Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har i alla fall tänkt att läsa navigationen i vinter; och i stället att som nu lefva af äfventyr, ville jag bygga mig ett fartyg, det jag sedan som både redare och skeppare sjelf för på resor till Jutland; och ett hus, så präktigt ni önskade det, skulle jag uppföra på stommen af det här rucklet, som då komme bort!
Och sedan blef ni fru, så god som någon här i skärgården.”
Under det långa, med en viss rå förtröstan anförda tillägget hemtade sig Erika från den obehagliga öfverraskningen.
Hon kände en innerlig afsky för äktenskapsförbindelse med en sådan menniska som Birger.
Likväl låg i hans manliga, kraftfulla, alltid bestämda handlingssätt något, som anslog hennes egen starka själ.
Hon tyckte sig kunna göra hvarje uppoffring för den vilde ynglingen, utom den att bli hans hustru; och i följd af denna rörelse svarade hon öppet:
”Nej, Birger, det förslaget hvarken kan eller vill jag bifalla.
Icke derföre att ni, som ni sade, skulle vara ’för simpel’ åt mig.
Jag vet ju icke hvem jag sjelf är, troligen ett barn af armodet, kanske af synden.
Således är hvarje hederlig karl, som vill taga den fattiga Erika till hustru, äfven god nog.
Men det är något annat, som ni skall förstå, Birger, hvilket både nu och framdeles hindrar att tänka på detta förslag.
Alltsedan jag kom hit till
Tistelön har er vilda och oftast säkerligen syndiga lefnad skrämt mig.
Ni har alltid stått för mig som en menniska, hvilken omöjligt kunde vinna mitt förtroende.
Och för den man ej känner detta, kan man ej heller älska.
Likväl vill jag icke undandraga er min vänskap.
Gör er genom godt uppförande värd både min och andra menniskors aktning, så skall jag alltid behandla er som en bror.”
”Tack, tack, ni är för god, mamsell Erika!” svarade Birger med hånfull bitterhet.
”Låt mig likväl säga er ännu något, som kanske kunde vara värdt att tänka på.
Kom ihåg att ni nu, nu i denna stund, har en menniskas framtid och troligen också dess välfärd i ett kommande lif i edra händer.
Erika!” tillade han med en hos honom vek, bedjande röst, ”ni är ju gudfruktig, ni önskar att omvända syndare – nu förmår ni det, ty jag svär, vid min salighet, att om ni vill blifva min hustru, skall jag ifrån denna timma aldrig vandra på sådana vägar, der jag ej kan möta ert öga.
Men stöter ni mig bort, då” – hans ton blef åter skarp och bitter – ”fins ej heller något, som håller mig tillbaka!
Hittills har jag endast varit vild och öfverdådig; det onda jag gjort är ej sådant, som bestämdt skadat någon menniska: det är ej något brott mot annat än lagarne.
Men utan er, Erika, förtärd af de känslor ni föraktar, hatande mig sjelf, er och hela verlden, skall Birger Haraldsons namn blifva en skräck för hela kusten!”
För första gången stod Erika darrande inför den man, hon var van att beherrska genom sin röst och sitt väsende.
Ett stort ansvar hvilade i denna stund på henne.
Hon kände sina krafter svigta; hennes hjerta ville nästan brista af ångest.
Skulle hon uppoffra sig sjelf eller honom, och med honom kanhända draga djupa olyckor öfver oskyldiga varelser?
Det var dock alltför rysligt att i detta ögonblick gifva ett löfte för lifstiden!
Hon hade tillräckligt sansning qvar att känna det denna handling öfversteg hennes krafter och att långa år skulle komma att gälda hvad stundens nöd aftvungit henne.
Erika upplyftade den bönfallande blicken till Birger.
Resens gestalt höjde sig i det osäkra lampskenet; hans ögon brände sig in i hennes hjerta: dessa ögon, som på en gång tycktes ödmjukt tigga och likväl hota, de voro förfärliga.
