Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa skär var ett skjutsställe för undervattenståget hvilket genom lufttrycksmaskin sattes i gång och sköts med ögonblicklig hastighet ned till Skagerraks botten, under hvilken man, tack vare de nyaste uppfinningarne inom dykeriet och undervattensvetenskapen, lyckats anlägga en storartad trädgård.
Trädgård var visserligen ett oegentligt namn, ty några sådana träd som på jordytan fann man icke där, men man träffade en med hafsväxter och snäckor praktfullt utstyrd plats hvilken upplystes af vattensolar, förfärdigade af samma lysämne som nu mer användes till upplysning af platser och enskilda boningar ofvan jord.
Ett underverk, skulle man hafva sagt kanske ännu i medlet af i fråga varande århundrade.
En ganska nätt inrättning, sade man år 2378, och fann det ingalunda besynnerligt att en vacker sommarafton låta skjutsa sig ned på eller rättare under hafsbotten för att där roa sig en stund efter dagens mödor.
När kontorsarbetet var slutadt, steg man upp på sin luftvelociped och styrde kurs ut åt skärgården.
Det var ej, som i forna dagar, brukligt att »familjen låg på landet,» under det familjefadren trälade i staden eller att äfven den senare »vistades på sommarnöje» och lät sina tjänare arbeta mot en futtig ersättning.
På 2300-talet arbetade alla som hade kraft att arbeta, alla som hunnit öfver femton år, och under den åldern sysselsattes barnen med ej blott lekar och skolundervisning, utan äfven med efter deras år lämpadt arbete på annat sätt.
Men hvarje morgon tog man, i fall väderleken ej vore alt för ogynsam, stark kroppsrörelse i fria luften, och det så högt upp i luften som möjligt.
Man for åt minstone på velociped.
De sinrikt sammansatta luftvelocipederna tjänte ej blott att fortskaffa sig skyndsammare och säkrare än förr, utan äfven att gifva en utmärkt kroppsrörelse.
Skickliga velocipedryttare kastade också boll i luften, fäktade och uppförde lekar som kunde jämföras med de gamla tornerspelen.
Kappridt på luftvelociped hade redan länge varit i bruk, och i Göteborg kunde man få se sådana kappridter hvar enda morgon, högt öfver Stora Hafsgatan.
Efter en eller ett par timmars rörelse i fria luften, gjorde man dagens första måltid och därpå börjades arbetet.
Midt på dagen under sommaren tog man sig ett hafsbad, hvarpå följde en lätt måltid.
Efter slutadt dagsvärf och sedan hufvudmåltiden för dygnet var intagen, for flertalet af Göteborgs invånare under den vackra årstiden upp åt Trollhättan – det gick på en liten stund – eller bort till Wenern eller hälst ut åt skärgården.
I förstaden Marstrand fans ett stort »sanatorium» för hafs- och luftbad, men det nytjades endast af sjuklingar.
Den gamla »badsocieteten» och forntidens granna »badsocietetstoiletter» lefde blott i ett svagt minne från länge sedan försvunna dagar.
Okeanos’ trädgårdar voro gräfda under hafsbottnen.
De voro, som sagdt, upplysta af de klart strålande hafssolarne, men också ganska luftiga.
Det stora bolaget för temperaturreglering, hvilket på många ställen, i synhet i Stockholm, Mjölby, Göteborg och andra stora städer, sörjde för uppvärmande af offentliga och enskilda byggnader samt för afkylande under den varma årstiden, hade i dessa underhafsträdgårdar genom sinrikt uttänkta och omsorgsfullt arbetade rörledningar inledt en lagom varm luft, hvilken oupphörligt ombyttes och kändes lika angenäm som luften öfver hafsytan.
Hvad kunde således vara behagligare än ett par timmar under hafsbotten?
Liksom man i gamla tider gick ut till Lorensberg, for man nu till Okeanos’ trädgårdar.
