Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med tillbörligt afseende å de serskildta intressen, hvilka fordrade ett sådant medgifvande, förklarade K. M. vidare, att det stöde idkarne af denna näring fritt att bränna bränvin antingen under 2:ne månader å hösten eller en månad om hösten och en månad under påföljande vår.
Man har vid många tillfällen och på mångahanda sätt utbvedt sig i anmärkn:r och klander öfver den brist på förutseende, Regeringen vid bestämmandet af dessa alternativa terminer skulle hafva ådagalagt, och man tror sig hafva gjort den stora uptäckten att till följd af detta medgifvande mycket underslef vid bränvinsbränningen skall komma att bedrifvas, och tillverkningen utsträckas vida utöfver det belopp som af Regeringen afsågs.
Jag får likväl förklara, att
Regeringen vid detta tillfälle alldeles icke varit så kortsynt eller så menlös (för att icke säga enfaldig) som man på vissa håll, med ett slags förnöjelse öfver sin egen större skarpsinnighet låtit påskina.
Jag kan tvertom försäkra, att Regeringen verkligen förmådde inse hvad som kunde följa af den lemnade valfriheten i afseende å en månad af tiden, samt att alla dessa omständigheter blifvit noga öfvervägda, innan beslutet fattades.
Men, Mine Hrr! när man på detta sätt betraktar frågan, blott och bart från synpunkten af tillverkningens myckenhet, och fördömer åtgärden endast derföre att i följd deraf möjligen några 100,000 kannor bränvin kunna komma att ytterligare tillverkas i landet, så förbiser man en annan sida af saken, som efter min tanka är af långt större vigt.
Om Regeringens enda och högsta upgift hade varit att till det yttersta inskränka bränvinstillverkningen, hvad hade varit enklare och lättare än att ytterligare förkorta tiden för bränningen, hvarigenom den åsyftade minskningen af varan mycket säkrare skulle hafva åstadkommits, än derigenom att man betog bränvinstillverkarne rättigheten att efter sitt behof, till någon del välja tiden för näringens bedrifvande?
Men då Regeringen, på sätt som vid detta tillfälle skedde, nödsakas ingripa i den enskildta hushållningen genom undantagslagar, anser jag och skall jag alltid anse alt 326
Den 4 Februari f m. dess pligt är att göra detta med allt det undseende, som med ändamålet är förenligt, så att den enskildte åtminstone icke må betungas mera än som oundgängligen är nödigt.
Hvar och en, som har någon kännedom om förhållandet med bränvinstillverkningen, vet, att denna näring bedrifves af olika personer och på olika orter för olika ändamål.
Somliga bränna bränvin hufvudsakligen för att sålunda tillgodogöra den sämre säden och sådana rotfrukter, hvilka icke hålla sig, eller för att i sammanhang med bränningen göda stalloxar, hvilket likväl icke gerna låter sig göra på kortare tid än omkring 2:ne månader.
För dessa personer var det således af stor vigt på del ej deras ekonomi skulle lida af en allt för stor rubbning, alt bränningstiden icke afbröts, utan att de egde rättighet att i en följd använda den medgifna tiden.
Andra åter afse i första rummet med bränningen att genom dranken komma ladugården till hjelp, då fodertillgången är knapp.
För dem är det naturligtvis framför allt vigtigt, att, då fodret på våren börjar tryta, genom bränvinsbränning kunna förskaffa sig drank, som dels ensamt, dels genom möjligheten att dermed tillgodogöra eljest odugligt foder, verksamt kan bidraga till kreaturens framfödande.
Då intressena vid näringens bedrifvande sålunda äro i väsendtlig män olika,- hvarföre skulle dä dessa olika intressen betagas rättigheten att begagna den tid, som för hvart och ett af dem var lämpligast, helst då sådant kunde ske utan annan olägenhet än att derigenom bränvinstillverkningen möjligen kunde ökas med några 100,000 kannor, hvilket åter såsom jag redan förut haft äran yttra, på annat sätt varit ganska lätt att förekomma, om sådant hade ansetts vara af någon synnerlig vigt?
-Men då jnskränkningen i alla fall var så stor att endast en tredjedel af den vanliga tiden bibehölls, måtte väl icke ett eller annat 100,000-tal kannor bränvin mera eller mindre utgöra det principala i frågan, ulan landtmannens verkliga behof och hans anspråk att dessa ej onödigtvis upoffrades, i främsta rummet höra afses.
