Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill dock icke ingå i någon undersökning häraf eller af landets ställning i allmänhet; det skulle blifva för mycket smärtsamt, men Hrrme skulle då ock blifva tvungna att med mig instämma i den uppfattning af den verkliga ställningen, jag förut uttalat, då jag vågat säga landets ställning i allmänhet under nuvarande beprisade systemet vara följande, nemligen att landtförsvaret är otillräckligt, är oordnadt, att sjöförsvaret är otillräckligt, oorganiseradt.
Betraktar jag de ecclesiastika förhållandena, från frågorna om reglering af Biskoparnes löner och af skolväsendet ner till frågan om våra veterinärinrättningar (ty äfven de höra under Ecclesiastik-I)ep:tet), finner jag detsamma; de äro oordnade, otillfredsställande.
Öfvergår jag till jordbruket, behöfver jag blott peka på de (lera hundra framställningar oell motioner rörande hjelp åt denna näring, som vid denna riksdag ingått, samt att en allmän, obestämd oro, en känsla af att man är på väg att sjunka eller ledas i en för vårt nationella lif orätt rigtning, börjar att genomtränga hvarje rätt fosterländskt och för reflexion öppet 32 Den 4 April f. m. sinne.
Jag vill icke gå längre, jag behöfver det icke heller, men jag vill blott tillägga, att likasom det finnes vissa personer, hvilka låta i allt leda sig af omständigheterna och endast hafva en princip, den att icke ega några principer, så synes det vacklande, hvartill Regeringen beträffande den ekonomiska lagstiftningen gjort sig skyldig, antyda, att systemet omfattat samma princip.
Systemet är således icke något att, sorn man säger, »hurra för».
Jag tror att det för systemets
Hrr vore skäl, att man, lik en klok skeppare, såge på barometern och observerade tecknen för den kommande stormen, ty det finnes icke någon seglats så vådlig, som den att segla med för höga toppsegel för popularitetens vind.
Denna vind är så osäker, och ingen kan på förhand beräkna dess kastningar.
Jag har löfval att vända mig mot några yttranden, som här blifvit fällda, och vill då i första rummet bemöta hvad här yttrats ang. tillsättandet af tullkomitén, hvilken fråga redan varit föremål för en förseglad rulle och för Konst.-Utsk:ts reflektioner.
I förbigående vill jag nämna, att om också systemet är stort och mägtigt, om det än är en rigtig Goliath, jag dock icke kan underlåta att mot vissa delar deraf rigta mina pilar, ehuru det smärtar mig att nödgas i dag vidröra de delar deraf, som angå en frånvarande ministers förvaltning.
De Geer har yttrat, att regeringen väl måtte egt rätt att vägra tillsättandet af en sådan tullkomité, som R.
St:r vid förra riksdagen begärt, alldenstund R.
St:r icke kunna befalla K.
M:t att tillsätta en komité.
Detta är alldeles rigtigt och häremot kan ingen anmärkning göras, men frågan är icke uttömd härigenom, ty det blir en annan fråga, om K.
M:t har rätt att använda de medel, R.
St:r anslagit till en viss komité, till en komité i en helt annan rigtning.
Detta anser jag vara den farligaste sidan af saken.
Hr Frihm har vidare förklarat, att K.
M:t icke skulle hafva handlat öppet eller rätt, om han tillsatt en sådan komité, som R.
För min del kan jag icke fatta, att några ledamöter tillsättas i en komité, utan att erhålla en viss instruktion, öfver hvars efterlefnad K.
M:t eger tillsyn, och deraf följer att hvarje ledamot, som icke kan åtlyda instruktionen, afsäger sig sin plats.
Här har af en talare på sista bänken visats till hvilka resultater man kommer, då man söker tolka grundlagen på det sätt systemets anhängare velat.
