Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Knäppt rock, käpp, hatt, och det där blida, goda ansiktet, som man får så klart för sig i »Fältskärens Berättelser», när Erika kokar äggen stenhårda och morbrodern får skämmas för henne på latin.
»Du», sa jag förtjust, »han har bestämdt nyss upptäckt Linnean!»
Krycke och Ester log båda två och såg så innerligt älskligt på mig, att mitt lilla misshumör från nyss alldeles försvann.
Jag tycker om de barnen, ja, det gör jag!
Nu kom Villy, som fördröjt sig hos ett badande fruntimmer utan vador, och till min stora glädje tyckte också han om Linné, hvarpå vi lämnade utställningen i den bästa sämja och i den bästa stämning.
När vi kom ner på Norrmalmstorg, så hvem fick vi se komma svängandes med spårvagnen från Djurgården om inte Gustaf, sprättig och fin som en ungdom på tjugu år.
»Kors, hvar har du varit?» frågade jag.
»Hä hä, tänkte åka rundt, men det var fullt, och så tog jag en tripp till Djurgården i stället för att få mig en mun luft.»
»Det gjorde du rätt i, gubben», sa jag utan att ana!
Åh-åh-åh!!!
Herrarne ville prompt att vi skulle ut och äta festmiddag, men Ester och jag hade redan gjort upp vår dag.
Till sist, när jag blef allt för hårdt ansatt, så sa jag:
»Det är omöjligt, vi ska på jakt.»
»Hvad då för jakt?» frågade Villy. »Höns?
Hund?
Katt?
Fågel?»
»Nej, vi ska på tapetserarejakt.»
»En alldeles ny sport», sa Krycke allvarsamt, »jag anmäler mig som deltagare, om jag får lof?»
»Nå än du då, Villy?»
»Nej tusan, det var sannt!
Jag måste hem och skrifva resebref från utställningen; den ordinarie har blifvit sjuk.»
»Kan du det med?» frågade jag.
»En tidningsmann kan allt, i annat fall är han ingen tidningsmann.
Men det var fan hvad jag känner mig sulten!
Jag måste in på Opris och få mig en bit först.
Kommer farbror med?»
»Ja, det kan jag väl göra: jag hinner nog på Börsen ändå.»
Så tog Villy Gustaf under armen och paddlade tvärs öfver torget, alldeles som en liten pigg bogserbåt ångar i väg med en ovig skuta.
»Se bara, hur han fiskar med ögonen efter något värdt att minnas», skrattade Ester.
»Om någon är född till »press-slaf» så är det han!»
»Han är rar», sa jag.
I detsamma kom en droska in på statsjonen, den tog vi, och så var jag värkligen ute på tapetserarjakt till sist!
Hur den karlen pinat mig, kan jag inte ens säga, isynnerhet om nätterna, och hvad Alida angår, så har hon förföljt mig som Hvita Frun.
Också hade jag riktigt satt mig före att inte ge mig, förr än jag fick tag i mossjörn.
Jag hade ur adresskalendern skrifvit upp alla tapetserare som fanns, och så började vi dansen på Söder.
Väl var att han hette Hök.
Hade han hetat något på –son, så hade det varit som att leta efter en synål i en höstack, men Hökar var det mera ondt om.
Slutligen hade vi spårat honom ända till Smålandsgatan, men där var det slut med alla upplysningar.
En spjufver till gesäll frågade, om inte en glada kunde vara lika god – han hette nämligen Glada.
Som Krycke lämnat oss för att telefonera, så tyckte jag inte det var skäl att inlåta mig i meningsutbyte med karlen.
»Kom Ester», sa jag majestätiskt.
Just som vi skulle gå, såg ett fruntimmer, som höll på att sy mattor, upp.
Det var ett hårdt, härjadt ansikte med djupa ränder kring munnen och svarta, stickande ögon.
»Ursäkta», sa hon, »men hvad vill herrskapet Höken?»
»Hälsa honom från en bekant», sa jag försiktigt.
»Ja, sådana har han många», genmälde hon försmädligt.
