Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag föreställer mig nemi., att den Kyska hären landstiger vid Grisselhamn, eiler vid Nyköping, eller någon annan punkt på Stockholms norra eller södra sida.
Denna landstigning kan vår skärgårdsflotta, enl. min öfvertygelse, icke hindra.
Invasionshären skall således tillbakadrifvas af vår armé.
Om jag än förutsätter, att vi fått kunskap om anfallet så lång tid förut, att vi hunnit samla och ordna arméen samt med dess kadrer införlifva vår beväring, så att vi vid krigets början hade emellan 50 och 60,000 man kamlade kring Stockholm, så måste jag dook erinra, att denna arme då ännu icke äro soldater i ordets fullkomligaste bemärkelse.
De. hafva nemi. ännu icke kunnat förvärfva sig fältvana, fullt förtroende till sitt befäl, lydnad, ihärdighet, förmåga att umbära och strapatsera, fasthet och sammanhållning i manövern, eller, med ett ord, de sakna krigsvana.
Det skulle således icko anses rådligt att med så ovana trupper möta Rysslands öfvade soldater, och en sådan tanke har icke heller ingått i vårt Svenska försvarssystem, utan nationen har allt sedan 1809 dag från dag och år ifrån år, så väl genom tidningar, som från andra båll, fått i sig inprägladt, att den ej kan försvara sin gräns, att dess försvar ligger i Carlsborg, att den således måste öfvergifva Stockholm, en af de aldra vigtigaste platser i landet, en plats, som är sätet för Sverig e styrelse, dess bank, dess embetsverk, förvaringsplatsen för dess ärofullaste min - 32 Deni December, nen och skönaste konstverk, med ett ord, dess bjerta.
Yi hafva, jag upprepar det, såsom skolgossar fått uti oss inpluggadt, att så snart ett anfall riktas emot denna plats, måste den öfvergifvas, men det är detta inpräglade föreställningssätt, som jag af fosterlandskärlek på det ifrigasto motsätter mig.
Då således, på sätt jag nyss nämnde, vi icke hafva en så stridsfärdig armé, att den kan försvara ett obefästadt Stockholm emot en landstigande fiende, bör, då det är fråga om landets försvar, Stockholms befästning vara första föremålet för vår omtanka, och är Stockholm befästadt, så tror jag ej, att någon Rysk General är så menlös, att han rusar förbi denna vigtiga strategiska punkt, för att begapa Carlsborg.
Stockholms strategiska vigt består deri, att den är enda nyckeln till en sjö, som sträcker sig djupt in i landet.
Eger fienden denna nyckel, så kan han tryggt koncentrera sin styrka och framgå med den på ena eller andra sidan af sjön, tryggad i sin rygg och alltid i stånd att lemna batalj, med en fast stödjepunkt bakom sig.
Att återtaga denna punkt, som roan ej vetat att bättre skydda, torde vara svårt, ja nästan omöjligt.
Ty, mine Hrr, det är, på sätt jag en gång förut omnämndt, ganska lätt för fienden att, genom upkastande af förskansningar vid Horns, Skans och Danviks tullar, genom Norrmalms afbrännande samt Helgeandsholmens och Norrbros befästande, göra Stockholm till en position, som icke gerna kan intagas, och från denna position kan fienden frammarschera, vare sig på norra eller södra sidan om Mälaren, och alltid hafva reträtten till Stockholm öppen.
Derföre säger jag, att om vi vilja hafva ett starkt landtförsvar, skall det hufvudsakligen vara grundadt på Stockholms befästande, icke medelst mindre fältverk, alltid behöfliga att skydda vår hufvudstad, äfven om vi äro starka, ja öfverlägsna på sjön, mot mindre, oförutsedda, oväntade öfverrumplingar, utan genom så starka verk, att det kan uthärda någon längre tids belägring, att vi bakom dessas förskansningar, genom utfall och småstrider, kunna krigsvänja våra soldater.
