Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På konungens fråga, huru kejsaren befann sig, svarade Mackenzie: » Det lönar knapt mödan, att för Er, sire, påpeka, att kejsaren befinner sig i den mest kritiska belägenhet, i hvilken ingen bätt-ring Byneg möjlig ».
Den 15 juni på förmiddagen utandades kej-sar Fredrik III sin sista suck.
De » hundra dagarne » af hans regering voro ändade, och många förhoppningar hade med dem gått i qvaf.
Den 29 årige Wilhelm II, den aflidnes äldste son, besteg nu den tyska kejsartronen.
I skaplynne bråddes han mest på sin farfar och l&amp;t tidigt förstå, att han ämnade anknyta sin re-gering till dennes traditioner.
För den gamle Bismarck har han lagt i dagen en hängifven beundran, och » hausmeierthum » st&amp;r nu så mycket fastare, som kejsaren är ungdomsvän med grefve Herbert v. Bismarck, rikskanslerens äldste Bon och genast tog denne till sin statsminister; ätten Bismarck artar sig sålunda nu till att blifva en verklig majordomusätt.
Vissa uppträden i nära sammanhang med dödsfallet kändes sårande för den aflidnes enka, » kejsarinnan Friedrich », hvilken också dragit sig undan från sin sons hof och varit verksam för bevarandet af sin makes minne, då deremot den nya regimen helst ser, att man så litet som möjligt talar om kejsar Fredrik III.
I stil med militarismens anda utfferdade den nye kejsaren sin första proklamation till sin trogna armé, och först efteråt utftrdade han ett kort, skäligen innehållslöst upprop till det öfriga » civila » folket.
Militärväsendet har också varit föremålet för hans lifligaste intresse; deijämte har han intresserat sig för byggandet af nya kyrkor samt förhärligandet af sin » trogna adel ».
Hade man i Frankrike fäst några förhoppningar vid Bou-langers militärdiktatur, så gingo dessa snart i qvaf.
Genom sitt temligen tarfliga uppträdande i deputerade kammaren (i juli) gjorde Boulanger ett fullständigt fiasko och blef i debatten rätt illa tilltygad af Floquet.
Han sökte » upprättelse på vanligt parisiskt sätt, genom att duellera med Floquet », men det gick honom lika illa äfven då; han fick af sin segrande motståndare en rätt svår skråma, och med detsamma led äfven hans » prestige » ansenlig afbräck.
Sedan han återstälts från sin blessyr, lemnade han för en tid Frankrike, och man visste ej med säkerhet, hvart han begifvit sig.
» Hvar är Boulanger? » var då den stående frågan.
Han sades hafva rest till Sverige, men här i landet såg man ej till honom.
Det förmodades också, att hao rest till Ryssland, och det låter åtminstone ej så otroligt, att han det gjort.
Den 27 juni, då tyska riksdagen öppnades, höll kejsar Wilhelm II sitt första trontal, till hvilket man lyssnade med spändt intresse.
Det proklamerade fred, men en till tänderna väpnadfred.
» Kejsaren vill hålla fred med alla.
Kärleken till hären Bkall aldrig fresta honom att förspilla fredens upprätthållande, såvida icke kriget framtvingas genom angrepp på riket eller dess bundsförvandter.
Hären skall garantera freden och, såvida freden brytes, tillkämpa sig den med ära ».
Bland bundsförvand-terna framhölls särskildt Österrike och Ryssland; England och Frankrike omnämndes icke.
Eder trontalets uppläsande tryckte kejsaren Bismarcks hand, och denne kysste kejsarens.
Man har trott sig veta, att kqjsarförbundets återupprättande på fast grundval isynnerhet ligger Wilhelm II om hjertat; nog aer han äfven rätt gerna, att detta förbund hädanefter mer ut-prägladt verkar i » den heliga alliansens » anda.
