Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han vårdades i kolonien Bethlehem, som tillhörde de mähriska bröderna, hvilka nitiskt, men fruktlöst arbetade på den sjukes omvändelse.
I stället var han nog syndig att uppfordra guvernören påMartinique att under amerikansk flagg angripa de engelska öarne samt anhöll i ett bref till ministern Maurepas, att man måtte öfverföra amerikanska trupper till ön He de France för att derifrån angripa de engelska faktorierna i Indien.
Tydligen gjorde han allt hvad han kunde för att för republiken förvärfva Frankrikes bistånd.
Nyss återstäld från sin blessyr, fick Lafayette glädjebudskapet om framgången vid Saratoga, hvilken hade till följd, att Frankrike snart bestämde sig för deltagande i kriget.
I nov.
utkämpade han sjelf med framgång en liten drabbning mot lord Comwallis nära Filadelfia.
Kongressen förklarade nu, att den » med nöje skulle se markis Lafayette i spetsen för en division. » Han fick också en sådan jämte uppdraget att göra ett infall i Canada, men han stötte här på oöfverstigliga hinder.
I början af följande året blef han af engelsmännen innesluten, och de engelske officerarne inbjödo redan damerna i Filadelfia till en supé, der man skulle fa nöjet sammanträffa med markis Lafayette; men markisen betackade sig för den äran, ty han lyckades slå sig igenom.
Nu kom den franska hjelpsändningen och nödgade engelsmännen att utrymma Filadelfia.
På d ’ Estaings flotta tjente grefve Curt Stedingk, i Rochambeaus här grefve Axel v. Fersen, båda svenska hofmän vid det franska hof-vet; som rojalister af gamla stammen drogo de i fält med regementet royal suédois och med något tycke för den nordamerikanska fristaten blefvo de ej besmittade.
Lafayette kom med dem ej i beröring, helst som han snart derefter anträdde sin hemresa.
För att hemföra honom utrustades » AJliance », republikens bästa krigsfartyg, och i jan.
1779 afreste han, efter att af kongressen hafva fått stora hedersbetygelser.
Resan blef ej utan sina faror.
De engelska matroserna, som utgjorde flertalet, sammangaddade sig till ett myteri för att lemna skeppet i engelsmännens händer, men kort före utbrottet blef anläggningen upptäckt.
Med Lafayette i spetsen samlade sig fransmännen och amerikanarne på däck och höllo der en kamp, som slöts dermed, att 30 engelska matroser lades i kedjor.
anlände fartyget lyckligt till Brest Lafayettes derpå följande hemresa var ett verkligt triumftåg; vid hofvet, i den förnäma verlden, hos folket, öfverallt mottogs den 21-årige krigaren med lyckönskningar, erkännande och utmärkelser.
Han sökte fåfängt förmå franskaregeringen att utrusta en expedition till Cauada, men lyckades utverka ett penningunderstöd åt Washington, samt löftet om en större hjelphärs afsändande.
Nu återvände han till Amerika och anlände i april 1780 lyckligt till Bostora.
Under följande årets fälttåg förde han öfverbefälet i Yirginien.
» Den pojken skall icke undslippa mig », skref lord Cornwallis helt öfvermodigt i ett bref.
Men det blef i stället den ädle lorden sjelf, som blef fångad och maste ingå kapitulationen vid Yorktown.
I äran af denna framgång, hvarigerom fälttåget fick sin för nordamerika-name glänsande afslutning, hade Lafayette en väsentlig andel; grefve Axel.
v. Fersen må nämnas som en af del-
I tagarne i denna bedrift.
Kort derefter återvände Lafayette till Frankrike, der fredsunderhandlingarne tagit sin början, på samma gång man i förbund med Spanien ändå förberedde ett nytt fälttåg.
Han afreste efter någon tid med trupper till Cadiz för att gå ombord på en derifrån utlöpande flotta, men fick der underrättelsen om den i febr.
1783 afslutna freden.
Han gjbrde följande året ännu ett besök i det nu erkändt sjelfständiga Nordamerika, der han öfverallt mottogs som hedersgäst och tillbragte några angenäma dagar hos Washington på Mount Vernon.
Efter att hafva blifvit förklarad för » hedersmedborgare i Förenta staterna », återvände han i jan.
1782 till Frankrike.
Af sin förmögenhet hade han uppoffrat 700,000 francs för den nya republikens frigörelse och i kampen derför hade han vid flere tillfallen spilt sitt blod.