Erika uthärdade icke att se på dem; hennes ögonlock sänktes, och sakta framsmögo orden öfver hennes läppar: ”Jag kan icke, Birger, jag kan icke!”
”Ännu är det tid,” sade han med oroligt, ångestfullt uttryck.
”Ni kan, ni kan, men ni vill icke!
Se, Erika, jag är så eländig, så förhäxad, att jag på mina knän tigger er om förbarmande!”
Birger nedsjönk verkligen framför den darrande Erika, och i hans ansigte speglade sig ett qval, för starkt att målas i ord.
”Samtycker du att bli min hustru?”
”Tag mitt lif, om ni så vill, Birger! men jag kan ej befalla öfver mitt hjerta, som sträfvar emot.”
Då reste sig Birger.
Hans läppar voro hårdt sammantryckta, och muskelspelet i hans ansigte var förfärligt.
Uti dörren vände han sig om och sade med en röst mera sorglig än bitter: ”Farväl, Erika!
ni får inför Gud ansvara för allt det onda denna stund för med sig.”
”Nej, Birger, nej, tag edra grymma ord tillbaka!
Gud är rättvis!”
”Ja, Gud är rättvis; och om brottets väg blir min, så blir ångerns din!”
Han tillslöt dörren och gick med tungt knarrande steg tillbaka ned i stugan.
Den äldre Haraldson hade emellertid omklädt sig och gick nu resklädd uti ett par byxor af tunnt beredt skälskinn, och deröfver en kavaj af mörkblå fris.
”Är du färdig, Birger, så gå ned!
Slå seglen under på däcksbåten, och låt pojken hjelpa dig med packorna.
Jag är snart efter.”
Den i ett hörn af rummet halfsofvande Anton uppväcktes och befalltes att i ögonblicket vara färdig.
Förskrämd sprang den arme gossen upp och lät tåligt packa på sig, liksom han varit ett lastdjur.
Han kunde likväl icke hindra ett par suckar att framsmyga ur det pressade bröstet; men de besvarades af fadern med ett groft: ”Åh, skäms, din slyngel!
Är du bättre än far din?
Packa dig åstad, och kom ihåg att du ej mer har mor din att klaga för!”
Gossen sväljde ett par bittra tårar och gick tyst med packorna nedåt bryggan.
Den stora båten kastades, liksom den varit af papper, af och an för stormen, under hvars pipande gny tillredelserna gjordes.
Haraldson satte sig sjelf till rodret, prisande det gynsamma vädret.
Focken och spriseglet halades an; och sedan Birger kastat ännu en mörk blick åt fönstret, hvarifrån det matta skenet flämtade, stötte båten ut.
Natten famnade både folk och farkost; och högt slogo vågorna tillsamman öfver den försvinnande punkten.
Ej fågel sjunger der i lummigt snår:
Du hör, du ser blott, hvart din stig du vänder,
Hur vågor tumla om vid nakna stränder,
Och ser hur himlen sjelf i vågor står.
Sätherberg.
Ett par mil från Tistelön ligger ett litet fiskläge af obetydligare art, men likväl tillräckligen stort att någorlunda helgjuten framställa taflan af en sådan liten undangömd verld.
Uti åtskilliga riktningar från den gropiga, ojemna stenläggningen, hvars tydliga mening är att föreställa en gata, finnes en mängd små stugor uppförda.
De förnämsta skryta med en rödfärgad framsida; men nästan alla hafva på gafveln af de utbyggda förstuguqvistarne något bildhuggeriverk från förolyckade fartyg, till det mesta förgyllda trähufvuden efter Holländare m. m.
En pestartad stank, uppkommen genom den förruttnade fisken, är så inbiten att knappt de friska vindarne förmå rensa luften; men invånarne, vane vid denna och många andra olägenheter, märka den knappt.
Männen ligga nästan dag och natt på sjön, och qvinnorna, i allmänhet fula, syssla hemma med fisken samt att iordningställa backor, metrefvar, nät, kassor, ostrontänger och annan fiskredskap.
Barnen, ett otaligt antal, här som vid andra fiskelägen, äro kastanjebruna, med gulhvitt hår och blå ögon.