Hvarje bud i grundlagen bör väl läsas först fristående och sedan i sammanhang med de Öfriga, och när man då finner af 4 § R. F.. att
Konungen eger att allena styra riket, men blott på det sätt R.
F. föreskrifver, och af 57 § R. F., att Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta utöfvas af R.
St:r allena, tyckes det vara tydligt att hvardera Statsmagtnn har sin bestämda rätt, den ena att styra riket, den andra att bestämma öfver statens inkomster.
Då man dertill med 57 § jemnför den 61 §, synas verkligen grundlagens bud så klara, att jag ej kan förstå, huru man kan söka sin undanflykt bakom det i 60 § förekommande ordet »förhöja».
Den 4 April f. m. 33 Jag kan ej läsa grundlagen på annat sätt, och jag tror att en kommande riksdag skall godkänna min åsigt.
Det är älven i en annan fråga, sorn jag icke kan gilla Frih. De Geers yttrande.
Jag skulle önska, att jag kunde det, men då så icke är förhållandet, bjuder mig mitt samvete att utan menniskofruktan uttala min tanke.
Hr Frihm har sagt, att det regeringsbeslut, hvarigenom Riks-hypotheksbanken ordnades, icke inverkade på landets finansiella ställning, utan att, denna bestämts af yttre lörhållanden.
Jag tror ej, att detta är rigtigt.
Genom deli Allm.
Hypotheksbanken blefvo de särskilda provinsernas hypotheksföreningar bundna; Staten satte sig till förmyndare öfver provinsernas jordbrukson, och skötte detta förmynderskap så, att under tre års lopp intet åtgjordes för myndlingarne.
Svårligen torde man kunna förneka, att icke detta inverkat på landets ekonomiska ställning.
Jag har af en föregående talare hört uppgifvas, att Hr Gr. o. Landtm, icke skulle bevilja propos. på att med ogillande lägga det nu föredragna Betänk:t till handlingarne.
För min del kan jag icke i den 55 § R.
F. finna något giltigt skäl för en sådan propos:s vägran, men med kännedom af den praxis, som förut gjort sig gällande, att i frågor, sådana som dessa, följa den åsigt, Ståndets första ledamot sålunda uttalat, vill jag ej genom framställande af ett sådant yrkande uppväcka någon tvist.
Ehuru jag i öfrigt helst skulle sett, att Betänk:t blifvit, återremitteradt och har anledning tro, att detta skulle kunnat blifva Ståndets beslut, vill jag dock ej yrka derpå, utan åtnöjer mig med att, i likhet med Frih.
Sprengtporten och flere andra, nedlägga min reservation mot det slut, hvartill Konst.-Utsk:t kommit, hufvudsakligen grundande denna min åsigt på de skäl, som blifvit framställda af Ilrr Ramsay och von Kraemer i deras Betänk:t bifogade reservationer.
För öfrigt yrkar jag inrättandet af en jordbruks-ministére.
Jag har ansett mig manad att begära ordet, emedan under denna diskussion, som hufvudsakligen rört sig kring frågan, huruvida K.
M:t eger rätt att nedsätta af R.
St:r beslutade tullsatser, yttranden blifvit fällda, som stå i strid med de åsigter, jag hyser i denna fråga.
Man har påstått, att berörda rätt skulle vara K.
M:t förmenad huf vudsakligen på grund af grundlagens stadgande i 61 § R. F., att alla afgilter, som R.
När man anför ett sådant stadgande till stöd för sin åsigt, bör man väl göra sig reda för, hvad det betyder.
Efter min uppfattning kan det icke syfta på något annat än det förhållande, att K.
M:t upplöser en riksdag, utan att ny bevillning blifvit fastställd, och innebär alldeles icke, att de under riksdagsperioden beslutade afgifter icke kunna af K. M:t ändras.
