Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herpel svängde contoirsstolen ett halft hvarf för att kunna kasta en blick in i principalens rum, till hvilket dörren stod på slänt.
Jo, herrn var därinne.
Han stod vid den höga pulpeten och skref.
Herpel klef ned från sin stol, tog den väldiga kassaboken under armen och knackade på dörren.
– Kom in, Herpel!
Är det något han vill? sade herr
Hall och fattade gåsfjädern, som satt instucken bakom örat.
Jag skall blott skrifva dagens namn och datum, 19 maj 1785.
Nu är det gjordt, sir han.
Hvad är det han vill, Herpel?
– Jag ville förhöra mig med herr grosshandlaren, på hvilket konto jag skall uppskrifva de 25,000 riksdaler, som –
Herpel harklade sig.
– Som jag hade äran att låna konungen, menar han.
John Hall såg fundersam ut.
Han tog stål och fnöske och slog eld, tände den långa, röda vaxstapeln, höll lacket länge i lågan, vätte sigillet och började försegla brefvet.
Kassören väntade.
– Jag funderar, sir han, sir han.
Plötsligen klarnade John Halls högtidliga drag.
– På hvilket konto, var det han ville veta.
Låt se, låt se.
Skrif dem på vinst- och förlustkontot, Herpel.
Dit höra de, sir han, sir han.
Herpel gaf till ett kort skratt, det lät som om en hes, gammal bondhund försökt att smågläfsa.
Hans principal såg högtidligt allvarsam, nästan förvånad, på honom och nickade till tecken att audiensen var slut.
– Är det något mera han vill? frågade han i sin vanliga, torra affärston.
– Blott det, att italienaren är därute.
Han har med sig nya ritningar.
Han säger, att herr Hall sagt honom, att det var angeläget att snart få dem.
– Det säger jag alltid till Frulli; ögonblickligen, om jag menar i morgon, och angeläget, om jag vill ha dem nästa månad, sir han, sir han.
Men han får säga honom, att jag inte kan befatta mig med hans ritningar i contoirstid.
Säg honom, att han kan komma upp i våningen klockan half tre på minuten, då är Master John hemma och kan säga sitt omdöme.
Det var fermt expedieradt af Frulli, han är en habil karl, en mycket habil karl.
– Herr Hall hade sin vanliga lycka, när herr Hall engagerade honom för Gunnebo, morrade Herpel.
– Han misstar sig, Herpel.
Jag engagerade honom inte, jag kapade honom.
Jag kapade honom från ryssen, sir han, sir han.
Ute i Masthugget, på värdshuset Gröna Lyktan kapade jag honom.
Gamle Herpel hade väl reda på att herr Hall i smyg brukade besöka Gröna Lyktan, där han underhöll en liten amourette med den vackra värdinnan, men aldrig hade han trott, att hans principal skulle vilja kompromettera sig med att vidgå, att han frekventerade ett obskyrt sjömans värdshus.
Men herr Hall var så stolt öfver sin kaparebragd, att han ej lade märke till att han låtit undslippa sig något komprometterande.
– När jag kom in i salen, satt där en främmande karl, sir han.
»Hvem är herrn?» frågade jag. – »Jag är italienare, heter Frulli och är på väg till Ryssland till kejsarinnan Catharina,» svarade han.
»Jag skall pryda hennes lustslott med skulpturer och ornament, men fartyget, med hvilket jag reste, har förlist, nu väntar jag på annan lägenhet.» – »Behöfs inte, herrn skall stanna kvar,» sade jag.
»Jag tar herrn.
Herrn kan pryda mitt lustslott likaväl som kejsarinnan Catharinas.
Jag tar herrn för Gunnebo.
Jag betalar dubbelt så mycket som kejsarinnan Catharina.
Jag är John Hall.
Förstår herrn?
Han förstod, och han stannade, och han är en mycket habil karl, och jag är glad, att jag kapade honom från ryssen, sir han.
Men han förspiller sin tid med att vänta därute.
