Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då han med förundran forskar efter orsakerna till denna nedslående företeelse på en tid, som i alla länder företrädesvis förtjent och fått namn af industriens tidehvarf, finner han med bekymmer, att den glada morgonrodnad, som för trettio år sedan bådade en herrlig dag af kraftig utveckling, alltför snart qväfdes i de åter uppväxande fördomarnes mörker.
Han finner, att samma Stånd, som år 180g så ädelmodigt besvarade den tillit, ett annat Stånd satte till detsamma, redan vid de första stegen på den nya banan förskräcktes för den frihetsanda, det framkallat, och hellre än att på täflans vackra bana visa, alt det förmådde uppbära följderna af sitt medgifvande, skyndade att genast inför Styrelsen upphäfva gälla rop emot ett sådant uppfattande af deras beslut, under förklaring, att det ej innehöll annat, än att medborgare af alla classen skulle äga rätt att ingå i borgerliga näringar, men ingalunda, att de efter gällande lagar till utöfning af näringsfriheten f
Ö r e s k r i f n a skyldigheter, hvaribland skyldigheten alt hafva lärt ett n ä ri n g s y r k e, hvarå burskap s ö k e s, utgör sjelfva hufvudgrunden, skulle till deras kraft och verkan upphöra.
Den ädla uppoffringen upplöste sig således i fullt oinskränkt näringsfrihet, — blott alla de gamla banden qvarstå, blott intet ändras i de gamla tvångsförhållandena. —- Fåfängt förklarade sig K.
Commerce-colhm emot en sådan tolkning af tydliga bestämmelser.
Fåfängt utvecklade K. colltm i sitt und. betänk, af den 22 Juli 1811, att denna tolkning var i strid med R.
St:s beslut, Konungens påbud, med 60 §:n Reg.F:o, utredde tydligt, att skråinrättningen aldrig bevisligen tillskyndat eller möjligen kan tillskynda det allmänna någon fördel, utun tvertom, genom utestängande af en fri täflan, fjettrar idogheten och motverkar möjligheten att erhålla bättre tillverkningar tu. m., som innehålles i detta tänkvärda betänk.
Fåfängt har R. o.
Ad. och de andra Stånden, vid nästan hvarje påföljande riksdag, synnerligen vid 1823 års, yrkat iakttagandet af Ständers beslut och Konungs befallning.
Regeringen lyssnade till fördomarnas rop och vidtog den åtgärd, som i vårt kära fädernesland alltid är till hands, då man vill kringgå eller uppskjuta en sak.
Den tillsatte en comité', — och allt blef vid det gamla.
— Följderna! häraf äro för väl kända, för att här behöfva utvecklas; men de äro ock för djupt kända, för högt öfverklagade inom liela nationen, med få undantag af några, som ännu i upplysningens tidehvarf qvarhänga vid medeltidens föråldrade begrepp och institutioner, för att det ej skulle vara representantens ovillkorliga pligt, atti sin mån söka att göra ett slut på den öfveigångsperiod, som alltför länge för landets vä! fått äga rum. 2 11. 6/[ 5o6 Den 29 Februari e. m.
Jag föreslår derföre, att RiksStrn må åt sitt Ekon. ochBesvärsUtsk. uppdraga alt fullständigt utveckla, huru med denna för hela landet så vigtiga sak tillgått; hvad sorn af Styrelsen hittills blifvit tillgjordt, för att bereda ett derpå önskadt sint, samt att föreslå R.
St. de oeftergiflig» grunder, hvarefter denna hufvudsakligaste del af den ekonomiska lagstiftningen måste en gång bestämdt regleras.
St. sedan öppet uttala dessa grunder för Konungen, som äger denna lagstiftning i sin makt, och tillika uttrycka sin und. önskan, att ett snart slut måtte blifva på det hittills varande.
. i detta afseende mindre lyckliga, tillståndet; så kunna R.