Där trängdes hvarje sommarafton en lefnadsglad skara.
Där hade man förlustelseställen af många slag.
På dansbanorna svängde muntra par, utan fornmusik, det är sant, men deras steg och hopp lifvades af en särskild dansmekanik, hvilken ersatte tonerna och på samma gång förekom trötthet hos de dansande.
I förfriskningssalarne, som glänste af en lika stark som för ögonen välgörande upplysning, samlades man omkring de af musslor och snäckor praktfullt sammansatta borden, förtärde möjligtvis ett och annat ostron, hvilket ögonblicket förut skördats på stället, men njöt vanligtvis ej annat än kolsyradt hafsvatten eller en bit hafsalgspastej.
Det slägte som drack punsch och toddy samt åt smörgåsar hade länge sedan försvunnit från jorden, bortryckt af den kroniska magkatarren, hvilken visade sig i synnerhet på adertonhundratalet och utbredde sig som allmän farsot under det århundradets sista fjärdedel.
Ett skådespelshus fans äfven hos Okeanos.
Man uppförde där likväl blott mindre maskinstycken, men hoppades kunna utveckla den sceniska konsten så långt, att stycken äfven af större betydelse kunde där gifvas och med ett maskineri som ej vore mycket underlägset de teatrar hvilka funnos i själfva staden.
Svårt var det likväl att täfla med den store Handels- och Luftfartsteatern hvilken hade sitt palats på det ställe, där rådhuset och den gamla börsen stått, omfattande hela det forna torget med det område som i forntiden upptagits af Torggatan och en del af Östra Hamngatan.
Den teatern var kanske den förnämsta i hela Skandinavien, att ej säga i hela norra Europa och Asien.
Han hade ett maskineri af tio tusen hästars kraft.
Något sådant kunde skådespelshuset i Okeanos trädgårdar ej åstadkomma, men så var det också blott en lätt sommarteater.
Det som på senare tiden mest lockat folk till underhafsträdgårdarne var ett i en af dem uppfördt nytt palats, kalladt Psykäon.
Dit strömmade den talrikaste mängden af lustfarare, och där var den största trängseln.
Så var det också i fråga varande afton.
Under det allmänheten väntade på föreställningens början, sysselsatte man sig med dagens krönika, förtäljde hvad man hört här och där i staden, pratade politik, konst och hvardagsfilosofi, granskade sin nästas handlingar, uttryckte sina farhågor eller förhoppningar i allmänna och enskilda frågor, alldeles som för tre hundra år sedan och för fem hundra och för tusen och så länge mänskliga samhällen funnits.
Människoslägtet går fram åt i alt, men människosinnet och människohjärtat äro likväl altid de samma.
»Hvem är den där herrn med det långa håret?» frågade ett fruntimmer utanför Psykäonpalatset och visade på en ung man hvilken stannat i hennes granskap.
»Jag känner honom ej,» svarade den tillfrågade.
»Han ser dyster ut.»
»Hans hår är för långt,» förklarade det första fruntimret.
»Kära ni, det är det nyaste bruket.
Så har man det i Stockholm.»
»I Stockholm!
Vi må väl aldrig nu mer behöfva taga våra seder och bruk från det hållet.
Det är icke vackert, säger jag, att ha så långt hår.
För öfrigt ser han rätt bra ut.»
»Nå, verkligen!
Är det icke fru Skarpman-Stormfågel?
Hon der med gröna slöjan!
Hon är mycket med i Stockholmsverlden.
Jag gjorde hennes bekantskap, då jag i fjol stannade så länge där uppe.
Utmärkt fruntimmer!»
»Det är möjligt, men Göteborg må väl ha lika utmärkta, mycket utmärktare, vågar jag tro.
Göteborg är hufvudstaden.
Det torde få tagas i betraktande.»
»Visserligen, men ...
Det vardt en uppståndelse bland mängden.