De synas vanligen i flockar, de fattigaste utstyrda endast i en trasig skjorta, svartgrå till färgen; de förmögnare med beckiga fragmenter af fars aflagda byxor och dito tröja, hvilken likväl icke blifvit ändrad, utan tjenar den unga plantan till ett slags kapprock, hvarvid dock de långa, dinglande ärmarne falla sig litet besvärliga.
Raske och vane vid verksamhet, arbeta barnen antingen med fisktorkningen eller roa de sig vid stranden i sällskap med en eller annan genom svält mjeltsjuk gris, åt hvilken de kasta agn och andra dylika godbitar.
Vänder man nu blicken till det inre af dessa armodets boningar, finner man likväl en renlighet och en ordning med det lilla, som lemnar ett på sätt och vis tröstande intryck.
Ett gammalt, men rentvättadt segel, stoppadt med hafstång, utgör sängkläderna.
Den stora bordskifvan är renskurad och blank af nötning, och golfvet prydt med den finaste skälsand.
I ena hörnet står vanligen ett skåp, med pilastrar af slättäljda furupinnar, hvar förvaras den förnämsta delen af husgerådet, såsom två eller tre thékoppar med ett sprucket fat, en kaffekanna utan tut, en bränvinstumlare af tenn, m. m.
Öfver det lilla fönstret är en smal hylla, och der ligger husets bibliothek, bestående af en gulnad bibel och en psalmbok med svarta läderpärmar; såsom mellanlägg får man se en af apostlarne, prunkande på gullpapper.
Men den smala hyllan förvarar icke blott andlig litteratur: den hyser äfven några dammiga bundtar, innehållande ”Lunkentus,” ”Katten i stöflar,” ”Den sköna Melusina” samt ett par visor att sjunga ”på sin egen behagliga melodi, tryckta i år.”
Den fattiga stugan har äfven sin prakt.
På väggarne hänga, fästade med en tretumsspik, taflor föreställande hans majestät och kronprinsen till häst, allt i träsnidt, med versar inunder.
Emellan dessa dyrbarheter och fiskredskapen, som äfven har sin plats på väggarne, är ett visst anständigt afstånd; ty ära den, som ära bör!
De hederliga själarne skulle anse sig fela i hyllning emot majestätet, om de kommo det för nära med sina nät, metrefvar och hummertänger.
Såsom i sammanhang med dessa senare, få vi, i parenthes, omnämna att vår historia tilldrog sig på den angenäma tid, då Bohusländningen fick fritt köpa och äta sin egen hummer, utan att med lång näsa se den ”till landets bästa” uppslukas af Engelsmännen.
Men sedan vi tecknat den först åskådliga sidan af ett fiskläge, borde vi måla allt det elände, som vintern och dess följeslagare, hungern och nöden, åstadkomma bland dess invånare; dock längre fram få vi återkomma till detta ämne.
Vi inträda nu i det lilla rödmålade huset, som, med sina hvita fönsterluckor och afskilda belägenhet mellan bryggan och de ruckliga sjöbodarne, tyckes hänvisa på något förmer än de andra.
Sådant är ock förhållandet: huset bebos af den tjenstgörande kustbevakaren, jaktlöjtnanten Arnman med hans lilla hushåll.
Se, hur snyggt det ser ut!
Förstuguqvisten är städad och fin som ett förmak; genom de små, men rena fönsterrutorna lysa höga balsaminer vid sidan af en geranium och en liten apeltelning i grönmålad låda.
Och midtigenom det anspråkslösa orangeriet framtittar ett ärbart hufvud, med uppstruket hår och bindmössa; hufvudet tillhör fru Kathrina Arnman, jaktlöjtnantens välförståndiga husfru.
Gök-klockan i stugan slog tolf; och vid dess sista slag trädde fru Arnman ut på förstuguqvisten och såg sig omkring.
