Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men orden fröso på mina läppar, och när han gått, tyckte jag, att mina tomma rum genljödo af smärta öfver min egen förtviflade ensamhet.
Jag har sökt Kristian Sundin under en hel veckas tid, sökt honom på alla upptänkliga ställen, men omöjligt kunnat träffa honom.
Det har blifvit en fix idé hos mig, att för honom måste jag berätta mitt lif.
Jag vill spegla mitt öde i en annans ögon, höra min egen röst, som försvarar och anklagar mig själf, se, om en annan skall känna samma fasa, när jag blottar mitt verkliga jag, som jag själf dagligen erfar.
Hvarför jag vill allt detta, vet jag icke.
Jag vet blott, att det måste ske, jag ville helst icke förlora en dag, innan jag visste det vara gjordt, och jag har redan väntat en vecka.
Så mötte jag honom en afton, när solens sista strålar föllo öfver Humlegården, och utan förberedelse, tvärt och enträget, frågade jag, om han ville följa mig hem.
Jag såg, att han tvekade – möjligen var han upptagen – men han måtte hafva sett, med hvilken ångest jag väntade hans svar.
Ty han såg blott på klockan, bad mig gå före honom och lofvade att genast komma efter.
Jag tillbragte en kvarts timme med att vänta på honom, och denna väntan hör till den mest upprörda stunden, jag genomlefvat.
Jag var till mods, som om jag varit en dödsdömd, hvilken på sekunder vet, när hans sista stund skall komma, och räknar de minuter, hvilka stå honom åter, på samma gång han önskar, att allt vore slut.
Jag minns icke, hur han kom in till mig, kan ej erinra mig, hvilka ord vi i början växlade med hvarandra.
Jag minns ingenting, endast att jag helt plötsligt såg honom stå framme ’ vid mitt skrifbord och hålla min hustrus porträtt i sin hand.
»Du har visst aldrig sett henne,» sade jag.
»Jo,» svarade han.
»Många gånger.»
»Jag har sett er tillsammans.
Och jag har mera än en gång följt er med mina tankar.»
Jag rusade upp och ställde mig midt emot honom.
»Och hvad har du tänkt?» utbrast jag.
»Hvad har du tänkt?»
»Ingenting särskildt,» svarade han. »Det man plägar tänka vid dylika tillfällen.»
Jag kände, att han undvek att svara mig, och i det jag tog porträttet i min hand och i min tur betraktade det, sade jag:
»Minns du ... den gången ... i Upsala ... då du sökte mig så enträget ... och då vi upphörde att träffas?»
Och jag fortsatte:
»Det var för hennes skull, som jag vägrade att taga emot dig.»
»Jag har ibland tänkt något dylikt,» genmälde han.
Jag ställde porträttet på bordet och fortsatte:
»Hon brukade sitta hos mig med sitt arbete om aftnarna.
Därför hade jag vant mig att icke öppna min dörr.»
Och om en stund tillade jag:
»Det var för resten dumt, att jag ej tog emot dig.
Det skulle hafva sparat mig åtskilligt.»
Han ryckte till, och hans min sade mig, att han förstod, hvad jag menade.
»Man ansåg er allmänt för så lyckliga människor,» svarade han.
Dessa ord borrade sig in i mig som hvassa knifvar, jag kände, att jag ej längre var herre öfver min smärta, och jag nästan skrek ut orden, när jag svarade:
»Ja, det var förbannelsen.»
Som jag hade sagt detta, föllo mina ögon å nyo på porträttet, och det var, som om jag nu såge det i en helt ny dager.
Jag hade ju sett det så ofta, men aldrig hade det talat så underligt till mig som just nu.
Gertrud framför mig lifslefvande, som jag aldrig förut kunnat återse henne, och jag tyckte, att hon bad mig om något.
Jag visste icke, hvad som förändrat hennes ansikte, visste blott, att dess uttryck stod i motsats till de ord, som nu lågo mig på tungan.
