Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon erinrade sig en sommarqväll, då barnen voro borta, och de ensamma sutto på trappan till verandan, blickande ut öfver trädgården, der skuggorna småningom tätnade under träden, och hur hon, gripen af tacksam tillgifvenhet, fattade hans solbrända hand och förde den till sina läppar, innan han anade hennes afsigt.
Han drog den förskräckt tillbaka, men hon såg upp till honom och sade:
»Det är den handen, som arbetar för oss alla.
Han svarade ingenting, men tårarne stego honom i ögonen – det gjorde de så lätt – och han strök smekande öfver hennes mörka, slätkammade hår.
Hon lutade hufvudet mot hans knä, och så sutto de åter, tysta som förut, tänkande lugna, ljusa tankar, under det skuggorna föllo allt djupare och djupare omkring dem.
Och hvilken glädje det hade varit att lära barnen sluta sig till honom i trygg tillförsigt, liksom hon sjelf!
Att vänja dem vid att i första rummet tänka på honom, göra afseende på hans önskningar – i smått som stort.
Den bästa läckerheten, liksom det gladaste leendet, skulle gömmas till far.
Ja, det hade varit lyckliga år – dessa, fast bekymret många gånger stigit öfver hemmets tröskel.
De hade troget delat lust och nöd, sträfsamt arbete och tillväxande öfverflöd.
Kärleken fans qvar, oförminskad af åren, endast lugnare, fastare, mera bepröfvad.
Hon knäppte samman händerna, såg åter upp mot sommarens blåa himmel och tackade Gud, att hon kunde tro på lifvet, tro på kärleken – ännu vid sina år.
Men det var icke längre tid till overksamma drömmar; doktorn hade sagt, att hon kunde få stiga upp, och i dag ville hon öfverraska dem alla med att komma till middagsbordet.
Barnen voro ute på promenad och patronen i kyrkan, det var bäst att passa på.
Hon klädde sig långsamt och utan hjelp, men var knappt halffärdig, då hon hörde vagnen rulla in på gården.
Hvarje minut väntade hon att få höra de välkända stegen, men han uppehölls väl af någon bland folket – stackars Alfred, icke ens om söndagen fick han vara fri från bestyr! – hon var dock glad, att han icke fick se henne förr, än hon var rigtigt färdig.
Hon lade handen på dörrlåset till hans rum, sakta och försigtigt.
Ack, om han nu vore ensam!
Hur det kära ansigtet skulle ljusna i glad öfverraskning, och han skulle sträcka armarne emot henne – – –
De vände ryggen åt henne, och äkta mannen hade icke en aning om, att hustrun åsåg de smekningar, han slösade på städerskan.
Först då denna med ett litet anskri ryckte sig lös och skyndade ut genom andra dörren, vände han sig om för att se, hvem som skrämt henne.
Deras ögon möttes.
Var det verkligen hans hustru, denna qvinna med det förstenade ansigtsuttrycket, de förfärade ögonen?
»Ebba, Ebba!» utropade han och störtade fram, med en afbedjande åtbörd sträckande händerna emot henne.
Men hon höjde afvärjande sin hand och vek tillbaka, ljudlöst, som om hon nalkats en död.
»För Guds skull förlåt mig!» utropade han med skälfvande röst.
»Tala icke, rör mig icke», svarade hon rysande, och med samma liflösa uttryck i sitt askgrå ansigte vände hon sig om och gick.
Gick med svigtande steg, utan att han vågade stödja henne, och morgonrockens mjuka veck gledo längs mattan, draperande sig kring den magra gestalten, ohyggligt lik en svepning.
Och så försvann hon och slöt till dörren utan buller.
Fåglarne sjöngo och qvittrade derute i solskenet, men hon hörde det icke, det susade för hennes öron, och hufvudet kändes tungt.
Då barnen kommo hem, möttes de af fadren, som hejdade dem på tröskeln.