»Eljest finns han i Frälsningsarmeen.»
»Nej gör han», sa jag uppklarnande.
»Ja, det är just ett lagom tillhåll för sådana uslingar som han.»
»Uslingar!» sa jag, »det var ett hårdt ord.»
»Har frun varit gift me’n?» frågade hon i samma försmädliga ton.
»Åh, Gud bevare mig!» sa jag.
»Men det har jag.»
Det är omöjligt beskrifva hennes ton.
Höken blef med ens en nattsvart bof, och det är jag för öfrigt säker på att han är.
Nu sydde hon åter några tag, men så höll hon upp helt tvärt och såg på mig med ett slags ond nyfikenhet.
»Kanske frun kommer med hälsningar från henne?» frågade hon.
»Hvilken henne?»
»Landshöfdingsfröken där uppe i Norrland, som glömde både heder och hem och följde honom.»
»Det var en förbåld lögn», sa jag förgrymmad, ty att höga öfverheten skulle bli indragen i en sådan där slusks affärer var mer än jag kunde lida.
»En fattig sömmerska var hon!»
»Jaså», sa hon långsamt.
»Nå ja, han narras med.
Eljest var det just med den där fröken han först knep mig.
Jag tyckte det var så hedersamt, Gud bevars, att slå en sådan där fin familjeflicka ur brädet.»
»Har ni barn?» frågade Ester medlidsamt.
»Nej, det är bara jag.»
Alldrig hade jag trott, att ord skulle kunna träffa en så!
De stack genom hjärtat på mig som en riktig knif.
»Hvad har kvinnor med barn att klaga öfver», tilllade hon häftigt.
»De ha ju alltid en glädje, som ingen uselhet kan ta ifrån dem.
Annat är det när man bara har sig själf att slita med.
För öfrigt talar han i afton kl. 4.
Det är ett stort tack- och väckelsemöte.»
»Ni borde inte ha släppt honom ifrån er», sa jag med stort eftertryck. »Gör man det, så får man stå sitt eget kast.»
Någonting likt ett leende drog öfver de tunna läpparna.
»Frun har visst alldrig tyckt för mycket om sin mann, hon», sa hon sedan försmädligt.
»Det kan man väl alldrig göra.»
»Försök på, så får frun se.
Förr tål en mann att man slår honom än att – – Men se där kommer mästar’n.»
Hon började åter sy med full fart.
»Hvar bor ni?» frågade Ester hastigt.
»Hvad vill fröken med det?»
»Hälsa på er och kanske be er om en tjänst.
Min moster söker just nu en fostermor för ett litet öfvergifvet barn» – –
»Jag tål inte ungar!» kom svaret häftigt.
»Dessutom är jag en elak människa.
Fråga grannarna.»
»Adressen?»
»Sibyllegatan 89», kom svaret motvilligt.
I detsamma trädde en halffin herre in i rummet – det var mästaren. – och så tog vi adjö och gick.
Just som vi kom till droskan, så kom Krycke från sitt håll.
»Ni har funnit honom?» frågade han ifrigt.
»Ja», svarade Ester, »dessutom någonting annat!»
»En karaktär.»
Nu berättade hon i få ord innehållet af vårt samtal med Höken.
Krycke såg riktigt intresserad ut.
Men den som inte var intresserad, det var jag det.
Jag kände mig mulen och missbelåten med mig själf, och det riktigt ändå.
»Hvad är klockan?» frågade jag slutligen.
»Strax fyra», svarade Krycke.
»Ja, då far vi väl till mötet då, om Pister vill», sa jag med en suck.
»Men lilla tant, blir inte det för mycket på en gång?»
»Jo kära du, det blir det visst det, men när man är en så elak, syndig, otäck varelse som jag, så behöfs det allt litet Guds ord ofvanpå.»
Ester gaf mig stora ögon, och hvad Krycke angår, så tog han strax därpå afsked.
Han såg nog, den hyggliga karlen, att jag var ledsen, och ville inte vara i vägen.
Så sa vi åt kusken att köra till frälsningsarmeen, och där satt jag i vagnen och mol teg och surade hela tiden.
