Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och i kväll dvaldes de i skilda verldar, i skilda stämningscentra, och hade ingen ledning öfver till hvarandra.
Truls var emellertid bräddad af behof efter en varm själ in till sin, och kände att vännen icke hade någon temperatur.
Han måste ha honom ut, och satt som på nålar: han vågade sig icke fram med förslaget, att de skulle dricka något samman.
Han befarade, att vännen skulle göra motstånd, och ville icke riskera att få ett nej på sitt förslag: detta nej, det visste han, skulle slå kallt vatten i hans förtrolighetsåtrå, som kokade och bubblade, samt gifva hans meddelsamhet formen af bitterhet, medan han helst ville ösa af den med dess naturliga smak.
Detta kunde han aldrig fördraga hos sin vän, att denne saknade förmågan eller viljan, hvilket det nu var, takten eller finkänsligheten, att gå med i den andres goda stunder, frånsedt om han sjelf vore upplagd eller icke; han kände icke gardets stora och sköna princip: «aldrig bryta stämningen»; deri låg just den ömmande punkten i deras vänskapsförhållande – –
«Å du, du kan gerna vara så hygglig gå ut med mig i kväll!»
Truls såg ögonblickligen, att Bengt tvekade bara af gammal vana att tveka.
Han blef helt varm om hjertat och sprang upp.
«Jag har en sådan förbannad lust att sitta samman nånstans med dig rigtigt hyggligt,» – han kunde ha omfamnat sin vän.
Denne såg ock helt upptinad ut och kom hastigt nog i ytterrocken.
De stucko in på «Skandinavien».
Der var fullt hus; icke ett rum ledigt.
Truls blef rädd för, att Bengt skulle söka förevändning till reträtt, for ännu en trappa upp och fick af Berta ett resanderum.
De gjorde sig bekvämt i divansoffan, och Berta fyrade på en hemtreflig vedbrasa samt gick efter toddyn.
De båda vännerna suto till en början tysta, stämningsfulla, förväntningsfulla, i samma «sentimentala disposition».
De voro fullständigt allena för sig; icke ett ljud hördes, och det sprakade och sjöd i vedstyckena.
Och så sväfvade Bertas ande öfver det hela, en stämning af kvinna, af stilla trefnad och hvitt förkläde.
Ty de hade begge betydligt till öfvers för Berta, en svärmisk faible.
Och som den unga flickan stod inför dem, ordnande glasen och de små konjaksflaskorna och den ångande vattenbringaren, kunde de icke undgå att som alltid i hennes närvaro förnimma inom sig ena och samma ljufva sorgsenhet, lyckliga beklämning, otåliga hänsynsfullhet, – den första skära, skygga mankänslan.
Så länge hon sjelf var der, kunde de icke för sin död komma sig för att tillvägagå gent emot henne såsom mot andra värdshusflickor; och var hon väl borta, förargades de deröfver, grämde sig, skämdes öfver sin sentimentala delikatess.
Hon var ett sådant der rent doftande kvinligt väsen, – ingen könstom madonna, gubevars, tvärtom hon hade både hull och blod och sinnen, – men finkänsliga män, som de, hade instinktivt på förnimmelsen, att hon i sitt väsen vore en jembörding till dem sjelfva.
Hvari låg det?
Ja, hvem kunde fixera det!
Hennes figur var fyllig, men af de gratiöst fylliga; hennes anlete likaså, den raka, fina näsan likaså; hennes bruna hår, öfver pannan slätkammadt åt sidorna med bena, gjorde intrycket af att det skulle räcka till nedanför knäna, ifall den stora flätknuten i nacken löstes; och de små blågrå ögonen voro fylda af något tindrande, ljus och värme på samma gång.
Men allt låg ännu omedvetet om sig sjelft, det kände de båda vännerna; och de kände äfven något annat: att det lätt kunde väckas till att klinga, men lika lätt till misston som till samklang, allt efter som det var den rätte mannen, som gjorde det, eller någon af de icke-kallade; det läste de begge, födde erotiker som de voro, utaf det jungfruligt bundna i hennes rörelser och af den skygga tillförsigten i hennes ansigte.