Det var väl ej blott för att skingra den (tfupa sorg öfver faderns nyss timade frånfälle, som han i juli mänad började sina visitresor till de främmande hofven.
Att det ryska först besöktes (19 juli) sätter man i sammanhang med politiska aftal, hvilkas innebörd det blir framtiden förbehållet att afslöja.
Besöket i Stockholm (26 juli) med all dervid utvecklad militärståt och andra högtidligheter, som ännu äro i friskt minne, viBar huru fullständigt Sverige nu » ändrat signaler » gentemot Tyskland.
Om synnerligen kordialt förhållande mellan de båda hofven synes vitna, att den samtidigt födde och här i Stockholm så grundligt kanonsaluterade kejsar-prinsen fick idel svenska namn.
Om verkligen vid detta kejsar-besök något aftalats om » Östersjöns neutralisering », får man väl någon gäng framdeles veta; i sådant fall vore helt visst ett ödesdigert steg taget.
Någon större politisk betydelse tillädes egentligen icke fit kejsarens påföljande besök i Köpenhamn (30 juli), der han också synes hafva blifvit mera kallt mottagen.
Om Nordschleswigs återlemnande blef ingen fråga, men Rysslands pkyddsling måste under nuvarande förhållande se en vän i Rysslands mäktige bundsförvandt.
Nordschleswigs återlemnande förordades väl i tidningen » Nord », hvilken, som bekant, är det ryska kabinettets språkrör; men kejsar Wilhelm förklarade, att han förr skulle offra alla sina armékårer i striden.
Då Moltke i aug.
nedlade sin värdighet som generalstabs-chef, afgick en af Wilhelm I: s förnämste paladiner från den politiska skådeplatsen.
Hans efterträdare, grefve v. Waldersee, hof-predikanten Stöckers förtrogne vän, skulle ej hafva passat i Fredrik III: s regeringstid; det var då tillochmed fråga om att förflytta honom från Berlin.
Men för den anda, som genomgår Wilhelm 11: 8 regim, äro Waldersee och Stöcker framstående exponenter.
Af » paladinerna » står endast Bismarck qvar, och han synes« Ur Dagms Krönika.
4nu mäktigare än någonsin.
Som hans hängifne beundrare for kejsaren på återvägen från sin nordiska resa direkte till Friedrichs * rah, med suveränt förakt för festtillställningarne i Hamburg, för att i stillhet rådgöra med sin gamle kansler.
Men medan den gamla bismarckska regimen tyckes lefva föryngrad upp, ser den ej utan oro en fruktansvärd fiende oaflåtligt samla krafter i det inre af Tyskland.
Hur » verfolgt und gemaszregelt » den än är, behåller den socialistdemokratiska rörelsen ännu alltjämt sin lifs-kraft och inger större ängslan just genom den hemlighetsslöja, hvarmed den måste omgifva sig.
Ett öfverraskande kraftprof gaf den, då i slutet af aug.
socialistledaren Liebknecht med stor majoritet valdes till riksdagsman, och det i sjelfva Berlin.
Den 21 aug.
anlände den italienske utrikesministern Crispi till Friedrichsruh och mottogs af Bismarck på det hjertligaste.
Man anade, att de förhandlingar, som här fördes, inneburo » ett förnyadt befästande af de europeiska centralmakternas och en den vigtigaste garanti för freden i Europa ».
Man fick också klart för sig, att de uppgjorda öfverenskommelserna måtte hafva gäl t två gemensamma antagonister — Frankrike och påfvedömet.
Mot det förra förde Crispi ett sträft och hotande språk fullkomligt i Bismarcks anda, allt medan båda makterna kasta sina lystna blickar på Tripoli.
Vid sitt i sept.
företagna besök i Kom, synes kejar Wilhelm hafva velat tydligt visa, huru intim han är med konung Umberto, och huru likgiltig han är för påfven.
Då han mellan en haie af italienska trupper denna gång åkte till Vatikanen, var det sannerligen ingen » färd till Canossa ».
