Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Stuart säger visserligen, att förevar, betänk, är uppgjordt i full öfverensstämmelse med de grunder, som uti BancoUtsk:s betänk.
Den a Mars c. as. 3i PRo 16 äro lagda för sedelstockens beräkning; men om R. o. Ad. behagade se på ordalagen, som äro tryckta med särskilda stilar uti betänk.
N:o 16 och sora i reservationen vid delta betänk, finnas åberopade pag. 20, så finnes deraf, att med sedelstock böra förstås alla Bankens förfallna skulder.
Då det är (»tvifvelaktigt, att alla de skulder, som vid anfordran måste utbetalas, äro förfallna, följer ock, att det här framställda förslaget till sedelstockens beräkning icke öfverensstämmer med det redan fattade beslutet.
De af R. o. Ad., som erinra sig öfverläggningarna i detta ämne förlidet år, torde ihågkomma, det beslutet fattades, på det man icke mätte äfventyra alt beräkna sedelstocken för lågt, hvarigenom Bankens säkerhet blefve mindre.
Jag frågar då, om det icke är mera skäl att vidblifva ett beslut, hvarigenom Bankens säkerhet blir större, än att upprifva det för att minska säkerheten.
Om man vid samma riksdag, då man beslutat realisationen, ej är samvetsgrann om bibehållandet af de säkerhetsmått, som då ansågos nödiga för realisationens bestånd, hvad förtroende skola väl detta Rikes och andra länders inbyggare, hvilka med oss stå uti handelsförbindelser, kunna hysa till beståndet af samma realisation?
Jag anhåller derföre, att R. o. Ad. så mycket hellre måtte återremittera betänk., som uttrycken uti föreskrifterna för fullmägtige, att de skola afse beloppet af de outtagna behållningarna å de förut meddelade creditiven, äro så obestämda, att man icke vet, hvad dermed menas.
De kunna tydas efter omständigheterna, emedan ordet afse icke uttryckligen säger, att man efter storleken af dessa behållningar skall rätta utlåningarna.
Jag delar helt och hållet den siste värde talarens åsigt om nödvändigheten för R.
St. att vidblifva och noggrannt iakttaga de beslut, som vid denna riksdag äro fattade till realisationens betryggande och upprätthållande.
Jag skiljer mig dock från honom deruti, att jag anser just den reglementariska föreskrift, som BancoUtsk. nu föreslagit, vara fullkomligt öfverensstämmande med hvad Ständerna i berörde hänseende beslutat.
Uti mitt förra yttrande tillkännagaf jag, att BancoUtsk. uti det åberopade betänk.
N:o 16, som i denna del blifvit af R.
St. godkändt, förklarat, det cassacreditiv icke skola till högre belopp inberäknas i Bankens förfallna skulder, än som motsvarar de å cassacreditiven utställda, i Banken aviserade invisningarna.
Jag tror derföre, att ett ogillande åf Utskrs yttrande i detta fall och en föreskrift, att jemväl de å creditiven outtagna beloppen skola bland Bankens förfallna skulder inberäknas, skulle medföra en alldeles onödig och öfverflödig samt vid realisationens beslutande icke afsedd förminskning i Bankens sedelstock och således jemväl i samma mån åstadkomma en af behofvet ingalunda påkallad inskränkning i landets rörelseca - 3a Den 2 Mars e. m. pita!.
Härforutan anser jag mig böra upplysa, att
Riksgtscontrs creditiv i Banken icke var beräknadt bland densammas skulder vid uppgörandet af de calculer öfver Bankens ställning, som lago till grund för BancoUtsk:s afgifna tillstyrkanden och förslag i afseende på realisationens verkställighet och vidmagthållande.
— Hvad slutligen vidkommer den af Hr v.
Hartmansdorff gjorda anmärkn. mot det af BancoUtsk. föreslagna .stadgande, att beloppet af de outtagna behållningarna å förut meddelade creditiv borde noga afses, så får jag förklara, att jag icke kan finna någon tvetydighet i detta stadgande.