När Berta lemnat dem, suto de begge med dåligt samvete, med skamsen grämelse öfver – ja, öfver hvad?
Öfver att ha betett sig dumt; deras hjertan voro alltid fulla gent emot Berta, men de kommo sig aldrig för att säga henne några rigtigt hyggliga ord, fastän de hade dem på tungan; och hon såg alltid så undergifvet besviken ut, när hon gick sin väg, som om hon väntat något, som aldrig gafs.
Truls svallade öfver.
Han hade nu under trenne dygns idelig sammanvaro med gardet nödgats hålla alla sina expansiva känslor under hermetiskt lock, och trenne dagars och nätters oafbrutna enerverande gask hade afsatt en hel massa sentimentalitet.
Han gjorde en stor gest, och rösten lät helt undertryckt:
«Man kan ju bli rent väck!
Man är i grunden ett fä!
Hvarför går man inte helt enkelt hän och gifter sig med henne?
Man skulle ge blankt fan i hela konkarongen och – – – , när man ändå vet att man inte kan få det bättre.»
Bengt satt så underligt sammankrupen vid sidan och log så sjukligt sympatiskt-skeptiskt hjelplöst.
Hvarför fan vore karlen så generad; hvarför kunde han inte naturligt bryta löst?
Truls blef aldrig klok på sin vän.
Han var icke i ett stycke, tyckte han; liksom tvenne väsen, klumpigt sammanlödda.
Truls skelade öfver till honom: blond och undersätsig, med ett melankoliskt, stelnadt leende öfver ansigtet, som om han grämde sig öfver sin egen vanmakt och dock på samma gång fann det hela komiskt, eller som om han fann sig sjelf komisk och led derunder.
Kroppsligt anlagd till en stark typ, starka labbar och axlar, men något sammansjunket bräckligt öfver det hela.
Munnen ett, nästan brutal, ögonen något helt annat, svårmodiga och drömmande, som om de alltid sågo något åstundadt försvinna.
Och satt han nu icke der till på köpet med händerna lagda öfver hvarandra i gudhängifven resignation, – dessa labbar, som dock måtte kunna gripa rätt försvarligt fast i tingen!
Och på samma sätt var det med hela menniskan, resonerade Truls blixtsnabbt vidare.
Bengt gick full af de egendomligaste tankar och känslor, men de blefvo sittande i de långa blickarne och mellan de resigneradt sammanknäppta händerna.
«Menar du icke detsamma», sporde han otåligt.
«Hvarför fan går du inte hän och gifter dig med henne?»
Bengts leende gled ned till de sammanknäppta händerna, och Truls såg med ens en godmodig, ironisk slughet sticka fram derur.
«Vi ta det för högtidligt,» sade han.
Och så resonerade och förtalde han vidare, dämpadt och staccato, som han plägade: «Ser du, det lönar sig inte att vara så finkänslig af sig.
Det är inte det som flickorna vilja ha; man tar hänsyn och skjuter upp; en annan, som bara är mer tilltagsen, kommer mycket längre med dem.
Det kommer bara an på att gripa till; gör man inte det sjelf, gör en annan det.
Det är bara det, att man inte kan komma sig för; och så snyter den andre henne väck.
Och man är sjelf en komisk person.»
Truls såg på sin vän med oförstäld förvåning.
«Berta är inte en sådan,» sade han patetiskt.
«Berta är en ovanlig flicka», svarade vännen allvarligt.
«Men vi göra oss galna föreställningar om flickorna.
Det är deras natur att vara som de äro.
Berta är icke sämre för det; men vi ska ta dem som de äro.
Både de och vi ha det mycket bättre så; de vilja, att vi ska ta dem så, och förstå icke det andra.
Det är det naturliga; och det är vi som äro dumma.