Detta var också just det som skedde genom den alternativa tidsbestämmelsen, och måhända hade samma klander som nu riktats mot denna åtgärd, ännu högljuddare förnummits mot underlåtenheten deraf, i händelse den uteblifvit.
Åtminstone hade detsamma, enl. min tanka, då varit förtjent.
Jag återkommer nu till granskningen af sjelfva Betänk.
Deruti föreslås, att R.
M. anhålla om återkallande af den gifna tillåtelsen, att bränvinsbränning finge under loppet af instundande April månad bedrifvas.
Att genom ett sådant uphäfvande af K.
M:s en gång meddelade beslut, ganska betänkliga följder skulle upkomma, har icke undfallit Utsk:s upmärksamhet och det har äfven med lofvärd öppenhet upräknat olägenheterna deraf.
De äro: att ett sådant steg skulle rubba förtroendet till Konungens gifna löfte och utfärdade bud; innefatta en betydande orättvisa emot dem, hvilka, tryggade vid Konungens ord, för näringens utöfvande valt den termin, som nu skulle undertryckas; störande ingripa i redan upgjorda affärsför - Den 4 Februari f. m. 327 hållanden och sålunda tillskynda en mängd personer stora förluster; och slutligen beröfva landtmannen en för kreaturens utfodring påräknad hjelp och sålunda förstora den förlägenhet, hvaruti han genom rådande foderbrist redan är försatt.
Dessa förhållanden äro väl också i sjelfva verket af så betänklig art, att någon lagförändring, hvarigenom de skulle framkallas, icke utan de mest tvingande skäl borde ifrågakomma.
Söker man nu att göra sig reda för dessa skäl, och granskar deras beskaffenhet, så framställer sig först och främst den frågan: ”har ställningen i afseende på skörden blifvit sämre än hvad den hotade blifva, då Kongl.
Kung. d. 13 Juli 1853 utfärdades?
Denna fråga måste efter min tanka otvifvelaktig! med nej besvaras.
Förhållandet är motsatt; genom den ymniga nederbörd, som på eftersommaren inträffade, hjelptes årsvexten allt hvad bjelpas kunde och den repade sig i allmänhet på ett sätt, som säkerligen öfversteg allas förväntan.
Man frågar vidare: ”månne säden efter dess uttröskning visat sig mindre gifvande, än hvad den utlofvade, då den vexte på marken?”
Jag tror, att äfven härvid hvar och en måste obetingadt medgifva, icke blott att säden till qvaliteten varit förträfflig, utan ock att qvantiteten deraf upgått till vida mera än man i allmänhet vågat hoppas.
Dertill kommer, att potatisskörden nästan utan undantag varit alldeles ovanligt gifvande, och för så vidt den nu vexande grödan kan tagas i beräkning, bör dess beskaffenhet visst icke inge några farhågor; den står tvertom Gudskelof så vacker man någonsing kan begära.
Således bar, i berörde hänseenden, intet förhållande efter Kungörelsens utfärdande upkommit, som kan gifva stöd åt den föreslagna åtgärden.
Utsk. anför emellertid 2:ne omständigheter som under tiden skola hafva mellankommit och som anses vara af vigt.
Utsk. säger först och främst att en betydlig förändring i politiskt hänseende inträffat; att man em,ot våren kan emotse krigshändelser i vår närhet; att vi möjligen skulle se oss nödsakade att deruti deltaga eller åtminstone finna oss föranlåtna att för alla händelser vidtaga mera betydande rustningar.
Allt detta är sant, och att en ytterligare prisstegring på spanmål och lifsförnödenheter derigenom torde upstå, kan ej heller förnekas, men till upmuntring af bränvinsbränning kunna dock icke dessa omständigheter föranleda; tvertom, så vida de derpå utöfva något inflytande, så mäste väl de nyss antydda utsigterna till höjda spanmålspriser, i sin mån bidraga till bränningens förminskning, då den som eger någon säd, derigenom möjligen kan finna sig föranlåten att helldre behålla densamma för att säljas till de ovanligt höga priser, som af de hotande krigshändelserna förutses blifva en följd, än att använda den till bränvin.
Vidare har Utsk. anfört det höga pris å bränvin, som nu är gällande, och hvilket stigit högst betydligt sedan sistlidet års sommar och höst, eller ifrån 32 sk. till 1 R:dr b:ko per kanna.