Huru detta skall ske på norra sidan, säger sig sjelft, men i afseende å södra sidans befästande kunna meningarne vara olika.
För min del skulle jag tro, att om Södertelje befästades och om vi kunde hafva den tillförsigt till skärgårdsflottan, denna flotta, som säges hafva uträttat sådana storverk, att densamma kunde förhindra en landstigning vid Södertelje, så vore Stockholm, ifrån södra sidan, temligen skyddadt.
Jag vet visserligen icke, om skärgårdsflottan kan åtaga sig detta, men, enl. Gr. Frölichs åsigt, borde den väl kunna det, då den redan uträttat så mycket och förmenas komma att uträtta ännu mera.
Frölich har talat om skärgårdsflottans bragder vid Svensksund.
Jag vill ej förneka dessa bragder och således icke heller skärgårdsflottans lämplighet på den tiden, men jag måste erinra Gr.
Frölich, att olika tiders krigssätt kräfva olika vapen, så att stora bragder fordom utförts med numera alldeles otjenliga vapen, såsom t. ex. då Telemarksboernes pilar afgjorde slaget på Bråvalla hed.
Dessa pilar skulle Den 1 December.
33 troligtvis nu för tiden ej göra särdeles effekt, och föga annorlunda torde förhållandet vara med en roddflotta, ty krigskonsten har gått ständigt framåt i jemnbredd med de fysiska, kemiska och matematiska kunskapernas utveckling.
På grund af hvad jag nu anfört anser jag, att första länken i vårt försvarssystem emot östern, om vi ej förlägga detta försvar på sjön, är befästandet af Stockholm, så att vi bakom detsamma må kunna samla, ordna och öfva våra stridskrafter.
Men göra vi Stockholm till hufvudpunkten för vårt försvar så öfvergifva vi i och med detsamma hela Norrland.
Vi kunna omöjligt förhindra den på sjön oss öfvermäktiga fienden att landstiga hvar som helst bakom någon af norra Sveriges talrika elfvar, såsom vid Gofviksfjärd bakom Angermanna-elfven, Åviksbugten bakom Indahlselfven, Sundsvall eller Svartvik bakom Ljungare, Kusön bakom Dahleifven.
Skyddad af något bland dessa vattendrag kan fienden utan fara landstiga och utveckla sin armée samt har en lätt förbindelse med eget land öfver hafvet.
Och det land, som fienden sålunda ockuperat, torde icke kunna så lätt af Svenskarne återtagas, ty hvar och en af Eder, Mine Hrr inser utan tvifvel svårigheten af att med Svenska arméen marchera upp längs efter kuststräckan med Ryska flottan i flank och rygg och tillbakadrifva en öfverlägsen, bakom strida vattendrag förskansad, fiende.
Då man allvarligt eftersinnar dessa förhållanden, faller man ovilkorligen på den tanken, huruvida det icke funnes någon möjlighet att afhålla fienden från våra landamären genom alt möta honom på det af naturen utstakade stridsfältet emellan Ryssland och Sverige, eller på Östersjön.
På finnandet af denna möjlighet har min tanke länge varit rigtad, och jag har kommit till den, åtminstone för mig, glädjande slutsatsen, att Sverige och Norrige hafva både medel och folk till en flotta, i stånd att afhålla Österns horder från Svenska jorden.
Då jag nu skall söka att bevisa detta vill jag helt och hållet lemna åsido den förhoppning, jag förut uttalat om en politisk union emellan Skandinaviens trenne folk, och endast hålla mig till Sveriges och Norriges egna krafter.
I ett föregående plenum yttrade Frih.
Raab, att då Ryssland egde 70 milhr innebyggare, men Sverige och Norrige deremot endast 5, så vore det omöjligt för oss att med dessa 5 milhr på sjön möta Rysslands 70.