Det måste obestridligen vara detsamma att afse en sak och att göra afseende på en sak och om man meddelar fullmägtigé den föreskriften, att de vid det eller det tillfället böra noga afse\den eller den omständigheten, så jära de icke, utan ett fullkomligt åsidosättande af en sådan föreskrift, kunna underlåta att derå göra afseende.
Jag anser i allmänhet föga riktigt att uti reglementariska stadganden meddela alltför stränga och ovilkorliga föreskrifter, som, oaktadt inträffande förändrade omständigheter, måste verkställas.
För mig synes således det klandrade uttrycket uti nu ifrågavar. stadgande vara det mest lämpliga, och jag finner mig följaktligen icke äga någon anledn. att frånträda mitt förra tillstyrkande af bifall till BancoUtsk:s nu förevar, betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg de gjorda anmärkningarna föranleda till återremiss af BancoUtskrs betänk.
BancoUtskis betänk.
N:o 98 blef derefter af R. o. Ad. bifallet.
Å nyo föredrogs Constit.Utskts d. 23 sisth Febr. på bordet lagda mern.
N:o 86, ang:de Hr M. J.
Crusenstolpes anledn. till anmärkn. emot Konungens rådgifvare i ministeriellä och commandomål.
Jac., uppläste följande! H. Constit.Utsk., som i fråga om tryckfriheten visat sig varä upphöjdt långt öfver Riksens nu mera icke magtägande Ständer och deras fruktlösa befallningar, har genom förevar. memor. ådagalagt sitt förakt på en gång mot allm. tänkesättet och mot de reglor för allt skriftställeri, från hvilka hittills ingen myndighet i verlden lyckats att helt och hållet göra sig oafhängig.
Till sådana reglor räknas bland annat felt visst samband mellan försats och eftersats, hvilka måste öfverensstämma, oberoende af antalet och olikheten af de ftieilärtrneningar, hvarigenom hufvudsatsens början stundom skiljas frän sitt slut, och hvilka mellanmeningar åter hvardera måstö utgöra ett helt för sig.
Står detta fast — och jaS B«n i Mars c. m. 33 jag dristar vara derom öfvertygad, oaktadt det exempel på vederspelet, som innefattas i detta raeraor,, hvilket har den äran att räkna sina anor från Svenska Akademiens jemte flera andra vittra, lärda och medborgerliga pennor —, så är det lika säkert, att Constit.Utsk* genom sjelfva uppställningen af sitt memor. försyndat sig på ett sådant sätt mot läran om rättskrifning och periodbyggnader, att en student, sorn vandrade i dessa litterära fotspår, sannolikt blefve improberad, > och om det hände en gosse, hvilken ännu ej afskuddat ferlans ok, vore lian blottställd för ganska käohara vcdermälen af ogillande.
Rensad från de krångliga mellanmeningar (med undantag af en enda, som fulländar försatsen), på hvilka Utsk. synes hafva, sorn man säger* stakat sig, lyder nemi. det s. k. svaret på första anmärkn.vsanledningen så här: ”enär — ”ministeriella mål utgöra verkliga regeringsärenden, hvilka ”ock — höra inför Konungen af ansvarig rådgifvare före”dragas — — —, anser Constit.Utsk. denna s. k. aninärknts”anledning icke vara föremål för någon af grundlagen med”gifven gransk nin g såtgärd.”
Det anar mig, att Utsk*, sedan uppställningen blifvit bragt till sin ursprungliga enkelhet, sjelft lärer inse, att det nu framställt, hvad Fransmannen betecknar med det målande ordet: "absurditet'
Man påminner sig härvid, huru någon, som ganska väl förstod att urskilja grannens högra hand från den venstra, då n b. begge händerna höllos rakt fram, men råkade i villrådighet, så snart de lades i kors, urskuldade sig med ett uttrycksfullt: ”Bevars! hvem kan så noga hålla reda på höger och venster, ENAR man blandar bort händerna på det sättet.”
