Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kammartjenaren ropade, stötte på kungen, drog honom i armen och hade hundratals påfund: ja, en gång ropade Gliedberg, att elden var lös, då konungen i ett språng var ur sängen och tillreds att låta kläda sig.
Det såg nästan ut, som hade denna tungsöfdhet varit ett mödernearf från Gustafs store morbroder, Fredrik den Ende i Preussen, som på samma sätt var ganska svår att väcka.« 77
Litteratörerne tillhörde ännu en annan krets, ehuru några af dem – isynnerhet
Oxenstierna – voro införlifvade med nästan alla de öfriga.
Dit hörde han och morbrodern Gyllenborg.
Dit hörde
Creutz, hemförskrifven från ambassadörsposten i Paris, för att efter Ulrik Scheffer öfvertaga högsta ledningen af utrikes ärenderna.
Dit hörde Bellman, dock icke som hvardagsgäst, utan blott när han – som oftast likväl – särskilt tillkallades.
Lidners smutsiga liderlighet hindrade konungen att lemna denne store skald ett närmare tillträde till sin person.
Till litteratörernes krets hörde Schröderheim, Adlerbeth, Rosenstein: dit räknades Armfelt.
Kellgren, som vunnit Gustafs och allmänhetens bifall för sina skaldestycken, införda i Stockholms- Posten, den han utgaf i förening med fru Lenngrens man, och der den odödliga skaldinnan också nedlade en och annan frukt af sin skämtsamma penna.
Dit hörde Leopoldt (Leopold), som vid 14 års ålder, på rådhuset i Norrköping 1770, hållit på vers ett tal till åminnelse af kronprinsen Gustafs födelsedag; som skrifvit ett ode vid kronprinsen Gustaf Adolfs födelse 1778, vid hvilket dock Kellgren hade åtskilligt att anmärka i Stockholms Posten; som, efter sin återkomst från Greifswald, der han blifvit magister och docens, äfvensom han varit bibliothekarie i Stralsund, stadgade sitt rykte medelst sina «Erotiska Oder,« «Sången öfver Sleincour« och «Kritiska anmärkningar vid tåget öfver Belt«; och som, på Oxenstiernas och Armfelts inrådan, efterskrefs från Upsala, då den förre skickade honom 50 riksdaler till respenningar.
Det skedde ursprungligen för ett infall af konungen, att få sitt skådespel «Helmfeldt« förvandladt till opera.
Dit hörde Clewberg-Edelcrantz, hvars sorgetal på vers öfver Lovisa Ulrikas död, hållet vid Åbo universitet, ådrog sig allmän uppmärksamhet.
Föga fattades, att hit kommit att räknas Thorild, som i «Den nye Granskaren« uppträdde mot Stockholms-Postens litterära diktatur, och ehuru i öppen fejd med de privilegierade snillen, som omgåfvo thronen, njöt allmänhetens beundran.
Om Gustaf varit mera vän af friheten och Thorild mindre, så hade denne säkert kommit att dela de öfriges gunst; ty Gustaf önskade hemligen närma sig äfven denna sin tids utmärkthet, ehuru han stundom varit uppretad mot den frisinnade författaren samt till och med gripit efter Jupiters blixtar, för att tysta honom.
En biograf förtäljer huruledes, då konungen, under vistandet i Upsala, i Mars månad 1788, önskade höra en disputation öfver något ämne i statsläran, utförd på svenska, utsågs Thorild härtill som respondens under professor Hernqvists presidium.
Han valde till ämne en kritik öfver Montesquieu.
Flere af konungens närvarande gunstlingar, Armfelt, Schröderheim och Leopold, uppträdde som opponenter.
Akten var en af de interessantaste, som någonsin förefallit vid denna eller någon annan akademi.
