Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag afstyrker hela Lagförslaget, såsom öfverflödigt och opassande, och anser en återremiss utan allt ändamål, enär jag är öfvertygad, att de instructioner Rikets Ständer komma att utfärda för sina BancoFullmägtige, äro till— räeklige och, i förening med BancoOrdningen, de enda med vårt statsskick förenlige garantier, som kunna gifvas, äfvensom att BancoOrdningen är den enda lag, som bör tillämpas af Domstolarne, i afseende på frågor emellan Banken och enskildte.
Jag yrkar derföre afslag å Utskottens förslag.
Herr von Troil, Emil, uppläste följande:
Nyttan eller skadligheten af den beslutade Realisationen, finner jag helt och hållet bero uppå, huruvida det lyckas Rikets Ständer att betrygga densammas oafbrutna fortfarande, så länge Rikets Ständers Bank kommer att finnas; och är det ur denna synpunkt jag anser förevarande
Utlåtande för det vigtigaste af hela Finansregleringen.
Jag instämmer helt och hållet i det resonnement, hvarmed Utlåtandet börjar, angående fördelen af banker, endast grundade på landets allmänna lag, framför de Den 23 O c t o b c r f. m. privilegierade; att derföre de förras uppkomst bör befordras, mea att, enär man ej bör förstöra hvad man äger, utan att hafva något annat att sätta i stället, hufvudföremålen för nu förevarande lagstiftning böra blifva, att Rikets Ständers Bank 1:0 omgärdas med nödige garantier mot missbruk ; och 2:0 belages all uteslutande verkan.
Jag är deremot ej nog lycklig, att kunna inse, huru dessa ideer skola blifva realiserade genom det af Utskotten framlagde lagförslag.
Ehuru vigtige båda de uppställde grundsattserne äro, anser jag dock den sednare för den ojämförligt mäst maktpåliggande, emedan densamma, rätt tillämpad, gör den förra nästan öfverflödig, såvida fri täflan utgör det säkraste skydd mot oordning och oredlighet, derigenom, alt den, sorn misstankes för dessa fel, blifver lemnad obegagnad, då man eger valet öppet att förtro sig åt någon mera pålitlig.
Denna uteslutande verkan är likväl ingalunda borttagen genom 6 §. af lagförslaget, som blott tyckes lofva fortfarandet af Kongl.
Förordningen om Privatbanker af år 1824, hvilken Förordning, såsom blott medgifvande åt visse bolag att uppbära litet högre ränta än den vanliga, men ej tillåtande de för en bank nödige functioner, såsom t. ex. sedelutgifning, aldrig framkallat och aldrig lärer framkalla någon Privatbank.
Den 23 October f. ra.
255 Om det, såsom jag lifligt önskar, verkeligen är Rikets Ständers afsigt, att från deras Bank borttaga all uteslutande verkan, så bora de ej för denna Bank stifta någon särskild lag, utan i dess ställe en, som blefve lika gällande för alla inom fäderneslandet uppkommande Banker.
Man må ej invända, alt öfvergården härigenom blefve alltför brådstörtad, och att de nya Bankerne skulle uttränga den redan befintlige; ty dels försvårar kapitalbristen de nya Bankernes uppkomst, dels bör Rikets Ständers Bank alltid behålla en stor öfverlägsenhet öfver de private, derföre att den förres sedlar, lika som silfver, mottagas i Kronouppbörden.
Detta är ej något undanlag, utan en helt enkel följd af den satts, att hvar och en, som ej förklarat sig bankrutt, måste erkänna sina egna sedlar för goda, hvarföre Rikets Ständer ej eller, genom sine Fullmägtigo i RiksgäldsContoiret, kunna förkasta de sedlar, de genom sine BancoFullmägtige utgifvit.
