Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med stöd af konceptet sträfvar
Struensee ängsligt att fasthålla resultatet, men allt dansar rundt i hans utpinade hjärna, och han erfar en stor lättnad, då han åter ser prästen på sin plats, och själf icke längre behöfver tänka utan endast lyssna.
– Jag vill nu säga er – börjar prosten – hvartill jag ämnar bruka dessa moraliska regler, som vi blifvit ense om.
Vill ni söka nåd hos Gud, måste ni nödvändigt erkänna era förseelser.
Därtill skola dessa regler hjälpa er.
Ni måste hålla era handlingar upp mot dem och därefter döma.
Jag ser blott två möjligheter att föranleda detta.
Den första vore att bedja er själf pröfva ert uppförande efter de öfverenskomna reglerna.
Kunde jag förlita mig på, att ni skulle göra detta allvarligt och opartiskt nog, så kunde jag bespara mig obehaget att säga er tusen oangenäma och nedstämmande ting, och er bekännelsens förödmjukelse.
Men jag törs icke lita därpå.
Ni skulle utan särskild föranledning kanske icke fästa er vid många af era förseelser, icke gå nog på djupet och ofta lugna er själf med otillfredsställande ursäkter.
– Jag måste alltså välja den andra utvägen: förelägga er en målning af ert lif och era handlingar, så vidt jag kan bedöma dem, och därefter pröfva dem en efter en.
Därvid måste jag gå långt tillbaka i er ungdom.
Och ni vill ju i detta fall bistå mig som en förståndig man, den där önskar att grundligt hjälpas och förbättras.
– Ja – säger Struensee sakta
– Jag vill tillstå allt för er.
– Jag kommer att bli strängare mot er, än ni kanske skall finna nödigt.
Min själ är nu bunden vid er.
Jag måste ansvara inför Gud och mitt samvete, om jag, till och med för att bespara er en smärta, behandlade er med mera efterlåtenhet och mildhet, än jag bör.
Men jag begär icke därför, att ni skall bekänna allt för mig.
Tillstå blott inför Gud och ert eget samvete, hvad slags människa ni hittills varit.
Sök icke ursäkta er inför mig i de fall, ert hjärta säger er, att det ingen ursäkt finns; men rätta mig, när jag onödigtvis gör er ondt, och jag skall tro er på ert ord.
Länkarna rassla; den fångne vrider sig oroligt, och hans pannmuskler sammandragas, som om han ogillade eller redan på förhand pinades af föreställningen om denna moraliska inkvisition.
Prosten fortfar:
– Jag frågar er efter era handlingar icke som en domare, den där vill straffa er för era förseelser, utan som en vän, villig att öfvertänka med er och råda er, huru ni skall kunna afvända Guds misshag.
Våra nästföljande samtal måste således nödvändigtvis bli mycket sorgliga för er, käre herr grefve.
Jag vet, att ert hjärta redan är såradt, men jag måste försöka att göra dessa sår ännu större.
Jag beder till Gud, att han måtte befordra min afsikt, som är att göra er outsägligt bedröfvad.
Dess mer begärlig skall ni sedan bli efter tröst och med dess större tillförsikt skall ni mottaga den enda jag kan bjuda.
En darrande suck pressar sig fram ur Struensees bröst och brister i ett stönande, som en bubbla öfver oron på djupet.
Och förkrosselsens tårar börja åter rinna; men prästen framhärdar:
– Jag betraktar er nu som en sjuk, den där antingen måste dö eller underkasta sig en mycket smärtsam operation från läkarens hand.
Skulle det väl vara klokt och förnuftigt, om han valde döden för att undgå smärtorna?
Eller om han under operationen blefve otålmodig eller ond på läkaren, som menar väl med patienten, fastän han förorsakar honom smärta?
Struensee kan icke svara; men snyftande räcker han fram sin hand, som prosten trycker med rörelse och glädje, i medvetandet om syndarens underkastelse.
Så blir det tyst, och tystnaden varar länge.
Prosten snurrar eftertänksamt snustobaksdosan mellan sina fingrar, och den fångne gråter alltjämt.
Tills han plötsligt ser upp med ett rörande uttryck af på samma gång ängslan och förtroende.
– Om nu blott mina tårar härflöte ur den rätta källan! säger han.
Prosten svarar:
– Jag har en förmodan om, hvarför ni gråter, herr grefve.
Säkerligen öfver den olycka, hvari ni störtat era vänner.
Detta är er ömtåliga sida.
