Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den sägenrika gamla borgen är det många syner från det förflutna, man skulle vilja frambesvärja: det omstridda sångarkriget i Sångarsalen – nu mycket mer restaurerad än stämningen kan öfverlefva; den heliga Elisabeths väna bild, i det galleri, där Moritz v.
Schwinds härligt naiva fresker nästan försona en med sin på denna plats olämpliga tillvaro; Luther vid sitt arbete i det lilla rummet, med de blyinfattade rutorna, den gamla gröna kakelugnen, det omålade träbordet och de kala väggarna, nu täckta af spåren från turisthjordens framfötter!
En musikus skulle nog helst vilja framtrolla den Bachska släktens årliga familj- och musikfester här uppe på Wartburg; politikern de tyska studenternas möte 1817 i den väldiga riddarsalen, där burscharne skulle gjort ofrivilliga kullerbyttor, i fall golfvet då varit spegelblankt som nu, och där ej en tum af de där i guld och färger prunkande väggytorna då mötte deras ögon.
Helst af allt hade jag velat kunna framkalla den kväll på Wartburg, då den unge Goethe där ställde till – flickbjudning, för en hel skara »Misels» från Eisenach, en bjudning, som han sedan beskrifver sålunda för fru von Stein: die Misels sade mig alla att de älskade mig: jag sade dem alla att de voro förtjusande!
Det är betecknande för Goethe att icke minnenas utan det närvarandes makt griper honom, när han från sitt rum på Wartburg njuter utsikten öfver Thüringens skogiga höjder och grönskande kullar, frossar af dess härliga linier i solsken och månljus, i åska och dimma, under »luft- och molnskådespel» sådana han säger sig aldrig förr ha bevittnat.
Mycket tidigt under dessa färder börja äfven de naturvetenskapliga iakttagelser, den sträfvan att lära »läsa rent i naturens bok», som hos Goethe blir en allt ifrigare lidelse,
Om emellertid någon af sägnerna satte den unge Goethes fantasi i rörelse, var det väl den om Hörselberget, hvars gröna, mjukt stigande höjd synes midt för Wartburg, detta Hörsel, där en saga låter Tannhäuser träda in till fru Venus.
Den unge Goethe anade då knappast, att han själf, en ny Tannhäuser, skulle träda in i Venus’ berg, men ej för att stanna där som fånge, utan för att leda skönhetsgudinnan bort från det underjordiska lif, där medeltidstron gjort henne till Teufelinne, upp i solglansen att dyrkas af fria andar!
Ej heller att han skulle låta tyska sången ljuda i toner, där Wolframs djupsinne och Gottfrieds sinnesfröjd smält samman till aldrig förr hörda harmonier; allra minst att han skulle lösa själarna ur ett hårdare tryck, än det Luther aflyfte.
Hvar man går i trakten kring Wartburg, har Goethe gått före.
Han vandrade ofta genom Landgrafenloch och Annathal, trånga dalgångar, där stundom endast själfva den smala stigen tränger sig mellan de af fuktig mossa och ormbunkar täckta, fantastiska svartbruna och röda kalkstensklipporna, men där stundom klipporna skilja sig så mycket isär, att saftigt gröna löfträdsdungar få rum mellan dem och vägen.
På det ålderdomliga lilla värdshuset Hohe Sonne – förr ett slott med en sol på taket, hvaraf namnet – ville jag råda alla besökare af Wartburg, hvilka sätta stämning före hotellyx, att taga in.
Här låg
Goethe allt emellanåt under sina vandringar; härifrån kommer man genom Annathal på skogsvägen till Wartburg, som man ser i blå dis från värdshusets trädgård, genom en uthuggining de höga träden, hvilka som en ram infatta slottet, där det ligger på sitt trånga klipputsprång, omgifvet af grönskande stup åt alla håll.