St. åtminstone återvända till sina hembygder med den lugna känslan af, äfven i detta hänseende, uppfyllda pligter , då de, i hvad på R.
St. ankommer, öppet och utan möjlighet af falsk tydning, uttalat den princip, som utgör grunden för en en stats välstånd, för medborgares sanna frihet, den nemi., att det staude hvarje Svensk man öppet att sig ärligt försörja, på det sätt, han lämpligast och med sin förmåga enligasl finner.
Denna motion vågar jag, med så mycket säkrare hopp om framgång, väcka vid detta riksmöte, då den frisinnade anda, hvilken så väl nu, sorn vid R.
Sits sista sammankomst, uttalade sig i nästan alla det Vällofl. BorgareSt:s förhandlingar, låter mig åtminstone vara förvissad, att delta Stånd, som ensamt tills nu tillbak a hå I Ii t en friare princips tillämpning i detta fall, nu skall till fullo uppfatta det ädla och för hela samhället oumbärliga af en sådan uppoffring, och med beredvillighet lemna äfven sitt bifall dertill.
Jag anhåller örn remiss af denna min motion till Ekon.- och BesvärsUtsk., samt om meddelande till MedStånden.
Hr Sandelhjelm.
Paul, uppläste följande trenne motioner: 1.
Den olägenhet vissa landsorter måste vidkännas af privatbankernes i omlopp varande sedlar, som nästan utträngt
Rikets gångbara mynt ur allmänna rörelsen, har icke kunnat undgå att visa sig både stor och betänklig uti Elfsborgs Jan, derinom privatbank eller utgrening deraf ej finnes, och hvarest de annorstädes tillvar, privatbankerna icke hafva några yexlingscontor.
— Man vet att nämnda betydliga län hyser, på 1 14 till ii5 qvadratmil, omkring 220,000 innevånare, bestående till ojeniförligen största antalet af allmoge; äfvensom att samma allmoge, i bredd med jordbruket, idka flerelianda binäringar, t. ex., i nordligaste delen, kolning och annan skogsafverkning, i sydvestra delen, odling i stort af potates och brännvinsbränning lill afsalu, samt i sydligaste delen, handaslöjder af åtskilliga slag, deribland väfnadsslöjden intager främsta rummet.
— Vanligen Den 29 Februari e. m. incasserar allmogen nu mera, i och för dessa binäringar, allenast privatbanksedlar, dermed ock varuomsättningen i allmänhet för det mesta bedrifves, och liqvider man och man emellan jernnäs; och följaktligen är det latt nog insedt, att allmänhetens förlägenhet måste vara ganska tryckande den tid på året, då krono-utskylderna skola inbetalas, nemi. med Rikets mynt, som lagligen endast får af Kronans uppbördsman emottagas, hvarken för tillfallet finnes hos de skattskyldige att tillgå, eller kan af dem få, utan omgång, dröjsmål och kostnad, tillvexlas mot vederb. privatbankens iune~ hafvande sedlar.
Hittills har väl Länsstyrelsen sökt, alt, så vidt någonsin möjligt varit och med föreskrifterna om uppbördsverket stått att förena, lindra eller undanrödja detta för alla skattdragande, likasom för uppbördsmänneo, menliga och besvärliga förhållande, genom uppgjorda transaetäoner med de privatbanker, som låtit beqväma sig att deponera penningar till inlösen af deras vid uppbördsmötena ingående sed - lar; men andra bankers styrelser hafva funnits obenägna att vidtaga sådan åtgärd, och deras sedlar hafva således ej kunnat fä vid uppbördstil^fällena emottagas, hvilken omständighet åter vållat, att sedlarnes innehafvare nödgas tillbyta sig penningar på hvad sätt som helst, och stundom kanske med förlust, för att undvika utmälningspåföld, vid hvilken de tillika kunnat äfventyra att se ionehafvande privatbanksedlar tagna i mät såsom annan lös egendom.
— Så ungefärligen liar det äfven förhållit sig, när R.
