Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På sätt jag förut nämnt, kan man inom den handlande verlden räkna 2 olika systemer, som gjort sig gällande i konkurslagstiftningen i Europa.
Det ena är det, sorn, utgående från de Italienska republikerna, öfvertördes till Frankrike och sedan gjort sin rund öfver hela Europa, samt äfven fått insteg i Preussen genom den nya vexellagen och genom det utarbetade förslaget till gemensamma handelslagar för hela Tyskland.
Det andra systemet är gällande i sistnämnda land, hufvudsakligen på grund af de Romerska rättsprinciperna.
I civilrätten råder i allmänhet den princip, att ett hypothek icke kan vidhäfta annan gäldenärens egendom än den som redan finnes, och med tillämpning af denna grundsats stadgades, att icke annan egendom kunde gå till konkursmassan, än den som tillhörde gäldenären vid konkursens början.
Dermed sammanhänger också, bland annat, att den offentliga stämningen är preklusiv, eller att den, som ej på inställelsedageu anmält sin fordran, skulle vara densamma helt och hållet qvitt.
Här och i Tyskland har denna åsigt förut varit gällande, men enl. den nyare Europeiska konkursrätten, hvarpå LagUtsk:ts förslag är bygdt, är den offentliga stämningen ej preklusiv.
Det af Hr Dalman här förordade förslaget hänger ingalunda tillsamman med principen om uphörsndet af den offentliga stämningens preklusiva verkan.
Ty om jag antager, att denna skulle uphöra, och att således den borgenär, som ej bevakat sin fordran, derigenom icke blir densamma förlustig, så innebär det nu af Hr Dalman föreslagna stadgandet en lockelse att icke anmäla sig vid konkursen.
Om sådan anmälan skett, kan jag naturligtvis icke utmätningsvis få godtgörelse för min fordran af det som efter konkursens början möjligen tillfallit gäldenären; men har jag icke i konkursen bevakat min fordran, så kan mig icke förmenas att lagsöka honom.
Man kan icke på detta sätt rycka lös en bit ur det ena systemet och foga in uti det andra; utan vill man antaga det nya, så måste man taga det i sin helhet, sådant det är.
— En sådan princip, som den här yrkade, finnes icke heller i 1734 års lag; fastmera är motsatsen der uttryckt.
Om mau genomläser densammas Handelsbalk, så finner man, att denna kände blott 2 slag af koukurs, eller rättare, blott 2 anl:r dertill, nemi. antingen olycka, såsom vådeld, fiendeus inträngande i landet eller dylikt, »pri 13 Juli. 75 eller också vårdslöshet.
Man hade då icke någon föreställning om sådane evenementer, som nu kunna ganska oskyldigt föranleda eessioner inom handelsverlden, och var derföre långt strängare emot cessionanter än nu för tiden.
Var obeståndet upkommet genom hvad lagen benämner olycka, så alträdde han endast sin egendom och var sedan fri; men var den upkommen af vårdslöshet, så till lämpades stadgandet i 3:dje g:n 16:de kap.
Handelsbalken, så ly dande: »Finnes gäldenärens fattigdom vara kommen af slöseri, dob»bel, lättja eller vårdslöshet; svare tå til hela gälden, och aftjene »then med arbete, eller sitte i hächte, ther borgenärerne ej annor»ledes sig nöja låta: och varde tå afräknadt på gälden 24 öre för »hvar dag; dock njute han af borgenärerna födo sin, som annar »långe, ther han med arbete sig ej nära gitter.
Faller honom un»der then tid gods eller penningar til; gånge ock the til gäldens »betalning.»
Här är således alldeles samma grundsats uttalad, som innefattas i det framlagda förslaget.
På sednare tider har lagen i detta fall blifvit något förändrad, emedan man koinmit under fund med att ett tredje fall kunde inträffa, som 1734 års lag ej kände, nemi. att cession kunde förorsakas af annat än vårdslöshet eller hvad lagen förstår med olycka, och då stod domaren tvehogse, huru han borde förfara.
Det är dock blott genom att förbise tendensen i 1734 års lag, som man lagstiftat i den riktningen, att icke i konkursmassa!) intaga hvad som kan tillfalla gäldenären under sjelfva den tid, då han står under cession.
Denna efter min tanke felaktiga grundsats står i strid med den numera i nästan hela Europa allmänt antagna handelsrätten, och gäller endast i en del af Tyskland, hvarifrån den nu också alltmera undantränges.
