Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trötta vid de spekulativa filosofernas, Schellingia-nernas och Hegelianernas, fantastiska tankedrömmar eller torra abstraktioner vände sig redan i medlet af seklet naturforskarne ifrån filosofien och sökte367 ' svensk filosofi.
helt och hållet undvara dess insats i bildningen.
Men följden däraf har slutligen i våra dagar blott blifvit den, att naturvetenskapen tenderar att själf ur sig föda fram en ny filosofi, och det är denna, som i så mångt och mycket redan trycker sin prägel på det allmänna tänkesättet.
sannt, den gamla spekulativa filosofien med dess konstruktiva metod är föråldrad.
Men dess ensidigheter och fel voro sannerligen ej större än de, till hvilka den nya, s. k. naturvetenskapliga filosofien gör sig skyldig.
Om » Hegel und die Hegelingen » hade en benägenhet att låta allt uppgå i innehållstomma begreppskategorier; så har i stället de moderna modefilosoferna en ej bättre benägenhet att låta allt förvandlas till natur och af ofria naturlagar bunden mekanism.
Man utsträcker under utvecklingsbegreppets så populärt vordna banér analogierna från verklighetens lägsta riken till dess högsta, sfärer med en hänsynslöshet, som ej vet af några hinder.
Därvid trampas •mänsklighetens djupaste och heligaste intressen under fötterna.
Den moraliska ansvarigheten försvagas, behofvet af en högsta försyn gäckas, och rättskänslans, bud.
fattas såsom blott konventionella yttringar af samhällsseden.
När en slik naturalistisk världsåskådning håller på att genomsyra tidsmedvetandet, då bör man särskildt sätta pris på de smulor af en bättre filosofi^ som här eller där ännu bjudas allmänheten äfven utom den svårtillgängliga fackliteraturens trånga krets.
Och det är på ett sådant arbete vi med dessa rader velat fästa uppmärksamheten.
Docenten L.
H. Åberg har redan förut gjort sig fördelaktigt känd genom värdefulla skrifter, hvarmed han sökt göra filosofien tillgänglig för den stora allmänheten.
Och om hans förmåga i denna väg lemnar äfven ofvannämnda samling af fyra filosofiska föredrag ett godt vittnesbörd, på samma gång som.
de ingifva aktning för deras författares både själfständighet och principfasthet såsom tänkare.
Han visar sig i dessa föredrag väl hafva tillgodogjort sig den föregående svenska filosofiens och särskildt Boströmianismens inträngande i en verkligt personlig världsåskådning.
Men på sammaj gång som han visar sig annorlunda tillämpa dennas principer med afseende på individualitetens själfständighet och alla abstrakta artåtskillnaders oväsentlighet, än tillförene skett inom vår literatur, så visar han sig ha med Öppet öga sett sig omkring i äfven de modernaste naturspekulationerna och med vaket sinne rönt intryck särskildt af vår tids problem och dess andliga behof.
De ämnen, han valt för dessa sina föredrag, äro merändels af den art, att hvarje bildad person i dem måste söka skaffa sig en öfvertygelse, Och den form, hvari han klädt sina undersökningar och påståenden, är alltigenom368
' SVENSK FILOSOFI.
lättfattlig och underhållande.
Skulle vi i detta hänseende göra en allmän anmärkning, vore det blott den, att förf.
stundom af den knappa ramen för ett föredrag låtit förmå sig till att lemna allt för mycket kortfattade eller nästan fragmentariska utredningar.
Men hvad därigenom förlorats i uttömmande sakrikedom, har ju vunnits åter i lättlästhet.
Vår tids publik tröttas lätt af utförliga undersökningar.
Stundom kan det därför vara berättigadt att i stället för sådana lemna blott antydande tankeuppslag.
Det största intresset eger bland de tre i boken behandlade ämnena otvifvelaktigt det sista, hvaråt förf.
också egnat tvänne föreläsningar.
Dess titel är nämligen: » Om odödligheten och det kommande lifvet. »
börjar med en utredning af de olika betydelser, hvari man kan tala om människans odödlighet.
— Äfven enligt den mest radikala materialism, måste en sorts odödlighet tillerkännas allt och sålunda äfven människan, nämligen materiens oförgänglighet.
M något kan icke blifva, intet.
De atomer, af hvilka en människas kropp består, komma alltid att finnas till, ehuru ingående i nya förbindelser.
