Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svårighet är dock icke omöjlighet, och dess öfvervinnande för ett stort och allmänt gagnande ändamål är en af menniskoförnuftels och viljans dyrbarare seg - Den ig April f. m. *99 rar.
Del hade emedlertid varit önskligtott denna förändring i våra statsförhållanden kunnat lillvägabringas då vår slatsförfatlning sednast omskapades, jag menar 1809.
Opinionerna i politisk väg voro da höjde, och så lill sägande beredde för mera ingripande förändringar i statsskicket, utan alt derföre vilja se dein utsträckta till en ytterlig gräns.
Denna opinionernes på en gång benägenhet för ändringar och sans i afseende på deras omfång, var i begge fallen frukten af de tider, som närmast föregingo statslfvälfningen 1809; dessa tider voro då i friskt minne, ty inga framgångar hade utplånat det.
Men man hade vid den tidpunkten tillfyllest att göra med uppförandet af den nya statsbyggnaden, och måste således lemna en del af dess inredande åt den kommande tidens omsorger.
Af dessa omsorger stå onekligen de, som kräfvas för en förbättrad nationalrepresentations tillskapande, främst bland våra pligter som lagstiftare.
Att totalt nedrifva det gamla och uppföra ett alldeles nytt, ökar, som redan är antyd!, svårigheten att lyckas i det sednare; ty huru många förut existerande anspråk och fördelar uppträda icke då, för att i detta nya begära åtminstone någon ersättning för del förlorade, och huru svårt att förneka dem en viss grad af billighet, enär ingen gerna lärer vilja blifva husvill?
I de flesta, så före som under riksdagen synliga förslag lill representationsförändring hos oss liar man också sett afseende härå fästas; i det under pröfning nuvar. tror jag likväl knappt någon skall finna spår af ett sådant afseende eller af någon frukt, hemtad från de öfriga förslagen.
Att ett slikt förhållande ingalunda underlättar delta sednares utförande, torde vara otvifvelaktig!.
Oansedt discussionen häröfver egentligen åsyftat att behandla Const.Utskts förslag i det hela, hafva likväl många upplysande och vigliga anmäi kn;r blifvit gjorda vid flera af dess delar.
Bland dessa anmarkntr synas mig Hr Cederschjölds påkalla särskild uppmärksamhet, såsom närmast utmärkande karakteren af Utsk:s förslag.
Att nu öka dessa speciella aninärkntr med ännu flera, anser jag ej lämpligt, sedan discussionerna öfver frågan redan blifvit så långa.
Jag inskränker mig således dertill, att öfver det hela anföra mitt omdöme.
Const.Utskrs ifrågavar. förslag äger den förtjensten att innefatta systemet af 2:ne kamrar.
För erfarenheten och det rena begreppet om en conslilutionel monarkis framgång i bredd med en representativ makt, är utan tvifvel detta systeme det enda tillfredsställande.
Flere kamrar än två verka menligt på göromålens gång och på tidens tillräcklighet, utan alt derföre i någon mån bättre uppfylla de representerades förväntan af mogna och gagneliga resultater; och en kammare tror jag för alla monarkiska stater vara opassande, och för Sver ige derjemte i hög grad betänklig.
Genom ett föregående beslut befriades Consl.Utsk. från denna sednare representativa skepnad, Men om Utskts för - 200 D c n ig.
April f. lil. slag således saknar detta lyte, saknar det äfven de clemenfer, sorn äro högst nödiga, för att icke utsätta Staten för de största vådor, genom naturen af dess egen nation al representation, Leder denna till mångvälde, — och derom draga valgrunderne för den ifrågavar. försorg, — så urartar den snart till förtryck af likar mot likar, till sinnenas söndring, till Styrelsens vanmakt; ett anarkiskt tillstånd haida inträdt, sora ej lärer undgå att efterträdas af den vanliga frälsningsutvägen derifrån — enväldet.
Elernenlerne i en väl organiserad nationalrepresentation böra derföre uppväga hvarandra, och intet af deras naturliga anlag att inkräkta på det andra äga fritt spelrum.
I ingen grund, i intet stadgande, finner jag ifrågavar. förslag innebära någon frukt af dessa länge erkända sanningar, oell jag tillägger, att med de val- och röstegrunder, på hvilka detta förslag är uppstäldt, synes det mig omöjligt att bilda en nationalrepresentation, sora förmår tillfredsställa en upplyst civilisations fordringar och bereda en nations lycka och trefnad.