Utan att förneka att häruti kan ligga en upmuntran till ökad bränning under vårmånaden, måste jag likväl erinra derom 328 Den 4 Februari f. m. att detta förhållande, i ett annat afseende, tydligen vederlägger Utsk:s påstående.
Det torde nemi. derigenom vara ådagalagt, att qvantiteten af tillverkadt bränvin visst icke är så stor, som man förmenat, ty den satsen lärer väl icke kunna bestridas, att priset å en vara, åtminstone under vanliga förhållanden, rättar sig efter tillgången eller bristen deraf.
Då priset stiger, utmärker detta att varuförrådet är mindre och tvertom, och man torde således redan häraf med någorlunda visshet kunna sluta, att den mycket omskrikna, till en alldeles orimlig höjd updrifna bränvinstillverkningen under sisth års höst alldeles icke i verkligheten existerat.
Till samma resultat kommer man också genom en annan, ännu positivare bevisning, nemi. siffrornas.
För att med säkerhet kunna bedömma bränvinsbränningen under innevande vinter i sitt förhållande till det föreg:de årets bränning har K.
M. låtit infordra upgifter i berörde hänseende från samtliga Dess Befallningshafvande.
Dessa upgifter hafva äfven inkommit, och jag har hit medtagit en upsats, hvarest resultaterna deraf finnas sammanförda, men hvilken kanske vore för mycket vidlyftig att i sin helhet R. o. Ad. föreläggas.
Jag vill derföre blott i korthet omnämna hufvudsummorna deraf.
Om man jemför bränvinstillverkningen under sistförflutne höst, med den, som egde rum hösten 1852, finner man den förra större uti några län, så väl till pannornas antal som deras rymd.
I andra län är förhållandet motsatt.
Jag här sammanslagit summorna för 15 län och deraf befinnes, att i dessa län är 1852 pannornas antal upgick till 24,610, år 1853 till 24,494; således något mindre sistnämnde år.
Pannerymden var under förra året 485,314 kannor; under det sednare 497,787; således en högst obetydlig förhöjning.
Häraf kan man se, huru det förhåller sig med den så mycket omtalade ansträngningen vid bränvinsbränningens bedrifvande under förliden hösttermin.
Jag vill ej inlåta mig i någon undersökning, hvarifrån dessa öfverspända och oroande upgifter förskrifva sig.
Jag vill ej påstå, att de tillkommit i afsigt att missleda: de må vara för vissa orter rigtiga; men de äro, såsom jag visat, i sin helhet grundade på ett misstag.
Jemför man nu den under sisth års vår skedda bränvinsbränningen med den nu på våren tilltänkta, så framställer sig ungefärligen enahanda förhållande.
I vissa län, isynnerhet de, hvilka omgifva Mälaren, äfvensom Westergötland och Wermland eger visserligen en tillökning rum i pannornas antal för innevande år.
Men i andra åter, och deribland de provinser, hvarest den största bränvinsbränningen vanligen bedrifves, eller i båda de Skånska länen och Blekinge, är de nu anmälda pannornas antal mindre än hälften af dem, hvilka varit anmälda till bränning nästl. vår.
I de län, jag förut omnämnt, är det summariska förhållandet följande: förliden vår brändes der med 13,500 pannor; i år äro omkring 14,500 anmälda.
Således i sjelfva verket 1,000 pannor mera denna vår än den nästförtlutne; men vid jemförelse af pannerymden, finner man att denna tillökning endast består i smärre pannor af enkel redskap, och således verkar obetydligt i afseende å tillverkningens l
Den 4 Februari f. m. 329 mängd, samt att den efter all anledn. hufvudsakligen är föranledd af behofvet att komma ladugården till hjelp under den stundande våren.
Den sammanlagda pannerymden i de upgifna länen var nemi. våren 1853 2(>5,000 kannor, och i år är den 271,000; således blott en skillnad af -6000 kannor.
Dessa siffror torde ådagalägga, att äfven den mycket fruktade och såsom hufvudskål åberopade öfveransträngningen, hvarmed bran vinsbränningen instundande vår skulle bedrifvas, icke är annat än en tom föreställning, utan grund i verkligheten.
Jag förutser emellertid håldén invändningen, att de siffror, jag nu framlagt, endast omfatta de pannor, hvilka redan äro anmälda, men icke dem, för hvilka serskildta tillstånds-resolutioner kunna sökas, och hvilkas antal man förutsäger skall komma att stiga till en förfärlig höjd.