Allas blickar riktades mot de telegraftaflor som funnos äfven under hafsbotten och hvilka flera gånger i timmen med brinnande bokstäfver förkunnade de nyaste tilldragelserna på jordytan.
Nu tillkännagaf denna eldskrift, att den kinesiska luftflottan nalkats Kaliforniens kuster, men där på ett så verksamt sätt mottagits af de med luftsprutor bestyckade amerikanska strandbatterierna, att hela flottan skingrats och till större delen förstörts.
»Det var just hvad jag nyss sade,» utropade en af tjänstemännen på Stamp-aktiebanken.
»Ingenting kan stå emot de amerikanska luftsprutorna, sade jag.
Jag såg dem i verksamhet, när jag i förra veckan gjorde en utflygt öfver Atlanten.
En enda spruta blåste på försök om kull luftobservatorium vid Michigansjön.»
»Sådana sprutor börjar man göra äfven hos oss,» sade en herre som hört banktjänstemannens ord, »åt minstone af det mindre slaget, sådana som kunna ersätta blåst, när landtbruksingeniörerne finna lugnt väder ogynsamt för åkerbruket.»
»Så–å, det har jag icke förr hört,» förklarade en medlem af det stora Hvete-utskeppningsbolaget som själf hade vidsträckta åkerfält på de forna Svältorna.
»Jo, det kan jag försäkra er.
Det är jag som infört uppfinningen i Skandinavien.
Får jag lof att lemna er mitt adresskort?»
»Ah, ni är Oxygen Warm-Blasius!» utropade bankmannen, sedan han kastat en blick på kortet.
»Således en af riksdagskandidaterne i Majorna.»
»Nu kan jag upplysa er hvem den där dystre mannen med det långa håret är,» hviskade ett af de ofvan nämda fruntimren till sin granne.
»Det är den bekante vädertillverkaren Warm-Blasius.»
»Om jag tillhörde den valkretsen, skulle jag fordra, att han läte klippa sitt hår,» förklarade det andra fruntimret.
»Vi behöfva inga riksdagsmän med Stockholmsutstyrsel.»
»God dag, fru Skarpman lilla!
Ett sådant här förlustelseställe har man inte i Östersjön, skulle jag tro.
Ni arbetar för vårt riksdagsval, har jag hört.
För min del tror jag, att fröken Ozodes har största utsigten.»
»Visst icke!» förklarade fru Skarpman-Stormfågel med mycken säkerhet.
»Är ni bland de väljande?»
»Nej, jag hör till Pusterviks valkrets.»
»Men ni har kanske bekanta och inflytande i Majorna.
Jag ber er förorda Warm-Blasius, ty jag skall säga er, att ...»
Fortsättningen hviskades i örat på göteborgsdamen, hvarefter fru Skarpman-Stormfågel hastigt tog afsked och blandade sig i en annan grupp, där riksdagsvalet högljudt afhandlades.
I denna grupp syntes Apollonides och ej långt från honom fröken
Rosendoft som med ljufva blickar sökte fängsla skaldens uppmärksamhet.
Flera andra stockholmsbor tycktes utgöra fröken Rosendofts sällskap.
Under det fru Skarpman-Stormfågel värfvade röster för Oxygen, var Apollonides fortfarande verksam för Aromasias val.
Många andra af gästerna i Okeanos trädgårdar voro sysselsatta på samma sätt.
På den tiden lät man icke nöjet hindra de allvarsamma angelägenheterna.
Den enskilda eller offentliga fördelen glömdes aldrig.
Oxygen glömde ej häller, att han kommit till Göteborg för att själf verka för sin kandidatur, uppträda på valmötena, aflägga sin trosbekännelse, samtala med de väljande, försäkra dem om sin duglighet, sina goda afsigter, sin fosterlandskänsla, sin oöfvervinnerliga förkärlek för Majornas tredje rote och för Göteborgs hela samhälle, för handel och luftfart och bankväsende samt framsteg i alla möjliga riktningar.