Aflägsna honom och kom sedan tillbaka.
Här är en växel, som skall protesteras.
Jag skrifver själf till Barker & Comp. i Hull.
Bruksförvaltaren på Löfstaholm skall ha sin skrapa.
Skrif den, Herpel!
Är det något annat, han vill?
– Grosshandlaren Niclas Björnberg väntar också därute.
– Han kan komma in, svarade herr Hall, i det han åter vände sig mot pulpeten och började skrifva.
Herr Hall hade nämligen för vana att fortsätta med hvad han hade för händer, fast han väl hade reda på att den besökande hade inträdt.
Kung Gustaf själf hade härutinnan varit hans läromästare, ty Hans Kungliga Majestät brukade också bida sin behageliga tid, innan han öppnade audiensen.
Uppe på det kungliga slottet i Stockholm hade detta ej fallit herr Hall vidare i smaken, men här på contoiret, där rollerna på ett så lämpligt sätt voro ombytta, tog herr Hall med mycken aplomb efter sin nådige kungs exempel.
Han lät alltså Niclas Björnberg vänta ganska länge, innan han vände sig från pulpeten.
Björnberg lät sig icke bekomma, utan stod helt lugn och iakttog John Hall och allt hvad denne företog sig.
Björnberg var en liten spinkig och långnäst person, med ett blindt och ett seende öga.
Han rörde sig snabbt och slingrande som en ödla, och lade hufvudet på sned hvar gång han talade, för att rätt kunna använda sitt enda öga.
Nu bligade han på den stora järnbeslagna kassakistan, så vände han på hufvudet för att skärskåda det svarta, glänsande tageltyget, hvarmed de djupa engelska stolarne och den smala, hårda soffan voro beklädda.
Det fanns inte ett stoftkorn på kistan eller minsta vank eller lyte på öfverdraget.
Inte ett papper, som inte låg slätt, hopbundet och numreradt på sitt gifna ställe.
Björnberg sneglade på långväggen öfver klaffbordet.
Där hängde i smala flata mahognyramar taflor och estamper af corps de logierna på samtliga bruken och egendomarne i Wermland.
Där sågs det ståtliga huset på Thorsby, där mansbyggnaderna på Björkefors, Löfstaholm, Ransäter, Gårdsjö och Loviseholm, och många fler, så många, att de täckte hela den stora väggen.
Björnberg kände väl till dem alla och behöfde ej läsa namnet, som med stora bokstäfver stod präntadt under hvarje afbildning.
Nederst hängde en målning af professor Elias Martin, föreställande slussarne och sågarna vid Lilla Edet.
Björnberg trodde, att herr Hall skulle tilltala honom, men då han ej gjorde det, vände han sig helt om för att studera motsatta väggen.
Den fylldes af stora landkort öfver Japan och China och af träsnitt af skepp och fartyg, som tillhörde Ostindiska kompaniet och Grönlands-kompaniet, samt ritningar af Venerskutor, som tillhörde firman.
Skeppets samt kompaniets eller firmans namn voro också här med stora bokstäfver präntade under hvarje stycke.
Herr Hall skref och räknade immerfort.
Ingen vet, hur länge herr Hall låtit Björnberg vänta eller hur länge denne låtit sig nöja därmed, om ej herr Hall plötsligen börjat nysa, mycket högljudt och upprepade gånger.
Då det blef ett ögonblicks stillhet, tog Björnberg tillfället i akt och sade:
– Gud hjälp, herr Hall!
Herr Hall vände sig om.
Han höll ännu den stora ostindiska näsduken i handen.
– Det behöfver han inte säga, Björnberg, John Hall hjälper sig själf, sir han, sir han, sade han och vände sig åter om och började nysa en längre stund.
När han slutat, pekade han på contoirsstolen midt emot sin.
– Sitt ner, Björnberg!
Nej, inte på Johns stol.
Min son sitter på den där stolen, när han kommer ner och hälsar på.