»Hur är det, kära tant Lova?» sa Ester slutligen vänligt.
»Ingenting, kära du», sa jag motvilligt.
»Jag tycker bara, att jag hade kunnat kosta på den där stackars människan ett vänligt ord, i stället för att ge råd och pösa upp mig som en kalkontupp.
Du visste genast hvad du skulle säga henne, du!»
»Det är mosters förtjänst», log Ester.
»Hon har lärt mig att man alltid ska försöka förstå, och förstår man bara, så är det sedan så lätt veta hvad man ska säga.
Men nu förstår jag också, att tant Lovisa inte ska sitta där och pina sig i onödan.»
»Och hvad ska jag säga Alida, se’n?» fortsatte jag jämmerligt.
»Kan du räkna ut det?
Säga hvad jag vill, så kommer Höken alltid att bli en martyr, ty sådana är vi kvinnor: så snart en karl bär sig illa åt, så skyller vi alltid skulden på en annan kvinna.
Fattas bara att hon kommer hitramlande för att trösta skatten.
Det skulle alls inte förvåna mig.»
»Kommer dag kommer råd», sa Ester uppmuntrande.
»Nu är vi framme.»
Frälsningsarmeens kyrka ligger inkilad mellan två stora hus.
Nog måste deras innevånare ha det lugnt, tänkte jag, när jag väl fick klart för mig hvilken operareligion Frälsningsarmeen egentligen är.
Det här var som Varieten.
Något hade jag föreställt mig, men det räckte alls inte till!
Ja, kan man kalla sådant där skoj för religion, så hade inte Vår Herre någon mening med sitt lif här på jorden, ty om någon värkade i det tysta, så var det Han.
Massor af gardister var där, och gardister i all ära, men i tilltäppta rum är de inte trefliga.
Därtill jäntor, som fnittrade riktigt opassande, och pojkar, som knuffades, så det var en riktig skam.
»Nej», sa jag till sist, »det här står jag inte ut med.
Mellan Guds hus och den här tillställningen är lika långt som mellan en mormon med 20 hustrur och en ärlig kristen med en.»
»Och ändå finns här så många som tror», sa Ester.
»Se bara där och där, hvilket äkta uttryck de ansiktena ha.
Men tyst, nu börjar vittnandet!»
Den ena skråpukshattsdamen efter den andra trädde fram och berättade hvilka dåliga personer de varit, innan armeen fick tag i dem – men nu var de frälsta en och hvar eviga en.
»Tack söte Jesus, tack söte Gud, Gud vare prisad, prisad vare Gud», ackompagnerade de andra och slog i luften som om de sett flugor.
»Kom, så går vi», sa jag.
»Men Hök, då?»
»Han får vara.
Man kan inte göra mer än man står ut med.
I detsamma trädde en några och trettio års mann med magert ansikte, ljusblå ögon, smal, eldröd mun och små krusiga polisånger upp på estraden och började att tala.
Vid de första orden kände jag igen honom.
Det var Höken, fast han var betydligt fetare på den tiden jag kände honom.
Lätt att prata hade han alltid haft, men nu strömmade orden ur honom som när en bäck störtar utför en backe.
Han fäktade med armarna, himlade sig, höjde och sänkte rösten som den värsta aktör!
Han hade varit den sotsvartaste syndare på jorden berättade han, (nå, det var då sanning!) men nu var han rentvagen och hvit, ja, hvitare än det hvitaste lamm, »och så säker på saligheten som om han hade den i sin byrålåda».
Då rann sinnet på mig.
»Tänk på Alida Malm och på din hustru!» ropade jag så högt jag förmådde.
Det myllrade till på estraden, som när man kastar en sten i en myrstack, och Höken blef krithvit i ansiktet.
»Tyst, söta tant!» hviskade Ester ifrigt.
»Nehej», sa jag högt, »jag tiger inte.