– Härom dagen var jag tidigt uppe: jag kunde icke sofva, och det var så vackert väder.
Jag gick ut, der fans icke en menniska på gatorna; det var ännu nästan halfskumt.
Nere i jernvägsplanteringen mötte jag
Berta och en väninna.
Jag slog mig i dank med dem.
Hon hade gerna gått hem med mig, bara jag haft mod att säga ifrån.
Nu sade jag ingenting, och vi skildes igen.
Men, ser du, det är dumt, ty någon annan kommer och får henne.
Och jag kunde haft henne; och det hade kanske också varit bättre för henne sjelf, ty jag kunde kanske hållit mycket mer af henne än den som får henner.
Vi äro bara för hänsynsfulla.
Man har icke hjerta att göra en sådan flicka för när; och det gör bara, att en annan får henne.»
De drucko hvarandra till och försjönko i meditationer.
«Du har varit i Köpenhamn?» sporde Bengt.
«Med gardet?»
«Nå?»
Och så berättade Truls, om gaskerna och Camilla.
«Ser du, hvad fan gör egentligen allt det andra; ett par sådana ögon – – – – .
Allt det andra är ju bara jux; men ett par sådana ögon innehåller ju hela menniskan och mera än så.
Hvad gör det, att hon är ett luder! – det säger ju ingenting alls; hvad man finner, när man ser ett par sådana ögon, är en verld för sig.
Det är otäckt alltsammans, otäckt, så att man kan vilja kräkas dervid; men jag håller af henne, derför att hon har sådana ögon.
Jag skulle kunna gifta mig med henne bara för ögonens skull, – ja, förbanna mig – – – Man kan bli galen, – just den man skulle vilja ha, som man skulle kunna bli lycklig med, – sådant känner man genast, – och så skall man träffa henne i Farversgade!
Asch!
Skål!»
Nu kunde han lika Bengt: denne log helt varmt, urskuldande sympatiskt.
Han kom i tagen, och hans tillbakahållna, misshandlade, öfverupphettade känsla lopp in i sin vanda fåra; en ymnig, varm flod.
Och exteriören svann, omgifningen, lokalen, och allt, – och i det absoluta tomrummet framför honom lefde detta hans inre miliö, hvarpå han ständigt gick och bar, lefde som en verklighet med natur och menniskor, med fina färgtoner och sakta melodier, detta inre miliö, som, nedärfdt genom slägtled, väft sig in genom hans väsen, – hembygden, slätten, fädernegården, markerna, almdungen, pilarne, – lefde omkring och i honom och tog honom som minne, som längtan, som barndomshågkomst och som framtidsdröm, som hans egna, egentliga jag, hvilket allena kunde klinga i en enda ton, som samlade och upplöste allt i sitt välljud.
Och känslan förtätade sig, tog kropp, fick fysionomi, – en flicka, – Bertas ansigte och Camillas ögon, – och i fonden af hans syn stod huset, der han ville bo till döddagar, och fonden kom närmare, och han sjelf växte fast vid den och försvann deri – –
Berta kom in med vattnet till andra toddyn.
Hon skar icke drömsynen itu; de voro ju af samma ämne, hon och den; drömsynen blef liksom mera handgriplig och lefvande genom henne, och hon fick från den liksom en glans öfver sig.
De båda vännerna visste, att hennes föräldrar suto på ett litet arrendehemman uppe å Landskronaslätten samt att hon och de många andra syskonen måst ut åt alla väderstreck och i alla ställningar för att skaffa sig brödet.
«Icke sant, Berta, det var bäst att vända tillbaka hem på landet,» sade Truls.
«Jo, om man bara kunde.»
«Ja, det är det just, om man bara kunde.
I samma ögonblick hördes nerifrån trappuppgången skrål och skrän af rusiga studenter.
De tre kände sig i denna stund såsom af en och samma familj; de hade att hålla samman, att hjelpa hvarandra; och det lilla värdshusrummet med dess brasa och rykande toddy blef till ett varmt och stilla hem midt i detta kalla och smutsiga hus, der man bara kom och gick.