Ansiktet gaf mig intrycket af något bland det på en gång mest själfulla och mjukast kvinnliga, jag någonsin sett.
Hon satt i en framåtlutad ställning, hennes ögon voro vända rätt utåt emot mig, och hela ansiktet log, som om hon tänkt idel lyckliga tankar och vetat sig icke heller behöfva göra annat.
Det var öfver hela hennes utseende något på en gång mildt, varmt och strålande, som gjorde mig helt underlig till mods.
Men på samma gång fanns där äfven något annat.
Jag vet ej, hur jag skall kalla det.
Tragiskt är ej rätta ordet.
Ty uttrycket var så lyckligt, att jag ryste af smärta, när jag såg det.
Och dock fick jag det intrycket, att hon – och icke jag – var den olyckligaste af oss två.
Det var, som om hvad jag nu såg, ville binda min tunga, tvinga mig att icke tala, förrän jag ännu en gång hunnit tänka på mina ord.
Och på samma gång undrade jag öfver, hur det var möjligt, att jag icke sett allt detta förut.
Men för att döfva min egen tvekan började jag.
Jag talade mig in i hela min gamla sinnesstämning, talade mig varm och stark.
Mina ord blefvo skarpa som sylar, min stämma blef skärande och hvass.
Jag kände, hur jag med strömmen af mitt tal band min åhörare vid mitt eget öde, tyckte, att han såg det som jag.
Jag talade fast och säkert i timmar, och jag kan ännu erinra mig det mesta af mina ord.
Jag började just med att tala om hennes bild.
Det var, som om jag med våld velat tysta den röst, hvilken varnade mig från att fortsätta.
»Du ser på hennes porträtt,» sade jag, »och jag ser på din min, att du tänker på vår lycka.
Inte ens jag kan låta bli att tänka därpå, så fort jag ser det.
Men denna tanke är på det mest utsökta sätt blandad med en smärta, hvilken understundom kan stegras ända till vanmäktigt raseri.
Om jag nu skulle söka förklara dig, hvad jag menar, fruktar jag nästan, att hvad jag berättar skall synas dig innebära endast ett måttligt kvantum af lidande.
För mig, som har genomgått det, kan jag dock försäkra dig, att det har varit lidande nog.
Och hvad lyckan angår, så är måhända detta porträtt det enda, icke blott af hvad jag har kvar, utan som jag någonsin ägt.
Du tycker kanske att det är ohyggligt af mig att tala i denna ton om en som är död.
Och du kan ej glömma den tanken, att döden är den stora försonaren!
Jag säger dig, att ingenting är hemskare än det hat, som kommer, när döden rest sin obevekliga mur mellan mig och föremålet för denna marterande känsla.
Du må ej tro, att denna känsla mildras af döden.
Den eggas till en styrka, som står i proportion till omöjligheten att skaffa den utlopp, och den öfvergår till något, som nästan liknar mani.
Ty själfva det onaturliga, förnuftsvidriga, omänskliga i denna känsla ger den en intensitet, som jag ej tror, att vanliga lidelser kunna äga.
Hur ofta har jag icke gått här i min ensamhet, mätande mattan i mitt rum med mekaniska, uttröttade steg, gått här timme efter timme, endast fylld, af denna ohyggliga smärta, hvilken gnager på hela mitt lif!
Jag har grubblat öfver, hvarför hon skulle dö, just när hon dog, utan att det fanns den ringaste mening med, att hon, som hon gjorde, grep in i och rubbade hela det lif, som var mitt, som jag ville göra till mitt!
Jag har tänkt och tänkt om igen den tanken: om jag en gång hade älskat henne mindre, om jag hade rest mig till själfförsvar ...
Men det är för sent att tänka därpå, och så bizarrt det än kan tyckas dig – jag har tänkt, att det skulle vara mig en lättnad, om hennes ande ville visa sig för mig, så att jag kunde göra den några af de frågor, hvilka trängas om platsen i min upphettade fantasi.