Med preussiska militärtag sönderbröt grefve Herbert våldsamt de påf-liga etikettsformerna, då han med motsvarande rask handling beledsagade sitt utrop: » Den tyske kejsarens broder står ej och väntar i yttre rummet ».
Enligt hvad sedermera offentliggjorts skall påfven blifvit högst smärtsamt berörd af prins Henriks plötsliga inträde, just då den heliga fadern som bäst försökte att under ett samtal mellan fyra ögon stämma kejsaren gynsamt för påfvedömets verldsliga makt; han synes konfunderats af öfver-raskning, och den aibrutna samtalstråden kunde ej återknytas.
Ehuru i det hela af mindre intresse, hafva äfven kejsar Wilhelms visitresor med ty åtföljande festliga mottagande i Österrike och Sydtyskland vidlyftigt refererats och kommenterats i tidningspressen.
Senast liar han låtit tala om sig genom sitt nya trontal, hvari man åter velat finna ett maskeradt hot mot Frankrike, helst som den officiösa pressen genast var färdig med sin kom-inentarie, antydande en föresats att » krossa fredsstöraren » .Men ehuru kejsar Fredriks döda kropp b vilar i mausolén, tyckeä haos vålnad, liksom rosande sig ur grafven, alltjämt qvälja den gamle rikskanslern ocb den nye kejsaren.
Efter döden lef-ver ban i förhärligadt minne som den frisinnade riktningens krönte heros.
Som en röst ur grafven förnams det genom prof. Geffcken offentliggjorda utdraget ur den aflidnes dagbok.
Att maktens innehafvare så häftigt spratt till vid ljudet af den rösten, kunde man hafva skäl att undra öfver, ty det utgifna dagboks-utdraget innehöll ingenting farligt eller uppviglande; det konstaterade endast, att under de händelsedigra åren 1870 — 71 dåvarande kronprinsen i sin föga inflytelserika ställning sökt efter bästa förmåga bidraga till fullbordandet af det verk, hvilket skall uteslutaode gälla som kejsar Wilhelms I: s och furst Bismarcks.
Måhända tog man det som en slående protest mot de beskyll-niogar för » riksfiendtlighet », hvilka reptilpressen riktat mot » Friedrich der Britte ».
Den juridiska förföljelsen mot Geffcken och husvisitationen hos baron v. Roggenbach tjente endast till att visa mothuggets träffsäkerhet och snarare stärkte än försvagade uttrycket deraf.
Så kom Mackenzies försvarsskrift med sitt ur Shakespeare hemtade motto: » Märk nu, hur simpla sanningen skall slå er till marken ».
Att denna bok först förbjöds i Tysklaud och kort derefter återigen frigafs, förefaller niistan som en ryckning af det slags nervositet, som plägar vara en följd af ondt samvete.
Den engelska verldspolitiken har emellertid öfver hela jordklotet bevakat sina intressen och utfört sina planer, till utseendet utan någon synnerlig beröring med de militära fastlandsmakternas bismarckska system.
Det är endast med det ryska verldsväldet som det engelska flerstädes har förvecklingar ocli det sådana, att en våldsam sammanstötning i en närmare eller aflägsnare framtid nog är att befara.
På Balkanhalfön är det England, som outtröttligt sträfvar att hålla status quo upprätt; det gifver sultanen goda » råd » och motarbetar det ryska inflytandet i Bulgarien.
Som Mindre Asiens beskyddare får det hålla vakt mot de ryska anläggningar, som äfven på detta håll ibland antydas.
Indien står nu ej längre som » en verld för sig »; den ryska makten bar redan trängt fram till den berggördel, hvarmed man trott denna verld så säkert omgärdad.
Anläggningen af den trans-kaspiska järnvägen, på hvilken ryska trupper skola kunna föras från Kaspiska hafvet till Afghanistans gräns, är nu nära fullbordad; redan vid årets början passerade det första bantåget på den oya, långa järnvägsbron öfver Amu Darja.