Den mann, för hvilken två kvinnor sörjer sig fördärfvade, bör hålla inne med att han är frälst, och vill någon veta hvem det är som har sagt det, så är det – – –»
»Tack söte Jesus, tack söte Gud», inföll nu kören med dubbel styrka, och så dånade musiken till så att min fattiga röst alldeles öfverröstades, och nu efteråt, är jag glad åt’et, ty det hade nog inte varit så roligt att få passera polisen som störare af sabbatsfrid, fast den frid som rådde där, den kunde jag då ha laggt på min lillfingersnagel, och straffet hade väl blifvit därefter, kan jag tro.
Människorna gapade på mig.
Emellertid kom vi oantastade ut, och så befallde den snälla Ester kusken att köra så fort som möjligt.
Hela påföljande förmiddag satt jag inne och väntade, ifall polisen skulle komma och ta mig, men det gjorde den inte.
Gustaf säger, att jag burit mig förfärligt illa åt, och det tror jag nog att jag har gjort – mest därför att jag chikanerade Ester.
Men när man har ett humör, så har man, och jag undrar, om inte själfva erkeängeln Gabriel skulle ha blifvit retad att höra en sådan där herre stå och skryta med saligheten som med en medalj för berömliga gärningar, som han fått af Vår Herre i stället för den risbadstu han så ärligt förtjänt?
Ester säger, att hon kan förstå den framgång som
Frälsningsarmeen har, men det är mer än jag kan göra.
– En sådan där – andlig muntrasjonsförening! ! !
»Ser tant Lova», sa hon, »värmestugor, räddningshem, folkkök, musik och glädje, det är en religion, som de fattiga begriper.
Hvad ger vår kyrka?»
»Själaspis, Gud ske lof!» sa jag.
»Ja – det är sannt» – Ester log litet –.
»Men för den som svälter är själaspis inte alltid nog.»
Jag glömde säga, att när vi kom hem, hade den
Ruffen ordnat om en liten extra middag för oss tre, med vin till, och att i hvarje kuvert låg en biljett till operan på kvällen.
Förtjänar han inte att sättas inom glas och ram, så säg!
Svartsjukans glödande tänger.
Storheter.
Kvinnofrågan klar.
– – – – Nej, Lovisa, beherrska dig.
Ingenting anförtro ens åt papperet!
Villys mor har varit här.
Vi var tillsammans på Nacka och åt middag, och hjärtans roligt hade vi, ty då visste jag ännu inte att –!
Fru Berggren ser ut som om hon legat i en ask, sedan jag såg henne sist.
Hon var lika blek, lika stilla och lika kylslagen.
Villy passade upp på henne som på en drottning.
Nog beundrar han henne, och nog älskar hon honom, men det tycks vara som förr – bekymren bär han bestämdt inte till henne, och då är det inte som det bör vara mellan mor och barn.
Att tänka sig att det bara är 8 dagar sedan dess!
Det hade lika väl kunnat vara åtta månader, ja år!
Sättas inom glas och ram?
Ja, som ett varnande exempel.
Men det var sannt, jag skulle ju ingenting säga!
Nu vet jag hvad gös a la Soto Mayor är.
Det är gös a la dansmästare.
Jag har själf sett karlen där han står på Panoptikon, uppsträckt och fin, med fötter knappt större än ett lindebarns.
Men hufvudet såg ut att tillhöra hans farfar.
Kanske att de brukar slå ihop två släktstorheter på det viset?
Offantligt intressangt var det också att få se den söta Rolla, som tidningarna talade så mycket om på sin tid.
Jag hade då alltid tänkt mig, att en luftseglare som inte slog ihjäl sig, skulle vara märkvärdigare än en som slog ihjäl sig, men det förstås, allt beror på sättet.
Den här slog ju ihjäl sig så innerligt rörande och vackert, i en vik, alldeles för sig själf, medan ångbåtarna for omkring bland holmarna och sökte honom.
Dessutom blef han ju begrafd af flera tusen människor, som var ute och strödde blommor på hans graf.
Ja, nog var han tillräckligt märkvärdig alltid!
Så såg vi en herre som heter Sigge Wulf.
Han lär ha varit nästan lika märkvärdig som Rolla.
