Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Solstyng», mumlade mamma förtviflad, men man hörde icke på.
»Jag är inte något favoritdjur, som lefver bara för ert nöje; jag är inte en knähund att kela bort; jag är en menniska — herre Gud, ha’n I aldrig tänkt på, att jag verkligen är en menniska! — att jag inte är till för er skull, utan för min egen, att mitt lif inte är ert, utan mitt! — att jag inte kan uthärda detta pjunk — att jag vill vara fri?»
Mamma såg på honom med namnlös förskräckelse; någonting liknande hade hon aldrig hört.
Adèle både rodnade och bleknade; hon blygdes öfver, att kusinen kunde bära sig så taktlöst åt.
Det hade hon aldrig trott om Tedde.
»Tag undan, tag undan!» ropade han och pekade på stolarne.
Derpå slog han händerna för ansigtet, och den nervösa öfverretningen gaf sig luft i en paroxysm af tårar.
Hans ofrivilliga plågoandar skyndade att efterkomma tillsägelsen, och så blef han ensam.
Det var en obeskriflig lättnad, på en gång smärta och njutning.
Han hatade dem för denna sjukliga, klemande ömhet, som kringbäddat honom mjukt och bindande som ett spindelnät; han kände sig nedtryckt af den qväfvande atmosfer, hvarmed den omgifvit honom.
Det våldsamma utbrottet hade någonting frigörande med sig.
Han grät af längtan efter lifvets friska vind, efter sorg och glädje, efter att lefva sitt lif på egen risk och räkning.
Men ju starkare denna åtrå häfde hans barm, dess tyngre sjönk medvetandet om hans egen litenhet öfver honom.
Han led under sin egen småsinthet och gnatighet, under att se sig hämmad och förkrympt.
Och under allt detta smögo sig sjelfförebråelser in i hans sinne, sakta och obarmhertigt.
Hvad var han?
Endast en vekling, en onyttig varelse, så oändligt mycket mindre än en vanlig dagakarl.
Och dem, som sträfvat och arbetat för honom, lönade han med otack!
Och så kom det öfver honom en känsla af tröstlös ensamhet, af bitter, brådmogen lifsleda.
Hela verlden var sjuk och osund.
Det vore bättre att vara död.
Han spratt till, ty han hörde steg på trädgårdsgången.
De kommo icke från köket, utan från den lilla grinden åt gatan.
Det var ju Hilda!
Der kom hon med sin raska gång, klädd i splitter ny sorgdrägt efter farmodern.
Den lilla näsan sattes käckt till väders, och hon svängde med armarne, när hon gick.
Krusflorsslöjan var slagen kring halsen och fäst på ena axeln, helt vårdslöst — som det tycktes — men mot dess veckrika infattning var ansigtets färg af dubbel verkan.
Hon var vid strålande lynne, som vanligt, och tycktes söka ett föremål för sitt okynne.
Tedde fattade ögonblickligen, att han var det utsedda offret, och visste, hvad han hade att vänta.
Han skyndade att torka sina ögon, och det var med blandade känslor han besvarade hennes muntra »god dag», ty det var honom klart, att han skulle bli utskrattad utan miskund.
Hon kastade sin uppspända parasoll på gräsplanen och stälde sig framför soffan.
»Är här ingenting att sitta på?» sade hon och såg sig omkring, som om hon väntat, att han skulle resa sig upp och öfverlemna platsen åt henne, eller allra minst gå efter en stol.
Så kom hon att se närmare på honom, först förvånadt, sedan skälmaktigt, och så kom det — skrämmande njutningsrikt som en kall dusch — ett klingande skratt, så oemotståndligt smittosamt, att han sjelf måste instämma deri, mörkröd af blygsel.
»Nej, Tedde, aldrig i verlden hade jag trott dig vara ett sådant pjåk!»
Men han bara såg och såg, leende och med hufvudet lutadt mot soffkarmen, under det solskenet strömmade ned öfver hans smala ansigte och heta ögon.