Det var en präktig qvinna, denna fru Arnman: hon utgjorde sin mans ära och krona, var att anse som ett slags lefvande hjelpreda i alla förhållanden, hvarföre hon ock flitigt anlitades af de fattige fiskrarne, hvilka i henne, så nykommen hon var, sågo en mor, färdig att höra och hjelpa så långt hon förmådde, men äfven att skrubba till och ej lägga fingrarne emellan, när det gällde att bestraffa ett fel, en ovana eller någon fallenhet för osnygghet.
Fru Kathrina var en sträng och allvarsam husmoder.
Icke desto mindre var hon högt älskad af sin enda betjening, gamla Annicka; och ehuru äfven sträng i sin uppfostran mot det enda barn, hvarmed Herren välsignat hennes äktenskap, var hon äfven, som mor, älskad, vördad och åtlydd: ett ord från hennes läppar var ett orakel, omöjligt att motstå.
I fru Kathrinas hela väsende och stora, nästan präktiga figur låg också något, som rätt gerna kunde kallas imposant: en hvar, som såg henne, rönte inflytandet af hennes omedvetna värdighet.
”De karlarne ha nu aldrig reda på tiden!” mumlade hon för sig sjelf i misslynt ton.
”Jag undrar just hvad gubbarne ha för sig?
I detsamma syntes ett par personer med hastiga steg vika om hörnet af ena sjöboden och nalkas huset. ”Kors, så ni sölar!” utropade fru Kathrina; ”vet ni icke att klockan slagit tolf, långan kallnar, och Arve, stackars pojke, är färdig att bita i fingrarne af hunger.”
”Brumma icke, mor!” svarade i godlynt ton den yngre af männerne, hvilka likväl begge räknade mannaålderns gräns bakom sig.
”Jag har fått något att tänka på – tulljakten skall ut ännu i eftermiddag.”
”Då slår jag vad att du fått väderkorn om skälskyttarne på Tistelön!
Men det kan vi tala om sedan.
Nu skall vi se till att ni får taga supen på fisken, innan den kallnar.”
Alla tre gingo in i det snygga, trefliga rummet, der ett bord för fyra personer stod dukadt.
De tvenne platserna intogos af jaktlöjtnanten och hans hustru, den tredje af sonen Arvid, en fjortonårig lefnadsfrisk gosse, och den fjerde af husets vän, f. d. underlöjtnanten vid Kongl. Maj:ts och Kronans flotta herr Pehr Fabian Askenberg, gammal kamrat till gubben Arnman, som i sin ungdom äfven tjenat vid flottan.
Det var en liten vacker familjtafla att se dessa fyra goda och lyckliga menniskor tillsamman.
Den fullkomligaste kärlek och enighet rådde i deras krets, och ofta lifvade löjtnant
Pehr med sina trefliga historier den mera allvarsamme Arnman, då efter dagens slut de språkade vid aftonpipan och i minnet genomgingo sina bivistade sjöäfventyr.
Den gamle invaliden Askenberg lefde ingalunda på nåder hos sin vän; nej, han hade, i utbyte mot förmågan att nyttja sin högra arm, erhållit en anständig pension, hvartill lades räntan af ett litet kapital, förvärfvadt under bättre tider; och denna senare skatt, som af gubben Askenberg ansågs lik en fremmande egendom, var, jemte hans vapen, hvilka prydliga och blanka hängde öfver sängen i hans kammare, bestämd åt Arve, hans gudson, gunstling och lärjunge.
Den ordrikhet, som vanligen vid bordet höll jemn takt med anfallen i fiskfatet, lät likväl i dag icke förnimma sig.
Fru Kathrina stökade i tankarne till med fars matsäck.
Arve spekulerade på något råd att få följa med på resan.
Jaktlöjtnanten sjelf såg fundersamt ned på tallriken; och gubben Askenberg hemsöktes af det nog sällsynta fallet att känna sig olustig, nästan oroad, utan någon orsak.
Men vid soppan, då fru Kathrina hade matsäcken färdig, ville hon veta hvarföre alla tego.
”Hur var det, Arnman, min gubbe, hvad hade du hört?”
”Mycket, mor, vigtiga nyheter!