Om nu också Constit.Utsk. med utbyte af sitt ”enär” mot ett: ehuru eller fastän och ett dock som samt meningens lämpande derefter skulle kunna någorlunda upphjelpa det formella af sin tankegång, är deremot sjelfva tankans innehåll beklagligen icke af art att, ens lappadt, förmå uthärda den ringaste granskning.
Hvar enda af de satser, som Utsk. aktat lämpligt att inflicka i sitt memor. såsom inledning till den sannolikt predestinerade nbsolutionen, har nemi. den olyckan att innebära, antingen en orimlighet, eller ock något, som en af det H.
Utsk. nogsamt känd grundlag benämner: ”lögnaktiga uppgifter och vrängda framställningar ”till allmänhetens förvillande och förledande.”
Med en kort analys af Ulskts förmenta skäl skall jag bjuda till att bevisa behörigheten af detta mitt omdöme. 1:0 Sedan Utsk. på sitt
Vanliga* oegentliga och orediga språk ordat om ”verkliga” regeringsärenden (liksom något regeringsärende vore tänkbart, det der icke vore verkligt?), yttrar Utsk.: att ”den utomordentliga beskickningen till S:t ”Petersburg icke veterligen åsyftade någon allmän, Riket 20 H. 5 34 De» i Mart e. m. ”rörande angelägenhet eller underhandling.” Jag förbigår att tvista med Utsk., huruvida icke Rikets ära också torde vara berättigad att helsås för en Rikets angelägenhet; ty hos Folket lefver ännu denna öfvertygelse, huru djupt den än inom Representationen må begrafvas under parlamentariska sophisrner.
Jag frågar i stället: genom hvilken och hvenis ingifvelse vet Utsk., hvad det i öfrigt här påstår?
Har Utsk. infordrat och läst, granskat och öfvervägat det eller de protocoll öfver ministerieila ärender, som fördes, då ifrågavar. beskickning med hvad dermed står i sammanhang beslöts?
Svar: nej! ty då bade Utsk. ganska säkert ej stödt sig vid ett vacklande: ”veterligen”, utan i stället, på grund af inhemtnd sakkännedom, antingen bestämdt friat, eller nödgats fälla.
Det synes, som Utsk. velat lill hvad pris som helst undvika det sednare alternativet, och derföre med flit låtsat glömma bort prot:n.
Om rättigheten att infordra dem kan Utsk. så mycket mindre vara okunnigt, som den finnes uttryckt i io5 § Reg.B’, och 3 mom. af 29 § Riksd.Ordn., och om skyldigheten i delta afseende blef Utsk. till yttermera visso erinradt genom en framställning i sjelfva anmärkn:san!edningen.
Constit.Ulsk. famlar således med berådt mod i mörkret om rätta förhållandet härutinnan, och ”veterligen” har aldrig ett så klent domskäl någonsin blifvit förebragt, ej ens när den i lagstil bekanta formeln varit använd: att den tilltalade i brist af fulla bevis ej kunnat åt saken fällas, med hvilken formel delta memor. äger en i ögonen fallande likhet, till föga fromma för de Konungens rådgifvare, hvilkas talan H. Constit.Ulsk. tyckes vid delta tillfälle hafva benäget åtagit sig att utföra. 2:0 Vidare heter det, alt omförmälda beskickning åsyftade ”blott en Regenter emellan öflig heders- och vänskapsbetygelse.
” Åter en osanning, utvisande antingen den grofsta okunnighet uti historien, elier den största oförsynthet att lala mot bättre vetande.
En sådan beskickning, under sådana förhållanden som de närvarande, är icke blott icke ”öflig”, utan har t. o. in. aldrig förut ägt rum, så långt tillbaka häfderna sprida ljus öfver verldens tilldragelser.