St:s Rank och dess lånecontor eller andra allmänna verks cassör, som ej i liqvid emottaga privatbankens sedlar, behöft executiva maktens biträde för utbekommande af ränta och Capitalfordringar, m. m. — — Af sådana orsaker, hvilkas verklighet ej lärer kunna jäfvas, torde det vara hög tid att påtänka något medel till upphäfvande af detta onda, som, om det får längre oehobejdadt fortfara, hotar att framkalla än större olägenheter.
Och som privatbankernas rättighet att utgifya större och mindre tryckta på innehafvaren ställda sedlar, förutsätter skyldigheten att, — genom fogande anstalt om sedlarnes successiva inlösen med gångbart mynt, sträckt till Rikets alla delar, — förekomma den stora allmänhetens lidande af privalbanks-systemet; så hemställer och föreslår jag vördsamt, att de redan privilegierade privatbankerne måtte i lagbehörig ordning tillförbindas att ofördröjligen förfoga om vexlingscontors inrättande, för slikt ändamål, på vissa tjenligen belägna ställen inom hvarje län, nemi. för Elfsborgs, uti Wenersborg och Borås; — anhållande jag, med afseende härpå, om remiss till vederb. Utskott. 2.
Icke u'an anleda , då man afser och behjerta!- hufvud - 5o8 Den ag Februari e. m. saken , hafva flera motioner denna riksdag blifvit väckta om lindring i allmogens skattebördor.
Mig synes dock, att man härvid förbigått det i grunden rätta och i verkställigheten möjliga, när man icke till en början fästat sig vid bevillningen efter irsta artrn, eller den s. k. capitations-afgiften, som utan tvifvel är icke allenast för hemmansbrukande allmogen, men äfven för de arbetande folkelasserna i gemen, både den mest tryckande och den som lättast, utan omgång och tidsutdrägt, kan nedsättas; och får jag, af sådan orsak, vördsamt föreslå, att den lindring i skattebördorna, som vid innevald riksmöte kan beviljas och derefter äga rum, måtte lemnäs genom nedsättning i ofvanberörde bevillnings-afgift, hvarigenom lindringen säkrast tillfaller alla, som bäst behöfva den.
Dernäst, om ej företrädesvis, torde billigheten och nödvändigheten gemensamt fordra, att bevilln.-afgiften efter a:dra art:n 17, 26, 3i §§:na kommer i fråga till nedsättning för dagarbetare, daglönare och deras vederlikar.
Denna särdeles dryga beskattning på fattigaste delen af folket, eller den del, som nödgas lefva af arbete för dagen, i brist af annat näringsfång, synes af ålder hafva tillkommit i lika afsigt, som författningarna emot försvarslöshet) nemi., för att tvinga eller tillförbinda den arbetsföra s. k. lösa befolkningen att antaga årstjenst eller annan, under benämningen laga försvar inbegripen, ständig sysselsättning.
Afsigten, fastän stridande mot begreppet om rätt, kunde vara god under synpunkten afallmän nytta, den tid sådana utvägar tili jordbrukets och näringarnas förseende med nödige arbetare först vidtogos; men, sedan folkmängden i flera af Rikets provinser, om just icke öfverallt, så tilltagit, att icke alla personer, som äro arbetsföre och ledige, kunna få laga tjenst eller den ständiga sysslosättning, som, efter orden taget, ger laga försvar, kan samma afsigt icke mera uppnås; och ändamålet med den höga beskattningen å mantalsskrifne personer, som arbeta för dagspenning, måste följaktligen härutinnan förfelas, hvaremot samma beskattning tydligen bidrager att försvåra utkomsten för dessa samhällets mest vanlottade medlemmar.
Af sådana skäl föreslår jag vördsamt, att dessas bevillning efter 2;dra artin måtte jemkas och nedsättas till det möjligen minsta belopp, som, vid hillig jemförelse af deras ställning och förmåga, men utan andra biafseendan, kan böra dem rättvisligen åsättas; — anhållande jag om remiss härå till R.