Det ringde ute i korridoren, och stämningen var med ens blåst bort; Berta gick stillsamt ut; och de båda vännerna suto kvar i bittert-ljuf, svårmodig stämning.
«Det är icke det värsta,» begynte Bengt, efter sin vana så lågmält, att Truls knappast kunde höra, hvad han sade.
«Men man kommer bort ifrån de sina, från allt som man uppvuxit med.
Ens mor blir främmande för en; man är sjelf en främling för sina egna syskon.
Hvar gång jag kommer hem efter terminen, är det som afståndet blifvit större.
De förstå oss icke, och vi sjelfva glömma också bort att känna och tänka som de.
Jag kan få sådana samvetskval, när jag förnimmer det; bara jag tänker på det, har jag ingen frid öfver mig; det är mig, som om jag gjort dem en oförrätt, som om man lärt sig skämmas öfver hem och slägt.
Och det är ju ändå bara der, som man rigtigt hör hemma.»
Det hade blifvit midnatt, och de bröto upp.
De kände ingen lust att gå hem och lägga sig, heta som de voro, samt gingo några slag genom Lundagård.
Bengt talade ideligen denna kväll, ljudlöst nästan och med långa pauser; Truls gick tigande, i melankoliska drömmerier.
Plötsligt tvärstannade
Bengt med ett ryck:
«Ska vi gå till flickor?»
Truls var så tacksamt glad öfver, att hans vän en enda gång tagit initiativet till en dumhet, att han icke ens hann förvånas öfver fenomenet.
«Känner du Elin?» sporde Bengt vidare, medan de voro på väg ut mot öster.
Nej, Truls kände inte Elin.
Uppe i Tomegap låg ett hus med gafveln ut mot gatan.
Bengt gick in genom porten och bankade på rutan.
Gardinen fördes undan, ett flickansigte stack fram och drog sig genast åter tillbaka.
I nästa ögonblick öppnades dörren.
«God afton, Elin,» sade Bengt, som gått i förväg uppför trappan.
«God kväll, du,» svarades kelet hviskande inne från den mörka förstugan; det lät nästan som en kyss; kysser han henne, tänkte Truls.
Hon hade bara ett rum, inredt som alla sådana rum, men påfallande renligt.
Elin var en mycket blond och mycket undersätsig flicka; hennes slätkammade och benade hår var nästan hvitt, och hennes tunga kropp nästan fyrkantig.
Man kunde se, att hon nyligen kommit från landet.
Bengt och Elin stodo i ett alldeles särskildt förhållande till hvarandra; det blef genast tydligt för Truls, som satt helt mållös inför detta under; han hade icke tilltrott sin vän att ha ett förhållande bakom allas rygg.
Men, som sagdt, han blef nu aldrig rigtigt klok på sin vän.
Denne behandlade den unga flickan med en öm hänsynsfullhet, som var så blygsam, att den nästan icke ens snuddade till öppen förtrolighet; och Elin såg till gengäld så genomlycklig ut som en flicka på sin första kärleksdag, beundrande, ängslig att kanske icke göra allt i lag, försigtigt sökande efter smekningar.
De hade begge två tvenne älskandes hela förlägenhet och klumpighet.
Bengt hade punsch, vin och läckerheter stående hos Elin, och hon serverade, i hvitt förkläde.
Det fördes en ytterst anständig och stillsam passiar en timmes tid; klockan var inemot två, när de båda vännerna omsider bröto upp.
Truls kände sig hungrig, och de styrde kosan nedåt till Laboratoriegatan för att söka komma in hos Per Månsson och få sig en bit mat.
Det lyste ljus genom springan mellan fönsterluckorna; och just som Truls lade örat till, klang Bror Malms gälla skratt ut till dem, åtföljdt af en bränvinsbas’ räddhågadt ifriga hyssjande.
«Malm!»
«Är det du, Truls?»
