Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det säkra är, att sedan kronoparken Rällatall blifvit, efter den tidens nya läror, försåld till skatte, nedhöggos träden o,ch försåldes af de första ägarne, så att man nu, i stället för den vackra skogen, endast ser den hvita ofruktbara sanden, hvari den vuxit; och snart skall denna Och ao Maj c. m. 133 trakt måhända vara förvandlad till flygsandfalt.
Att åboerne på den ödelagda skogsmarken äro fattige, och alt brott begås af dem, såsom af andra fattiga menniskor, är sanning.
Men förhållandet är icke sådant, till den öfverdrifna grad som här uppgifvits.
Öländningarne äro liflige och lä 11— retlige, förgå sig derföre lätt af öfverilning; men de äro ett dugligt och förståndigt folk, sorn i allmänhet bergar sig väl och bättre än Småländningarne på andra sidan sundet.
Bästa beviset härför tyckes ligga i öläudningarnes fördom, att de skola vara försedde med goda matsäckar, för att icke svälta, när de komma öfver till fasta landet.
Man har sagt, all Öland mäste hemta sina skogsförnödenheter från fasta landet.
Det är sannt, hvad sydliga delen af ön beträffar; men denna är ock fruktbarast.
På öns norra ända finnes 10,000 tunni, skog, Kronan tillhörig, och derföre bevarad.
Derifrån kunna öboerne för skäligt pris få köpa både bränsle, timmer och andra skogsförnödenheter.
Att åter enligt deras önskan dela den, vore detsamma, som alt gifva den lill sköflings.
Då hemmansägarne icke motsatt sig afsöndring och särskild skattläggning af åtskilliga utmarksdelar, synes sådant bevisa, att de sjelfve erkänt sig icke hafva äganderätt dertill.
Skulle nu skatten efterskänkas, så är det klart, att all utmarken äfven bör återgå till Kronan, i samma förhållande som före skattläggningen.
Skulle ett sådant förslag göras Öländningarne, så skulle säkerligen de vara få, som icke hellre betalte skatten och behölle jorden med äganderätt.
En sådan åtgärd kan dock icke äga rum, utan alt underställas Konungen; och jag är förvissad, att Han hvarken nu eller framdeles tillkallar sådana rådgifvare, som skulle vilja, utan undersökning, tillstyrka en allmän efterskänkning af Kronans ränta; ty hvarmed skulle de sedan möta dylika anspråk från hvilken landsort som helst?
Att dock någon lindring kan beliöfvas, derom är jag öfvertygad; men då ej alla hemmansägare behöfva den i lika mån, så bör förhållandet med säkerhet utrönas, på det alt vid en kommande riksdag ingen må komma efter med begäran om ytterligare jemkningar och nedsättningar, emedan andra bekommit större fördelar än vederborde.
Jag anhåller äfven om återremiss af betänkandet.
Jag är hufvudsakligen förekommen af Hr von Hartmansdorff, och får blott tillägga, alt, enligt hvad en af StatsUtskrs ledamöter uppgifvit, det är genom undersökning vitsordadt, att en delaf de hemman, som erhållit andelar af utmarken, fått odlingsbar mark, som icke tillhört hemmanen förut enligt gamla skattläggningsvärdet.
Derföre vore det ju alldeles oförlåtligt, om en efterskänkning skulle äga rum, på sätt Utsk. föreslagit, helst en sådan fördelning
Liefve ganska ojemn, ty en del af dessa innehafvare utaf f. d. kronojord finge hvad de icke borde haf - Den jo Maj c, m. va , andre fingo intet.
Huru kan veil detta jernnäs på annat sätt än genom en billighetsåtgärd.
En sådan åtgärd måste sökas genom återremiss; oell då jag finner det betänkligt att bifalla StatsUtskls betänk., får jag anhålla om dess återremitterande.