I Afghanistan före-falla tidtals misstänkta rörelser af smä balfvilda folkstammar, som sägas vara i hemlighet uppviglade af Ryssland, ooh England tyckes ej hafva lätt att hälla khan Abdurrahmans tron upprätt.
Der-till bar nu äfven England invecklats i en konflikt med berglandet Tibet, hvilken kan blifva obehaglig nog.
Under tiden bar Ryssland förberedt och, innan ännu året led mot sitt slut, utfört en ny öfverraskning genom öfvertagandet af skyddsväldet öf-ver Korea.
England ser sig om efter bundsförvandter; det söker återupprätta sitt af ryssarne störtade inflytande i Persien, och det söker göra gällande solidaritetsintrcssen med Kina.
Hvar Stanley nu är eller om han ens lefaer, derom vet man ingenting visst, men man fruktar det värsta.
På den väg, som han brutit, har nu emellertid den europeiska kolonisationen trängt in och för samfärdseln med verlden öppnat det förut så hemlighetsfulla Ethiopien.
Magnetiskt tycka9 nu Europas makter dragas till förvärfvandet af landbesittningar och inflytande i Afrika.
Tyskland har under det förflutna året gjort en storartad början med förvärfvandet af skyddsområden både vid östra och vestra kusten; men fortsättningen har under detta året icke varit böljan lik, enär den tyska kolonialpolitiken ännu visat sig väl » grön » och ingalunda synes hafva den tyska fastlandspolitikens säkra mästertag.
Förvecklingarne i Zansibar och annorstädes hafva väl förmått Tyskland att » taga skeden i vackra hand » mot England; den forna utmanande hållningen har nu efterträdts af en idylliskt vänlig öfverenskommelse om gemensamma åtgärder för slafhan-delns hämmande.
Samtidigt intresserar sig Tyskland för Emin och England för Stanley, men båda de berömda männen tyckas fö hjelpa sig sjelfva eller hvarandra, bäst de kunna.
Italien, som länge fruktlöst fikat efter Tripoli, har nu äfven sökt fatta fast fot vid Röda hafvcts kust; afsigten dermed är för de oinvigde ej så lätt att uppdaga.
Emellertid blef Abyssinien ej så lätt att komma till rätta med, som man i Italien måhända trott.
Årets första månader användes till ett föga ärekrönt försök att taga upprättelse för nederlaget vid Dogali föregående år.
Då de Abyssiniska trupperna i början af april drogo sig från Massa-nah, lät man udda vara jämt och ansåg upprättelsen vunnen.
Italienarne behöllo Massanah och befiUie det; deras annullering af » kapitulationerna » för främmande makters undersåtar ledde till nya tvister med Frankrike, och gjorde förhållandet mellan de båda latinska folken ytterligare spändt.
Sjelf synes Frankrike nöja sig med Tunis, såvida det icke har spekulation på ökad landvinning vid Kongo.
England behåller ännu sitt öfvertag iEgypten, men förklarar sig vilja släppa det, så snart Egypten blifvit en &gt;vederhäftig » stat.
Mot » dervischerna » i Sudan få egypter och abyssiner kämpa bäst de kunna, och det går klent nog ibland, men för närvarande eger den kampen föga intresse.
I Nordamerika har England vunnit en efterlängtad uppgörelse med Förenta staterna, då i febr.
en i Washington arbe * tande kommission enade sig om en traktat, hvarigenom ett slut gjordes på de långa stridigheterna mellan det canadiska området och unionsrepubliken om fiskerirätten i de canadiska farvattnen.
Förnämsta evenementet i denna verldsdel är väl ändå tvifvels-utan det fortsatta arbetet på Panamakanalen, hvilket storartade företag den gamle Lesseps med ännu, såsom det tyckes, oförminskad energi, leder.