Lafayette blef den lefvande förbindelseleden mellan den Jordamerikanska frihetsrörelsen och den franska.
På samma gång han ideligt brukade sitt inflytande till den nordamerikanska republikens förmon, medverkade han, hvarhelst det gälde att realisera frigörelsetanken äfven på andra håll.
Med Washington hade han ofta samtalat om utsigterna till ne-gerslafvavnes frigifvande, men för denne lågo utsigterna der-till ännu långt borta.
Hemkommen till Frankrike, köpte han för 120,000 francs en plantage i Cayenne för att befolka den med fria negrer.
Ehuru med föga framgång, sökte han utverka en lindring i den hårda medfart, som öfvades mot de franska protestanterna.
Under en resa i Tyskland blef han med välvilja mottagen af Fredrik II i Berlin och af Josef II i Wien.
Mest faste han sig vid Fredrik II: s bror prins Henrik, hvilken han fann ega » ettuo
redligt hjerta, menniskovänliga tänkesätt och förnuftig uppfattning af mänsklighetens rätt. »
I slutet af år 1786 såg sig konungen genom det tilltagande finanstrasslet nödsakad att låta sammankalla » les notables », och Lafayette var en ibland dem.
De fördelades på 7 byråer, hvardera under presidium af en fransk prins; på Lafayettes byrå presiderade grefven af Artois, med hvil-ken han sålunda nu för första gången trädde i personlig beröring.
Hvarken frihetsmannen eller reaktionsmannen förnekade sig här.
Lafayette yrkade protestanternas fullständiga medborgarerätt, skatteväsendets förenklande, kriminallagens reformering och slutligen äfven riksständernas sammankallande.
— » Huru, min herre; * utropade grefven af Artois, » begär ni riksständernas sammankallande? » — » Ja, monseigneur », svarade Lafayette lugnt, » och jag begär mer än det. »
Den 5 maj 1789 helsade konungen riksständerna välkomna; Lafayette var då en af adelsombuden för Auvergne.
Den 8 juni begärde han ordet för första gången; det var för att understödja Mirabeaus uppfordran, att trupperna, hvilka hotade både nationalförsamlingen och Paris, skulle aflägsnas.
I spetsen för en stor del af adeln förenade han sig med tredje ståndet, kleresiets flertal med Talleyrand i spetsen gjorde detsamma, och så kom nationalförsamlingen till stånd, oaktadt hofvet dervid gjorde sura miner.
11 juli föredrog Lafayette sin berömda, efter nordamerikansk förebild gifna » förklaring af de mänskliga och medborgerliga rättigheterna », hvarigenom den nya författningen skulle få sin på erkända rättsprinciper hvilancle grundval.
Liksom han funnit republiken möjlig att förverkliga i Nordamerika, så fann han en konstitutionel författning efter de af Montesquieu uppstälda grunderna bäst passande för Frankrike.
I enlighet med den öfvertygelsen gick hela hans följande handlingssätt.
Den 14 juli försiggick Bastiljens stormning.
Följande morgon gjorde konungen sitt besök i nationalförsamlingen, hvilket då var hans » gång till Canossa ».
I spetsen för en deputation från församlingen begaf sig Lafayette till Paris.
Trdts den vunna segern fruktade man der ännu ett angrepp från truppernas sida.
Derför öfverlade man i Hôtel de ville om valet af en duglig befälhafvare för det nyinrättade nationalgardet.
En af de närvarande sträckte då sin handmot La&amp;yettes byst, hvilkeu staden Paris 1784 erhållit till skänks af staten Virginia.
Vinken följdes, och Lafayette utsågs enhälligt till nationalgardets beiaJhafvare.
Kort aerpå anlände han i spetsen for nationalförsamlingens deputation och mottog nu under de närvarandes lyckönskningar sin utnämning.
Han drog sin värja och aflade på henne en ed » att egna sitt lif åt bevarandet af den dyrbara frihet, hvars försvar blifvit honom anförtrodt. »
Det var ej en lätt sak att bringa nödig sammanhållning och ingjuta ordningens anda i denna nyskapade stads-milis, men Lafayette gjorde hvad möjligt var och mer än man kunnat vänta; han hade i spetsen for nordamerikansk milis haft en god förskola.
Hans uppgift var dock nu betydligt svårare, ty nationalgardet skulle som ordningsmakt göra front mot omstörtningens och de vilda lidelsernas lössläppta krafter, som hade en upphetsad pöbelmassa till sitt förfogande och hotade dränka den lagbunana frihetsutvecklingen i blod.