»Barn, gå in i matsalen», sade han, »jag vill tala några ord med Erik.»
De lydde, och äldste sonen stannade ensam qvar, med någon förvåning betraktande fadrens upprörda ansigte.
»Gå in och se om mamma», sade han utan att se sonen i ögonen, »jag fruktar, att hon blifvit sämre.»
»Hur har det kommit?»
»Hon har varit uppe», svarade fadren, ännu undvikande sonens blick.
»Nå, än sen!»
»Det råkade sig så olyckligt att – – – – Nå, du är icke något barn; försök att ställa tillrätta.
Vid dessa ord flög en brännande rodnad öfver den unge mannens ansigte.
Utan att svara, vände han fadren ryggen och gick in i sängkammaren.
Modren låg med slutna ögon och sammanpressade läppar, som för att kufva en fysisk smärta.
»Mamma, kära mamma, hur är det?» frågade sonen, satte sig vid sängen och lade armen under hennes trötta hufvud.
»Jag har någonting att säga dig», sade hon och fäste sina tårlösa ögon på hans ansigte.
»Hvad är det mamma vill säga?» frågade han sakta och böjde sig ned emot henne.
»Ack, barn, det skall komma öfver er alla som ett tungt, förkrossande slag!
– Jag vill skiljas vid er far, och kan icke säga hvarför.»
Orden kommo klagande, ångestfullt och ändå beherskadt.
»Anledningen är icke någon hemlighet för mig», sade sonen i dämpad ton, som om blygseln hindrat honom från att tala högre, »jag har vetat det länge.»
»Länge!
– Menar du ett länge fortsatt förhållande?
Hon reste sig på armbågen och stirrade förfärad på honom.
»Tyvärr», svarade han, utan att se upp.
Hon sjönk åter ned på kuddarne, och det uppstod en lång paus.
»Du borde ha sagt mig det», sade hon slutligen.
»Hvartill skulle det tjenat?
Tids nog kom upptäckten.»
»Och du kunde hafva hjerta till att låta din mor lefva under samma tak som – – – –!»
»Hvad var att göra?»
»Jag måste bort härifrån – bort, förstår du – skiljas!»
»Skiljas, ja.
Och hvad skulle det bli af oss?»
»Ni hade ju mig.
Jag är alltid er mor.»
Der låg en verld af ömhet i den ton, hvarmed hon yttrade dessa ord.
Han fattade hennes hand och förde den till sina läppar under en lång tystnad.
»Jag vet, att mamma icke skulle vilja göra skandal», återtog han, »och om mamma endast reste sin väg, hade mamma förverkat sin andel i boet.
Hvad skulle ni lefva af?
Jag kunde väl försörja mig sjelf, men icke på flera år vara något stöd för mamma och syskonen.»
»Gud skulle väl visa någon utväg.»
»Men vi kunde icke alla följa med mamma; pappa skulle aldrig tillåta det.
Hvilka af oss vill mamma uppoffra?
Med ett qväfdt jämmerrop gömde hon ansigtet i kuddarne.
Hon – som alltid vetat råd, hon, den modiga, ihärdiga, alltid färdig att uppmuntra och ordna – hon var rådvill, hjelplös som ett barn och måste söka stöd hos den, hvars första steg hon ledt.
Det var, som om allt hade ramlat, och hon endast egt honom: – all den kärlek, hon utsått i hans emottagliga sinne.
Hon lutade sig emot hans axel, i det han lade armen fastare kring hennes skuldror.
»Gråt ut, moder, älskade moder», sade han smekande och strök med handen öfver hennes hår, »låt oss tala öppet med hvarandra, fullkomligt ärligt och utan att söka kringgå det vidriga ämnet; det skall göra allt lättare.»
Han gjorde ett uppehåll, som för att invänta svar, men då hon teg, återtog han:
»Den långa sjukdomen har varit en verklig olycka för oss alla, men nu är den ju förbi, och när mamma åter kan taga fast i de husliga tömmarne, skall allt bli bra igen.»