I händelse förhållandet verkligen ä'r sådant, som en SiatsUtsk:s ledamot trott det vara, att nemi. på gammal häfd grundades de förmåner, för hvilkas åtnjutande Ölanda ingarne blifvit ålagde en särskild skatt, då vore det verkligen billigt att befria dem från denna skatt; men skulle icke rätta förhållandet vara utredt af de upplysningar, som Hr von Hartmansdorff och Frih.
Cederström lemnat, torde det tillåtas mig att lemna några särskilda, hvarigenom rätta förhållandet, som äger rum på Öland, torde visa sig.
Som man vet, hafva redan från äldre tider tillbaka —- jag tror ända från Johan ll!:s tid — Sveriges frarafarne Konungar älskat att hafva Öland som ett lustställe, lill en jagtpark, der de ofta njöto af jagtens nöjen.
Detta föranlät, att
Kronan efter hand tillbytte sig eljer inköpte enskildes egendomar på Öland år från år.
Denna handel bedrefs synnerligast af Cari X Gustaf, som mycket älskade Öland och bodde der.
Då under Carl XI fråga först uppstod om skattläggning af Öland, funnos ej mera än i5 hemman i Ölands norra Blot och 60 i det södra, som blefvo skattlagda, och hemman fördelades på kronoparkerna, titan afseende på huru de förut varit fördelade, hvarigenom uppkom en fullkomlig olikhet mot hvad som ägde rum med all annan skattläggning i Sverige.
De voro underlagda Kronans slolt med sådana servituter, som att hemmansåboerne icke fingo skada jagtdjuren, utan tvertom hygga hus i sina ängar och dit inlägga foder, så att hjortarna skulle kunna gå in dit att äta, och fingo icke drifva ut dem från ägorna.
Under Kung Fredriks tid fördes dit vildsvin, som gjorde mycken skada.
Men från alla dessa servituter äro Öländningarne numera befriade, och den som varit på ön, hvartill jag haft tillfälle, har kunnat se, att allmogen derstädes i allmänhet är välmående.
Fördelningen af Kronans utmarker på hemmanen har skett med äganderätt dertill; att nu göra en skänk deraf utan någon ersättning till Kronan, vore en obillighet mot Rikets öfriga skattdragande.
Deremot kan väl en lindring vara behöflig, och en sådan vill jag gerna medgifva på sina ställen.
Om det skulle vara fråga om att efterskänka skatten utan undersökning, så skulle jag instämma med Hr von Hartmansdorff; men här är, både af Kammarcollini och Konungens Bef:h:de, undersökning verkställd, dervid förrättningsmännen utredt förhållandet och hemställt att K. M. i nåd. täcktes eftergifva hela denna beskattning.
Det är på denna grund, sorn StatsUtsk. trott, att under - Deli ao Maj e. m. 125 sotning icke vidare borde eller kunde komma i fråga.
Vidare har Utsk. noga undersökt och erfarit, hvad äfven förut är vitsordadt, alt Ölandsboerne, då Öland utgjorde en kronopark, hade fullkomlig nyttjanderätt till liela utmarken; att denna nyttjanderätt visserligen blef inskränkt, derigenom att ohägnad inträffade till följd af hjortars och vildsvins införande på ön; men genom K. brefvet af 1802 är denna olägenhet afhjelpt, då kronojagtparkerne upphörde och Öländningarne inträdde i deras dem af ålder medgifua rättighet att fritt begagna all mark, som icke förut var inhägnad af redan skattlagda hemman.
Då nu en skattläggning skett, icke på grund af Öländningarnes ursprungliga begäran, ulan emedan de af flera omständigheter dertill öfvertalades, och vid den nya skattläggningen dem fråntogs den betesmark, som förut varit dem upplåten till allmänt antagande, måste en hvar genast inse , att en stor obillighet in träd t mot det förhållande, som var att rätta ojemnlieterna.
Jag har förut medgifvit, att lagligen äga visserligen icke Ölandsboerne någon rätt att återfordra den rättighet de förut ägt; men här äger en stor skilnad rum mellan det lagliga och det rättvisa.