Beger man sig öfver höjden, bakom Hohe Sonne, kommer man på några minuter till
Hirschstein, en mellan 4-500 meter hög platå, från hvilken man genom de skogklädda sluttningarna stiger ned i Wilhelmsthal, där Karl August och Goethe så ofta vistades.
Inga ord kunna återgifva den fullständiga illusionen att vara flyttad till Goethes århundrade, hvilken grep mig den stilla, soliga söndagsmorgon jag första gången såg ned i Wilhelmsthal, där några hvita byggnader, i samma stil som Goethes Gartenhaus, endast större, ligga inbäddade i lummiga lundar på mjuka ängar invid en liten sjö.
Rundt om dalen stå bakom hvarandra de skogbevuxna kullarna, här och där med gula sädesfält på sina sluttningar, och slå som en trollring om dalens ro.
De fyra, fem slottsbyggnaderna likna idylliska landtgårdar för hundra år sedan, innan industri, järnvägar och telefoner mördat stilla bygders sömn.
Dessa hvitrappade byggnader, med gråstrukna knutar och fönsterkarmar och många små rutor i fönstren, samt höga tegeltak, liknande afskurna pyramider, äga den stil, hvilken förblir idealet af ett landthem, det ideal, från hvilket nutidens villor äro så fjärran.
Det enda moderna – och naturligtvis stillösa – huset i dalen, skylde lyckligtvis sin blygsel i en talldunge, men bekräftade Ruskins sats: att det är genom tankens försvinnande, våra moderna hus förlorat såväl stil som hemprägel.
Nej, dessa gamla räta och släta hus, där proportionernas harmoni är den enda arkitektoniska utsmyckningen, och där taken hafva mer än husets egen höjd samt äro mossiga och brutna och bilda vindskupor, sådana ens mormorsmor gömde sig i för att gråta med Lotte – de hafva den landtliga boningens äkta stil, de hälsa oss som ett enda stort: välkommen hem!
Invid de gamla, delvis murgrönsklädda husen i Wilhelmsthal stodo stora slokande »sorggranar», sådana 1700-talets ungmor sydde i silke på taflorna, där Lottes tårar synbart rinna vid Werthers urna!
Invid dem var en gammal stenbassin med en mossbelupen triton; i de röda klippstupen kring dalen finnas grottor med stenbänkar, och vägar slingra sig i alla riktningar uppför de skogiga bergsluttningarna och genom ängsmarkerna, öfver hvilka nu morgonsolen lekte.
Den fulla sommarstämningen förde mig i sinnet Goethes innehållstunga ord, när han en annan sådan härlig sommardag låg sjuk och, full af otålighet, kände dess timmar glida från sig för att aldrig mer kunna njutas: »Till slut lugnade jag mig med tanken, att sommardagar och sommarsol också skola komma, när jag ligger i min graf och aldrig mer kan njuta dem» – och inför nödvändigheten af den resignationen syntes en förlorad dag honom till slut ringa.
I denna dal och denna stämning kändes emellertid Goethe ännu i den grad närvarande, att man blifvit föga öfverraskad om man mött honom i full Werther-Montirung, med blå frack, gul väst och höga stöflar.
Ja, jag nästan väntade det, när jag hörde steg störa stillhetens förtrollning och vände mig om för att upptäcka – en blek nutidsstudent med de af Goethe hatade glasögonen, den största möjliga motsats således till Goethe själf!
Det är Wilhelmsthals idyll som Goethe, drag för drag, flyttat in i Wahlverwandschqften; hvarje anläggning, romanen talar om, återfinner man här i verkligheten.
Goethe åsyftade troligen denna starka motsats mellan naturens frid och människornas tragik i den bok, där han inneslutit så mycket af sitt eget lif, där hvarje drag var upplefvadt, ehuru ej så, som romanen skildrar det.
Han sägar själf att enhvar i denna kan se ett djupt sår, som ej vill sluta sig, ett hjärta, som fruktar att helas.
