Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är till ett sådant mål, som jag anser mig äfven i min ringa mån bidraga, då jag nu yrkar afslag på tredje punkten i detta Betänk.
Hr von Qvanten, Emil, anförde skriftligen.
Anckarsvärd vid Riksdagens början väckte sin motion Deii 17 Mari e. m. 229 om en revision af unionsfördraget, framkallade detta hans förslag fcån alla sidor den största upmiirksamhet.
Man var af delade åsigter om den speciela upställningen deraf och om dess motivering; men enhälligt erkände alla, att den ädle Grm tillika uttalat ett ord i sinom tid. att han kastat fram en idé, sorn var lika politiskt välgrundad som tidsenlig.
Man insåg att den ojemnhet, hvarmed unionen i flera afsden f. ti. arbetar, att den oklarhet, som under tidernas lopp dels qvarstannat. dels här och der nybildat sig mellan brödrafolken på den Skandinaviska hallon, allra bäst borde kunna aflligsnas genom en omarbetning af det fördrag, som utgör sjelfva grundvalen för deras gemensamma politiska lif.
Detta var att, såsom man säger, sätta yxan till roten på det. onda, och utsigten härtill kunde ej annat än väcka glädje hos hvar och en, som i Noriges förening med Sverige Ar 1814 ser en kraftersättning för de djupa förluster, fäderneslandet nyss dessförinnan lidit, och i den ostörda samdrägten mellan de
Skandinaviska unionsfolken ser en ny borgen för Sveriges politiska kraft och oberoende.
Sådan var frågans ställning under de första månaderna af Riksdagen.
Men föreställom oss nu.
Mine Hrr, att Sverige egde en politisk fiende, en lika maktlysten som samvetslös granne, som ogerna sage att Sveriges styrka och inflytande vunne den tillväxt, som blefve följden af ett ändamålsenligt ordnande af unionen; hvilket medel skulle väl då denna ovän kunnat vilja begagna för att hindra ett dylikt inträffande, som han rimligtvis ej kunde med våld sätta sig emot?
Utan tvifvel skulle lian sökt att på förhand framkalla en till utseendet mindre tvist mellan unionskontrahenterna, men hvilken tvist dock kunde ge den ene eller andre ani. alt känna sin ära orättmiitigt kränkt och att misstänka hos den andra afsigten att, till mehn för den ömsesidiga unionella sjelfständigheten och friheten, vilja tillerkänna sig suprematien inom förbundet.
Lyckades det att upkalla ett så beskaffadt tvisteämne, vore det. väl föga utsigter för en innerligare och kraftigare anslutning genom ett nytt unionsfördrag.
Nå väl! hvad en sådan politisk fiende här sjelf icke gjort, har deremot i stället slumpen uträttat.
En kort lid efter det Gr.
Anckarsvärd väckt sin motion, beslöt Norska StorThinget RiksStåthållare-eiribetets uphäfvande; Hr Dalman gjorde detta beslut till föremål för en särskild motion hos R. o. Ad., och båda dessa omständigheter hafva nu fört tili det resultatet, att. man i tydliga ordalag förklarat i Norige, att om Ekon.Utskits Betänk., med ani. af Hr Dalmans motion, blefve R.
St.irs beslut, skulle detta »lägga de oöfverstigligaste hinder i vägen för en revision af unionsförhållandena».
Sådan är, Mine Hrr, ställningen f. n., och tron J ej att det i verkligheten gifves den ovän till Sverige, hvilken hånler i detta ögonblick, som fröjdar sig deröfver att utsigterna till ett enigt och starkt Norden så plötsligt återigen blifvit förmörkade?
Den 17 Mars e. ra.
Men 0111 älven så icke vore, om denna föreställning borde anses endast såsom ett inbillningens \ skrämskott, hvaraf' det vore ovärdigt och oriktigt ntt låta inverka på sig, så ligger det emellertid i oppen dag, att det sammanhang, hvaruti BiksStåthållaietrågan visar sig stå med det i alla händelser ytterst vigtiga förslaget tili en reorganisation af unionsfördraget, är skal nog att icke behandla densamma utan med största betänksamhet oell grannlagenhet, oell att se till att beslutet derom framför allt står i klar öfverensstämmelse med ilen bufvndprincip, som blifvit lagd till grund för unionen oell af hvars lojala liprätthållande och utveckling denna unions vidare tillväxt och fullkomnande nödvändigt måste anses bero.
Jag vill emellertid ej yttra mig derom f. 11., utan hålla mig till den första punkten, sorn berör revisionen.
