Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag och Grefve Horn begärde Grefve af Wetterstedts anförande på bordet, skedde det under den förmodan att Herr
Dalman ej fanns tillstädes ibland oss; men då Herr Dalman numera sjelf uppträdt och till Protocolle-t anfört, att han, hvad hans person angår, underkastar sig
Grundlagens föreskrifter, men yrkar anförandets qvarstående i Protocollet, skyndar jag att återkalla min begäran om bordläggningen, -för att icke hindra delta högst besynnerliga ärendes afgörande nu genast.
Jag bekänner, att jag äfven i ConversationsRladet läst Herr Dalmans anförande, utan Den 19 Februari i f. ra.
237 att deraf draga de slutsatser, som Grefve af Wetterstedt; och då öfverläggningen nu blifvit bragt derhän, att man af några ord, fällde inom ett RiksStånd och sedermera införde uti en Tidning, vill bilda Deputalionsacter, för att uttrycka sin undersåtliga trohet och vördnad, anser jag mig höra begagna detta tillfälle, för att i korthet förklara, huru saken förefaller mig.
Grefve af Wetterstedt vill tolka Herr Dalmans anförande sålunda, att hail skulle hafva räknat
Thronförändringen bland olyckliga följder af 1809 års Revolution; men sådane äro icke Herr Dalmans ord.
Han räknar endast de verkliga resultaten, och synes mig hafva börjat i riktig ordning, då han bland dessa verkliga, men icke olyckliga, resultat, i främsta rummet sätter Thronförändringen.
Af denna menings utmärkande med serskild stil, tror jag icke heller att man hör hemta anledning 'till så mörka taflor, som dem vi här hört.
Men för min del hemställer jag, för öfrigt, om icke just detta satt att upptaga -saken, gifver den större vigt, än om man lemnat den till glömskan i det Tidningsblad, der anförandet blifvit infördt; ty just nu får saken en vigt, som något hvar önskar att den aldrig hade fått.
Och då Grefve af Wetterstedt bemödar sig att ur Protocollet få borttaget hvarje uttryck och känsla af missnöje, torde jag få erinra, att detta medel är alltför otillräckligt, och att det är ur hjertat, som Den ig Februari i f. m. man bör borttaga missnöjet, om det finnes.
Jag gillar likväl icke dessa förhastade uttryck, hvarmed jag sjelf någon gång be trades; men jag bekänner, att det fordras bra liten fördragsamhet för att göra sak af ett ord, fäldt af en enskild person, och jag tror, att vi kunna hafva vida bättre anledningar till underdåniga Adresser.
Jag anhåller derföre, att Herr Grefven och LandtMarskalken mätte återföra öfverläggningeri till ordningen och de ämnen, som följa på Föredragningslistan, på det vi ju förr desto heldre må komma ifrån detta försök att tillvägabringa en brytning i tänkesätten, som icke behöfves för utbildningen af vårt Constitutionela samhällsskick, eller för underhållandet af känslorna för ett Regenthus, för hvilket alla hysa samma tänkesätt äf tacksamhet och vördnad.
Jag är i allo förekommen af Herr Hjerta och förenar mig med honom i hvad han sist anfört, blott med det tillägg, att jag ingalunda kan godkänna ett så löjligt föremål, som det närvarande, för en Adress till Konungen, och att jag således afstyrker detta förslag.
Ehuru gerna jag älskar att instämma med Herr Hjerta deri, att icke se den mörka betydelsen af Herr Dalmans ord, som för tankan mäste uppslå vid läsningen af hans anförande, kan Den 19 Februarii f. ni. a3g jag likväl icke instämma med Herr Hjerta, att det fordras bra liten fördragsamhet för alt icke låta ord passera, hvilka såra allt, sorn för oss är mest dyrbart.
Jag hemställer om icke den minsta fördragsamhet med den naturligaste känsla hos liela Svenska Nationen fordrar, att man gör rättvisa åt dess anspråk, att dylika uttryck icke fällas.