Jag frågar då: är det skäl att vi, en liten nation af 3Vj mill., bibehålla densamma i strid med hela det öfriga Europa, som vi väl borde söka följa i dess framåtskridande pa civilisationens bana!
Man talar så ofta om, att vi böra reformera våra religiösa lagar och stadganden, emedan deras beskaffenhet och tillämpning väckt sådant upseende i Europa, men hvad som skadar oss mycket mera, är att vi icke ordna vår handelslagstiftning i öfverensstämmelse med den allmänt antagna handelsrätten, ty derigenom afskräckas de öfriga handlande nationerna från att inlåta sig i transaktioner och träda i närmare beröring med oss.
Under den tid, som arbetet i komitéu pågick, hade vi der tidt och ofta besök af de handlande nationernas härvarande Ministrar, som gjorde sig underrättade om arbetets fortgång och derför visade det varmaste intresse, emedan klagomålen öfver vår lagstiftning i detta afs:de äro så högljudda i utlandet.
Och detta är äfven helt naturligt.
Antagom t. ex., att en köpman gör konkurs, och att straxt derefter hans fader dör, efterlemnande en enorm förmögenhet: skulle det då komma till de utländska kreditorernes kännedom, att denna ärfda egendom icke finge användas till deras liqviderande, så skulle man ju icke kunna annat än betrakta Sverige ungefär som Japan, som ett land, med hvilket man icke kan inlåta sig i några affärer.
Jag har nu sökt visa, att det system, jag försvarar, står i öfverensstämmelse med såväl den princip, som är uttryckt i vår Den 13 J uli. gamla lag, som med den Europeiska handelsrätten; jag vill nu betrakta frågan ur rent principiel synpunkt.
Hvad innebär en konkurs?
Jo, ett tillkännagivande af en person, att han icke kan betala sina skulder, och att han derföre till sina kreditorer öfverlemnar all sin egendom, samt ställer sig sjelf under administration.
Men om jag till andra såsom administratörer öfverlemnar min egendom, så böra de val få taga under sin förvaltning äfven hvad jag kan under tiden ärfva och förvärfva.
De skola ju genom utdelande af mina tillgångar betala mina förbindelser, hafva således åtagit sig dessa och inträdt i mina rättigheter.
Ar det då icke orimligt att påstå, att de icke skulle hafva inträdt i min rättighet till arf och förvärf?
Man har sagt, att konkursen är att betrakta endast som en liqvidationsåtgärd, och det må så vara; men de, som åtagit sig att fullgöra denna, måtte väl vara berättigade att till liqviden få använda samtlige gählenärens tillgångar.
Jag vågar påstå att, om icke en förvänd praxis vid lagskipningen insmugit sig hos juristerne i vårt land, så skulle ingen menniska tveka att förkasta en så absurd sats.
Meningen med konkursen är ju icke att gäldeniiren skall befrias från sin gäld, utan blott att han icke kari fortfara att sjelf sköta sina affärer, utan derföre öfverlemnar dem åt en annan.
Icke måtte borgenärens fordran blifva mindre helig, derföre att gäldenären upgifver sitt bo till cession!
Hr Olivecrona har sagt, att man borde taga i betraktande äfven deras rätt, som genom ingående af nytt aftal med gäldenären under cessionstillståndet blifva hans kreditorer; men jag må fråga, hvem skall skyddas i främsta rummet, den som i förlitande på gäldenärens vederhäftighet ingått i affärer med honom, då ännu hvar och en ansåg honom för god, eller den sorn inlåtit sig i transaktioner med honom, sedan domstol förklarat honom oförmögen att sköta sin egendom!?
Man riskerar ju hvad man eger genom att inlåta sig med en omyndig, men hvad är detta i jemförelse med att inlåta sig med en cessionant?
Må man se sig före, innan man företager sådana vågstycken, och slå de illa ut, så må man skylla sig sjelf för följderna!
Man har här talat om att gäldenären skulle genom det föreslagna stadgandet råka nästan i slafveri under sina kreditorer, mea det är verkligen en bra lindrig grad af slafveri, då lagen säger att han skall få först och främst allt hvad han behöfver till sitt uppehälle, och sedan ytterligare hvad som behöfves till förlag m. m. för hans arbete.