Ett annat inkast mot Rikets Ständers Banks ställande inför lagen i fullkomlig likhet med privat-banker, torde någon finna deruti, att Rikets Ständer ej, såsom enskildte borgenärer, kunna bysättas; men jag vågar påstå, att denna skiIjagtighet både kan och bör borttagas.
Likasom den öfver alla domstolar upphöjde konstitutionel^
Konungen måste låta verkställa sine beslut genom inför lagen ansvarige Mini - a56
Den 23 October f. in. sirar, likaså ovilkorlig t nödvändigt synes det mig, att den andra Statsmagten, då den, öfverskridande gränsen af sitt Lagstiftarekall, vill uppträda som e!t näringsidkande bolag, måste låta verkställa detta genom Fullmägtigä, hvilka inför
Domaren, för de åtgärder hvartill de låna sig, äro lika ansvarige som andre medborgare.
Om andra representativa Stater ej framvisa något dylikt, så är också Rikets Ständers Bank ensam i sitt slag, och besynnerliga institutioner torde äfven fordra ovanliga organer.
Jag kan åtminstone ej uppgifva något annat pålitligt medel, att hindra kommande Ständer hushålla lika illa med Banken, som fordne Ständer gjort, än det, alt de i sådan händelse skulle blifva utan Fullmägtige, emedan ingen ville äfventyra, att inför lagen framstå som bankruttspelare.
Del blefve då för Fullmägtige nödigt alt pröfva, om Bankens tillgångar voro sådane, samt dess lånerörelse och hushållning så reglerade, att hvar och en fordringsägare otvifvelagtigt kunde erhållla, hvad honom med rälta tillkomme, och att, om förhållandet befunnes annorlunda, undanbedja sig förtroendet.
Sedan jag sålunda antydt den åsigt* som jag anser böra ligga till grund för Rikets Ständers Banks juridiska förhållanden, går jag att efterse, hvad garanti mot fram - Den a3 Octo ber f. ra. a5 7 framtida missbruk innefattas i det förevarande lagförslaget.
Vid 1 § anmärker jag blott eltredactionsfel, att det nemligen ser ut som en olika invexlingsgrund skulle följas med de sedlar, som äro utgifne före och efter den dag, då silfverutvexlingen börjar, ehuru meningen måtte vara fullkomlig likhet.
Beträffande åter den andra §, så skulle man, af dess längd, tro densamma innehålla en mängd af de omtalte garantierlie, till fordringsägarens (hl. v. s. sedelinnebafvarens) förmån, men beklagligtvis äro de alla vände just emot honom.
Hela denna långa § innehåller nemligen ingenting annat, än att, sedan fordringsägaren i 9 månader förgäfves väntat på utbekommandet af sin lagliga rätt, skall Svea HofRätt företaga till pröfning, huruvida privilegierne äro förverkade, eller icke; då likväl, såsom Herr Berg von Linde anmärkt, intet enda lagrum finnes, som ålägger Banken att dämma dem förbrutne, är det väl föga tänkbart, att domstolen skall i detta fall frångå den godkända domare-regeln, att i tvetydige fall heldre fria än fälla, för att förklara sig emot den mägtigaste korporation inom fäderneslandet, nemligen Rikets Ständer.
Denna § åsyftar således ingenting annat, än att först gifva Banken mera än 9 månaders lid att lemna sine borgenärer oförnöjda, hvarefter den döin4(i H. 17 a58 Den a3 O c to ber f. m. mes att förlora ingenting.
Vöre meningen med denna §, att den skulle betrygga Bankens borgenärer, eller, hvad som är detsamma, dess kredit, dä bordeden helt enkelt innehålla, att Idof Rätten, så snart BankoFullmägtige erkänt sedelns riktighet, skulle ålägga dem, vid utmätnings-och bysättningstvång, att densamma inom 24 timmar inlösa.
Skulle Fullmägtige finna, att Banken ej kan göra rätt för sig, må de bos RofRälten anhålla om afträdesförmån, då den allmänna Konkurslagen tillämpas.