Utskrt liar, såsom mig synes, betraktat motiverna till Gr, Anekarsvärds motion ur en fullkomligt riktig synpunkt.
Det an-' mälker, att de inbördes fördelar och den gemensamma styrka, som den ädle tarm med skärpt oell patriotisk blick upfattat såsom unionens egentliga mål, väl kunna synas hafva vunnits fullkomligast, om Sverige och Norige förenats är 1814 till en enda stat; men att såsom ett oeftergifligt vilkor derlör mäste anses, att Norige äfven lör sin del då skulle upfattat saken pä samina sätt och ur synpunkten af sitt bästa ingått derpå.
Då detta vilkor emellertid ieke uplylldes, anser Utsk:i att en sådan närmare förening eller sammansmältning hvarken kunnat eller bordt försiggå.
Ständer oell folk iwsågo detta redan 1814, och det borde ej numera, sedan nationaliteterna tillvunnit sig vida mera afsrde än förr, ifrågasättas- »tt man bordt förvägra ett beslägtad!; grannfolk den rätt att bevara oell få erkänd sin nationalitet, som man lifligt yrkar åt andra folk.
Dt-n politik, sorn vid föreningens stiftande uptog Norige devi såsom ett fritt oell sjelfständigt rike, förtjenade alltså icke att klandras.
Ut skit antager vidare, på goda grunder, att hvarken det närmare sättet eller formerna för föreningen blefvo vid föreningens ingående med ue-n tillräckliga insigt afvägda, som var nödvändigt lör att dess höga ändamål skulle up nås, samt motiverar på grund häraf behofvet af ett bättre ordnande wf föreningsförhållandetia, derest föreningen skall kunna fortfara till de båda folkens bästa.
För att kunna- erhålla en bestämd ledning vid den revision af unionsfördraget, sorn Utsk:t sålunda föreslår, ingår det i en granskning af den hufvudprineip, hvarpå unionen från begynnelsen bör anses hafva blifvit byggd.
Men bär skiljer jag mig helt oell hållet från den- väg, sorn fJtskit kastat sig in pä, oell från det resultat, hvartill det på densamma kommer.
Ty, frågas »u. hvilken är denna princip?
Den måste finnas någonstädes uttryckt i vära statshaudlingar.
Sä är också, enl. min tanka, förhållandet.
Man finner den uti deli högtidliga handling, som, ömsesidigt antagen af kvartdera rikets lagstiftande församling, utgör det närmare föreningsfördrag et mellan Sverige och Norige, nemi.
BiksAkten af år 1815, I dess inledning läses att »Svea K.
St-tr och Noriges rikes representanter göra veterlig!, att mellar» Den 17 Mars é. m. 231 Skandinaviens tvänne folk, genom Försynens mäktiga bistånd, lyckligen blifvit knutet det föreningsband, som, ej af vapen, men af den fria öfvertygelse!! tillvägabragt, endast bör och skall hvila på ett inbördes erkännande af folkens lagliga rättigheter till stöd för deras gemensamma throner».
Och i Irsta g af samma akt heter det vidare: »Konungariket
Norige skall vara ett fritt och sjelfständigt rike».
Mine Hrr, fins det i denna så ädelt affattade, så oförbehållsamma förklaring någonting, som kan ge ani. till det antagandet, att Norige inom det öfverenskomna statsförbundet skulle komma att anses eudast såsom ett accessorium, men Sverige deremot intaga den principala ställningen?
Säkert skall ingen kunna påstå detta! ty hvad sann mening skulle då innebott i de orden att »Norige är ett fritt och sjelfständigt rike» samt att förenings* bandet endast bör hvila på ett inbördes erkännande af folkens lagliga rättigheter?
Har icke RiksAkten i dessa ord uttalat att det Hr Noriges lagliga rättighet att vara ett fritt och sjelfständigt rike, och, då detsamma gällde Sverige, faställt, politisk likställighet och jemlikhet såsom den grundprincip, hvarpå unionen såsom sådan hvilar.
Uttrycket »inbördes erkännande» tyckes göra detta fullkomligt tydligt.
Denna uplättning har emellertid ej omfattats af Ekon.Utskrt i dess Betänk., och detta är den Irsta punkten, som jag anser Utskrt ha orätt uti.
Utskrt stöder sin politiska teori vid påståendet att »uti intetdera af de båda föreningsfördragen, Noriges grundlag och RiksAkten, finnes den ifrågavrde principen (nemi. likstä11ighetsprincipen) för föreningen med tydliga ord stadgad».