Det är för resten inte mången vuxen man, som skulle kunna begagna Johns stol.
Han kunde det, Björnberg, därför att han är så tunn, men jag vill inte se någon annan än John där, sir han.
– Sämre plats än unge John Halls kan man, ta mig skam, få här i världen, sade Björnberg och skrufvade ner den anvisade pulpetstolen, som var ännu enklare än herr Halls egen.
John Hall stod midt emot Björnberg och skrufvade långsamt ner sin stol.
– Svär inte, Björnberg, jag tycker inte om svordomar, sir han, sir han.
– Svära aldrig herrarne på hvarandra här på contoiret? frågade Björnberg, som talade med simpel bohuslänsk brytning.
– På hvarandra?
Hvad menar han?
John Hall rätade på sig och blef styf.
– Jag ber ödmjukast om förlåtelse.
Jag menar, svär aldrig herr Hall på sina handelsbetjänter?
– Nej, aldrig.
Gör han det, Björnberg?
– Visst raggen gör jag det.
Jag gör aldrig något annat från morgon till kväll.
– Det är en mycket ful vana.
Men han är ännu ung, han kan ändra den.
Hur gammal är han, Björnberg?
– Ett par och tretti år.
Men jag har svurit i tretti, så vanan är lika gammal som jag, på ett eller par år när.
Fast nog kan jag låta vara en kort stund, ifall det besvärar.
– Det gör det, sir han, sir han.
Sitt ner, Björnberg!
De båda männen sutto alldeles midt emot och i jämnhöjd med hvarandra.
John Hall satt tyst och betraktade sina hvita, väl formade och väl vårdade händer.
Björnbergs öga följde hans blickar, hvarefter han sneglade på sina egna händer.
De voro röda med afbitna naglar och ej alltför rena.
Han smålog, under det han så jämförde.
Han sträckte fram den högra handen, som med sina krokiga fingrar påminde om en roffågels klo.
I samma ögonblick såg John Hall upp.
Björnberg drog skyndsamt ett litet tidningsblad upp ur fickan.
– Det här läste jag, innan jag gick från mitt contoir.
Har herr Hall sett det?
– Jag har ej läst tidningen i dag.
Har alltsedan i morse sysslat med min post.
Tidningen läser jag efter contoirstiden, sir han, sir han.
– Men det här kanske roar grosshandlaren att höra?
Det föreföll som om det roat herr Hall, ty han såg intresserad ut, då Björnberg läste:
»På Hennes Kungliga Majestäts höga och glädjefulla namnsdag har en obekant behagat under omslag till rådmannen herr Jacob Petterson gifva till dem af stadens fattiga, som om lördagen på rådhuset undfå almosor, 100 daler silfvermynt, för hvilken christliga och berömliga välgärning gifvaren å de fattigas vägnar hembäres all hjärtelig och skyldig tacksägelse, med tillönskan af Guds välsignelse.
– Man undrar hvem denne gode patriot kunnat vara.
Somliga tro att det är directeur Holterman, somliga gissa på Patrik Alströmer, men jag kan med tämlig visshet säga, att jag vet hvem det är.
– Kan det icke möjligen vara herrn själf? sade herr Hall.
Är det annars något, hvarmed jag kan stå till tjänst?
– Herr Hall var synbarligen i utmärkt humör denna dag.
– Herrn kommer ju från Wermland i dagarne? tillade han.
– Det var just därom, jag ville språka med herr grosshandlaren.
Jo, jag var där för att bli af med några af min salig fars småaffärer, som jag inte längre vill befatta mig med.
Farsgubben var – ta mig – ber ödmjukast om förlåtelse – han var satans försiktig.
Hans ordspråk var:
Jag är rädd för risikon.
– Anders Björnberg gjorde rätt i att vara försiktig, han hade börjat med tvenne tomma händer och arbetat sig upp från ett ringa stånd med svett och möda.
Han var försiktig och vågade sig ej på allt för dristiga företag.
Han ville, att hans son skulle gå längre än han.