Dog också ung – fast han inte slog ihjäl sig – och sjöng visor.
Han lär redan ha fått en subskriberad grafvård, och hans byst ska huggas i marmor och af beundrare skänkas till nya operahuset, bara det blir färdigt.
Bredvid honom fanns en tom plats, afsedd för ett fruntimmer som heter Bianca.
Hennes storhet sitter antagligen i hufvudet, ty hon lär redan ha skänkt sin hatt åt bolaget, sa Villy, och lofvat att rästen ska komma efter så småningom.
Gustaf ville prompt se den där utmärkta människan, som uppfunnit järnvägarna, men han fanns inte och inte Andersen häller, som så många Herrans gånger glädt både mig och barnen med sina sagor.
Men det förstås, det kan då inte finnas plats för alla storheter!
Något som riktigt störde mig var att se Vårt Högt Älskade Konungahus stå där i lag med hvilka för ena som hälst, utan att ens ha så mycket som en glaskupa stjälpt öfver sig en gång.
Nog är det utomordentligt nådigt och nedlåtande, och allt sådant där, men hur ska det gå med respekten, om hvar lymmel, som betalar ut 1 krona, kan anse sig ha rättighet att kritisera Prins Karls fina ben eller Kronprinsessans vackra ögon?
För att nu inte ens nämna det rent hiskliga uti, att kanske en slamsig piga torkar Deras Majestäter i ansiktet med en smutsig dammtrasa!
Just sådant är det som skapar sosialistmötena vid lill Jans – vi var på ett härom dagen – och sådan där ohyggelse.
Så hörde vi fonografen!
Sanna mina ord, den uppfinningen kommer att ställa till en förfärlig villervalla i världen!
Ord är ämnade att fördunsta som dagg, håll dem kvar mot naturen, och det ska bli vackra historier utaf.
Tänk så mycket man säger bara för att bli lirkad med af den man håller af!
Och så skulle sådant sedan kunna väfvas fram ur en sådan där låda!
Emellertid så var det högst märkvärdigt, intressangt och hämskt att höra Ödman sjunga »var hääälsad sköööna morgonstund», utan både hufvud, månsken och ben.
Men jag föredrar honom med månsken och ben – hufvudet saknade jag mindre.
Nej, Lovisa, sitt inte och lek kurra gömma med dig själf längre!
Det går inte att skrifva som om ingenting hade händt.
Jag är så ledsen så jag kunde gråta blod om det hjälpte!
Frun i Federasjon hade rätt!
De gamla herrarna är de värsta, och min är den värsta af allesammans.
Hvem kunde tro något sådant!
Alltsammans kommer sig af den där ohyggliga varieten, det är jag säker på.
Han har alldrig varit sig lik se’n dess.
Jag har länge misstänkt, att inte allt var som sig borde, men först när jag tre gånger sökt honom förgäfves på ölkällaren och kyparen på biljarden sagt, att herr Petterkvist alldrig spelade biljard numera, började jag ana oråd, så mycket mer som han litet emellan talade om att skaffa sig peruk »för kylans skull», (nu i sommarvärmen!) och luktade parfym.
[Gustaf lukta parfym!)
Men visshet fick jag inte förr än jag märkte, att han till på köpet narrades för mig.
Då började jag att spionera på honom.
Nog vet jag, alltid, att det är mycket fult af en hustru att spionera på sin mann, men jag skulle ändå råda en och annan att göra det – kanske skulle hon, som jag, få se vackra saker!
Jag har gråtit i flera dagar, så min näsa är alldeles blank, men Gustaf ser inte ens det.
I min förtviflan anförtrodde jag mig åt Villy, när han kom hit i morse.
»Tant Lova inbillar sig», sa han trankilt.
»Inbillar», sa jag förargad, ty nog var det minst sagdt nedsättande, att han skulle tro, att jag kunde inbilla mig något sådant.
»Kanske jag inbillar mig, att han går till höger, när han säger att han går till vänster; kanske jag inbillar mig, att han flera gånger i veckan går in i ett vildt främmande hus utan att säga mig till, ock i kvilket hus just den där ohyggliga varietet,damen, miss Rås, bor kanske jag inbillar mig, att portvakten på mina försiktiga frågor svarade: ’Kors, är det fruns mann?