Detta yttrande skulle innefatta en sanning, så vida det vore möjligt för Ryssland att updrifva sin sjömakt till en sådan storhet, att den förhölle sig till den Svenska såsom 70 till 5, eller vore 14 gånger större.
Men om sådant icke är möjligt, innefattar Frih.
Raabs yttrande en villfa relse, och detta vill jag nu bevisa.
Om vi betrakta Rysslands stridskrafter till lands och sjöss samt jemföra dem med hvarandra, så finna vi en betydlig skillnad dem emellan.
Då kriget emellan Ryssland och Westmakterna uplågade, egde Ryssland en stående och nära nog stridbar
Armée af omkring 500,000 man, men huru många skepp egde det?
Jo,! — II H. 3 34 Den 1 December. icke flere, än att då Engelska flottan första gången uppträdde i Östersjön med omkring 12 linieskepp, vågade Rysslands Östersjöflotta sig ej ut för att möta den Engelska, så underlägsen till antalet, men så öfverlägsen till beskaffenheten.
Ryssland eger kustland vid Östersjön endast från Torneå till
Dilna-flodens mynning, och det är således blott från dessa stränder, som det kan erhålla sitt sjöfolk i Norden.
Detta sjöfolk är det enda, som kan använ das, emedan det är det enda, som har vana vid sjön.
Om än Ryska sjelfherrskaren låter framdrifva 100,000:detals menniskor från det inre Ryssland till Östersjön för flottans bemanning, blifva dessa menniskor ändock aldrig sjöfolk.
Det är med dem, som med en till Tidnings lärande alldeles oanvändbar person.
Gif honom en utmärkt god häst och fullständig utrustning, och han kan dock aldrig skickligt och väl begagna häst och vapen.
Han blir alltid oduglig stridsman.
Det hal' icke heller ännu blifvit ådagalagt, att Ryssland kan frambringa en större duglig sjömakt, än Sverige och Norrige tillsammans, om dessa sednare länder vilja vinlägga sig om ett starkt sjöförsvar.
Ulen omän så skulle vara, tror jag ändock, att det är Sveriges och Norriges skyldighet att söka skaffa sig en så stor flotta som möjligt.
Sverige ocbNorrige hafva genom Novembertraktaten förbundit sig med England och Frankrike i afsigt att emotstå Rysslands öfvermakt i Norden.
Skulle denna öfvermakt söka att med vapen i hand göra sig gällande, måste vi med våra allierade möta densamma på sjön.
Ar det då icke vår pligt att med alla våra krafter rusta oss till detta möte och sålunda visa oss vara ett folk, som är värdt att skyddas från undergång?
Eller skola vi, utan känsla för de förpligtelser vi åtagit oss och med glömska af hvad vi förr ensamne mäktat uträtta, helt och hållet lemna vårt försvar i våra allierades händer och emottaga deras hjelp såsom en allmosa, utan hvilken vi skulle förgås?
Vore sådant värdigt det Svenska folkets forntid?
Vore sådant att emotsvara de förhoppningar, som Europa i sednare tider tyckes fästa vid Skandinavien, såsom dess förmur emot östern?
Jag skall nu söka ådagalägga, att Sverige och Norrige verkligen äro i stånd att utan allt för stora upoffringar, skapa den flotta, hvarom jag tagit mig friheten att väcka förslag.
Svenska Statens financiella ställning är för det närvarande sådan, att enligt innehållet af K.
M:ts Nåd Propos., Statsverkets inkomster under åren 1855, 1856 och 1857 kunna med säkerhet antagas lemna ett öfverskott af circa 10,600,000
R:dr r:mt, att 1857 års bidrag från Stats-Kont. för bestridande af Riksg:sKor.t:s utgifter är beräknadt till ungefär 2,200,000 R:dr samt att Bankovinsten för åren 1854, 1855 och innevarande år tillsammans utgör omkring 3,700,000, hvilka med säkerhet påräknade inkomster således utgöra omkring 16,500,000 R:dr.