Likväl torde ett särskildt stadgande om kuratorernes utväljande, och fordringsägarnes representerande, vara af nöden. 4 § liknar i det afseendet den andra, att den tyckes vid första påseendet innefatta en garanti, som dock vid närmare skärskådande befinnes vara endast apparent, men ingalunda verklig.
Herr Rosenblad har i sin reservation redan anmärkt, att, om Banken ej förbjudes att lemna lån åt Staten, som ej kan lagsökas, kan Banken i sjelfva verket vara bankrutt, ehuru dess räkenskaper utvisa ett öfverskott, men som ej kan kräfvas ut; jag instämmer fullkomligen deruti, och vill blott tillägga, att samma förhållande äfven utan lån till Staten kan inträffa, om Banken lemnar lån till enskildte, på lång tid mot låg ränta, eller mot bristfällig säkerhet.
Slutsattsen derutaf synes helt enkelt blifva den, att en Banks ställning ej kan tryggas genom några tvungna Den 23 Octoöer f. m. reglor för dess förvaltning, utan beror dess kredit på opinionen om Banquierernes tillgångar, rättskaffenhet och juridiska ansvarighet.
Jag tror derföre, att 4§» såsom i sjelfva verket betydande alldeles ingenting, saklöst kan uteslutas.
Hvad 5 § angår, så har jag den lyckan kunna instämma med Utskotten om den deri föreskrifne publicitets nytta och nödvändighet för alla Banker, vare sig
Stats eller privata.
Att 6 § i sjelfva verket innefattar ingen betydelse, tror jag mig redan hafva visat. 7 § handlar om Konungens hittills ej utöfvade rätt, att deltaga i Bankens lagstiftning.
Jag har aldrig bestridt denna rättighet, och arnar aldrig göra det; emedan jag ej finner, att någon skada häraf kan uppkomma, och jag desutom anser den grundlagsenlig; men om någon tror, att häri ensamt ligger något särdeles mägtigt hinder mot förnyandet af förra tiders misstag, så vågar jag betvifla det; emedan de behof, till hvilkas fyllande man kan ifrågasätta, att Bankens kapital skulle tillgripas, visserligen blifva lika trängande för Styrelsen, som för Representationen, och är det derföre ingalunda säkertj att den förra, som begär penningar, skall vägra att, såsom vilkor för deras erhållande, bifalla Banko-lagens åsidosättande, så vida nemli 46 H. 17* I Den 23 October f. ra. gen framtida Ständer, i trotts af en allmännare upplysning, med velt och vilja skulle så hushålla med Banken, som jag gerna vill tro, att fordna Ständer gjort endast af ren okunnighet.
Jag yrkar återremiss af Utlåtandet.
Herr von Troila tilläde derefter munteligen: Herr Hjerta har ansett, att en serskild lagstiftning för Bunken endast skulle medföra misstroende lill representationen.
Jag medgifver, att man hittills icke saknat skäl till et sådant misstroende; men ändamålet med den föreslagne Lagen är just att borttaga detsamma, och jag tror för min del, att ju mera förutseende vid en ålgärds vidtagande ådagalägges, desto mera förtroende hör den vinna.
Man har invänt, att Ständerna skulle dömmas ohörda, om, på sätl det blifvit föreslagit, HofRätten skulle äga att dämma Bankprivilegiet förverkadt, och denna dom skulle gå i verkställighet, innan Ständerna sarnmanträdt.
Men jag kan ej finna, att detta inkast innebär någon grundad protest mot HofRättens behörighet att döma i saken, efter BankoFullmägtiges hörande; ty ehvad domen faller före eller efter det Ständerna sammankommit, lära väl icke alla 4 RiksStånden in plenis kunna inställa sig i HofRätten, utan saken måste utföras genom deras Fullmägtige, och förhållandet blir således
Den a3 October i', m. alltid enahanda.