Hans beslut var nu oåterkalleligen fattadt och fullständigt stadfäst.
Aromasia älskade han lika brinnande, men han led af denna kärlek.
Han led synerligen af tanken på att Apollonides, den oefterrättlige forntidssvärmaren, skulle ytterligare ställa sig in hos den unga konstnärinnan och genom sina ansträngningar för hennes inväljande i folkförsamlingen göra sig ännu mer omtyckt af henne.
På sin sida ville han visa henne, att kärleken icke hindrade honom från att uppträda som hennes offentlige medtäflare.
Framför alt måste han hindra hennes val för att därmed också hindra henne att vistas i Apollonides närhet.
Om han också fortfarande sökte inbilla sig själf, att det vore återgångspartiet han ville motarbeta samt att han endast af den orsaken uppträdt som Aromasias medtäflare, kunde man likväl, då han trodde sig vara obemärkt, ofta höra honom utropa:
»Apollonides är poet-maskinist vid riksdagen och kan såsom sådan ej ofta lefva i Aromasias granskap, men just därför arbetar han på att draga Aromasia till Göteborg.
Det är hans afsigt, men jag har genomskådat honom och skall göra afsigten om intet.»
Det var det samma som fröken Rosendoft tänkt.
Hon ville förödmjuka Aromasia och draga
Apollonides ur dennas trollkrets.
Kunde skalden blott ryckas från det farliga granskapet, skulle han nog få ögonen öppna för den sällhet som väntade honom.
Och hennes väninna, fru Skarpman-Stormfågel, ville gärna hjälpa henne, om icke blott för vänskapens skull, dock för att få leda en intrig, något som var den verksamma, men för öfrigt ej tillräckligt sysselsatta kvinnans starka sida.
Fru Skarpman-Stormfågel hade ett godt hufvud och förstod sig på invecklade anläggningar.
Hon var ihärdig och oförtruten, men hade fått en något föråldrad uppfostran, hvilken ej heller afhjälpts af hennes giftermål.
Under mannens lifstid hade hon hindrats från alt som kunde väcka hennes håg att tänka på det stora och allvarliga i verlden.
Det var något som hennes man sade vara förbehållet för honom själf, under det hon hänvisades uteslutande till hvad som i forntiden brukade kallas »hemmets stilla verld».
Efter mannens död sökte hon taga sin skada igen genom att arbeta för det offentliga, såsom hon själf sade och kanske äfven trodde, men hon kunde ej öfvervinna följderna af de många förflutna årens onyttiga lif och hon stannade i det lilla, odlade intrigen, främjade skvallret samt åstadkom oreda och olycka i alt, hvaruti hon blandade sig.
Och hon blandade sig i ganska mycket.
Fru Skarpman-Stormfågel tillhörde egentligen ett förflutet tidehvarf.
Rosendoft var visserligen ett barn af sin tid, men hennes handlingar vägleddes endast af en stark lidelse, och de mänskliga lidelserna äro sig altid lika, om också alt annat skulle ändras på jorden.
Hon måste förödmjuka Aromasia, hade hon sagt, och för det målets uppnående gjorde hon hvilka ansträngningar som hälst.
Hon såg kanske ej häller säkraste vägen till målet, emedan lidelsen förvillade henne.
»Månne vi handla till edert bästa, då vi skilja Aromasia och Oxygen,» hade fru Skarpman-Stormfågel invändt vid valränkornas början.
»Ju mer de aflägsnas från hvar andra, dess lättare är ju ett närmande mellan skalden och konstnärinnan.»
Rosendoft tyckte icke om denna närgångna framställning och ville ingalunda, att hennes bundsförvandt skulle se alt för mycket i hennes kort.