Det rättvisa är här det billiga; och derpå är det, sorn StatsUtsk. grundat sitt tillstyrkande, väl betänkt, att Ölandsboerne icke skulle i annat fall komma i åtnjutande af någon större fördel, utan tvertom deruti lida förminskning, dåde, pa sätt Utsk. antydt, bevisligen varit i åtnjutande af vida större förmåner, än de nu skulle komma att åtnjuta, sedan odlingsbara mässar och kärr blifvit fråntagna, deraf nyhemman mot särskild åsatt ränta uppkommit, och den öfriga utmarken är af beskaffenhet att inhägnad deraf icke lönar mödan.
En gammal karta på 1600-talet bevisar att en sådan fördelning af utmarken redan då ägde rum; den är på kartan aftecknad, men det tiar redan från den tiden icke varit någon vinning att tillegna sig den äganderätt deraf, sorn genom denna afmätning var afsedd.
Utmarken förblef i alla fall under allmän nyttjanderätt, och jag tror, att om det gick an att omgöra hela skattläggningen och lägga alla utmarker tillbaka, borde Ölandsboerne blifva dermed belåtne; men derom bör nu icke fråga uppstå.
Frågan är nu endast den, huruvida icke, sedan denna skattläggning öfvergått Öländningarna, och bevist är, att de derpå förlorat, utan motsvarande nytta af äganderättens erhållande, billighet och rättvisa fordra, att de från denna beskattning alldeles befrias, helst jag tror, att, genom förnyad undersökning af förhållandet, några andra upplysningar eller något annat resultat icke dermed kan vinnas.
Jag anhåller ytterligare, att R. o. Ad. måtte, på grund af de uppgifter, som blifvit meddelade och i betänk, finnas omrörde, bifalla hvad StatsUtsk. föreslagit.
Sedan Gr. Horn så Den ao Maj e. m. fullständigt n t reel t frågan, har jag föga att tillägga, utun anhåller blott att få redogöra för de motiver, som föranledt mig att biträda SlatsUtskts åsigt.
Ifrågavar. utmarker blefvo 1682 fördelade på socknarna och sedermera, då Öland i början af 1700-talet skattlades, i skattläggnings-inslrumentet upptagna såsom herrligheter, tillhörande hemmanen, dock utan särskild skatt, och begagnades af Ölandsboerne som en allmän betesmark.
Ar 1802 utkom en K. författning, deruti rådjuren, hjortarne och vildsvinen aflystes från den s. k.
Alfvaren, mot förbehåll, att Oländningarne skulle inhägna ekplanteringshagar; äfvensom samma författning innehöll, att en stor del af skogen sorn allmänning skulle vara tillgänglig för Öländningarna till fyllandet af deras skogsbehof.
Samma författning stadgar ock, att den öfriga utmarken skulle fördelas på hemmanen.
Hvad de första villkoren, ekplanteringshagars inhägnad och skogsallmännings frånskiljande, vidkomma, så blefvo de genast verkställda; men fördelningen af Alfvaren uteblef, emedan kriget mellankom och derefter 180g års revolution, som hade till följd en annan sakernas ordning, äfven i afseende på hushållningen med Öland under Landsh.
Adlersparres ledning.
Hade författningen af 1802 blifvit salt i full verkställighet, skulle det hafva varit ganska lyckligt för Ölandningarna, och de hade då icke haft skäl till klagan ; men i det stället skattlades planteringshagarne till hemmanen jemte en stor del af den odlingsbara marken.
Tyngst drabbade likväl
Ölandsboerna den åtgärden, att de allmänningar, hvarifrån utsyning skulle ske till vedbrand och byggnader m. m., fördelades i lotter och såldes, hvarigenom följden blef, alt skogarna nedhöggos, och attén stor del af Ölands hemmansägare nu äro i saknad af nödig vedbrand.