Herr Hjerta har äfven trott det vara onödigt att stadga, Het dea ifrågavarande Banklagen skulle hafva egenskap af allmän Civil-lag, hvarmed endast må förfaras på sätt 87 § föreskrifver, emedan detta, enligt Herr Hjertås tanka, vore af sig sjelf gifvet; men jag får erindra, att vi äfven hafva en ekonomisk lagstiftning, och den ifrågavarande är visserligen icke så bestämdt till sin natur Civil-lag, att ett stadgande derom bör anses öfverflödigt.
Hvad Herr Cederschjölds argumentation beträffar, kan jag bloLt lyckönska dem, som fattat densamma; ty jag har icke gjort det.
Jag har endast trott mig finna, att Herr Cederschjöld velat bibehålla åt Ständerna samma souverainitet öfver Banken, som de hittills de facto, ehuru icke de jure, utöfvat; och jag behöfver i detta afseende blott göra detsamma, som Utskotten så ofta gjort, nemligen peka på det förflutna.
Cederström bar trott ändamålet med Banklagen vara att bereda en hastig upplösning af Banken.
Men det läder icke kunna förhålla sig så; ty så vida Banken sättes i belägenhet att kunna uppfylla sina förbindelser, kan dess upphäfvande ej komma i fråga; och man skulle med mera skäl kunna säga, att de, som sökte bestrida obligationers utfärdande för Statens skuld lill Banken af de \ millionerna för att försäkra Bankens förmåga alt alltid kunna uppfylla sina förbindelser, Den 23 October f. m. snarare arbetade för Bankens upplösning.
Cederström har äfven sagt det vara utan gagn, att stadga något om verkställighet af Domstolens beslut emot Banken, enär det i alla fall vore sammankommande Ständers rättighet att upphäfva beslutet; men jag hade i sanning ej trott, att jag någonsin skulle behöfva påminna Friherre Cederström om 90 §.
Herr Tham, Wollrath’.
Att Banken, genom fordna missbruk vid förvaltningen, blifvit blottställd för misstroende, och att det är för aLt aflägsna detta, man nu vill hafva lagar, lärer ingen bestrida; men en annan fråga är, om den af Utskotten föreslagna lag skall uppfylla det ändamål man åsyftar; för min del tror jag behofvet påkalla en sådan lag, som hindrar Ständerne att tillgripa Bankens tillgångar; men kan icke en sådan lag göras, hvilket jag likväl tror vara möjligt, så lärer ingen annan lag kunna verka förtroende; hvaremot ingen lärer neka nyttan af verkliga garantier mot hittills utöfvade missbruk med Banken.
Efter denna allmänna anmärkning anhåller jag få göra några speciella vid Utskottens förslag.
Andra §. af den föreslagna lagen finner jag icke innebära den tydlighet och bestämdhet, som bör väntas i en lag.
Början af §, som ger HofRälten rättighet, att förordna om inställandet af Den 23 Octo ber f. m. 263 Bankens functioner efter vägrad inlösen af en enda sedel, visar redan denna tydlighet.
Ty ehuru jag är öfvertygad, att Utskottens mening icke varit sådan, visar dock en föregående Talares anmärkning, att stadgandet kan tydas derhän, och jag tror derföre, att en förändring är af nöden, för att få meningen uttryckt på ett sätt, att ingen misstydning kan äga rum.
Meningen lärer väl vara, att om Banken icke kan fullgöra sina förbindelser, skall frågan om inställelse af dess functioner afgöras af HofRätlen.
Men jag skulle tro det rättaste vara, att i afseende på HofRätten blott stadga, att hvar och en, som anser sig förfördelad af Banken, berättigas, att i laga ordning hos Svea IIofRätt deruti söka rättelse enligt allmänna Lagen; ty att göra Hot Rätten till ett administratift verk öfver Bankens functioner, kan jag ej godkänna.
Den bör endast döm ma öfver de rättsförhållanden, hvari Banken står till den ena eller andra.