För den, som är nedsjunken i skuld, synes detta icke vara alltför hårda vilkor.
Om detta stadgande har något fel, så är det dess alltför stora mildhet; men jag har för min del dock varit med derom, emedan jag fruktat att eljest, såsom Hr Dalman också invändt, det kunde ligga i borgenärernes intresse att draga ut på tiden med konkursens afslutande.
Den ena orimligheten leder också till den andra, och sålunda har lagskipningen i Sverige nödgats finna ett korrektiv mot det nuv:de stadgandet deruti, att Högsta Domstolen förklarat, det konkiirsmassan kan medgifvas rätt till utmätning i den egendom, som tillfallit gäldenär efter det han blifvit försatt i cession.
Hvartill skall det väl tjena, att konkursmassan, för hvarje gång något tillflyter
Den 13 Juli. 77 gäldenären, måste vanda sig till den exsekntiva myndigheten, för att genom utmätning komma i åtnjutande af sin ovedersägliga rätt?
Och då man redan förut, genom antagande af 3V:dra §:n, förklarat gäldenären skyldig att med allt hvad han framdeles kan ärfva eller förvärfva svara till hela gälden, hvadan borgenärerna kunna, sedan cessionen väl blifvit afslutad, lägga embargo derpå, är det då någon rimlighet deruti, att gäldenären skall, under det cessionen pågår, få vara i ostörd besittning af hvad honom då kan tillfalla!?
Efter all rim och reson borde väl förhållandet snarare vara tvärtom, eller att massan hade rättighet att under konkursen taga från gäldenären allt, men efter densamma intet.
Detta allt bevisar, att man i afstde å ifrågav:de lagstiftning kommit in på en alldeles oriktig väg.
Slutligen får jag anmärka, att hvad som egentligen afses med denna lag, är att genom så fördelaktiga ackorder som möjligt det måtte snart bli slut på cessionerna, ty det är en bland egentliga affärsmän gällande sats, att snar rättvisa är dubbel rättvisa, och man tager i allmänhet mycket heldre genast emot en mindre summa i liqvid för sin fordran, än man väntar i åratal, för att slut ligen erhålla en högre proc. i utdelning.
Vill man då tvinga gäldenären att erbjuda så förmånliga vilkor som möjligt, måste man också ställa så till, att han icke sjelf kan hafva någon fördel af att låta det gå till cession.
Jag har förut sagt, att den princip, som jag här förfäktat, är antagen i nästan hela Europa.
I Tyskland, der man vanligen är ganska betänksam och förfar mycket grundligt vid alla laglörändringar, är den antagen i det utarbetade förslaget till gemensam handelsrätt.
Vid införandet af den nya Preussiska konkurslagen gick den igenom skärselden af l:sta och 2:dra kamrarnes kommissioner, och gillades.
Den återfinnes likaledes i såväl den Belgiska som den Holländska och äfven i det Norska förslaget, som är granskadt och godkändt af Storthiugets enskilda komité.
Jag tror då, att det icke skulle lända Sverige till heder att i sina lagar införa en princip, som icke ursprungligen der finnes, och som endast genom en oriktig praxis insmugit sig i lagskipningen.
Jag anhåller om bifall till denna § af Utsk:ts förslag.
Efter den siste värde talarens lika vältaliga som vidlyftiga föredrag är det för mig ingen lätt sak att här upträda och svara, isynnerhet som han tillåtit sig framställa åtskilliga extravaganta satser och upgifter, som det är svårt, om icke omöjligt att på stående fot vederlägga.
Hr Grtti har först och främst upkastat den frågan: »Hvad är konkurs?»
Jag svarar härpå med Utsk:ts egna ord att konkurs är en liqvidationsåtgärd.
Hvad är det då, som skall liqvideras, och hvarmed skall liqviden verkställas?
Det sorn skall liqvideras, är naturl. gäldenärens skulder, och till denna liqvid kan väl icke användas annan egendom än den, som gäldenären afträder och som vid konkurstillfället af honom skall öfverlemnas till fördelning mellan borgenärerne, så att alla må erhålla lika rätt.
Att man vid ?8 t» e n 13 J u H. stiftande af 1734 års lag icke fattade denna grundsats, må vara en sanning, men denna lag var i så många afseenden bristfällig, att deruti icke torde ligga något skäl eller åtminstone icke något bevis för riktigheten af den motsatta principen.