Hon låtsade därför icke förstå fru Skarpmans invändning och höll fast vid den redan uppgjorda anläggningen samt förklarade, att man i sedlighetens intresse måste straffa fröken Ozodes för dennas lättsinne att under profåret med Warm-Blasius öppet visa sin tillgifvenhet för en annan.
»Huru kan den lättsinniga rättvisare straffas än genom att den man, med hvilken hon är öppet förlofvad, uppträder som hennes offentlige medtäflare och hindrar henne från att intränga i folkförsamlingen?» tillade fröken Rosendoft.
Fru Skarpman-Stormfågel lät sin invändning falla och sade ingenting, men hon log och trodde sig klart inse orsaken till den förälskade bundsförvandtens handlingssätt.
För denna orsak kände hon icke något egentligt deltagande, men därför bekymrade hon sig ej häller särdeles mycket om utgången skulle vara lycklig eller icke för fröken Rosendoft.
För fru Skarpman-Stormfågel var det tillräckligt att få verksamt ingripa i en intrig, hvilken kunde hafva utseende af lifligt deltagande för det allmänna.
Därför arbetade hon ihärdigt för Oxygens val.
Men hon arbetade icke i samråd med sin skyddsling.
Hennes försök att närma sig honom hade dittils misslyckats.
Oxygen ville visst icke hindra någon att hjälpa honom till hans önskningars uppfyllande.
Så oegennyttig var han icke.
Men hans stolthet höll honom på afstånd från bundsförvandter, hvilkas biträde öfverraskat honom och hvilkas bevekelsegrunder föreföllo honom misstänkta.
Först denna afton hade han gifvit vika för fru Skarpman-Stormfågels enträget upprepade inbjudningar och lofvat att sammanträffa med henne i Okeanos trädgårdar.
Efter föreställningens slut i Psykäon skulle han deltaga i ett litet aftonsamkväm, till hvilket fru Skarpman inbjudit några af deras s. k. politiska vänner af båda könen.
En häftig susning for genom trädgårdarne.
Det var tecken att föreställningen skulle börja.
Allmänheten hade redan intagit sina platser i den stora Psykäon-salen.
De sutto där icke som åhörare eller åskådare, ej häller som åluktare – ordet vann burskap redan på 2200-talet – utan som kännare eller, för att icke nytja ett tvetydigt ord, som förnimmare.
Hvar och en hade på hufvudet en underligt formad hjälm.
Från hjälmarne utgick ett stort antal trådar, som hade sin föreningspunkt i ett skåp med många besynnerliga hörn och tillvridningar, hvilket stod midt i salen.
Det var en s. k. hjärnorgel.
På denna orgel skulle nu den berömde afrikanske psykikern gifva en föreställning.
Hjärnorgeln.
»Detta är sannerligen något helt och hållet nytt för mig,» sade Oxygen.
»Jo, jo, något dylikt har man ännu icke i Stockholm,» yttrade en af hans göteborgsvänner, en framstående kemist.
»Jag får erkänna, att jag icke förstår meningen med dessa hjälmar och ledningstrådar samt det där skåpet,» förklarade Oxygen helt uppriktigt.
»Nej, det kan jag nog tro,» sade göteborgskemisten, »men här i Göteborg äro vi fullkomligt förtrogna med hela tillställningen.
Emellertid ämnar psykikern i afton före föreställningens början hålla ett föredrag för att sätta dem som icke äro göteborgare in i förhållandena.
Hör nu uppmärksamt på, så kan också ni få lära något.»
»Om hjälmarne besvära er, mina damer och herrar,» sade psykikern på verldsspråket, »så kunna ni gärna taga dem af och ej sätta dem på er igen förr än föreställningen tager sin början.
Jag anhåller, att ni först med mig tänka er något till baka i historien om de sköna konsternas utveckling.
Det är nu flera hundra år sedan man tyckte att denna utveckling hade nått sin höjdpunkt, och likväl har den grekiska fornverldens bildhuggarkonst lika litet som Homeros’ diktkonst, aldrig kunnat öfverträffas.