För öfrigt lära väl Utskotten i denna § hafva afselt ett moratorium för Banken, det vill säga, att Banken, i händelse den ej för ögonblicket kunde fullgöra sina förbindelser, skulle erhålla en viss tids anstånd; men då bör sådant rent utsägas.
Jag tror således, att det skulle vara tillräckligt att säga, det hvar och en, som tror sig befogad alt klaga öfver Bankens åtgärder, dertill är berättigad, och alt Svea IIofRätt är den domstol, sorn i a64 Den s3 Octo ber f. rn. sådant fall skall domina enligt Sveriges lag; men hvad den olyckliga händelsen beträffar, att Banken icke skulle kunna fullgöra sina förbindelser, så anser jag ej lämpligt, att HofRätten i administratif väg dermed tager befattning, utan BankoFullmägtige borde då inberätta förhållandet till Konungen, som skulle äga att gifva Banken ett moratorium för viss bestämd tid, och utnämna Commissarier, hvilka tillika med dem, som Rikets Ständers Fullmäglige i RikgäldsContoiret förordnade, skulle undersöka förhållandet och tillse, huruvida Bankens affairer under anståndstiden kunna utredas och återbringas i ordning.
Om delta icke låter sig göra, så lärer det deremot blifva alldeles oundgängligt, att Ständerna sammankallas; tv det låter visserligen lätt säga sig, att
Banken skall förklaras förlustig sitt privilegium, men det låter icke så lätt verkställa sig.
I samma stund Banken skulle försättas i Conenrstillstånd, skulle nemligen alla dess fordringar uppsägas, och tusendetals medborgare störtas i elände.
Om derföre Banken icke, efter tillgodonjuten viss anslåndstid, af sysslomannen kan återbringas till ordentlig utöfning af sina functioner, inser lag ingen annan utväg, än att Ständerne samlas för att öfverlägga antingen om medel att åter upphjelpa Banken, eller om ett lämpligt sätt att upplösa den utan hela landels olycka; och jag anser derföre det vara Den 23 October f. m. a65 angeläget för både enskildt och allmänt bästa, att det bestämdt stadgas, att Bankprivilegiet ej kan förklaras förverkad t, innan Sländerna blifvit hörde.
På dessa skäl kan jag för min del ej antaga 2 §., sådan den nu är.
Hvad \ §. angår, tillstår jag, att jag icke rätt vet, hvad Utskotten dermed menat.
Här talas om Bankens grund-capital, men hvad dermed förstås, kan jag ej finna.
Menas Bankens silfverfond, så lärer det väl icke vara möjligt, att alltid bålla den vid en viss punct; ty en starkare påkänning kan stundom inträffa, hvarigenom utvexling af silfver för ett eller annat år blir större än Bankens vinst kan genom uppköp ersätta; och icke kan jag tro, att inställelse af Bankens functioner, endast för en sådan händelse, skulle anses behöflig.
Menas åter de 4,4oo,ooo R:dr, hvarå Staten skall gifva Banken förbindelser, så är förhållandet detsamma; ty äfven dessa kunde någon gång komma att anlitas till större belopp, än som af ett års vinst kan fvllas.
För öfrigt finner jag olämpligt, att sådane reglemeutariska föreskrifter skola införas i Banklagen, och hufvudsakligast, såsom jag förut nämnt, att de icke äro verkställbar.
Oin jag häruti misstagit mig, är orsaken åtminstone icke något sofisteri.
Att, såsom i 5 §. är föreslaget, en öfversigt af Bankens ställning hvarje halft år lemnäs till allmänheten, finner jag vara gan - 366
Den a3 October f. m. ska bra; men senare momentet af denna §. tror jag kunna försvinna i sammanhang med de förändringar, som blifvit yrkade i 2 §. 6 §. om rättighet att inrätta enskildta Banker, anser jag lika med en annan talare, öfverflödig, enär denna rättighet redan förut är gifven; och hvad 7 §. beträffar om Banklagens behandling, såsom allmän Civillag, så tror jag det vara likgiltigt, om denna §. qvarstår eller icke.