Detta är med exempel ur både fäderneslandets egen och främmande länders annaler ådagalagdt i sjelfva anmärkn:sanledningen, utan att Constit.Ulsk. dristat eller mägtat ens bjuda lill ett vederläggningsförsök.
Nej, det, var, tyvärr, Sverige ensamt förbehållet att, likt barnet, hvilket efter undfången aga nödgas kyssa den hand, som fört riset, framte det första, det enda exemplet på en hyllningsgärd åt den utländske beherrskares minne, hvilken plundrat och styckat vårt hemland.
Må det således vara okunnigheten eller skrymteriet förhehållet att skrifva denna förödmjukelse på räkningen af ”öfliga heders- och vänskapsbetygelse!!” Den 2 M m e. m. 35 3:o ”Ett meddelande — säger Utsli. — alldeles icke af ”diplomatisk natur, hvilket H. M.
Konungens bref och H. M. ”llyske Kejsarens svar derå, sorn genom allin, tidningarna ”erhållit offentlighet, säkrast utvisa.”
Det felas blott tvenne små omständigheter för att bereda gällande kraft åt detta Utsk:s omdöme.
Den första: sakkännedom, inhemtad genom det minisleriella prot., rör:de beskickningen, hvilket Constit.Utsk. hittills försummat att infordra; den andra: begrepp om diplomatiska ärender och deras behandling.
Hvilken löjlig enfald röjes ej i den yttrade förmodan, att hvad som står att läsa i Petersburgs och Stockholms officiella tidningar är en politisk trosartikel, i afseende på hvilken all förnuftig undersökning, allt närmare skärskådande vore ett fördömligt fritänkeri?
Dessa bref mellan de höga, vördnadsvärda och vördade personligheterna utesluta dessutom alldeles icke tillvaron af helt andra underhandlingar, samtidigt och så till sägandes vid sidan af de synbara complimenterna.
Anledningen är så mycket större att förmoda något annat och väsendtligare, om också endast en stor politisk demonstration, för att inför Europas ögon ådagalägga Sveriges anhängighet till Rvska systemet, hafva åsyftats med denna beskickning, som till densamma å Svenska sidan begagnades icke någon bland H. M. Konungens enskilda tjenare bland Dess Adjutantcorps eller Hoffolk, ulan en diplomatisk person, Sveriges Minister hos Frankrike, i begrepp att återvända till sin bestämmelseort; och denna omväg med detta uppdrag såg ut, som hade ministern skolat emottaga sina definitiva instructioner i S:t Petersburg, Om Konungens rådgifvare i ministeriella ärender har anledn. alt vara erkänsam mot Constit.Utsk. för det salt, hvarpå ärendet der blifvit behandladt, så hafva Sveriges Konung och Folk så mycket större och giltigare orsak att genom detta Utsk:s förfärande finna sig förfördelade:
Konungen, alldenstund den ovilja, som med rätta är riktad mot den ansvarige rådgifvare!», sökt afledas under äfventyr af bristande grannlagenhet mot ett högre och dyrbarare föremål; Folket, emedan intet afseende blifvit lemnadt åt dess ära, interesse oell sympathier.
Det är att illa tjena de magtägande, om man af undseende för stundens önskningar Jemnar ur sigte framtiden och efterverldeti.
Jag påminner mig härvid föl|ande ställe ur några anteckningar om Napoleon; ”En Österrikisk general dröjde hos honom tio dagar på ”ön Elba, och vann mer och mer Kejsarens förtroende, hvil”ken omsider ej företog någonting, utan att rådgöra med ”generalen.
Från första dagarna efter resan från Fontaine”bleau hade denne vid flera tillfällen yttrat; ”Ers Maj:t har ”orätt.” Napoleon, ovan vid denna öppenhjertighet, svarade ”honom med hetta: ”Ni säger oupphörligen, att jag har orätt, ”och beständigt, att jag har orätt: för ni då samma språk ”med er egen Kejsare?” Generalen försäkrade, att ha-ns 36 J3en a Mars e. m. ”Kejsare skulle blifva högligen förtörnad, om han förmodade, "att man icke alltid ganska öppet sade honom sina tankar. ”1 sådant fall — återtog Napoleon blidkad — är er beherr* ”skare bättre betjent, än jag någonsin varit.”
