Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke heller fråga om att skaffa den ena provinsen en fördel framför den andra, ty de hemman, som skulle slippa1 uppsätta båtsman, skulle ju i alla fall få betala fulla värdet af hans underhållskostnad.
Men frågan vänder sig omkring att slippa uppsätta så många båtsmän, för att derigenom rätta den missproportion, som nu eger rum mellan båtsmännens antal och hela folkmängden i Södra Möre, och hvarigenom en indirekt tunga af båtsmanshåll uppkommer, genom tillskapandet af en lösare befolkning, som betydligt bidrager att öka fattigvården och andra kommunala utskylder, äfvensom ock genom den stora oregelbundenhet i arbetstillgångarne inom orten, som måste inträffa, när 7 å 800 arbetare kanske på de för arbetet mäst olägliga tider än drages derifrån och än dit återsändas.
Ty såsom proportionen 1111 är derstädes, skulle
Sverige efter samma förhållande uppsätta 80,000 man.
Nästan hvar 10:de familj är båtsmans i Södra Möre.
Men då emedlertid två Stånd redan bifallit Betänkd och någon ändring häruti icke torde kunna förväntas, anser jag det vara tillräckligt, om R. 0. Ad., utan att godkänna hvad CItsk:t anfört angående båtsmännen i Södra Möre, ville lägga Betänk:! till handlingarne.
Då, som jag hör, två Stånd redan bifallit Betänk:t och någonting i denna fråga således icke kan vinnas vid denna riksdag, har jag ingenting emot att förena mig uti Hr Mannerskantz’ anhållan om att Betänkd måtte läggas till handlingarne.
Hr von Koch, Nils Samuel: 1 anledning af de jemn förelser, sorn blifvit gjorda mellan tungan af båtmanshållet i H. Hl. 31 48?
Den 21 Mar6.
Blekinge och Södra Möre, vill jag säga att jag endast känner förhållandet i Blekinge och att hvad nian sagt härom är enligt med verkliga förhållandet.
Nu, tyvärr! kan lidandet ej afhjel pas för denna provins, ty Utskil har ansett att denna fråga bör behandlas i sammanhang ined landtförsvarets ordnande på grund af kommitterades derför uppgjorda plan.
Det är denna plan som verkat så uppskrämmande på Bonde-St:t, emedan deraf synes att båtsmännen skola fördelas både på skärgårds-artilleriet och (lottan, hvarförutan de öfverblifne skola användas för armén.
Blekinge hade hoppats att dessa sednare nummer skulle få indragas.
Men enligt planen blir tvärtom tjenstgöringen ändå strängare för Blekinge båtsmän.
Då två Stånd redan bifallit Betänkit, är icke värdt derom mycket säga, men då två ledamöter från Kalmar län yttrat några ord, vill jag äfven tillägga ett par.
Den ene värde talaren har sagt att uppgifterne angående Södra Möre äro vilseledande, emedan kronoräntan derstädes utgår efter markegången, under det man för Blekinge räknat efter kronovärdi.
Skillnaden emellan Blekinge och Södra Möre är eller var vid indelningsverkets upprättande icke annan än den, att, då indelningsverket uppgjordes, beräknades 24 dalers ränta i Södra Möre för hvarje båtsman, oell i Blekinge deremot från 18—22, eller i medeltal, 20 daler för hvarje.
Tyngden för Blekinke var således då endast J större än i Södra Möre.
Men som en värd talare antydt, vill ingendera provinsen nu undandraga sig att betala kostnaden för båtsmannen; de vilja endast genom vakansafgifts erläggande åstadkomma en lindring i fattigvården.
I Blekinge, der nära nog hvar 8:de person tillhör en båtsmans familj, tynga dessa familjer alldeles odrägligt på fattigvården.
Den uppgår till 8 gånger bevillningen, och jag tror att vi här i Stockholm skulle blekna för en sådan fattigskatt.
Det är detta lidande man vill undslippa, och jag har endast ansett mig böra påminna härom till dess den stora frågan kommer före.
Jag önskar blott att något närmare få formulera det yttrande jag afgifvit, och anhåller att den propos.
Hr Gr. o. Landtm, framställer till Ståndet, måtte få följande lydelse: att B. o. Ad., med ogillande af Utsk:ts motivering i afseende på båtsmanshållet i södra Möre, ville låta bero vid hvad lJtsk:t tillstyrkt.
Jag tror att frågan är för litet utredd för att Ståndet skulle kunna tillkännagifva ett sådant ogillande, och får derföre anhålla att Betänk:t, utan uttalande af något sådant, måtte läggas till handlingarne.