För omkring åtta hundra år sedan hade målarkonsten gjort utomordentliga framsteg, men längre än på den tiden har den konstgrenen aldrig sedan kunnat komma.
Man vände sig alt mer till musiken såsom känslans mest omedelbara och sannaste tolk, men det dröjde ej särdeles länge förr än man nådde de yttersta gränserna för äfven denna konst.
Det nittonde århundradets musikaliska utsväfningar dödade musiken.»
»Den där afrikanen känner sin konsthistoria,» hviskade göteborgskemisten.
»Först sedan musiken sannolikt för alltid tystnat, upptäckte man,» fortfor psykikern, den egentliga utvecklingslagen för alt hvad konst heter.
Efter det Theoros Spürenberg offentliggjort sina odödliga undersökningar öfver det estetiska idealets embryologi, viste man, att konstens framsteg bero af de framsteg som stämningssinnet gör.
Ehuru man i forntiden föga eller intet kände till det sinnet, började man likväl sedermera att alt mer öfverlemna sig åt känslostämningar, och detta tilltog i samma mån som hvar och en efter en följd af verklighetsnjutningar och praktiskt arbete drefs att söka en motvigt i idealet.
Själen tillfredsställes genom att människan öfverlemnar sig åt dessa stämningar, och därmed har man ock uttalat konstens mål.
Konsten måste på hvarje sätt beherska de mänskliga känslostämningarne, väcka dem och ställa dem till freds, alt efter som omständigheterna fordra.
De medel som konsten därtill använder äro i och för sig likgiltiga, men konstens ändamål uppnås renast och lättast, om känslostämningarne väckas så mycket som möjligt omedelbart.
Därför står musiken konstens mål ganska nära, emedan hon genom ljudvågorna verkar omedelbart på hörselnerverna och därigenom på hjärnan, utan att på något sätt behöfva förmedling af de hjärndelar hvilkas arbete kommer såsom tänkat till vårt medvetande.»
»Det är bra och riktigt sagdt,» utropade några unga kontorister.
» Musikens utbildning var ett stort steg framåt,» återtog föreläsaren efter en liten andhemtning och några klunkar hafsvatten, »men vi veta huru illa musiken användes och huru hon slutligen till och med höll på att förstöra själfva hörselverktyget.
Det var då som man gick ännu ett steg längre och åter uppväckte konsten genom att vända sig till luktsinnet.
Det har varit den närmast föregående tidens och är ännu våra dagars omtyckta konstform, men så kommer det sannolikt icke att blifva.
Vi stå vid ett nytt tidskifte inom konstens historia.
Det kan ej vara möjligt att åt det redan långt förut genom nikotin och skadliga näsduksdofter fördärfvade luktsinnet gifva den utveckling som konsten fordrar för att mest tillfredsställande inverka på hjärnan.»
»Skulle Aromasia här hafva funnit sin verklige besegrare?» sporde
Oxygen sig själf.
»Nu torde det vara slut med den odrägliga Ozodes storhet,» hviskade fröken Rosendoft.
»Frågan om medvetandets väsen kan naturligtvis icke,» fortfor psykikern, »lösas annorlunda än frågan om materiens väsen, det vill säga inom de gränser som utstakats af den mänskliga begreppsförmågans natur.
Men medvetandet uppstår antingen omedelbart såsom känsla i vårt inre eller förmedladt genom våra sinnen såsom rörelse i tid och rum, och denna senare uppfattning tillstäder ett bestämmande efter tal och mått och en därpå grundad teori, hvilken till atomernas rörelser återför företeelsernas förändringar.
Då man kan beräkna den materiela hjärnmolekylens rörelse och vet, att denna följer lagarne för den allmänna mekaniken samt att med hvarje sådan beräknelig rörelse ett bestämdt intryck är förenadt, eller kanske rättare sagdt därmed sammanfaller, återstår endast att efter dess inre sida som känsla uttyda det fysikaliska atomets rörelse.