Angifvelse för lurendrejeri är åter gjord mot de misstänkta skälskyttarne på Tistelön.
Men denna gång hoppas jag få dem i fällan!
Vinden är god; och med Guds hjelp skall jakten före nattens inbrott ligga på god utkik.”
”Är det då så säkert, som att taga på hyllan, att de ge sig ut i natt?” frågade fru Kathrina.
”Det blåser upp till en storm på aftonen, och det är ej gyckel att söka upp dem i deras smyghål, isynnerhet för dig, far, som ännu icke är så berest i den här gemena skärgården.”
”Nej, mor, gyckel är det visst icke; men jag förtröstar först på Herren och sedan på rättvisan af mitt förehafvande.
De smugla icke i smått, de kanaljerna; och det vore vacker fångst att göra, om saken lyckades.”
”Ja, derpå beror det!” inföll gubben Askenberg betänksamt.
”Här blir en tjocka i natt, som jag fruktar mera än stormen.
Jag skulle icke få en blund i ögonen, om jag vore hemma; derföre följer jag med på expeditionen.”
”Jag också far, jag vill ändtligen vara med!” utbrast Arve, som vid löjtnant Pehrs raska utfall icke ville blifva efter.
”Åh prat, din byting; sitt du hemma, tills du blir torr bakom öronen!” inföll fru Kathrina.
”Natten och lurendrejeribeslager äro blott för männer, som äro faran vuxne; men icke skall ungen flyga ur boet, innan vingarne bära honom.”
Arve knotade sakta inom sig; men fru Arnman hade uppfödt sin son i tukt och Herrans förmaning.
Der hon hade sagt sitt nej, var icke värdt att knysta.
Men den efter äfventyr längtande gossen kunde dock icke afhålla sig från att tid efter annan kasta bedjande blickar på den vanligen mera eftergifvande fadern.
Denna gång skulle likväl alla försök vara förgäfves; ty Arnman yttrade i allvarsam ton: ”Du blir hemma, min son, och farbror Pehr också!
Jag vill endast hafva mina tvenne jaktkarlar med mig.”
”Hvad nu!” inföll gubben Askenberg halft ond; ”jag är väl ingen hare heller?
Ehuru högra handen stelnat, kan den venstra ännu röra sig så raskt som någons.”
En förebrående blick af Arnman tystade löjtnant Pehr; men sedan de lemnat bordet, och fru Kathrina gått att syssla i köket, dit hon medfört Arve som biträde, emedan, efter hennes förståndiga sätt att se, all kunskap var nyttig för en ungdom, ställde gubbarne sig vid fönstret, och Arnman yttrade, i det han visade utåt det oroliga hafvet: ”Der kan du ingen tjenst göra mig; men väl här hemma – i alla händelser.”
”I alla händelser?” upprepade Askenberg och såg skarpt på sin vän.
”Ja, ja, de kunna vara många, som fru syster nyss anmärkte; du känner icke lurendrejarnes smyghål.
Men de åter äro bland dem så hemma som i stugan.
Den Högste styre till det bästa!”
”De hafva redan tre gånger gått mig ur händerna!” återtog Arnman, som, med kropp och själ lifvad för sitt yrke och ännu med fulla krafter att sköta det, kände sin förtrytelse uppflamma vid tanken på de misslyckade expeditionerna; ”ja, tre gånger, bror, ha de hundarne narrat mig April – men denna gång har jag fått säkra underrättelser att de skola leverera betydliga och dyrbara packor till ett köpmanshus i Götheborg.
Just nu någon af nätterna lära de ha sina möten; och troligt är att de välja den här, som artar sig att blifva passande för dylika företag.”
”Men om bror icke träffar dem i natt?”
”Så lemnar jag dem ändå ej ur sigte, innan jag vunnit målet; komma skola de, om det än dröjer ett par tre nätter.
Om dagarne, förstås, går jag under segel och kryssar åt annat håll.”
”På det sättet kan du bli länge borta, utan att vi, som äro hemma, få besked om något.”
