare och varmare, an då den grundar sig på inproppade dogmer, hvilka barnet icke begriper och som på detsamnia ofta ej göra något annat intryck, än det ingalun da behagliga att behöfva lära sig, hvad man ej förstår.