»Detta möter nu mer inga svårigheter sedan man så grundligt utrotat materialismens vidskepelse, hvilken i medvetandet såg ett alster eller en yttring af hjärnmolekylerna.
Frågan finner sin lösning genom sammanstämmandet af rörelse och känsla, i det den senares förändringar på erfarenhetsväg härledas ur den förras.
Liksom våra sinnen gifva oss blott tecken och bilder af tingen, men icke dessa själfva, så gifva också hjärn- och ganglieatomerna icke känslan själf i hennes inre form, utan en i öfverensstämmelse med våra rum- och tidsåskådningar trogen afbildning af henne i hennes ägen rörelse.
»Har man blott först en gång kommit till insigt om att den eller den form af rörelsen betyder den eller den form af känsla, den eller den molekulärkonstruktionen betyder den eller den bestämda förnimmelsen hos subjektet, så kan man på erfarenhetens väg uppställa liksom en ordbok för själens hemlighetsfulla språk och finna hvarje beräknad rörelse öfversatt med en erfaren känsla.
På det sättet är det möjligt att underkasta rent subjektiva företeelser en objektiv undersökning och att i mekaniska framträdanden finna och göra iakttagelser öfver själens arbete, liksom man långt förut i färgspectrum kunnat på optisk väg iakttaga kemiska företeelser på aflägsna verldskroppar ...
Är detta nu fullkomligt klart för de här närvarande?
Åhörarne försäkrade sig hafva med största nöje lyssnat till föredraget och skyndade att uttrycka sitt starka bifall, det vill säga, att till psykikern öfverlemna ett stort antal fina värdepapper.
Efter denna förberedelse uppmanade psykikern de närvarande att åter sätta hjälmarne på samt började föreställningen.
Den hjärnorgel eller psykokinet af hvilken han begagnade sig var tillverkad af honom själf och af en ganska fullständig sammansättning, så att tusentals personer kunde på en gång genom detta redskap erfara hvilka känslostämningar som det behagade konstnären att gifva dem.
Medelst ledtrådarne, som utgingo från skåpets inre, framför hvilket konstnären själf tog plats, och som satte i rörelse åtskilliga klaffar och små hammare inne i hjälmarne, kunde den som spelade på hjärnorgeln träffa de närvarandes hufvudskålar och bearbeta dem på det sätt, att omedelbar retning utöfvades på just de delar af hjärnan, på hvilka psykikern önskade inverka.
En skicklig hjärnorganist kunde på detta sätt framkalla en hel rad af väl ordnade tankar i andras hufvud och omedelbart skapa hvilka känslor som hälst i medelpunkten af andras medvetande.
Men liksom en stor tondiktare i forna dagar måste själf äga höga och ädla eller glada och kvicka tankar eller varma känslor för att genom toner kunna inverka på sina åhörare, måste det ädla och sköna eller det kvicka finnas i kanske ännu högre mått hos psykikern.
Detta var det första vilkoret för att en psykokinet skulle göra god verkan.
Därjemte måste psykikern också, liksom tondiktaren i forntiden och liksom luktkonstnären sedermera, förstå att rätt meddela sig med allmänheten.
Han måste äga noggrann kännedom af de olika hjärndelarnes läge och betydelse och således vara skicklig anatom på samma gång som fullt säker frenolog.
Hans konst var onekligen den svåraste som dittills funnits på jorden, men så var hon också den mest omedelbara och därför den fullkomligaste.
Psykikern behöfde kanske icke ovilkorligt vara både skapande och utförande konstnär, utan kunde möjligtvis liksom musikern och luktisten vara endast det förra eller det senare; men den utförande hade onekligen lättare att verka på förnimmarne, om han själf sammansatt det stycke som utfördes.