Han fann henne icke vacker, endast frisk och kall — frisk, så att man kunde glömma smärta och död vid att se på henne.
Han visste, att hon alldeles icke ämnade stanna hos honom, helt enkelt derför, att hon skulle finna honom tråkig.
Men sjelfva denna konsiderationslösa egoism gjorde ett obeskrifligt upplifvande intryck, dåsig och förslappad som han kände sig.
Och i det ögonblicket tyckte han, att all verldens välmening icke kunde gå upp emot ett stycke sådan der sjelfvisk, oförfalskad lefnadslust.
Djurstudie.
Stadens buller trängde in så dämpadt som om allt gått på filt, och under dessa åldriga träd var det trots middagshettan svalt som en afton.
Icke en fogel rörde sig; jag kunde tro mig ha gått bort ifrån verlden, så stilla var det.
Längst bort låg fattigkyrkogården, flack och vidsträckt lik en enda stor äng.
Tufva höjde sig vid tufva, och hvarenda gräsvåg gömde ett menniskolif, jemnadt med marken, längesedan glömdt, utplånadt.
Under almarnes långa pelargångar lågo de förmögnares grafplatser, rad vid rad, led vid led.
Vintergrönan klängde omkring, vild och frodig, höljde kullarne i täta bolstrar, bredde sig öfver marken och stack sina nyfikna trefvare mellan staketets galler.
Endast närmast inne vid grafställena fans en sandad stig för vandraren att gå på; men gångens midtelparti var lagdt till gräsmatta.
Här, i denna djupa skugga, hade sjelfva gräset ett egendomligt utseende: spädt, spirande grönt, liksom vore det tidigt på våren.
Plötsligt spratt jag till; genom tystnaden ljöd en hunds ängsliga gnäll och derefter ett kort skall.
Jag gick åt kanalen till, som på ena sidan begränsade kyrkogården.
Längs denna sida fans intet stängsel, ty här var det öfverflödigt; den breda kanalen var skydd tillräckligt; endast öfver den branta stensluttningen, som utgjorde dess brädd, lopp ett plank från hagtornshäcken och ned i vattnet.
Jag kastade en blick öfver till den andra sidan, der landsbygden och slätten togo vid.
Der var det sol.
Öfver råg- och klöfverfält stod luften och dallrade af värme.
Hunden, hvars skall jag hört, var en stor, svart newfoundländare.
Han sprang omkring på motsatta stranden, skälde och gnisslade; då och då försökte han springa ned för den sluttande stenkanten, men halkade, blef rädd och drog sig tillbaka.
Min blick följde riktningen af hans, och jag upptäckte nu föremålet för hans ångest, en liten hvit pudel, som rörde sig framåt i det mörka vattnet med muntra små simtag.
Då och då viftade han ett tag med svansen, liksom ville han säga:
»ingen fara».
Jag undrade hur han kommit dit.
Förmodligen hade de båda sprungit och lekt på kanten, och den lille af oförsigtighet rullat ned.
Det var rörande att se den stora hunden.
Icke ett ögonblick var han stilla.
Än gaf han till ett skall, liksom förebrående den lilla kamraten att han icke vände om, än jemrade han och tiggde.
Den lilla hunden vände ett par gånger, liksom villrådig om vid hvilken kant han skulle söka att komma upp; och för hvarje minut växte newfoundländarens oro.
Slutligen grep han ett djerft beslut, sprang snafvande utför de släthuggna stenblocken och plumsade i.
Med några starka tag hade han nått den lille, som nu tycktes bli rädd och ville komma undan.
Det var emellertid den stores fasta beslut att rädda honom, kosta hvad det ville.
Han öppnade just sitt stora gap och skulle gripa till, då den lille gjorde en snabb vändning och kom undan med ansträngande af alla sina krafter.
Det var hans afsigt att nå kanten åt kyrkogårdssidan.
