Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Micco Pajko rös — rös — och kände med jubel att han i spelet om själar äntligen funnit livets allra, allra finaste tobak!
SVART OCH VITT
»Vad som är tyngst häruppe?»
Å, det är väl när mörkret griper en.
Som en utfläkt örn lägger det sig på ens bröst; det följer en i tankarna man tänker, i maten man äter, i sömnen man sover.
Man känner det nalkas, men vet det skall gripa en; man ber till Gud att få slippa undan — men örnen sänker sig ändå.
I veckor bär man förvinterns ödslighet med lugn, ja med glädje.
Man vilar sig efter vårens oro, efter sommarens eviga ljus-rikedom och är glad, att höstens trotsiga brottningskamp är slut.
Tankarna sträcka ut sig som på en bädd av ejderflock -- man är sin egen värld och är lycklig.
Men så helt sakta smyger sig mörkret in i stugan, sätter sig i spisvrån och stirrar!
Så smyger det sig in i en själv — och då börjar kampen.
Ett segt gråsvart flor rullar ned sig mellan ens eget jag och ens eget själsliv.
Man rycker, man sliter i floret, man ser tankarna stå där bakom, klara och skarpa nog, man försöker locka fram dem, forma dem.
Förgäves!
Floret är vävt av själsfibrer — det håller!
Man vantrivs — vantrivs!
Tystnaden, nyss ens käraste vän, börjar att pina ens öron värre än det våldsammaste buller.
Man talar för att få höra sin egen röst, men man hör den inte, man skriker för att få dödsstillheten omkring sig att dallra, men den dallrar inte.
Man arbetar, hugger ved, så svetten lackar, för att tvinga örnen att lyfta — men den lyfter inte, inte en tum.
Och runt omkring stå bergen i sorgdok och vakta!
Tyngst är ändå kanske att lida så utan proportion.
Det är all världens mörker man bär på, all världens tystnad man hör.
Och man bär, bär, bär, till dess viljan bågnar och själen dryper av blodssvett.
Och ändå — samtidigt — ja du, så underligt är det — bär man också på den stora glädjen, glädjen att kunna lida så som mörkret lär.
Men så en dag kommer snön, i stora uddiga lätta flingor, som falla så oupphörligt och sakta som från molnen nedskakade fjädrar.
Då rusar man ut, jublar, ropar och tackar Gud, inte för snön, men därför att den är vit.
Och det vita faller och faller!
Man rycker av sig mössan för att få känna de mjuka budskapen på sin hjärna, för att låta levande begrava sig i dem.
Ja, då händer det, att örnen lyfter och flyr över bergen, som blivit milda, runda och ljusa i det vita.
Dalen höjer sig ur dunklet, allt höjer sig, sinne, luft, och då ser man att himlen finns kvar, det man inte trott förut.
Och sedan — mot natten kommer klarheten.
Himlen glänser stålblå med inlagda silverstjärnor.
Den globen över det omätliga, gnistrande, oskärade vita!
Ja, det är nog ett av de största Guds undren häruppe ...
Men det vita kan också vara farligt, må du tro.
Ett år, jag hade häst då, ett stackars ungt kräk, som jag räddat från timmerkörningens råa fasor.
Kampen hade också lidit av mörkret, krubban var sönderbiten, huvudet hängde och fodret var varmt av håglöst flåsande.
Du skulle ha sett hans glädje över att få sträcka ut i det vita!
Han gnäggade, frustade och vidrörde flingorna så lätt, som om han smekt dem med hovarna.
Varken han eller jag brydde oss om vart det bar nu.
Sedan skulle vi till byn, där människor talade — och där hästar vrenskades.
Skogen stod redan under spetstak; mellan träden hängde tunga girlander av snö; tallarna hade svept in sina krokiga grenar i fantastiska draperier, och enarna liknade jättesnöbollar.
Forsen var hes, så mycket snö malde den in i sin svarta vintersång.
Och det vita föll och föll.