Der stadgades t. ex. grundsatsen af cessio bonorum, som man nu icke vill höra talas om.
Der stadgades, att borgenären skulle aftjena sin skuld medelst arbete å fästning, hvilket numera äfven är afskaffadt.
Att nu vilja åberopa vissa satser ur en äldre lag, som visat sig i många fäll alldeles oduglig och stridande mot nuv:de rättsförhållanden, samt vilja med dessa sammansmälta vissa andra satser, grundade på moderna begrepp; är ett försök som icke gerna kan slå väl ut.
Hr Grin har med mycken emphas åberopat, att det af honom försvarade systemet är följdt och antaget i hela verlden, ehuru han sedan inskränkt sig till det civiliserade Europa.
Jag tillåter mig då att fråga: hör icke England till det civiliserade Europa?
Hör icke Nord-Amerika till den civiliserade verlden?
I dessa båda stater är icke Gr.
Sparres system antaget, och jag tror dock, att dessa länder bebos af verldens största handlande folk; åtminstone lärer ingen vilja ställa dem på samma punkt som Chineser eller Japanesare.
I England och Nord-Amerika inträffar just i strängaste mening hvad man kallar cessio bonorum: den egendom, gäldenären eger, då konkurs inträffar, öfverlemnas tili förvaltning af gode män eller s. k. trustees, realiseras och utdelas till kreditorerne, hvarefter gäldenären, derest han icke kan bevisas om bedrägeri, erhåller ett certifikat, som för framtiden betryggar honom för sina borgenärers kraf.
Icke har man derföre varit eller är rädd att göra affärer på England, lika litet som jag kan tro att någon varit afskräckt från affärerj, på Sverige af den anleda, att vi icke i vår lag inrymt en föreskrift, som strider mot sjelfva begreppet af konkurs, och som synes hota gäldenären med ett verkligt slafveri för lifstiden.
Man har sagt det vara alldeles tydligt och klart, att allt hvad som tillfaller gäldenären under sjelfva konkursen, bör ingå i massan och stå under adrninistratörernes förvaltning, men man har dervid hufvudsakligen uppehållit sig vid orimligheten att ett under konkurs gäldenär tillfallet arf skulle kunna kreditorerne undandragas.
Detta torde dock vara af mindre vigt, emedan stadgandet i denna del troligeu i de flesta fall blefve eluderadt, då nemi. den, från hvilken arfvet skulle falla, säkerligen begagnade sig af den numera utvidgade testamentsrätten, på det ej hans egendom måtte, utan nytta för hans arfvinge, gå till dennes borgenärers förnöjande.
Enahanda är förhållandet med gäldenärs förvärf genom gåfva, testamente eller giftorätt, i alside hvarå ingenting är lättare än att eludera lagen — ett resultat, som säkert just en så beskaffad lag skulle framkalla.
Hvad som är af långt större vigt är, att äfven hvad gäldenären sjelf med sitt arbete förvärfvar, skall gå in till konkursmassan.
Ur persoulighets-principens synpunkt är detta både orätt och förhatligt, ty när man gör konkurs, afträder man sin egendom, men icke sin person, d. v. s. man ställer dermed icke sina intellektuella resurser eller personliga handlingar till sina borgenärers disposition eller till beroende af sysslomannen.
I) en 13 J 111 i. 79 Det ar detta jag kallar ett slafveri och det är ett slafveri, emedan det tvingar gäldenftren att afstå från alla försök att förbättra sin ställning, så länge han befinner sig under cession.
Jag liar här föreslagit en modifikation, som jag tror medföra den fördel, att. derigenom åtminstone vore satt en gräns, som stängde sysslomannen från att alltför mycket intränga på det område, som uteslutande tillhör cessionantens person, hvilken icke får betraktas som en tillgång i boet.
Här har äfven blifvit sagdt, att man omöjligen kunde antaga uphörandet af den offentliga stämningens preklusiva verkan, om man icke antoge den i denna § framställda grundsats.
Derom torde mitt yttrande vara öfverflödigt, emedan jag hyser den åsigten att stämningens preklusiva verkan icke bör uphöra.
Jag tror nemligen sådant endast skola leda till oreda och trassel.
Man har ansett som en förbättring det tillägg, som Utsk.-t gjort till komiterades förslag, att från hvad gäldenären kan ärfva eller förvärfva, afdrag må göras för all kostnad till förlag, jemte gäldenärens. hans hustrus och oförsörjda barns nödiga underhåll.