Till extra ordinarie utgifter under nästa Statsregleringsperiod har K.
M:t begärt omkring 14,500,000 R:dr, och således finnes det ett odisponeradt öfverskott af omkring 2 milkr R:dr r;mt.
Dessa tvenne milhr kunna nu af R.
Skr bortplottras på Stamholländerier, Skjutsregleringar
38 siler andra lika statsvigtiga företag, men vi hafva, detta oaktadt, under nästa statsregleringstid en årlig tillgång af omkring 2 millin uti den Allmänna Bevillningen, och det är på denna summa jag gör anspråk, för att användas till fäderneslandets sjöförsvar.
Härutaf torde Herrarne hafva funnit, att Sverige verkligen eger tillgångar till sin örlogsflottas förstärkande, utan att bevillningen behöfver med ett enda runstycke förhöjas.
Jag utbeder mig nu tillstånd att få bevisa att vi, med en årlig summa af 2 milkr under 15 års tid kunna åstadkomma en sådan flotta, jag föreslagit.
Att nybygga 8 ångskepp, 4 ångfregatter och 4 ångkorvetter kostar omkring 21 milkr.
Om jag antager underhållskostnaden, som årligen bör afsättas för denna flottas evärdeliga bestånd till | % högre belopp, än hvad SjöMinistern beräknat, kommer den att under dessa 15 år upgå till ett sammanlagdt belopp af 5,880,000 R:dr.
Vidare har jag anslagit en summa af 1,500,000 R:dr till fullständigaode af flottans Etablissementer.
Dessa summor sammanlagda utgöra omkring 28 milkr R:dr.
Återstå således 2 milkr som lämpligast torde användas som tillskott till det otillräckliga anslaget för Sjöfolkets öfning.
Följaktligen kunna vi efter 15 års förlopp ega en örlogsflotta, som, enl. min öfvertygelse, är tillräckligt stark för att, gemensamt med Norriges flotta, om Norrige äfven vinlägger sig om en sådan, mota den Ryska.
Man tror måhända, att Sverige och Norrige icke hafva tillräckligt sjöfolk för en så stor flottas bemannande.
Den af mig föreslagna flottans bemanning kräfver ungefär 18,000 man, och vår nu egande, med åror framdrifna, skärgårdsflottas besättning utgör omkring 7,500 man, tillsammans circa 26,000 man.
Nu skola vi kasta en blick efter det sjöfolk, Sverige verkligen eger.
Då finna vi till en början, att Sverige eger en stamtrupp af omkring 8,000 matroser och båtsmän.
Vidare äga vi en handelsmarin af 1 i8,000 läster, och om vi beräkna 6 man för 50 läster, hvilket är den lägsta beräkningsgrunden, åtminstone i afseende å de mindre fartygen, så är handelsflottan i stånd att lemna omkring 14,000 man.
Den lägsta beräkningen af de kust- och skärgårds-boar, som hafva sin näring af sjön, uptages till minst 25,000 man.
Dessa summor sammanräknade utgöra 47,000 man.
Men nu finnes det en inrättning, som enl. min åsigt, vårt fädernesland bör skynda att tillegna sig, en inrättning, som finnes både i Frankrike, Danmark, Preussen och Norrige och som består deruti, att alla kust- och skärgårds-boar, eller de, som hafva sin hufvudsakliga näring på sjön, indelas uti vissa distrikter, enrolleras i örlogsflottans rullor och emot hyra under vissa år och turvis tjenstgöra på flottans skepp, så att de erhålla så stor sjövana, att de, i händelse af krig kunna komplettera flottans bemanning.
Genom en sådan inrättning, som Fransoserna kalla conscription maritime, skulle Sverige erhålla en ganska duglig sjöbeväring och ett samband skulle upstå emellan handelsmarinen och örlogsmarinen, så att den förre skulle anse såsom en 36
Den 1 December. heder att tjenstgöra vid den sednare.