Han blåste ur näsborrarne, han sträckte fram hufvudet och arbetade vattnet med sina små fötter, medan hans ögon förskrämda sneglade åt den stora hunden, så att det hvita tittade fram ur dem.
Han manövrerade så skickligt som en lättskött liten båt.
En gång slog han om riktning och sam åt motsatta stranden.
Men newfoundländarens nit var nu en gång väckt och kunde icke stillas.
Jag kunde se det ifriga uttrycket i hans bruna ögon.
Han flämtade af fruktan att misslyckas, han arbetade sig fram med sina starka tassar, han reste sitt stora hufvud, höjde sig ur vattnet och grep efter den lille.
Denne trycktes ned, men vred sig undan och kom upp igen.
Hans ögon mätte afståndet till stranden, och dödsångesten stod målad i hans lilla ludna ansigte, han fnös och pustade under sina ansträngningar, och de små fötterna rörde sig med feberaktig brådska.
Men han hade långt till båda sidor, och det skulle bli honom omöjligt att undkomma.
Hans räddare tog ännu en ansats och slöt hans hals i sitt stora gap med ett enda tag.
Jag hörde ett svagt jemmerläte och såg den lille sjunka magtlös tillhopa.
Det uppstod en förtviflad brottning.
Den lille tycktes få öfvernaturliga krafter.
Han skrek och plaskade, han vred och vände sig; och under detta tumult drefvo båda mot andra stranden.
Plötsligt skildes de, och den lille dök upp en aln ifrån den andre.
Han simmade med ansträngning och närmade sig min kant.
Newfoundländaren gjorde sig åter i ordning att fatta tag.
Jag skrek och hojtade för att få honom att afstå.
Det var som om han förstått mig.
Han simmade omkring ett slag på måfå, steg derefter i land vid motsatta stranden, der han stannade i vattenbrynet utan att söka komma upp för stensluttningen.
Han skakade sig, lyfte hufvudet och följde uppmärksamt den lilles rörelser.
Denne tycktes vara alldeles utmattad; än tog han häftiga simtag, än slappades de, som skulle de helt och hållet afstanna.
Han hade ännu icke hunnit längre än midt i kanalen.
Fruktan för den store kamraten hade synbarligen afhållit honom från att välja den kortaste vägen.
Newfoundländaren tycktes förstå att icke allt var som det borde; han började springa fram och åter längs kanten af vattnet, ifrigt vädrande i luften.
Plötsligt kastade han sig åter i och simmade rakt på den lille.
Jag såg hur hans stora, allvarliga ögon glänste af beslutsam ömhet: den här gången ämnade han icke släppa tag.
Äfven jag började tro hans ingripande vara nödvändigt, och jag lät honom hållas.
Det var med obeskriflig spänning jag afvaktade utgången af detta drama i smått.
Hela scenen var så egendomlig, just genom den fullkomliga stillheten omkring oss.
Det var som funnes det icke fler varelser i verlden än jag och dessa två djur, hvilka kämpade en den besynnerligaste kamp, icke föranledd af fiendskap, utan af den mest ovisa, mest varmhjertade välvilja.
Newfoundländaren hade nu hunnit den lilla hunden, men denne värjde sig ännu, som det syntes i halft medvetslös förtviflan.
Räddaren hade fått säkert tag och släpade den olycklige simmaren med sig; hans lilla kropp drogs fram genom vattnet, motståndslöst som en trasa.
Jemnt och kraftigt kom newfoundländaren närmare.
Han klöf vattnet som en liten ångbåt, och det bildade sig en böljande fåra efter honom, likt ett kölvatten.
Han nådde stranden, der jag stod, men det var svårt för honom att komma upp med sin börda, ty kanten var slammig och glatt.
Han simmade först åt ena, sedan åt andra hållet; slutligen tog han ett djerft språng och kom upp på afsatsen, der den sluttande stenbanken tog vid.