St:s Bevilln.Utskott. 3.
Den härjande eldsvåda, som i October 1834 nästan totalt ödeläde Wenersborgs stad, väckte under då påstående riksmöte ett ömt och välvilligt deltagande, hvilket äfven hade till följd, att R.
St. benäget anslogo åt staden, såsom lån, ia5,ooo r:dr till understöd för enskilde tomtägare vid de Den 2g Februari e. m. nedbrända liusens återuppbyggande och 9.5,ooo r:dr förstadens allmänna byggnaders återuppförande, nied villkor att dessa summor skulle få begagnas räntefritt i 5 år, eller intill den i Juli det innevar., oell sedan godtgöras med åtta proc. årligen, nemi. fem såsom ränta, och tre såsom amortissement af capitalet, samt att de nya byggnaderna skulle uppföras af sten eller annat slikt ej eldfarlig! ämne.
De fleste enskilde tomtägare, sorn erhållit del af låneanslaget, hafva ock redan uppfyllt sistnämnda villkor, så att staden, anlagd efter ny och rymligt beräknad plan, nu mera företer en mängd prydliga hus af brändt eller obrändt tegel och kalkbruk ; men svårigheten, under de första åren, att erhålla tilh äckliga byggnadsmaterialier, samt dessas så väl som arbetslönernes uppstegrade pris, har vållat, att åtskilliga större byggnader, som skola uppföras af brändt tegel, icke medhunnits, utan finnas ännu ofullbordade, till större eller mindre del.
Ofvanaumärkta hindrande omständigheter, i förening med det dittills ovanliga uti föreskrifna byggnadssättet, hafva naturligtvis, med afseende på de redan färdiga husen, afven förorsakat ägarne drygare kostnader, än om byggnadsarbetet kunnat företagas efter band; och den räntefrihet dessa emedlertid fått åtnjuta, betäcker fördenskull icke, på långt när, samma skilnad i byggnadskostnaden.
Hvad åter beträffar ägarne till de ännu ofullbordade husen, så, enär de ej kunnat företaga byggnadsarbetet förrän belt nyligen, egentligen under loppet af sistförflutna år, kan räntefriheten föga komma dem till godo, ifall den skulle upphöra med nästinstundande Juni månad.
Detta allt gäller om låneanslaget för enskilde tomtägare.
— Men hvad angår anslagssumman för stadens allmänna byggnader, så och då stadsstyrelsen nogsamt insett, att staden ej skulle förmå bekosta deifrågavar. dyrbara rådhus-, skolhus- och prestgårds-byggnaderna förr, än byggnadsmaterialier och arbetslöner hunnit nedgå i pris, och med mindre än att byggnadsfonden, genom omtänksam hushållning, emedlertid förstärktes, hafva ock dessa försigtighetsmått blifvit vidtagna, medelst förberedande anstalter och fondens förräntande.
Likväl, sedan K. M., mot slutet af förb år, vid regleringen af Rikets undervisningsverk, nådigst bestämt, att i Wenersborg en högre apologist-skola , med ökadt antal lärare, skall inrättas, kommer, med fästadt afseende på denna förändring, skolhusbyggnaden att snart företagas.
De afbrända städer, som vid sednare riksdagar gynnats med byggnads-låneanslag, hafva, så vidt jag känner, icke dervid fått sig föreskrifvet, att byggnaderna ovillkorligen skulle uppföras af sten eller annat dylikt ej eldfariigt ämne.
Husen hafva således der, efter allmännaste bruket i vårt land, blifvit återuppförda af träd och följaktligen med mindre kostnad, samt utan beräkning på ändamålet alt, ge - 5io Den 29 Februari e. m. nom förstnämnda säkrare byggnadssätt, trygga mot eldens härjning framdeles.