Nu beror det naturligtvis på hvars och ens förmåga att finna en sak tydlig och klar.
De meningar, jag nyss citerat ur RiksAktens inledningsord, kunna dock knappt vara tydligare!
Men Utskrt går dem helt och hållet förbi i sin bevisning.
Det vänder sig uteslutande mot RiksAktens Irsta g och yttrar: »Också har, tili stöd för likställighetsgrundsatsen, mestadels åberopats 1 § i Noriges grundlag och i RiksAkten, enl. hvilka Norige är ett fritt och sjelfständigt rike.
Men ett lands frihet och sjelfständighet», fortfar Utskrt i sin argumentation, »förutsätter icke att det, förenadt med ett annat land, skall vara med detta fullkomligt likställigt, isynnerhet om föreningen skett med ett betydligt större och mera befolkadt land; oell frihet och sjelfständighet har ett land likaväl som en enskild person åt sig bevarat, äfven om det, i förhållande till ett annat, icke alltid skulle få upträda såsom med detta fullkomligt likställigt».
Det skefva i Utskrts betraktelsesätt synes mig ligga i öppen dag, ty om det visserligen är sannt att ett mindre land kan vara fritt och sjelfständigt utan att i och för sig vara likställigt med en stormakt, så är det likväl å andra sidan klart, att om 2 nationer ingå en törening, på grundvalen af inbördes frihet och sjelfständighet, så aro de unionelt likställiga.
För öfrigt, när orden frihet och sjelfständighet användas på en hel nation, ett rike, så kunna de ej förstås på mera än ett sätt.
Att göra, som Ekon.Utskrt gjort, det är, i min tanke, att söka förtolka det bästa, det ädlaste, jorden eger.
Ty hvad vore väl ett folks frihet och sjelfständighet i grun - 232 Den 17 Mars <u m. den värda, om samma folk nödgades fördragsmessigt bli underordnad! ett annat?
Men Utsk:t har, såsom mig synes, begått ett dubbelt misstag, då det sagt, att hvarken uti RiksAkten eller Noriges Grundlov finnes uttalad principen om båda ländernas likställighet inom unionen.
Man läser ord för ord följande i Norska Grundlovens 42:dra §. densamma, som Frih.
Raab på f. m. citerat i sitt sakrika anförande: »Angaaende de naermere Bestemmelser, som ere nödvendige i de i g$ 39, 40 og 41 anförte Tilfaelde, foreslaaer Kongen lör nseste Storthing i Norige og Rigsdag i Sverige en Lov, bygget paa Grundssetningen om fuldkommen Lighed imellem begge Rigerne».
Sä vidt jag kan inse, betyder uttrycket »fuldkommen Lighed imellem begge Rigerne» just detsamma som unionel likr stiillighet.
Detta är så mycket otvetydigare, som de 3 § i Noriges Grundlov, beträffande hvilka anförda 42 g föreskrifter, att Konungen skulle förelägga Riksdag och Storthing ett lagförslag, innehålla uteslutande uniouela bestämmelser.
Det är sannt, att den i anförda § 42 omtalade lagen skulle afse närmast de koristitutionela förhållandena båda länderna emelian; men ingen skall väl kunna påstå, att då jemnlikhet och politisk likställighet är den erkända grundprincipen för förhållandet mellan det Svenska och Norska folket, att, säger jag, en alldeles motsatt princip skulle ligga till grund för förhållandet mellan Sveriges Konung och Noriges Konung.
Detta är. som man finner, en ren orimlighet — enär Norige och Sverige båda två äro koristitutionela stater, i hvilka Konung ej eger några rättigheter, sorn ej mer eller mindre omedelbart äfven äro folkets.
Jag finner alltså, såsom jag redan sagt, att politisk likställighet och inbördes jemlikhet oemotsägligt är den hufvudprincip. hvarpå unionen blifvit bygd, samt att denna princip finnes i tydliga- ordalag uttalad i de båda ursprungliga unionsdokumenterna, nemi.
RiksAkten och Noriges Grundlov.
Och sjåsom ett sådant, såsom bygd t på inbördes jemlikhet, har förliållandiit mellan Sverige och Norige under tidernas lopp äfven ingått i den populära uplättningen af unionen; såsom sådant har det blitvit uttryckt vid otaliga mer eller mindre högtidliga tillfällen, i komitébetänkm, i offentliga tal, såväl som i enskilda samtal.