Med kanalens öppnande hade han hoppats få illustrera året 1889; men de väldiga arbetena med konstruerandet af Effels stora metallbassin och genomsprängningen af berget Coulfcbre kräfva längre tid, så att kanalen först år 1893 lär kunna Öppnas.
Det republikanska partiets seger genom Harrisoos väljande till president är föröfrigt det förnämsta evene-mentet inom den nordamerikanska unionens politiska verld.
Året 1889 tillstundar, och den stora verldsrevolutionen skall då fira sitt hundraårsjubileum.
I Frankrike tillrustar man fredligt ett glänsande högtidlighållande deraf genom anstalterna till en storartad industriutställning.
Europas monarkiska regeringar uppmuntra ej deltagandet deri, men förbjuda det icke heller rent ut; endast Tyskland lär alldeles hålla sig undan.
Sverige lär hafva missödet att icke längre få någon plats der, sedan ansatserna till deltagande från vår sida paralyserats eller fördyrats; dcremot lär vårt broderland Norge komma att der figurera så mycket bättre samt slipper då att kifvas med Sverige om hedersplats och utrymme.
Väl vore emellertid, om Frankrike endast på detta sätt förberedde sig att möta året 1889.
Olyckligtvis förehafvas der dock äfven planer af politisk art, och de kunna blifva ödesdigra nog.
Boulanger, som man under sommaren snart sagdt efterlyste, lefde på sensommaren åter upp igen och blef i augusti månad af flere valkretsar vald till deputerad; kring honom synas nu de monarkiska partien samlat sig.
För att mota hans tilltänkta » revision » lär Floquet ämna förekomma honom med en annan i mera republikanskt syfte.
Under denna förbidan riktas en skandalös anklagelse mot republikens ledande män, och intrycket deraf blir djupare i följd af den väckta rättegångens snöpligt egendomliga slut.
Medan man under dessa ledsamma auspicier bereder sig till revolutions-fcdten i Paris, tillrustar man i Berlin ett slags motdemonstration i form af ett lysande furstemöte.
Fransmännens ängsliga be-klämdliet har tagit sig uttryck i det redan ofta upprepade bevingade ordet: 1S80 verra la vengcance des 7 ' ois.
Otto Sjögren.Budskap från Volontaire *.
Ouverture: kändt tema med okända variationer.
Stora Teatern: Repriser af » Kronjuvelerna », » Kungen har sagt det », » Romeo och Julia », » Konung för en dag », » Mefistofeles ».
Vetenskapsakademien: kammarmusik.
Konsertsasongen: Riego-Ed gren-konserten.
Sällskapskonserter.
Vasa tea tern: Pariserlif.
Svenska teatern: Andlig Fay-musik.
Södra teatern: Orpheus i Underjorden.
» Hopp la!
» Sa, sa, sa, sa » Papp, papp, papp » ’ erre JessesI »
» Hör dessa ljud hur enkla rörande, o Gud! », sjunger Max i » Alphyddan ».
Hör dessa ljud!
Från Stockholms elfte dagliga eller rättare half-nattliga förlustelse-ställe.
7 teatrar, Berns och Blanchs, Folies de Mosebacke och — Vintercirkus!
Aro vederbörande peremptoriskt tvungna att säga ja till hvareviga en som kommer och vill ha privilegier på teater eller krogmusiksalong?
Skall konsten behandlas som kaféerna, hvaraf det rätt nu knappt fins ett fåtal hyggliga och solida, derför att vederbörande tillåta att kafé uppsättas i hvartannat hus, eller hvarje eller två i liyatje?
Förtviflade ansträngningar göras af en liten tapper skara äkta konstnärer att hålla konstens fana högt och då komma vederbörande och gripa dem fanan ur händerna och ge den åt diverse in- eller utländskt konstnärsslödder att släpas i träck.
O civiliserade stad!
Våra konstnärer betungas dels en corps dels pr individ med stora skatter till stat och stad, utländska taskspelare betala 3 krooor pr afton.