Han tycktes ett ögonblick ha för afsigt att klättra uppför denna, men den var för brant.
Innan han fattade vidare beslut lade han den lilla hunden på afsatsen och skakade vattnet af sig.
Jag stödde mig mot ett gammalt pilträd, för att kunna böja mig fram och se riktigt.
Den lilla pudeln låg der slapp och sammansjunken.
Hans räddare hade qväft honom.
Men ännu anade denne ingenting.
Han nosade på den döda kroppen utan att fatta sammanhanget, derefter höjde han hufvudet för att se sig om efter en utväg.
Hvilken blick ur dessa ögon!
Stora, bekymrade, — djupa som en menniskas.
Mig lemnade han utom räkningen.
Det var som om jag icke funnits till, så upptagen var han af hvad han förehade.
Han återtog sin börda och började långsamt gå framåt afsatsen, långsamt och med högt uppburet hufvud, ty den döda kroppen hindrade hans gång.
Då han kom till planket, försökte han hoppa öfver det, men misslyckades och föll tillbaka.
Sjelf fick han fotfäste på afsatsen, men tappade i fallet sin börda, som med ett plumsande försvann i djupet.
Endast några ringar syntes på vattnet, långsamt vidgande sig.
Newfoundländaren såg ned, som om han ingenting förstått.
Först småningom tycktes han fatta hela sanningen.
Och hans förtviflan blef gränslös.
Sökande sprang han omkring bland de sparsamma vasstråna, doppade ned hufvudet för att känna, drog upp det igen och nosade kring kanten.
Jag kunde höra hans ursinniga fnysande.
Han rusade upp och ned, vädrande åt alla sidor.
Med ens greps han af hela tröstlösheten i sin belägenhet.
Han stod alldeles stilla, höjde nosen, och ett klagande tjut ljöd långdraget ut öfver nejden.
Det fins ingenting ödsligare än ett sådant tjut.
Folktron påstår att det bådar olycka.
Jag ryste till dervid.
Det fans något i denna vilda, ensamma sorg, som var smittosamt.
Det var lifvets stora tragik, satt inom den trängsta ram.
Öfver hvitnande rågfält stod luften och dallrade, solen sken på flacka betesmarker, men öfver vattnet inne vid stranden föll slagskugga.
Icke en våg ringlade sig, icke ett ljud störde tystnaden.
Den gamla pilen speglade sina hängande grenar i den blanka ytan, färgad mörk af det tjocka vattnet från stadens fabriker.
För hunden, som sörjde der nere, var mitt deltagande intet.
Han såg icke åt mig ens.
Men ännu en gång höjde han hufvudet och tjöt, — långdraget, entonigt — liksom i anklagande förtviflan.
Och hän drog tjutet öfver den vida, soliga slätten, hän öfver gröna grafvar i almarnes skugga.
Jag hörde en skarp, drillande hvissling långt borta.
Hunden lyfte sitt hufvud och lyssnade.
— Lifvet behåller sina kraf midt i den tyngsta sorg.
Med ett språng satte han öfver planket och försvann.
Herr Tobiasson.
»Du har alltid varit ett nöt», sade herr Tobiasson till sig sjelf tidigt på julafton, då han efter slutad rakning lyfte ljuset mot spegeln för att se hur arbetet lyckats.
Han såg länge på det gamla ansigte, som ur spegeln betraktade honom med icke mindre uppmärksamhet.
Ja, herr Tobiasson var ett ovanligt gammalt nöt, det visste han.
Men han kunde icke fatta hvarför han skulle vara det.
Han hade från barnsben sökt att vara klok och förståndig, som alla andra voro det.
Men det hade icke lyckats.
Och derför stod han nu och granskade sitt ansigte, som om han der kunde finna svar på de spörsmål han stälde till sig sjelf.
Ansigtet såg emellertid ut, som om det kunnat tillhöra en ganska intelligent gammal herre.
Derför trodde ingen honom om att vara sådan han verkligen var.