Det är en tacklös möda att criticera, hvad snm i sjelfva verket befinnes vara under all critik.
Af sådan beskaffenhet är emedlertid hela Constit.Ulsk:s misslyckade advocatur för Konungens rådgifvare i commandomå!, rörtde för-! sta pomärknfspunkten.
Den angick endast formen, och jag har uttryckligen upprepat det i sjelfva anmärknts-, anledningen, Till en början svarar IJtsk. roed ett inconsti-. tulionelt inblandande af Konungens höga personlighet samt med ett omdöme i sak, som, då frågan endast är om form, ligger helt och hållet utom ämnet.
För att lala genorn exempel, vöre det väl det nyttigaste och önskligaste i verlden, om K. M., ”outtröttlig i dess höga omsorger för ”undersäters val,” täcktes aflåta nåd. propos. till R, St. om en vis och ändamålsenlig representationsreform, hvarigenom Svea folk och land i en framtid kunde förskonas från Constit.
Utsk. af beskaffenhet som de, hvaraf våra dagar någon gang varit hemsökta; men man torde likväl medgifva mig, att detta goda i sak, för hvilket Nationen säkert skulle prisa och tacka sin nådiga öfverhet, likväl ej kunde öfverskyla det bristfälliga och förvrängda i lorm, derest en sådan riksgagnelig propos. vöre hos Konungen i und. föredragen utan Statsrådets vetskap, och till Ständerna öfverlemnades nfGen.- adjulanten för armeen, Konungens bemälde rådgifvare är tillika händelsevis, i egenskap af Riksmarskalk, chef för Komingens Hofstat och för den del af Clereciet, som räknas dit.
Huru skulle väl H. Constit.Utsk. slå sig ut på försöket att sofisticera bort det formfel, som beginges, om rådgifvaren i commandomål toge sig för att i und. föredraga befordringsärender för Ordensbiskopar, Öfver hoTpred i kanter och Hofpredikanter, hvilkas förman han likväl är såsom Riksmarskalk?
Vöre ej detta värd t klander och beifran, äfven i den händelse, att, de prester, som på detta sätt be-, fordrades, ganska väl uppfyllde det kall, sorn blifvit dem j obehörig ordning anförtrodi?
Utskts uppgift, att den ifrågavar. embetsmannen ”vid ”detta tillfälle icke handlat i egenskap af Konungens rådgifvare, utan i den af underordnades förman,” vederlägges bokstafligen genuin tolf nummer af Post- och InrikesTidningar för den 19, 20, 21, 23, ?.5, 26, 27, 29 och 3o Aug, samt I, 2 och 3 Sept. sisth år, med hvilka jag till R. o.
Adis samt Constit.TJlsk;s tjenst i detta ögonblick är försedd, och uti hvilka det, under rubriken ”officiel artikel”, förkunnas, att ”Ge n,a d ju tanten för Armeen” (således ipkC) snut fJtsk, vela! insinuera, chefen för adjutan-, ter och prdannanceofficerare) i und, föredragit de utskickades rapporter om tillståndet i landet.
Men äfven o m man Den i Mais e. m. antoge den oriktighet för sann, som Utsk. liär framställt: månne den ifrågavar. höga functionären derigenom vunne betydligt i ansvarsfrihet?
Denne ”militäre embetsman,” i egenskap af chef för Konungens Adjutants-och Ordonnance-olTicerscorps, äger ingen annan och vidsträcktare befattning med regeringsärender, än hvarje enskild Svensk medborgare, hvars pelita mäste öfverlemna* till behandling af behörig expeditionshafvande.