Brand, kampen, sträckte ut allt mer och mer, och så gjorde jag — andligen!
Så kom en susning — skogen darrade till — spetstaket störtade samman; tallarna tittade onda fram ...
Så kom en vindil till: den kände jag igen.
Snabbt vände jag på huvudet.
Mörkret följde oss, följde oss i det vita!
»Fram, min häst, fram, min häst!
Snöstormen är över oss!» ropade jag.
Och så var den, den tunga, krokiga skogssnöstormen, den som har tusen händer och ett kvävande dok i varje hand.
»Fram, min häst, fram!»
Brand flög.
Men det vita bakom oss snodde ihop sig till en sotsvart pelare, kröp, ringlade sig under träden — tog språng!
Så ett sjudande, vyssjande, vinande, pipande ljud — pelaren var över oss!
Inom kortare tid än du hinner sänka ditt öga var Brand, jag och släden hopvispade till en enda vit jättehög.
Oron, ögon, händer, fötter — allt kändes som bortryckt från mig.
Vad betyder en snöstorm på isen mot en skogsstorm?
På isen kan man fly.
Jag vet inte riktigt hur jag lyckades arbeta fram Brand ur snöberget, men jag lyckades.
Medels den yttersta ansträngning fick jag ur selpinnarna — så ryckte jag honom loss ur fimmelstängerna, vände hans huvud mot isen och gav honom det första slag han någonsin emottagit av min hand.
Jag visste ju, att ensam kunde han rädda sig ...
Vad mig angick — så ...
Du vet ju, att människohjärtan också ha sina missväxtår?
Just det året hade jag lidit både frost och hungersnöd.
Vilan under det vita tycktes mig som en ljuvlig dröm.
Men kärleken, som betvingar allt, betvang även mig, kärleken från ett fattigt djur.
Brand gnäggade våldsamt och drog begärligt in luften från den frälsande sjön, men så vände han sjön ryggen — ställde sig från vinden och lade huvudet skyddande på min axel.
Sådant orkar värma livsviljan.
Om det så bara är en fågelstackare, som älskar en, så får man krafter.
Kort därpå rev stormen en bit bergvägg bar, då visste jag genast var vi voro hemma.
Jag tror nog att det var sju mäns arbete jag utförde den gången, men en stund senare var jag, Brand och släden i säkerhet i en liten håla, där skogskörarna i regel lade upp de torrvedsknippor, de alltid brukade kasta på vedlassen till tändämne åt mor.
I tre dygn fingo vi sitta instängda därinne, kampen och jag, medan gråbenen tjöto och glävsade rakt över våra huvuden.
Hade bara Brand gnäggat så ...
Men han var för klok, min häst.
När vi äntligen kommo hem — voro vi inte kräsna på föda, må du tro — och inte på dricka heller.
Men i stugan var ljust.
Mörkret satt inte längre i spisvrån, bara kylan, men den var välkommen.
Samma dag kommo barnen för första gången, alla utrustade med kälkar, skor och skridskor.
Tror du inte, att jag rent av måste ta emot med ryggen för att hindra mig ifrån att ta dem i famn?
Ja, det måste jag.
Mycket läsning blev det inte av den dagen: jag var kvävd av ord — jag måste få tala, och så berättade jag sagor, de mest hemska, hårresande sagor jag kunde få fatt på.
Till sist blev den yngsta, en liten söt flicka, så rädd, att jag måste få ta henne i famn och trösta henne ...
Måste få!
Kanske att det värsta häruppe ändå är det stora ömhetskrav, vi sitta inne med, för att hålla den lilla ömheten vid liv?
Vi frukta ständigt bli förvandlade till soliga bäckar, om vi bara en enda gång glömma av att vi äro snöblandade forsar!
I städerna, i våra städer, äro människorna glada och bära livet lätt, sägs det?
Det är det vita ser du, men inunder det vita ligger det svarta och värker.
Och då händer det, att de som äro svaga dricka — för det svartas skull.