På dessa skäl, i förening med det, som härflyter från den lika vigtiga sora, efter mili tanke, rättvisa anraärkn. flere reservanter emot Utskts förs lag anfört, att nemi. detsamma 1) vi lar på andra grunder än den R.
St., genom sitt förstärkta Gonst.Utsk., i detta afseende föreskrifvit, instämmer jag med dem sool ogillat förslaget.
Ofver formen för dess behandling af närvar.
Ständer hafva tankarne varit olika.
A ena sidan har raan ganska förnnftsenligl påstått, att ett förslag, sorn af plnraliteten anses i alla afseenden oanvändbart, icke bör öfverlemnas till Ständer, sorn icke äga rätt att deri göra förändringar, och man har derjemte velat grunda rättigheten att afslå det på flera nyare och äldre praejudicater.
A den andra sidan åberopas med skäl 56 och 8i §§:na Reg.Frn samt agjui Riksd.- Ordn., hvilka bjuda, alt ett beredt förslag skall, i fall som detta, öfverlemnas till nästkommande R.
Utan alt anticipera med något omdöme öfver utsigterna för sakens prseliminära slutbehandling vid denna riksdag, anser jag likväl det ifrågavar. förslaget, såsom innehållande i sjelfva grunden forsin tillvaro en bestämd afvikelse från ett R.
St:s formenliga och lagliga beslut, äfven härigenom sakna en för dess antaglighet alldeles nödvändig egenskap.
För att afhjelpa detta, har Frih.
Cederström, Jacob, i ett föregående plenum framställt deli utvägen, att äska förslagets återbringande i föreskrifvet skick, innan derom något vidare bestämmes; och ehuru denna förändring väl icke gör detsamma i hufvudsaken antagligare, — ty samfällda val hafva intet företräde för de partiella, dem Ulsk. antagit lill grund för sin vallag, — instämmer jag dock i denna Frill.
Cedei ströms framställning, emedan den innebär åtminstone en möjlighet att gifva förslaget en lagenlig beskaffenhet.
Hr Den ig April f, in. 201 Hr Munch a f R o s e n s c li ö 1 d, Nils Rudolpi):
Lita med Hr Liljenstolpe, i anledn. af hvars yttrande jag hegart ordet, anser jag det innefatta föga bevis om tankesättet i landsorterna, i afseende på representationsförändringen, all en ledamot uti det omnämnda RiksSt. angifvit sig hafva fran landsorten bekommit en mängd bref i detta ämne; men jag anser mig böra upplysa, att då Hr Hjerta anförde delta factum, nämnde han tillika, alt den ledamoten, sorn tillgrep denna utväg för att vinna gehör, var Strindlund.
Hans opinion i detta, såsom i andra fall, torde vara så tillräckligen känd, att jag icke behöfver nämna något derom: och den skugga, som Hr Liljenstolpe, för ett sådant försök att verka på Ståndet, velat kasta på några af ledamöterna bland BondeSt:s pluralitet i detta ämne, faller således endast på den värde ledamoten Strindlund.
Att BondeS(:s Talman och Secreterare, vid föredragning af Const.Utsk:s betänk.
N:o 85, förklarat, att propos. icke kunde framställas till afslag å betänk., sedan alla 4 Stånden beslutat att representationsförändring skall äga rum, samt förstärkta Coust.Utsk. med R, St:s rätt afgjort, att den nya representationen skall grundas på samfällda val och enkammar-syslemet; har jag, sedan en värd ledamot här omnämnt Talmännens förhållande såsom auetoritet icke ansett det vara ur vägen att låta sådant komma till MedStåndens kännedom, såsom ett bevis på dessa mäns månhet om grundlagens helgd.
Discussionen är redan så långt framskriden, att jag vill afstå från större delen af de anmärk n:r, jag ämnat framställa, men några anser jag mig likväl icke kunna förbigå.
I första rummel ber jag att få upptaga något som yttrades af Hr von Hartmansdorff i förra plenum.
Han gjorde då sjelf en resumé' öfver den framlida utgången af frågan, sådan den skulle bli, ifall hans och hans vänners mening segrade på delta rum.
Ilan sade nemi , att om det förevarande representationsförslaget förkastades, utan att något annat sattes i stället, så skall ett af två inträffa: antingen att de utaf förstärkta Consl.Utsk. redan oåterkalleligen fattade besluten om Svenska nationalrepresentationens bildande genom samfällda val och dess indelning på tvänne kamrar komma att förfalla, eller ock att dessa beslutade principer ensamma qvarstodo såsom ett förslag, hvilanda till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Att sådana, uti R.