”Ja, nog kan det dröja ett par dagar.
Men träffar jag dem icke i natt eller i morgon natt, styr jag i öfvermorgon hem på några timmar.”
Klockan tre gick Arnman, åtföljd af sin hustru, sin son och den gamle invaliden, ombord på tulljakten.
Fru Kathrina hade medtagit sin kaffekittel med varmt och skönt kaffe; och nu, sittande i den lilla ruffen, trakterade hon sin man med en afskedskopp, och önskade honom sedan med tårar i ögonen en lycklig resa.
”Jag är alltid vid sorgligt mod, far, när du så här skall stryka ute om natten,” sade fru Kathrina i hjertlig ton; ”men i dag är det värre än vanligt.
Gud den högste skydde och ledsage dig på din färd!
Snusburken står till venster i mattinan, och tobaksrullen stoppade jag i den ena släpstöfveln; i den andra ligger ett par humrar, som ej fick rum i tinan.
Herren hålle i natt sin hand öfver alla sjöfarande!
Farväl, farväl, min gubbe!”
”Farväl, min gumma!”
Arnmans bruna, väderbitna kind lutade sig ned mot fru Kathrinas, och hans läppar sökte och funno den trogna ledsagarinnans mun.
”Var bara icke för oförvägen,” hviskade gubben Askenberg, i det han skakade Arnmans hand; ”kom ihåg, du icke är ensam i verlden!”
Arvid framträdde sist.
”Se der, min gosse!” sade jaktlöjtnanten och tog den stora massiva silfverklockan med pinsbakskedjan ur fickan; ”du skall väl hafva något att trösta dig med, för det du icke fick vara med.
Jag har klocka här på jakten och behöfver ej denna, som du likväl skall förvara så troget som jag.
Det har varit din farfars – och nu alle man från bord, Gud välsigne!”
Den lilla familjen vände åter till sitt hem, under det tulljakten stack ut i sjön.
Det var samma afton skälskyttarne gjorde sig färdiga till sin nattliga färd.
Själen är snabbare än lärkevingar små;
Till helvete ligger vägen bredast,
Och der ligger menniskan som ledast.
Jaktlöjtnant
Arnman hade uppnått den plats, han ansett tjenligast för att hafva Tistelöboerne i ögonsigte; men redan hade flera timmar skridit fram under ett hemlighetsfullt spejande, utan att lemna ringaste spår till förhoppning om god fångst.
Jakten krängde för stormen, likt en slingrande ormunge; men tålig och ihärdig stod Arnman på däck och lyssnade, om icke bland de rullande orkanerna något annat ljud skulle blifva hörbart.
”Mårten,” sade jaktlöjtnanten till den raskaste af sina karlar, ”langa mig hit flaskan nerifrån; vi skola ha oss en styrketår!”
”Det skall smaka skönt!” sade Mårten och rullade redan, i försmaken af den väntade njutningen, bussen åt andra sidan; men knappt var han halfvägs nedför trappan till ruffen, då en sakta hvissling af jaktlöjtnanten kallade honom tillbaka.
Mårten, som fruktade att hans beskickning vid förefallande omständigheter möjligen kunde indragas, utsträckte skyndsamt handen, grep den på hyllan stående flaskan, liksom i flykten, och återvände i blinken till jaktlöjtnanten, hvilken sakta rörde honom på axeln och hviskade: ”Hvad ser du der i dunklet, Mårten?”
”En båt i lä, om inte f-n drifver sitt spel!”
”Nej, Mårten, det är en båt, och säkert den vi slå efter.
Sätt ut focken och låt oss hålla af ned på den!”
Arnmans gissning eller rättare väderkorn hade sin riktighet: det var verkligen skälskyttarne från Tistelön.
Haraldson och
Birger hade redan bemärkt faran; och utan att spilla många ord vid rådslaget, vände de båten och satte rakt ut emot Pater-Noster-skären, i förhoppning att narra jaktlöjtnanten och sjelfve komma undan.