De punkter, hvilka ej stått i konseqvens dermed, såsom t. ex. utrikesrepresentationen, hafva ej förmått rubba denna uptättning; de hafva ansetts för hvad de äro, nemi. såsom enstaka undantag, under det att åter den inbördes jemlikheten och likställigheten i regeln betraktats såsom unionens basis.
Att missförhållandet mellan hvartdera rikets bidrag till unionsutgifterna är en omständighet, som det är af vigt att få reglerad, måste naturligtvis erkännas af hvar och en; men att den är af en sådan art, att den i och för sig förmår uphäfva ilen ömsesidiga politiska likställigheten, torde dock omöjligt kunna på allvar påstås.
Vore det nu rätt, att, oaktadt allt detta, vore det nyttigt för unionen, för Sverige, derest detta, enl hvad Ekon.Utskd tillråder, skulle börja följa en motsatt politik, och fordra för sig det främsta rummet inom föreningen, den »principala ställningen», gent emot ett befryndad! brödrafolk, en nation, som visat sig så ytterst öm - Den 17 Mars e tn.
533 tålig om sin uationela sjelfständighet, som den Norska?
Vore icke detta att på den genaste vägen åstadkomma allt det, som man vill förekomma genom den föreslagna revisionen, nemi. unionens möjliga uplösning, Sveriges isolering och försvagande?
Denna fråga ligger så nära till hands, den ställer sig i vägen så allvarlig och hotande, att hvar och en väl torde besinna sig mer än en gång och noga undersöka de praktiska följderna, innan han bestämmer sig.
Kastar man en blick på unionens korta historia, så finner man lätt, att det isynnerhet är genom uraklåtenheten af två omständigheter vid dess stiftande, sorn1 de flesta af de unionella olägenheterna upstått.
Den första är den, att man icke genast konseqvent och tillräckligt fullständigt genomförde den princip om hvartdera rikets unionella jemlikhet, sorn finnes uttryckt i unionsdokumenterna.
Denna omständighet har varit uphofvet till en mängd retsamma förvecklingar.
Norige i början var tillfredsstäldt och lugnadt genom sjelfva erkännandet af dess sjelfständighet och frihet, så är det dock tydligt, att, i samma mån dess statsskick stadgades och, nationen kände sig säker om sin tillvaro, Norige äfven skulle fordra alla de praktiska konseqvenserna af sin ställning, såsom ett erkändt sjelfständigt folk.
Häraf upstodo då dessa fordringar: på statsrådens tillträde vid behandling af diplomatiska ärenden inom Svenska konseljen, på konsulatförhållandena, på den förändrade konungatiteln och namnchiffern i Norige m. m., att icke förglömma unionsflaggan, som här på förmiddagen namngafs af en talare på ett sätt, som man föga bordt kunna vänta i en parlamentarisk församling.
I Sverige åter. der man hade benägenhet att betrakta de Norska sjelfständighetsattribnterna såsom en gång för alla redan fixerade, ansåg man dessa fordringar å Noriges sida såsom otillbörliga och onödiga, ehuru de i sjelfva verket, åtminstone de flesta af dem, såsom jag redan påpekat, endast måste anses såsom konseqvenserna af den ställning inom unionen, som Sverige sjelft tillerkänt Norige, äfvensom det var tydligt att Norrmännen, såsom ett ungdomsfriskt, framåtsträfvande folk, ej skulle gifva sig ro, förrän de ernått alla dessa praktiska kännetecken på sin lyckligen nyförvärfvade och kanske just derföre med så mycket större ömtålighet omfattade sjelfständighet.
I nära sammanhang med dessa ämnen till förvecklingar yppade sig tyvärr i Norige en allt mera tilltagande isoleringstendens.
Ju mer Norige framträngde sina nyss nämnda fordringar, desto mera slöt det sig tillika inom sig — ehuru det naturligtvis bort ske tvertom, desto mindre be. näget blef det att bidraga till sjelfva unionens utveckling, genom att med Sverige göra gemensamma sådana förhållanden, hvilka till hvartdera rikets nytta och beqvämlighet borde och kunde vara det, utan att någotderas politiska sjelfständighet och nationella oberoende derigenom träddes för nära.
Att emellertid
Sveriges motsträfvighet att villfara åtskilliga af Noriges fordringar bidragit till upkomsten af denna sjelfviska rigtning inom Norige, bör väl medgifvas; men Norige handlade ieke desto mindre i hög arad oklokt och tillika orättvist mot Sverige.