S t: s högsta instans afgjorda mål förföl le, medgifver han också icke vara grundlagsenlig!, utan säger, såsom billigt är, att desamma böra qvarstå.
Icke sorn en ny särskild § i nu gällande Reg.F.; icke heller såsom förändring af någon annan, deruti befintlig.
De måste då qvarstå såsom helt och hållet suppleerande allt hvad derutinnan förefinnes ang:de närvar, representation.
Alt en ?4 II.
26 aoo Den 19 April f. m. sådan författning, beslående af blott två enstaka principer, vore en orimlighet, medgaf den värde talaren äfven, men deraf drog han deci slutsats, att bela saken skulle förfalla och icke leda till något resultat.
Redan ur forst a boken af Enclides fann jag att det gifves ett bevisr.ingssätt, som kallas det indirecta, då man nemi., genom att visa orimligheten af en antagen sats, ådagalägger riktigheten af dess motsats.
Den värde talaren medgaf, att det af bonera yrkade förfarande skulle, i båda da omnämnda fallen, leda tili en orimlighet
Jag drager då den slutsats af den erkända orimligheten, att hela förfarandet är oriktigt — d. v. s. att Coust.Ulskts förslag icke får förkastas i sin helhet, utan att i dess ställe uppgifva något annat.
Den värde talaren omnämnde vidare prejudicater, enligt hvilka Ståndet skulle vara oförhindradt att afslå förslaget; inen han har förbisett , att dessa prejudicater, eller de sex voler:s-propos:na, icke äro att förlikna med denna fråga, ty der stod det alltid Stånden fritt att såsom gemensam tanke förklara, att de vidblefvo hvad som nu är gällande.
Här åter kunna icke Stånden, såsom gemensam tanke, afgifva en sådan förklaring, ty den skulle stå i strid med redan fattade beslut.
Samme talare har äfven sagt, att jag och andra här skulle förnekat R. o. Ad:s rättighet att ogilla detta förslag.
Delta är att tillägga sina motståndare yttranden, som de aldrig fällt, Tvertom!
Jag är för min del benägen att med min röst biträda de herrar, som ogilla betänk., men något måste vi då uppgifva i stället, och detta något kan vara allt, utom det som upphäfver ett förut afgjordt beslut.
Hr von Hartmansdorff har tillika anmärkt såsom oriktig den förklaring af en ledamot i Const.Ulsk., att ett rent afslag fl det förevarande betänk, endast skulle tvinga Ulsk. alt inkomma med nya förslag, och han har förmenat sådant vara lagstridigt.
Jag var den utsk;sledamot, som framställde satsen, och frågar derföre nu, i min ordning, hvar den § finnes i grundlagen, som skulle betaga Const.Utsk. rättigheten att afgifva huru många förslag till grundlagsändringar som helst, och jag vidblifver min mening, att efter de oftanämnda, redan fattade besluten, har denna rättighet blifvit Utsk:s ovillkorliga skyldighet.
Han har vidare sarkastiskt yttrat sig om ett sådant Utskts försök atl jemka mellan ett Stånd som talar och tre Stånd som tiga.
Såsom en medelväg måste väl Utsk. då, uti hviskningens ödmjuka ton, söka föreslå hvad det kan förmoda dessa tre tigande
Stånd hafva önskat men ej sagt, och på dem ankommer sedan alt förklara, huruvida man lyckats alt gissa rätt eller icke.
Boye har önskat sig tre Stånds ogillande af för - Den 19 April f. m. ao3 slaget, såsom elt moraliskt intyg öfver dess oduglighet, äfven olss det, genom förstärkta Const.Utsk:s dom, blifver hvilande lill grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Detta kan så vara; men otvunget ledes man till den anmärkn., ali dä dessa trenne Stand ägt rättighet att yttra sin mening och yrka sina satser, men ej gjort det, så hafva de derigenom icke blolt förklarat sig mot det speciella förslaget, utan tillika uttryckt en protest mot sjelfva reformen; ty då man icke föreslår något annat i stället för det som ogillas, så måste deraf följa, alt man icke vill hafva någon förändring.
Deremot kan invändas, att man väl ville något bättre, men att man hindras derifrån genom de principer, som redan äro upptagna.
Låtom oss då se till, huruvida dessa principer om samfälld valrätt och tvåkammarsysteme verkligen utesluta hvad man säger sig önska.