Goethe hade i Jena 1807 lärt älska Minna Herzlieb, året efter att han genom vigseln gjort bandet med sin sons mor ännu fastare än förut.
Och ehuru omkring fyrtio år äldre än den unga flickan, väckte också han hos henne en så hänförd beundran, att gemensamma vänners omsorg skilde dem åt.
Med kärlekens intuition hade Goethe blickat in i den liksom beslöjade, sjukligt känsliga själ, han drag för drag återger i Ottilies.
Minna Herzliebs vidare öde – efter några, genom hennes egen obeslutsamhet brutna, erotiska förbindelser ingick hon ett olyckligt äktenskap, där hennes antipati för mannen slutligen blef obotligt vansinne, i hvilket tillstånd hon dog 1865 – bekräftar helt och hållet den geniala psykologien i skildringen at Ottilie.
Boken är för vårt århundrades litteratur hvad fransmännen kalla une oeuvre mère, det första försöket att skildra erotikens naturlagar och de – som jordskalf eller liknande fenomen nödvändiga – tragiska följder som dessa lagar kunna framkalla.
Ty Eros betraktades af Goethe som en af lifvets starkaste demoniska företeelser, hvarmed han menade dem, som »icke af förnuftet kunna upplösas eller klargöras».
Han hade redan som ung erfarit makten af de mystiska – magnetiska och elektriska – krafter, han ansåg innebära okända framtidsmöjligheter för människan.
Men det var ej blott denna mystik han menade med det demoniska, utan den disposition hos en människa, genom hvilken hon själf verkar som naturmakt och behärskar naturmakterna liksom människorna på ett särskildt sätt.
»Själf äger jag ej, säger han, en demonisk natur, men jag är underkastad sådana naturers inflytanden.»
Mit dem Schiffe spielen Wind und Wellen
Wind und Wellen nicht mit seinem Herzen.
Herrschend blickt er auf die grimme Tiefe
Und vertrauet, scheiternd oder landend
Seinen Göttern.
Dessa erotiskt demoniska inflytelser voro kanske under intet förhållande så ingripande i Goethes lif som under Gartenhaus-åren.
Charlotte von Stein är icke den enda kvinnliga gestalt, minnet möter i hvarje rum där, på hvar stig i trädgården:
Goethe drages också af en annan makt »som en komet ur sin vanliga bana».
I maj 1777 synas dessa stridande krafter jämnstarka.
Från denna tid meddela dagboksanteckningarna ena dagen:
Corona var hela dagen hos mig i trädgården; den andra: ☉ (det är med solens tecken fru von Stein nämnes i dagboken) åt kväll hos mig i trädgården.
Eller: jag var till middag hos Crone . . .
På aftonen hos ☉.
Ena dagen vandrar han med Crone till Belvedere, den andra med fru von Stein i Stern; ena gången gör han ridturer med den förra, den andra går han månskensturer med den senare.
Än ser man den nye Apollo jaga den nya Daphne-Corona genom trädgården i det glittrande majregnet, eller sluta en »gudomlig dag» med att höra henne sjunga visor till sin guitarr i månskenet; än gör han bot för dessa fröjder hos fru von Stein.
Under sådana förhållanden är det icke underligt, att man mellan dylika meddelanden läser i dagboken: »Fieberhafte Wemuth . . .
Leiden und Träumen . . .
Dunkel und Stille . . . » eller att han känner sig »upprörd af tankar på ödet och förhållandena», af »själens omkastningar», af vissheten att »lifvet är inveckladt, ödet oundvikligt, allt underbart».
När Goethe kom till Weimar, hade han just slitit sig från den sista af de unga flickor, hvilka varit från hans himmel snart bortblåsta, lätta sommarskyar, dem han med sin egen glöd rosenfärgat.
Och han hade redan sett bilden af en kvinna, som i den grad gripit honom, att hon var målet för hans ifriga längtan till Weimar.