Det vore särdeles olämpligt att afvika från den sedan 1809 följda samt af representationen erkända grundsats om K. H. IV. 3 u
M:ts rätt att nedsätta tullar, och det skulle mycket menligt inverka på såväl jordbruket som industrien och handeln, om icke någon konseqvens och stadga i tullagstiftningen kunde åvägabringas.
Om man opartiskt betraktar frågan, skall man erkänna, att, derest olika åsigter i tullagstiftningen göra sig gällande, hvilket varit förhållandet och äfven fortfarande skall så förblifva, skola olyckliga följder deraf uppstå, såvida icke K.
M:t eger rätt att justera tullsatserna; i annan händelse skulle handeln med främmande länder blifva, om icke omöjlig, åtminstone mycket störd.
Detta är en särdeles vigtig omständighet, som väl förtjenar att tagas i betraktande.
Då dessutom grundlagen i detta hänseende icke innehåller något förbud, utan de stadganden, den innehåller, kunna tydas efter den ena eller andras sidans åsigter, bör man väl tillse, hvad som kan vara för fäderneslandet nyttigt, hvilket äfven hittills under 50 år blifvit af K.
M:t och representationen iakttaget.
Det måste väl erkännas, att tiillbevillningen har ett så olika inflytande mot den öfriga beskattningen, att, då grundlagen icke hindrar det, den rätt, K.
M:t hittills haft att nedsätta tullar, äfven fortfarande bör bibehållas.
Då jag förut icke varit i tillfälle att gifva dessa mina åsigter tillkänna, har jag önskat att få till protokollet antecknadt, att jag i denna fråga hyser olika åsigt med dem, som kathegoriskf förklarat, att grundlagen i detta fall är tydlig och klar.
Jag ber eder, Mine Hrr! om tillgift för att jag ånyo begärt ordet, men jag har gjort detta endast för att återföra eder uppmärksamhet från de många inre frågor, som länge nu utgjort föremål för diskussion, till den vigtigare fråga, hvarmed jag började öfverläggningen öfver förevarande Betänk.
Jag kan ej underlåta att bedja Eder, Mine Hrr! lägga märke vid en företeelse, som ytterligare ådagalagt min befogenhet att framhålla den fråga, hvarmed jag öppnade denna debatt, nemi. att Gr.
Mörner besvarat mina anmärkningar angående regeringens politik i Danska frågan med en latinsk fras, sorn antyder hans djupa smärta öfver denna politik.
Jag hemställer, om det icke vore bättre att Hr Grut, genom förklaringars afgifvande, sjelf sökte att gifva oss andra balsam och läkemedel för den djupa smärtan, än att bära den inom sitt bröst.
Hamilton har undandragit sig att afgifva något svaromål af skäl, som jag måste respektera.
Det sista, jag åberopade i mitt förra anförande i dag, var ett yttrande af H. Exc. Gr. Manderström, att frågan vore bekymmersam och att ett »sorgligare tillstånd icke kunde gifvas;» så gestaltar sig den fråga, hvilken jag begärt, att någon af de Hrr, som känna den, ville utreda och förklara, på det alt den icke måtte kännas så tryckande för oss alla, — så sårande för vår heders- och fosterlandskänsla.
Jag har trott mig handla rätt, då jag nedlagt min protest mot det sätt, hvarpå den Danska frågan blifvit af regeriri - Den 4 April f. m. 35 gen behandlad och derigenom beredt ett tillfälle för Ståndet att göra detsamma.
Huru högt jag än värderar vår nuvarande ministére, kan jag dock icke annat än anse det vara bättre, att det tilläfventyrs klandervärda i den Danska politiken laller uteslutande på ministéren än på henne och nationen gemensamt, och jag är öfvertygad om, att ministérens egen upphöjda och ädla fosterlandskänsla skall bjuda henne att vida hellre sjelf uppbära hela skulden och således ansvaret för hvad Sverige kan hafva eller synes hafva brutit mot Danmark, än att nationen derför skall vara ansvarig.