Ett lustigt ansigte var det.
Det kunde bli långt och det kunde bli kort.
Det hade mjuka, rörliga drag, liksom af kautschuk.
Munnen var hoptryckt, som hade man slutit den genom att ge hakan en knyck, näsan var klumpig och stor, beherskande det hela med komiskt majestät.
Öfver den blanka hjessan låg håret draget upp i tunna stripor för att skyla kalheten, men från öronen växte det rundt kring nacken i kortklippt stålgrå rikedom.
Ur detta gummiansigte logo ett par ljusa ögon, skyddade af gardinlika ögonlock, med många skrynklor.
Genom en elak liten dragning af ena mungipan i förening med en hopknipning af dessa ögonlock kunde detta ansigte förvandlas till en inkarnation af gubbslug illmarighet.
Det visste herr Tobiasson, och han visste, att det var hans lycka, ty deri låg hans enda värn, när dumheten ville lysa igenom.
»Jaha ja», sade han och såg på det godlynta gamla ansigtet med dess många valkar, fåror och ränder.
Det der »jaha ja» var för honom ett slags sällskap.
Det kunde svara på allting och utsäga allting.
Hela dagar kunde förgå, utan att han hade annat umgänge än det.
Men det kunde vara tillräckligt så, ty egentligen bestod han af två personer.
Det var just det, som förargade honom.
Han hade flyttat den långa vägen från Lund till Stockholm bara för att bli qvitt den ena af dessa två.
Och nu var han med i alla fall, det kände herr Tobiasson.
Det var derför han drog ihop sitt ansigte, så att munnen blef till ett enda streck och hakan lyftes upp emot näsan.
Af ögonen syntes nästan icke ett spår: gardinerna voro för; och herr Tobiasson ref sig i nacken, der det ännu fans något att rifva i.
Ja, två personer var han.
Den ene en gammal tok, som inte kunde låta bli att hålla af hela verlden, den andre en inbiten skeptiker, som hånlog åt denna sentimentalitet.
Hvarhelst herr
Tobiasson mötte någon, som behöfde hjelp, der var narren framme och pockade på att han skulle vara tillreds.
Och om herr
Tobiasson fogligt svarade, att hvar och en får reda sig, som han kan, så fick han känna sin plågoande.
Ty han gaf icke tappt.
Han kunde hålla den arme mannen vaken nätter igenom, han tutade i hans öron, att han var en förstockad gammal syndare, ja, han förbittrade hvarenda bit mat för honom och kom honom att känna det, som om han stulit den ifrån andra.
När herr
Tobiasson till sist var så förpint, att han icke kunde mer, så gjorde han narren till viljes.
Men då blef det skeptikerns tur!
Och hade herr Tobiasson haft det hett förut, så blef det ettervärre nu.
Ty skeptikern var långt mera raffinerad än narren, och han förstod att framhålla det hela så bottenlöjligt, att herr Tobiasson kunde blygas ögonen ur sig.
Han hetsade den arme mannen med sitt hån, han marterade honom med sjelfförebråelser, han visade honom med matematisk noggrannhet, hur ett visst litet kapital skulle rinna bort genom gifmildhetens tomma taska utan att lemna qvar annat åt en viss gammal herre, än medvetandet att ha hushållat som en tok.
Sluttablån bestod alltid af herr Tobiasson sjelf, sedd som fattighusgubbe i magisk belysning.
Med det sista kunde skeptikern göra herr Tobiasson ursinnig; i sin förbittring trätte den gamle herrn på narren, knöt handen så till sägandes för näsan på honom och sade, att han icke var värd en pris snus.
Men ingenting hjelpte.
De fortforo att slitas om honom, de två, och han skulle velat ge allt hvad han egde, bara för att få ro.
Han gick alltid med en hemlig känsla af att hvad han gaf åt en, det tog han ifrån en annan, och det var narren skuld till.