Sedan jag blifvit underrättad att de andra Stånden fattat sitt beslut, instämmer jag i Gr.
Den 21 Mars. 483 Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utskits förev:de hemställan och dels af Hr Mannerskantz, att R. o. Ad,, med ogillande af hvad Utsk:t anfört rörande båtsmansindelningen i södra Möre härad, skulle låta bero vid Usk:ts i ämnet gjorda hemställan; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till LItsk:ts hemställan, hvarvid svarades många ja jemte några nej, och sedermera propos. på antagande af Hr Mannerskantz’ förslag, då svaren utföllo med många nej och några ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till IJtskits hemställan förnyats samt besvarats med många ja och åtskilliga nej.
Utsk:ts hemställande!) å sid. 6.
Mot det i Lördags altonplenum fattade beslut, hvarigenom R. o. Ad. afslagit, Ekon.-LItsk:ts hemställan i 6:te punkten af dess Betänk.
N:o 56 ang:de frikallelse från tvånget att vid elementarläroverken läsa grekiska språket, får jag mig reservera.
1 och för sig måste det väl anses alltför litet öfverensstämmande med sund logik, att en lärjunge skall förbjudas lära sig ett språk, så vida han icke tillika vill lära sig ett annat.
Ett sådant förbud kan, efter mitt förmenande, icke för sig ega mer än ett enda giltigt skäl, det nemi. att de två språken stå till hvarandra i det omedelbara sammanhang, att undervisning i intetdera af dem kan ät lärjungen med något slags fördel bibringas, utan att han tillika inhemtar kunskap äfven i det andra.
Svårligen lärer man likväl våga påstå, att ett sådant vexelförhållande eger rum emellan latinska och grekiska språken, emedan detta påstående jäfvas af en obestridlig erfarenhet.
Någon rationel grund för föreningen af de begge språken lärer således icke kunna anföras.
Frågan blir fördenskull här endast den, i hvad mån de lärjungar, hvilkas undervisning Staten bekostar, må kunna anses skörda någon vinst lör sin allmänna bildning genom läsning af det grekiska språket.
Denna vinst kan vara tvåfalldig: antingen på det sätt, att när ynglingen slutat undervisningen i skolan, han kommer att fortsätta studiet af samma språk vid högskolan, der insigt i sistnämnde språk fordras såsom vilkor för kompetens till någon befattning i Statens tjenst, eller också på det sätt att samma språk utgör ett slags underlag för allmän bildning.
1 förra hänseendet förekommer, att hvarken för vinnande af akademisk lärdomsgrad eller för undergående af någon embetsexamen, dokumenterad kunskap i grekiska språket erfordras för andra studerande, än dem, som egna sig åt theologiska studier — och detta i särdeles ringa mått — eller i ännu ringare m
Den 21 Mars. mått — för det medicinska studiet.
Resultatet blir således, att i de ojemförligt flesta fall, studiet af grekiska språket slutar redan i skolan.
I sednare hänseendet lärer man väl ej ens vilja påstå, att grekiska språket, genom sin grammatik bildar något slags ledning eller hjelp för inhemtande af kunskap i de moderna Europeiska språken eller underlättar förmågan att läsa, tala eller skrifva sistnämnde språk, såvida man icke vill bildas till en lärd philolog, och ur denna synpunkt kunde man fast heldre fordra läsning i skolan äfven af t. ex. Isländska, såsom moder förde nordiska språken, eller sanskrit o. s. v. Det latinska språket åter med sin stränga logik, sina koncisa och klara uttrycksformer innefattar en gymnastik för tanken, hvilken i högst väsendtlig mån utöfvar inflytande på den allmänna bildningen; det icke blott öppnar en utsigt öfver den gamla kulturen, utan det förvarar ock en så stor del af den äldre, moderna lärdomen — då nemi. intill de sednaste århundraden nästan alla vetenskapliga och lärda skrifter författades på latin — att ulan kännedom af detta språk äfven den nyare blidningen sjelf blir ofullständig; och dessutom kan latinet anses såsom moder åtminstone för de romaniska språken i Europa, hvarom kunskapen blir för den bildade mannen allt mer och mer oundgänglig.
Af dessa skäl skulle jag alltid draga i betänkande, att, vid den offentliga undervisningen å den s. k. lärda linien, lemna dispens från latinet, hvaremot grekiskan, ehuru genom sin litteratur måhända af större positiv vigt och intresse för dem, som vilja företrädesvis egna sig åt estetiska studier eller skönlitteraturen, deri grekiskan tvifvelsutan erbjuder de skönaste former, endast kan gagna ett högst ringa fåtal af elementarläroverkets alumner.