Den vakne fysionomisten hade af hennes silhuett, bland mycket annat, äfven anat »en själ, hvilken såg världen som den var, men genom kärlekens medium»; en natur, kännetecknad genom »eftergifvande fasthet», det drag, Goethe ansåg vara den kvinnliga erotikens grundelement.
Också förälskade han sig genast i originalet – Charlotte von Stein – vid ankomsten till Weimar och gaf henne alla fullkomligheterna hos sitt drömda kvinnoideal, hvilket han på ålderdomen säger sig aldrig i verkligheten hafva funnit, utan kallar då kvinnorna silfverskålar, i hvilka han lagt sin medfödda ideala åskådnings gyllene äpplen.
Omedelbarhet; en – utan reflexion eller pliktregler – spontant handlande, sund och lifsduglig, enhetlig och ren natur, ur hvars outtömliga djup framvälla verksam godhet, känslig styrka, naiv enkelhet, behagfull kraft och en innerlig, icke hetsig värme; en ofelbar adel i instinkten, en fullt substantiell verklighetskänsla, en vibrerande själfullhet, en äkta arbetsglädje, ett enkelt, fast grepp om det hvardagligt nödvändiga, en klar blick på yttervärlden, klokhet utan möda, bildning genom få böcker – alla dessa drag, dem Goethe själf uppräknar, är det äfven, han hos nästan alla sina käraste kvinnogestalter, från och med den brödutdelande Lotte, förhärligar.
Och så helt har Goethe med sina diktade kvinnor nått konstens högsta triumf: intrycket af nödvändighet, af att de ej kunde vara annorlunda; i den grad förnimmas de som organiska, lefvande, outtömligt innehållsrika varelser, att hans kommentatorer på nytt förälskat sig än i den ena, än i den andra af de kvinnor, som varit hans diktnings urbilder.
Ifrigt sträfva de att göra hvardera sin förälskelses särskilda föremål också till Goethes stora kärlek, medan de nedsätta de andras betydelse!
Ingen har blifvit mer upphöjd eller mer nedsatt än fru von Stein; med hvad rätt är ej här platsen att utreda.
Mest vittnesgill torde dock fortfarande Goethe själf vara, som under tio år i tusentals kärleksbref på tusentals sätt säger om henne:
»Kanntest jeden Zug in meinem Wesen,
Spähtest, wie die reinste Nerve klingt,
Konntest mich mit einem Blicke lesen,
Den so schwer ein sterblich Aug’ durchdringt.
Tropftest
Mässigung dem heissen Blute,
Richtetest den Wilden, irren Lauf,
Und in deinen Engelsarmen ruhte
Die zerstörte Brust sich wieder auf.
Fühlt sein Herz an deinem Herzen schwellen,
Fühlte sich in deinem Auge gut.
Alle seine
Sinnen sich erhellen
Und beruhigen sein brausend Blut!»
Men de lidanden hans hemliga, hemlösa kärlek tillika beredde Goethe, voro så stora att han, ehuru villig att af fru von Stein låta föra sig från das Miseln – Goethes ord för flirtation – dock står tvekande att binda sitt lif vid en kvinnas, som, gift och mor till tre söner, vare sig af världsklokhet eller pliktkänsla aldrig kan ge honom ett hems lycka, medan han i ett par andra kvinnoögon läser rika löften om denna lycka, för hvilken han var så danad och så känslig.
Redan som student i Leipzig hade Goethe beundrat Corona Schroeter och hjälpt andra beundrare att göra vers till henne.
När hertiginnan Amalia önskade en primadonna till sin, af hennes familj och hof bestående amatörteater, reste Goethe till Leipzig och engagerade Corona, hvilken i november 1776 sjöng första gången i Weimar och eröfrade alla – utom fru von Stein.