Me * n denna sorts odödlighet, enligt " hvilken
" Den store Cæsar dog och blef till mull, • ' Och täcker nu ett sprund för dragets skull " —
— rör icke det väsentliga hos människan, och det är icke den sortens odödlighet det gäller, när man argumenterar för eller mot odödligheten.
En andra form af odödligheten för människan är släktets bestånd eller hennes fortlefnad i sina ättlingar.
Men korsningen mellan fäderne- och nio-dernearf med afseende på medfödd karaktär gör att förbindelsen med ens afkomlingar i sena led blir så ytterst ringa, att äfven denna sorts odödlighet kommer våra personliga intressen föga vid.
Mera personligt värde har för oss - väl vårt namns och våra gärningars odödlighet.
Men huru många af oss få väl våra namn ristade på historiens koppartaflor?
Och huru litet M det verkligt personliga känner eftervärlden hos äfven sina största historiska minnen?
Och huru snart förlorar sig ej individens ringa lifsverk i mänsklighetens stora arbetsmaskineri!
Af vida större värde är för oss däremot den vår odödlighet, söm ligger
i våra goda gärningars och våra sanna tankars oförgänglighet.
Den, hvars
tanke och vilja omfattat det eviga, han har därmed ett försäkringsbref på
odödlighet: x
" Hvad rätt du tänkt,, hvad du i kärlek vill, " Hvad skönt du drömt, kan ej af tiden härjas — " 369 ' SVENSK FILOSOFI.
Denna uppfattning af odödligheten sammanhängnr nära med det pantei-stiska odödlighetsbegreppet, enligt hvilket hvarje individuell verklighet blott är en ändlig, tillfällig form, hvari det oändliga urväsendet kläder sig.
För en allvarlig förståndskritik upplöser sig dock denna generella odödlighet i tomma abstraktioner.
Ty det allmänna är ingenting annat än det genom vår abstrakta uppfattning mer eller mindre godtyckligt särskiljda lika och gemensamma i en mångfald individuella företeelser.
Ett allmänt, som vore själfständigt i förhållande till individerna, gifves det icke.
Alltså — antingen gifves %för människan såsom människa ingen odödlighet, eller ock är den en individuellt personlig odödlighet.
Om en sådan är det ock gemenligen, som diskussionen rör sig, när odödlighetsfrågan debatteras.
För denna odödlighet, som innebär, att den enskilde bland oss skall fort- * lefva äfven efter den kroppsliga döden såsom samme individ, samma » jag », som här under jordelifvet, hafva under skilda tider en mångfald olika skäl förebragts och äfven motskäl framställts.
Bland de invändningar, som gjorts mot denna odödlighets möjlighet och sannolikhet, tager förf.
först i betraktande de svårigheter, som man föreställer sig att odödlighetstron skulle medföra med hänsyn därtill, att evigt lif väl enligt denna tro ej skulle tillmätas blott de till full utveckling komna människorna, utan äfven de otaliga mänskliga embryoner, som aldrig fått skåda dagens ljus.
Ja, hvarför icke ock djur ock växter?
Men — hvarför skall denna konsekvens afskräcka oss?
Hvarför skulle vi icke kunna antaga, att hvar helst lif röjer sig, där röjer sig ock något odödligt; och att i samma mån, som detta lif når verklig individualitet, i samma mån det ock blir delaktigt af en individuell odödlighet?
En annan och vida vanligare invändning mot odödlighetsläran är den, .att erfarenheten nogsamt visar, att lifvet hos människan alltid är bundet vid kroppsliga organer och medvetandet alltid vid vissa processer i hjärnan och nervsystemet.
Att antaga själen kunna fortlefva såsom skild från den efter döden förmultnade kroppen, vore därför, såsom Aristoteles sade, detsamma som att antaga » ett gående utan fötter ».
Men häremot må invändas följande.
För så vidt man icke ställer sig på •en rent materialistisk ståndpunkt och sålunda antager, att själslifvet intet annat är än nervprocessen, så innebära de antydda fakta intet annat än, att själen under jordelifvet använder kroppen såsom organ för sin verksamhet eller behöfver den såsom sin förutsättning.
Men i andra tillvarelseformer är det alltför väl tänkbart, att själslifvet opererar under andra förutsättningar och med andra organ.
142, 13, 2437°
SVENSK FILOSOFT.
På liknande sätt kunna ock de andra invändningar, som framställts mot
odödlighetstron, beröfvas sin öfvertygande kraft genom hänvisning till det #
ovederlagda ignoramus: vi veta så litet hvad lif och medvetande äro och innebära, att vi måste vara ytterligt försiktiga, när det gäller att under särskilda förutsättningar neka själslifs möjlighet.