— I det skriftliga anförandet Herr Dalman i dag uppläst, älskar jag äfven att finna ett misstag af talaren i valet af dess egna ord, hvilket jag hoppas-, att han skyndar att rätta.
Der står nemligen: - - - ”kan väl det vara ”äfven en Landshöfding på Gottland tillåtit, ”alt misstro mig vara nöjd med den Dyna”sti jag svurit tro och huldhet.” Meningen måtte likväl hafva varit att här nyttja ordet missnöjd, och jag förmodar, att Herr
Dalman åtminstone medgifver denna lättelse i Protocollet.
Herr Dalman'.
För att tranquilisera de sinnen, som synas uppskrämda, vill jag för min del gerna medgifva, att de anmärkte orden i mitt anförande må ur Protocollet utgå, äfvensom jag, på sätt jag förut yttrat, hvad min person angur, underkastar mig Ståndets beslut.
Det är endast för Ståndets skull, som jag ansett af vigt, att icke prejudicat lemnades på tilltaget alt ur Protocollet uttaga allt hvad man behagar.
För mig enskildt är naturligtvis likgiltigt, om mina Anföranden komma alt dela Proto - Den iy FeLruarii f. m. collernas öde, alt multna i Arcliivet.
Jag liar redan satt mig under allmänna opinionens dom.
För öfrigt kan jag icke i de anmärkte uttrycken finna något tecken till klander af Thronförändringen, hvilket visserligen icke heller varit min mening.
Hans Exccllence Herr Grefve af TVet^ torstedt:
Jag kan icke instämma med Herr Hjerta deruti, att Herr
Dalman i sitt anförande börjat i rätta ändan; ty jag tror icke att detta anförande hade till föremål alt uppdraga en historisk tafla af händelser ne sedan 1809, och jag anser,.att Herr
Dalman i alla fall kunnat hålla sig till alla de öfrige af honom uppräknade resultater af 1809 års .Statsförändring, mot hvilka jag icke eller gjort någon anmärkning, men utelemnad sjelfva Statshvälfningen, så besynnerligt utmärkt med orden: bortjagandet af en infödd Svensk Dynastie.
Det är också endast känslan af denna högst onödiga utmärkelse, som gifvit anledningen till mitt anförande; och jag tror för öfrigt icke, att jag ofta höjt min röst för att få ur Protocollet borttagne alla här förda klagomål öfver Styrelsens åtgärder.
Jag skulle säkerligen icke heller vid Herr Dalmans anförande hafva fästat större vigt, än vid alla öfriga af samma halt, örn icke den här förekommande citationen, som i hög grad stöter mot sakernas nuvarande ordning, föran ledt - Den 19 F e b r u a r i i f. m. a41 ledt mig dertill.
Dessa förhållanden böra således icke förvexlas.
Herr Hjerta säger vidare, att. om man icke fästat någon vigt vid saken, skulle den hafva blifvit glömd.
Jag har icke fästat någon vigt vid Herr Dalmans uttryck, ehuru de blifvit fällde inom della rum, emedan jag, då de fälldes icke hörde dem, och jag icke heller trodde anförandet vara till den grad utmärkt, att det sedermera förtjente uppsökas i protocollen.
Men det är Herr
Dalmans eget fel, att han låtit trycka sitt anförande uti ett offentligt dagblad; ty, utan att tillerkänna tidningarne den stora makt, de sjelfve vilja tillskansa sig, är det likväl onekligt, att anförandet derigenom fästat en uppmärksamhet, som uleblifvit om detsamma legat begrafvet i våra protocoller.
Derföre började jag äfven med en förfrågan, om anförandet verkligen var till Protocollet afgifvet, och trodde, sedan jag derom blifvit förvissad, Ståndets värdighet fordra, att det anstötliga, som de fleste af oss icke hört här sägas, menen Tidning intagit såsom här sagdt, icke borde lemnäs oanmärkt.