Jag har tänkt, att om jag blott finge se henne ännu en gång, ja, om jag blott kunde låta henne känna, huru jag är till mods, skulle detta vara mig en lättnad.
Jag vet, att du icke kan det.
Och jag ber dig därför bara tro, att jag nu talar om mig själf med den hallucinerade klarhet och öppenhet, med hvilken man ser sig själf, endast när man länge vant sig att tiga.
Ty jag har tegat.
Jag kan gärna säga, att jag aldrig talat förrän i dag.
Men jag vill försöka att erinra mig också den tid, då jag var lycklig, eller då jag trodde mig vara det.
Det var den tid, då jag först träffade Gertrud, och den tid, som närmast följde.
Vi gjorde bekantskap, som det alltid sker, af en tillfällighet, och som i en dröm kan jag ännu se den egendomliga, frågande blicken i hennes stora ögon, när de första gången betraktade mig.
Denna blick måtte hafva något rent af hypnotiserande med sig, ty jag glömde den aldrig.
Ja, jag kan rent af säga, att den aldrig lämnade mig.
Jag vill icke trötta dig med att berätta om vår första kärlek.
Alla sådana berättelser likna hvarandra som olika referat af samma teaterpjes.
Hennes mor var änka efter en ämbetsman, och Gertrud var hennes enda barn.
Du ser, att det hela var ordnadt som i en roman.
Men olyckligtvis hade vi blott få hinder att öfvervinna för att kunna träffas.
Ty mor och dotter bodde i den gård, som låg bredvid min egen bostad, och det dröjde ej länge, förrän vi voro hemligt förlofvade.
Hvarför vi egentligen voro hemligt förlofvade, kan jag efteråt inte begripa.
Jag minns, att min fästmö önskade det.
Hon påstod, att det var så vackert, att vi båda hade en hemlighet, som ingen på vida jorden anade, och jag kommer ihåg, att allt detta då syntes mig alldeles naturligt.
Hemligheten var väl den, att jag såg allting med hennes ögon.
Har du någonsin själf varit offer för en sådan passion, så vet du, att vid dylika fall försiggår, man kan nästan säga, ett utbyte af själar.
Åtminstone vet jag, i hvad som angår mig själf, att jag erfor något alldeles liknande.
Emellertid hade jag ej tid att besöka henne så ofta hon – eller rättare vi båda – önskade.
Jag skref den tiden på min gradualafhandling, och jag måste till hvad pris som helst få denna färdig till en bestämd tid, emedan eljes mina medel skulle taga slut, utan att jag såg någon möjlighet att få resurser till fortsatt arbete.
Hvarje eftermiddag gjorde vi därför i skymningen en promenad i Karolinaparken – jag kunde i parentes sagdt aldrig förstå, att du ej mötte oss.
Ty vi sågo dig mer än en gång, när du om aftnarna ströfvade omkring gatorna i kvarteret, där jag bodde.
Efter denna promenad följde hon mig upp till mig – med mammas tillstånd naturligtvis – hon hade sitt arbete med sig, och medan jag skref sida efter sida, letade i mina böcker eller gick fram och åter på golfvet för att ordna min tankegång, satt hon där stilla och tyst, sydde, broderade eller läste i någon af mina böcker, bland hvilka hon alltid utsökte dem, som hon visste, att jag tyckte om, eller om hvilka hon hört mig tala.
Jag vet ej, om jag inbillade mig det, eller om det var verklighet.
Men jag hade fullkomligt den illusionen, att hennes tysta närvaro hjälpte mig.
Hon verkade på mig som värme i hjärtat, som glädje i vårsolen, som frid i sinnet.
Såg jag upp från papperet, mötte jag alltid hennes ögon, vi utbytte en nick, utan att ens tala – hon var alltid rädd för att störa mig – och när jag så skref vidare, tyckte jag, att mina tankar växte, och att pennan formade ord hvilka eljes hade förblifvit oskrifna.