Men sådant förstå bara vi.
Sydöverboarna veta bara »att vår vinter är lång och vår sommar kort».
Samma dag barnen varit hos mig, stod jag åter på bron, såg dem försvinna, som vårstänk över isen.
Jag var värmd och ljus!
I stallet hördes Brands muntra trampningar vid helgdagsfodret.
I dalen lyfte mörkret oroligt fram och åter, kastande långa skuggstreck som vid flykt.
Så dracks det upp helt plötsligt av det bländande vita, som tändes med den stora stjärneklarheten.
Ingen skuggning, ingen ton, bara två strålande färger:
Svart och vitt!
Vitt och svart!
Armodets färger.
Men tror du att vi vilja byta ut dem mot all världens prakt och härlighet?
BUABRUDEN
Där furan är för stolt att böja sig för att kunna stå den hårda fjällvinden emot, där fortsätter björken vägen uppåt genom att förkrympa sin växt och sno ihop sin stam till oformliga knölar.
Många av husen här på höjden äro byggda av slik knölig krypbjörk, och konstiga nog äro de att se på.
Inte där sådan björk växer, utan den vida, svajande solbjörken, den som behöver mjukare mylla och mera frihet än alla andra trän, men som också blir fagrare än alla andra, där är Margit »Buabruden» född.
Båda föräldrarna hörde till furufolket, hon däremot till björkfolket.
Att hon behövde sol, tänkte ingen på — bara på att hon spred sol.
Det är ont om sådana här uppe som äro glada, och så bli människorna grymma mot dem som fått gåvan — grymma utan att förstå det.
Margit blev aldrig betraktad som en personlighet, utan som en slags glädjebank, i vilken alla togo ut, men ingen satte in.
Fadern drack i smyg, drack styggt.
Av hustrun tålde han aldrig en varning, men väl av Margit, ty hon hade ett sätt att breda ut skratt över allvarsorden, så de inte märktes förr än efteråt i ensamheten.
Så tog hon den bördan på, flickan!
Modern, en god, men litet käxig kvinna, djupt fäst vid mannen, fast utan gensvar, var full av jämmer och tyst klagan.
Folket på gården var missnöjt både med mat och arbetslag.
Och över vem skulle de kasta knorr och fordran, om inte över Margit?
Så tog hon även den bördan på, flickan!
Hon var som en bjällrande liten häst, på vars lass alla fingo slänga sina störar, utom om stören hette orättvisa, ty då nekade fålen bestämt att dra’.
Aldrig har jag sett snabbare fötter än Margits.
Hon var jämt på språng mellan gården och boden, alltid med kindernas gropar fulla av välkomstleenden och händerna tyngda av mat.
För alla hade hon en särskild omsorg.
Hon ville bara pyssla om och ge.
Ja, ett förunderligt väsen var hon på den tiden.
Hjärteglitter, hjärteglitter låg det över henne!
Med kärlek hade Margit inte haft stort att skaffa.
Visst flockade sig gossarna ivrigt omkring henne vid gillen och dylikt, men sedan stodo de bara och väntade.
De ville bli roade de med!
Men den stören tog inte Margit på sitt lass.
Nog skrattade hon, men det var åt dem.
Då kallade de henne »snål», alldeles som tiggare, som gått miste om en allmosa.
Så hände, att modern gick ned sig på isen sent en höstkväll.
Ropen hördes till gården, men hjälpen kom för sent ändå.
Man behöver tid att glömma slika rop!
Margit frös fast i dem, hon.
Men den som glömde, det var fadern.
Bröllop följde så hastigt på begravning, att prästen bara behövde bläddra om några blad i handboken och gästerna att ömsa min.
Margit fick befallning att lägga av sorgen, hon, vars hjärta ännu klappade i dödsångestens frossa och vars öron voro spända i ett ständigt hemskt lyssnande?
Så kom hon på bröllopet i sin svarta dräkt och svarade, när man ville hon skulle dansa, »att det kunde hon inte, ty hon bar sorg för två».