Jag tror för öfrigt ej, att genom min framställning någon brytning i tänkesätten skall uppkomma, utan förmodar, att vi i detta hänseende skola något hvar följa blott eff känsla , nemligen den, att få det anstötliga ur Protocollet uteslutet.
Jag kan således, utan afsigt att draga andra slutledningar från Herr Dalmans ifrå62 H. 16
Den 19 Februarii f. m. ga varande anförande, än dem, som vid första läsningen deraf för hvar och en sjelfmant framställer sig, ej underlåta, att förnya mitt yrkande, att detta anförande må blifva ur Protocollet uteslutet.
Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke: Tvänne Talare, Herr Hjerta och Grefve Horn, hafva gjort en och annan anmärkning vid det tillägg lill Herr Grefve af Wetterstedts förslag, som jag framställt.
Jag skall icke uppehålla mig med hvad den förste Talaren andragit om den altför stora vigt man fästat vid några enstaka ord, fällde af en enskild person; ty de ord, som här till Protocollet sägas, antaga alla offentlighetens stämpel, och talande till Protocollet finnes ingen enskild i denna krets.
Den offentlighet, som detta ärende vunnit, har ieke heller stått i Ridderskapets och Adelns förmåga att förebygga, såsom skedd i öfverensstämmelse med TryckfrihetsLagens föreskrifter.
Man måste således taga saken sådan den är, det vill säga, såsom allmänt känd och utgörande ett allmänt talämne; och jag kan icke, under sådane omständigheter, instämma deri, alt den så lätt skall - falla i glömska.
Här har blifvit sagdt, att det är bättre att ur hjertat utplåna anledningen till missnöjet, än att ur Protocollet utplåna sådane uttryck deraf, som det ifrågavarande.
Men om detta missnöje fanns annorstädes än i den döda bokstafven och Den rg Februarii f. m. på papperet, torde den värde Talaren inhämta, alt uttrycken just dymedelst skulle erhålla en större vigt.
— Grefve Horn har omnämnt löjligheten af föremålet för den adress, som här är i fråga.
Löjligheten är jag för min del oförmögen att finna; men ringheten af dess första anledning — ja, den nekar jag icke.
Jag hemställer likväl till Ridderskapet och Adeln, om icke hvad redan i saken å ömse sidor blifvit taladt bevisar, alt det ringa, det missaklade äfven kan leda lill betydelsefulla slutsatser.
Hvad serskildt beträffar det af mig föreslagne tillägget, så har jag redan nämnt, att, så framt icke, genom ett sedermera upplyst misstag, ärendet blifvit bordlagdt, utan Grefve af Welterstedts förslag genast kommit till afgörande, hade icke min stämma blifvit höjd.
Men nu är förslaget gjordt; och allt bevisar mig, att det icke är så öfverflödigt, eller lämpadt på ett så omärkbart föremål, sorn raan förmenat.
Jag nödgas således fortfara i mitt yrkande, och anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition derå.
Ju mer grannlaga ämnet är, med desto större varsamhet bör hvar och en behandla det.
Jag medgifver, alt jag icke sjelf skolat skrifva på sätt Herr Dalman gjort; men man bör icke fördömma alla, som icke råka att uttrycka sig just på samma sätt, som man Ga H. i6* a44 ®en *9 Februarii f. m. sjelf gör.
Jag tror för min del, att en rigtig och obrottslig tydning ganska väl kan gifvas åt Herr Dalmans uttryck; och TryckfrihetsLagen bjuder ju, att alltid fästa mera afseende på andan och meningen, än på sjelfva uttrycket.
Men sedan Herr Dalman sjelf medgifvit detta uttrycks borttagande ur Protocollet, inser jag icke, hvad som i detta afseende återstår.