Men Arnman förföljde emellertid; och som tulljakten var skarpare seglare, hann den så småningom allt närmare skälskyttarnes båt.
Haraldsons drag antogo under fortgången af detta ömsesidiga jägtande en mera rå och, om man så får säga, karakteristisk vildhet.
De stora grå ögonen rullade förfärligt under sina djupa bågar, och de skarpa ansigtsmusklerna ryckte af och an.
”Leken blir allvar!” sade han med dof röst till Birger, som var sysselsatt vid taklaget.
”Vi ha dem snart på halsen, och se’n ... men, pojke! har du inte mål i mun?
Här fordras raskt beslut!”
Birger vände sig, och vid det svaga skenet af en frambrytande månstråle varseblef fadern sonens bleka, förställda ansigte.
Haraldson, som icke gifvit akt på Birger efter dennes återkomst från Erikas kammare, förklarade detta besynnerliga uttryck såsom fruktan för den förestående faran, och röt till af ilska: ”Hund, slokar du med öronen, när du ser far din färdig att våga det yttersta, för att rädda lif och gods!”
”Jag ernar icke ge er efter!” svarade
Birger med så fruktansvärdt allvar, att Haraldson, som insåg sin orättvisa, lugnare tillade:
”Här kommer icke att fattas tillfälle för profstycke.
Jag har ett förtvifladt beslut i hågen.”
Derefter befallte han Birger att bättre sprita ut focken och sedan nedlägga sig på däck, för att mot den grånande morgonhimlen lättare kunna urskilja Pater-Noster-skären.
Ännu syntes ingenting; men de förfärliga bränningarne hördes som en aflägsen åska, och ju närmare båten nalkades skären, desto belåtnare och ljusare blef uttrycket i Haraldsons grymma drag.
”Hör du hur det ryter, hafstrollen spela och dansa; det är en lustig lek!” sade han till Birger, som låg bredvid honom och dystert stirrade utåt det hemlighetsfulla svalget.
”En gång i min ungdom,” återtog Haraldson med ett underligt leende, ”en enda gång har jag seglat genom bränningarne.
Öppningen är knappt tio alnar; styr man det minsta ur rännan, ä’ fartyg och lif inte värda en kabelända.
Den gången lyckades jag, och förföljaren blef för mina ögon krossad mot klipporna.
Förstår du min mening, Birger?
Vi ha intet annat val; och jag hoppas, med satans hjelp, att det nu skall gå på samma sätt!”
”Vi få se,” sade Birger entonigt; ”vi ä’ inte der än.”
Han sprang hastigt upp.
”Hör ni, far, han prejar oss, vi ha honom rakt på hälarne.”
”Ännu icke, ännu icke,” sade Haraldson med märkvärdigt stadig röst; ”än ha vi lite försprång.”
”Men om vi icke ge oss, skjuter han innan vi hinna ...
Hör, han ropar oss åter an,” yttrade Birger, äfven med ett lugn, värdigt ett bättre mål.
”Nu!” ropade Haraldson i högsta spänning, då båten nästan uppnått svalget; men i samma ögonblick for en eldstrimma från tulljakten, som kommit helt nära – en kula susade förbi skälskyttarnes båt, och en annan afslet fockskotet.
”Död och förbannelse!” röt Haraldson, ”vi äro förlorade, om icke skotet blir inhaladt.
Gör hvad du förmår, Birger; vi hänga på ett hårstrå!”
Men resen hade redan, utan att afvakta faderns befallning, fattat den för stormen fladdrande focken, bemäktigat sig stumpen af skotet, och höll med jettekrafter denna i ena och i äsingen på båten med den andra handen.
”Bra gjordt, pojke!” ropade Haraldson, då båten åter sköt fart genom de rasande bränningarne.
Det var ej vågor de genombröto: himmel, jord, berg och vatten syntes icke till – endast hvit fradga omgaf farkosten, öfver, under och på sidorna; och tjutande frampustade de mot klipporna krossade vågorna sina darrande dödssuckar.
Slutligen flög båten fram i det omätliga hafvet på vestra sidan om skären.