Sedan detta var gjordt, fördelades den öfriga Alfvaren eller utmarken, som icke var af särdeles värde, samt belädes med den oerhörda skatten af 864 t:r spanmål, hvilken skatt, i förening med alla öfriga onera, troligen kommer alt bereda många hemmansägares obestånd, såvida ej hjelp å Ständernes sida mellankommer.
Ölandsboerne hafva således vid den nya beskattningen förlorat sina bördigaste betesmarker och sin bästa skog, samt dessutom fått sig ålagd en ganska betydlig spanmålsränta.
Häröfver hafva de vid flera tillfällen, genom sine riksd.fullmäktige, förgäfves anfört klagomål, intilldess Siänderne vid 1834 års riksdag behjertade deras belägenhet och ingingo till K. M. med und. begäran, att en undersökning af förhållandet mätte på stället göras, hvilken undersökning äfven skedde, om jag minnes, år 1836 af Kammarrådet Liljenroth, som dervid ganska noga gick till väga o
Ii tillstyrkte, att ifrågavar. utmarksskatt på Öland skulle upphöra, hvaruti äfven duvar.
Landshöfdingen i Calmar instämde, ehuru af den sedermera t. f. Landshöfdingen derstädes, äfvensom af K.
Kammar-colltru, upphörandet af of - Den 20 Maj c. m. 127 tanämnda utmarksskatt blifvit bestridd.
Det lian visserligen vara alltför lofvärdt af K.
Kammar-colltm att vilja bibehålla Statens intrader; men då en orättvisa är begången, skulle jag tro billighet och rättvisa fordra, att R.
St. borttaga en i sednare tider pålagd skatt å en utmark af den usla beskaffenhet, alt den ej förtjenar odlas eller inhägnas, hvarå största beviset förefinnes i det förhållande, att Alfvaren ännu några och 20 år efter sista skattläggningen fortfarande, likasom i äldre tider, ligger till gemensam betesmark.
Dessa äro de skäl, på hvilka jag bilrädt Utslits betänk.; och jag får för min del förklara, alt jag anser utmarksskatten orättvis, anhållandes om Hr Frih. o.
Landtmts propos. på bifall fi betänkandet.
Hr von Hartmansdorff; Den siste talaren har isynnerhet fästat sig vid det orättvisa i den behandling
Öländningarne skola hafva undergått.
Han har åberopat bland annat, att denna fråga många gånger förevarit oell blifvit afslagen af StatsUlsk. och R.
Hade han rätt deruti, att utmarksskatten vore orättvis, så hade han dermed tillika sagt, att alla föregående SlatsUtsk. och Ständer förr varit orättvisa.
Men mfinne icke möjligt kunde vara, att flera StatsUtsk. och Ständer efter hvarandra varit likaså rättvisa, som det nuvar.
StatsUlsk.?
Kanske om man räknar efter pluralileten, mäste de anses hafva varit rättvisare än det nuvar.
StatsUtsk., hvilket allena tillstyrkt eftergift.
Man har som skäl till bifall å Utsk:s förslag åberopat en undersökning i frågan, verkställd af Kammarrådet Liljenroth.
Ulsk:s utlåt, ådagalägger alt denna undersökning skedde under 2 månader, men det är derföre icke sogdt, att dertill åtgingo 2 månader; ty förrättningen hade kunnat börjas i slutet af Juli och lyktats i början af Augusti.
Öland är i4 mil lång och icke så smal, att blott en sträcka af hemman går från norra udden tili den södra, ulan hemmanen äro i allmänhet belägna på 2tne linier längs östra och vestra kusten, så alt man bar åtminstone öns dubbla längd eller 28 mil af bebodda sträckor all beräkna.
Skulle man väl då kunna föreställa sig, att alla de hemman, som ligga på en sträcka af 28 mil, kunna hinna undersökas till beskaffenhet af deras jordmån och riktigheten af deras skattläggning m. m. under loppet af 2:ne månader, äfven om bela denna tid blifvit derpå använd?