Men en annan sak är, huruvida positiva skäl för odödlighetstron kunna förebringas.
Denna afdelning af författarens framställning synes oss jämförelsevis svagast.
Hans hufvudargument är detta: döden skulle sakna mening, om ej bortom honom grydde ett nytt lif.
D. v. s. bedömer man lifvet blott från fysikaliska synpunkter, så kan ej uppgifvas något skäl, hvarför detsamma en gång skall upphöra i dess gifna form.
Så länge jag lägger bränsle på elden, så länge brinner elden.
Så länge åt kroppen erbjudas erforderliga näringsämnen, så länge bör dess lif och rörelse ock kunna antagas fortfara.
Hvarför har då allt organiskt lif ett slut?
Hvarför torkar trädet alltid förr eller senare ut?
Hvarför dör människan förr eller senare äfven midt i öfverflöd af näringsmedel?
— Det enda rimliga svaret måste blifva det: ett kommande lif bryter in och tränger undan det förra.
Liksom larfven måste lemna rum för fjäriln, så måste jordemänniskan förbytas i en varelse med annan lifsform.
Detta argument må gälla hvad det kan.
Mera än en hypotes blir ju dock ej på denna väg odödlighetsbegreppet.
Det är ju tänkbart, att någon annan förklaring af förgängelsen skulle kunna finnas, äfven om den ännu ej blifvit formulerad.
Från materialistiskt håll skulle man säkerligen vilja försvara sig med hänvisning till någon teori om de kroppsliga organens förnötning.
Man kunde ju tänka sig, att väl näringsämnena med ty åtföljande omsättningsprocesser i det stora hela ersatte de förbrukade kroppsdelarna och lifsenergierna^ men att dock ett visst kvantum däraf vid hvarje funktion förblefve oersatt inom varelsen själf, omsatt i kraftprodukter utom honom.
Likt ett kvarnhjul&gt; som slutligen under sin gång förnötes, skulle då af denna anledning det kroppsliga lifvet ock en gång af rent mekaniska skäl kunna tänkas stanna sitt lopp.
Odödlighetshypotesen är vida mera tilltalande, det är sannt: men vetenskapligt bevisad är den väl härigenom icke.
Ej heller torde det vara denna tankegång, som i allmänhet utgör inom den allmänna meningen stödet för odödlighetstron.
Oss synes därför förf.
hafva bort egna någon undersökning åt de vanligare argumenter, som för en sådan tro pläga anföras.
Åtminstone anmärkningarne i bokens slut hade ju härtill kunnat lemna erforderligt utrymme.
— Särskildt hålla vi före, att de skäl för odödligheten, som kunna hämtas från praktiskt område förtjänat undersökas.
Odödlighetslärans samband med såväl sedelära som religionsfilosofi är så intimt * 371 ' SVENSK FILOSOFI.
att det här icke bort lemnas ur sigte.
Och enligt vår öfvertygelse äro de personligen mest öfvertygande argumenten just att hemta från sådant håll.
Odödligheten torde nog länge förblifva snarare ett » praktiskt postulat » — en trossats, som vi måste tro på, för att icke hela vårt praktiska lif skall förlora sin väsentliga betydelse — än en teoretisk lärosats.
Men att läran därom ej därför behöfver helt och hållet falla utom vetenskapens råmärken, det ådagalägger ju Kants exempel.
Vår mening härmed är visst icke att instämma i den åsikten, att vi här på jorden endast skulle kunna handla sedligt under hopp om belöning eller fruktan för straff i ett kommande lif.
Det goda samvetets vittnesbörd kan vara tillfyllestgörande handlingsmotiv.
Men vi mena, att alla de sedliga ideal och det religiösa hopp, som förläna våra handlingar och vårt viljande deras djupaste betydelse, skulle förlora både färg och märg, om individens historia måste tänkas inskränkt till jordelifvets korta och ovissa dagar.
Och häri se vi odödlighetsproblemets intressantaste och mest väsentliga betydelse; och därför skulle vi särskildt hafva Önskat dessa synpunkters tillgodogörande, — ehuru vi gärna ock medgifva, att där möta frågans största vetenskapliga svårigheter.
Sin andra föreläsning om detta ämne har förf.
egnat åt en undersökning af, huru man kan hafva att tänka sig det kommande lifvet, på andra sidan grafven.