— Wenersborg står således i detta fall ensam; och då innevånarne derstädes med sällsynt enighet och ihärdighet samt kännbara uppoffringar både utvidgat och förskönat deras stad till hvad den nu är, och noga uppfyllt det för tillfället särdeles betungande villkoret att uppföra eldfasta byggnader, torde, — jag vågar tro det, — sådant allt förtjena och vinna R.
St:s uppmärksamhet till gunstigt och välvilligt afseende på hvad jag har äran begära och föreslå, nemi.: alt R.
H St. matte, 1:0, bevilja de innevånare i Wenersborg, som dels redan uppfört, dels vidare uppföra byggnader af sten eller annat ej eldfarligt ämne, ytterligare räntefrihet i 5 år för de byggnadslån härtill, desamma fått eller få lyfta af anslagssumman i25,ooo rtdr; 2:0 bifalla att dessa emot förekrifven säkerhet bekomna låneunderstöd sedermera, eller efter sådan tids förlopp, få amorteras med sex proc. årligen, deraf fyra såsom ränta oell två såsom capital-afbelalning, i likhet med bankens utgifna fastighetslån; 3:o medgifva att, i följd häraf, terminen för ännu ofullbordade byggnaders uppförande förlänges med Irenne år, eller lill och med den 1 Juli i843, äfvensom att den på stället tillförordnade Byggnads-låne-comileens redovisningsskyldighet härefter lämpas; och 4:o bevilja, att särskildta låneanslaget af 25,000 rtdr, bestämdt att användas i och för stadens allmänna byggnader, får bibehållas med ofvanföreslagna alla villkor och den skiljaktighet allenast, att tiden för byggnadernas fullbordande, hvarom ej något vid sista riksdag stadgades, äfven nu mätte lemnäs obestämd, hvilket så mycket hellre kan ske utan äfventyr, som Konungens Bef:h:de, i kraft af dess embete, äger tillse att staden i detta fall fullgör sitt åliggande.
För öfrigt — och som ett eller annat exempel förefinnes, att enskild tomtägare, som anmält sig vilja uppföra byggnad af sten, derå lian afgifvit ritning med kostnadsförslag och dertill utbekommit byggnadsförskott af låne-anslaget, underlåtit fullgöra ingångna förbindelser, — hemställer jag vördsamt, att det förbehåll måtte göras, alt sådan person ej må tillgodonjuta ofvanföreslagna förmåner, utan bör lagligen tillhållas att återgälda lyftade förskotls-beloppet roed utfäst ränta, — en åtgärd, sorn dessutom redan blifvit af låne-comite'en vidtagen , då omständigheterna den påkallat.
Jag anhåller, med afseende på denna min motion, om remiss till R.
Sits Statsutskott.
I den första af de motioner, Hr Sandelhjelm nu väckt, hvilken afser inrättande af utvexlings-contor för bancosedlar i städerna Borås och Wenersborg, får jag i allo förena mig, och jag gör det så mycket hellre, som jag har mig bekant, alt man i denna del af Westergöthland sällan anträffar någon bancosedel, utan Den 29 Februari c, m. 511 deremot det allmänt gångbara myntet utgöres af privatbankssedlar, hvarföre också, då det kommer i fråga att bestrida sina utgifter med bancomynt, såsom t. ex. vid kronouppbörden och utmätningar, ortens innevånare måste anlita enskilde personer i trakten, hvilka hafva correspondance på de städer, der privatbankerne äro inrättade, hvilket åtminstone, då fråga är om stöl re utgiftsposter, är enda utvägen, enär intet annat än privatbanks-sedlar i orten är att tillgå.
Jag anser således högst nödvändigt, att ifrågavar. utvexlingscontor i landsorterna inrättas.
Jag anser visserligen icke i allmänhet nyttigt eller lämp|igt, att företaga discussion öfver en motion i samma ögonblick den väckes; men då en värd talare behagat upptaga ett ämne, hvarom motion af Hr Sandelhjelm nu blifvit gjord, tager jag mig friheten erinra, att oansedt äfven jag instämmer i motionärens lanke om de stora olägenheterna deraf, alt privatbanks-sedlarne icke alltid af innehafvarne kunna utvexlas emot bancomynt, tror jag likväl det vara alldeles omöjligt att stadga hvad den värde motionären föreslagit, i afseende på deras utvexling emot sådant mynt, som mottages i Kronans uppbörd.
