Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En högt aktad, numera afliden ledamot af detta Stånd, llr von Hartmansdorff, har i dag blifvit åberopad såsom auktoritet af personer, hvilka under bans lifstid högst sällan delade bans åsigter; men om de än i detta speciella fall kunna dela hans åsigt, att förslaget icke bör antagas, anhåller jag få erinra, hurusom Hr von Hartmansdorff vid det tillfälle, då lian uttalade den nu åberopade åsigten, bestämdt förklarade sig emot den åtgärd, hvilken hans nuvar:de medhållare framställt såsom tjenligaste sättet att afhjelpa de ölverklagade olägenheterna, enär den aflidne uttryckt den åsigt, att det fordras belt andra kunskaper i förvaltningsärender än i Domstolsmål.
1 det förra är det hufvudsakligen fråga om Rikets sannskyldiga nytta och i de sednare om bokstaflig rättvisa.
Den böjlighet, som måste ega rum i förvaltningsärender, gäller icke i afseende på Domstolsmål, der ordalydelsen måste strängt följas.
Hvad som för allmänt och enskildt väl kan tillfälligtvis vara hälsosamt, gäller icke vid lagskipningen, der den oböjliga bokstafven måste följas.
Derföre ser man ock alt det understundom misslyckas, när man använder
Domare i förvaltande embeten, ty de kunna svårligen lösgöra sig från den stelhet, som de juridiska formerna hos dem inplantat och sorn icke är nyttig vid förvallningsärenders behandling.
Så har Hr von Hartmansdorff sig yttrat i detta ämne och dervid på det bestämdaste förklarat sig emot åtgärden, alt lill Högsta
Domstolen öfverlemna besvärsmålen.
Från alla håll har man som mig synes erkänt behofvet af en förändring i närvarule tillstånd.
Under hemställan alltså, alt R. o. Ad. i konseqvens med sina föregångare vid sista Riksdag, mätte godkänna det föreliggande förslaget, hvars förtjenster blifvit på ett så tydligt sätt ådagalagda, anhåller jag alltså om propos. å förslagets bifallande.
Öfverläggningen förklarades härmed vara fulländad; hvarefter Hr Gr. o. Landtnäs först till antagande och sedermera till förka - 650 Den 28 Februari e. m. stande af det i förevande punkt förekommande förslag till ändring i grundlagarne framställde propos:r besvarades med blandade Ja och Nej, samt Hr Gr. o. Landtm., efter förnyad propos. till antagande af detta förslag, som återbesvarades med blandade Ja och Nej, förklarade det lian ansåg
Ja härvid hafva varit öfvervägande. llr von Koch, och Frih.
Raab, Carl Adam, hegärde votering.
Uplästes till justering och godkändes en sålydande voler:spropos. :
Den som antager det i Coust.Utsk:s Mern.
N:o 3 under N:o 1 aflemnade förslag till ändring i 7 m. fl. §§:r Regerings-F:n, samt 4lista §:n Riksdags-Ordn:n. röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder förenämnde förslag af R. o. Ad. förkastadl.
Vid voteringens slut hefunnos rösterne hafva utfallit som följer:
Pröfningen af de öfrige punkterne uti Const.Utskis förevande Mern. upskjöts till e. m:s plenum och H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. g 3 e. m.
Lördagen den 28 Februari 1857.
Justerades pleni-prot. för d. 11 dennes.
Fortsattes pröfningen af de uti Coust.Utsk:s Mern.
N:o 3 aflemnade hvilande förslag lill ändringar i Grundlagarne.
2:dra punkten, innehållande förslag lill tillägg vid 2S:de g.n Regerings-F.n, i fråga om naturalisation af utländsk man.
Den 28 Februari e, in. 651 Gr.
Det gör mig ondt att Jag, till följe af min öfvertygelse 0111 det rätta är nödsakad motsätta mig antagande af denna lag.