Jag har just undrat hvad det kunde vara för en gammal herre, som sprang här i kapp med de unga.»
Så far han till
Djurgården nästan hvar kväll, fast han skyller på att han »åker rundt», och så – – –»
Men här brast min själfbeherskning, och jag började gråta som om hjärtat velat brista.
»Förbannadt drummligt!» sa Villy.
»Drummligt? – hvafalls?» sa jag.
»Det var också ett uttryck!»
»Ja, kära tant Lova, det är nu en gång så, att endera är vi män monogamer eller polygamer.»
»Hä?» sa jag.
»Endera ha vi anlag för månggifte eller engifte.
Det är förbannadt obehagligt för den som har anlag för månggifte, men –»
»Ptro!» sa jag.
»Vill du säga, att en mann med anlag för månggifte, har rättighet att vara sin hustru otrogen?»
»Det är alls inte fråga om att vara otrogen!
En mann kan mycket väl älska sin hustru ändå, och det är jag säker på att farbror – – »
»Fy!» sa jag.
»Det där förstår inte tant Lova!»
Nu hade Villy sin öfverlägsna ton igen.
»Nej Gud ske lof.
Att äktenskapet såsom sådant inte är något skydd mot kärleken, det har jag både sett och kan förstå, ty ger inte ett äktenskap den högsta lycka, så ger det den högsta olycka, men det här!
Kan du för öfrigt visa mig en enda kvinna – som skulle kunna handla så – älska sin mann och ändå – – – Fy, säger jag ännu en gång!»
»Det är en förbaskad skillnad», sa Villy med hetta.
»Att det finns olika sedelagar för de olika könen, erkänner väl alla modärna människor numera.»
»Men jag är ingen modärn människa, jag, därför erkänner jag ingenting.
För mig blir ett smutsigt linne ett smutsigt linne, hvem som än begagnar det.
Men för öfrigt bryr jag mig inte ett dugg om dina modärna åsikter: jag bryr mig bara om min hederliga, rara Ruffen, som råkat så illa ut!»
»Kors, jag trodde, att tant Lova allra minst skulle begära skilsmässa!»
»Nej du», sa jag med darrande läppar, »när man haft allting gemensamt i 26 år, älskat hvarandra och lidit med hvarandra, så skiljs man inte därför att den ena råkat i olycka och den andra fått sorg.
Såvida inte – såvida inte!
– – – Ja, i vägen för Gustafs lycka kommer alldrig hans gamla Lova att gå.
– – – Men nu är det kanske så godt du lämnar mig, min gosse.
För närvarande är jag ingenting annat än en hustru som lider, och de människorna förstår du dig tydligen inte på».
Villy harklade sig, begagnade näsduken, och så rusade han på dörren utan att säga ett ord.
Han var tydligen riktigt sårad, men det kan inte hjälpas.
Det är inte roligt att få stenar, när man hungrar efter litet bröd.
Det minsta jag hade kunnat begära hade väl varit, att han åtminstone skulle ha blifvit ond – – Samma dags afton hände något så vackert, fast jag just då var för upptagen af mig själf för att kunna njuta af det riktigt, men efteråt har det värmt mig som ett solsken, ty trots allt, så säger jag ändå, att det inte behöfver gå på tok för alla som håller af hvarandra, om också – – –
Ester kom från Hökan.
En vacker afton var det, och vacker var hon själf med sina varma kinder och sitt litet urriga, guldröda hår.
»Jo, det må tant Lova tro», sa hon ifrigt, »den fästningen var inte lätt att ta in.
För mig hade det alldrig gått, men lyckligtvis hade jag lockat moster med mig, och för henne gaf den sig till sist.»
»Hur hade hon det, stackars ting?» frågade jag, glad att få komma från mina egna tankar litet.
»Åh jo – bra nog.
Hon arbetar hemma nu.
Tant Lova må tro rummet förvånade mig!