Det är icke eller i afseende derpå, som jag begärt ordet, utan i anledning af den siste värde
Talarens förslag om en underdånig deputation till Kongl. Majrt med Ståndets ursägt för en ledamots yttrande.
Jag hemställer, om det är lämpligt, att, i anledning af en enskild ledamots yttrande, om det också blifvit införd!: i ett dagblad, ett helt RiksStånd besvärar
Konungen med en deputation för att bedja om ursägt.
En sådan åtgärd synes mig hafva nog mycken likhet med hvad som tilldrog sig vid 1682 års Riksdag, och hvarpå jag icke sedermera vet något exempel, nemligen att Ridderskapet och Adeln hos Konungen gjorde ett slags afbön för hvad Friherre Anders Liljehök yttrat på Riddarhuset.
Jag hemställer, om det nu är tid att förnya sådane scener.
Vid afhörandet af Herr Dalmans i dag uppläste anförande, inträffade med mig detsamma, sorn hände ej allenast mig, utan äfven de fleste vid afhörandet af Herr Dalmans anförande Den ig Februarii f. m. ^45 den a5 Januarii, nemligen att jag icke fattade innehållet af hvad som lästes.
Jag hörde icke, att Herr
Dalman i sitt anförande nämnde Landshöfdingen på Gottland; men då jag sedermera erhållit detta anförande till genomläsning, och deruti funnit mig upptagen, utbeder jag mig att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på hvad Herr Dalman här anfort, för att derefter yttra några reflexioner deröfrer.
Der står: ”Mine Herrar, är väl det utkast till ”Historique af 1809 års Statshvälfnings re”sultater, såsom elfectförsök till bibehållande af den då decreterade sanna tryckfri”heten, är väl det, ehuru improviseradt, ”klandervärdt?
kan väl det vara äfven en ”Landshöfding på Gottland tillåtit, att misstro mig vara nöjd med den Dynasti jag ”svurit tro och huldhet? och är det rätt, är ”det ädelt ändamål att relevera sådane nära ”nog skamlösa slutledningar.”
Jag hemstäl ler, om icke den person, som uppställer ett yttrande af denna beskaffenhet emot den, som icke yttrat sig mot honom, och som slutar med att förklara sina egna yttranden för nära nog skamlösa slutledningar; — jag hemställer, säger jag, om det icke mäste erkännas, att ålderdomssvaghet föranledt ett sådant yttrande.
Jag anser mig derföre icke berättigad att finna mig förnärmad af detta Herr Dalmans anförande, utan anser, så vidt detta anförande rörer mig, tillräckligt, att det blifver uteslutet ur
Protocollet tilli - afö
Den 19 Fehruarii f. m. ka med det ifrågavarande anförandet den 25 Januarii; ty med ålderdomen följa svagheter, och man Iian icke rättvisligen anse dem på samma sätt, som om dé varit begångne i mannaålderns kraft och styrka. X händelse, derföre, att Ridderskapet och Adeln nu skulle upptaga saken till afgörande, och Grefve Horn afstår fran den begärda bordläggningen, likasom Herr Hjerta redan gjort, anhåller jag endast om proposition på uteslutande ur Prolocollet af Herr Dalmans anförande så väl i dag, som den 25 Januarii.
Herr Dalman har väl, till stöd för silt bestridande af en sådan uteslutning, åberopat 5o § Riksdagsordningen, och det är sannt, att denna § tillägger hvarje Riksdagsman rättighet att fritt yttra sig öfver alla frågor, som komma under öfverläggning, och om lagligheten af allt, som inom Ståndet sig tilldrager; men RiddarhusOrdniqgen tillägger dock Ridderskapet och Adeln rättighet att ur Protocollet utesluta ett anförande eller en hel öfverläggning, då Ståndets värdighet sådant fordrar; och detta inträffar i förevarande fall mer än i något annat, Herr Rosenqvist:
Då yttrandet, betraktadt ur hvilken synpunkt som helst, endast innehåller reflexioner, men inga bestämda satser, och det endast är öfver det bestämda, man kan fälla omdömen; då vi ej hit— kommit för att granska hvarandras yttranden; och då det ej är svårt alt, om man Den 19 Februarii f. m. a47 af andras reflexioner får draga egna conclusioner, göra de mest oskyldiga uttryck brottsliga, linner ja-g ej skäl understödja den anhållan att det ifrågavarande yttrandet utur Protocollet uteslutes.