Dessa tänkesätt har jag ansett mig böra tillägga till det klander mot Regeringens handlingssätt i den Danska frågan, jag förut uttalat.
Efter de upp lysningar Hr Gr.
Mörner meddelat i sitt första anförande, med anledning af hvad den siste värde talaren i början af detta plenum yttrat, hade det nästan kunnat anses öfverflödigt af mig att begära ordet.
Hr Gr:n har nemi. upplyst, att Konst.-Utsk:t, på grund af den rätt grundlagen detta Utsk. tillerkänner, af K.
M:ts regering begärt meddelande af de ministerielia prot., som inför K.
M:t blifvit förda angående Sveriges utrikes politik under den tid, som förflutit efter sista riksdagen.
Mörner har äfven nämnt, att dessa prot:r, vid hvilka var fogad en icke obetydlig del af Svenska Regeringens skriftvexling med främmande magter, under samma tidpunkt, blifvit till nämnde Utsk. öfverlemnade, äfvensom att K.
M:t vid delgifvandet af dessa handlingar uttalat en uppmaning till Utsk:t att handlägga ärendet med ali den försigtighet och grannlagenhet, vårt förhållande till utrikes magter kräfver.
Detta innebär — hvilket Utsk:t äfven erkänt — att K.
M:t anser, att dessa ärenden för närvarande böra hemliga hållas.
Att sådana ärenden finnas, framgår uttryckligen af grundlagen, som talar om ärenden, hvilka Konungen pröfvar böra hemliga hållas; och utom det, att jag sålunda af min embetspligt är förhindrad att yppa deras innehåll, tror jag verkligen, att det vore för tidigt att nu allmängöra hvad som tilldragit sig i en fråga, hvilken ännu i denna stund icke kan anses afslutad.
För ingen kunde det visserligen vara mera tillfredsställande, än för mig, att för hela nationen framlägga orsakerna till det handlingssätt, jag ansett mig böra följa.
Att detta handlingssätt olika bedömes, är helt naturligt, men det torde vara tvifvelaktigt, om någon fullt opartisk dom deröfver kan i närvarande ögonblick fällas.
Domen tillhör framtiden; huru den skall utfalla, kan jag ej bedöma, men jag hoppas likväl, att då den tid kommer, att handlingarne rörande Sveriges utrikes politik under sednare åren kunna allmängöras, denna dom ej skall blifva alltför sträng, och jag vågar åtminstone vädja till de goda afsigter, hvilka ledt mitt handlingssätt, om de än ej alltid kunnat motsvaras af förmågan. 36
Dea 4 April f. m.
Det kan visser!, synas förmätet af en enskild ledamot af II. o. Ad. att yttra sig i en fråga, deri de vederbörande, som densamma egentl. rörer, utlåtit sig med en så diplomatisk förbehållsamhet; men då jag tror mig åtminstone vara lika underkunnig ang. de ifrågavarande förhållandena, som Frih.
Raab, torde det icke anses alltför djerft att äfven jag derom uttalar min mening.
Till en början kan jag ej annat än uttrycka min förvåning
Öfver att den ädle Frih:n ej förskaffat sig kännedom af de upplysningar i frågan, som ej mindre varit tillgängliga genom de uti Sveriges officiella tidning införda depescher och uppsatser, än äfven i ännu vidsträcktare mån varit meddelade den Danska riksdagen.
Efter begagnandet af dessa upplysningar lär vä] ingen opartisk ännu kunna vara tveksam om anledningen och grunden tillden politik, vår Regering följt i afseende å den s. k.
Danska frågan, och Hr Frilen skulle, om han tillgodogjort sig dem, ej kunnat komma till sådana slutföljder, som han i dag framställt, ty han skulle då talat mot bättre vetande.
Det är visserl. sannt, att vid läsningen af den diplomatiska skriftvexling, som vid förra riksdagen blifvit delgifven R.