Det måste vara privatbankerna lika som hvarje enskild tillåtet, att icke utsträcka acceptei na af deras invisningar eller skuldebref längre, än sedlarnes egen credit tillåter.
Deremot tior jag, att det finnes ett annat medel att stäcka dessa sedlars omlopp, med utträngande af annat mynt, och jag vill i detta afseende utbedja mig att framdeles få framlägga en motion, nemi. den, attingen sedel af lägre belopp än 2 r;dr b:co framdeles må få utgifvas, utan allt annat må blifva skiljemynt med metallisk valuta.
Jag har velat nämna detta i anleda, af den siste talarens anförande.
Alla tre Hr Sandelhjelms motioner lades på bordet.
Frih. von Kraemer, Robert, anförde skriftligen:
Som den utmäkte agronomen Directeur Steffens, till stor saknad för hvar oell en som nitälskar för Svenska jordbrukets framgång, aflidit; får jag vördsamt föreslå, att det slats-anslag och de förmåner i öfrigt, sorn Directeur Steffens varit i åtnjutande af, måtte erbjudas hans fordne elev Agronomen Jonson, som redan gjort sig fördelaktigt känd och åtnjuter allmänt förtroende i de orter, der han blifvit anlitad.
Skulle Hr Jonson, som jag befarar, i anseende till ett kanhända antaget anbud från Finland, icke kunna emottaga det nu föreslagna, hemställer jag vördsamt, om ej ifrågavar. stals-anslag borde ställas till disposition af den blifvande
Deparlements-chefen för inrikes-ärendena, med föreskrift, atl, så fort ske kan, antaga en för insigter känd agronom , hvilken, utom erforderliga theuriliska kunskaper, äfven ägde praktisk vana och fullkomlig sakkännedom i af - 5ia Den 2g Februari e. ra. vägning och behandling i öfrigt af mass- och kärrodlingar, sjöars sänkning m. m. för att på anmodan af länens landthushållnings-sälskaper kunna tillhandagå med pålitliga upplysningar och råd.
— Bland personer så qualificerade, torde Hr Lieutenant Tenger böra nämnas, som redan vid Marieberg och som lärare vid Degeberg gjort sig fördelaktigt känd.
Jag anhåller, att detta mitt anförande må till StatsUtsk. blifva remitteradt.
Frih. von Krsemet', Robert, uppläste vidare följande:
Ibland bekymmer i landtmannayrket är spanmålsprisernas ostadighet icke ibland de minsta.
Naturligtvis är här icke fråga om den olikhet i priserna under olika år, som är en naturlig följd af en mer eller mindre rik årsvext.
Denna jemnar snarare det missförhållande, som annars skulle uppkomma, om landtmannen icke finge mer för tunnan i hårdare år, då han har ett mindre parti att aflåta, än i goda år, då, han kan sälja en större mängd.
— Hvad som deremot högst ofördelaktigt inverkar på jordbrukarens ställning, är den stora olikhet i priserna för spanmål af samma skörd, som råder på olika tider af året, jemte den ej sällan inträffande svårigheten, alt för hvad pris som helst kunna afyttra sin vara.
Den, som har förlagscapital, lider väl ej häraf.
Han lägger upp sin säd och säljer den icke, förrän en gynnsam conjunctur inträffar.
Men den obemedlade jordbrukaren, som måste lefva för året af årets tillgångar, kan icke afvakta den tjenligaste tiden för försäljningen.
Han är nödsakad att sälja på bestämd tid, när penningar behöfvas till kronoutskylder och andra nödvändiga utgifter, om än priserna då aro som aldia lägst.