Man liar förbisett en omständighet, hvilken ensam borde vara tillräcklig att förkasta det genom alt nytt afhjelpa felet och vid en annan Riksdag kunna lä sanktion pä ett bättre.
Man har förbisett att vi äro i en politisk union med Norge, och denna union kan icke anses för annat än en union på papperet, så långe det ena landels medborgare icke kunna erhålla medborgarerätt i det andra landet, utan alt söka särskild naturalisation.
Man skulle kunna utan att i öfrigt ändra det ringaste af detta förslag blott tillägga ett amendement, hvarigenom hvarje infödd Norrman erhölle indiginat-rält i Sverige; ty i så fall skulle vi kanske molas på halfva vägen af Norrmännen, hvilka äfven i sin grundlag hafva ett stadgande mot inflyttningar, .lag tror i allmänhet icke att de unionella förhållandena, hittills blilvit rätt behandlade, då man öfverlemnat sä val de politiska som de sociala förhållanderne ät konungamakten; deri ligger väl orsaken, hvarföre vi avancerat med tuppfjät, och snart sagdt ännu stå på samma punkt som år 1814.
Om det tillätes mig alt något utförligt få motivera min mening, så skall jag först söka utreda, hvad indiginat-rätten i sig sjelf är; derefter skall jag tillse, huru denna princip blifvit följd hos de särskilda folkslagen i äldre och nyare tider; för det tredje hvilken inverkan olika åsigter i delta afseende haft på de särskilda folkslagen under olika tider; slutligen skall jag, om mina krafter det tillåta utreda, huruvida den i när vartde stund är praktiskt tillämplig.
Indigénat-rälten var hos den största stat i gamla tider, nemi.
Rom, alltid ansedd som en af fol kets dyrbaraste rättighet; Romaren vidhöllo det begrepp, alt den högsta tänkbara ära för en man vöre den att vara »civis romanus».
Genom att sätta så högt denna litel ville de icke endast uphöja medborgare i sitt eget fädernesland, utan förenade dermed äfven en politisk afsigt.
I samma mån som Romerska staten under Konungarne och Senaten, då den var i sina välmagtsdagar. utsträckte sitt välde genom eröfringar, i samma mån försonade den de eröfrade staterna genom att skänka dem Romersk medborgarrätt.
Under en sednare tid åter, när despotismen under Kejsarne utöfva! sitt banala inflytande, blef den Romerska medborgarerälten allt mindre doch mindre aktad såväl inom Rom som bland de inkränktande folken.
Då medborgarerätt, såsom medel att sammanhålla eröfringarna med Rom ej mera verkade, försökte man under siste Kejsarens tid att erbjuda Provinserna styra sig sjelfva.
Så gjorde t. ex.
Theodosius den yngre med afseende på Gallerna genom sin Consul Agrippa.
Guizot talar derom uti sin »cours de 1’histoire möderne» och anmärker alt afslaget på en så stor concession, visade huru alla band inom Romerska staten började lossna.
1 länder der despotismen herrskat en längre tid, der glömmer medborgaren att utöfva sina medfödda rättigheter, och öfverlemna riem helt och hållet åt högsta magten.
Hvad frågar t. ex. en Ryss efter huru många som från främmande länder inflytta?
Ilan bar 652 Den 28 Februari e. m. icke något medel att hindra dem, äfven om de slutligen skulle blifva honom öfvermiigtiga, och på så sätt försvinner slutligen sjelfva begreppet af medborgarerätt.