Men pä hvad sätt skall det bestämmas, huru mycket han behöfver till sitt förlag, och hvem skall gifva honom förlag, oin ej konkursmassan sjelf?
Ty icke lärer någon utom densamma vilja göra upoffringar. som ensamt skulle komma de gamla borgenärerne till godo, och utan alt förlagsman nen egde någon rätt att göra anspråk på återbetalning utur de tillgångar, som kunde genom förlaget beredas.
Resultatet blefve fördenskull i de allra flesta fall, att, det principvidriga stadgandet medförde obehag och trassel, icke blott för gäldenären, utan äfven för borgenärerne.
Man säger, att gäldenären får sitta i lugn och ro; men det är just en skön ro, då, enligt hvad Gr.
Sparre sjelf förespeglat, sysslomännen kunna när som helst afbryta densamma genom att låta verkställa utmätning, så snart cessionanten förtjenat litet mera än lian kan äta upp för dagen.
— Man har påstått, att denna § måste antagas derföre, att vi redan bifallit en föregide, som innehåller att gäldenären är skyldig att med allt, som han framdeles kan ärfva eller förvärfva, svara till fulla gälden; detta är också alldeles rätt, men fullgörandet af en sådan skyldighet befordras enligt min tanka just derigenom att man låter gäldenären förblifva i lugn besittning af hvad som kan tillfalla honom under konkursen, och att han får sjelf i otvungen verksamhet förkofra detta.
Om dessutom, enligt hvad Gr.
Sparre synes opinera, det enligt nu gällande lagskipning är sysslomän i konkurs medgifvet att, äfven under det denna varar, göra exsekution af gäldenärs nya tillgångar, så bör väl sådant göra tillfyllest.
Det utestänger åtminstone icke de nya borgenärerne, sora gifvit förlag, att äfven vinna någon tillökning i dessa tillgångar.
Sparre förmenat, ett ackord med borgenärerne skulle befrämjas genom att under konkursen hålla honom i overksamhet samt beröfva honom sina nya tillgångar, betviflar jag högligen.
Gr:ns idkeliga åberopande af den utländska lagstiftningen, så tyckes denna vara Grins egentliga käpphäst; isynnerhet den nya Preussiska konkurslagen; men denna är ju icke mer 80 I > e n 1H Juli. fin fern år gammal och således alldeles för ny och oförsökt att våga deråt anförtro sig.
Det är då vida säkrare att hålla sig till hvad lagkomilén och lagberedningen med afs:de å Svenska förhållanden föreslagit och hvilket i förev:de
Iråga blifvit linderstedt af 185 4 års komité, som i öfrigt adopterat många utländska principer, men på goda skäl förkastat den nya läran om hvad som skall anses tillhöra konkursboet utöfver de afträdda tillgångarne.
Sparre har förmenat, att genom antagande af denna § man skulle befordra ett hastigare slut på konkursen.
Jag vågar påstå raka motsatsen.
Ty om eu cessionant har utsigt till arf eller tillfällig för tjenst, och denna skall ingå till hans massa, så dräger man naturl. så mycket som möjl. ut på tiden, för alt från delaktighet i det tillflytande arfvet eller de nya affärerna utestänga hvar och en annan än borgenärerne i den gamla massan.
Jag fortfar således i mitt yrkande om återremiss af denna g, som val torde tåla vid att tagas i närmare öfvervägande; och till stöd för detta mitt yrkande får jag nämna att BorgareSt.t med betydlig majoritet återremitterat densamma i samma syftning, hvaruti jag här framställt min anhållan derom.
Jag anhåller att få i korthet uptaga och besvara några af de anmärkningar, Gr.
Han yttrade i början af sitt anförande, att den princip, som nu är gällande i lagskipningen, icke skulle återfinnas i 1734 års lag, utan först sedermera insmugit sig, och att således antagandet af den nu förev-.de B5:te §:n af Utsk:ts förslag innebure endast ett återgrde till det gamla.
Hr Gr:u har, för att bevisa detta, citerat § 3 i kap. 16 Handelsbalken, men dervid förbigått den nästföregide §:n, der det är tydligen angifvet hvad lagstiftaren menat med tillgång i konkursbo, nemi. den egendom, gäldenären vid konkursens början till sina borgenärers förnöjande alträder.