St:r, man kunde tycka att den Svenska utrikesministerns politik röjde en viss benägenhet att assimilera sig med den Eider-Danska politiken.
Men den fara, som blef en följd af nämnde politik, kunde den tiden omöjligen förutses.
Den hade sannolikt ej heller inträffat, såvida ej
Danska ministéren framlagt och genomdrifvit den af eder alla kända November-författningen, hvarigenom Danmarks ställning till Tyskland sä väsendtligt förändrades.
Denna författning innebär utan tvifvel ett slags inkorporation af Schlesvig och innefattade derigenom ett öfverträdande af Danmarks förpligtelser mot de Tyska stormagterna.
Den åsyftade derjemte, snart sagdt, en omstörtning al
Danmarks hela statsskick.
Det är allmänt bekant, att Svenska Regeringen icke hade någon kännedom orri Danska ministérens planer i detta fall, förrän Hall i Sept. 1863 framlade ofvannämnde författning, och det är ganska naturligt att vår Regering, när den erhöll underrättelse om denna genomgripande förändring, drog sig tillbaka och att den åtminstone först ville inhemta Frankrikes och Englands tankar och åsigter i frågan, innan hon inginge i vidare förbindelser med Danmark.
Det är vidare allmänt kändt, och dessutom styrkt genom officiella handlingar, som framlagts lör
Danska riksdagen och sedermera här blifvit offentliggjorda, att båda dessa stormagter ville hålla sig passiva, eller att åtminstone ingen af dem ville lemna
Danmark något aktivt bistånd.
Vidare vet man, att den bemedling, sorn af dem på fredlig väg erbjöds
Danmark, sedan dess ministére invecklat landet i ett olyckligt och illa lördt krig, försmåddes.
Vid sådant förhållande hemställer jag, om man kunnat fordra, att Sverige ensamt skulle kasta sig in i ett krig mot Tyskland, deraf Sverige ovilkorligen skulle tillskyndas oerhörda uppoffringar, utan att Damnark derigenom kunde skörda någon nytta.
Hvad följderna häraf skulle blifvit, framgår så Den 4 April f. tn. 37 tydligt och klart för hvar och en, som t. o. m. endast flygtigt följt med denna fråga och tagit kännedom om
Danmarks sätt att gå till väga i densamma.
Alla dessa förhållanden måtte emellertid vara för Frih.
Raab fullkomligt okända, ty eljest skulle han, sorn jag förut yttrat, talat mot bättre vetande.
För min del tackar jag Gud, att vår ministére varit så klok att icke lala förleda sig att inblanda vårt land i denna strid, och af ingen regeringshandling har mitt fosterländska hjerta känt sig så tnanadt till tacksamhet, som af denna.
Det förefaller mig, som om Utrikes Stats Ministern skulle med afseende å det biträde, han erhållit af Hr Dalman, med skäl kunna åberopa det gamla ordspråket: »Gud bevare mig för mina vänner, med mina ovänner reder jag mig nog.» .lag vill endast citera en enda strof ur Hr
Dalmans anförande, som lydde ungefär så här: »Att man från början icke så noga tänkt på följderna af de sympatier, man visat, och de råd och löften man gifvit Danmark, men, då faran deraf kom på närmare håll, då gjorde man rätt, som drog sig tillbaka;» och jag hemställer, om det är lämpligt att fälla ett sådant yttrande på ett Riddarhus eller värdigt en riddersman, samt om detsamma är i någon mån egnadt att försvara den af Regeringen följda politiken.
Dalman föreställt sig, att jag icke tagit kännedom om de Danska förhållandena och hvarken läst de af K.
M:t vid förra riksdagen R.
Skr meddelade diplomatiska handlingar eller de inför
Danska riksdagen framlagda, har han misstagit sig, och jag får i detta afseende hänvisa honom att enskildt genomläsa mitt i dag afgifna skriftliga anförande i denna fråga; men Hr
Dalman tyckes hafva uppkommit hit på midd. och anser sig ogeneradt kunna ingå i vederläggning af mitt första anförande, utan att hafva någon kännedom om dess innehåll, eller för öfrigt veta, huruvida jag har reda på de Danska förhållandena, eller ej.