Corona, som var dotter af en musikus, hade utmärkta musikaliska färdigheter: hon var artist på piano och guitarr, komponerade och sjöng med behag; var framstående som skådespelerska och målarinna med talang; därtill hade hon omfattande språkkunskaper och stor beläsenhet.
Konstnär på alla områden, där fru von Stein blott var dilettant, har Corona däremot icke den tidens lätta artistseder.
Hennes ädla, kvinnliga värdighet skaffade henne tvärtom i Weimar allmän aktning, i synnerhet när det blef kändt, att den genast förälskade Karl August fann henne »lika marmorkall som marmorskön».
Goethe skref strax från Leipzig till fru von Stein, att Corona var en ängel, och att han önskade till Gud, han kunde få en sådan hustru, »men», tillägger han, »hon är icke nog lik dig».
Corona, som var något mer än ett år yngre än Goethe, hade mycket af hvad han själf till öfverflöd ägde; men den sju år äldre fru von Stein hade däremot hvad han aldrig förr mött hos de unga flickor han ägnat sin kärlek, den utvecklade kvinnans sammansatta och rika själslif.
Hon besatt därjämte, hvad Goethe kände sig behöfva, den måttfulla, visa själfbehärskningen.
Här gaf Goethe ej blott, han var äfven i andligt afseende mottagande, och när Goethe i prinsessan Leonora tecknar Charlotte von Steins personlighet – han skrifver ofta: i dag har jag varit samman med dig hela dagen, ty jag har arbetat på Tasso – är det icke blott älskarens vittnesbörd man har för likheten.
Också Goethes besinningsfulle vän Knebel, liksom andra samtida, vitsordar fru von Steins klara förstånd, visserligen utan entusiasm men med värme för andliga ting; hennes lättrörda känslighet, hennes lifliga uppfattning, hennes vakna vetgirighet, hennes fina takt, hennes rättframma, enkla, måttfulla behag, där intet var »för lätt; för tungt eller för fritt».
Men dock blef den så mycket yngre, skönare och rikare begåfvade Corona en farlig medtäflerska, och en, som därtill ständigt sammanföres med Goethe genom teatern, där de mot hvarandra spela hufvudrolerna i hans dramer, som uppfördes
Auf Höhen Ettersburgs, in Tiefurts Thal,
Im leichten Zelt, auf Teppichen der Pracht,
Und unter dem Gewölb’ der hohen Nacht . . .
Gladare dagar upplefde Goethe ej i Weimar, än när amatörtruppen, med matsäck och vin gaf sig ut om sommarmorgnarna till dessa repetitioner och representationer, under hvilka man åt frukost och middag i fria luften – vid Ettersburg lär ännu den bok stå, under hvars löfhvalf man slog sig ned och i hvars bark »truppen» ristat sina namn – och där man sedan spelade antingen inomhus eller på den af bokskogen bildade teatern, där kulisserna voro klippta träd, där skogskullar och ängsmattor voro fonder och ett ihåligt träd sufflörlucka.
Eller också spelade man vid Tiefurt, på stranden af Ilm, mellan dess alar och på dess gräsmattor.
Denna »natur-teaters» skönaste minne var en juliafton, då die Fischerin uppfördes, och Erlkönig ljöd för första gången, sjungen af Corona till en af henne komponerad melodi, och där, i slutscenen, en mängd facklor speglades i Ilm, medan stjärnorna tändes på sommarhimlen.
Ej blott på teatern, äfven vid alla de baler, redutter, konserter och slädfärder med bloss, som om vintrarna aflöste hvarandra, var Corona alltid näst Goethe själf, den främsta, genom sin konst och sin skönhet.
Det ögonblick, då hänryckningens varma svallvåg lyfte båda till samma svindlande höjd, var när Iphigenia – den 6 april 1779 – första gången uppfördes med Goethe som Orestes och Corona i titelrolen.
Intrycket var så utomordentligt, att den generation, hvilken då fick dikten i denna prosaredaktion, saknade detta första outplånliga intryck, när senare Iphigenia framträdde i bunden form.