Derför beslöt han att bryta med denne; han ville helt enkelt resa ifrån honom och söka räddning hos skeptikern.
Detta visa beslut satte han i verket med en brådska, som om det gält att rädda sig undan en jordbäfning.
Han sålde sitt hus, satte auktion på sina husgudar och köpte sig en lifränta.
I Lund kunde han icke stanna, ty hvarje medellös student var en snara, — ja, öfver hufvud hvarje student, som befann sig i »tillfällig» knipa.
Och gatorna vimlade af dem.
Till Stockholm kom han en ruskig decembermorgon, medan staden låg och sof.
Han njöt af att allt såg så främmande ut och kallt.
Här skulle han vara fredad.
Hans böcker och hans musik skulle bli hans verld.
Studentsången gaf han tusan; här hade han stora operan.
Och så hade herr Tobiasson under sin jagt efter rum funnit en möblerad dublett, som var olik alla andra dubletter han besett.
Han hade endast anmärkt, att han skulle önska en schäslong i sitt innersta rum, och en schäslong anskaffades.
Värdinnan var en vänlig menniska, förskräckligt rädd att herr Tobiasson skulle bli missnöjd och flytta bort.
I hans dåvarande sinnesstämning gjorde denna ödmjukhet honom godt, ty den kom honom att känna sig som en hårdhjertad gammal man, hvilken icke bekymrade sig om något annat än sin egen beqvämlighet.
Han försummade intet tillfälle att framstå som sådan.
Det skulle vara ett slut på gamla lifvet, — absolut!
Han var ordentligt rädd för att få intresse för sitt värdfolk.
Men nu — der han stod och beskådade sitt nyrakade ansigte — nu hade han ändå dessa menniskors historia så klar i sitt hufvud som i en uppslagen bok.
Han hade fått den bit för bit, utan att de sjelfva vetat derom; han hade fått den af uppsnappade ord, af frun, af pigan, af barnen; af sjelfva möblerna, som han begagnade.
Ty mot sin vilja var herr Tobiasson en mycket vaken och mycket nyfiken gammal herre.
Han visste, att dessa två haft ett trefligt litet hem, som de sjelfva arbetat ihop, hon som sömmerska, han som handelsbiträde.
Sedan de gift sig och etablerat affär, hade allt gått dem väl i händerna, ända tills krisen kom och mannen på borgensförbindelser miste allt hvad de sparat tillhopa.
Så blef det att börja från början igen, sedan konkursen var utredd.
Sina bästa rum hade de hyrt bort för att skaffa sig en inkomst, och allt hvad möbler de egde qvar hade de användt för att göra dessa rum så lockande som möjligt; det fans så godt om lägenheter nu och var svårt att få hyresgäster, men de hade velat göra sitt bästa.
Sjelfva hade de med barnen packat sig tillhopa i sängkammaren.
Herr Tobiasson hade en gång kommit att kasta en blick dit in: — så godt som tomma väggarne, en urblekt stol, ett barskrapadt bord, de fattiga sängplatserna, och för resten rama, nakna nöden.
Det enda de sökt rädda undan — mannens schäslong — det hade han sträckt ut sina labbar efter, bara derför att han hade penningar och de hade inga.
Fans det rättvisa i det?
Och der gick han — gamla latmask som han var! — och hofverade sig i öfverflöd, medan andra som trälar måste slita för sig och sina barn.
Var han inte en gök i ett småfogelnäste?... en oförskämd gammal gök!
Var han inte en inkräktare och blodsugare?
Han hade fruns chiffonier och herrns skrifbord, och deras bästa divansmatta låg under hans fötter till dagligt bruk.
Och måste icke herrn som en tjuf smyga sig ut i sin egen tambur för att få höra sitt eget piano, när herr Tobiasson värdigades spela på det samma!
Och kunde de arma ungarne taga sig en enda glad stund utan att genast tystas med ett:
»gamle herrn kan bli ond!»