Hvad särskildt angår den s. k. inkorporationen af Schlesvig, så tyckes Hr Dalman, ehuru gammal publicist, hafva mindre än någon annan reda på, huru dermed verkligen förhöll sig, och jag får derföre bedja R. o. Ad. om tillgift att jag upptager några ögonblicks tid, för att enskildt gifva Hr Dalman den upplysning att någon inkorporation aldrig blifvit beslutad, utan att författningen af den 18 November 1863 endast afsåg att förändra Riksrådets sammansättning dels genom dess organisation på 2:tie kamrar, i stället lör en, deis genom förökandet af det antal ledamöter, hvaraf det bestod.
Men det nya Riksrådet utrustades icke med större maktfullkomlighet, än det gamla hade, och Ständerförsamlingens i Schlesvig, liksom Danmarks, enligt 1849 års grundlag, sammansatta Riksdags rättigheter blefvo alldeles oberörda af November-författningen, hvilken endast var att anse såsom en oeftergiflig följd af Holsteins utsöndring, hvartill Svenska Regeringen uppmanat den Danska.
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt för att jag upptagit dess tid' med att gifva Hr
Dalman denna lilla lektion i den Danska frågan, 38 Den 4 April f. m. men jag ansåg det vara skäl, att lian fick inhemta, huru med densamma egentligen förhåller sig.
Jag erkänner visserligen att jag ej varit när varande, då Frih.
Haab afgifvit sitt första yttrande i denna fråga, men om detta utgjort premisser till de af
Hr Frih:n i hans senare yttrande antydda konklusioner, vill jag åtaga mig att vederlägga detsamma.
Hr Frilun har citerat åtskilliga handlingar, men en sak är att läsa, en annan att förstå hvad man läser.
Detta är icke alltid så lätt med diplomatiska handlingar, och om äfven af Frihms första yttrande framgått att han läst dessa handlingar, vågar jag dock påstå att Hr Frihm icke rätt förstått deras mening, och då har ju läsningen tjenat lill ingenting.
För min del har jag genom åtskilliga från trycket utgifna broschyrer ådagalagt, att jag både läst och förstått dessa handlingar.
Man kan visserligen säga att författningen af den 18 November 1863 icke med tydliga ord innebar en inkorporation af Schlesvig, men att den åsyftade en sådan är obestridligt, och detta var redan ett brott mot Danmarks lörpligtelser.
Att författningen i öfrigt icke innefattade endast en förändrad organisation af Riksrådet, utan hade för ändamål att förändra
Danmarks hela statsförfattning, är oemotsägligt, och har dessutom blifvit tillkännagifvet i Halls egna motiver till det framlagda förfaltningsförslaget.
Hvad åter beträffar Sveriges löftesbrott, så har för det första Sverige aldrig gifvit något löfte, och för det andra, om ett sådant än varit i fråga, har det varit under helt andra omständigheter.
Då Danmark genom eget förvållande samt öfvermodet hos sin minister utan Sveriges kännedom förändrat dessa förhållanden och framkallat faror, som icke kunnat förutses och visst icke behölt inträffa, i följd af den diplomatiska skriftvexlingen, deri Sverige med välvilja omfattat
Danmarks sak, så har det också varit Sveriges både rätt och pligt att icke gå vidare, än som skett.
Ty hvilket löfte som helst beror både ur juridisk och moralisk synpunkt af de vilkor, under hvilka förbindelsen blifvit gifven.