«Öppna, herr Månsson!»
Bränvinsbasen brummade motvilligt, men dörren öppnades försigtigt, och de båda vännerna trefvade sig in.
I hökeributiken suto spillrorna af gardet på disk och tunnor, åto press-sylta och korf och ost samt drucko bier direkt ur buteljerna.
Truls vaknade en morgon och fann, att det var så sällsamt ljust i dagern i rummet.
Eller var det kanske bara hans eget sinne, som tonade i klart?
Han kom raskt ur sängen och fick rullgardinen upp: nej, det var något i belysningen derute som var nytt.
Detta tindrande varma blå öfver det tindrande klara gula – det var våren, som kommit i landet.
Ungdomen i honom lefde upp med ungdomen i naturen; det reddes derute – man kunde icke så noga veta hvar eller hur – men det reddes till en fest, der äfven han var en väntad gäst; han måste vara med, det dref på i blodet, i själen; han kände, att det hastade, och att ingenting vore att försumma.
Han slök kaffet, kastade en blick till Heeren och gick ut på gatan.
Jo, förvisso var det vår.
Tidigt nog: ännu bara April.
Allting sken som af nytvätt, vätan låg ännu kvar öfver trottoirstenarne i skuggan af husen, men solen rent af stack, när den kom till att falla ned mellan tvenne höga hus, och himlen låg öfver alltsammans som en stilla ocean, öfver hvilken små hvita molntottar sakta gledo fram som segelslupar i temlig vindstilla.
Det sväfvade något i gatorna, icke synligt som ånga och knappast ens förnimbart som doft, men som dock kom ute från den stora landsbygden, inhöljande den lilla staden: marklukten, mull-lukten, den befruktade jordens andedrägt.
Truls dref säfligt uppför Södergatan; stannade utanför Gleerups fönster; strök tvärs öfver gatan och stötte samman med Josua, som med påfallande kutig rygg kom ut ifrån Kristianstadsbanken; skildes från honom vid
Klostergatan och fortsatte sin väg allena vidare uppåt «Boulevarden».
Utanför Bomans kafé mötte han Jeppa Jeppsson, gemenligen kallad «astronomen», sedan han efter tre års teologiska studier utan tentamen tvärt slagit sig på naturvetenskaperna och blifvit en i vida kretsar ansedd fackman i astronomien.
Hans tragiska öde bestämdes deraf, att han, professorskunnig i sin specialvetenskap, råkat in i circulus tentando i Boström samt hade svårigheter att uppfriska sin Livius till ett «godkänd».
«Du ute och går så här dags!
Det är man icke van att finna!» sade han.
Det var både respekt och afundsjuka i tonen.
Det var meningen, att de båda, tolfårsstudenten och ettårsstudenten, skulle upp i kandidaten samman.
Truls hade, upprörd af de hårresande skildringarna om circulus tentando, i ett lättsinnigt ögonblick lofvat att expediera sin examen inom loppet af ett år; han kunde så ungefär bli färdig, men ville ha ett anständigt betyg i historien och hade fördenskull uppskjutit med saken till hösten.
Detta meddelade han Jeppsson.
Denne såg pröfvande på sin unge vän, förskräckt, beklagande, spörjande.
«Kom ihåg,» sade han med sitt fina, goda leende, «att det fins två ting, som äro det vissa förderfvet: vexlar och circulus tentando.»
Truls styrde kosan vidare öfver till Lundagård.
Öfverallt annorstädes låg vårvärmen i luften, men de gamla träden tycktes andas kallt; Truls kom nästan till att frysa.
Jeppssons häntydan till det ekonomiska hade också försatt honom i en lägre temperatur: det var en öm punkt, som vidrördes.
Det rådde deficit i hans kassa; hans ficklån och öfriga oundvikliga utlägg gingo ej ihop med den summa, som han till terminens slut kunde motse hemifrån.
Luckan måste fyllas; och snart; men hur?