»Till det yttre – kanske.»
»Mamma har alltid ansett pappa så mycket bättre än alla andra, – som ett lysande undantag.
»Alla andra!
Ack, barn, barn, vill du dermed säga, att du skall blifva som han?»
Der flög ett bittert uttryck öfver sonens ansigte.
»Nej», sade han, »den der lidit som jag af förödmjukelsen att se sin far göra sig till ett åtlöje, glömmande sina år, sina pligter, sin ställning; den, som stillatigande måst smälta näsvisheter, rodna inför tjenstfolket och höra deras förstulna fnissande skära genom märg och ben – den skaffar sig icke något hem, eller också håller han det i helgd.»
»Men att veta dina syskon stå under inflytandet af en sådan far, att tänka sig, hvilka böjelser kunna slumra i deras natur – och ett sådant exempel!»
»Dess bättre behöfva vi dig.
Ack, jag hade aldrig klart för mig, hvad du varit för oss alla, förr än denna pröfning kom, och jag tänker med fasa på, att den icke drabbar någon så tungt som dig.
Men du har lärt oss enighet, och du skall se – älskade moder – att du icke gjort det förgäfves.
Vi vilja bära dina bördor, jemna din väg och i samråd besluta, hur vi klokast skola handla.»
»Hon skall bort!» utropade modren, och för första gången blixtrade det till i hennes ögon.
»Ja, så tänkte äfven jag i den första uppbrusningen», svarade sonen sansadt, »men jag kunde ingenting säga, ingenting företaga, så länge du var så sjuk, och nu har jag haft tid till eftertanke.
Du har alltid värnat om hemmets anseende, gör det äfven nu; väck intet uppseende.
Låt henne flytta, men i laga tid.»
»Och dagligen lida den förödmjukelsen att se henne i mitt hus!»
»Gör ingenting», sade han, och ett uttryck af skadeglädje stal sig öfver hans ansigte.
Fadrens felsteg hade icke gått så spårlöst förbi honom, som han sjelf trodde, och om det icke satt en fläck på det unga sinnet, kastade det dock sin skugga deröfver.
»Nu, då mamma är frisk, skall mamma återtaga sitt gamla inflytande öfver pappa, jag vet det så väl; han beundrar mammas goda hufvud och böjer sig nästan alltid för mammas praktiska, säkra blick.
Förödmjukelserna skola bli hennes, icke mammas.
Makten skall ligga i mammas händer.»
»Ack, barn, det är icke makt jag eftersträfvar», sade hon sakta.
»Jag vet det», svarade han, »all din sträfvan gälde oss, hela ditt lif har varit kärlek, och det är det, som gifvit dig kraft.»
De tego åter, men då sonen reste sig för att gå, böjde han sig ned och hviskade:
»Jag låter pappa komma in, och du stöter honom icke bort; om icke för hans skull, så för vår.»
»Ja, för er skull», upprepade hon som ett eko.
Han gick, och strax derefter inträdde fadren.
Han smög sig fram till sängen utan att se på henne, och i det han kastade sig på knä, brast han i tårar, gömmande ansigtet i kuddarne.
Med smärtsamt vemod lade hon handen på hans nedlutade hufvud – så vackert ännu.
Icke ett ögonblick tviflade hon på upprigtigheten af hans ånger, men det hade fallit som fjäll från hennes ögon, och för första gången såg hon honom sådan han var, utan den magiska belysningen af hennes kärlek, icke sämre, icke bättre än de flesta, endast lumpen – och det var det värsta.
Att han föreföll henne så ömklig, just derför att ett enda ord från henne skulle vara nog att förjaga hans sorg?
Att hon kände deltagande, just derför, att hon måste förakta honom?
Med morgonrocken löst kastad omkring sig satt hon på sängkanten och betraktade vid nattlampans sken den sofvandes lugna ansigte.