För min del är jag likväl öfvertygad, att äfven denna förutsägelse ej skall af verkligheten bekräftas.
Det är nemi. naturligt, och äfven af erfarenheten bestyrkt, att de, som om våren ämnat idka bränvinsbränning, nästan alltid dertill anmäla sig vid mantalsskrifningen.
Detta har sin grund deruti att nästan alla de omständigheter, på hvilka beslutet stödjer sig att bränna eller icke bränna, redan då äro bekanta.
Man känner sin skörd, känner prisförhållanderne, äfvensom den hjelp af drank, man för kreaturens utfodring kan hafva af nöden.
Med kännedom af alla dessa förhållanden har den, som ämnar drifva denna handtering på våren, sällan skäl att upskjuta anmälandet deraf, helst han naturligtvis gerna vill undvika att i förskott erlägga skatten, såsom händelsen är, ifall serskild tillstånds-resolution skall erhållas.
Deremot händer det ofta, att man icke vid mantalsskrifningen vågar anmäla sig till bränvinsbränning under den påföljande hösten, ty emellan dessa tider ligger en hel sommar, och man sträfvar i ovisshet huru den blifvande skörden kan komma att utfalla.
Man undviker derföre af försigtighet någongång att på förhand upgifva sig till bränvinsbränning under följande höst, helst man alltid i värsta fall, derest omständigheterna skulle blifva gynnsamma, kan förvärfva sig bränningsrätten genom serskild resolution, och underkastar sig i sådant fall den deraf härflytande olägenheten af skattens betalande i förskott.
Om det således vid detta tillfälle hade varit fråga om en hösttermin, eller om man ett helt år förut varit nödsakad att anmäla sig till bränvinsbränning i April, så skulle invändningen i afseende å det möjligen betydliga antalet af ännu oanmälda pannor hafva varit rigtig, men i förevande fall deremot synes den mig vara af ringa betydenhet.
Jag tror således att äfven i år endast undantagsvis serskilda anmälningar till bränvinsbränning skola komma att ega rum, och alla de upgifter från olika Landshöfdingar, hvarom jag har någon kännedom, öfverensstämma deruti, att åtminstone hittills ganska få dylika anmälningar blifvit gjorda.
Detta allt, hoppas jag också, må vara tillräckligt för att lugna dem hvilka fruktat att berörde utväg skulle komma att begagnas i en alltför stor utsträckning, och hvilka liksom Hr Dalman i sin motion, häraf hemtat anledn. till allvarsamma farhågor. 330 Den i Februari f. m.
I förbigående ber jag att 1111 äfven få yttra några ord om sistnämnda motion, enär den troligen kommer att blifva föremål för Utsk:s ytterligare handläggning.
Till en början får jag då säga, att denna motion har samma grundfel, sorn Docktor Sandbergs, eller att den föreslår stadganden, hvilka ingripa i den lagliga rätt, som genom K. Kungörelsen d. 13 Juli sisth år blifvit bränvins-tillverkarne tillagd, hvarvid de betryggat sig, och i förlitande hvarpå åtskilliga af dem måhända underlåtit att vid skattskrifningen förliden höst lill bränvinsbränning under instundande April sig anmäla.
På de grunder jag nyss haft äran anföra anser jag för öfrigt att den föreslagua bestämmelsen är onödig, emedan troligen endast ett jemförelsevis ringare antal personer komma att begagna sig af rättigheten att söka serskild tillstånds-resolution för bränvins tillverkning; men deraf torde dock icke få hemtas något skäl att en sådan rättighet bör dessa få betagas, ty en orättvisa lärer väl icke kunna försvaras dermed, att dess följder endast drabba ett mindre antal.
Detta afseende på motionens första del.
Hvad åter den sednare delen deraf beträffar, deruti föreslås, att förseglingen å den bränvinsredskap, som under den förflutna hösten varit i två månader begagnad, ej må brytas eller redskapen flyttas till nyttjande i annat bränneri, före den lista nästk.
Maj, hade jag trott att det icke skulle erfordras serdeles stor skarpsinnighet för att inse, att det underslef, man härigenom velat förebygga, ändock lika obehindradt kunde komma att bedrifvas.
Ty man lärer väl ej med allvar vilja sträcka lagstiftningens rätt att ingripa i den enskildta hushållningen ända derhän, att den som ej vidare vill begagna sin bränvinsredskap, skulle förbjudas afyttra densamma, och så snart redskapen får afyttras kan ju ej heller genom någon försegling det befarade missbruket förekommas.