Det hamUsde oklokt, då det afsigtligt försvagade unionen, i akt och mening alt göra sig sjelft 234 Den 17 Härse. m. desto starkare.
Det betänkte ej, att Sverige och Norige uti isoleringstillstånd äro hvartdera för sig svagare mot det öfriga Europa, än de vore det såsom ett unionelt helt.
Det betänkte ej att en Unionskonung, sorn ej har någon kraft, såsom sådan, att ett umonstecken, sorn väl användes af våra ministrar och konsuler, men hvilket ej tillika betecknar en gemensam flotta, en gemensam armé, mäste, på det hela taget, vara nästan alldeles betydelselösa i de öfriga nationernas ögon.
Norige betänkte ej, eller ville icke i sin blindhet betänka, att det nog troligt kommer en dag. då den Skandinaviska Norden ännu ett gång får kämpa för sin tillvaro, och att det öde. som då drabbar Sverige, säkert ej heller skall undgås af Norige.
Det är godt och väl, att Norige vet med sig sjelft, att det skall ila till hjelp, när faran verkligen står för dörren; men det kunde Itända, att det då vore för sent, till töljd deraf, att'
Norige genom sin separatistiska hållning under en lång tid försvagat den gemensamma ställningen och derigenom gifvit fienden fördel.
Jag sade att Norige afven handlat orättvist mot Sverige.
Ty om Sverige också stundom prutat emot vid Noriges förnyade yrkanden, så har det ju i alla fall alltid slutligen medgifvit dem och aldrig ännu i handling kränkt Noriges rätt.
Tvärtom äro med Sveriges namn lör Norige förenade alla dess minnen af sitt nya sjelfständighet; genom föreningen med Sverige inträdde Norige åter bland de sjelfständiga folkens antal, medan det förut under århundraden var en provins i ett annat rike.
Detta och Sveriges föregående historia, som vittnar att Sverige aldrig ännu undertryckt något folk, borde verkat mera förtroende och mera kärlek till Sverige, än Norige hittills ådagalagt.
Dä man emellertid i Sverige erfor huru nästan hvarje försök, äfven det ringaste, till ömsesidig utveckling af de unionella förhållandena strandade mot Noriges envisa isoleringspolitik, och sålunda såg unionens sanna mai allt mer och mer afiägsnas, inträffade att man i förtrytelsen kunde beklaga, att Norige år 1814 ej blef införlifvadt med Sverige såsom provins.
Att dessa yttranden, då de blifvit hörbart fällda, alltid visat sig såra Norige på det djupaste, är ej att undra på.
Men Norrmännen lia sig sjelfva att tacka derför; ty skulle de följt en broderligare, en i teori och praxis unionellare politik, så skulle säkert äfven hvarje tanke på Kielerfördraget längesedan varit utplånad ur hvarje Svensks sinne.
Större delen af de ledsamma och olvcksbringande förhållanden, hvilka jag nu flyktigt vidrört, ega, såsom jag antydc, sin första uprinnelse i den omständigheten, att Noriges medgilna, sjelfstäudiga ställning inom unionen ej blef fullkomligt konseqvent och praktiskt genomförd genast vid dess stiftande.
Den andra af de två omständigheter, genom hvilkas uraktlåtenhet unionens utveckling väsendtligen hämmats, är den, att man försummade inrätta en unions represen ta tion.
Unionen fick en gemensam Konung, i vissa fall en gemensam llegering, men icke någon institution, genom hvilken också folken kunnat föras tillsammans, i hvilken de kunnat förena sig såsom ett lefvande helt.
Unionen hade erhållit ett hufvud, men den erhöll intet hjerta.
Ty huru unionelt sinnad, huru uplyst och välsinnad Den 17 Mars e. tn. 235 en Regering öfver två olika folk än månde vara, ligger det doek i. sakens natur att, ora de unionella angelägenheterna endast oell allenast förekomma i och genom Regeringen, tolken, såsom sådana, ej kunna synnerligen närma sig hvarandra.
I en unions representation deremot skulle de håda nationerna sjelfva träffat samman, öga mot öga, hand i hand; der hade fördomarna, misstroendet, rangsjukan, isoleringssjukan nödgats gifva vika för den beständiga beröringen, de oundvikliga förklaringarna, den lagliga rätten, den gemensamma nyttan.
I unionsrepresentationen skulle offentligen blifvit behandlade alla sådana lörsiag, som afsågo unionens utveckling, de skulle der debatterats, blifvit belysta från alla sidor, antagits eller förkastats, allt på ett fullkomligen lagligt och regelmässigt sätt.