Vid ett sådant förhållande synes det i sanning vara oförklarligt, att Staten reglerar undervisningen på det sätt, att alla ynglingar, som önska inhemta allmän bildning, förbjudas att läsa latin, utan att tillika inhemta några ytliga elementer i ett språk, hvars studium öfvergilves samtidigt med skolan, och deraf de under sin återstående lefnad icke skörda någon frukt, knappt hafva något minne.
Ett faktum är det i öfrigt, att ifrån den tid, då det nya skolsystemet lyckades att undantränga den gamla pedantismen, läsningen af grekiska språket icke varit obligatorisk förr, än den år 1859 utfärdade sednaste skolstadgan trädde i verket.
Ett sådant tvång har ej heller blifvit ifrågasatt af utmärkte män, som sjelfva stodo på höjden af s. k. klassisk bildning, såsom t. ex.
Geijer och Agardh m. fl. Jag lemnar derhän, om den för 5 å 6 år sedan i detta hänseende vidtagna reform visat sig i någon mån fruktbärande för den klassiska bildningen.
Åtminstone är ett sådant förhållande hitintills obekant.
Det vissa är, att den äfven i öfrigt af alltför mångartade ämnen öfverhopade skolundervisningen genom inpluggningar af grekiska glosor blifver för de alkira flesta Den ?1 Mars. i 85 lärjungar ännu mer betungande samt för deras både själs- och kroppskrafter ansträngande, än som är både behöfligt och nyttigt.
Min åsigt är derföre, att den ofientliga undervisningen väl kunde i detta fall ordnas på ett vida ändamålsenligare sätt, om tillfälle lemnades för de målsmän, som sådant önska, att frikalla lärjungen från läsning af grekiska språket, samt att på de sex timmar i veckan, som nu deråt äro anslagna, egna sin tid åt historien, geografien eller naturvetenskaperna inom skolan eller måhända utom densamma, för att taga lektioner i musik, ritning eller något dylikt.
Beträffande (len pedagogiska eller verkställighetsfrågan, så s\ nes denna redan vara afgjord genom Ecclesiastik-Ministerns famösa reskript af den 12 Maj 1865, deri å ena sidan erkännes, att den af K.
St:r vid förra riksdagen önskade dispens från läsningen af grekiskan, kan medgifvas, naturligtvis utan att förrycka skolundervisningen, men å andra sidan fiir vinnande af denna dispens sådana vilkor stadgas, att man kan taga för afgjordt att högst få, om några, målsmän vilja underkasta sig desamma, då derför äskas, antingen erkännande af intellektuel oförmögenhet hos lärjungen, eller läkarebetyg öfver hans kroppsliga svaghet, hvarutöfver skulle fordras dels särskild pröfning af läroverkskollegiet, dels slutligen bifall af Biskopen eller annan Ephorus.
Slutligen kan jag ej undgå erinra om den inkonseqvens, som blifvit ådagalagd i beslutet öfver denna fråga, enär vid förra riksdagen ingen talare på Riddarhuset yttrade sig i annan syftning än att dispens från grekiska språket skulle beviljas och man hade tillfredsställelsen höra bland andra en al de talare, Hr Gr. Erik Sparre, som vid innevarande riksdag varit en al de ifrigaste motståndare till det väckta förslaget, då understödja detsamma, hvilket ock, enligt R. o. Adms protok. den 10 Juni 1863, ulan votering blef Högl.
Ståndets, samt derefter äfven R.
Men detta påminner endast om det gamla ordspråket:
Föredrogs ånyo och bifölls Sammans.
Stats-samt Allm.
Ekon.-Utsk:ts den 3 och 17 dennes bordlagde Betänk.
N:o 4, i ani. al vackt motion om utredning och ett närmare bestämmande af den rustningsskyldighet, som må åligga mjöl- och sågqvarnar, hvilka, i förening med jordegendom, en sådan skyldighet utgjort, men blifvit derifrån befriade.
Föredrogos ånyo och biföllos Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 3 och 17 dennes på bordet lagda Betänkm: N:o 61, i ani. af väckta motioner, åsyflande reglering i vissa provinser af roteringsbesväret; N:o 62, i ani. af vackt motion om föreskrifter rörande rättigheten att erhålla skjuts m. m.; samt 486 Den 21 Mars, N:o 63, i ani. af vackt motion om meddelande af undervisning uti husliga göromål och handaslöjder vid rikets seminarier för fruntimmer.