Hvad vunnes således genom det föreslagna stadgandet?
Men låtom oss nu taga i öfvervägande Utsk:s hufvudskål, eller att, derest bränvinsförbud ej mellankommer, skulle hungersnöd stå för dörren, hvilket påstående finnes på flera ställen i Betänk, uprepadt.
Jag måste förklara, att jag äfven i detta hänseende ej kan dela Utsk:s åsigt, och mina skäl dertill äro redan i det föregide vid betraktelserna öfver skördens beskaffenhet antydda.
Ingen lärer bestämdt kunna säga huru stora förråd af lifsmedel som finnas inom landet, men såvidt alla af mig kända upgifler och förhållanden gifva vid handen, förefinnes visstingen sådan allmän brist, som kunde komma att föranleda någon hungersnöd.
Det enda bevis, som härför blifvit af Utsk. anfördt, är att från flere län till K.
M. inkommit underd. ansökningar om understöd af allmänna medel.
Detta bevis är, likväl i min tanke, alldeles icke tillfyllestgörande.
Det händer ofta, att ansökningar om understöd inkomma, utan att spannmålsbrist i allmänhet förefinnes.
Bristen är ofta endast lokal och det är dessutom icke så mycket bristen på födoämnen, som föranleder ansökningarne, utan fast mera en del af befolkningens oförmåga att dessa födoämnen sig förskaffa.
För att afhjelpa den nöd, som under sådana
Den 4 Februari f. m. 331 omständigheter alltid hos de fattigare folkklasserna på ett eller annat håll inträffar, har äfven Regeringen till sin disposition ganska betydliga summor hvaraf understöd kan, och bör lemnäs åt de orter, der nöd verkligen är för handen.
Uti de nu framställda behofven ligger således egentligen ingenting abnormt, utan detta är tvertom ett förhållande som blifvit af Statsmakterna förutsedt, och det tillhör en omtänksam
Regering alt genom de medel som för sådant ändamål äro lagda i dess hand söka i möjligaste måtto lindra den nöd som onekligen på vissa orter finnes; men icke får man härutaf draga den slutsats, att en allmän hungersnöd står för dörren och att den icke kan förekommas med mindre än att nya undantagslagar utfärdas, hvilken utväg, i anseende till dess mångfalldiga menliga följder enl. min tanka, endast i yttersta nödfall bör tillgripas.
Af alla de skäl som Utsk. anfört, för att bevisa det betänkliga af den närvande ställningen med hänsigt till lifsförnödenheterna, och i sammanhang dermed behofvet af bränvinsbränningens inställande i vår, är det efter min tanka blott ett som har någon egentlig vigt, och detta skäl är de nuvande höga spanmålspriserna.
Men, Mine Hrr! detta förhållande ensamt hvarken bevisar fullkomlig spannmålsbrist eller utgör tillräckligt motiv för det ifrågasatta bränvinsbrännings-förbudet.
Man får nemi. icke betrakta spanmålspriserne här i landet, uteslutande för sig, utan jemväl taga i beräkning det sammanhang de hafva med priserna i andra länder.
Det är en naturlig och gifven följd af den utsträckning och rörlighet handeln nu för tiden erhållit, att en varas högre eller lägre pris i det ena landet utöfvar en stor inllytclse på priserna äfven i det andra.
Om t. ex. rågen i Köpenhamn såsom nu lärer vara fallet gäller 27 Rd:r, så faller det ju af sig sjelf att ingen spannmålsegare i Skåne kan vara så oklok att sälja sin råg för t. ex. 17 R:dr, äfven om tillgången deraf vore aldrig så stor; och icke går det under sådana omständigheter an, att endast af de höga priserna derstädes draga den slutsats, att brist på säd i Skåne verkligen är för handen.
Vi veta alla, att, till följd af förra årets svagare skörd snart sagt öfver hela verlden, priset å lifsmedel allestädes stigit till en utomordentlig höjd, och ingenting kan då vara naturligare än att vi måste följa med i denna allmänna prisstegring.
Detta är dessutom en nödvändighet, som i sjelfva sitt onda medför ett godt, emedan deruti ligger den starkaste väckelsen att under den dyra tiden såvidt som möjligt hushålla med det knappa förrådet, eller såsom man plägar uttrycka sig, rätta munnen efter matsäcken.