Man begär t. ex. en större andel i valen, förbehållen ät rikedomen: godt! så höj då valcensus ända derhän, orri man så vill, att endast de, som skatta 1,000 r:dr och derutöfver, blifva berättigade.
Anser man vidare nödigt att försäkra sig om en högre giad af bildning inom representationen, så går det ju an att inskränka valbarheten blott till de graduerades antal, och fäster man synnerligt afseende på börden, — nå väl! så gör då äfven högvälborenhet till villkor för valbarheten.
Hvar och en finner, att jag nämnt dessa öfverdrifter, blott för att visa hurusom fältet ännu är fritt för nästan hvilken representationsbyggnad som helst, utan hinder af de tvänne isolerade principer, hvartill man är bunden
Men man svarar mig kanhända, att någon slags reform uti denna del verkligen icke är behöflig.
Utan att söka visa huru mycket denna mening strider emot den gemensamma tanke, R. o. Ad. ledan afgifvit, så tager jag mig äfven friheten att för R. o. Ad. uppläsa hvad några män, hvilkas opinion torde förtjena något afseende, fordom yttrat i denna sak.
En af dem har utlåtit sig sålunda : ”Opinionen om felaktigheten af närvar, representationssätt och om nödvändigheten att antaga ett annat, är så allmän, så stadgad, att jag visserligen ej behöfver ens bevisa huru fullkomligen den också är grundad.
Måtte likväl den tillfredsställelsen förunnas mig, all förklara, del jag anser omöjligt att i Sverige någonsin kan äga rum en verklig och alltid lika nationalanda eller någon stor och enhällig kraft till förbättring i nationens öde, förr än alla de många särskildta intressen, sorn tillhöra närvarande representationssätt, sammansmälta till elt helt, genom förändringen deri från 4 partiella hufvudinstanser, åtföljda af hundradelals individuella, lill ett enda stort nalionalintresse.
Närvar, representationssätt visar ' för forskarens och menniskokännarens öga blott fyra nationdelar, men sällan något helt; och patrioten synes då berättigad att önska den lid, då allt hvad Den 19 April f. ra. nationens välfärd rörer, icke mera mötes af delade åsigter.
” ”Jag tror icke det är menniskan tillåtet att genast fordra för sina nya företag mognad och fullkomlighet, egenskaper som blott kunna väntas af tiden och erfarenheten, men af hvilka den förtida saknaden, om den skulle här såsom skäl antagas, också då skulle evärdeligen hindra alla företag och således qvarhålla verlden vid alla dess ägande bristfälligheter.
Yi hafva sett att våra bröder Norrmännen, hvilka på 3oo år icke ägt någon representation, icke behöft mer än några veckor för att uppgöra en sådan, hvilken kanhända icke är fullkomlig, men dock visserligen är bättre än vår.
Vi hafva sett att Tyska stater, som länge saknat representation, likaledes inom kort tid uppgjort och antagit sådana representationssätt, som äfven äga förtroende framför vårt; och det måste då förefalla smärtsamt att erfara, det svårigheterna till en blott förändring skulle för oss medtaga en tid, om hvars slut man icke ens kan göra sig något bestämdt hopp.”
Detta är efter mitt omdöme väl taladt, och det yttrades af Frih. Ludv.
Johtson Boye.
Mer än i5 år äro sedan den tiden förflutna, roen jag hemställer till en hvar, 0111 dessa så verkat på opinionen, att en förändring nu skulle vara mindre behöflig och mindre efterlängtad än dä.
Det torde äfven tillåtas mig få nämna hvad en annan ansedd talare vid en sednare period (t835) sagt härom.
Han yttrade sig som följer: ”Om man kunde tänka sig en nog förvillad energi hos denna representation, att ännu fortfarande qvarstanna inom förmer, uti hvilka hela nationen fordrar förändring, är det i sanning fara värdt att dessa råa plumpa organisationer, hvilkas följder den värde talaren redan velat framställa i jemförelse med resultaterna af några oskyldiga conferenser, att dessa onekligen skola framträda och tvinga representationen alt vidtaga de så högt påkallade reformerna.
Jag ber den värde talaren noga betänka, om icke den i en lätt välmening framkastade liknelsen snart nog skulle kunna tänkas såsom härledd från en verklig grund, om man fortfarande aflägsnar de oberoende representanterna från detta Hus.