Gustaf följde den med det största deltagande och lät på eftermiddagen genom Armfelt, Mörner, Wrede och Essen komplimentera den unge respondenten, som härigenom ådragit sig hans synnerliga aktning. 78
Innan vi lemna litteratörernes krets, torde ej vara ur vägen att till jemförelse framställa de två mest berömdes bland dem särskilta åsigter, angående sättet att yttra sig om och till en konung, uppenbarande på en gång Leopolds och Kellgrens olika skaplynnen, själsstyrka och känsla af menniskovärde, samt de konungars dårskap, som låta samtidas loford gälla såsom klingande mynt.
Leopold har skrifvit en afhandling om smicker, indelad i tre stycken: umgängessmicker, hofsmicker och romerska lofsångare.
Han för smickrets talan: han känner sig stolt att bära hofvets gyldene fjettrar.
Hörom honom!
«Uppriktigheten är en dygd.
Ja; men hvad är «en dygd, utom sitt rum?
Naturen sjelf bedrar till «en viss grad alla våra sinnen.
Våra passioner äro «lika så många naturens bedrägerier, men utom «hvilka vi skulle tråna i overksamhet.
Alla menni«skor se visserligen hos hvarandra vissa löjligheter «eller fel; men om de äro rättvisa, se de också vissa «dygder och goda egenskaper.
Den lilla falskheten «att icke låtsa märka de förra; den lilla omsorgen «att med behag upphöja de sednare: se der vilkoret «för all angenäm sällskapslefnad.
Ville man göra en «sinnebild af det goda smickret, borde man föreställa «det, bortgömmande med ena handen menniskors «svagheter, och pekande med den andra på deras «förtjenster.
Sammanlefnaden skulle, utom denna «art af smicker, aldrig hafva bestånd.
Den skulle «blifva en evig drabbning emellan förnuftet och dår«skapen; en beständig krigsplats för en sårad fåfän«gas missnöjen.
Det gifs inga så förtroliga vänner, i «hvilkas hemligaste umgänge smickret ej intränger, «och icke är oumgängligt.
När ni går ur ert rum, «för att emottaga ett besök af den obekantaste men«niska, så begynner ni att smickra honom, redan med «den uppsyn ni antager, och med den ton, hvarur ni «tilltalar honom.
Hvilken dödlig fann sig någonsin «utom allt behof af andras välvilja?
Mången skrif«ver starka saker emot hofsmickrare, som, när han «står opp ifrån sitt skrifbord, finner sig i nödvändig«het att smickra sin skräddare.
– – – Smickret, i «denna mening taget, är då hvarken föraktligt eller «straffbart.
«All slags regerande makt, skönhetens, förtjen«stens, och thronens deribland, tyckes hafva en na«turlig rätt till vördnadens utmärktare offer.
Hof«språket är i dess rätta mening intet annat, än ett «jemnare uttryck af denna vördnadens uppmärksam«het.
När vördnaden för den högsta värdigheten i «samhället förenas med personlig tillgifvenhet och en «viss grad umgängesfrihet, tar hofspråket en vänd«ning åt glädtighet och fint skämtande loford, hvilket «man vanligen anser för ett slags smygande smicker, «och det förklädda slafveriets kännetecken, men som «bör tålas just derföre, att det är oftast blandadt med «slafveriets motgift: förståndet, löjet, dristigheten.
«Man borde komma ihåg, att poesien och välta«ligheten äro bildande konster, likasom målningen «eller bildhuggeriet, och att de första naturliga före«målen för all konst äro desse mäktige välgörare, «utom hvilka den ej skulle gifvas eller kunna bestå.
«Poeten skildrar för efterverlden, likasom målaren och «bildhuggaren.
Han tecknar själen af sin beskyd«dare, sin välgörare, likasom de förre teckna dess «utvärtes bildning.
Och hans konst har samma lagar «som deras.
Att förädla de sanna dragen; att göra «på en gång likt och skönt: se der hans mästerstycke.
«Med hvad annat kan han afbörda sin tacksamhet?
«Eller bör han icke hysa någon?
Man förebrår i «synnerhet skaldekonsten detta ständiga konunga«smicker; men, uppriktigt frågadt, bör man göra den «en förebråelse deraf?