Öfvergårjag nu till Norrige, der en sådan conscription redan finnes, så hafva vi der icke mindre än 48,487 man i hvarje fall tjenstpligtig! sjöfolk, och dessutom 31,550 man i utomordentliga fall till sjötjenstförbundet.
Således mine
Hrr eger den Nordiska halfön en sjöstyrka af icke mindre än 120,000 man.
Om mot förmodan och mot beräkning det skulle inträffa, att våra materiella tillgångar icke äro tillräckliga för att åstadkomma den flotta, jag föreslagit, så ber jag dock att få påminna Eder, Mine
Hrr att den skatt å vår behållna inkomst, som kallas allmän bevillning, icke utgör mera än aldra högst 24 proc. af samma inkomst.
Jemföra vi hvad Svenska folket sålunda skattar för sin inkomst med den skattebörda, det fordom dragit, så finna vi t. ex., att under Carl Xl:s tid, efter Hans både landt-och sjökrig med Danmark och då Han sträfvade att återuphjelpa den Svenska makten både till lands och sjöss, förmådde Han, med kraf ten af Sin jernvilja, samma folk, som nu skattar endast 2^ proc. af sin inkomst, att deraf skatta från 20 till 25 proc.
Men det var äfven detta folk, som under Hans Sons befäl skar sig aldrig vissnande lagrar vid Narva, Diina och Holofzin, och jag kan väl säga vid Pultava, ty Svenskarne hafva i sanning aldrig sla gits så väl, som under detta olycksdigra slag.
Den tiden mino Hrr, både tänkte och handlade Svenska folket stort, nu tyckes det, jag vågar detta yttrande, endast tänka på att lefva stort!
Hr Ma n n e r s k a n ts, Carl Axel:
Att på allvar ingå uti den strid som här blifvit förd, anser jag icke vara passande; men jag kan ej afhålla mig från att yttra några ord angående det förslag, som Hr Brakel här framställt.
Jag kan så mycket mindre underlåta detta, som Hr Brakel blifvit understödd af en ledamot pä Grefvebänken, hvars ord jag i allmänhet tillerkänner mycken vigt.
Dessa ledamöter hafva framställt den satsen, att Sverige bör möta sin fiende på sjön och icke till lands, samt att Svenska nationen icke skulle kunna till lands försvara sig emot denna fiendes öfvermakt, utan derföre måste med en stark flotta till sjöss afvärja hans anfall.
Jag för min del anser denna sats vara en af de vådligaste man kan drifva, om man älskar sitt fädernesland och vill försvara detsamma.
Ty genom ett försök att på sjön mäta sig med den mäktiga granne, som här så ofta blifvit omnämnd, skulle Sverige sätta på spel ingenting mindre än sitt sjelfbestånd, sin tillvaro såsom en fri, en oberoende stat.
Om vi deremot bemöda oss att till lands värna vår sjelfständighet, om vi sätta hela vår stridbara befolkning-i stånd att möta don fiende, som vågar sig inom våra egna gränsor, så är jag fullt och fast öfvertygad, att vårt försvar skall krönas med framgång.
Skandinaviska halfön eger, lofvad vare försynen, ett för dess försvar särdeles gynnsamt läge, ty Nordsjön och Östersjön äro de djupa grafvar, öfver hvilka ingen fiende torde strafflöst våga sig.
Men för att göra oss förvissade om försvarets framgång, fordras stora ansträngningar.
Vi måste göra all vår manliga befolkning stridbar vi måste föröka och förbättra våra materiella försvarsmedel, vi måste skaffa oss lätta kommunikations - Den 1 December. 37 anstalter, så att vi kunna hastigt förflytta våra trupper och dess förråder till den punkt af landet, som hotas af anfall.
Göra vi detta, och icke splittra våra krafter genom att använda dem på annat sätt, kunna vi försvara vårt land, det är min fasta öfvertygelse.