– Det ville han så – hm, heller.
Farsgubben spekulerade inte i söner, han.
– Ansåg han också detta vara en alltför stor risiko? frågade John Hall i sin torra ton.
– För den största risikon af all risiko i världen, svarade Björnberg med ett rått flatskratt.
Herr Hall rätade på sig.
– Var det annars fråga om affärer?
Herr Hall drog klockan ur byxsäcken och såg fundersam ut.
– Min tid är mycket dyrbar, sir han, sir han.
– Jo, det var så, att jag denna gången var uppe vid norska gränsen i närheten af Loviseholms bruk.
Vill herr grosshandlaren sälja Loviseholms bruk åt mig?
– Nej det vill jag inte, men hur mycket bjuder Björnberg?
– Jag hade tänkt att sträcka det till 30,000 riksdaler.
– Hur kan han tänka så enfaldigt?
På Loviseholm finnes för ögonblicket fyra hundrade lispund smide, som är värdt cirka 24,000 riksdaler.
Loviseholm säljer jag ej under 60,000 riksdaler.
John Hall & comp. behöfver ej sälja bruk till underpris.
Kan herrn vänta, tills den tiden blir, så får herrn kanske Loviseholm för 30,000 riksdaler.
– När den tiden kommer, så bjuder jag inte 10,000 riksdaler, lita på det, herr Hall.
John Hall blef mycket styf.
– Den tiden kommer i alla fall inte i min tid, sir han, sir han, och inte i min sons heller.
Min son kan aldrig bli fattig, sir han.
– Jag råkade unge John bakom Hedåsbergen i går, inföll Björnberg, som var rädd att bli »aflägsnad», ifall han ej lyckades bringa Hallen i bättre lynne.
Han hoppades ännu alltjämt att få köpa Loviseholm.
– Jag hade varit ute hos Beckman och tog hemvägen öfver bergen.
Unge John växer om oss alla.
Han är stor för sina tolf år.
– Min son blir fjorton år nästkommande 23 december.
Ja, han är stor, han är enormt stor.
Han var ute för att göra geologiska insamlingar i går.
Han är särdeles intresserad af stenar.
De utgöra hans största nöje.
All naturvetenskap omfattas af honom med det lifligaste intresse.
Han skulle varit en ypperlig Linnæi lärjunge.
Hvad sade min son, då han råkade Björnberg?
– Ingenting, herr Hall.
– När min son John ingenting har att säga, säger han ingenting, sir han.
– Unge John satt på ett stort stenblock och grät.
Jag frågade om han gjort sig illa.
Nej, han grät därför att – ja, därför att han ej kunde få hela klippblocket med sig.
Han ville inte nöja sig med att hugga en flis, han ville ha hela blocket.
»En liten sten duger ej på långa hållet, det är det här blocket, jag skulle ha i min samling,» sade han.
Han bad mig hjälpa sig, men därvid var intet att göra.
Så stenrik blir du aldrig, John, sade jag.
– Det är just likt min son John.
Ingen annan rik yngling skulle gråta, för att han ej kunde få en simpel gråsten.
– Ja, han är en konstig en.
Han hade förlyft sig på blocket, och nu var han mycket ond på det.
Han sparkade det och grät öfver det till skiftes.
– Det var besynnerligt, att min son John var ensam.
Då hade han väl skickat af informatorn och språkläraren.
Min son John vill helst vara ensam under sina geologiska expeditioner.
– Unge John är ju också en idkare af de sköna konsterna? sade Björnberg.
– Det är han.
Han har ett lifligt snille.
Jag har till att börja med gifvit honom Frulli till lärare i teckning.
När han blir äldre, skall jag sända honom till hufvudstaden för att där vidare förkofras.
– Och inga affärsanlag?
– Nej, ännu icke.
Men den lusten kommer i sinom tid, sir han, sir han.
Jag är mycket belåten och mycket lycklig öfver min sons lifliga snille och hans håg för vetenskaperna och de sköna konsterna.