Han sof verkligen, sof efter allt detta!
En sund, bekymmerslös sömn.
Och han var hennes man.
Hon log bittert.
Och minnen drogo förbi, ett efter annat – välbekanta minnen, nyss så dyrbara – och från hvart och ett af dem rycktes den slöja, hvarmed hennes egen tillgifvenhet kringspunnit det.
Nu såg hon dem tarfliga, nakna, och kände sig så arm, så outsägligt arm.
Hon egde intet, icke ens det förflutna.
Hon tryckte händerna emot sina värkande tinningar.
Att kunna glömma, som han – och sofva.
Långsamt och tvekande gick hon fram till nattduksbordet, der Chloral-flaskan stod.
Några djupa drag, och hon skulle somna utan smärta, somna från förnedring och minnen! – för alltid?
Skulle satsen vara tillräckligt stark?
Och barnen!
Hon ryckte till och drog handen tillbaka.
Försänkt i grubbel vandrade hon genom den långa gång, som ledde till sonens rum.
Den var mörk, och natten dödstyst, icke hennes egna steg hördes en gång.
Luften kändes tung och tryckte på hennes bröst, det var, som skulle det snart gifva vika för tyngden och sjunka tillhopa, krossadt och qvidande.
Hvad hon var trött!
Var det synd att vilja somna från allt detta?
Hon öppnade dörren och gick fram till sonens säng.
Äfven han sof.
Hon drog undan gardinen, så att sommarnattens sparsamma dager föll på hans ansigte.
– Dessa kära drag! – så lika hans, men finare, själfullare.
Der låg ett uttryck af trötthet öfver dem nu, och han var blek.
Stackars gosse, det lugn, han visat, hade varit dyrköpt.
Hon stod stilla och betraktade honom.
Nu, då ingen sjelfbeherskning höll ansigtsuttrycket i spänning, kunde hon se, hur förändrad han blifvit under denna tid af ängslan och slitning.
Han hade magrat, och kring de slutna läpparne hvilade ett smärtsamt drag, som skar henne i hjertat.
Det var den första pröfning, han burit ensam, utan henne.
Hur blek han blifvit!
Hon såg det med oro.
Hur skulle han med sitt känsliga, inåtvända sinne vandra genom denna hjertlösa verld?
Älska och svikas – liksom hon.
Och hon sjelf skulle göra början?
Tår efter tår stal sig utför hennes kinder, och i deras varma ström smälte hennes sjelfviska förtviflan.
Hon knäppte samman händerna och såg upp mot himlen, som ljusnade af morgonens första strimma.
»Om icke för hans skull, så för vår», hade han sagt.
Ja, – för deras!
Hon sjönk ned vid sängfoten och lutade hufvudet emot sina sammanknäppta händer.
Och så grydde dagen – den långa dagen.
FADER OCH SON.
Fader och son.
Der satt han således på den skånska gästgifvaregården, med armarne stödda emot det brunmålade furubordet och hufvudet lutadt i händerna, så nära det mål som synts så fjerran under år och långa färder, så nära, att endast en natt och en half mil skilde honom derifrån.
Han såg ej på de torftiga möblerna, kände ej den fuktiga luften, ty välkända gestalter drogo tysta förbi hans inre syn; han höll generalmönstring med det förflutna.
Hur underlig han kände sig till mods!
Han, som lik en bekymmerslös vildfogel ilat kring land och haf, fri och lycklig fast han hvarken egt hem eller familj; han som blifvit bortskämd af mängdens stormande bifall; han som så ofta qvarlemnat saknad utan att sjelf känna den, han ville nu smyga sig till sin faders hjerta, så stilla att han ej måtte störa dess tysta sorg, så allvarlig, att det måtte se sig förstådt, så blid, att han måtte bli en påminnelse om den troget begråtna.
Var det honom icke som om en af hans barndoms käraste sagor nu skulle stiga fram och blifva verklighet?