Om sådant än denna gång är oskyldigt, är saken likväl farlig som praejudicat.
Jag protesterar emot upptagandet af en sådan motion, då den väckes nära en månad efter sedan yttrandet blifvit afgifvit.
Hvad åter Deputationen angår, bar jag ingenting deremot, men tror att, i fall Ridderskapet och Adeln bestämmer att en sådan skall afgå, följden endast blifver, att en sådan får afsändas hvarje plenum, ty den kunde ej komma att uttrycka annat än Ridderskapets och Adelns underdåniga vördnad för Konungen, och då blefve den permanent.
En ledamot har satt i fråga, om jag afstått från min begäran om sakens bordläggning.
Jag tror likväl att Herr Grefven och LandtMarskalken fattat min mening, nemligen: att jag afstod från denna begäran, då jag i allo förenade mig med Herr Hjerta.
Jag utbeder mig nu blott, i anledning af Friherre Lagerbjelkes sista yttrande, få anmärka, att, dåden värde ledamoten sjelf erkänt att anledningen till bans förslag är af ringa balt, jag anser en underdånig adress, hämtad från en så ringa anledning, innebära idéen af löjlighet.
I öfrigt förenar jag mig i Herr Cederschjölds 248 Den 19 Februarii f. in. åsigt, samt linner ett tydligt bevis på ringbeten af ifrågavarande sak i HofCanzlerens tystnad, så väl inom sin Expedition, sorn på delta rum, hvaraf jag drager den slutsats, att
Regeringen sjelf finnér saken af den obetydenhet, att allmänheten skulle förvånas, om icke finna det löjligt, i fall en deputation från Ridderskapet och Adeln deraf föranleddes.
I afseende på uteslutandet ur Protocollet af Herr Dalmans anförande, är jag icke af den tankan, alt ett sådant uteslutande kan äga rum utan talarens begifvande.
Men då Herr Dalman sjelf medgifvit det vid detta tillfälle, har jag för min del ingenting deremot.
Jag bestrider likväl, att en enda rad någonsin kan ur Protocollet borttagas, utan talarens eget tillstånd; ty RiksdagsOrdningens föreskrift är i detta hänseende klar, och om RiddarhusOrdningen innehåller något annat, så är det en brist, som likväl icke kan verka till Grundlagens upphäfvande.
Jag anhåller, på grund häraf, om Herr Grefvens och LandlMarskalkens proposition, att de anmärkte uttrycken må, enligt Herr Dalmans eget begifvande, ur Protocollet utgå.
Jag skall blott för ett ögonblick uppehålla Ridderskapet och Adeln, i afsigt att besvara hvad Herr Cederschjöld anfört.
Jag vågar hemställa, örn, i det af mig väckta förslag, något influtit, som har närmare el - Deu ig Februari i f. m. ler fjermare sammanhang med en ursägt, och jag liar det förtroende till vära Protocollförandes skicklighet, att de äfven ur memorialprolocollet, om sådant erfordrades, skulle kunna vitsorda att någonting så löjligt, som ett afbedjande utan att hafva felat, icke undfallit mig.
Jag har inskränkt mig till det förslag, att Ridderskapet och Adeln, efter att hafva bifallit Grefve af Wetterstedls framställning om borttagande ur Protocollet af Herr Dalmans ifrågakomne anförande, skulle, uti en underdånigadress, hos Konungen anmäla den sålunda vidtagne åtgärden med tillägg af de känslor och tänkesätt, som vid detta tillfälle funnes lämplige att uttrycka; och jag öfverlemnar till hvar och en att finna, hvarifrån den ringaste likhet emellan detta förslag och 1682 års tilldragelse kan hämtas.