Men lika naturlig och nödvändig som denna prisförhöjning är vid en felslagen årsvext, lika billig är den också.
Man måste besinna, hvad det vill säga att med maktspråk rubba dessa förhållanden och genom lagstiftningsåtgärder gripa in i det mest fria af allt, eller som åtminstone bör vara det, nemi. prisbestämmelser, hvars sjelfva väsende är att vara en frivillig öfverenskommelse emellan den säljande och den köpande.
Lagen är oss gifven till skydd emot våld och orätt.
Att begagna den såsom ett medel 332 Den 4 Februari f. m. att för tillfället införa ett annat tillstånd, än det, som till följd af omständigheternas kraf sjelfmant sig utvecklat, är alltid efter min tanka en så högst betänklig åtgärd, att den ej annat än under de mest imperativa förhållanden kan försvaras.
Ty man måste ihågkomma, att hvad man gifver åt den ena, det tages ifrån en annan.
Man skapar intet, man blott omflyttarjntressena.
Och hvilka äro vid detta tillfälle parter i frågan ?
— A ena sidan de spannmåls-behöfvande och å den andra de spannmåls-aflåtande.
De förra beslå hufvudsakligen af städernas innevånare och af bruksdistrikterna.
För dessa är det utan tvifvel ganska förmånligt att slippa betala säden dyrare det ena äret än det andra.
Det förundrar visserligen ingen att större bruksegare, som köpa nästan all sin spannmål, och fabriksidkare, som underhålla en mängd personer, finna det synnerligen önskvärdl att äfven under svåra år för vanligt spris få köpa den säd, de oftast äro skyldiga att mot ett visst accord tillhandahålla sina arbetare.
Men den andra parten, eller jordbrukaren, han får som man säger, betala fiolerna.
Kastom en blick pä hans ställning.
I det onda året som i det goda, skola alla haus utgifter bestridas.
Tjenstfolket måste aflönas, hushållet mäste underhållas, alla skyldigheter måste utgöras, skatterna utgå ej blott till samma, men till ett högre belopp än vanligt, med ett ord, behof af mångfaldig art måste fyllas, och till allt detta, har han oftast ingen annan inkomst, än det ringa, tungt förvärfvade, öfverskott hans jordbruk möjligen kan lemna honom.
Om nu Försynen pålägger oss pröfningen och olyckan af en felslagen eller svagare årsvext, är det då billigt, att lagstiftningen genast ingriper för att nedtrycka priset på den ringa frukten af hans tunna skördar?
Ar det ej nög dermed, att landtmannen vidkännes den förlust som minskningen i hans afkastning oundvikligen medför, utan skall lagstiftaren då komma och lägga ytterligare sten på bördan genom att med ett slags maktspråk förhindra, den naturliga prisstegring som är en följd af den ringare tillgången, och hvarigenom åtminstone någon ersättning skulle beredas honom för hvad han i qvantitativt hänseende förlorar?
Antåg att en mindre jordbrukare under vanliga år erhåller 70 å 80 T:r spannmål.
Omkring hälften deraf åtgår till utsäde och husets underhåll; den andra hälften utgör således det öfverskott, hvarmed alla de öfriga behofven skola fyllas.
Om nu årsvexten utfaller med endast f :delar af sitt vanliga belopp så minskas genast det påräknade öfverskottel tili hälften, och om skörden nedgår till hälften af den vanliga (hvilket i missvext-år visst icke är ovanligt) så upkommer alldeles icke något öfverskott.
Nå väl! jag frågar ännu en gång:
Ar det för mycket begärdt, att den ringa behållning som landtmannen, under dylika missgynnande tider möjligen kan ega, också blifver med ett högre pris betald?
Eller finnes det någon annan utväg än denna, att äfven på de andra samhällsklasserna fördela tyngden af missvextens hemsökelse, så att ej bördan kastas handlöst på jordbrukaren allena, hvilken i alla fall blir den som i främsta rummet och hårdast deraf tryckes.
Den 4 Febiuari f. m. 333 Nej, Mine Hrr! och jnst emedan alla lagstiftningsåtgärder i sådan syftning, likasom den ifrågavande, alltid så djupt och så obilligt ingripa i enskildt rätt, vill jag för min del aldrig förorda en sådan, annat än då den oundvikligaste nödvändighet dertill är klart ådagalagd, hvilket åter, efter min upfattning, vid detta tillfälle, ännu alldeles icke är förhållandet.