Den krassaste föreställningen härom är den, då lifvet efter detta fattas såsom en mer eller mindre direkt fortsättning af jordelifvet.
Att denna åsik * t är oriktig, det gifver erfarenheten tillräckligt vid handen.
Huru mycket man än må vara öfvertygad om ett kommande lif, är dock påtagligen den upplösningsprocess, som det jordiska jaget underkastas i och med döden, alltför djupgående och våldsam, för att man skulle kunna tänka sig, att lifvet därefter vidtoge utan de mest genomgripande förändringar.
Det lif, som vår själ skall lefva, när den skilts från kroppen, må nu gestalta sig huru som helst, det vissa och säkra är, att det måste vara i allra högsta grad olikt det lif, själen här lefver i och med kroppen.
Högre är då den föreställningen, enligt hvilken döden innebär ett uppvaknande från jordelifvets drömtillvaro, ett uppvaknande till det eviga och sanna lifvet.
Men ej heller den uppfattningen kan konsekvent genomföras.
Lifvet här på jorden är allt för mycket verkligt och för oss personligen betydelsefullt för att i någon egentligare bemärkelse kunna likställas med en dröm.
Och det lif, hvari vi omedelbart efter döden införas, är ej nödvändigt det eviga lifvet; det kunde ju vara en ny, ändlig lifsform.
Därtill kommer, att döden själf snarare i och med medvetandets utsläckande liknar ett insomnande, än ett vaknande.372 ' SVENSK FILOSOFI._________________
Högst ställer förf.
den åsikt, som äfven på detta problem tillämpar utvecklingens vetenskapligt så fruktbara begrepp.
Det mänskliga lifvet fattas då såsom underkastadt utvecklingens allmänna lagar: progress, höjdpunkt och regress.
Döden är då blott den involution, som såsom en kris förbereder det kommande lifvets nya evolution.
antyder dock äfven denna teoris relativitet.
Han framhåller, att äfven utvecklingsbegreppet i denna användning är en från vårt jordelif hemtad analogi, och att vi ej kunna med visshet påstå, att slika analogier äro på en kommande lifsform tillämpliga.
Utvecklingen förutsätter tid, och icke veta vi, att tiden följer människan på andra sidan grafven.
Vi skulle härtill vilja tillägga en antydan om en annan teori, som kan fullständiga utvecklingsbegreppet rörande formen för lifvet efter detta.
(Vi hörde denna tanke första gången framställas vid en diskussion inom Filosofiska föreningen i Upsala).
Hvarje lif utgör ett helt af bestämningar, och dess form afgöres då genom de bestämningar, som såsom allmännare få trycka sin prägel på det hela.
Under människans jordelif äro rummet och tiden tydligen de bestämningar, som särskildt bilda hennes lifsform.
I ett annat lif skola andra bestämningar intaga denna plats.
Men hurudant lifvet då skall te sig, därom kunna vi här ej göra oss någon föreställning.
Tänk eder t. ex. en lifsform, där den personliga kärleken spelade samma roll, som rummet i vår nutida värld!
Vi kunna ej i enskildheterna tänka den tanken ut, men en föreställning om ett lif under helt andra former än de jordiska torde därmed vara antydd.
Till sist afslutar förf.
sin framställning med behandling af några special-frågor, hvilka tränga sig på människan, men hvilkas fullständiga svar det väl först blir det kommande lifvet förbehållet att gifva.
Huru mycket tager människan från detta lifvet med sig till det kommande?
Af hennes individualitet och af sådana bestämningar som kön, temperament och dylikt?
Härpå kan endast i största allmänhet svaras, att på botten af dessa individuella bestämningar måste ligga något väsentligt, som har sin motsvarighet i hvarje hennes lifsform.
Men att sedan närmare uppdraga gränserna mellan det tillfälliga och det väsentliga, lär ej låta sig göra.
Skall människan i ett följande lif minnas detta lifvet?
Så mycket kan härom sägas, att ett medvetet, detaljeradt minne ej är behöfligt för bevarande af personlighetens kontinuitet.
Annars skulle man icke kunna känna igen sitt eget jag efter en djup sömn eller i länge sedan förflutna dagar.
Huru mycket af jordelifvets detaljer sålunda man minnes på andra sidan grafven, är ovisst.
Viktigast är frågan om det kommande lifvets förhållande till det onda, särskildt det moraliskt onda.
Såsom en fysisk akt kan döden ej i ock för sig373 ' SVENSK FILOSOFI.
medföra någon moralisk förbättring.