Och ett sådant försvar medtager icke alla våra tillgångar utan vi kunna egna dem till utvecklandet af våra materiella krafter, och i samma mån dessa tillväxa, ökas äfven vår förmåga att försvara oss.
Och om jag än skulle antaga ett framtida förverkligande af Hr Brakels vackra dröm om ett stort Skandinaviskt förbund, som skulle beherrska de Nordiska farvattnen, skulle jag ändock icke gå till väga på samma sätt som han, då han fordrar, att Sverige genast skall anstränga sig för att anskaffa en stor örlogsflotta.
Jag skulle, så att säga, gå inifrån och utåt, i st. f. att, såsom han, göra tvärtom.
Jag skulle bemöda mig att få vårt sjöförsvar koncentreradt, d. v. s. försätta den mindre flotta, vi redan ega, i det möjligen bästa skick, i stället för att äflas med tillskapande af en stor flotta, till hvars fullständiga utrustning och underhåll vi ej ega tillgångar.
På grund häraf anser jag, R.
Spricka böra å sjöförsvaret använda större summor, än de, som K. M:t redan äskat, nemi. omkring en mill.
Med denna summa kunna vi visserligen icke förskaffa oss en stor mängd af fartyg, men vi kunna åtminstone åstadkomma, att det mindre antalet blifver af den utmärktaste beskaffenhet, samt att det manskap, som skall bemanna dessa fartyg, blifver så öfvadt och dugligt som möjligt.
Detta sednare tyckes Hr Brakel hafva helt och hållet iemnat å sido och räknar blott ut på papperet, att Sverige kan anskaffa den bemanning, som fordras för hans stora flotla.
Det torde blifva tillfälle att återkomma till detta ämne en annan gång, då det gäller att deri fatta ett afgörande beslut.
Emedlertid är jag ganska nöjd, att frågan på fullt allvar blifvit bragt å bane och önskar att den ju förr desto heldre måtte få en definitif lösning, ty det är naturligtvis af högsta vigt att en gång för alla få afgjordt, hvilket försvarssystem vi skola antaga, för att sedermera gifva detsamma den högsta möjliga fulländning.
För min del hyser jag den öfvertygelse, att vi böra försvara oss till lands och begagna sjövapnet endast som ett biträde dervid.
Anckarsvärd, Garl Henrik upläste följande motion: K. M:ts Nåd.
Statsverkets tillstånd och behof, lemnar den för Svenska folket högst tillfredsställande upgiften, all ensumma af minst i7,630,000 R:dr komma alt utaf omförmälle tillgångar vara under näslk. slalsregleringsperiod dispmibel flir lillfälligc anslagsbehof, sami för fullgörande af Riksg.sKont.-s äldre förbindelser, ulan all härvid blifvit beräknadl det tillskott från R:s Sl:s Rank, hvars behållna vinst, för 3;ne år, böra utgöra 3,789,138 R-.dr r.mt.
Jag anser mig icke befogad att ingå uti någon undersökning, huruvida detta fördelaktiga förhållande kan vara föranledt af oj vanliga omständigheter, såsom ifrån kriget, och deraf inträffad för - 3S Den 1 December, månlig handelskonjunktur, samt inom utlandet ökadt behof af den spanmål, som några fördelaktigare årgångar, hitintills ovanligt nog, tillåtit Sverige med så mycken fördel afyttra.
Jag vill ingalunda ifrågasätta, att förändrade förhållanden kunna å tullintraderne komma att verka någon betydligare minskning.
Jag antager således med särdeles tillfredsställelse och belåtenhet de uti den Nåd.
Proposin antydde beräkningarne såsom fullt tillförlitlige, äfven för den kommande tiden; och det är med anledning af upgifterne uti den K.
Proposin jag tager mig friheten begära upmärksamheten å ett, jag vågar tro det, af de mest framstående föremålen för den lagstiftande omtankan.