I värt land har Konungamakten haft ett sådant öfvervägande välde derhän, och så länge att folket åstundat att slippa vara medborgare och i allo blifva stvrdt såsom undersåler och ingen har satt i fråga alt det enl. naturen af saken icke varit Konungens rätt att befatta sig med eller disponera om medborgarerälten. livad som ibland annat bevisas, både att begreppet om medhorgarerätt såsom folkets enskilda ägodel, nästan bortfallit hos alla mera under dispotismen hemfallna nationer, men tillika att det är en nmistelig integrerande del af hvarje verklig union emellan förut åtskilda folk är det factum att man — utan att nämna ett ord derom — ansett det falla af sig sjelf alt de eröfrade folken fingo lika rättigheter med det segrande, och på så sätt erhöllo, i forntiden Finnarna — och sednare Estoch Liffländare, när de kommo under Sverige, lika rättigheter med det gamla Sverige, hvarpå slraxt ömsesidiga inflyttningar egde rum Samma förhållande eger rum med Skäne Halland och blekinge.
1 dessa fact a mäste ligga ett bevis på att en union icke kan vara fullkomlig förr än de. förenade folken ega ömsesidig medborgarerätt, men jag ber att få anföra ett mera direkt bevis på samma sak.
Då Skottska konungen Jacob I genom arf erhöll Engelska kronan och förläde sitt residens från Edinburg till London fick han af en lärd man, Francis Baco, det rådet, att genast söka åvägabringa en så beskaffad union i de sociala förhållandena att de olika ländernas invånare fingo ömsesidig medborgarerätt i hvarandras land.
Men de om sin sjelfständighet svartsjuka Skottarne lade härför hinder i vägen.
Icke dessmindre lät Konungen utfärda ett förklarande, att alla som voro i båda länderna födda efter Droltn.
Elisabeths död skulle åtnjuta ömsesidig medborgarerätt.
Detta påbud behöfde 100 år att visa verkan, men begagnades af de förnämsta Skottska familjerna.
Vid den s. k. stora revolutionen 1688, då Wilhelm af Oranien kom på timonen yrkade Englands lagkloke och statsmän på en sådan förening genom konungamakten men denne vise Konung svarade: »ilen saken kan jag icke befatta mig med, men när J blifveu ense derom sinsemellan, så ser jag det med nöje. —»
Det var först under Drottning Annas regering, som någon union genom legal handling blef af.
Under striderna mellan England och Skottland utflyttade många till andra länder, äfven här i Sverige finnas liera utmärkta familjer, som leda sin härkomst från Skotland, såsom Hamilton, Douglas, Fleetwood m. fl.: men en större del hade förut inflyttat till England och det var isynnerhet genom deras bearbetningar, som unionen kom lill stånd, oaktadt i Skottland ett stort parti och deribland en af deras ulmärktasle män, nemi.
Belhaven, stridde deremot nära nog som om det gällt Skottarnes lif aller död.
Jag har läst flerfaldiga skrifter härom och funnit alt det är just denna förening, hvilken Skottarne i början ansågo för ett underkufvande, men som de omsider funnit hafva Den 28 Februari e. m.
G53 att tacka för den stora utveckling de i alla afseenden vunnit, och nu liro Engelsmän och Skottar ett folk.
När i sednare tider Grundlagen skulle tecknas på papper, var cgentl. icke mer qvar af begreppet om medborgarerättens väsende hos alla despotiskt styrda folkslag, än sä pass mycket, att hvarje fruktade för intrång af främmande; och det blef af denna inskränkta åsigt klart att det öfverlemnades åt Konungamakten skydda nationen derför.
Vi hade sålunda före 1814 fått in i vår Reg:sF:s 28 §, hvilken i väsendtlig mån utesluter utländska män från Svensk medborgarerätt, men ingen syntes erinra sig eller besinna vid unionen med Norge att samband uti de sociala förhållandena är den enda basis, hvarpå en verklig union kan byggas, dels emedan då genast upkommer ett föremål för verklig enhet, ett frö nedlägges som småningom utvecklar sigoch slår rötter för alltid, dels ock emedan det icke kan vara öfverensstämmande med någondera Rikets värdighet att hvad som är folkens ensak skall hero på ansökning af Nådebevisning af Konungamakten.