Hvad åter Herr Rosenqvists farhåga för en permanent deputation beträffar, så fruktar jag icke att missräkna mig, om jag tror att vi alla äro öfvertygade, att en sådan anledning, som den hvilken nu olyckligtvis blifvit gifven, aldrig, efter hvad jag för min del hoppas, eller åtminstone ytterst sällan i framtiden skall återkomma.
Den siste värde talai’en har hoppats, att icke blifva misstänkt för någonting så löjligt, som att föreslå en deputation för att göra Ståndets ursägt hos Konungen, för hvad en ledamot yttrat, Den ig Februarii f. ro. vida jag annars riktigt fattat talarens ord, sorn fallit sig för mina öron nog lågljudda.
Men jag må säga, att jag af talarens prasmisser ej kunnat draga någon annan förnuftig conclusion, än att den föreslagne deputalionen skulle kafva till ändamål att göra ett slags ursägt.
Har jag emedlertid häruti haft orätt, så får jag nu rätta mitt misstag.
, Men för jemnförelsens skull med 1682 års tilldragelse, vill jag påminna, att Riddergkapet och Adeln då förklarade, att Ståndet icke erkände Liljehöks yttrande, utan beklagade, att det blifvit fäldt, och öfverlemnade på visst sätt denna Ståndsledamoten åt den enväldige Konungens onåd, utbedjande sig att sjelfve slippa uti densamma vara inbegripne.
I afseende på hvad Friherre Cederström, efter Herr Rosenblad, uppläst ur Herr Dalmans skriftliga anförande i dag, om Landshöfdingen på Gottland, så minnes jag tydligen och får intyga, att Herr
Dalman vid uppläsandet icke nämnde Landshöfdingen på Gottland, utan sade i det stället ”någon.”
Jag är ledsen att en så dyrbar lid skall upptagas och ett helt Riksstånd sysselsättas med en enskilt
Ledamots för hans egen räkning illa eller väl framställde tanka; och om Ståndet finner det ifrågavarande anförandet anstötligt, upprepar jag, det jag för egen del ingalunda emotsätter mig att yttrandet får ur Prolocollet Den 19 Februarii f. m. utgå, om Ståndet vill införa slika praejudicater.
Med min ovana att improvisera mundtliga svar, liar jag för öfrigt ej annat att tillägga, än att, i anledning af hvad Friherre Cederström anfört, anhålla fa upplysa, att jag hade uti mitt i hast författade svar vändt mig till Landshöfdingen på Gottland, emedan man sagt mig, alt han skulle börja debatten emot mig, och jag hade så mycket större anledning att sätta tro 'till denna underrättelse, som Friherre Cederström plägar börja debatter af denna art.
Misstaget blef emedlertid rättad.t vid uppläsningen, och jag hemställer, 0111 det är skickligt att låta mitt ojusterade anförande tcirculera kring hela huset, innan jag haft tillfälle att ändra det i enlighet med hvad som blifvit uppläst.
För att sluta af mina egna tänkesätt och en 18-årig erfarenhet, samt på grund af den högaktning och det förtroende, jag hyser Lill så väl Slåndets, som allmänhetens rättskänsla, är jag öfvertygad, alt ingen svensk man finnes, som icke välsignar den dag, då den nuvarande
Dynastien invaldes till Sveriges thron, och att hvar och en inser, att
Sveriges ära och sjelfständighet derigenom befästades för kommande tider.