Hon bar sorg för tre, ty hon sörjde också sin döda moders sorg.
Margits tilltag att på bröllopet sprida »granrislukt och bedrövelse» var något som Maja, styvmodern, aldrig förlät henne.
Ung var hon, Maja, fyllig över barmen, rund över höfterna och len i tonfallet — en riktig kvinnokvinna.
Aldrig hörde man henne säga ett hårt ord om någon — minst om Margit, hon bara ursäktade henne.
Du förstår; hon ursäktade fel, som inte funnos, till dess hon slagit fast, att de funnos.
Så blev det tal här och tal där, att hon var nog trilsk ändå i botten — hon Margit — och otacksam?
Ja, Gud vet om hon inte rent av var högfärdig?
Alla voro så villiga tro ont, ty alla kände sig bedragna på sin andel i »glädjebanken».
Men först när det också tog vid att dra’ kallt från fadern, vaknade Margit upp.
Hon var inte van se sura miner omkring sig hon, och så började hon att yrvaket och trotsigt försvara sig på måfå.
Försvara sig mot anklagelser, som inte hörs!
Ja, lika gärna kan man försöka försvara sig mot luftens giftdjur!
Då gick Margit sin väg, raka-fram-vägen, till fadern och frågade vad hon gjort, efter alla voro så.
Fadern, just då i full blom som förälskad 65 års narr, svarade, alldeles utom sak, att Maja hade rätt, alltid rätt, mest rätt därför att hon aldrig var sur och lipig.
Då förstod Margit till sist att det inte var hon men hennes glädje som haft hygge och kärlek både i hemmet och i byn.
Den upptäckten gjorde ont, ja så ont, att solbjörken började försöka förvrida sig till knölbjörk »för att kunna stå vinden emot».
I ett var fadern sig lik: han tog Margit till råds vid skogssälj och dylikt.
Hans ärlighet var sådan, att han behövde ta råd — och Margit var född med lagboken i sig.
»Till tack» började nu Maja att också dela ut lena hugg i hemmet.
Margit tycktes aldrig märka dem.
Aldrig försvarade hon sig.
Hon bara kände huggen som en svidande orättfärdighet!
Men läpparna krökte sig vad det led till en båge under bördan att hålla hjärteglittret tillbaka, ty det gjorde hon också!
Så fick hon, Margit, vapen i händerna — ett mäktigt — men ett styggt.
Hon såg hur fördrängen i boden kysste matmodern utan att bli avsnäst.
Den dagen gick Margit omkring med huvudet buret så högt som om hon sett ned på alla — på styvmodern mest.
Till sist fann
Maja för gott att söka förklara sig.
Fördrängen var en elak luns, som hotat husbonden till livet, om matmodern skrikit.
Inte kunde väl Margit tro henne, Maja, om ont?
Margit, som i vävkammaren satt vid spolrocken, lät hjulet surra — det var svaret.
Nu tog Maja till en än mer bevekande ton.
»Inte kunde väl Margit tro henne om ont?»
Den enda som svarade var rocken, som surrade allt högre.
Men Maja ville ha svar — så upprepade hon frågan en gång till.
Och nu fick hon svar, ett »ja», som kom så sakta, men så starkt, som om Margit spunnit fram det från sitt väsens innersta lönn.
Så häftigt grep
Maja fatt i rockhjulet och vred det baklänges, att alla de sköra trådarna sprungo av!
Så gick hon skrattande ut.
Den handlingen var en spådom, en elak, hämndgirig spådom ...
»Baklänges, så alla de sköra trådarna sprungo av!»
Från nu var det som om Margit fått kraften tillbaka att vara glad.
Hon log mot fadern, när han kom, log, när han gick, och skötte huset som förr under glädje och sång.
Men moderns alla vanor förde hon in, och Maja låtsade hon inte vidare att se.