Den kan försätta människan i förhållanden, där omvändelsen blir lättare eller svårare; det är allt.
moraliskt ondt är sålunda möjligt på andra sidan grafven.
Men att detta där skulle vara oförbätterligt, därför finnas inga filosofiska skäl; lika litet som för en visshet om förbättringen hos den enskilde.
Tänkbart är, att han såsom fri, ständigt bestämmer sig för det onda och så blifver evigt osalig.
Synnerligen intressant är ock den fråga, som förf.
behandlat i sitt andra föredrag, nämligen spörsmålet: » / hvad mening gifves det en allmängiltig morals Och hans sätt att behandla ämnet är ock af värde, ehuru föreläs-ningsformens * knapphet här tyckes hafva lagt ännu strängare band på utredningen, än i de öfriga föreläsningarne.
utgår från det oförnekliga faktum af olika moraliska åsikter hos skilda tider och olika folk.
Innebär ej detta, att moralens bud i sig själfva förändras?
Upphäfver ej detta moralens allmängiltighet och nedsätter densamma till något blott konventionelt, den fastställda seden i det samhälle, hvari individen lefver?
Då vilden så uppfattar rättvisan, att han ser denna förverkligad i blods-hämden, så kunna vi väl ej säga, att han gör orätt i att öfva blodshämnd.
Men för oss vore ju samma handling ett groft brott.
Beror då ej skillnaden mellan rätt och orätt helt och hållet på de kulturförhållanden, hvari man lefver?
Emot ett sådant betraktelsesätt reser sig dock hela vårt moraliska medvetande.
I praktiken veta vi mycket väl att skilja mellan, hvad sed och bruk bjuda och hvad samvetet fordrar af oss.
Moralens bud uppträda med en helt annan auktoritet, än den konventionella samhällsseden.
Ett strängt och egentligt » böra » kan ur den sistnämnda aldrig härledas, blott mer eller mindre fördelaktiga klokhetsregler.
Då kan man söka lösa frågan på ett motsatt sätt, hvilket väl torde vara hvardagsmeningens.
Morallagen själf är — säger man då — evig och oföränderlig.
Växlingarna bero blott på den bristfälliga mänskliga uppfattningen.
— - Tydes detta så, att däraf skulle följa, att våra förfäder haft moraliskt orätt t. ex. i blodshämnden; så är åsikten felaktig.
När ens samvete bjuder blodshämnd, så är denna ock det enda moraliska handlingssättet.
Det slutliga svaret blir sålunda detta:
Det gifves högre och lägre ståndpunkter i moraliskt afseende.
Rätt handlar den, som fullgör hvad hans ståndpunkt kräfver, och detta kraf finner374
sitt uttryck i hans öfvertygelse, då denna verkligen är en personlig öfvertygelse.
— Öfvertygelsen kan vara riktig eller oriktig, hvilket betyder: uttryck för högre eller lägre ståndpunkt.
Men orätt handlar blott den, som sviker sin öfvertygelse.
I den meningen gifves det sålunda en allmängiltig moral, att i moralen finnes en allmängiltig sida.
Moralens kraf äro uttryck för det högre inom människan, för hennes sanna väsen.
Och det fordras alltid af henne, att hon följer detta sitt högre väsendes maning, gör hvad detta fordrar.
Men just detta » hvad » kan vara mycket olika på olika ståndpunkter af mänsklig utveckling.
I abstrakta satser kunna därför dessa fordringar ej förstås.
Alla abstrakta sederegler tåla undantag för individuella fall.
Så långt förfis tankegång (förutom en af honom inflickad kritik af utilitarismen, hvilken synes oss något löst förbunden med- det hela),] hufvudsak är nog förfis åsikt oemotsäglig.
Men påståendet om abstrakta sedebuds omöjlighet såsom allmängiltiga hade åtminstone tarfvat en närmare utredning.
Några abstrakta bud kunna ju otvifvelaktigt uppställas.
förfäktar ju själf ett sådant i satsen, att man alltid bör följa sin personliga öfvertygelse.
Och flera sådana torde otvifvelaktigt på abstraktionens väg kunna härledas ur det sedliga medvetandet.
Månne ej skillnaden mellan de ohållbara och de hållbara moralreglerna ligger på ett annat håll än i de förras abstrakthet?
Det personliga lifvet är visserligen konkret och kan ej uttömmas i några som helst abstraktioner, men kunna därför ej konstanta abstrakta bestämningar däri ingå?