Är det allt smicker?
Och «förtjena konungarne i detta afseende ingen tacksam«het, jemväl af nationerna?
Man säge hvad man «vill: känslornas förädling och tankens lifligare väc«kelser hafva gjort Europas nuvarande odling: för«nuftet, upplysningen, sjelfva vetenskaperna hafva «måst ympas på vitterheten.
Men jag ville väl veta, «när och hvarest, utom i England, den egentliga vit«terheten någonsin funnit tillflykt, heder, belöning, «annorstädes än i hofven och vid thronerna.
Jag «ville väl veta, när och hvarest publiken, af egen «drift, och med minsta enskilta kostnad, gjort något «till dess uppmuntran, dess bestånd.
Ser ni någon«städes en inrättning, syftande till detta ändamål, var «viss att den är en konungs verk, och merendels en «konungs, som förtjent att vara det.
Ser ni, åtmin«stone i smärre stater, någon auktor, som ej är an«nat, och dock lefver, var viss att det är, nästan all«tid, genom en konungs ädelmod. (???)
Konung, prins, «förste betyda i denna mening detsamma.
– – – «Med allt detta förundrar man sig, och nästan för«tryter, att finna vitterheten öfverallt uppfylld af «konungaberöm.
Man vill ej se, att ingenting är i «sig sjelf naturligare, då den på detta sätt varit och «måste förblifva nästan intet annat, än ett beständigt «utbyte af erkänsla och konungavård.
Men äfven «erkänslans fordringar oberäknade, skulle ej sjelfva «kärleken för snillets yrken, för språkets förädling, «för smakens utbredande, vittna om en viss sinnes«höjd, ett visst fosterlandsnit, ett visst stort värde «hos monarkerna, som förtjenar sitt loford? – – – «Det är sannt, att berömmet gått någon gång ända «till ytterlighet.
Sannt också, att af de regenter, «som skyddat vitterheten, mer än en varit vådlig för «friheten, och att detta merendels ej hindrat lofsån«gerna.
Filosofien, i sednare tider förenad med poe«sien och vältaligheten, har ej alltid varit det, och «har ej alltid sagt åt den store skalden, eller den «store talaren: rodnen för missbruket af edra egen«skaper.
Men om de äro ädle och tacksamme, äl«ska de alltid välgöraren, äfven i envåldsstyraren; «och detta var ofta olyckan.
Har han dertill stora «egenskaper, som någon gång händt, och de entu«siasm, så är allt förloradt, och det blir intet slut på «oder, prologer och charmanta skaldebref.« – – – 79
I Kellgrens hjerta åter är ett altar rest åt friheten: han gör skaldekonsten till ett älskvärdt skrymteri, för att icke personligen synas vara en nedrig skrymtare.
Hörom äfven honom!
«Man talar ej högt vid despoters hof.
Sådant «vore en oanständighet; det vill säga det största af «alla brott i den stora verlden.
Deraf följer, att allt «som är af stor vigt, af ett allmänt interesse; som «rör menniskans rätt, lagen, friheten, samhället; äro «ämnen, dem anständigheten förbjuder att vidröra.
«Man kan icke tala i dessa ämnen, utan att känna «en viss värma, som höjer ljudet.
Lögnen, sveket «och smickret hviska; men sanningen har stark lunga.
«I fria stater, der man handlar om stora ämnen, och «för stora församlingar, och från höga tribuner, är «det alldeles nödvändigt att tala med hög stämma.
«Hvilka oanständiga regeringssätt! – – –
«En poet kan vara skyldig att berömma sin «konungs gerningar, men icke att gilla dem. – – –
«Det är icke oder, prologer, och andra dessa va«nans och etikettens evigt upprepade offer, som för«derfva en god konung, om han äger det minsta af «erfarenhet och förstånd.
Han vet då, att icke i dy«lika skrifter frågan är: hvad är sannt? utan huru «en sanning eller osanning vackrast säges?