En sådan enhet existerar nu icke, ehuru Regeringen såväl under Högstsal. II. M. Konung Carl Johan som sedermera gjort åtskilliga försök att motarbeta de separatistiska åsigler, som hos Norrmännen gjort sig gällande.
Jag erkänner nu alt sedan rätta tiden försummades år 1814, det varit mycket svårt att afhjelpa detta förhållande; ty dertill fordras försl grundlagsförändring i Sverige och sedan grundlagsförändring i Norge emedan ingenting mindre är fullt tillfyllestgörande.
Hvad angår den tvekan som försports hos Svenska representationen att befatta sig med denna sak, så tror jag bestämdt att den härleder sig icke från ogenhet mot brödrafolket utan från en felaktig upfattning om medborgarerätteus natur och huru den bör upfatlas i elt konslilutionelt samhälle.
Det är likväl ingalunda min mening alt om de båda nationerna genom ömsesidig gåfva af medborgarerätt, trädde in i en fullkomligare och verklig union derigenom skulle kunna lillvägabringas en så beskaffad amalgamation att Norrmännen derigenom skulle hindras från alt stifta sina egna civila och criminala lagar.
Detta mål är för närvartde icke ens önskansvärdt och fordrar måhända seklers inflytelse ehuru jag anser att det i tidernas längd kan ske och blifva välgörande lika för båda rikena, men aldrig så framt icke lika medborgarerätt försl banat vägen.
Äfven så sent som vid sednaste
Riksdag finner jag nu af det förevartde förslaget att tänkesättena icke hafva varit nog utbildade; ty i de särskilde debatterna inom Ståndena som varit föranledde af KonstUlsk:s Belänkule har jag fåfängt sökt efter en enda idé derom att vi borde söka likstämmighet med Norge i socialt hänseende.
Om man nu vill undersöka hvarföre en sådan närmare förening mellan Sverige och Norge icke kommit till stånd, så skall man finna, att orsaken dertill är densamma som föranledt till alt Riksdag efter Riksdag de med största nit och teckniska skicklighet utarbetade förslag blifvit förkastade.
Man har nemi. icke förstått alt rätt åtskilja, hvad som i ett konstitutionel! samhälle skall tillhöra konungamakten och hvad som skall tillhöra folket.
Denna sak har af mig vid denna 654 Don 28 Februari e. m.
Riksdag mänga gånger blifvit vidrörd, men sä länge
Konungamakten nödvändigt skall ingripa uti alla sådana saker, som den egentligen icke borde befatta sig med, så få vi sådana förslag som det om Regerings-rätten hvilket i dag på f. m. förkastades.
Vi hafva i dag hört, att besvärsmål borde erhålla en annan behandling, till följe af den mängd med rent administrativa mål, som öfverhopa kansliet, och derföre anser man att ett nytt embetsverk borde inrättas.
På så sätt kan man möjligt vinna målet, men under den långa och intressanta debatten var der ingen enda som föreslog att man skulle minska ärendena i konseljen, på det att man skulle få desto bättre lid att pröfva de återstående.
Häremot invänder man att man icke vill sträcka en förmäten hand efter hvad som anses för Konungens prerogativ, och man inbillar sig troligen äfven att
Konungen anser det för sin pligt att behålla all den magt, som blifvit Honom lemnad i arf efter hans fader.
Jag vill härom icke nu yttra mig. men hvad mig belaäffar skall jag aldrig i min ringa ställning inkomma ti]l Konst.Utsk. med förslag till grundlagsförändring i denna syftning ; ty jag har kommit till den öfvertygelsen, att oin ett sådant förslag skall kunna medföra någon verkan, så bör det utgå från Konungen som ensam kan genomdrifva reformförslag om Han vill.
Man slipper i sådant fall att höra en hop småaktiga invändningar och ingen kan då göra invändningen att man gör försök att minska Konungamakten.