Så fort den beröres, om än aldrig så lindrigt, erfar ni stor smärta.
Pröfva er själf, tänk efter hvad det är, som gör er så vek.
Är det blott den personliga vänskapen, minnet af forna, gemensamt njutna nöjen, bedröfvelse öfver att ha förlorat alla tillfällen till deras fortsättande?
Eller är det medvetandet om, att ni i era olyckliga vänner sårat Gud, religion och dygd?
Struensee funderar en stund.
Han förstår, att prästen syftar på hans förhållande till drottningen, och exemplet synes honom olyckligt valdt, eftersom han lidit af medvetandet om den olycka, han dragit öfver sina vänner, långt innan han erkände begreppet dygd i denna bemärkelse.
Men detta kan han icke säga prosten, och han svarar därför undvikande:
– Ack, det är förfärligt svårt att komma till visshet därom.
Sedan sitter han åter en stund försjunken i sina egna, missmodiga tankar, tills den inre ångesten åter bubblar fram:
– Om det nu bara icke är för sent för mig att söka nåd hos Gud!
Jag gör det ju blott af nödtvång!
Själasörjaren svarar härtill:
– Ni har orsak, herr grefve, att göra er själf de smärtsammaste förebråelser, emedan ni låtit ert hela lif hittills förgå, nästan utan att tänka på Gud, utan att bemöda er om hans välbehag; emedan ni icke låtit er vinnas af all hans godhet utan gjort det nödvändigt för honom att försänka er i det djupaste elände, för att ännu beveka er att återvända till honom.
Men på möjligheten af er räddning har ni af den anledningen ännu icke orsak att tvifla.
För Gud finnes ingen skillnad mellan tidigt och sent, och någonting måste det ju alltid vara, som gör syndaren uppmärksam på sitt tillstånd och uppväcker hos honom längtan efter Guds nåd – vore det än icke annat, än det elände hvarmed hans synder belöna honom.
Det kommer an på den uppriktighet, hvarmed ni söker nåden, om Gud kan skänka er den.
Han, som jag tillbedjer och kallar min Frälsare och som ni – enligt hvad jag hoppas till Gud – också skall lära känna, säger, utan att bestämma någonting om tid eller bevekelsegrunder:
Den till mig kommer, stöter jag icke bort.
– Jag kunde väl också – fortsätter Struensee sin själfpröfning – drifvas därtill af en önskan att vara er till behag.
– Den tanken har verkligen redan oroat mig, och ni måste grundligt pröfva er själf i detta afseende.
Om ni af aktning för den vänskap, jag hyser för er, beslutit, att icke bedröfva mig genom ett afsiktligt motstånd, så tror jag icke, detta skulle misshaga Gud.
Men detta tvifvel på er egen uppriktighet behöfver sannerligen icke ingifva er några allvarligare bekymmer.
Det kan icke vara af tillmötesgående mot mig, som ni är så sorgsen och bekymrad, som ni utgjuter så många tårar.
– Hvad skulle jag också vinna därmed? – frågar den fångne efter ett ögonblicks betänkande, i det han åter räcker prosten sin fjättrade hand.
Det är icke af tillmötesgående mot er!
Hans tankelif är ett mörker med af och till flämtande små ljuslågor, som icke förmå sprida någon full klarhet.
– Jag erinrar mig från kristendomsundervisningen i min ungdom – säger han – att en kristen bör kunna dö med den största glädje och tillförsikt.
Och jag är så ängslig till mods af tvifvel.
De återkomma ständigt, hur mycket jag än undslår mig dem.
Prosten, som icke rätt vet, hvad han skall svara härtill, söker en ingifvelse i snustobaksdosan och tror sig efter en stunds funderande ha funnit, att delinkventen måste syfta på det underbara sinnestillstånd, som många kristna trott sig förnimma och hållit för en ofelbar följd af benådningen.
– Slika förnimmelser – förklarar han alltså i en ton af utomordentlig säkerhet – böra dock icke anses för nödvändiga och ovillkorliga, om de ens verkligen varit förhanden.
Jag har känt många rättskaffens kristna, som aldrig haft dem.
Och jag själf, som dock vet mig vara en kristen, har icke heller någonsin förnummit något sådant hos mig själf.
Men Struensee fortsätter i sin egen tankegång, utan att fästa afseende vid prästens ord, hvilkas andemening han icke förstått:
– Jag har själf sett en mycket from man dö, och han gick med mycken ängslan ur världen.