Men midt under denna tysta lycka – eller hvad du vill kalla det – minns jag, att jag stundom kände något uppstiga inom mig, hvilket liknade ett tvifvel.
Jag säger med flit liknade.
Ty denna förnimmelse var af en mycket obestämd natur, och jag var till den grad bunden af den förtrollning, under hvilken jag lefde, att jag inte ens kom mig för att tänka mina egna tankar till slut.
Jag ville icke släppa fram något tvifvel.
Jag tror till och med, att jag skulle hafva betraktat ett dylikt, om det fått makt med mig, som ett helgerån.
Jag fortfor att lefva, hvad Gertrud kallade för »vårt familjelif», och jag, som i hela mitt lif vant mig att tänka öfver, hvad jag gjorde, kan nu ej minnas, att jag då hade ens den ringaste tanke på framtiden.
Det enda, som under denna tid hände, var mitt uppträde med dig.
Jag tyckte då, att jag endast skyddade henne.
Nu tror jag, att jag fruktade närvaron af någon, som möjligen kunde kritisera mig själf.
För att du lättare skall kunna följa med hvad jag nu ämnar berätta, måste jag erinra dig om en sak, hvilken gripit djupare in i hela mitt lif, än hvad du kanske tänkt dig.
Att jag var besluten att ägna hela mitt lif åt vetenskapliga studier, det vet du.
Att jag företrädesvis sysslade med kulturhistorien, det vet du också.
Att jag städse, från det jag lärde känna mig själf, arbetade med det målet för ögonen, att blifva universitetslärare, kan du icke hafva glömt, lika litet som min fasa vid tanken på möjligheten att byta ut vetenskapsidkarens sträfvan mot skolmannens nötande enahanda.
Men hvad du ej kan veta, helt enkelt emedan jag aldrig lät dig eller någon annan förstå det, det var, i huru hög grad vetenskapen blifvit hela mitt lifs behärskande lidelse.
Jag skulle kunnat berätta dig mina planer, visa dig mina utkast, samlade under årslånga studier, från långt tidigare år, än hvad andra pläga syssla med eller ens tänka på dylikt.
Men det tjänar numera ingenting till.
Den saken är död och begrafven.
Hvad som är dödt, är dödt, och att tala därom, vore blott att mana ännu flere spöken i dagen.
Allt nog, så länge jag legat vid universitetet, hade jag växt fast vid tanken på de verk, hvilka jag med den tidens fras i mina tankar plägade kalla mitt lifs gärning.
Ingen skald, ingen uppfinnare ingen hjälte, kan med mera brinnande håg hafva omfattat hvad han trodde vara sitt lifs mål, än hvad jag hängde fast vid dessa studier, hvilka syntes mig öppna oändliga synvidder öfver världar, dem ingen bok på jorden kunde belysa med den glans, att jag ej tyckte mig ögna en större och klarare.
Du kan säga, att det var själföfverskärning.
Jag svarar dig djärft: så var det icke.
Det var blott känslan af en kraft, om hvilken jag var så viss, att jag hvarken hade behof af att pröfva den i förtid, eller ens att söka den lilla tillfredsställelse, som medelmåttan finner i att aflocka andra sympati för en sträfvan, hvilken hon ännu ej gjort gällande i verkligheten.
Icke ens nu skulle jag hafva vidrört denna sak i mitt samtal med dig, om det ej varit absolut nödvändigt för att du skulle förstå, det som följer.
Jag har varit så skygg för att yppa detta, att det kostat mig mera att få dessa ord öfver mina läppar, än att berätta om – allt detta andra, hvilket pressat sig samman inom mig så länge, att jag måste tala för att få luft.
Naturligtvis nämnde jag icke för Gertrud om allt detta, som jag nu vidrört.
Men hela tiden hade jag en känsla, som om hon förstod det ändå.