— Alla dessa förslag hafva för mig inget annat värde än att de slutligen måste öpna allmänhetens ögon och visa att ett sådant lagstiftnings- och styrelsesätt som vårt blir allt mer och mer omöjligt; folket måste till en början få styra sig sjelf i hvad det kan styra och Konungen endast regera d. ä. återföra folkviljan om den förirrar sig.
Det tjenar ingenting till att stapla den ena inrättningen på den andra, och bibehålla samt allona de gamla verkens tjenstemän.
Härpå hafva vi ett ganska märkvärdigt exempel ronde Rergs-Collegium: —- — (Härvid förspordes starkt sorl i salen, så att talaren hejdade sig.)
Ja sä! det är låfgifvit anföra exempel?
jag vill blott erinra huruledes detta Verk, först så vidtomfattande måst hopkrympas till hvad det nu är blott en skugga, samt att då Gustaf lil en gång tillsporde någon, huru man skulle förhindra det Ryska jernet att uttränga det Svenska, så fick han det svaret att H. M:t borde söka förmå Ryska regeringen att inrätta ett Bergs-Collegium.
Enl. min tanka kan man icke komma på den rätta hanan, om icke representationen visar sig sätta värde på indigenat-rälten genom att afslå delta hvilande förslag, då det innebär att man skulle öfverlemna åt
Konungen att kunna gifva medborgarerätt åt andra länders undersåter. en sak som egentl. borde afgöras af representationen sjelf.
Vi hafva hört talas om huru fjellen försvunnit efter unionen och huru de båda folken räckt hvarandra händerna öfver Seveds fjellrvggar; också tror jag icke alt någon på detta rum bestrider nyttan af att Svenskar och Norrmän erhålla ömsesidig medborgarerätt.
Men man behandlar saken på det vanliga något lösliga sättet och just derföre invecklar man sig och kommer icke till Den 28 Februari e. m.
G55 slut ur fläcken.
Man kan visst såsom en invändning förmoda att om Svenska folket vid en Riksdag öfverleinnade en sådan rättighet åt Norrmännen, så kumle det hända alt dessa i aila fall bibehöllo sin grundlag oförändrad.
Ja vissi, allting kan hända, men jag säger som ordspråket: om man vill spendera, så måste man icke låta kosten tryta.
Fullt mått eiler ock intet.
Vi äro de starkare och mägtigare derföre tillhör det oss att visa största frikostigheten, och jag är ölvertygad att det Norska folket skulle gå oss till mötes, och finna att dess sjelfständighet skall aldrig komma att lida deraf att Svenskar derstädes inflytta och erhålla medborgarerätl.
Denna fråga är af så storartad natur, jag har derföre trott att initiativet bordt tagas af R. o. Ad. på ett eklatant sätt.
Hade det första Ståndet vltrat sig för densamma, så skola de andra Stånden efterfölja om icke af annan orsak än att om någon sätter sig deremot sä reser han sig en minnesstod som är föga afundsvärd.
I närvartde ögonblick då det är sä vigtigt att Sverge sluter sig närmare till England anser jag det vara af största vigt att vi på något sätt visa, att å vår sida inget hinder möter för en sådan förening.
Ehuru jag icke på något sätt vill framhålla min egen person, så får jag likväl omnämna en händelse som inträffade för 2 år sedan då jag var i London.
Om mina ord som jag nu talat till prol. kunde komma öfver hafvet till England, så skulle det icke förundra någon: ty der anses det icke underligt att en Svensk representant söker framhålla de fördelar, som röra fäderneslandet eller att fritt uttala en önskan att komma i en närmare förening med England.
Jag hegärde ett företräde hos Englands premier-minister och det beviljades mig, Lord Palmerston afhörde min framställning med lugn, och när den var slutad så frågade han »på hvad punkt står unionen med Norge ?»
Milt svar kunde icke blifva annat än att förhållandet var bättre nu än det varit någon gång sedan 1814.