Tillika «vet allmänheten, att en enda grad beröm uti vanlig «prosa är svarande emot två i vältalighet, fyra i «poesi och åtminstone åtta i odestyl.
Då först är «smickret ett dödligt gift, när det låter sig anses för «allmänhetens röst; och deri lyckas långt mindre det «lof, som ljuder från skaldens trumpet, än det som «hviskas hvar timma och stund från hofmäns, mini«strars och embetsmäns läppar.« – – – 80
Det sällskapslif, hvarom hittills varit fråga, gällde endast vistelsen i Stockholm.
Lustslotten, dit konungen medförde ett urval af sina flera umgängeskretsar, erbödo en ny omvexling.
Under hofvets närvaro på Drottningholm hölls der snart sagdt öppen taffel.
En mängd personer från hufvudstaden var, dels för tillfället, dels en gång för alla befalld dit; och de som inställde sig obudne kunde, om de stodo i förhållande till någon, som var hemmastadd vid hofvet, påräkna att finna plats vid något af de många borden (de kungligas eget oberäknadt): hofmarskalkstaffeln, kavaljerstaffeln, o. s. v. ända ned till hofmästarens, hvilken också hade sex till åtta kuverter för sin räkning, och der man ej åt minst läckert.
I sina förtroliga kretsar var Gustaf III sjelf fri och tillät sin omgifning de största friheter i upptåg och yttranden, endast de voro qvicka; men så snart frågan blef om etikett, ve! den, som öfverträdde de stränga reglorna, mot hvilka han också sjelf aldrig försyndade sig.
De dagar, då de kungliga personerna gåfvo, som det då brukades, offentlig aftonspisning, ägde vanligen förut en större cirkel rum.
Vid ett bord spelade drottningen quadrille med embetsmän af minst generals rang.
De gåfvo, stående, korten till sina medspelare, och under en djup bugning hvarje gång för drottningen.
När hennes ordning kom att gifva, skedde det af vakthafvande kammarherren, som för sådant ändamål under hela spelet stod bakom hennes stol och äfven besörjde liqviden vid spelets slut, å drottningens vägnar.
Konungen spelte trente et quarante vid ett långt bord, öfvertäckt af grönt kläde.
I samma ögonblick konungen sköt sin stol från spelbordet, slutade äfven drottningen sitt parti och steg upp, om det också var midt i en gifning.
Spelet räckte ungefär en timma eller fem qvart.
När sedermera den offentliga spisningen gick för sig, sutto de kungliga personerna vid långsidan af bordet, och på den motsvarande stod hofjunkaren och skar samt lade för.
Hofcirkeln stod på något afstånd, under vördnadsfull tystnad, i en halfrundel.
Konungen nickade än åt en, än åt en annan, och vinkande stundom en eller annan till sig.
Denne blef, under samtalet, stående, i bugande ställning, bakom konungens stol, och drog sig sedermera tillbaka i den öfriga kretsen; en ny framvinkades, o. s. v.
Någon qvällsvard vankades icke för de öfrige vid dessa offentliga spisningar, till hvilka allmänheten hade tillträde såsom åskådare.
Deremot gaf Gustaf III alltid stor aftonmåltid nyårsafton, hvartill alla, som umgingos på hofvet, voro befallte; och när klockan slog tolf, blef en allmän nyårsönskan.
Ett sådant tillfälle begagnade Gustaf till ett storartadt gyckel med sin numera allsmäktige gunstling.
Konungen hade nemligen fått veta, att
Armfelt besökte en flicka, hvars behag ägde många tillbedjare bland både höga och låge.
Konungen misstyckte dylika snedsprång af sin gunstling.
Han beslöt att hämnas på begge.
I afseende på henne uppdrog han omsorgen åt öfverståthållaren, riksrådet Sparre, som en vacker dag lät förflytta den vackra förförerskan till Spinnhuset, der hon, som eljest hufvudsakligen egnat sig åt glädjen, för första gången gjorde något skäl för det sällsamma binamn, under hvilket hon var känd af allmänheten, eller «Danska Sorgen«.