Sluteligen anhåller jag, på grund af dessa anmärkningar, om återremiss, och önskar, att det förnyade förslag, hvarmed Utskotten i anledning deraf torde inkomma, måtte blifva mera tillfyllestgörande för ändamålet och mera tydeligt, än det, som nu är föremål för öfverläggningen.
Herr von Troil har tedan så klart vederlagt det oformliga, oriktiga och skefva i Friherre Cederströms framställning, att jag icke har något att tillägga, helst det icke är tänkbart, att Sveriges Ständer och Konung, i samma ögonblick de vilja göra slut på 20 års oreda i myntväsendet, skulle draga i betänkande att i lag och laga ordning söka det säkraste slödet äfven för åtnjutandet af rättigheter, om än några individer skulle finnas, sorn önska återkomsten af de tider, då, med förmågan att göra orätt, man på bekostnad af enskild rätt kunde grundlägga enskild vinning.
Den a3 October f. rn. 267 Herr Ribbing, Arvid:
Då flere talare redan vederlagt Friherre Cederströms yttrande, anser jag det så mycket öfverflödigare för mig, som dessa yttranden synas mig vederlägga sig sjelfva.
Sådane grundsatser, som den, att Rikets Ständer icke äro underkastade lagens och rättvisans fordringar, eller de beslut, som med Konungens sanclion blifvit försedde, äro så omoraliska, att de vederlägga sig sjelfva.
En hvar lärer erinra sig, huru realisationens motståndare yttrat farhåga, att den icke skulle kunna bestå längre än till nästa riksdag, emedan Ständerna icke voro underkastade någon lag.
Till afvärjande af denna våda, har man nu sökt stifta en lag för att emot Ständernas godtycko trygga realisationens bestånd.
Då denna fråga förekom i Utskotten, yttrades just af dem, som förut varit så rädda för Ständernas ingrepp, samma tankar, som här blifvit framställde emot lagen, nemligen dels att någon serskild lag icke vore behöflig, och dels att det vore förgäfves att söka mota Ständerne genom lag; men sluteligen hafva dock de fleste inom Utskotten förenat sig om behofvet af en sådan.
Då man i Stånden merendels plägar upprepa detsamma, som förut blifvit sagdt och vederlagdt i Utskotten; så har jag visserligen väntat de invändningar, sorn här blifvit gjorda.
Jag ?. 68 Don 23 October f. rn. liar icke eller uppstigit för att besvara dem, sedan Herr von Troil redan gjort det; utan jag vill blott, på grund af Herr Berg von Lindes reservation, i hvilken jag med flere instämt, anhålla om återremiss.
Den värde Ledamoten, som öppnat discussionen, har framställt den önskan, att Utskotten måtte öfvertyga sig om obehöfligheten af den ifrågavarande lagen.
Om Utskotten misstagit sig i sin framställning, är det en olycka, att den värde Ledamoten icke förut sökt göra sin åsigt gällande inom Utskotten; jag utber mig att få aniola de förhållanden, sorn bestämt Utskotten att till Rikets
Ständer inkomma med ett förslag till Lag för Banken.
En bland de icke obetydligaste anledningar till mödor och bekymmer, som motte de få, hvilka i början med värma och nit åtogo sig realisationens sak, var den modlöshet, som rådde inom Utskotten.
Man sade: hvad är att göra?
Den 11 Maj e. m. 3oi äskar att få idka stångjernssmide och deremot afstå från de i och för tackjernsblåsningen beviljade friheter, men andre delägare i hyttebolag vägra att derpå ingå.
Jag har svårt för att rätt kunna fatta vidslräckthelen af Utsk:ns förslag i denna del.