– Den ro jag kan önska er i döden, herr grefve – genmäler prosten – kan icke bestå i någon synbar glädje, utan måste vara en viss själens stillhet, grundad på öfvertygelsen om, att ni uppfyllt de betingelser, Gud föreskrifvit som de enda, på hvilka han vill benåda oss.
Ni måste också göra någon skillnad mellan en kristen, som under en lång följd af år varit en sann kristen, och er själf, för så vidt ni ännu kan bli en kristen.
Lika litet som det kan förefalla er själf sannolikt, att ni, om er omvändelse vore än så uppriktig, skulle kunna bli en af de främste bland de salige, lika litet kan ni i dödsstunden hoppas på den glädje, som måhända uteslutande kommer på de mest pröfvade kristnes lott.
– Ack! – klagar den lifdömde – hur vacklande har icke mitt hittillsvarande system visat sig, och hur är det möjligt, att jag icke dess mindre kunnat i så hög grad öfvertyga mig själf om dess sanning?
Jag hade i enlighet därmed föresatt mig, att bli mina grundsatser trogen in i det sista, förutsätta dem som bevisade och utan alla vidare undersökningar afvakta döden.
För den skull hade jag också undanbedt mig besök af en präst.
– Däraf ser ni, hvilken skillnad det är mellan sanning och villfarelse!
Så tänkte ni för åtta dagar sedan.
Och nu läser ni med sådan flit Jerusalem, fastän han helt och hållet motsäger era grundsatser!
– Ja, det är en förträfflig bok.
Vill ni icke taga med er också de följande delarna?
– Beklagligtvis ha inga följande delar utkommit.
– Kan ni icke laga så, att grefvarna Brandt och Rantzau få den här boken att läsa?
De ha samma åsikter om religionen, som jag haft, och kanske ha de kommit till dem just genom mitt exempel och mitt tal.
– Jag skall försöka – om något tillfälle därtill erbjuder sig.
Återigen försjunker Struensee i hisnande ångest inför det stora mörkret, medan prosten samlar sina tankar till afskedsorden.
En liten moralisk brännare vill han alltid gärna anbringa i sin lärjunges hjärta, innan de skiljas; ty endast genom ångest och kval går vägen till frälsning.
Vid kristendomens gräns står den forne förnekaren redan, och innan han nu så småningom föres dit in, måste han först lära känna kristendomen från dess moraliska sida, ty hur oemotståndligt tvingar den sig icke sedan på en människas själ.
– Om det nu lyckas mig, som jag hoppas, herr grefve – prosten har rest sig och räckt fram sin hand till afsked – att under vårt nästa samtal bringa er till erkännande af era förseelser från mera än en synpunkt, så skall ni säkert få ögonen öppna för den ytterliga fara, i hvilken ni befinner er med afseende på lifvet efter detta.
Då vill jag öfverlåta er åt ert förnuft att däri söka hjälp och lugn.
Men finner ni det icke, så måste ni nödvändigt godkänna, att jag i enlighet med min öfvertygelse och min önskan att veta er lycklig, hänvisa er till Jesum.
Jag säger er på förhand, att ni dock till sist måste vända er till honom.
Jag önskade, att ni först skulle lära känna honom från den historiska och moraliska sidan, så att ni måtte se, hvilken god och tillförlitlig och gudomlig man han var.
Kanske kan det redan på förhand ingifva er en god tanke om Kristi person, när jag säger er, att Voltaire, som annars nog gärna skulle ha belackat honom också från den sidan, om det funnits sken af möjlighet därtill, låter hans moral och karakter vederfaras all rättvisa.
– Gör han det? frågar Struensee, intresserad.
Prosten nickar bekräftande:
– För att öfvertyga er därom, skall jag, en annan gång, föreläsa er några ställen ur Evangile du jour, hvilket dock förmodligen är ett verk af Voltaire.
Också Rousseau är helt hänförd öfver Jesu sedelära och död.
– Jag vill minnas att jag läst någonting liknande i Emile.
– Nu kunde jag visserligen – fortsätter prosten, som alltjämt håller sin lärjunges hand i sin – för att främja min afsikt, lämna er det nya testamentet att läsa.
Men jag vill ännu icke göra det.
Jesu historia är nämligen spridd i alla fyra evangelierna, många ställen äro icke riktigt öfversatta, och andra, som syfta på den tidens seder etc., måste förefalla er oförklarliga; slutligen har ni väl också förmodligen varit van att missbruka en del bibliska uttryck på ett hånfullt sätt?