Armfelt tillrättavisades af konungen medelst följande upptåg.
Under konungens aftonmåltid i sällskap med hofvet en nyårsafton, samma år Armfelt blifvit elefanterriddare, inträdde kammarlakejen Wetterberg (som vid sin död sedermera var löjtnant), klädd i full separationskarls-skrud, på hvardagsspråket kallad «palt«, med bajonett vid sidan, en repstump i ena handen och i den andra ett bref, hvilket han öfverlemnade till öfverste-kammarjunkaren baron Armfelt.
«Min nådigste baron!
«De få ögonblick jag kan undanstjäla Björkman 81 «och spånråcken, sysselsätter jag med läsning af hans «excellens justitiekanslern Lilljestråhles öfversättning «af Eloisas bref till Abelard; och som jag finner nå«gon likhet mellan henne och mig, sedan Kämners«rätten stadfästat mitt kyskhetslöfte, tager jag mig «den friheten att med några ord uppvakta min nå«digste Abelard.
«Mins ni, när ni i gardes-surtout passerade gra«derna hos mig, och huru många gånger vi skrattade «åt er lilla sabel och halfspända pistol?
Huru för«håller .....82?
Lyckan har väl varit emot oss olik «i sina utdelningar; dock äro ni och jag, min baron, «de enda vid Gustaf III:s hof, som innehaft någon «dansk värdighet, och i anledning häraf vågar jag «hoppas om ert mäktiga biträde; ty för er myndiga «snabel måste portarna falla och er gamla vän och «tjenarinna försättas i frihet samt återfå sitt urgamla «anseende.
Hälsa hans excellens baron Carl Sparre; «bed honom kasta ett öga på sin ödmjukaste tjena«rinna.
Sist jag talte vid honom var det i Ronan«ders farstuga vid det olyckliga tillfället på Norr«malmstorg 83.
«Vid alla skiften är jag med glädje
«Min nådigste barons
«ödmjuka tjenarinna,
«Danska Sorgen.«
«P. S. Jesus välsigne min nådigste Abelard «med ett godt nytt år!«
Gunstlingen skiftade färg vid genomläsningen af skrifvelsen och kastade kring sig harmsna och mönstrande blickar.
Men då han i alla de närvarandes läste endast nyfikenhet, och konungen ensam smålog skalkaktigt, begrep
Armfelt genast hvem han hade att tacka för putset.
Han sväljde sin förtrytelse, tvang sig till ett högljudt löje, prisade det snillrika i uppfinning och utförande, och lemnade brefvet till sin granne, hvarefter det cirkulerade, under oafbrutna loford, från hand till hand, mellan alla karlarne i hofkretsen.
Skämtet var bittert; men också tålte Gustaf sjelf skämt när det ikläddes en passande form, eller när det kom från en smekunge i hans förtroliga krets med dem.
Knappt hade han fått veta, att den från Ryssland hemkomne svenske ministern baron Nolcken var en het spelare, som aldrig fördrog att någon såg i hans kort, än Gustaf fick det infallet att sätta Nolckens tålamod på prof. Under det man spelade kort i en hofcirkel, ställde konungen sig, liksom af en händelse, bakom Nolckens stol, men befallte honom sitta stilla och förböd att afbryta spelet.
Det fortsattes således, och Gustaf icke blott lutade sig fram öfver Nolckens kort, utan yttrade sig om hvarje utspel.
Nolcken blef mer och mer otålig, svettades, fick otur, blef tankspridd, spelade illa och tappade.
Han hoppades förgäfves, det konungen skulle tröttna att uppehålla sig vid detta spelbord.
Omsider, då Nolcken af ren förtrytelse spelade en uppenbar bock, hvilken Gustaf skrattande anmärkte, blef den förre ej längre mästare öfver sitt sinne, utan reste sig hastigt från stolen och yttrade med den största häftighet till konungen: «Ers Maj:t är, ta mig tusan djeflar, ej gjord, att stå bakom stolar!«
Nu först hade denne sitt spel vunnet, svängde sig på klacken, klappade händerna och skrattade.