Föredrogs ånyo och bifölls Banko-Utsk:ts den 10 och 17 dennes bordlagde Mein.
N:o 17, ang:de afskrifning af åtskilliga vid Diskont-Kont. upptagna diskontlån, äfvensom af derstädes balanserade ölverräntor å dylika lån.
Föredrogs ånyo Banko-Utskits den 10 och 17 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 18, i ani. af väckta motioner om emottagande och invexling i K. St:rs Bank al enskilda bankers sedlar, m. in. Frih. Nordenfalk, Johan: l)ä jag, vid algörandet i Banko-Utsk:ts plenum af föreliggande Betänk , blef öfverröstad, ej öfverbevisad och derföre reserverat mig, anhåller jag att få med några ord vidare utveckla mina i reservationen anförda skäl.
Först vill jag dock bemöta en invändning, jag enskildt bort, den nemi. att frågan redan lärer vara afgjord.
Vid åtskilliga af de Betänkm, som under våra sista plena behandlats, har framhållits att, då deras utgång redan genom de andra Ståndens beslut vore bestämd, ett från pluralitet»!! skiljaktigt votum dervid vore utan gagn.
Jag är dock
Imri af olika åsigt och tror — bland annat med hänsyn till en frågas möjliga framtida upptagande — det vara riktigast att, äfven vid ofvan antydda fall, Ståndet för sin del afgör ett föredraget förslag utan någon som helst annan hänsyn än sin öfvertygelse om dess beskaffenhet.
Hvad nu beträtlär sjelfva den förevrde frågan eller medgifvande! af rättighet åt Riksbanken att under vissa vilkor kunna emottaga Privatbankssedlar, så torde en sådan rättighet —med de begränsningar jag, liksom Bankofullmäktige och den afdelning inom Banko-Utsk:t, som egentligen handlagt frågan, — föreslagit, ej blott vara utan våda, men i sjelfva verket förenlig likaväl med Bankens som allmänhetens fördel.
Det är nemi. klart att, med alla de privatbanker, som på sista tiden inom landet uppstått, och hvilka i hvarje gren af bankrörelse tälla med RiksBanken, det för den sednare är nödigt, lör att kunna bibehålla och öka sitt nyttiga inflytande på landets penningerörelse, att i likhet med de förra söka tillmötesgå allmänheten vid att bereda denna så långt, den egna tryggheten medgifver, ökad lättnad och beqvämlighet.
Då det enligt reservanternas förslag endast är fråga om att medgifva Banko-fullmäktige rättighet — märk icke skyldighet — att låta Riks-Banken, under vissa af Tullmäktige sjelfva beroende vilkor, mottaga privatbankssedlar, och Fullmäktige i deras tillstyrkan förklara att emottagande! af dylika sedlar ej ens medför rubbning i nu bestämda behöfliga kontroller, men att förslaget för Riks-Banken liksom för allmänheten inne - Den 21 Hars. bure en fördel, så synes verkligen Banko-Utsk:ts Kansli- och Finansaldelningar haft fullgoda skäl för sitt påstående: attingen giltig betänklighet finnes emot ett stadgande, sorn på samma gång skulle bereda Kiks-Bankeri ej obetydlig tillökning i dess rörelse och för allmänheten bespara omgång och tidsutdrägt.
J)e som för närv:de i Stockholm invexla privatbankssedlar, bo på skiljda håll och hafva endast om morgnarna sina vexlingskassor öppna.
Personer, som på betalningsdagen uppbära medel till liqvider i Riks-Banken, kunna sålunda lätt försumma dagen och få en veckas straffränta; andra, som hafva insättningar att der göra, hänvisas till t. ex. Enskilda banken att först vexla, och göra, för att undvika dubbelt besvär, i stället der sina insättningar.
Det är sålunda ej ensamt den högre depositionsränta, de enskilda bankerna ofta bjuda, som locka allmänheten till dem.
— Den kontroll på privatbankerna, som genom det föreslagna stadgandet lades i R.
St:rs Bankofullmäktiges hand, uppvägdes för de förra af fördelen att deras sedlar längre cirkulerade, då allmänheten visste att de i Riksbanken mottogos.
Såsom redan antvdt är, ligger för Riksbanken tillräcklig trygghet uti att dels privatbankssedlarna redan samma dag de inkomma och på sin höjd följande söcknedag få utbytas mot Riksbankens egna, dels att
Fullmäktige kunna återtaga medgifvandet från den bank, hvars affärer ej ingåfve dem fullt förtroende.