Jag torde icke misstaga mig, då jag förmodar att Regeringen nu ansett tiden vara inne, att lemna R.
Stir anledning att offra stora summor och att, med hittills för Sverige oerhörda, skuldsätta Staten, för å banebringandet af ett vidt omfattande jernvägsföretag.
Jag döljer mig ingalunda, att Regeringen i detta fall stödjer sig på en allmännare opinion, emot hvilken det skulle föga gagna att höja tviflets stämma, och att bjuda försigtighet och eftertanka, för att ej genom möjliga förhastanden och omogna beräkningar belasta samtiden med efterkommandes rättvisa klander, i fall det af erfarenheten ådagalades, att de ekonomiska vinstberäkningarne varit mera byggda på alltför sanguiniska förhoppningar, än på något grundligt öfvervägande af landets förevarande och såsom beståndande i sjelfva verket tillförlitliga utvägar och oemotsägligt verkliga behof.
Det skulle ådagalägga en förmäten och alltför oförlåtlig sjelfviskhet, att emot den allmännare meningen hos den uplystare delen af en hel nation tilltro sig vid sina tvifvelsmål ensam hafva rätt, och jag ämnar således icke mera med ett, under sådane förhållanden vanmäktigt, ord höja min röst till motverkan af åtgärder, hvarom Regering och allmänhet synes vara ense.
Men med anledning af de för handen varande stora tillgångarne, med anledning af den raskhet, med hvilken man synes vilja tillvägagå vid Rikets fördjupande i skuld, för tillvägabringande af det storartade, för en stor personaltrafik inom de Europas folkrika länder, som äro uti jemn beröring med hvarandra, så högst ändamålsenliga, ehuru under sådana fördelaktiga förhållanden icke allestädes vinstgifvande jernvägssystemet, hvilket derjemte, för underhållet, måste vara beräknadt å en stark produktion, å en utvidgad industri, å en jemn och ömsesidig beröring med det civiliserade Europas rörelse och handel, och som härledt sin upkomst ifrån de vanliga transportmedlens otillräcklighet för dessa, på arbetsprodukter rikare länders verkliga behof.
Med anledning af de stora uppoffringar i detta hänseende, hvartill Staten, genom Regeringen, nu torde komma att inbjudas, och hvarvid allmänheten synes med tillfredsställelse och tacksamhet emottaga inbjudningen, har jag för mig icke kunnat dölja en förundran att, vid behandlingen af denna fråga vid föregående Deni December. 39 Riksdagar, någon allvarlig, mera genomgripande tanke icke blifvit yttrad i afseende å afhjelpandot af den, den Svenska oprivilegierade jorden ännu vidlådande skjutsskyldigheten.
För mig, för mitt öra, och jag tvekar ej att tillägga, för min känsla, åstadkommer det ett alltför skärande missljud, då jag vid uttalandet af benämningen fri och sjelfständig
Svensk jordegande man, icke kan frånskilja mig medvetandet att denne så kallade frie man har ett åliggande, att på skjutsrältarens anmaning understundom nödgas spänna sin häst ifrån plogen och sina dragare ifrån sädeslasset, ofta vid ett tillfälle, då inbergandet af dess gröda storligen inverkar på dess bestånd under ett kommande år, och detta för att ställa sina hästar för den ofta nog blott för sitt nöje resandes vagn, och under den förödmjukelsen, att uti en obeqväm ställning få efter omständigheterna hänga sig på åkdonet, för att vara vittne till sina hästars misshandling af den främmande kusken, och att omsider framkommen till gästgifvaregården emot en spottpenning af 24 sk. r:mt för den t i 11 r ygga lagda milen, och understundom för de 2:ne, få det ej afundsvärda nöjet att barbacka rida hem, att hafva dagsverket försatt och dragarne ej allenast för den dagen, utan för den kommande, otjenstbara i lyckligaste fallet, och då icke någon grund till förstörelse vid skjulsningstillfället blifvit kreaturen bibringad.