Det var ljust, snyggt och trefligt och med blommor i fönstren – en alldeles främmande ram åt det ansiktet, men så var det också inte en ram åt henne, utan åt honom.»
»Hva», sa jag, »åt honom, Höken?»
Ester nickade.
»Under sängen stod hans tofflor, och på en krok hängde en ny, skön nattrock – hans nattrock.
»Ser frun», sa hon som litet förlägen, »om han skulle vilja komma tillbaka, så – – –»
Moster nickade, alldeles som om hvad hon hörde var något som föll af sig själft.
Allt hvad jag förstår med mitt förstånd känner hon med sitt hjärta – det är skillnaden oss emellan.
Också riktigt rägnar det förtroenden öfver henne.
Så småningom började Hökan att tala.
Det var en riktig passionshistoria vi fick höra!
– Här hade hon setat i tre år och väntat och lidit till en grad att – – !
Moster frågade, om hon inte kännt kallelse för armeen, men då skulle tant Lova ha sett hur ögonen riktigt sprutade eld.
»Det är ju den, som har tagit honom ifrån mig!» ropade hon.
– – »Ja, det var tragik som dög.»
»Fasligt obändig människa», sa jag.
»Medgifves», log Ester, »men jag tycker om obändigt folk, det är vanligtvis någonting att göra af.»
I detsamma hördes brådskande steg i trappan.
Jag trodde det var Villy som kom tillbaka, men det var Krycke som ryckte upp dörren, strålande, som om han vunnit högsta vinsten på Hamburger-lotteriet.
Mig såg han inte, han hade bara ögon för en.
Ester reste sig upp, och fast hon stod midt i solskenet, såg jag att hon darrade till.
Han tog hennes hand, från röd blef han hvit och tvärtom, och så kom orden så sakta att de nästan föll som droppvis.
»Jag har fått fast anställning – korrespondentplats i Petersburg – 4,000 om året, garanti för 5 år.
Jag har varit hemma hos er – ingen var hemma – så sökte jag er här –»
Esters ansikte blef så skärt och klart som om det varit upplyst innifrån.
»Ni vet», fortsatte Krycke lika lugnt och sakta – »ni vet», – nu kom det en darrning i rösten, – »att jag inte kan säga något mer!»
Med en för innerligt vacker rörelse och med det mildaste leende räckte Ester honom båda händerna – –
Han slog snabbt armen kring hennes lif och – – Ja, hvad som sedan tilldrog sig, vet jag inte, ty jag gick in i det inre rummet och försökte be en liten bön för deras lycka, men det gick skralt det, ty bäst det var så hörde jag mig själf säga:
»Gode Gud hjälp henne och honom att han alldrig må bli 60 år, amen!»
Det var just ingen uppbygglig bön, men så dansade också tankarna omkring i hufvudet på mig som killingar.
När jag efter ungefär en timme försiktigt tittade i dörrspringan, fann jag boet tomt, men på bordet låg en papperslapp på hvilken stod:
»Vi kommer snart igen.
Gudmund.»
Jag tyckte att blommorna såg friskare ut härinne än nyss, att fåglarne kvittrade gladare, ja, till och med den gamla röda sammetssoffan såg ny och frisk ut i färgen.
Och det allt bara därför att »kärlekens solsken» strömmat härinne!
Ja, så börjar man lifvet – litet – hvar –!
Gud gifve dem lycka – men!
Fyra dagar senare.
Nej, det här står jag inte ut med!
Jag måste tala ut, eller också dör jag.
Han fortsätter alla dar på samma vis och sofver om nätterna som en gris!
Sofva, med ett sådant samvete!
Karlarne måste vara gjorda af skapelsens allra sämsta utskottslera, eljest skulle de inte kunna vara sådana usla käril som de är!
Emellertid beslöt jag att vara lugn – fördragsam och mild – att försöka återvinna honom med godhet – – betrakta honom som sjuk – men tala måste jag!
Den kvällen just dröjde Gustaf ovanligt länge, men så snart han kom, märkte jag att han befunnit sig i röfvarhänder.