Är det endast i sjelfva masugnen, som hvar och en skall afstå sin andel, eller är det jemväl hemman och tillhörande skogar tillika med andelen i masugnen, som den der ■Jtdelen af hytteägare skall afträda till de återstående -Jidelarna, som vilja upphöra med tackjernsblåsning för att idka stång* jernssmide?
Hamilton torde kanske kunna upplysa mig om rälta förståndet af detta tillstyrkande; ty i Utsk:ns framställning till und. skrifvelse kan man ej finna rälta förhållandet; man vet nemi. icke, om Utsk:n inskränkt sig till andelen i blåsning i masugnen, eller om Utsk:n tillika afselt sjelfva hemmanen och deras skogar, och detta är nödvändigt att bestämdt känna, hvarföre Utskrn bort hafva tydligen uttalat sin mening.
I det skick, hvaruti betänk, sig nu befinner, kan jag ej annat än anhålla om återremiss, på det att utredas mätte huru vidsträckt Utsk:ns tanke är, och befinnes meningen vara att minoriteten måste afstå från sina hemman, kati jag ej annat än på det högsta bestrida förslaget.
Jag har icke uppstått för att bestrida återremiss; ty då en person, med Frih.
Cederströms uppmärksamhet, genomgår betänk, och deruti finner en så stor otydlighet, som den, hvilken blifvit anmärkt, så hör jag erkänna alt en om-redaclion måste vara nödvändig.
Jag skulle dock tro, att delta betänk, bör tagas i sammanhang med det ang:de smidesfriheten, till hvilket sednare förevar. betänk, endast utgör ett bihang, uppkommet deraf, att det nyssnämnda betänk, var uppgjordt af Ekon.Utsk. ensamt; men då fråga var att bestämma några föreskrifter, som voro nödvändiga, så måste behandlingen af denna punkt ske i förening med LagUtsk.
Frågan handlar derom, att då delägare i en hytta önska att använda productionen af sina hemman på stångjernssmide i stället för på tackjernsblåsning, så skall det bero af flertalet att kunna dertill tvinga det mindre antalet af delägare och att full ersättning skall meddelas för de förmåner som afträdas, hvaremot desse hemmansägare få underkasta sig andra allmänna onera.
Ordet ”hyttan” står endast nämndt såsom rättsgrund för beräkningen.
Efter den förklaring, som Frih.
Hamilton lemnat öfver Utsk:ns mening med ifrågavar. tillstyrkande, nemi. att delägare i bergslag, d. v. s. bergsfrälsehetnmansägare, skulle, på grund af jj:delar af delägarnes i en hytta beslut, kunna förvandlas till ägare af hemman, lydande under landslag, och sålunda underkastas alla de be - 302 Den 22 Maj e. m. svär, räntor och utskylder, sora hemman, lydande under landslag, åligga, och att derföre få ersättning efter deras andel i hyltan med 5o proc. förhöjning, på sätt i hetänk. namnes; så begär jag att få veta, huru man kan af andelen i hyttan mäta det besvär af räntor och de hvarjehanda onera, sora heraman, under landslag lydande, åligga, och huru man kan säga att de fått denna ersättningens fullt för fullo, ännu mindre med tillökning af hälften derutöfver.
Kan man beräkna detta efter andel i hyttan och blåsningsdagarna?
dag tviflan derpå.
Denna ersättning kommer i min tanke alltid att hvila på en eonventionel, men icke på någon allmänt säker grund.
Deremot om förhållandet blir att hemmansegarne få behålla sina hemman med upphörande af deras bergsfrälsefrihet, då bör capitalet för de onera de åtaga sig, med afdrag af den vinst de af hyttan haft, blifva måttstock för ersättningen; ty i annat fall blir ersättningen antingen mycket för hög eller mycket för låg.
I allmänhet skulle jag tro det vara vådligt att, när icke samtlige delägarne i en bergslag begära dess upplösning, tillstädja att majoriteten får deröfver besluta.