Samtiden tröttnade aldrig att skildra Goethe och Corona i deras grekiska dräkter, såsom de fullkomligaste uppenbarelser af det manliga och kvinnliga människoidealet.
Corona föreställde ej, hon var Iphigenia genom antik skönhet och plastik, genom deklamationens konst, genom majestätisk gratie i hvarje sin rörelse, hög adel i hvarje sitt uttryck.
Och i skalden-Orestes såg man en »lefvandegjord Apollo, den fullaste jordiska uppenbarelse af kroppslig och andlig skönhet och fullkomlighet».
När Goethe kommer hem på aftonen till Gartenhaus, efter detta sin ungdomsskönhets och sitt snilles mest strålande ögonblick, tar han fram sin dagbok och antecknar: »Iphigenia spelad.
God verkan, i synnerhet på rena människor».
Det är i sådana obevakade ögonblick, människan visar sitt innersta jag.
Och det jag, som uppenbaras genom en sådan rad på en sådan kväll, visar en natur, om hvilken man förstår att Herder kunde yttra, att människan var värd ändå mycket mer kärlek än diktaren, liksom Wielands ord att han ville Goethe aus Liebe essen!
Om man hade valet mellan att äga kvar ofvan anförda dagboksrad eller det under af rosigt lefvande, organiskt växande marmorskönhet, som heter Iphigenia – då blefve valet svårt!
Lyckligtvis behöfver man icke välja.
Från denna tid var det Corona äfven utom scenen gärna gaf det »helleniska» intryck, samtiden ofta antyder, genom att bära grekiska dräkter.
När Wieland träffar henne och Goethe vid grottorna i parken, synes hon honom sålunda genom sin »enkla, men raffineradt insiduösa klädsel, sin ädla attiska elegans» vara traktens framskymtande nymf.
Under dessa år i Gartenhaus, då
Mit dem Schiffe spielen Wind und Wellen,
blir det fru von Stein, som kommer Goethes farkost att flyga förbi den fagra vik, där hans förkroppsligade Iphigenia kunde blifvit prästinna, ej hos Diana, men vid härden i ett hem.
Omkring 1781 är striden slut, och Goethes kärlek till fru von Stein icke endast »en oaflåtlig resignation».
Hans dikter – där man öfverallt har att läsa Lotte för Lida – glöda af hans stora lycka; så ock hans bref, hvilka nu i hvarje rad bära vittne om innerligheten i deras samlif.
Brefven visa, huru ifrigt han år från år till henne hembär ej blott de skördar, som växa på hans själs marker – dem han säger henne »plöja och så» –, utan äfven skördarna från sin trädgård.
Med morgonbiljetterna följa vårens crocus, snödroppar och sparris, sommarens rosor och jordgubbar, höstens frukter.
Goethe, som var vegetarian till sin smak, unnar sig aldrig att njuta hvad han kan sända henne; ja, när han på en resa skickat henne tjugutre apelsiner men glömt en, förargar detta honom, oaktadt apelsinen kom väl till pass att läska honom själf.
Ofta söker han få komma och samman med henne äta de sparris eller meloner han sänder; är han af arbete kvarhållen i Gartenhaus, ber han att med budet få en korf eller något annat till middag, ty hans ungkarlshushåll förestås af en betjänt, hvars yppersta prestation är – Eierkuchen!
För öfrigt ordnas genom dessa morgonbiljetter samvaron under dagen: promenader i parken eller läsning i fru von Steins hem eller musik i Goethes trädgård eller te där samman med Knebel, Herders eller andra.
I de flesta brefven lämnar naturens stämning Goethe bilder för att uttrycka sin kärlek och sitt behof af kärlek, till exempel:
»I dag är det mulet – gif mig en solglimt genom ett ord af kärlek . . .
I dag skiner solen – gör dagen dubbelt solig för mig genom en rad af ömhet . . .