Pierre d’Auglars var sidenhandlare i Marseille som hans far varit, och hans farfar före honom.
Som enda barnet hade han ensam ärft det aktade köpmansnamnet, det gamla huset och den till millioner uppgående förmögenheten.
Han var ett lyckans skötebarn, denne Pierre d’Auglars, han njöt af allt hvad lifvet eger skönt och ansåg sig vara i sin goda rätt när han så gjorde; men så var han icke heller otacksam, han var nöjd med sig sjelf och med hela verlden.
Pierre d’Auglars egde en fostersyster, hans aflidne farbroders enda barn, en fin liten varelse, mycket yngre än Pierre, mycket fattig på egodelar men rik på skönhet och guldglänsande lockar.
Hon hade alltid blickat upp till sin fosterbroder som till sammanfattningen af all manlig fullkomlighet: han hade ersatt henne fader och moder, syster och broder, han var hennes stöd när fosterföräldrarne gingo bort, hon egde intet annat, och hon älskade honom just så som en sådan der blåögd, ljuslockig liten varelse kan älska, så blygt och omedvetet att der icke ens fans rum för någon fåfäng glädje öfver den blida skönhet som log emot henne ur hvarje spegel.
Då Pierre d’Auglars fylt trettio år, bjöd han den unga kusinen att såsom hans maka taga det gamla ståtliga huset i besittning.
Och det syntes som sjelfva huset känt sig väl tillfreds, det tycktes som om en hel verld af sommar och sol spirat upp derinne; det blef gladt och ljust i de dystert praktfulla gemaken, sedan hon blef deras herskarinna.
Heloise d’Auglars log emot hela verlden och den besvarade hennes leende.
Hvad under då att hon tillitsfullt sträckte famnen emot det okända tillkommande; framför henne öppnade sig ju ett lyckligt lif.
Pierre d’Auglars var nöjd med försynens anordningar och erkände villigt att den gjorde honom full rättvisa; han var icke otacksam.
Han kunde i timtal sitta och betrakta det lilla kära anletet med de blå ögonen och groparne i kinderna, under det han lyssnade till den smekande, glada röst som aldrig för honom egt annat än kärlekens tonfall.
Han klädde sin Heloïse i siden och sammet, som släpade efter henne så rikt som om hon varit en furstinna, han skulle velat höja henne högt öfver mängdens hufvuden att den måtte se och beundra henne, han skulle velat bära henne genom lifvet.
Men en dag gjorde allas vår Herre, utan att ens fråga Pierre till råds, helt oväntadt ett byte med Pierre, i det han tog bort hans unga hustru och i ersättning skänkte honom en liten son, hvilken icke ens liknade sin mor.
Pierre, som nu tydligt insåg att han misstagit sig och att försynen icke vidare handlade med honom efter förtjenst, hämnades genom att förklara det försynen icke är något annat än en slump, och när hela lifvet styres af en slump, ansåg sig Pierre också kunna handla på slump.
Sedan han på sin hustrus graf slösat både tårar och blommor, ansåg han sig böra i främsta rummet tänka på sig sjelf; han var en olycklig, förfördelad man, och han fann att han behöfde glömska och – förströelse.
Egodelarne förvandlades i reda penningar, koffertarne packades och Pierre d’Auglars gjorde upp med det förflutna.
Den lille Heloin låg i vaggan och log så obekymrad, då fadern trädde in för att säga honom farväl.
Han betraktade den lille med mörk uppsyn: han var en onaturlig son, som kunde le i ett sådant ögonblick.
Derpå klädde han vaggtäcket med banknoter och försvann.
Den kraftfulla arbetarhustrun som var den lilles sköterska gnolade en chanson i det hon svängde vaggan och torkade bort en tår vid tanken på »madame».
Sin husbonde såg hon aldrig mera.
Nya egare togo det gamla huset i besittning, den lille Heloin flyttades till sin fostermors låga koja, banknoterna vandrade ut i verlden en efter annan.