Hur tror du slikt kändes för den kvinnan, och säga något vågade hon ju inte, när hon inte visste »hur mycket» Margit sett.
Så dog mannen helt plötsligt ute på gärdet — doktorn sa’ av slag — och slag var det; ålderdomens bakslag mot ungdomsbrunst och hetta.
Maja grät, vackert och sakta som när ett vårregn faller, men så oupphörligt, att grannhustrurna måste vaka över henne.
Margit förstod sig åter ingen på.
Visst var hon blek och bedrövlig att se på, men grät gjorde hon inte, och när sypigan frågade om inte Margit skulle låta ta mått av sig till ny sorgklänning, fick hon svaret, att det behövdes inte, ty just nu var det tider lägga av sorgen.
Sådant sprids, förstås!
Till sist tyckte till och med prästen sig tvungen att gripa in.
Ödmjukt, som väl bara ett läsbarn lyssnar till läsprästen, åhörde Margit de bestraffande orden.
Läpparna darrade och tårarna stodo på lur, men svaret blev ändå, »att hon var glad far fått gå bort i tid».
Prästen förstod bara orden, och så fick Margit »hårdhjärtad» — även i prästbetyget.
Strax efter begravningen kom det kavel, att Majas mor var krank.
Maja reste genast till fattighemmet, »god som hon var».
Medan hon var borta, lagade Margit med länsmannens tillhjälp, att Hans, fördrängen, kom av gården.
Lätt arbete var det inte, men det lyckades genom hotelse om angivelse för tjuvmärkt och sedan vattensläppt virke.
Stygga ord om matmodern sa’ han visst, när han gick, men dem fäste sig ingen vid, »ty de voro ju bara sagda av hämnd», sa’ Margit.
Strax därpå blev Majas mor frisk igen ...
Det var vackert se henne, Maja, nästan falla Margit kring halsen och tacka henne, som kört bort den där otäcka Hans, »som hon aldrig tålt!»
Men Margit, hjärte-Margit, lät inte omfamna sig — utan stod där stel och rak och sa’ helt högfärdigt, »att hon bara sopat rent för faderns dörr».
Från den stunden visste hela byn hur svårt Maja hade det i smyg, visste det, fast de i över tjugu år solat sig i Margits ömhjärtenhet!
Bitterhet är dubbelt bitter för den, som är född till sötma.
Margit tyckte hon fått i sig ett gift, som hon inte kunde vänja sig vid.
Lämna gården föll henne inte ens in, till det kände hon sin ställning som en storbondes dotter allt för utpräglad; men sommaren efter faderns död steg hon för första gången upp till fäbodarna, eller buom, med kreaturen.
»Buom» — har många gånger förr varit vallfartsort för slitna kvinnosinnen, och där finns helbrägdagörelse!
För vart steg man tar uppåt, så mister man en plåga.
Skogen omger en som en doftande dräkt, ständigt ny, ständigt densamma, och när man till sist står där uppe på sammetskullarna, där »dvärgblommor med jätteskönhet» stå så tätt som inslagna i en matta ...
Ja då känner man sig stå i en storhetens förgård utan like.
Långt borta drömma snöfjällen rosiga soldrömmar att höra skyn till.
Kyrkorna äro sammankrympta till vanliga människohus; människohusen äro blivna till ett intet.
Och insjöar ser man, du, hav beströdda med buketter, och i skogarnas svartslitna trädrännor störtar forsarnas eviga silverregn.
Hit upp tränger inte den lilla knarriga människorösten; själva varandets trollugn är tystad: här talar endast Gud!
Så dricker man nytt liv åt den nya människan i sig, den rätta, den som »där nere lever i ett sådant förtryck och elände.
Och ibland om kvällarna!...
Ja, då öppnar himlen sig varv efter varv, till dess man tycker sig se rakt in i solens flammande hjärta.
Eljest är luften full av det omätligas ro.
Tror du inte man måste tänka stort och leva rent inför sådant?
Allt ont föll från Margit häruppe, som lånade lumpor.