– Ja – medgifver lärjungen, ångerköpt.
– Jag skall då i stället nästa gång taga med mig den i Zürich utkomna »Historien om Jesu tre sista lefnadsår», hvari händelserna äro samlade och ordnade, och allt är satt i sitt rätta ljus och berättadt i modernt språk.
Beklagligtvis är icke heller den boken fullständig.
Det intressanta afsnittet om Jesu död fattas ännu.
När prosten hunnit halfvägs mot dörren, vänder han sig om och säger, som om detta vore någonting, han helt plötsligt kommit att tänka på.
– Det är sant – Cramer, min värdige ämbetsbroder, som ni ju känner – ni vet allför väl att han begaf sig bort från Danmark i förtviflan öfver det sakernas tillstånd, hvarför ni bär skulden, herr grefve?
– Cramer har bedt mig hälsa er och säga, att Bernstorff förlät er, innan han dog, och att denne fromme man under de sista dagarna af sitt lif var mycket bekymrad för er själs tillstånd.
Brännaren gör sin verkan, samvetssåren svida och tårarna strömma:
– Visste Bernstorff – innan han dog – att jag blifvit arresterad?
– Ja – svarar prosten – det är icke stort mer än fjorton dagar sedan han dog.
– Hälsa Cramer – snyftar Struensee – tacka honom varmt för denna underrättelse – och säg honom – att jag önskar – vara värdig – hans hälsning!
Kyrkklockorna ringa ständigt i dag, och det är, som skälfde i hans själ ett eko af deras klagande klang.
Begränsad är människans synvidd, och hennes förstånd når icke alltid längre än hennes blick.
Visst är, att lifvet lefves också hinsides horisonten, och att solen lyser öfver nejder, dem vårt öga icke kan se.
Inskränkt och kortsynt är den människa, som förnekar detta.
Hvarför då icke också erkänna möjligheten af en värld hinsides det blå?
Den världen har väl intet mänskligt öga skådat; men aningen och drömmen ha ofta nått dithän.
(10 Mars.)
Münter har varit tidigt uppe för att bereda sig till dagens viktiga samtal, men synes icke nöjd med sitt arbete.
Uppgiften är också oerhördt svår.
Det gäller att så godt som på fri hand uppdraga grundlinierna till den förre kabinettsministerns karakter, med starkt framhäfvande af dess grundlyten; att genom inträngande frågor tvinga honom till bekännelse af sina moraliska förseelser, att rifva upp, utvidga och fördjupa hans samvetes sår, förvärra hans känsla af elände och förnedring och dymedels framtvinga den ruelse, som är trons fruktbara jordmån och säkraste grund.
Härvidlag måste dock själasörjaren noga aktgifva på sig själf, att han aldrig förväxlar, hvad som utspringer af tillbörligt kristligt nit och af otillbörlig mänsklig nyfikenhet.
Prosten Balthasar erkänner ödmjukt inför Gud och inför sig själf, att grannlagenheten icke är hans starka sida, och grufvar sig vid tanken på, hur nära den frestelsen ligger till hands, att syssla mer än nödvändigt med de vällustiga utsväfningarnas intressanta detaljer.
Därför är han också denna morgon retlig till lynnet af oro för utgången af sin mission.
Fru Münter ser på sin makes min, när han träder in till frukosten, att högst allvarliga tankar upptaga honom; men lilla Friederikke låter icke skrämma sig däraf, utan hoppar upp i hans famn och kysser honom till god morgon, ser på honom, stryker lätt med sin hand öfver hans kind och undrar:
– Har Kisse rifvit, kära pappa?
– Nej, mitt barn – han lyser upp för ett ögonblick – Jag darrade på handen, när jag barberade mig.
Och när man bär sig oskickligt åt, får man skråmor här i lifvet – tillägger han förmanande, ty han försummar icke gärna ett tillfälle att anbringa en sens moral.
– Man får också skråmor, när man leker med kisse! – säger
Friederikke med en tydligtvis på erfarenhet grundad öfvertygelse.
Men förgäfves söker hon i dag muntra fadern med sina infall.
Hans uppsyn blir åter mörk, och hans ögonbryn dragas betänkligt samman.
Han kan icke frigöra sig från den beklämning, som grep honom, då han i går sent på aftonen erfor, att förhörskommissionen återvändt från Kronborg, medförande drottningens skriftliga bekräftelse af allt hvad
Struensee bekänt, angående det brottsliga inbördes förhållandet dem emellan.