Denna princip har äfven ingått i de efterföljande konkurslagarne af 1 7 93 och 17 98, samt äfven i den af 1818.
Det är sål. icke genom någon oriktighet, eller af misstag, utan til! följe af lagens föreskrift, som denna grundsats blifvit tillämpad.
— Vidare har Hr Gr:n framställt den frågan, om vi här i Sverige böra stå ensamme qvar med vår gamla praxis, eller om vi icke borde antaga den princip, som nu är i förslaget framställd, och hvilken skulle vara gällande i hela den vesterlandska handelsrätten.
Innan rann besvarar denna fråga, måste man påminna sig, att den nämnda vesterlandska handelsrätten afser egentligen och uteslutande köpmaus-konkurser Den Fransyska Droit du Commerce talar icke om några andra eessionanter än köpmän, icke heller de handelslager, sorn äro bildade efter denna som mönster.
Om nu på R.
Stms bord h vi lade förslaget till en konkurslag, som åsyftade endast köpmanskonkurser, då kunde det vara skäl att taga denna princip i betraktande; men då det nu förevarande förslaget afser konkurser af hvilken person som helst inom samhället, så upstår ett helt annat förh:de. De ex., Gr:n framdragit, äfvensom yttrandet, att utländningen icke skulle våga inlåta sig Den 13Jnl(.
Sii sig i affärer med oss, tyckas också visa, att
Hr Grin egentligen afsett köpmanskonkurser.
Af de cessioner, som på sednare åren inträffat här i landet, torde dock knappt l/3, kanske icke mera än %, vara gjorda af köpmän, utan af det stora flertalet af jordbrukare, närings-idkare och andra samhällets medlemmar.
Hr Grin har också sagt, att konkurs icke skulle innebära något annat än att gäldenären ställer sin egendom under administration; men detta strider till och med emot Utskits egen upfattning, som i sitt Betänk. utgått från den rigtiga grundsatsen, att konkurs är en liqvidations-åtgärd, hvilket är något helt annat.
Vid en blott administration har man nemi. icke utan särskild fullmakt rätt att afyttra de befintliga tillgångarna, hvilket deremot kan ske vid en cession.
Afven har Hr Grin sagt, att de borgenärers fordringar, hvilka anmält sig i konkursen, borde betraktas såsom mera heliga eller såsom innehafvande bättre rätt än de andra; men härtill gifva våra lagar ingen anledu., såvida icke gäldenären skall betraktas som omyndig eller rättslös derigenom att han gjort cession.
För öfrigt vill jag blott fråga, hvilketdera som är det bästa och rättaste, antingen att helt och hållet försätta cessionanten i overksamhet, eller att ställa så till, att han kan ingå i aftal med andra och försöka att åter komma på grön qvist.
Jag för min del anser det sednare alternativet bättre, och anhåller derföre om återremiss af denna g. Gr.
Då man i fråga om lagstiftning står i begrepp ntt omfatta ett alldeles nytt system, så måste man framför allt och innan dess arbeta sig ur den tankegång, hvaruti man förut befinner sig; det blir eljest omöjligt att rätt fatta det nya.
Hittills är det söl och långsamhet, som gällt hos oss i fråga om konkurser.
Blott den omständigheten att, när en konkurs anmäles, stämningen utställes på 6 månaders tid, visar att man icke åsyftat ett snart slut, och den har äfven gjort, att det bör till undantagen, om en konkurs afslutas på mindre än 3 å 4 år.
Denna upfattning synes fortfarande göra sig gällande hos mina motståndare, då deremot det system, sorn jag förfäktar, har till ändamål just motsatsen, eller att man snart måtte komma till en upgörelse, att tillgångarne måtte realiseras och utdelas till borgenärerne, så vida icke ackord genast kan erhållas.
Det är obarmhertigt att hålla en gäldenär stängd från arbete och verksamhet i 5 å 6 år; det är då mycket bättre att, såsom detta förslag afser, göra- pinan kort, och låta honom under 4 å 5 månader förblifva i en mindre gynnsam ställning, för att sedan kunna börja en ny verksamhet och rörelse.
Vid ett besök i Berlin gjorde jag mig uuderrättad om den verkan, som den nya lagstiftningen der åstadkommit, och då erfor jag, att af 350 konkurser, sorn 1857 efter krisen der inträffade, voro efter 10 månader endast 50 qvar oafgjorda.