Om icke just med samma nöje, upptog Gustaf åtminstone utan misshag den kände infallsmakaren, öfversten baron Gyllengranats svar, då han, nyss återkommen från en resa i landsorterna, uppvaktade konungen, och på dennes fråga, huruvida ingenting anmärkningsvärdt derunder tilldragit sig, genmälte: «Ingenting annat, Ers Maj:t, än att hästarna för min «vagn skenade, hvarvid allmogen kom springande, «med anden ur halsen, kastade sina hattar högt i «vädret och ropade: «Gud bevare vår nådige konung!«
Ja, då Gustaf befann sig i gunstlingarnes slutna krets, behandlade de honom helt och hållet som like.
När han der med dem stundom spelade schack, hände ibland att han gjorde orätt.
Skämtande fästade han sin motspelares uppmärksamhet på något annat föremål, och flyttade dervid eller borttog någon af brickorna.
Lifpagen De Besche (slutligen hofmarskalk och chef för Adelsfane-regementet) yttrade vid ett sådant tillfälle: «Det är en lycka i alla afseenden, att «Ers Maj:t icke är en enskild person; ty en sådan «skulle komma att stå förbannadt illa till boks för «dylika hocus pocus.«
Men blef den kungliga fåfängan sårad, så bibehöll Gustaf minnet deraf så länge han lefde.
En dag, då han jemförde sitt hof med det franska, yttrade han: «Konungen af Frankrike har likväl en «långt mera lysande omgifning, än jag.
Hvilka namn
«finner man icke bland hans kammarherrar!
Vis«serligen har jag en baron Ehrensvärd, en grefve «Hamilton; men hvad vill det säga emot en hertig «af Villars, en hertig af Duras?
– Nå, nå, Ers Maj:t, «– svarade kammarherren grefve Hamilton, som just «då var vakthafvande och fann sig stött af hvad Gu«staf yttrade – dessa hertigar äro ju också kam«marherrar hos konungen af Frankrike; vi endast «hos konungen af Sverige.«
Den köld, som sedermera ömsesidigt uppstod mellan Gustaf III och denne Hamilton, kan dateras från detta tillfälle.
Sofia Albertinas djupa sorg öfver enkedrottningens frånfälle, och isynnerhet långvarigheten af denna sorg behagade konungen ingalunda.
Han gjorde allt hvad han kunde, för att skingra den.
Bevekelsegrunden var ej endast ömt deltagande i systerns smärta; han fruktade tillika, att jemförelsen mellan denna och hans egen köld skulle verka menligt för honom i allmänhetens omdöme: och skalets utseende låg honom städse och i allt mer om hjertat, än kärnans beskaffenhet.
Han hade länge förgäfves bjudit prinsessan att deltaga i hofvets förströelser.
Frampå hösten samtyckte hon, att tillbringa någon tid med sin uppvaktning på Gripsholm.
Det blef signalen till en fest, hvilken Gustafs uppfinningsrika smak för omvexlande tidsfördrif och ifver att eröfra systern tillbaka åt hofvets nöjen lika bidrogo att göra retande.
Han beslöt nemligen fira hennes ankomst till Gripsholm med hennes invigning till abedissa af Quedlingburg.
Tillställningen var följande.
Konungen skickade prinsessan till mötes baron Schoultz och herr Boltenstern, föreställande tvänne borgmästare från Quedlingburg, som hälsade henne välkommen å hela borgerskapets vägnar.
Dessa begge borgmästare ledsagade henne först till hertiginnans sal, der hon mottogs af fyra prostinnor: herrar Schröderheim, Jernfeltz, Armfelt och general
Mörner, klädda i fruntimmerskläder, – alla fyra af en herculisk kroppslängd.