Hon var lycklig igen — lycklig för egen räkning.
Det var det mest förundransvärda av allt!
Och ung blev hon med, du — så ung, att hon inte visste vad hon skulle göra av sin ungdom.
Hon lekte, skrattade, inte för att roa, utan därför att det var roligt, och sprang i kapp med »hjälpen», lill-Stina, sedan hon likväl först läskat sig med att stoppa jäntungen så full av gotter, att hon knappt kunde röra sig.
Sedan läskade
Margit sig med att låta Bolla, skällkon, få behålla sin nyfödda kalv.
Alla — alla skulle vara glada och nöjda!
Moderns dödsrop trängde inte hit upp; ingenting trängde hit upp — annat än lyckan.
Vart Margit gick, följde kreaturen efter.
Satte hon sig, flåsade de med sina mjuka mulor i hennes nacke; stod hon, nappade de i hennes röda kjol, som om den varit en väppling.
Och så märkvärdigt tänjsamma dagarna voro, se’n!
Riktiga vardags-söndagar allesammans: det tunga arbetet alldeles som flög en ur händerna.
På så vis fick Margit tid över för fiolen, ty Margit var av spelaresläkt, fast hon inte fick spela, så folk hörde det, efter sådana funnos, som ansågo det vara mot bibeln att låta kvinnor röra vid strängaspel — dessutom opassligt för kvinnor.
Bäst tyckte hon om att sitta i döda forsen och spela om kvällarna för »storfolket» — för dem, som inte synas!
Spela bland störtande fall av blånad luft med skum av fradgig mossa och vitgrå lavar!
Här nere var alltid mörkt och fuktigt.
I den tomma vattenrännans botten glänste stenarna som blankslipade benknotor; strandbäddarna voro sönderslitna, som om vattnets jättar under färden ner till Storlängssjön lyft sig upp på armbågarna för att titta, huru det såg ut på land.
Under brådskan hade vattenfolket också störtat ned klippor, ryckt upp trän, rusat igenom berg och borrat djupa kittlar.
I de kittlarna bodde storfolket.
Margit hörde huru de sorlade och sjöngo.
Ja, ett par gånger såg hon till och med sjöjungfrun dansa i de blå luftvågorna — men då höll hon igen ögonen, ty hon visste, att storfolket inte var att leka med, om människorna försökte få se för mycket av deras hemligheter.
Till Margit kom så ofta drömmar, att hon var den döda forsens förstenade näck, som fått löfte att spela sig till liv igen!
Men fram på sommaren orkade hon inte ens drömma — hon var tyngd av sin egen lyckokänsla.
Biet hade samlat för mycket sötma.
Sådan var hon till sinnes, när Sven träffade henne.
Det var en söndagskväll det skedde.
Margit satt på den flata spelarestenen i döda forsen med fiolen i knäet, de mörka ögonhåren i frans mot kinden och det ljusvågiga huvudet som draget bakåt mot stammen av ett sviktande träd.
Sven var en nykommen, men underligt tal hade han ändå hört om henne Margit, som varit så god och blivit så ond!
För att pröva humöret hennes, satte han luren till mun och lät ett par kolare-rop höras.
Margit miste livsfärgen och kröp förfärad ihop på stenen ...
Ond, hon!
Sven tyckte sig aldrig ha sett något så ljuvligt och så fagert ...
Han sprang fram ...
Ja, så var den historien i gång, du.
Sven var yngre än hon, rödblommig, stark och litet vek över de fylliga läpparna.
Men det betydde inte stort huru han var; det viktiga var att han kom då!
Hon fäste sig vid honom med alla sina hungrande, ömma hjärtrötter.
Hon öste så mycket kärlek och omsorg över honom och så mycken hopspard glädje och fröjd, att Sven tyckte sig ständigt befinna sig på fest.
Av modern hade hon ju bara ägt den bit fadern inte ville ha — av fadern så gott som ingenting.