– Jaha.
Unge John är nog en sådan son, som herr Hall kan vara stolt öfver.
Hall nickade högtidligt.
Så sade han i vek ton:
– Men det var rätt.
Var det något annat han ville, Björnberg?
– Först vill jag ha klart besked om, herr grosshandlaren icke skulle vara benägen att lämna Loviseholms bruk för billigare pris än 60,000 riksdaler.
– John Hall & compani låter aldrig pruta med sig, sir han, Björnberg.
Och John Hall & compani har för regel att aldrig sälja bruk, sir han.
Men jag skall gå honom till mötes i alla fall.
Han spekulerar ju också på Fogelhyttan.
Jag säljer
Fogelhyttan till honom för, låt si, för 7,000 daler silfvermynt.
Den ligger bekvämt till för hans andra bruk och är värd 15,000 daler silfvermynt och mera.
Antager han anbudet, Björnberg?
– Ja, det gör jag.
Björnberg var förtumlad och vimmelkantig af förvåning.
Hvad blåste det nu för vind?
Han blef så häpen, att han glömde all försiktighet och rent ut frågade:
– Hur kommer det sig, att herr Hall nu säljer Fogelhyttan, på hvilken jag otaliga gånger förut förgäfves gjort anbud, och till ett så facilt pris?
– Det skall jag säga honom, Björnberg.
Jag gör det för min son Johns skull.
Herrn talade med så lifligt intresse om honom och förstod så väl att uppskatta honom, att jag tänkte: den karlen skall ha Fogelhyttan.
Han blir min son John en god granne däruppe, när jag är stoft.
Jag är rik tillräckligt för att, om jag så finner för godt, aflåta en egendom till halfva dess värde, och jag har ingalunda herrns salig fars åsikt.
Jag anser det ej vara någon risiko att – hur var det herrn sade – spekulera i söner, åtminstone ej när det gäller min son John.
Vänta ett ögonblick!
Herr Hall vände sig tvärt mot pulpeten, tog gåsfjädern från dess plats bakom örat och skref något på ett papper.
Björnberg väntade.
– Lämna detta papper till herr Herpel på contoiret och gör upp affären med honom, men var beskedlig och bruka inga fula ord därute.
Jag vill inte ha min personal fördärfvad, sir han, sir han.
Björnberg bugade sig, men herr Hall såg det ej.
Han stod åter vänd mot pulpeten och skref och räknade.
Efter en stund knackade det på dörren.
– Kom in, Herpel, vill han något?
– Herr Arvidsson är därute och ber att få tala ett par ord med herr Hall.
– Aflägsna honom!
Säg honom, att jag inte har tid, låt honom komma igen i öfvermorgon.
Expediera sedan det här och det här med posten öfver Helsingör, och kom så igen för vidare order.
När kungen räddade Götheborg.
På hösten 1788 var den idoga handelsstaden Götheborg alldeles hufvudyr.
Danskarne hade förklarat krig.
Det var ett vimlande och ett lefverne på gator och torg såsom aldrig tillförene.
Man trängdes och knuffades utan ringaste anseende till stånd eller person.
Ute på
Heden exercerade borgareskapets infantericorps träget och jämnt, hvilket var väl behöfligt, ty i anseende till den öfverhängande krigsfaran hade corpsen blifvit totalt omorganiserad.
Man hade uppsatt sju nya kompanier i staden, ett i Masthugget och ett i Haga.
På landsvägarne, som ledde till staden, körde bondkärrorna och bondvagnarne i vild karrier, som om de hade fienden efter sig.
Vagnarne och kärrorna voro fullastade med flyende familjer från omnejden, hvilka så fort som möjligt sökte komma i skydd af Götheborgs skansar och vallar.
Fordonen körde rasslande genom Kungs- eller Drottningporten, och de, som sutto på dem, skälfde af skräck, då vakten vid porten under några ögonblick uppehöll dem, hvilket skedde snarare af gammal vana än af hug att finna något kontraband, ty sannerligen man hade tid eller lust under dessa dagar att trakassera sin svenska nästa.