Må man hemta en varning från det högst betänkliga förhållandet, att vid ett tillfälle, så vigtigt som det närvar., roan här knappast kan räkna 4 eller 5 ledamöter, hvilka i och för utöfningen af sitt representantkall uppehålla sig på riksdogsorten."
”Eller hvad bevisar väl denna likgiltighet annat, än att personer, hvilka eljest i sannt medborgerligt afseende följa roed sin tid, likväl anse det förgäfves att försöka sin verksamhet här, fastän det är det enda fält desamma kunde äga i en allmännare riktning.”
"Mea snart kommer den tid, då det icke längre går an Den 19 A p r i 1 f. in. alt slumra; ja, jag vågar säga det, då folket skal! fordra alt man icke längre qvartvingar nationen i ett fullkomligt domningstillstånd.
Jag skulle våga framställa den bestämda öfvertygelse, att det snart nog blott fordrades, det en enda djerf person framstege, för alt denne skulle samla omkring sig missnöjda massor, sådana att man icke längre beliöfde mer än blotta ögonen för att sluta till hvar pluraI i le ten vore.
Jag uppmanar derföre hvarje vän af sitt fosterland till uppmärksamhet för den sanning—-ja, sanning, mine herrar! — att om man icke snart inträder på reformernas bana, så betinna vi oss innan kort ur tillfälle att få följa dea.
Revolutionen är då inne, impulsen må komma utifrån eller inifrån; men dess verkningar ligga för min öfvertygelse i klar dag.”
"Vår oformliga representation är, mine herrar, föremål för folkets missaktning, ja, för dess hat!
Det är hardt att uttala ett så smältande förhållande, men det är min innerliga öfvertygelse att detta förhållande är sanni, och hvad mera är, måhända rättvist, och denna min öfvertygelse utgår från hvad jag sjelf sett, från hvad jag slutat af de mest ädla, dygdiga och upplysta personers yttranden.
För min räkning må protocollet förvara uttrycket deraf.”
Detta är mycket sagdt, vida mer än jag tänker och skulle vilja säga, men hvar och en svarar för sina ord, och talaren var Gr. Horn.
Jag har icke uppläst detta yttrande för att vilja insinuera den förmodan alt Hr Grefven skulle hafva frångått sina principer härutinnan.
Tvertom, jag är öfvertygad att
Hr Grefven, nu såsom då, inser hvad det allmännas väl fordrar och verkar derför.
Men det har varit nödigt, som stöd för min mening 0111 behofvet af en reform, att äfven visa huru man fordom vid olika tider tänkt och talat i detta ämne.
Slutligen invänder man nu, att det just är Utsk. och dess vänner, sorn hindra reformer, genom sina öfverdrifter.
Men varén rättvisa!
Utsk. har arbetat och utred t frågan och valt det bästa efter sin åsigt; det har framställt ett förslag, som visserligen är behäftadt med fel, ja! fel i legio om man så vill; men är icke tillfället för handen, och hvarför då ej rätta felen?
Nej, en slum förkastelse är dagens lösen.
Jag hemställer dä till hvem som helst; jag frågar Hr von Hartmansdorff midt i zenith af sitt parlemenlära rykte; jag frågar Frih. Boye, öfvad och pröfvad i femtio års riksdagsstrider; jag frågar en hvar af eder alla om detta förhållande är rätt och örn del kan förtydas.
Förvissad är jag åtminstone att både samtid och efterverld nogsamt skall inse hvilken sida det var sorn ville väl med reformerna och gjorde hvad den kunde, och hvilken som nyttjade de stora orden, men svigtade när handlingens stund kom.
Och huru undandraga sig att handla nu?
Jo, genom uppenbar öfverträdelse al grundlagen, enligt hvad jag kan läsa Reg.F:ns D e ii 19 April f. na. 56 §.
Drita är äfven medgifvet af talare å andra sidan, såsom Hrr Lagerhjelm och Stråle; men de säga att Ulsk. icke heller iakttagit grundlagen.
Dessa påståenden hafva blifvit upptagna af Gr.
Spens, och hans erinringar äro ovederlagda, troligen emedan de ej kunnat vederläggas.
Mine herrar! så länge allt gick den gamla, breda, vanliga vägen, så länge voro alla former goda nog, men liksom ”striden pröfvar klingan och nöden vännen,” så är det också politiska brytningar som fresta samhallsband och grundlagar, och sådana eonflicter som denna skaka dem i deras fogn ingar.
När man försl uttänjer dessa elastiska lagbud så långt som möjligt och sedan afsliter ett stycke örn så behöfves, då är ej allt väl och blir det ej heller.