Svens förnämsta »mandat» var ändå, att han inte ville bli road — bara älskad — att älska var så lätt!
Varje afton stod hon på sned-klippan och väntade.
Han kom ofta — och när han inte kom, så skrev eller telegraferade han, ty buom har också sin post och sin telegraf ... luren!
Det är vackert höra slika kärleksbud flyga genom den klara luften, må du tro.
Så kysste han henne en dag i döda forsen, och så började de genast tala om bröllop.
Gård hade han ju nyss tagit i arv; skifte skulle det ju snart bli för Margit: de hade ingenting att vänta på.
Margit hade aldrig talat med Sven om »henne därnere», och när det nu skedde blev det i hjärteglittrets ljus.
Saken var, att hon målat om allting häruppe i ensamheten och lyckan.
Hon betvivlade sina egna ögons vittnesbörd, hon trodde Maja var god och ren, hon trodde, det var hon, Margit, som sett styggt och tänkt styggt — hon trodde att fadern delat rättvist i sin känsla, trodde — »ty hon älskade Sven».
Fäst dig vid det, herre; jag tycker det är så vackert: »ty hon älskade Sven»!
Den dag Sven, efter avtal, skulle stiga ned i dalen och begära arv och bröllop, blev en sorgens dag i buom.
Allt ont hade Margit glömt, men att det funnits ett ont »därnere», det hade hon inte glömt — och för det onda var hon rädd ...
Give Gud att!...
Själv skulle hon stanna här uppe till dess det var förspänt till skjuts nedför predikstolen.
Utstyrseln låg ju färdig sedan år.
De höllo varandra så hårt i hand, som om handtaget varit ämnat för evigheten, medan Margits tårar föllo, tunga och långsamma.
De togo näring ur hela hennes väsen.
Efter dem pinglade kreaturen i en lång sorgfylld rad, och rackan hade sänkt den yviga svansen som tecken på att hon »förstod».
Sven tyckte sig aldrig ha gått en så tungsam stig.
Tala kunde ingen av dem.
Margit försökte till sist att spela en avskedslåt; men fiolen snyftade den med, och så tyckte hon bättre om att lyssna på klockorna, som ringde in sorgen i hjärtat på henne, som ett helgsmål.
»Du skriver väl en lapp med jäntan», fick Margit fram till sist.
»Visst!»
»Och passar luren var kväll, när solen står snett över Hökberget?»
»Visst, visst!»
Flera ord fann han inte, Sven — förr än det gällde något som brann i honom, som brunnit i honom länge: att en enda gång få stanna till morgonen.
»Det var tids nog stiga ned i gryningen.»
Luften var full av stillhet och aftonljuvlighet — de voro ensamma, och de älskade varandra — med sin unga kärleks hela styrka!
Sannerligen behövs det inte att man tror starkt — för att kunna tro alls ibland!
Kanske om hon då ...?
Men ifrån hemmet utan mor ville Margit lämna ut sig själv med all heder.
Så kysste hon honom med den äkta kärlekens skälvande styrka — lockade kreaturen omkring sig till ett skydd och sprang tillbaka mot höjden, medan han långsamt och motvilligt steg nedåt med sitt unga, osvalkade blod!
Tror du på helvetet?
Jag tror på det, det är en riktig lisa att få tro på det — ibland!
Det finns människodjävlar, du, som man inte kan avväga något annat straff för än helvetets eviga eld.
Nu ska’ du höra.
Jäntungen, hemma efter matsäck, hade mycket riktigt en brevlapp med sig tillbaka.
»Styvmodern hade varit så beskedlig; lovat både arv och bröllop, fyra-dags-bröllop till — och det skulle hon kosta på.
Eljest hälsade hon så mycket och var så glad!»
Den kvällen blev det fest i buom — med kaffe och färska rån och extra nattfoder åt korna.
Ja, Bolla fick till och med krans kring hornen!
Skratta du gärna, om du så vill.
Jag är mer hågad gråta, jag!
På natten låg