Det förkastade förslaget skulle, om någon ansett det nyttigt, kunnat återuptagas när som helst, för att slutligen bana sig väg och segra.
Unionsangelägenheterna skulle derigenom erhållit en kontinuitet, hvilken inga af Regeringen tillsatta koinmitéer förmå åstadkomma; — det hela hade blifvit en sann organism med ohämmad verksamhet, i stället för att det nu varit ett lappverk, som med nöd hållit samman.
Och verkan på de båda nationerna af en sådan institution skulle snart blifvit ömsesidigt, lugnt förtroende, sympati och fri täflan.
Man måste i sanning djupt beklaga att en nniousrepresentation ej blef inrättad genast vid föreningens stiftande, emedan genom densamma skulle blifvit neutraliserad större delen af de olägenheter, som unionens brister i öfrigt skulle orsaka och hvilka nu, i saknad af något korrektiv, så ofta söndrat de båda nationerna.
Också synes det vara en på alla håll temligeu allmänt delad tanke, att den af Gr.
Anckarsvärd föreslagna revisionen bör omfatta inrättandet af en unionsrepresentation.
Ekon.Utskit uttalar samma åsigt i sitt Retänk.
Det yttrar nemligen: »Till föreningens bestånd synes likaledes oundgängligen nödvändigt, att, då i gemensamma angelägenheter de. båda rikenas representationer stanna i olika beslut, en utväg finnes att med begges rätt slutligen afgöra frågan.
Detta kan icke ske på annat sätt än att representanter från båda rikena sammanträda och efter hållna ölverläggningar slutligen afgöra frågan.
En sådan unionel kongress eller representation saknas nu alldeles, och frågan om sättét för dess bildande och verksamhet synes Utsk:t böra blifva ett af de vigtigaste föremålen för en blifvande revision af föreningsfördraget.
» Ja, man torde, utan fara för att begå ett misstag, kunna säga, att, utan åstadkommande at unionsrepresentation, hela revisionen komme att tjena till ingenting.
Unionsrepresentationen är sjelfva hjertpunkten i de förändringar, som 8ro nödiga att företaga i föreningsfördråget, emedan unionen först genom densamma kan bli hvad den bör och längesedan bordt vara, nemligen ett organiskt lif.
För min del får jag tillkännagifva den åsigten, att jag dock icke, i likhet med hvad Ekon.lTtsk:t tyckes hafva gjort, upfattar den framtida unionsrepresentationen såsom en kompromiss, en kongress, som skulle sammanträda endast i de iall, då häda ländernas representationer stannat vid olika beslut i en fråga, utan alt tvärtom medlemmarue af unionsrepresentationen egde att sjelfstän - 330 Den 17 Mare e. m. ■digt taga initiativet i unionsangelägenheter, äfvensom i konstitution nel form handlägga de vigtigaste af de mål, som, hörande till det unionella området, för närvrde falla utom hvartdera landets reprotions verksamhet, och afgöras antingen af Unionskonungen ensamt med hans Statsråd, eller, hvad ännu värre är, särskildt af den Norska och särskildt af den Svenska Regeringen.
Blott så föreställer jag mig nemi. att det unionella politiska lifvet kan höja sig öfver den separatism, den svaghet, hvaruti det hittills qvarstannat.
Nåväl, M.
Hrr, om det nu vid den skeende revisionen verkligen skulle lyckas att, enligt hvad Ekon.Utsk:t tillrådt, vinna åt Sverige den främre ställningen inom unionen, hvad skulle den sannolika följden deraf blifva?
Månne den erdiet och styrka, som man dermed afsett?
Min blick förmår ej inse detta.
Jag kan ej se annat än att just samma förhållande, som hittills egt rum, skulle då komma att fortfara, samma ömsesidiga slitningar, samma anspråk från Noriges sida, samma missnöje inom Sverige, och till följd deraf samma kraftlöshet och splittring inom unionen.
För att hindra Norige från att fortfarande agitera för.unionel likställighet med Sverige, och derigenom åter söndra de förhållanden, man nyss lyckats upbygga åt sig, borde man då äfven söka betaga Norige alla medlen dertill, dess förmåga att för sin del motsätta sig unionella förslag, dess Storthings rätt att alls befatta sig med unionella frågor, ja till och med dess yttranderätt.
Med ett ord, man borde mot
Norige använda ett konseqvent system af förtryck, för att utrota det sjelfständighetssinue, som vi så högt akta hos oss sjelfva.