Hon hade ett sätt att höra på mig, medan jag talade, följa hvarje mitt minsta ord, liksom återspeglande intrycket däraf i sitt ansiktes växlande uttryck, att det verkligen föreföll mig, som om hon förstått, allt hvad jag tänkte, ville, önskade och drömde, förstått det – utan att jag sade ett enda ord, hvilket egentligen berörde mina hemligaste och bäst förvarade sträfvanden.
Och något sådant är det ju, som vi alla drömma oss, när vi för lifvet binda en annans öde vid vårt.
Om jag också betviflar, att någon någonsin sett den drömmen realiserad, så tviflar jag å andra sidan icke på, att nog många, de flesta, ja, kanske alla, någon kort tid i sitt lif inbillat sig, att de funnit denna lyckans obefintliga Ariadnetråd, hvilken lär leda ut ur lifvets invecklade labyrinter.
Visst är, att jag trodde mig hafva funnit den, och denna tro fyllde mig med en hänryckning, hvilken nu pinar mig bara att minnas.
Jag disputerade för graden, jag fick ett docentstipendium, jag gifte mig.
Detta vet du.
Men jag kan säga dig, att jag minns ej mera däraf, eller åtminstone föga mer, än hvad jag nu sagt dig.
Jag kan ej säga annat, än att jag gick som i ett beständigt rus, och det förefaller mig efteråt, som om ett osynligt, mäktigt öde tvungit mig in i allt detta, hvilket då föreföll mig innebära den största lycka, men som nu synes mig så aflägset, att jag knappt kan fatta, att det verkligen är jag, som upplefvat det.
En enda liten scen minns jag, och jag skall försöka att berätta den, så som jag ser den i minnets halfdager.
Men jag kan ändå aldrig berätta dig, hvilket intryck denna lilla händelse gör på mig nu, när jag minns den.
Det var under de sista dagarna före vårt bröllop.
Gertrud kom upp till mig strax efter frukosten, en timma, då hon eljes aldrig plägade besöka mig.
Hon var i det yttersta uppror, hennes ögon buro spår af tårar, och jag hade ett intryck, som om hela hennes väsen varit i skälfning.
När hon kom in, stannade hon, så fort hon fick se mig, vid dörren, och hennes ansikte fick ett obeskrifligt plågadt uttryck, hvilket ögonblickligen vek för en formlig glans af lycka.
Hon kastade sig om min hals och brast i en lång och hejdlös gråt.
När hon lugnat sig, dröjde det länge, innan jag ändtligen kunde förmå henne att tala, och under det att hon teg, bibehöll hennes ansikte ett det mest besynnerliga uttryck af slutenhet, förvirring och på samma gång hängifvenhet för min person.
Det var nästan med våld, jag lyckades aftvinga henne bekännelsen, att hon drömt.
Och hvad hade hon då drömt?
’Jag drömde,’ sade hon, ’att du och jag voro ensamma i ett mörkt rum, att jag trefvade och trefvade omkring i mörkret för att kunna finna dig.
Men det var, som om du icke hade velat låta dig finnas.
Du vek ständigt undan mig, och jag tyckte, att du gjorde det med afsikt.
Aldrig har jag känt en sådan ångest ...’
Det var ej långt borta, att gråten hade brutit fram på nytt.
Jag måste åter taga henne i mina armar för att trösta henne öfver denna inbillade sorg.
Och när jag till sist frågade henne, hvarför hon först ej velat berätta sin dröm, svarade hon, att hon fruktat, att jag skulle skratta åt henne.
»Kanske tycker du, det är besynnerligt, att ingenting fängslade mig så starkt vid denna flicka, som just hennes tystlåtenhet.
Jag kallar henne »flicka», ty hon var en sådan, äfven sedan vi blifvit gifta, och hon hann ingen annan period.
Denna tystlåtenhet var så att säga hennes väsen, bildade hela hennes yttre jag, bakom hvilket jag trodde mig kunna skymta det verkliga.