Constit.Utskrs vördnad för ifrågavar. ”militäre embetsman” är jag långt ifrån att klandra, ty han rättvisar den ur andra synpunkter och åtnjuter den af mängden; men sådant är en sak för sig och får ej begagnas som svepskäl eller läggas till grund för uppresandet af en obegränsad embetsmyndighet, som slukar alla öfriga och tillintetgör de constitutjonella begreppen örn ordning och form för regeringsgrendernas behandling.
Jin del af de rapporter, 0111 hvilka nu är fråga, angick militära ämnen; de tillhörde således S ta tssecre I era rens för krigsärender eller Gen adjutantens för Armeen lind föredragning.
Andra rörde helsovården, apotheken och dylikt; de tillhörde
Statssecreterarens för ecclesiastika ärender departement.
Andra (såsom de, hvilka finnas införda i Post- och Fnrikes-Tidningarna d. igoch 2Q Aug.) sträckte sig lill beskaffenheten af årsväxten och grödan, ined tillagd reflexion i den ena, att ”man hoppades ”kunna undgå be hofvet af undsättningsspann”mål;” detta ämne hade
Slatssecreteraren för handels- och finansärender ofelbart hort handlägga, o. s. v. Nå väl!
Constit.Utsk., tillsatt af grundlagen att bevaka formernas helgd, förklarar om alla dessa olikartade ärenders sammanblandning och föredragning af Konungens rådgifvare i comrnandoinål, att ”det ock varit i sin ordning, att adjutanternas successivt ingående rapporter inför Konungen ”framlagts af den militäre embetsman, som med Gen.adju”tantsbefatlningen förenade chefskapet för H. M. Konun”gens tjenstgörande Adjutants-och Ordonnance-officerscorps, ”pcb således vid detta tillfälle icke handlat i egenskap af ”Konungens rådgifvare, utan i den af underordnades förgman.
Man kan ej nog beundra en sådan skärpa i omdömet, en sådan afsky för servilism i handlingssätt, som Constil.
Utsk. vid detta tillfälle ådagalagt!
I sista anmärknrspunklen medgifver jag, att Utsk. har r.ätt, pcb finner mig af dess framställning öfvertygad.
Jag beklagar blott, om de tider äro förbi, då man obetingad! kunde lita på ett riksdagsmannaord, ett riddersmannaord, och om dessa tider lemnat rum för andra, då ' personer af l)ög värdighet i slaten, af stor och vitsordad sakkännedom, af ömtålighet om sin heder, af anspråk på allmän och enskild aktning, anse förenligt med bibehållandet af ett så beskaffadt rykte att offentligen tala emot bättre vetande, för alt narra penningar ur folkets fickor till Regeringens cassör. 38 Den i Mars e. m.
Må folket och dess representanter deraf för framtiden lära, att de utan fara för fosterlandets välstånd och försvar kunna sluta ögon och öron till för det öfverdrifna nitet, de stora orden, de klingande phraserna, de förfärliga taflorna, på hvilka statens functionärer äro så frikostiga, då de påkalla sina landsmäns frikostighet för anslag eller lån!
När dessa vunnits, skrattar man högljudt eller i mjugg, efter omständigheterna, åt godtrogenheten, som fallit i en snara, hvilken på parlamentariskt språk kallas: riksdagstactik, men i enskilda lefvernet, man och man emellan, heter: per ne/as.
Förestående anmärkn:r torde tillräckligt motivera det heslut till återremiss af Constit.Utsk:s memor., hvarom jag vördsamt anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes framställa propostn.
Den siste värde talarens anförande har visserligen varit af beskaffenhet alt icke tarfva någon vederläggning; men det är blott en sak, som jag icke kunnat helt och hållet med tystnad förbigå, nemi. den stränghet, hvarmed den väldige skolmästaren behandlat sin skolgosse, den moraliska personen Constit.Utsk.
Han har sagt, att memor. är uppsatt mot alla skriftställare— reglor.