Ryktet visste också berätta, att hon – lockad därtill af en bedräglig förhoppning – framställt sig själf som den förledande parten och honom som den förförda.
Så vidt hittills bekant, stämmer nu detta visserligen med hans uppgifter, men alltför obetänkt förefaller det, att drottningen på så vis hoppats kunna rädda hans lif.
Faktum är ju därigenom blott ytterligare konstateradt, och hans dödsdom tör efter detta vara viss.
När prosten träder in i fängelset, reser sig Struensee upp i sittande ställning på bädden och lägger bort boken, som han läst i, Gellerts »Moraliska föreläsningar».
Hans hela ansiktsuttryck vittnar om, att läsningen skänkt honom tillfredsställelse.
– Hvilken förträfflig bok detta är! utbrister han.
– Hade jag bara för några år sedan läst sådana böcker – fjärran från förströelser, som nu – så skulle jag säkert ha blifvit en annan människa.
Men jag lefde som i en dröm.
Hvar finner man också kristna af detta slag?
– Jag tillstår gärna – säger prosten Münter – att de äro sällsynta.
Men jag tror, att Gellert var en sådan kristen.
Likväl är det ju icke möjligt, att alla kunna nå lika högt.
Den här boken visar fullkomligheten, efter hvilken vi alla böra trakta.
Enhvar som med all flit bemödar sig om att vara god och rättskaffens, lyckas däri, om han också icke helt och hållet uppnår det mönster, efter hvilket han bildat sig.
Gör således också ni i den afsikten allt hvad ni ännu göra kan – –
Struensees uppmärksamhet slappas ett ögonblick, hans tankar syssla med hvad prästen sagt om Gellert som den idealkristne.
Det förefaller honom som om han för många år sedan skulle ha läst en roman af samme Gellert – »Den svenska grefvinnan G:s lif» – däri hans pojkförstånd tagit fasta på åtskilligt moraliskt kontraband – blodskam och tvegifte – midt i all den välmenande kristligheten – –
Prosten börjar emellertid:
– Ni erinrar er väl vårt aftal, i enlighet med hvilket vi i dag skulle bemöda oss om, att anställa en uppriktig pröfning af ert moraliska tillstånd?
Ni skall därefter bli i stånd att rätt bedöma, om ni kan gå ur världen med lugn och hopp.
Till grund för våra undersökningar skola vi lägga de moraliska regler, vi nyligen fastställt.
Än en gång måste jag nu bedja er att komma mig till hjälp med uppriktighet och nödig öppenhjärtighet och icke tillfredsställa er själf med otillräckliga ursäkter.
Misstro i det hela taget hvar och en af era handlingar, som ni måste söka ursäkter för.
Jag känner er också icke tillräckligt.
Ni skall icke tro, att det, jag kan säga er om era synders mängd och storlek, är allt hvad därom sägas kan.
Ert samvete skall uppenbara er vida mera, om ni gör er mödan – som det är er plikt för er frälsnings skull – att tänka allvarligt öfver ert lif.
Och Gud vet allt hvad ni gjort mot hans vilja: bekänn således också inför honom, att ni syndat vida mer, än ni själf vet af.
Betänk, att hvarje enstaka öfverträdelse af Guds bud har sina svåra följder, som skola utbreda sig och fortlöpa vidare och vidare, ja, kanske icke ens upphöra, när världen går under.
Betänk, att alla dessa följder måste falla er till last, och att Gud, som noga genomskådar tingens sammanhang, säkerligen skall tillräkna er dem.
– Jag vet väl – säger Struensee, redan nedstämd under tyngden af den oerhörda skuld, som skymtar fram i prästens järnhårda ord.
– Jag kan icke ursäkta mina handlingar.
Men jag önskar och hoppas också därför ett lif efter detta, ty Gud, som bäst känner både förvecklingen af de omständigheter, i hvilka jag befunnit mig, och mitt nuvarande läge, kan också tillförlitligast och bättre än alla människor bestämma mina handlingars grad af moralitet.
Prosten ser skarpt på den dödsdömde.
Det tycks honom, som gömde sig häri en vädjan till Guds rättvisa och ett misskännande på förhand af människornas dom.
Slikt måste i den kristliga ödmjukhetens namn bekämpas, ty öfverheten bär icke svärdet förgäfves.
– Gud har gifvit er ett ovanligt godt förstånd och, som jag tror, goda hjärtats anlag; men genom vällust, äregirighet och lättsinne har ni fördärfvat er karakter.