Detta var ingen ny fråga; Truls hade stält sig henne dagligen sedan ett par månader och mera skärande för hvarje dag som gått.
Alla andra hade vexlar; Josua t. ex. hade alla fickor och lådor fulla af vexlar; men hur gjorde man sådant?
Truls gick flera slag rundt kring Lundagård, i ständigt och omedvetet ökad fart, samt jagade upp sin rådlöshet; vårstämningen var borta.
Det gälde ju en vigtig sak.
Gardets högsta moraliska princip lät: reell i affärer!
Malm – 100 kronor, Bengt – 50 kronor, Pelle så och så mycket, o. s. v. – men herregud, – det gick kallt igenom honom – var det verkligen så mycket!
Detta hade han lånat, och detta skulle betalas, och det inom ett par tre veckor.
Truls kretsade med nervös brådska Lundagård rundt och rundt; han kände allaredan skammen öfver att ha svikit på den bestämda dagen och kallsvettades.
Han måste ut till Bengt!
När han i full fart vek om hörnet till Kungsgatan, for han rakt på sin vän.
«Jag var på väg till dig,» sade han andfådt.
Bengt skulle på föreläsning, och de båda vännerna följdes åt tillbaka upp mot Lundagård.
«Hur är det, du,» begynte Truls, «får du pengar tillöfvers för terminen?»
«Nej, fan heller,» log Bengt blekt.
«Ja, för då kunde du gerna försträcka mig så länge.
Du vet ju, till hösten tar jag examen, och då vankas det naturligtvis schaber.»
«Är det mycket?»
«Nej, det är bara några hundra riksdaler.
Men jag vet, förbanna mig, inte hvar jag skall ta dem ifrån.»
«Å, skrif hem efter.»
«Nej, ser du, det ville jag inte göra förrän efter examen.
– Du kan inte få så pass mycket hemifrån, att – – »
«Nej, det går inte ens ihop för mig sjelf.»
«Nå, hur bär du dig åt?»
Bengt log på sitt trygga, stillsamma sätt.
«Ja, far får sända.
Det kommer att stå hårdt, men jag skrifver.»
Han skrifver – tänkte Truls.
Det vågade han sig inte till.
«Om man bara kunde få sig en vexel,» sade han.
I samma ögonblick fick han en idé: han ville gå till domhafvanden; denne finge råda.
Domhafvanden bodde i ett vindsrum nere i Lilla Tvärgatan.
Der hade han installerats, när han som skolpojke kom in till Lund för första gången, och der hade han af gammal vana fortfarit att bli boende, äfven sedan han blifvit student och juvenal, ehuru det lilla rummet tedde sig allt mindre och mindre, i samma mån som domhafvanden tilltog i omfång.
Den ålderdomligt röd- och hvitrandiga rullgardinen var nere, nyckeln ur dörren, – alltså låg domhafvanden ännu i sängen.
Truls bankade på och ropade sitt namn, en gång, två gånger; vid tredje gången kom en vresig grymtning till svar, det knakade i sängen, – tunga steg af bara fötter, under hvilka hela huset gungade, och domhafvanden i bara skjortan i dörren.
Han drog gardinen upp, slök några glas sodavatten och satte sig i sin Adamskostym vid bordet, der Sveriges Rikes Lag låg uppslagen.
Truls gick rakt på saken.
Domhafvanden tog sig, som han plägade, om mustascherna och hakan.
«Tja–a», sade han sibylliniskt och såg ogenomträngligt grubblande ut.
Derpå drack han ännu ett glas sodavatten samt strök sig ännu en gång om mustascherna och hakan.
«Du kan inte skrifva hem?»
Truls blef helt ängslig tillmods; detta vore visst en vida vanskligare historia än han förestält sig.
Domhafvanden satt alldeles försjunken i tankar, och Truls nändes icke störa honom.
«Ja, det är ju satan till historia,» sade han slutligen, riste på hufvudet med dess tjocka hårmanke samt lade pupillerna på sned inne i ögonkloten, såsom alltid vid knepiga tillfällen.