Således kan man ganska val lofva en god vän att hjelpa honom ur någon förlägenhet, under förutsättning att han sjelf handlar klokt och försigtigt; men, om han derefter invecklar sig i sådane svårigheter, att hans ställning deraf blir ohjelplig, och att det bistånd, som sedermera kunde förunnas honom, tjenar till ingenting annat, än att stjelpa båda två, så lär väl ingen klok menniska undra, om han lemnäs åt det öde, han sjelf beredt sig.
För öfrigt måste jag beklaga, att jag kommit i denna häftiga dispyt med min gamle vän Frih.
Raab, men jag har icke kunnat underlåta att i en fråga, sådan som denna, öppet uttala mina tankar, fastän de skilja sig från hans.
Den 4 April f. m. 39 Frih, Raab:
Jag ber endast att i få ord få antyda, att min lilla föreläsning för Hr Dalman haft god effekt, ty först uppgaf han, att November-författningen inkorporerade Schlesvig, men nu har han ändrat detta påstående derhän, att den endast hade en syftning att inkorporera.
För öfrigt får jag anmärka, att min gamle vän, Hr Dalman, utlofvat väl mycket, då han åtagit sig att vederlägga uppgifter, som lian ännu icke hört.
Väl kan jag medgifva, att man kan läsa utan att lörsta, men, huru man kan tilltro sig att förstå något, som man hvarken hört eller läst, det begriper jag sannerligen icke.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm , att R. o. Ad. torde finna, det Konst.-Utsk:ts ifrågav:de Meni. icke föranledde till någon annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Ropades ja. R. o.
Åd. åtskiljdes kl. 2 e. m. !n fidem, 0.
Brakel. 40 Det) 4 April e. m.
Onsdagen den 4 April 1806» Plenum k). 6 e. m.
Justerades 1 prot.-utdrag för förmiddagens plenum och protokollet för den 3 Mars f. m.
Upplästes ett utaf Hr af Chapman, Carl Edvard, inlemnadl mern. af följande lydelse:
Härmedelst får jag anhålla, att, med bibehållande af min riksdagsmannarätt, få afsäga mig att vara Bänkman inom 22:dra Bank mansa fdelningen.
Till denna anhållan lemnade K. o. Ad., uppå Iramställd propus., sitt bifall.
Eöredrogos ånyo och godkändes Exped.-Utsk:ts den 26 och 28 sistl.
Mars bordlagda förslag: N:o 33, till R.
Skrifvelse i ani. af K. M:ts Nåd.
O. och dermed samman hängande ändringar i R. F.; samt N:o 6, till § i Riksdagsbeslutet, ang:de antagen ny R.
F. Föredrogs ånyo Konst-Utsk:ts den 26 och 28 sistl.
Mars bordlagde Meni.
N:o 9, ang. det tillägg till 12 § R.
F„ att Konungen icke utan Riksdagens samtycke må blifva regerande furste af utländsk stat.
Upplästes ett af Hr Dalman, Wilhelm Fredrik, ingifvet anförande af följande innehåll:
St:r vid innev:de riksdag antagit det af K.
M. framlagda och af landets mening kraftigt understödda förslaget angående ombildning al ett föråldradt representationssätt, och ett af denna nya lags väsendtiigaste syftemål utan tvifvel lärer vara den att derigenom bereda en närmare vexelverkan mellan regering och folk samt sålunda betrygga ett verkligt konstantio nelt styrelsesätt, torde det få anses såsom, snart sagdt, en orne - Den 'i April e. m. il delbar konseqvens af det förändrade statsskicket att uti de delar, deruti vår nuvarande R.
F. ur ofvanämnde synpunkt befinnes i väsendtlig mån ofullständig, en sådan brist i Grundlagen varder hulpen.
Af sådan anledning torde det ej anses allt för förmätet af den enskilde representanten att fästa uppmärksamhet på en sådan brist.
Den består, efter mitt förmenande, deruti, att uti R.
F. saknas en bestämd föreskrift derom, att Konungen ej må utan Representationens samtycke blifva regerande furste af utländsk stat.