Det besynnerliga förhållande inträffar ock, att premissen till Kammarrådet Liljen roI hs betänk, icke synes stå i öfverensstämmelse med den slutsats, hvartill han kommit.
Man har sagt, att Öländningarne tillförene haft större fördelar än nu; hvarföre hafva de då icke framdragit bevis härpå?
Jag tror ej, att så orättvisa domare finnas i landet, att om verkliga bevis framläggas af hela landskaps innebyggare, de skulle lemtias utan afseende.
Man har, såsom bevis på de Öländska utmarkernas D c 11 20 M a j c. m. oduglighet, åberopat, att kring dem icke finnes någon stängsel.
Förhållandet är, att man icke der har tillgång på trädvirke till gärdesgårdars uppförande; men deremot har man kalksten eller s. k. flisor, som med mycket litet besvär uppbrytas och begagnas till stängsel.
Att sådan finnas, torde jag få bevisa genom ett sval-, som en hvar plägar få höra, om han vill köpa af de små hästarna, som folket på ön kallar kungshästar.
Då svaras, att sådant icke utan svårighet låtar sig göra, ty sedan Alfvare» numera blifvit delad och mångenstädes inhägnad, kunna kungshästarne ej mera löpa ikring ön såsom fordom, ty när de instängas blifver racen större, emedan litenheten kommer af köld och foderbrist om vintern.
Detta är ock orsaken, hvarföre sådana hästar numera kosta 3 till 4 gånger utöfver deras förra pris, om hvilket allt man kan erhålla visshet genom efterfrågan på första ångbåt, som kommer från Calmar.
Här omtalas äfven den oerhörda skatten af 864 l:r spanmål.
Men om man eftersinna!’, att på ön finnas omkring 8oo mantal, finner man att summan icke är så stor.
Jag anhåller ytterligare om Sterremiss.
Jag begärde ordet i anleda, af IJr Tersmedens yttrande, att Öland skulle varit lyckligt, om 1802 års författning gått i verkställighet om Alfvarens delning på hemmanen.
Hvarifrån tager den värde ledamoten det, att icke äfven delningen, efter 1802 års författning, skulle hafva medfört den skattläggning , som sedermera ägt rum, eller fanns icke samma skattläggnings-författning gällande 1802 , som de , efter hvilka dessa utmarker sedermera blifvit skattlagda?
K unde väl Gustaf Adolph 1802, fastän det ej i författningen om utmarkernes delning expressis verbis stod, alt skattläggning i och med detsamma skulle ske, frikalla dem, som lingö utmarkerna sig tilldelade, från den skattläggning, som, enligt lika val då som nu gällande författningar, borde ske?
Det skefva sätt, hvarpå detta ärende blifvit i StatsCJtsk. behandladt, äfvensom det på sidan om sanna förhållandet gjorda påstående, att den utmark, som tilldelats hemmanen och blifvit skattlagd, vore oduglig, bestrider jag.
Den skattlagda jorden har ej varit sämre än annorstädes befintlig, skattläggning enl. gradering underkastad, jord; och att deribland äfven förekomma s. k. impedimenlu, är helt naturligt, men dessa hafva ej blifvit graderade eller i skattläggningen ingått.
Man säger, att det är ett bevis på markens oduglighet, att den ej blifvit inhägnad; sådant kallar jag för lösa uppgifter, mine herrar!
Den mark, som duger till odling af åker och äng, den har blifvit inhägnad; den mark som ligger utanför, som icke duger till en sådan odling, den har ej blifvit och behöfver icke heller inhägnas.
Den 10 Maj e. ra. 129 Hr Ribbing, Arvid:
Under discussionen liar jag förnummit, att särskilda tankar blifvit yttrade.
Det tinnes nemi. i betänk, uppgifvet, att äganderätten till ifrågavar. utmarker icke varit vid de äldre skattläggningarna tagen i beräkning; deremot bar en värd ledamot, Hr von Troil, förklarat, att han ägde anledn. dertill, all dessa utmärker varit tagna i beräkning vid den skattläggning, som först öfvergick Öland.