— Oss synes felet hos de flesta moralregler vara det, att i dem hänsyn ej tagas till den verkligt moraliska synpunkten, nämligen afsikten, utan blott till den mer eller mindre yttre handlingen.
Därför gälla ej sådana bud som de flesta i dekälogen undantagslöst.
Men inrym i regeln hänsyn till afsikten, sä äro allmängiltiga abstrakta normalbud icke omöjliga.
Ett exempel hafva vi redan anfört, förfis egen princip.
Flera skulle lätt kunna formuleras.
T. ex. behandla det sinnliga eller opersonliga hos.
dig alltid såsom blott medel eller organ, aldrig såsom själfändamål.
Och — behandla andra personer aldrig såsom blott medel, utan därjämte alltid såsom själfändamål.
Vi inse ej, huru utan ett sådant medgifvande en vetenskaplig morallära skulle få något innehåll.
— Att inga moralregler kunna vara till fyllest såsom ledande våra handlingar i det enskilda fallet, är härmed naturligen ej förnekadt.
Det ligger i alla reglers natur såsom abstrakta.
Subsumptionen måste ytterst vägledas af den moraliska känslan, äf samvetet.375 ' SVENSK FILOSOFI.
Och därmed vidröra vi en annan sida i föredraget, hvari en närmare utredning varit önsklig och äfven i korthet kunnat presteras.
Vi syfta därpå, att förf.
alltid talar om » den personliga öfvertygelsen » såsom den moraliska vägvisaren.
Men en öfvertygelse kan ju vara till i abstrakt eller konkret form.
Hvilkendera har vid möjliga konflikter dem emellan företrädet på det moraliska området?
Af förfis hela ståndpunkt kan man sluta till, att han gifver företrädet åt den konkreta.
Men hvarför säges då icke 1 dess ställe samvetet; i hvilket begrepp konkretionen redan enligt det allmänna föreställningssättet är inbegripen?
» Verkligt personlig » kan ju den abstrakta åsikten vara lika väl, som den konkreta.
Af i vårt tycke jämförelsevis mindre intresse är den fråga, som behandlas i den första föreläsningen.
Och framställningen verkar icke heller här, åtminstone på oss, så Öfvertygande, som i de båda andra delarne af förfis publikation.
Ämnet är här: » De filosofiska konsekvenserna af Darwins och Weissmanns ärftlighetsteorier. »
Den sistnämndes teori är i de allmänna grunddragen den samma, som Darwins, hvilken väl kan förutsättas såsom allmänt bekant.
Men det finnes en viktig differenspunkt.
Weissmann förnekar nämligen förvärf da egenskapers ärftlighet.
har nu gjort till sin uppgift att ådagalägga, huru härigenom hela åsikten får en annan, och enligt hans mening högre betydelse.
För oss minskas intresset af denna undersökning väsentligen därigenom att vi på det bestämdaste betvifla hållbarheten af den Weissmannska åsikten.
Vi skulle i det hänseendet kunna hänvisa till Spencers åt denna fråga egnade specialarbete.
Men oss synes förnekandet af förvarfda egenskapers ärftlighet orimligt redan på grund af de erfarenhetsrön, som ingå i den allmänna meningen eller hvardagsmedvetandet.
Weissmann antager, att individen kan lemna i arf till sina afkomlingar endast sådana egenskaper, som potentiellt äro innehållna redan i det fröplasma, - hvarur han själf utvecklats.
Men då fröplasmat såsom sådant ej är absolut oföränderligt, utan kan röna inflytande af den moderorganism, inom hvilket det utvecklas, är det ju allt för antagligt, att det kan påverkas äfven af egenskaper, som denna moderorganism under sitt lif förväfvat.
Härför tyckes ju blott fordras, att dessa nyvunna egenskager ingripit så djupt i organismens hela lif, att verkningar däraf sträcka sig äfven till fosterbildningen.
Och lemnar icke den alldagligaste erfarenhet vittnesbörd om sådant arf af förvärfvade egenskaper.
Låtom oss t. ex. hålla oss inom det antropologiska området.
Ärfver icke barnen i våra dagar del i den Öfverret-376
ning af nervsystemet, som deras fäder ådragit sig under det nutida jäktande kulturlifvet?
Gå icke en del smittosamma sjukdomar i arf, och är det rimligt, att antaga att den som först inom släkten händelsevis smittades af denna sjukdom redan framför andra haft fröet till den medfödt?