Principen att Riksbanken mottager privatbankssedlar är dessutom såsom bekant icke ny.
Hvad Utsk:t yttrar om förslagets stridighet med grundlagens föreskrift, beror för öfrigt tydligt på ett misstag, då här ingalunda är fråga om att på privatbankssedlar sätta tvångkurs, oell hade Bankofullmäktige, som i denna fråga torde ega vitsord, säkerligen ej tillstyrkt ett förslag, som vore oförenligt med bankens grundstadganden.
•lag tror mig hafva anfört fullgiltiga grunder för R. o.
Ad. att, i likhet med Borgare-St., afslå Betänk:t och bifalla reservationen, och får hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om proposition derå.
Frih. Liljencrantz, Johan: Utsk:t har ansett sig böra afstyrka äfven den del af motionen, som af Pullunge blifvit förordad, nemi. att privatbankssedlar skulle mottagas i Riks-bankeris diskontkontor, men de motiv, Utsk:t anfört till stöd för detta afslag, tror jag icke kunna tillmätas det värde, att de böra för anleda ett sådant beslut.
Ett bland dessa motiv är att det skulle vara tvifvelaktigt, om upp- och afskrifningsrörelsen är fördelaktig.
Jag vili icke nu ingå i pröfning härom, men finner det gifvet att Riksbankens uppgift är att bereda lättnad för den allmänna rörelsen.
Här är rui fråga om att medgifva mottagandet af sedlar från sådana banker, sorn hafva vexelombud i Stockholm, hos hvilka de kunna utbytas.
Detta vore endast ett legaliserande af hvad som nu eger rum.
Om det vore fråga om, som motionären föreslagit, att banken skulle mottaga postremissvexlar 488 Den 21 Marx. m. m., så kunde banken få fordringar hos enskilda banker, som icke kunde betala, men 1111 år det endast fråga om att en person, som kl. 12 på dagen skall betala i R.
Stms Bank, och vexelkassorna äro stängda, skall slippa springa omkring i staden för att vexla sig till Riksbankens sedlar.
Jag förenar mig i anhållan om afslag å Betänk:t och bifall till Frih. Nordenfalks reservation.
Hr Mannerskantz, Garl Axel: lifter min åsigt bör man 1 främsta rummet betrakta icke blott dess närmaste omedelbara verkan, utan fast hellre ett förslags egentliga syfte, och de konsequenser, hvartill detsamma måste föranleda, och då spårar man i det nu framställda ett nytt symptom af en lara, som håller på att stiga upp, nemi. derigenom, att då man nu vill på aila vägar försöka att förvandla Riksbanken till vinstgifvande affärsbank i stor skala, man dervid tyckes förgäta att bankens första och väsendtligaste funktion dock är af helt annan heskafTenhel.
Det är en sanning att det ganska väl hehöfdes att här funnes en stor Statsbank, som hade ett tillräckligt stort kapital lör att betjena den trafikerande allmänheten i alla rigtningar der densamma behöfver förlag — och särdeles den internationella rörelsen skulle hafva stor nytta af en stark dylik anstalt.
Men det är dock att märka om riksbanken, att den i främsta rummet är och måste vara en vexelbank — som har den ytterst vigtiga bestämmelsen att i landet upprätthålla ett fast myntvärde.
Detta stora hufvudändamål vore det högst farligt att lemna ur sigte, ty annars kan det hända att riksbanken icke alltid skulle kunna uppfylla sin ovilkorliga främsta skyldighet att alltid med silfver inlösa sina sedlar, och brister banken deri, då löranledes deraf en vådlig rubbning i alla förut bestående eganderätts-förhållanden, och derföre måste man sorgfälligt undvika att taga något steg, än så litet, som kan leda till ett sådant slut.
Om ilen nu ifrågasatta rättigheten att mottaga enskilda banksedlar i Riksbanken skulle lemnäs, borde bestämmandet af vilkoret! derföre icke heller helt och hållet öfverlämnäs åt Fulltruge, utan alla föreskrifter härför anser jag böra tydligen bestämmas och insättas bland stadgarne i bankens reglemente, så att ingen fara för godtycklig behandling må uppstå, hvarigenom för allmänheten stor osäkerhet skulle föranledas och mången enskild banks kredit kunna störas.