En piga hade de, som — bara hon — kunde göra herr Tobiasson grå hår, om han inte haft det förut.
För det första kunde han icke tänka sig i hvad för ett uselt kyffe de kunde ha hittat upp henne, ty det fans någonting i hela hennes utseende, som om hon aldrig sett solen skina på sig.
För det andra voro hennes kläder så tunna och eländiga, att herr Tobiasson frös bara af att se på dem.
Och så såg hon alltid skrämd ut för något, särskildt för honom sjelf; och alltid gick hon och sträckte fram hufvudet, som om hon sökte efter första bästa råtthål att krypa ned i.
Han märkte, att hon aldrig tilläts komma in till honom utan att först hafva gjort särskild toalett, hvilken bestod i att hon vattenkammade sitt burriga hår samt satte framför sig ett urblekt och förtvättadt förkläde, tunt och stärkt som ett stycke papper.
På stökdagar — frun bakade småbröd till försäljning — kunde han se pigstackaren skynda öfver gården i en ännu värre kostym än vanligt.
Han hade särskildt fäst sig vid att det på ena öfverarmen rifvits ett trekantigt hål i det tunna bomullstyget, så att bara skinnet tittade fram.
När det var en riktigt kall dag — och sådana funnos det många den vintern — då kunde den refvan ordentligt spöka för herr Tobiasson.
Han såg den hvar han gick och stod, han kunde icke tänka på annat än hur kölden måste nypa i denna nakna hud, krypa längs kroppen under tunna kläder, fnarra ett blåfruset skinn, draga i det med skälfvande nervtrådar, smyga genom hvarje por, — smyga genom merg och ben, smyga ända ned i själen, — denna bitande köld, som trängde genom hans tjocka vinterrock.
Det var att bli vanvettig af att känna hur hon frös, och ingen tycktes se det mer än han!
Alla kunde låta henne gå så, bara inte han — inte han!»
Var det inte att bli tokig af!
Hvad rörde det honom, att hon frös?
Han hade sagt sig det hundra gånger, och ändå föreföll han sig sjelf som en förkastad varelse, bara derför att han vågade ha penningar, medan nöden gick utanför hans dörr.
Hvilka qval måste det icke ligga i att vara rik, när man kunde känna det så af en stackars lifränta!
Han hade ämnat fira sin afton så angenämt, ensam med en flaska Johannisberger och sin musik; han hade fått hem nya noter, ett helt fång att äta sig igenom.
Och nu kom detta och förstörde hans glädje!
Det var narren — endast den förbannade narren, som var skuld i det.
Han hade sagt åt herr Tobiasson: »du kan gå ut, lika godt hvart, du kan säga dig bortbjuden, promenera i staden och få en bit mat på en restauration.
Hvad skadar det dig?
Och så kan du lemna våningen åt dem, skaffa leksaker åt barnen, ett klädningstyg åt pigan och någonting åt frun.
Du kan hålla dig undan, så att det åter är, som om de hade sitt lilla hem, och som om allt vore som förr och ingen inkräktare funnes.
Det kan du göra».
Så långt hade det gått, när herr Tobiasson tog till med sitt »jaha ja», och han sade det förtretadt, ty han kände redan i faggorna, att hur mycket han stretade emot, så skulle narren draga åstad med honom ändå ...
Jaha ja, han skulle lemna allting ifrån sig, jaha.
— Han var så förbittrad, att han sjöd.
— Och hur skulle det gå?
Jo, man skulle märka, att han var ett fä.
Man skulle taga emot allting; i början med öfverraskade miner, tacksamma leenden, sedan skulle det gradvis nedsjunka till en angenäm vana, ett likgiltigt hållande till godo; sist skulle det bli till växande fordringar.
Och så var man under toffeln: — värdinnans toffel.
I Lund hade det varit hushållerskans.
Skeptikern grinade som vid smaken af malört.
Hvad rörde det honom huru deras julafton blef?