Löjliga Stockholm!
Kan detta fortfara?
Böra ieke våra tullifrande 22 Stock-
* Den bebådade literära uppsatsen uppskjutes till nästa häfte.
Red.holmsriksdagsmän här gripa in för att fä ändring i gällande lag, som om nägot är i olag?
Och jag g&amp;r så långt att jag öppet förklarar att om ingen af dessa herrar gör något i denna fråga vid riksdagen, så ha Stockholms 22 representanter icke gjort sin pligt vid riksdagens slut, de ha då uraktlåtit att bevaka sin stads intressen.
Dock — jag hyser fast hopp att detta oj må bli fallet, så mycket mer som mitt önskningsmål ju så makalöst slår i spann med de 22: s tullpolitik: skydd!
skydd!
Det är ju det, jag begär, situationen begär — —
Ty annars går det åt Kagnarök med allt hvad scenisk konst heter.
Och icke blott detta, d. v. s. estetisk dekadens, nej jemväl etisk.
Teatrarnes omätliga moraliska välde annulleradt, eller förvridet till motsatsen!
Qvilket ansvar, detta att så förvränga en vigtig uppfostrande makt för vårt folk, främst dess ungdom, som antingen den ryckes från sina hederliga yrken att enrolleras i tvetydiga småteatrars histrionled eller från salongerna insuper all denna oestetiska smakvidrighet, all denna oetiska lättfärdighet, i båda fallen tar större och skarpare skada för lifvet än af något annat.
När jag skrifver detta, har en trupp af tertiär rang slutat operera i den nya cirkus, framsläpande en ömklig tillvaro, som endast kunnat drägliggöras genom det gamla snuskiga knepet att dra till sig folk genom » gratisvinster » (som sällskapets medlemmar oftast vinna, emedan en stor del af pubiken skäms att vinna utskottsporslin eller gäss af miss Fays embonpoint!
Cirkus står f. t. tom och nu sägs det att den skall apteras till Varieté-teater.
Varieté-teater med kunglig loge, ämnad hysa h. m. konungen, h. m. drottningen, hennes k. h. kronprinsessan, h. k. h. prins * sessan Eugenie och öfriga det kungliga husets medlemmar och anförvandter!
Sannerligen det blir den första i Europa och i — civilisationens historia!
Jag fick nyss de » dagliga » förlustelseställena till 11 med Cirkus.
Men med » E.
V. » och Svea-ealen!
De äro ju ständigt å prendre, annonsera sin ledighet, önska ej högre än att få fylla den stora luckan i våra offentliga lokalers så oändligt lilla antal (Svea-saleo konkurrera med Vasateatern — hm!
) Nåväl, deasa illustra ställen medtagna, blir antalet 13.
Tretton!
Nu erkänner jag mig tro på skrock.
D: r Hagdabl säger ju annars att det blott är riskabelt, detta tretton tal, vid ett bord när maten ej räcker till åt fler än 12.
Nåja, men är det då inte farligt också i deu mening jag menar?
Jaf till och med: räcker maten (
Nej det gör den lika litet som sunda förnuftet räckt till for dem, som styrt så till att vi ha det som vi ha det i detta teatergalenskapens år 1888.
Detta kan tyckas ett hårdt tal, ett lasteligt tal.
Må vara, men kunna då teatrar och cirkusar växa upp obemärkta och af sig sjelfva som champignoner och kantareller i höstliga skogsmarker?
Är det i sömnen sanktion gifves åt de aspiranters långa föjje?
Vet man icke hvad man gör?
Nå, så torde nu erfarenheten komma att tala, tala så att de sofvande vakna, de lomhörda höra, de mellan fingrarne seende skåda med uppspärrade ögon.
Det lider intet tvifvel att uraktlåtenhetens synd är stor.
Konsulerna ha icke sett efter och republiken har tagit skada.
Och hur reparera den.