Kanske bedårade det mig i så hög grad, just därför att det gaf mig möjlighet att där bakom lägga in allt, hvad jag själf önskade.
Och det är säkert, att hennes tystnad gaf vingar åt min anings fantasi.
I de två år, vi efter vårt giftermål tillbragte i Upsala, var det denna hennes tystnad, hvilken drog mig till henne, fängslade mig vid henne, utgjorde rent af kvintessensen i min lycka.
Jag menar naturligtvis ej, att hon egentligen var tystlåten.
Hon kvittrade som en fågel, pratade och sjöng dagarna i ända.
Hennes tystnad gällde endast hennes innersta känslor – framför allt deltagandet i mitt arbete, och hvad som ifrigast sysselsatte mig.
Talade jag om detta, eller sutto ett par vänner i vårt hem, och samtalet lämnade det hvardagliga, flygande ut på de ofödda tankarnas lockande fält, då teg Gertrud och lät oss andra tala.
Men jag kände det hela tiden, som hade hennes ögon sagt mig detsamma, hvilket låg gömdt i våra uttalade ord.
Och så viss var jag i denna min mening, att det ej gick en dag, då jag ej tackade henne för detta tysta förstående.
Nu efteråt är det denna egenskap eller egenhet i hennes väsen, som allra mest försätter mig i uppror.
Det är denna egenskap, som gör, att jag skulle vilja se henne igen, möta henne öga mot öga för att få mitt tvifvel stilladt, veta, hvad denna tystnad innerst gömde.
Kan du säga mig, hur det går till, när en illusion upphör att öfva sitt betagande inflytande öfver oss arma människor?
Du kan det icke, jag vet det.
Kan jag det väl själf?
Kan någon människa det?
Och dock borde ju jag kunna det.
Ty jag har själf känt det, själf erfarit hvad det vill säga att vakna upp ur en pinsam lyckodröm, hvilken blef pinsammare ännu, när jag ändtligen märkte, att det var min egen lyckotörst, hvilken lät mig ana så mycket bakom denna ljufva oåtkomlighet, som bedårade mig.
Men jag vet icke, hur det tillgick.
Jag vet blott, att jag småningom vaknade upp, småningom fick upp ögonen, och när detta skedde, slog en förlamande iskyla dödens stelhet i mina leder och tvang mig att veta, huru maktlös jag själf var, huru tom min tillvaro, huru intigt mitt lif.
Jag vet ej, huru länge jag skulle hafva undgått att se allt detta, om vårt lif fått glida fram i samma spår som under de första åren af vårt äktenskap.
Men så kom plötsligt den dag, då vårt lif bytte färg.
Det var, när jag fick veta, att mitt docentstipendium skulle öfverflyttas på en annan.
Du såg det kanske i tidningarna.
Och jag kan säga dig motivet.
Det var, emedan jag »ingenting hade skrifvit», som det heter.
Emedan jag ingenting hade skrifvit!
Nej, jag hade ingenting skrifvit, därför att jag dag efter dag ej gjorde annat än samlade på material till det verk, som börjat hägra för mig redan under min studenttid.
Det var därför, jag icke hunnit med att skrifva tidskriftsartiklar, små afhandlingar, populära föredrag, med ett ord hela det meningslösa plockarbete, hvilket är nödvändigt för att göra en person bemärkt.
I början träffade mig detta slag så våldsamt, att jag nästan icke kunde göra mig min egen tankegång klar.
Men så djupt och fast låg inom mig tanken på det verk, hvilket jag en gång ville utföra, att jag tyckte, ingenting skulle kunna ske, som hindrade mig i att utföra det.
Jag visste, att jag kunde vänta.
Men för ögonblicket sysselsatte mig blott den tanken, att min hustru och jag måste lefva.
Jag tog skeden i vackra hand, som man säger, och begagnande mig af, att jag »gått profår» i god tid, sökte jag ett lektorat i historia, och du vet, att jag fick det.