Härigenom förknappas hans tillgångar, någon gång till den grad, att han genast på hösten måste, för att sammanbringa den behöfliga summan, tillgripa afven det spanmålsförråd, som var beräknadt för lifsuppehälle under året, hvaraf följden blir, att bristen måste återköpas frampå sommaren för vida högre priser.
Visserligen skulle detta menliga förhållande till betydlig del afhjelpas, om en oföränderlig tull bestämdes för inkommande spanmål, och, til! följd deraf, en ordentlig spanmålshandel finge uppkomma.
Men ännu hafva vi icke en sådan tull; och örn än den allmänna meningen om dess nytta nu blifvit så enig, att stadgandet derom icke längre kan uteblifva, så är icke genast med detsamma spanmålshandeln i gång, utan denna uppkommer blott småningom, såsom en följd af de ändrade förhållandena.
Någon särskild anstalt till hjelp för landtmannen i detta fall är således för närvar, af liehofvet påkallad, och torde icke en gång, sedan specti- ' lations - Den 29 Februari e. m. 5i3 lationsnndan mera blifvit riktad på spanmålshandeln i stort, vara alldeles obehöflig.
Det naturligaste och enklaste blir då att laga så, att den, sora äger spanmål och behöfver penningar på en viss tid, men finner det ofördelaktigt för sig att just på den tiden försälja sin spanmål, får tillfälle att beläna densamma.
Denna sak har äfven varit afliar.dlad af R.
St. vid förra riksdagen, och man trodde sig då kunna befrämja landtmannens bästa derigenom, alt cassacreditiver i banken beviljades, dels åt sådana associationer, som kunde bilda sig i ändamål att beläna och till utförsel upplägga Svensk spanmål, dels åt privatbanker, som ville i större scala befatta sig med beläning af spanmål.
Då det emedlertid icke lyckats på detta sätt, — troligen i anseende till den ränta af 5 proc., som för dylika lån blifvit bestämd — mäste man vara betänkt på någon annan 'utväg.
Jag föreslår derföre följande: 1:0
En summa af minst 5oo,ooo r:dr b:co afsätfes i R.
St:s Bank till lån åt jordbrukare, mot pant af spanmål och 3 procts ränta, för år räknadt. 2:0 Utlåningen och lånens indrifvande ornbesörjes af länens hushåilssälfskapers förvaltningsutskott, hvilka äga att, mot deras ledamöters solidariska ansvarighet, efter hand, i mån af behofvet, uttaga i runda summor så stor del af besagde summa, som efter en billig, en gång för alla bestämd, fördelning kan belöpa sig på hvarje län; äfvensom de förpligtas att sända medlen tillbaka till banken, så snart de åter inflyta. 3:o
Den, som begär lån, bör till förvaltningsutskottet aflemna en skriftlig försäkran af tvänne trovärdige och vederhäftige män af sina grannar, hvilka icke allenast intyga, att han äger hos sig inneliggande det uppgifna beloppet af spanmål, utan äfven gå i borgen för, att denna spanmål, som fortfarande kommer att blifva under ägarens vård, icke afyttras, utan att skulden, sednast i4 dagar efter försäljningen, blir betald, vid äfventyr för borgesmännen att annars häfta för lånet, såsom för egen skuld; 4:o
Den 19 Augusti. 311 N:o 79, med förslag lill Instruktion för R.
Sl:rs Revisorer öfver BankoDiskontverken samt LåneKont:n i orlerne.
Föredrogos oell lii föllos BankoUlsk:s d. 16 dennes på bordet lagde mern.:
N:o 80, med förslag till Ansvarighetslag för de af R.
St:r förordnade Direktörer för LåneKonl:n i orterne; och N:o 81, om kungörande af åtskilliga föreskrifter i BankoReglementet.
Föredrogs men bordlädes ånyo, på begäran af Frill. Klinkowström, Rud. Mauritz oell Frih. Stjernstedt, Aug. Willi., Allm. Besv.- o.