Ändtligen var man inne i staden.
Det bar af längs de trädplanterade hamnkanalerna, förbi de brokigt målade trähusen, som nästan hvartenda ett hade sin trädgårdstäppa, öfver de höga, hvälfda broarna och in på någon stor gård, som var helt fylld af kärror och vagnar.
Men var det svårt att finna plats för fordonen, så var det svårare att få stallrum för hästarne och allra svårast att finna logis för människorna, emedan hela staden var öfverfylld af flyende landtbor.
Danskarne stodo redan i Uddevalla.
Men så hotande var faran, att landtborna ej frågade efter, ifall de fingo tak öfver hufvudet eller ej.
De kände sig räddade, när de väl hunnit in genom det befästade Götheborgs portar.
De voro i säkerhet, af hvad hade de mera behof?
En dylik trygghet kände dock endast de enfaldiga landtborna och ingalunda Götheborgarne själfva.
De visste alltför väl, att fast det fredliga Götheborg i sådan hast blifvit omskapadt till ett krigsläger, kunde stadens förfallna vallar och fästningsverk ingalunda motstå ett fientligt anfall eller uthärda en belägring, och till råga på allt hade de en sorglig misstanke om, att det militära befälet saknade kraft och beslutsamhet.
– Fienden har besatt Kongelf, den står utanför stadens portar!
Det blef jämmer och veklagan, och i brådskande hast skyndade rik och fattig att nedgräfva eller undangömma sina ägodelar.
Herr Hall reste exprès ut till Gunnebo och befallde, att den stora fris af gjutet bly, kallad Landtbrukarens arbeten och nöjen, som blifvit uppsatt på husets trädgårdssida, ögonblickligen skulle nedtagas och nedgräfvas i trädgården.
– Danskarne ha idéer, sir herrn, sade han till Frulli.
De kunna få det infallet att förvandla herrns fris i hårda fientliga kulor.
Mankerar staden kulor, så smälter jag själf ner frisen och stöper kulor däraf.
I annat fall sätter jag åter upp frisen, när fienden är sin kos, sir herrn.
Men det är ej säkert, att han går sin kos.
Befälet har tappat bort hufvudet, sir herrn.
Om chefen för ett handelshus vore lika konfys vid en kris, som denna stads öfverkommendant är, då kriget står för dörren, hade vi allihopa fått lämna in vår stat för länge sedan.
Kommer inte hjälparen oförtöfvadt, är staden kaputt, sir herrn, sir herrn!
Så reste herr Hall tillbaka till staden.
Sent på aftonen samma dag, den tredje oktober, höllo ett par nedstänkta ryttare, på tröttridna hästar, utanför Drottningporten.
Vakten nekade att öppna för de okände männen.
Men den ene af dem gaf sig tillkänna:
– Jag är kungen, sade han.
Och portarne slogos upp på vid gafvel, och hoppet följde den kunglige ryttaren i spåret, hvarhelst han red fram i mörka natten öfver de gropiga gatorna, genom den af vallgrafvar och vallar inneslutna lilla runda staden.
Öfverallt på gatorna ljödo glädjeskri, hördes trumhvirflar och gälla trumpetstötar, öfverallt höjdes lefverop för kung Gustaf. På värdshusen och på stadens källare dracks konungens skål natten igenom.
På morgonen skyndade borgerskapet, på konungens uppmaning, att med fördubblad ifver söka sätta staden i försvarstillstånd.
Man gjorde ingen skillnad mellan natt och dag, utan arbetade immerfort på de ramponerade vallarnes iordningställande.
Hög och låg, chef och yngste bokhållare, arbetade strängare än de voro vana att göra under den brådaste exporttiden.
Det gällde också nu en stor affär, den största som någonsin blifvit företagen i Götheborg: stadens, måhända hela landets, frälsning.
Kungen själf unnade sig ingen hvila.