Jag är visserligen icke mycket bekant med dessa reglor; men jag har trott, att den första regeln i detta fall är att länka logiskt och uttrycka sig klart.
Jag skall nu visa, att den värde talaren sjelf begått ett stort fel mot logican uti sitt klander af Constit.Utsk.
Han har sagt, att när mellanmeningarna uteslutas, kommer man till det resultat, att ”enär ministeriella mål utgöra verkliga regerings”ärender, anser Constit.Utsk. denna s. k. anmärkn:sanledning ”icke vara föremål för någon af grundlagen medgifven gransk”ningsåtgärd.
” Talaren har här begått det felet att för mellanmening taga sjelfva eftersatsen uti den logiska uppställningen, och sålunda uteslutit densamma.
Öfversatsen eller piopositio major lyder sålunda: ”enär ministeriella mål ut”göra verkliga regeringsärenden;” och eftersatsen eller propositio minor innefattas i denna mening: ”men den utomordentliga beskickningen till S:t.
Petersburg icke veterligen ”åsyftade någon allm., Riket rörande angelägenhet eller underhandling.
Detta är altså icke någon mellanmening, utan propositio minor uti slutledningen, hvaruti conclusionen utgöres af dessa ord: ”anser Constit.Utsk. denna s. k. ’’anmärkn:sanledning icke vara föremål för någon af grundlagen medgifven granskningsåtgärd.”
Jag kan således icke se annat, än att logikens reglor blifvit strängt iakttagna uti Utsk:s förevar, uppställning; men kanhända gifves det skriftställare, som icke behöfva någon logik för uppställningen af tankeföljder.
För min del kan jag åtminstone icke godkänna ett sådant sätt att tillvägagå.
Den j Mar» e. ra. 3g behagade lägga Constit.Utsk:s memor.
N:o 86 till handlingarna.
Ropades ja; men Hr Crusenstolpe hegärde votering samt att contra-proposm skulle innehalla återremiss. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att vid intet föregående tillfälle återremiss ägt rum på sådana memor. sorn det ifrågavar., och att H. Ex., på de af honom förut vid denna riksdag framställda grunder, icke ansåg sig kunna framställa propos. derå.
Jag får i detta fall anhålla om den propos., huruvida R. o. Ad. äskar propos. till återremiss.
Detta är min lagliga rätt.
Jag har en gång blifvit öfverraskad i enahanda fall, men låter icke öfverraska mig oftare.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. äskade propos. till återremiss af Constit.Ulsk:s ifrågavar. memor.
J\:o 86.
Ropades nej, men Ilr Crusenstolpe hegärde votering.
Det är endast i afseende derpå, huruvida propos. om återremiss kan komma under votering, som jag begärt ordet.
Jag förmodar, att Hr Gr. o. Landtm., på grund af dess yttrande ang:de behandlingen af frågan, finnér sig af grundlagen förhindrad att framställa någon annan propos. å betänk., än att lägga detsamma till bandhna; men dä en annan propos. blifvit yrkad, lärer det vara Hr Gr. o.
Landtmts rättighet att vägra denna propos., under anförande af de skäl, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, stödjer sig.
H. Ex. Hr Gr, o, Landtm, yttrade, det han till R. o. Ad. hemställt, huruvida Ståndet yrkade den af en ledamot begärda propos. å återremiss.
Denna hemställan hade väl i öfrigt allmänt blifvit med nej besvarad; men då Hr Crusenstolpe dervid begärt votering, ansåg H. Ex. densamma icke kunna förvägras.
Den, som yrkar propos. på återremiss af Conslit.Utsk:s memor.
Crusenstolpes anledn. till anmärkn. emot Konungens rådgifvare i ministeriella och commandomål, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anses R. o. Ad. icke yrka ofvannämnde propos:n. A» Den 2 Mari e. m.
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 18.
Uppå derefter framställd propos. blef Constit.Utsksis memor.
N:o 86 lagdt till handhna.