Vidare har den ene påstått, att Öland vunnit på delningen, den andre alt ön derpå förlorat, och ändtligen är det i betänk, inlaget såsom ett skäl, hvilket föranledt Kammarrådet Liljenroth att tillstyrka någon afkortning, att många odlingsbara kärr och inåssar blifvit fråntagna allmänningen, hvilket minskat den betesrätt, som hemmanen af ålder haft.
Nu är det, enligt allmänna lagar och författn:r, kronojordägares rättighet att låta uppodlingar ske på allmänningar.
Således, om detta varit en allmän laglig rättighet, som tillkommit Kronan, så skulle ej öboerne lagligen kunna anses hafva blifvit förnärmade.
Hade de blifvit förnärmade, skulle förnärmelsen bestått i så mycket som dessa nya hemman fråntogo allmänningen, och då hade i alla fall återstått den skatt, som belöpte sig på det öfriga af hemmanen.
Sådana olika förhållanden, visa sig, hvartill äfven kommer det, att en ledamot af StalsUtsk. har uppgifvit, att Konungen tillåtit, att utmarken skulle fördelas hemmanen emellan, och att en annan ledamot af SlatsUtsk. yttrat, att det ej varit på begäran af Öländningarna, som delningen skett, och att den likasom skulle hafva skett emot deras vilja.
Det är således mångo omständigheter att laga i betraktande, och med all aktning för så väl den enes sorn den andres omdöme, måtte allt detta lagligen pröfvas och tagas i öfvervägande, såvida man vill komma lill ett 1 ät tvist slut.
Det halver sig icke så lätt för ett rum, som delta, alt föreställa domstol Utsk. har i det nästföregående af R. o. Ad. bifallna betänk, förklarat, att ”då det ”ankommer på vederbör., som förmena sig för deras hem"man äga anspråk på sådan jord å allmänningar, hvilken till ”odling blifvit upplåten, att i laga ordning utföra den fiter”vinningstalan, hvartill de må förmena sig vara berättigade, ’på utgången hvaraf beror, huru med odlingslägenheternas ”ränta kommer att förhållas, Utsk. anser den väckta motio”nen icke till någon åtgärd å R.
St:s sida kunna föranleda.”
Jag hemställer nu, huruvida detta föregående betänk. rör:de en motion, äfven om ränta från allmänningar, slår tillsammans med det utlåt., som nu är under öfverläggning.
Mig förefaller det verkligen såsom de stridde emot hvarandra, alt nemi.
Utsk. i det första tagit såsom grundsats, att domstolarna skola utveckla förhållandet, men i det sednare deremot antagit den grundsatsen, att, med stöd af Kammarrådet Liljenroths undersökning, vilja besluta i hufvudsaken och underställa den Ständernes sanction.
Jag tror, att detta skulle vara vådligt.
Jag har mig bekant, alt mångfall7 H- ‘7 Den 20 Maj e. m. diga rättegångar blifviFförda, exempelvis i Östergöthland om Örnberget, hvilka gatt ända till högsta instansen; och om nu här en utväg funnes att slita tvisten, så kanske att äfven de personer, som anställt den, kunde komma och framställa anspråk, om de ej funne siri sak så afgjord som de. önskade.
Jag tror således, att man ej, såvida man är mån om att gå rättvist tillväga, bör företaga sig att här föreställa en domstol.
Sprengtporten, Jac.Wilh.:
Man skulle visserligen kunna åberopa än flera ganska intressanta bidrag till våra äldre jagtförfattningars stränghet, andem HrRosenblad anfört — t. ex. förbudet under den s. k. frihetstiden att fälla högdjur vid lifsstraff; men mildare seder hafva sedermera inträdt, och det har numera icke blifvit en så uteslutande sysselsättning, som fordom, för de förnäma, dessa jagtnöjen, hvadan man fästat mindre vigt vid jagträttigheten i Kronans parker; och sålunda har allmogen kring dessa parker småningom fått en rättighet, som den i mindre män förut utöfva!, sedan den begagnat parkerna till betesmarker för boskapen och äfven till skogsfångst.