Min själ sluter sig som blommorna, när min sol vänder sig bort . . . med morgon- och aftonmolnen flyger min själ till dig . . .
Kärleken är min afton- och morgonstjärna: den går ned efter solen och upp före den . . . »
Genom brefven till fru von Stein följer man ej blott Goethes yttre utan äfven hans innersta lif under tio år.
Någon har kallat dem »die liebenswürdigsten Liebesbriefe», som någonsin skrifvits.
De glöda af oaflåtlig, öm omtanka, af spontan, allt omfattande hängifvenhet, af full väsensgemenskap, af den jublande och ödmjuka tacksamhet, som följer all äkta och lycklig kärlek.
De visa, att ej en skymt af sentimentalitet fanns kvar hos denna Lottes älskare: frihet och friskhet, enkelhet och sanning känneteckna hvar rörelse hos den underbara själ, som i dem speglas.
Brefven sträcka sig mellan 8 januari 1776 till 8 juni 1789 och deras ton växlar naturligtvis under denna tid med de växlande förhållandena.
De börja med klagan öfver hans vanliga öde: att älska utan att bli älskad tillbaka; med försäkran att hon är den enda kvinna, hvilken ingifvit honom en kärlek, som gjort honom lycklig, ehuru han ser henne oåtkomlig som stjärnan och lider af sitt ständiga behof af samvaro med henne, hvilket dock så sällan tillfredsställes.
Han önskar att han kunde låta bli att älska, »men utan kärleken är jag intet; kärleken ger mig allt och när jag ej älskar, tröskar jag endast halm» . . .
»allt blir ofruktbart, som ej kärleken inger mig».
Det är tragiken i Goethes erotiska tillvaro att nu, då den själfulla, sympatiska, djupt individuella kärleken gick upp för honom, han ej var lycklig nog att – som till exempel Browning – möta en honom jämnbördig kvinna, hvilken helt kunde blifva hans.
Men trots all den halfhet och hemlöshet, som förhållandet till fru von Stein medför, behärskar det honom dock i tio år och under ett klart medvetande om att endast fördjupandet gaf den fulla skönheten och betydelsen åt deras erotiska förhållande.
Redan 1776 skref han: »Det förblir evigt sant: att begränsa sig, att helt behöfva blott ett föremål eller några; att djupt älska dem, hänga vid dem, från alla sidor tillägna sig dem, helt förenas med dem, detta gör diktaren, konstnären och – människan . . .
Att lefva skild från sin älskade är icke att lefva» . . .
Han lider af denna aldrig stillade längtan efter ett helt samlif.
Och alla de världsliga hinder, hon lägger i vägen för den glädje han kunde äga, alla hennes tvifvel skulle, säger han, för länge sedan ha jagat bort honom, om hans känsla varit mindre djup . . .
När hon är borta säger han »inte ett enda ord ur sitt innersta, men talar och berättar hela dagen i tankarna med och för henne». . .
»Du lär mitt fordom slösande hjärta att spara sig . . .
Allt hos dig binder mig allt fastare med vänskapens, kärlekens, nödvändighetens, lidelsens, vanans band . . .
Vi äro oskiljaktiga: låtom oss alltid tro det och alltid säga hvarandra det . . .
Hvarken djup eller höjd kan skilja oss.
Jag önskar att det funnes ett löfte eller sakrament, som äfven synligt, lagligt kunde göra mig till din! . . .
Du är min andakt . . » Gif mig af din godhet, din vishet, din måtta och ditt tålamod!
Fullborda ditt verk, gör mig helt god.
Du kan det, ej blott genom att älska mig: din makt blir oändligt större, om du äfven tror att jag älskar dig . . .
Jag ville ge mitt lif för att åter mottaga det ur dina händer!
Till en del sker det ju redan så, och denna del är det, jag tycker bäst om hos mig själf . . .
Himlen är mulen, men hos dig är allt klart.