Dä skakade han på hufvudet och länke troligen att jag icke var väl underrättad.
Jag anser att R. o. Ad. med erkännande af principens riglighet bör afslå detta förslag; ty det är af vigt att man på Svenska Riddarhuset går tillväga så att det icke mer kan sättas i fråga att vi mot Norrmännen hysa andra känslor, än det ena brödrafolket hör hysa för det andra samt att vi inse att ämnet är föremål för grundlagsförändring och på intet annat sätt kunna tillfyllest sättas i dess rätta skick.
Jag anmälde mig med afsigt att försvara det ifrågavande förslaget mot de anmärk:r, som jag trodde skulle komma att göras af den siste värde talaren, men då han talat om alla andra ämnen utom det ifrågavar:de, så har jag inga anmärk:r att vederlägga, utan anhåller endast om bifall till förslaget.
Jag anmälde mig i samma syftning som Gr.
Lagerbjelke, men har gjort samma erfa - 656
Den 28 Februari e. m. renhet som han.
Derföre skall jag endast tilläta mig några lä aumärk.
Det är redan officiell bekant att de öfriga 3:ne Ständen bifallit förslaget, och äfven jag anser det böra bifallas; ty för det närvarule har Konungen utan att vara bunden af några vilkor ge Svensk medborgarerätt åt hvilken som helst.
Jag tror derföre alt det är öfverensstämmande med konstitutionel ordning att i Svenska grundlagen derom införa ett stadgande och tillika utgifva en särskid lag, som närmare bestämmer de vilkor, som erfordras för att blifva Svensk medborgare.
Så länge Norrmännen i sin grundlag bibehålla stadganden, hvarigenom en Svensk hindras att blifva naturaliserad i Norge, sä kan jag icke finna hvarföre Norrmännen skola vara gynnade framför andra.
Jag hoppas väl att i en framtid Svenskar och Norrmän fritt skola få Hytta in i hvarandras länder, men jag kan icke inse något skäl, hvarföre vi, i förväntan härpå, skulle upskjuta att antaga en lag, som så länge varit af behofvet påkallad.
Jag anhåller om bifall till 2:dra punkten af Konst.Utskis Meni.
N:o 3. lfrågavaride förslag till tillägg vid 28:de §:n Reg:sF:n blef, uppå härefter framställd propos., af 11. o. Ad. antaget.
3:dje punkten, innehållande K. Hlds Nåd.
Propos. den 11 Aug. 18S4, N.o 94, ang:de ändring i 39, 40 in. fl. §§ i lleg.sF. n och 4, (I m. /1. §§ i Riksdags-Ordn., i afseende på sället för Riksstyrelsens förande i vissa fall. llr Grin o. Landtmm yttrade att som denna Nåd.
Propos. blifvit framstäld till antagande endast under förutsättning, att det förslag till förändring i och tillägg till RiksAkten, som derjemte meddelades 11.
St:r, och hvarom R.
St:r vid innevaride Riksdag fått emottaga Nådig Propos., blefve af Sveriges och Norriges National-lfepresentationer antaget, men sistnämnde förslag numera blifvit af R.
Stir afslaget, R. o. Ad. torde finna ifrågavande Nåd.
Propos. icke föranleda till annan åtgärd än alt läggas till liandlingarne.
Ropades Ja. 4:de punkten, innehållande förslag lill ändrad lydelse af 2 och 9 §§ Successions-Ordningcn.
Hr Grin o. Landtmm yttrade, all då detta förslag, på sätt en uti Const.Utsis Mern. införd anmärk, innehåller, blifvit framstäld endast under förutsättning att den Nåd.
Propos. af den 11 Aug. 1854, hvarom R. o.
Ad, upfattat beslut, blefve af R.