Snart talade ingen mera om den rike
Pierre d’Auglars; man hade sagt allt som kunde sägas och så blef han glömd.
Nej, icke af alla.
Mère Babette glömde aldrig den glansperiod då Heloin hvilat på sidenkuddar och hennes egna fötter trampat på dyrbara brysselmattor, och då den lille Heloin växte upp berättade hon ofta för honom om det lysande hem der han först sett dagens ljus, om den ståtlige, vackre »monsieur» och om »madames» underbara skönhet och gula lockar, hon berättade om lyckan som sköflats, om sorgen som aldrig kunde glömmas, och om »monsieur» som landsflyktig och fyld af saknad irrade omkring i fjerran länder, utan att någonsin finna ro.
Heloin växte upp gemensamt med Mère Babettes egna barn, men aldrig förblandad med dem; hans kläder voro grofva men af annat snitt och hela familjen iakttog en viss aktningsfull grannlagenhet emot honom; »monsieur» kunde ju hvilken dag som helst komma och fordra räkenskap.
Men år förgingo och »monsieur» kom icke.
Mère Babettes barn vandrade till fabriken så fort de blefvo stora nog dertill, men Heloin var sjelf herre öfver sin tid.
Han deltog sällan i de andra barnens lekar utan ströfvade hellre drömmande omkring i stadens omgifningar eller nere vid sjöstranden; ty oaktadt sitt tillgängliga lynne tycktes han mest älska ensamheten.
Endast mère Babettes fantastiska berättelser om hans föräldrar utöfvade en oemotståndlig dragningskraft på honom, och han kunde i timmar sitta på en pall vid hennes fötter, uppmärksamt lyssnande, under det hon sydde och lät tungan löpa.
Ingen konstnär har på duken framtrollat en skönare madonna än den rena bild som
Heloins barnsliga fantasi skapade af den tillbedda, aldrig skådade modern.
På något outransakligt sätt hade Heloin blifvit egare af en gammal fiol, och en kringresande birfilare hade gifvit honom åtskilliga vinkar om dess användande.
I Heloins tycke kunde icke all verldens skatter uppväga denna fiol, men så var den ju för honom hvad lampan var för Aladdin, om han också ännu ej var medveten om hela dess makt.
Der fans en hemlighet med denna fiol, Heloin visste det, var stolt deröfver, och kände en viss skadeglädje öfver att ingen mer än han anade denna hemlighet.
I fiolen bodde en ande, ett lefvande väsende, skönare, starkare än något menniskobarn, fastän det iklädt sig ett så ringa omhölje; hvad ingen visste, hvad ingen kunde utsäga, det uppenbarade fiolens ande i ensliga stunder för sin egare.
Hela barndomens sagoverld, alla hoppets bäfvande aningar bodde derinne.
Men då dess toner stundom lockade tårar i mère Babettes ögon, visste hon icke, att det var sina egna sagor hon hörde, endast iklädda en finare, mera förandligad form.
Så växte Heloin upp och blef en vacker gosse, med mörblå, drömmande ögon och kastanjebrunt, vågigt hår, som mère Babette knappast nändes klippa.
Om aftnarne, när rörelsen afstannat på den lilla gatan och Marseilles blåa himmel skiftade i rosenrödt, satt han ofta vid det öppna fönstret i helgdagskammaren och spelade, husets invånare brukade då gå på tå, men Heloin lade aldrig märke dertill.
Någon gång, då han var rätt glad och uppsluppen, satt han till och med på trappan till det lilla huset; men då gjorde fiolen narr af alla som gingo förbi, och stundom, då han nästan narrat dem att skratta genom sina upptåg, sjöng den plötsligt någonting om deras egen barndom, som kom deras ögon att fuktas.
Om man nämde någonting om deras ögon att fuktas.