Det var då, som vårt elände började.
Eller rättare – det var då, jag först lärde mig förstå, att hvad jag lefde i var ett elände, så djupt, att jag aldrig anat något dylikt, fastän jag nog begriper, att hvad jag led, hafva tusentals män lidit före mig.
Det var, kan jag säga, egentligen när jag första gången fick klart för mig allt hvad jag offrat, som mitt lidande började.
Tänk dig, att aldrig, aldrig ens i mina hemligaste tankar, hade det förut fallit mig in, att om denna lilla flicka ej kommit i min väg, skulle hela mitt lif, hafva varit ett annat.
Aldrig ens i mina drömmar hade jag gjort det enkla räkneexperiment, som låg uti att tänka efter, hvad hon vunnit, och hvad jag förlorat genom vårt äktenskap.
Det hade aldrig fallit mig in, förrän den dag kom, då vi stodo som främmande för hvarandra och min syn blef klar.
Du kan inte tro, hur klar den blef.
I början när vi hade kommit hit ned, märkte jag ingenting.
Vi hade ett litet trefligt hem, och vi började så smått att umgås med mina kamrater.
Jag trifdes med dem, och jag trifdes med mitt arbete i skolan.
Det finns ingenting, hvilket i början känns så välgörande, som ett ordnadt arbete på klockslag känns för den, hvilken hela sitt lif fört den öfverretade existens, som ligger i att syssla med fritt andligt arbete.
Jag antager, att du någon gång i ditt lif erfarit detsamma.
För mig blef det klart, att i samma nu, som jag fått en verksamhet, måste jag först och främst komma in i den, häfda min plats, där ödet nu en gång ställt mig.
Först i andra hand fick jag tänka på att förverkliga de drömmar, hvilka fyllt min ungdom.
Ja, det var mer än så.
Ju längre jag lefde i denna omgifning af läxläsning, småförhållanden, lärarekollegier och plugg, desto tydligare blef det mig, att jag hade gått öfver mitt lifs Rubikon.
Och här fanns ingen tillbakagång.
Jag kunde icke tjäna två herrar.
Ett måste jag offra för att ett annat vinna.
Det var min ungdoms dröm, hvilken måste vika för det fastslagna arbetet.
Och med en underlig känsla af kyla, märkte jag, huru mitt jag började undergå en långsam förvandling, hur hvad som fyllt mig fordom, gled bort, och ur askan af det flydda steg, som en stygg fågel Phœnix, en hårdnad arbetets man, hvilken lefde för sig själf och sin familj.
På ett obeskrifligt plågsamt sätt kände jag då, hur min hustru och jag småningom gledo från hvarandra, och jag märkte det först, när jag kände, hur långsamma våra aftnar blefvo.
Som en underlig beklämning fyllde tystnaden våra rum, och medan vi sutto ensamma, föreföll det mig ibland, som om vi ingenting haft att säga hvarandra.
Jag grubblade på detta, och jag försökte att tala vid Gertrud om det arbete, som sysselsatte mig i skolan.
Jag skall aldrig glömma den förvånade blick, som mötte min, när jag första gången öppnade detta samtalsämne.
Och för första gången i mitt lif slog det mig:
Hon förstår icke mig, liksom jag icke henne.
Jag märkte tydligt, hur det var, och jag förstod det också.
Med barnslig egensinnighet hade hon fäst sig vid den tanken, att jag skulle bli en stor vetenskapsman, och hon insåg icke, att med vår förflyttning allt hade blifvit förändradt.
Barnsligt och oreflekteradt, hade hon följt mig hit, därför att jag föreslog det.
Men när det väl var skedt, fattade hon icke, att vi båda måste bära konsekvenserna, och att konsekvensen förde dithän, att mitt lif blef ett annat.
Med en våldsam kraftansträngning hade jag ryckt mig lös från allt, som var mitt, och jag hade gjort detta, utan att reflektera öfver, hvarför jag gjorde det.