Stir bifallen, R. o. Ad. torde finna att ej heller detta förslag föranledde annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Föredrogs ånyo och biföllos StatsUtskis den 21 och 26 dennes på bordel lagde nedannämnde Utlåtanden: N:o Den 28 Februari e. m. 657 N:o 28, i ani. af väckt motion om eftergift af Kronans rätt till tfana-arf eller Enkan Ulrika Sofia Ekedal, född Nordenberg ; N:o 29, i ani. af väckt motion, ang:de vidtagande af nödiga åtgärder emot sjöns utskärningar 4 den i Öresund belägna ön livens stränder samt lindring för egarne till de å nämnde ö varande hemman uti deras skatter och onera; samt N:o 30, i ani. af K. M:ts Nåd.
Propos. angide uphörande af det frän Rotchållarne och Soldaterne vid indeldta Infanteriet nu utgående bidrag till Soldat-beklädnadens anskaffande och underhåll.
Föredrogs och bifölls BankoUtsk:s den 21 och 26 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 16, med upgift om och huruvida någon del af den sedan 1854 års början uplupna Bankovinst erfordrades för Bankens konsoliderande.
Ånyo föredrogs BankoUtsk:s den 21 och 26 dennes på bordet lagda Utlåtande K:o 17, i ani. af Gr.
Frölichs motion om reform af Rikets penningeväsende.
Sedan R. o. Ad., uppå derom af Ur Gr:n o. Landtunn gjord hemställan, beslutat att detta Utlåtande skulle punktvis företagas till afgörande, förekom lista punkten, angrie Gr.
Frölichs motion, om indragning och slutligen inställelse af Riks Bankens lånerörelse, guld-, silfver och kopparmynts antagande till Statens enda lagliga mynt m. m.
Ehuru jag icke var beredd på att detta ämne skulle förekomma i afton och derföre är i mistning af alla anteckningar så vill jag likväl försöka att försvara min motion mot BankoUtskis anmärkir.
Jag ämnar icke försvara min motion i förhoppning på någon framgång för densamma, ty så snart jag icke kunde lyckas att få ett särskildt Utsk. tillsatt, så visste jag hvad öde den bade att vänta.
Den mest sprid da tidning har gifvit mig det »videtur:» att min motion var stridande mot sundt förnuft.
Detta är snart sagdt det enda offentliga yttrande derom jag sett, med undantag af ett par andra som trodde förslaget skulle möta svårigheter; men jag har icke varit i stånd att framkalla en enda anmärkn. i sak.
Till en början ansåg jag det vara sannolikt att jag i en och annan omständighet hade misstagit mig, åtminstone med afseende på verkställigheten, men nu sedan BankoUtsk. uptagit och granskat förslaget utan att kunna göra några andra sak-anmärkn:r än de som slå i Betänk., så är jag öfvertygad att jag måste ha fullkomligt rätt, och det är derföre som jag nödgas anmärka hufvudsakligen det ytliga sätt hvarpå Utsk. gått tillväga för att komma till förkastelsedomen.
För det första får jag anmärka att Utsk. under sken af att ge mig fullständigt svar, hvilket lika lätt kunnat ske om hvarje punkt för III H. 42 658 Den 28 Februari e. m. sig blifvit granskad i stället bedömt förslaget en bloc. Äfven om Utsk. af artighet velat medgifva förslaget vara systematiskt upstäldt. följer väl icke, att man ju icke kunnat förkasta en del deraf och bibehålla det öfriga.
En sådan grannlagenhet som låtsar icke vilja vidröra ett mindre fel som kunnat afsöndras, hade jag aldrig fordrat och innefattas icke i yrkandet att ämnena skulle granskas i sammanhang.
Vidare har Utsk. icke på minsta sätt yttrat sig ang:de mitt påstående att vårt Bankoverk är mycket felaktigt, oaktadt jag just i detta mitt förslag utförligt motiverat detta påstående, hvarom jag dessutom hänvisat till flera mina tryckta skrifter.