Om man nämde något derom till Heloin, då han slutat, ryckte han blott på axlarne och log, i det han sade: »Mais c’est mon violon qui chante», det är min fiol som sjunger.
Och så gick han helt lugnt in i huset.
En afton satt han ensam vid det öppna fönstret, språkande med sin fiol om dagens små händelser.
Dess röst härmade vågornas slag emot stranden, sjömännens entoniga rop eller en enkel folkvisa från fjerran land, talande om saknad lycka och vaknande hemlängtan.
Äfven Heloin kände i denna stund en förunderlig längtan, han visste icke efter hvad, men den hviskade så klagande ur fiolens strängar, den häfde sig i fulla toner, den sträckte ut sina mäktiga vingar och framhviskade melodier som Heloin aldrig hört, och med klappande hjerta lyssnade han sjelf dertill, men så föll en känsla af ensamhet och öfvergifvenhet öfver honom; i hela vida verlden fans ju icke en enda menniska som förstod denna glödande längtan; ingen utom den trogna fiolen!
Då sjönk dess stämma och det sista bäfvande accordet lät nästan som en återhållen snyftning.
Heloin lutade hufvudet mot fönsterkarmen, ty han kände sig så sorgsen som om hjertat ville brista.
Han hade icke märkt att en ung elegant herre stått under fönstret medan han spelat, han hörde icke heller att samme herre gaf sig i språk med mère Babette, som just kom hem, och då hon trädde in, hade Heloin så brådt med att dölja sina egna förgråtna ögon, att han icke märkte att äfven hennes ögon voro röda.
Följande dag kom den främmande herrn tillbaka.
Han sade att han ville taga Heloin med sig till främmande land, bekosta hans uppfostran, låta honom lära musik och gifva honom en bättre fiol.
Heloins ansigte mulnade.
Mère Babette gret och sade att den käre »monsieur» säkert för länge sedan vore både död och begrafven, att det vore tid att Heloin finge lära något yrke och att det onekligen passade honom mera att egna sig åt musiken än något handtverk.
Handtverk och musik.
Sammanställningen af dessa ord verkade afgörande på Heloin, och med sin fiol under armen lemnade han det hem som sett honom växa upp och på hvars tröskel mère Babette gråtande qvarstod.
»Monsieur le vicomte» förde Heloin med sig till hotellet der han bodde, och då de gingo genom dess stora vestibul och uppför de breda marmortrapporna, klarnade Heloins anlete och han betraktade med beundran de stora urnorna, de praktfulla växterna och dessa inbjudande sammetsklädda möbler.
I trappan mötte de en uppassare som med en föraktfull blick betraktade Heloins grofva kläder.
»Du skall få nya kläder, vackrare än den der narrens», sade främlingen skrattande.
Och nya kläder fick han.
En förtjusande resa med ångbåt förde dem till Genua.
»Nu skall du få höra en trollkarl, den störste jag känner», sade främlingen, och så satte de sig i en vagn och åkte till en stor bygnad, uppför hvars trappor en massa menniskor strömmade.
Det var icke något hotell, det var mycket allvarligare, men också vackrare, och de menniskor som gingo in voro så tysta och högtidsklädda.
Någon kyrka var det icke heller, ty der fans hvarken madonnans bild eller vigvatten.
De gingo genom dörrar som voro så stora och ljudlösa att Heloin nästan blef rädd för dem, och så stego de in i en ofantligt stor sal, så strålande af ljuskronor och stora, hängande lampor, att Heloin trodde sig komma in i en drömverld.
Rundt omkring, ända upp till taket sutto menniskor, tysta och väntansfulla.
Heloin fick sitta på en schaggklädd stol, vid sidan af sin välgörare; han betraktade ett ofantligt stort förhänge som syntes längst bort i salen, men så häpen och nyfiken han än var, ville han icke göra någon fråga.
Han ville sällan fråga om något, han var rädd att vicomten skulle skratta åt honom.
Han satt lugn och tyst på sin stol.