Han befallde sina goda götheborgare med en nådig blick, och han belönade med ett nådigt småleende.
Under Hans Majestäts allerhögsta ledning satte borgareskapets, garnisonens och Ostindiska kompaniets folk fästningsverken i försvarsskick.
Vallarne växte och stärktes dag för dag, garnisonen ökades.
Inom några dagar var staden skyddad för öfverrumpling.
Ännu ett par dagar och fienden drog sig tillbaka.
Götheborg var räddadt!
Det blef jubel och fröjd.
Näst det att staden var frälsad, fröjdade det de stolta götheborgarnes hjärtan, att konungen varit räddaren.
Ej mindre smickrande funno de, att Hans Majestät ej genast efter fullbordadt värf öfvergaf deras stad, utan gaf sig godt till tåls där och tycktes finna behag i att där hafva sin varelse.
Under mer än sex veckor gjorde kung Gustaf Götheborg till sin residensstad, och under hela denna tid visade han sig öfvermåttan nådig mot alla, som kommo i beröring med honom.
När han bevistade spektaklerna, tillät han, att hans loge upplystes, så att han kunde bli fullkomligt skönjbar för hela publiken.
Han gick offentligen till Herrans altare och gaf nådigt bifall till att hans höga namn inskrefs i communionsboken bland de öfriga nattvardsgästerna.
Han besökte assembléerna, och de rikaste och ansenligaste-köpmännen täflade med hvarandra i att öppna sina salonger till lysande fester för de ståtliga hofkarlarne i gula och blå band, som åtföljde kungen.
Tvenne, gånger besökte Hans Kungliga Majestät i John Halls sällskap Gunnebo och gjorde sig underrättad om Sergells och
Desprez’ tillämnade arbeten därute samt uttryckte sitt nådiga välbehag öfver det täcka stället och dess vackra inredning.
Öfver det Hallska huset strålade i all synnerhet den kungliga nådens sol, ty Hans Majestät beundrade ej allenast Gunnebo, utan visade sig också på det högsta charmerad af den syperba fru Hall och utmärkte henne vid alla tillfällen.
Detta höga exempel följdes af alla de höga herrarne i kungens följe, förnämligast af statssekreteraren Elis Schröderheim, som pretenderade en aflägsen släktskap och i kraft häraf kallade fru Christina »söta kusin».
Dagen i ända satt Schröderheim i hennes förmak under skämt och badinage.
Själf satt fru Christina i soffan med sin lilla King Charles hund i knäet.
De uppvaktande generalerna sutto eller stodo omkring henne.
Det var ett veritabelt hof, och fru Christina var innerligt belåten med att på detta sätt bli fjäsad och kurtiserad.
Hon gaf sig förnäma airer och agerade drottning med mycken talang.
Alltför högtidligt var det ej heller, så länge Schröderheim var tillstädes, och när generalerna och hofherrarne af sin tjänst tvungos att lämna den nådiga frun, stannade Schröderheim merendels kvar för att trösta söta kusin och plaisantera öfver hennes krigsfångar.
Han påstod, att han hvarje dag hade att till kungen inrapportera om hvad som tilldrog sig i fästningen vid Sillegatan.
– I dag gäller rapporten också de där pojkarne.
Schröderheim böjde sig fram och klappade hunden, som låg och snusade i den complaisanta värdinnans knä.
»De där pojkarne» voro grefve Adolf Ribbing, de Beche, Pollet och baron Gabriel Falkenberg, hvilka, lika troget uppvaktade husets femtonåriga dotter, mamsell Christine, som deras förmän gjorde sin cour för hennes mor.
Nu satt Ribbing vid mamsell Christines sybord och höll armarne vidt utsträckta för att tjäna som garnvinda åt henne.
De Beche ritade brodérmönster och retades med mamsell Christines papegoja, som sträckte fram näbbet mellan den förgyllda burens gallerstänger och ideligen ropade: »Drummelpelle, Drummelpelle!»