Der sköt en förstulen liten skef blick hän till Truls, hvilken denne lika litet förstod som tonen hvari de ohyggliga orden uttalats: det var som om domhafvanden icke sjelf menade rigtigt allvar.
Med ens steg domhafvanden upp, harklade sig grundligt, spottade ut grundligt, drack sodavatten igen samt satte sig resolut ned vid bordet.
«Vi få väl lof göra en vexel då,» sade han och började krama i ordning å detsamma.
Det föll som en sten från Truls’ sinne, det gick som en ljusstråle igenom det:
«Tror du, det låter sig göra?
Domhafvanden svarade intet; han hade hemtat fram en bundt af långa, blå blanketter och satt med pennan i högsta hugg.
«Alltså – hur mycket ska vi nu ta den på – 500 äro de alltid kinkigare med, – 450?
Räcker det?
Men – du vill naturligtvis ha den på 6 månader» – hufvudskakning, skeftstälda pupiller – «nåja, alltså: sex må–na–der – à–jour, – – – – mig–sjelf – – eller – ordre – – – utan advis.»
Och Truls skref sitt namn i nedra hörnet till höger, och domhafvanden trasserade derinunder och på baksidan.
Truls såg spörjande på domhafvanden, som begynt kläda på sig: det var ju inte färdigt ännu.
Men domhafvanden skötte sin toilett och låtsade om ingenting.
«Men – – – ,» begynte Truls oroligt.
«Tåla dig,» afklippte domhafvanden.
«Nå, så gick vi,» sade han, när han blifvit färdig.
Han tycktes vara i ett strålande humör.
Truls följde.
Domhafvanden vek in i ett hus i Skomakaregatan och bankade på 1 tr. upp.
Truls läste på visitkortet:
D:r Albert Regnell.
En medelålders man med fetma och ett rödt jovialiskt ansigte öppnade för dem; Truls kände mycket väl både mannen och namnet; d:r Regnell kallades gemenligen bara «endossenten», emedan han endosserade vexlar för kreti och pleti, «blott en hederlig menniska trasserat papperet.»
Domhafvanden presenterade och utvecklade situationen.
«Denne unge man befinner sig i den numera icke ovanliga belägenheten, att han måste draga en vexel.
Han är icke medellös, men af vissa orsaker föredrager han att tills vidare icke underrätta sin fader om situationens beskaffenhet.
För resten är han så till vida särdeles berättigad att draga vexlar på framtiden, som han, ehuru ännu novitie, är i det närmaste färdig med sin kandidat.
Det förefaller mig, som om vi hade en förpligtelse att jemna vägen för ifrågavarande unge man.
Detta papper skulle slungas in i Kristianstadsbanken; jag har trasserat; den unge mannen vore dig säkerligen synnerligt förbunden, om du ville endossera detsamma.»
D:r Regnell skrattade, tog papperet och ritade dit sitt namn.
De begge vännerna togo genast afsked.
«Nu till banken!
Det är hög tid!»
Domhafvanden försvann i korridoren.
Några minuter förgingo, hvilka tycktes Truls ändlöst långa.
Ändtligen – Truls åt domhafvanden med ögonen.
Den senare nickade, i värdigt beskyddande allvar:
«Du får gå in och höra efter så der mellan half ett och ett.»
«Tror du det går?»
Domhafvanden gjorde en afvärjande gest:
«Det får man se!
Sköt kragen upp, stack händerna i rockfickorna, satte käppen lodrätt under armhålan och seglade ned utför Södergatan.
Truls såg efter honom med långa ögon och var nervös.
Fick fram uret: half tolf.
Alltså en god timma qvar.
Han gick hem, men kunde icke sitta stilla; strök ner i Gyllenkrokska Promenaden, men greps af en plötslig ångest för att kanske gå för långt och komma för sent; skyndade tillbaka upp åt Södergatan, men fann att bara en half timma förflutit.