De förde henne upp i stora matsalen, der invigningsceremonien gick för sig, hvilken grefvinnan Wrede ombesörjde.
Derefter ledsagades prinsessan till skattkammaren – drottning Catharina Jagellonicas fordna rum – der man framvisade den föregifna skatten.
Under det hon befann sig der, kom konungen sjelf, i spetsen för svenska folket, alla i bondkläder, och fordrade sin furstinna tillbaka.
Gustaf skänkte henne då ett dyrbart och väl arbetadt ordenskors af diamanter.
Med många böner öfvertalte man prinsessan att återvända till Sverige, i sällskap med konungen och svenska folket, hvilka ledsagade henne upp i förmaket, der hela svenska allmänheten täflade att ådagalägga sin fröjd öfver hennes återseende.
Här dansades nationaldansar och baletter i skånska bonddrägter.
För sådant ändamål hade man från Stockholm efterskickat dansande af begge könen: tre till fyra gardesofficerare, grefvinnan Hamilton och fröken Koskull, äfvensom Gallodier, hvilken ordnade det hela.
Derefter började egentliga kalaset, fransyskt skådespel, aftonmåltid och bal hela natten.
Monvel hade författat fransyska vers, passande för tillfället.
Den lilla kronprinsen, som under inöfningarna till festen åt prinsessan, fått en särdeles benägenhet för dans, i hvilken han, för sina år, hade mycken hållning och förde sig särdeles väl, dansade nu ett pas de quatre med hertiginnan, grefvinnan Löwenhjelm och baron Wachtmeister, samtlige klädda i bonddrägt, hvarefter Gustaf Adolf, med utsökt behag, som intog hela sällskapskretsen, öfverlemnade åt prinsessan en korg med utvalda friska blomster, bland hvilka låg kronprinsens egen afbildning, rikt infattad i juveler.
Denna fest ägde rum den 23 Oktober 1782.
Gustaf vann sitt ändamål.
För första gången efter Lovisa Ulrikas död fann prinsessan sig road och glömde sin sorg, åtminstone så länge festen räckte.
Sjelf deltog hon likväl icke i dansen: af vördnad för sin så nyligen aflidna moders minne, påstod en del; af vårdnad om sin helsa, hviskade andra.
Alla de öfrige gästerna voro upprymde öfver all beskrifning, och glädjen stod högt i taket.
Endast hertigen af Östergöthland såg sluten, obelåten och tankspridd ut.
Detta undföll icke konungen, hvilken broderns surmulenhet förtröt.
Han ansåg den innebära ett klander af sin muntra tillställning, och tog derföre hertigen afsides och förehöll honom, att han vid detta tillfälle uppträdde som en glädjestörare.
«Kan det på fullt allvar vara din mening,« – frågade konungen – «att ej unna någon oskyldig förströelse åt Sophie?«
– «Sophie!.....
Ha!.....« svarade hertigen och drog en djup suck.
– «Hvad, i himlens namn, fattas dig, Fredrik?
Foi de gentilhomme! jag begriper det ringaste hvarken af ditt uppförande eller anledningen dertill.«
– «Jag har sett en flicka, den skönaste Gud någonsin skapat, både till växt och anletsdrag, ..... och allt hvad jag vet är, att hon heter Sophie.«
– «Aha, ingenting annat!« – utbrast konungen, skrattande, och svängde sig på klacken – «Törs jag fråga, hvar du öfverraskat din sköna okända?«
– «Öfverraskat! ja, det är just rätta ordet.
Jag öfverraskade verkligen denna engel, då hon i grannskapet af Drottningholm, klädd i den tarfligaste hvardagsdrägt, som likväl ej hindrade henne att vara gudomlig, bar en den aldrasnyggaste lilla mjölkbytta.
Jag var till häst och skulle hals öfver hufvud till Svartsjö; – det var nemligen sista dagarna af vår mors lefnad – hann således endast säga henne några få ord i förbigående, innan hon försvann i porten af en byggning, der jag sedermera förgäfves efterfrågat henne.