Resultatet häraf har visat sig vara, att parkerna småningom blifvit förstörda; men med detsamma har en slags nyttjande-rätt, gränsande till urminnes rätt, uppstått till dessa kronoparker, som till följd af urminnes häfd blifvit betraktad nästan såsom äganderätt.
Före 1824 ägde K. M. och Kronan omkring 35o,ooo tunni, kronopark.
Då framställdes det förslaget att, för att söka få freda den återstående delen af skogen, afvittra någon ringadel deraf med uppoffring af det öfriga.
Denna princip låg till grund för 1824 års författning.
Afvittringen har sedan blifvit verkställd, och af omkring 35o,ooo tunnland disponerar Kronan nu 5o,ooo, hvaraf den s. k.
Böda skogen utgör en del.
AIf— varén på Öland bar också varit kronopark.
Förhållandet med den synes ock hafva varit enahanda, att nemi.
Kronan afyttrat sin äganderätt till Alfvaren emot den betesrätt allmogen derstädes begagnat, och förbehållit sig äganderätten till den bättre delen af parken.
Kronan har bibehållet
Böda skogen, hvilken man äfven föreslagit att delas, men hvilket StatsTJtsk. afstyrkt; den har undantagit Skede-måsse och andra lägenheter.
Det synes mig således, att samma princip, som blifvit följd i afseende på den första kronoparken, äfven blifvit följd i afseende på Alfvaren.
Huruvida någon skattläggning vid dessa afviltringar ägt rum eller icke, tilltror jag mig icke att bestämdt styrka eller motsäga.
Jag tilltror mig likväl kunna säga, alt om någon skatt blifvit ålagd, har den varit ganska ringa, likasom jag kan upplysa, att förhållandet varit med andra kronoparker , som blifvit öfverlemnade till angränsande hemmansägare utan någon slag skatt.
Sådant är t. ex. förhållandet med den s. k.
Kronomasteskogen på Dalsland, der en half kappe säd åsattes tunnlandet D c u 20 Maj c. in. och sedermera efterskänktes af Kronan.
Det synes mig att samma stadganden, som blifvit iakttagna i afseende på Öland, icke blifvit följda och iakttagna i alldeles samma frågor vid tillämpningen på andra delar af Riket.
Det är dessa skäl, tillika med flera andra, som af Gr.
Horn saint Herrarne Tersmeden och von Troil blifvit framställda, som föranleda mig att tillstyrka bifall å detta betänkande.
Att öfverlemna frågan till domstolarnes pröfning, vore af intet ändamål och bör icke komma i fråga; ty saken bör ej annorlunda än administrativt kunna behandlas.
Att i det skick, saken nu befinner sig, hänskjuta den till en ny undersökning, vore endast, såsom Gr.
Horn yttrat, att börja precist på samma sätt som förut; och om den undersökningen verkställdes, blefve tvifvelsutan resultatet vid en följande riksdag, att man stöde på samma punkt som förut.
Hela anmärkningen i afseende på undersökningen reducerar sig icke till annat, än att Kammarcolltm ej tillstyrkt saken; ty hade Kammar-coll:m tillstyrkt den, hade ingen anmärkning skett emot StatsUtskts åtgärd.
Detta kan bero på en persons individuella åsigt.
Att Kammar-coll:m är noga om Kronans rätt äfven emot enskilda, bör man hålla Kammar-colhm räkning för; men det bör ej hindra Rikets Ständer att, om de finna Kronans rätt sträcka sig utöfver det billiga, deruti göra modificationer.
Jag anser Utskts tillstyrkande bygdt på goda grunder, och att samina princip dervid är följd, som i afseende på andra kronoparker i Riket; hvarföre jag ock tillstyrker bifall å detsamma.