Rifva ner Cirkus Varieten kanhända, bombardera Blanch och underminera Mosebacke?
Eller kanske neka, när nu snart hr Andersson vill ha privilegier på Östermalms nya Operett teater eller hr Pettersson på Blasiebolmens nya tingel-tangel«cen (om Söndagarne ämnade till ^hädaregudstjenster ») eller hr Lundström på Musikkrog i Skin-narviksbergen?
Skulle det vara möjligt att de kunna neka dessa välkända herrar.
Skall det verkligen sluta innan herrarne få sina fem och tjugo — — — — — — — — — förlustelseställen?
Med hänsyn till erfarenheten, torde härom kunna sägas att » intet är i allmänhet osäkrare ».
Icke ens eld anordningarne vid småteatrarne.
Eller vid de stora punBch-etabli8sementeD, der man liksom antar att de af punsch impregnerade byggnaderna, möblerna och menskoma aldrig skola fatta eld.
När blef punsch kändt som eld-stillando medel?
Fråga m: me Biberti, signora Patraski eller denna m: lle Lafon, som Söndags-Nisse i sin elakhet påstår » knycka på höf-terna » till den grad att fröken Vasasons beundrare glesna och gifva sin underlöjtnantshyllning åt den franska konkurrenten.
Återigen utländsk konkurrens.
Trots tullarne.
Hvad säger Sv.
om detta?
Äro ej fläsk-tullarne höga nog?
Regardez m: me Biberti, s ’ il vous plaît!
Tulltaxan är uppenbart lika ofärdig som Sveahuset åt baksidan.
Der behöfvas tullar för signora Kuokelikus rullader, signor Skri ku tis höga C, madame Sansfaçons tricot-varor, m: lle Pudeurs » knyckar o. s. v.
Höga tullar, mina herrar, att den inhemska produktionen af dessa förädlade eller råa varor må drifvas upp till en hittills i vårt land och V. L. oanad höjd!
Den goda viljan i den nya opera-regimen förtjenar fullt ut de loford, den fått.
Hr Nordquists kända energi har smittat hans kår och det har i många fall inträdt en förändring till det bättre, hvilket erkännes till ooh med af personer hörande till verket, hvilka varit i den föregående direktionens ynnest ooh nu fått sina löner reducerade.
Detta bör glädja hr Nordquist.
Den anslutning, pressen egnat det nya operaföretaget, är cn frukt af hr Nordquists diplomatiska uppförande gentemot denna s. k. statsmagt, i skarp kontrast mot det förskräckliga sätt hvarpå herrar Willman och Grandinson lä to referenterna betala sina platser sjelfva, något som menligt inverkade på dessa herrars konstentusiasm i allmänhet och på de förberedande reklam-noti-serna i synnerhet.
För sistnämnda fall disponerar den nya styrelsen tillfällen till preparerande notiser, egnade att ruska upp en loj publik.
Efter n. v. operasekreteraren har i N.
A. börjat uppträda en annan musikreferent, hvilken berömmer operastyrelsen för dess återuplifvaude af opéra-comique såsom mera lämplig för unga oerfarna artister med mindre utvecklad sångkonst.
Detta beröm skulle kunna * göra hr Nordquist skada, om jag ej vore säker på att hr N. är den förste att inse skefheten af denna åsigt.
Just i opéra-comique behöfs det erfarenhet, scen-vana, fyndighet, elegans och just i opéra-comique med dess fioa causerande stil fordras det en beherskning af rösten, en rörligheti uttrycket, eo fraseringskonst och en detaljeringsfiness », som är allt annat än vanlig hos nybörjare.
Praktiskt visade sig detta i » Kungen har sagt det ».
De rutinerade opdra-comique-artisterna skiljde sig med heder från sina roler, deraf dansmästar Miton epecielt var lyckligt lottad med hr Robert Ohlson, men de öfriga brusto i fler eller färre af ofvannämnda fordringars uppfyllande.