Jag är derföre ock benägen att icke i Herr Dalmans yttrande tro ett uttryck af häremot stridande tänkesätt vara åsyftadt; men då jag här hort 252 Den 19 Febr ua l ii f. m. framställas, att Herr Dalmans yttrande Vore af den lindriga beskaffenhet, alt det väl kunde qvarstå i våra Protocoller, emedan ingen anstötlighet deruti funnes, om man höll sig till meningen, mera än till sjelfva ordalagen, så anser jag mig böra förklara, att jag finnér Herr Dalmans yttrande anstötligt, så väl uti det ena, som uti det andra hänseendet.
Till stöd för denna min åsigt får jag fästa uppmärksamheten derpå, att Herr Dalman, efter den målning han uppdragit utaf resultaten af 1809 års Statshvälfning, yttrar sig sålunda: ”Men glöm'mom ej vid dessa mörka betraktelser, att ”vi hafva 1809 jemväl fått den dyrbara, ”ofjettrade yttrande-rätten.
Den kan godtgöra med tiden allt det andra felaktiga &c.”
Häraf slutar jag att uttrycken, ehuru måhända icke afsigten, alltid måste anses felaktig, enär Herr
Dalinan hänfört äfven dynastiförändringen till de uppräknade felen.
Jag förenar mig derföre i allas, och Herr Dalmans egen önskan, att det anmärkte yttrandet må ur Protocollet uteslutas, samt tror, att det, på grund af 3i § RiddarhusOrdningen, är Ridderskapets och Adelns rättighet att, genom sin pluralitet, besluta om ett sådant uteslutande.
Åtskilliga ropade på proposition.
Mig synes, att man nu är i det lyckliga skick, alt ganska hastigt kunna afgöra saken.
Herr Dalman har sjelf Den 19 Februafii f. m. a53 begifvit sig dertill att låta de anmärkte uttrycken utgå ur sitt anförande, hvaraf ock följer, att liela denna discussion, sorn deraf blifvit föranledd, äfven kommer att utgå; och då Protocollet ännu icke är justeradt, samt det följakteligen enligt Riksdagsordningen är Herr Dalmans rättighet att, med Ståndets bifall, ändra sina uttryck, befinnes således saken i den ställning, att kunna afslutas genom den proposition, hvarom jag bos Herr Grefven och LandtMarskalken anhåller, att Ridderskapet och Adeln må tillåta Herr Dalman att ur sitt anförande den 25 sistlidne Januarii borttaga orden: jörjagandet af en infödd Svensk dy nasti.
Det stöd Grefve Horn för sitt påstående sökt hämta från HofCanzlerens hittills iagttagna tystnad, så väl på sitt Embetsrum, som här, på Riddarhuset, har föranlåtit mig att begära ordet.
För hvad HofCanzleren på sitt
Embetsrum gör eller underlåter, för hvad han der ämnar göra eller underlåta, torde jag icke vara pligtig att här ingå i den aldraminsta redovisning.
Jag får derjemte fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att HofCanzleren, såsom sådan, äger ingen rätt att här tala, och att innehafvaren af detta Embete, endast i sin egenskap af Svensk Riddersman kan här komma i tillfälle att yttra sig.
Om jag åter, såsom sådan, under denna discussion hittills iagtta - 254 Den 19 Februari i f. m. git tystnad, härrör detta endast deraf, att jag af andra skickligare talare blifvit förekommen.
Mitt hjerta och min känsla hafva likväl ingalunda tegat; och lika djup, som den ovilja var, hvilken jag erfor vid första genomläsningen af Herr Dalmans anförande, ty höra det kunde jag icke, lika djupt fortfar den ännu i denna stund, och högt yttrar jag den nu för Ridderskapet och Adeln, begagnande, icke utan en viss erkänsla, det tillfälle Herr Grefve Horn behagat dertill åt mig bereda.
Obenägen att längre utdraga en öfverläggning af så obehaglig och ömtålig art; får jag blott, i afseende på resultatet, i allo förena mig med deras Excellencer Herr Grefve af Wetterstedt och Friherre Lagerbjelke.