Vällusten har varit min förnämsta lidelse, och den har mest bidragit till mitt moraliska fördärf.
– Med denna ert hjärtas böjelse, vilja vi alltså göra början och undersöka, till hvilka synder den förfört er.
Vällust är den utsväfvande begärelsen efter sinnliga nöjen.
Den är utsväfvande, när människan på ett omåttligt sätt söker nöjet, gör det till hufvudsak och glömmer, att det blott är tillåtet i och för återställande af hennes genom arbete uttröttade krafter.
Endast i så fall är det också nyttigt och ett sant nöje.
Den är utsväfvande, när en människa söker sitt nöje i sådana njutningar, som genom gudomliga eller mänskliga lagar äro henne förbjudna.
Den är slutligen utsväfvande, när den öfvertalar oss att använda alla tjänliga medel i och för dess tillfredsställande, utan hänsyn till dessa medels moralitet.
Medgifver ni detta.
Prosten är stolt öfver sin grundliga definition, och Struensee antager numera allting utan bevis.
Just som en lärvillig scholaris bemödar han sig om sin lärares ynnest genom att strax slå in på hans tankegång och stödja hans påståenden med exempel ur sitt eget lif.
Om sanningen och uppriktigheten af allt, hvad han bekänner, vittnar hans djupa rörelse.
– Jag har hittills alltid varit af den uppfattningen – svarar han – att min tillvaro haft sitt mål i sig själf.
Allt har gått ut på att förskaffa mig angenäma förnimmelser.
Och om jag måhända någon gång uträttat något godt, har jag icke betraktat det som en plikt af kärlek eller lydnad mot Gud, utan blott som ett medel till befordrande af mina nöjen.
Ett ögonblick speglar sig i Struensees själ den gamla, förtrogna tanken på, att det egentligen borde räknas honom dess mer till förtjänst, om han af ren böjelse uträttat något godt i lifvet.
Men han kväfver den strax och ödmjukar sig i bekännelse af sina felsteg:
– I min första ungdom öfverlät jag mig blindt åt alla slags utsväfningar, men när jag sedermera erfor följderna – i smärtsamma sjukdomar – sökte jag återställa min hälsa genom ordning och återhållsamhet.
Jag visste ju, att jag endast på så sätt kunde i längden bevara förmågan af njutning.
Sedermera har jag visserligen afhållit mig från vilda och tygellösa utsväfningar, men likväl ständigt fortsatt att tillfredsställa min naturs vällustiga begärelser under den tämligen efterlåtna uppsikten af mitt förnuft.
– Kan ni också säga mig – frågar prosten – hvem som från början förfört er till slika utsväfningar?
– Jag kan tyvärr icke urskulda mig med, att någon förfört mig.
Begärelserna funnos tidigt förhanden i min natur – och jag upphetsade själf min fantasi genom läsning af Crebillons romaner
– Le sopha och andra.
Prosten skakar sitt hufvud ogillande och ser på sin lärjunge med en blick, som åter kommer all syndaförnimmelsens skabbklåda att bränna och ångerns tårar att strömma.
– Ack! utbrister han.
– Hur mycket tid, som kunnat och bort användas till befordrande af det goda i världen, har icke förslösats därigenom, att ni med sådan häftighet jagat efter nöjen!
– Jag har alltid bedragit mig själf med den tanken – suckar Struensee – att eftersom jag kunde arbeta fort och behöfde mindre tid än andra till uträttande af mina sysslor, så tillhörde den öfriga tiden mig själf och mina lustar.
– Nu, då det är för sent, inser jag alltför väl, hur det hade varit min plikt att i stället efter måttet af de krafter, Gud anförtrott mig, också vara verksam i det godas tjänst.
– Mycket godt, som det varit er plikt att uträtta, har härigenom uteblifvit!
Hur omättlig har ni icke varit i er nöjeslystnad?
Och hur utstuderad i konsten att förskaffa er själf ideligen nya, angenäma sinnesförnimmelser?
Prostens min förråder här ett djupt mänskligt intresse, men Struensee svarar med stor bitterhet och ruelse:
– Det ständiga hopandet af nöjen, drager efter sig en oundviklig tomhet, och för att utfylla den spekulerar man ständigt på omväxling i lustbarheterna.
– Hur har icke er andes och ert hjärtas bildning därigenom försummats?
Tänk bara på era skol- och universitetsår!
Jag har därigenom blifvit mycket efter och har först på senare år börjat söka de kunskaper, som jag borde ha tillägnat mig redan i skolan.