Om en bank mycket väl skötes af en särdeles skicklig styrelse, kan man, visserligen på bankens rörelse skaffa sig- en ganska stor inkomst, men med utveckling af den allra stiirsta skicklighet kan man, om man drifver banken hufvudsakligen pä vinst, dock icke hjelpa att banken stundom under påtryckningen af inträffande affärskriser blottställes för förluster, som sätta bankens vexlingsförmåga i fara; — men då detta ej får inträffa lör en bank, sådan som Riksbanken, hvars sedlar både måste förbli under alla förhållanden orubbade, böra stadgar och föreskrifter för dess förvaltning vara så afTattade, att i dessa, och icke i en mer eller mindre skicklig sty - Den 21 Mars. 489 reise må befinnas nedlagd full garanti att bankens vexling aldrig, utan genom våld eller plundring, skall kunna störas, och man kan derföre icke åt Riksbankens styrelse lemna samma frihet i förvaltningen, sorn enskilda bankdelegare gifva åt de af dem utsedde, men al det enskilda intresset noga kontrollerade bankdirektionerne — utan man måste hafva stadgar uppgjorda, som genom sitt innehåll ej gifva anledning till något farligt missbruk.
Grundlagen säger att R.
Banks sedlar äro de enda hvilka sorn mynt må erkännas, och detta får man icke frångå.
Men man skulle göra det, om man tilläte Riksbanken att, genom att i liqvid emottaga enskilda banksedlar, erkänna att de vöre lullgiltiga betalningsmedel.
Derföre måste jag afstyrka motionen, äfven om den skulle kunna lända den allmänna rörelsen till fördel; men aldraminst kan jag ingå på reservanternas förslag, ty det länder ingen till nytta — hvarken Riksbanken, allmänheten eller de enskilda bankerna.
Riksbanken tillskyndar det, utom hvad ur principiell synpunkt blifvit anmärkt — äfven det besväret att utan ersättning åt några enskilde verkställa vexlings- och sorteringsbestyr, sorn de sjelfve lika gerna kunde ombesörja, och det är tydligt att om Bankofullmäktige efter sitt godtfinnande, utan allmän regel, skola bestämma hvilka enskilda banksedlar, som finge mottagas, så skulle allmänheten ständigt vara oviss om hvilka bankers sedlar blifva i Riksbanken inlöste eller icke, och derlöre svårligen kunna begagna sig af rättigheten att få uppsända sådana sedlar.
De enskilda bankerna åter skulle häraf hafva större besvär än fördel, emedan de då både måste hålla större vexelkassor, samt ovilkorligen hafva vexlingsombud i hufvudstadeti, och derjemte vara underkastade Bankofullroägtiges möjligen från riksdag till riksdag förändrade åsigter.
Nytta kunna de endast hafva, orri de, såsom motionärerne föreslagit, skulle ega rätt att på bestämda vilkor få sin vexling i Riksbanken ombesörjd.
På dessa skäl yrkar jag bifall till Utsk:ts Betänk.
Det kan synas besynnerligt, om jag uppträder mot Bankofullmäktiges åsigt i denna fråga, men det förklaras, då jag nämner, att jag under öfverläggningar med mina kolleger opponerade mig deremot, ehuru jag icke ansåg nödigt att till protokollet reservera mig mot beslutet.
Jag anser således att Utsk:t gått den rälta vägen, då det afstvrkt motionerna.
Det kan visserligen synas ganska oskyldigt att vissa privatbanksedlar mottagas i Riksbanken, under de vilkor Bankofullmägtige finna nödigt föreskrifva, men man kränker härigenom en ganska vigtig princip, eller att privatbanksedlar icke må sättas i paritet med Riksbankens sedlar; och den föreställningen skulle härigenom lätt kunna uppstå att emellan Riksbanken och de enskilda bankerne någon gemensamhet egde rum, hvilket åter kunde leda till vådliga följder för realisationens upprätthållande.
1 afseende på det jemväl väckta förslaget att riksbanken skulle besörja invexlingen af privatbankernas sedlar, kan sådant visserligen låta fördelaktigt för dessa banker, Den 21 Mars. men om man besinnar alt, derest någon privatbanks i Riksbanken insatta vexlingskassa någon gång tömdes, så att dess sedlar vid företeendet ej kunde utbytas mot riksmynt, dess kredit och rörelse med detsamma vore förbi, ty det är gifvet att Riksbanken ej kunde ingå i sådana underhandlingar med en sedelinnehafvare, som är möjlig för ett enskildt vexlingsombud.
På dessa grunder anhåller jag om bifall till Utskits förslag.