Det är sannt, alt majoriteten rår för dagen, men, mine herrar! örn man en gång inlär den satsen, att den sorn har makt, han har rätt, och sjelf ger häfd deråt, då rädes jag alt man planterar ett frö, som kan gro och vexa fruktansvärd! för framliden.
Jag har talat hårda ord, m'en jag har icke sagt dem i hänförelse eller öfverilning, utan med lugn och innerlig öfvertygelse.
Man må anse det oklokt af mig att så göra, och vare det äfven så; men för mig gäller en högre lag än klokhetens, och den är del rättas —dess väg vill jag gå, efter bästa förstånd, hvartill Ist den leder.
Ålskil lige yttrade härtill deras bifall.
Vid början af denna öfverläggning tog jag mig friheten att yttra mig öfver formen.
Under öfverläggningens fortgång, då jag fick ordet, yttrade jag mig i sak, genom upptagande, så godt jag förmådde, af mina motståndares ådgter, och jag hade icke ämnat ytterligare upptaga R. o. Ad:s tid, om sådana tal som Gr. Frölichs, Frih.
Sprenglportens, Fiih.
Hamiltons och Hr Gripensledts icke förmådde å bane bringa någon förändrad öfvertygelse emot den, som å motsatta sidan varit yrkad, emedan det då verkligen vore ett vanmäktigt försök af mig att i den delen vilja åstadkomma något.
Jag ämnar således icke yttra mig i sak.
Förskottsvis får jag anhålla om Ståndets öfverseende, då jag anser mig tvungen att upptaga yttranden, ingående på personlighetens område.
Det är beklagligt, mine herrar! att man på detta rum aldrig skall uppnå det pal lementariska lugn, att man kan skilja sak från personlighet; och det är ändå beklagligare, mine herrar! att den gråhårige mannen, som genom sin långt framsktidna ålder framställer en öfverflödig anledning till aktning, skall, genom så litel afseende derå i afseende på andra, framkalla protester mot sina yttranden.
Boye har tillåtit sig inför eder yttra, att Const.Utsk. har försökt att smyga fram borttagande af 1 14- §:n Reg.F:n. Jag tog mig redan i ett föregående plenum friheten erinra den värde Frihln, att den djerfhet, som lian D e ii 19 April f. m. da nöjde sig med att tillägga Utsk., icke funnes, emedan rättigheten att föreslå föi andi ingar i grundlagarna tillkommer Const.Utsk., och emedan det är på grund af denna lagliga rättighet, som Utsk. förfarit.
Att smyga sig fram, vare sig såsom personlighet eller uti bemödandet att göra sina åsigter gällande, innebär någonting lågt, något dåligt, någonting gement; och om detta icke kan nekas, så måste det medgifvas, att Frih.
Boye mot Const.Utsk. har tillåtit sig yttranden, hvartill lian ingalunda varit berättigad.
Såsom bevis mot livad
Hr Frih:n yttrat, tager jag mig den friheten att uppläsa några rader på sidan 3 i Const.Ulskrs betänk.
N:o 68, der det heter: ”Vida) e anser Const.Utsk. sig till grundlagsenlig behandling böra föreslå, att följande §§ må utur Reg.Ftn uteslutas; nemi. den 44 — — —; den 112, såsom af vallagens 33 § ersatt, samt den 1 14, hvilken, om nationali epresentationens ståndsdelning upphör, måste utgå, och för hvilken Utsk. icke trott sig böra föreslå någon ersättning, då §:n nu snarare utgör ett minne af fordna ståndstvister, än ett skydd för en gång rättmätigt förvärfvade rättigheter, hvilka synas lika tryggade under skydd af allmän lag, ehvad de tillhöra alla medlemmar af ett Stånd, såsom sådana, eller utan afseende på ståndsföi— hållanden tillkomma sina innehafvare.”
Jag tager mig friheten vädja till eder rättskänsla, mine herrar! om delta kan kallas alt smyga sig fram, att vilja påsmyga repi esentalionen någon förändring, när man i sådana motiver tydligt och klart framställer saken.
En annan sak är den, huruvida detta förslag varit välgrundad!; deröfver äger Frih. Boye, så väl sorn hvarje annan ledamot, att lemna sitt omdöme; men alt tillvita en delegation af representationen att hafva handlat i smyg, dertill säger jag alt den värde Frihtn saknat allt fog.
Al mig är i sanning förvaradi ett ganska sällsamt öde.