Han måste nu vara på sin vakt ej blott mot opålitligheten och intrigerna uppifrån, utan äfven mot anarkiens vålds-makt, som hotade nedifrån.
Hans klandrare, som så gerna framhålla bristerna hos nationalgardet och dess befäl, må försöka att tänka sig sjelfva i hans läge.
För att hålla Lafayette skadeslös för de penninguppoffringar och det ansträngda, både dagliga och nattliga arbete, som den åt honom anförtrodda posten kräfde, anslog kommunalrådet åt honom en årsaflöning af 120,000 och en skadeersättning af 100,000 francs.
Men han vägrade mottaga både den ena och den andra.
Han yttrade dervid: » Då jag vidhåller min vägran, är det icke för att spela ädelmodig.
Jag skulle af det folk, åt hvilket jag helgat gods och blod, begära godtgörelse för mina utgifter, om icke min förmögenhet skyddade mig för brist.
Den var betydande, den har räckt för två revolutioner, och vore en tredje för folkets väl nödig, så skulle samma förmögenhet äfven då stå till tjenst. » Herrar reptilmän finna säkerligen, att han har begått en ny stor » dumhet ».
Man har klandrat Lafayette för bristande vaksamhet under uppträdena den 5 och 6 oktober.
Lusten att haka sig fast vid biomständigheter förråder smågnatigt partisinne.
I det hela skulle han väl befinnas förtjena erkännande för den åtlydnad, som han med sina svaga yttre hjelpmedel ändå visste förskaffa sig och för den själsnärvaro, hvarmedhan räddade de kungliga personernas lif.
Oaktadt uppresningen redan kommit i fart, lyckades han qvarhålla den uppretade folkmassan i Paris från kl. 9 på morgonen till kl. 4 e. m.
Då vid sistnämda tid några tusen män och qvinnor uppbröto mot Versailles, satte Lafayette efter dem med nationalgardet, dock först sedan han vidtagit nödiga anstalter för upprättandet at ordningen i Paris.
Anländ till Versailles, afstyrde han de våldsdåd, som redan böijat utföras på slottets borggård samt omintetgjorde anslaget mot konungens och drottningens lif.
Hofvets mot honom afvoga stämning lät sig dock ej blidka.
Då Lafayette med två följeslagare inträdde i slottet, utropade en herre: » Se der Cromwell! » — » Min herre, » svarade Lafayette, » Cromwell skulle icke hafva hitkommit med så litet följe. »
Med möda afstyrde han följande morgon ett tillämnadt öfverfall på slottet Från en balkong höll han ett varmt förmaningstal till mängden der nedanför, och orden vunno gehör.
Derpå framträdde han med drottningen, hvars lif var mest hotadt, fattade hennes hand och kysste den.
Ofver-raskad vid denna anblick, ropade folkmassan: » Lefve Lafayette, lefve drottningen! » Konungen, som befann sig i närheten, frågade då generalen, om han icke kunde göra något för de kungliga lifgardisterna, hvilkas lif också stod
E \ spel.
» Låt en af dem komma hit », svarade Lafayette.
et skedde, och han räckte då åt denne sin kokard samt omfamnade honom; » lefve lifgardisterna! » utropade då folkmassan med samma beredvilliga hängifvenhet.
Från den stunden var faran för ytterligare våldsamheter förbi.
Endast en man, som hade obruten själsnärvaro samt åtnjöt odelad och välförtjent aktning, var i stånd att öfva en sådan makt öfver den upprörda mängden.
Hofvets flyttning till Paris skedde i enlighet med La-fayettes önskan.
Genom att hålla konungen under nationalgardets bevakning hoppades han å ena sidan förhindra valds-anslag mot hans person, å andra sidan också hindra honom sjelf att träda i närmare förbindelse med emigranterna och kontrarevolutionärt sinnade trupper.
På samma gång var han en af dem, som ifrigast påskyndade arbetet på den nya författningen.
Säkerligen var den 14 juli 1790, då man aflade ed på denna författning, redan innan den ännu var fullt färdig, en af de största glädjedagarne i hans lif.
Lafayette gjorde hvad han kunde för att förlika konun-gen med det konstitutionella regeringssystemet, men der i lyckades han icke.
Just som representant och främjare af detta system blef han föremål för hofvets, isynnerhet drottningens bittra, oförsonliga hat.
Hans lojala hållning, hans rena karakter och hans oegennyttiga handlingssätt gjorde endast, att detta hat blef så mycket starkare och djupare.
Vederbörandes ovilja riktas egentligen icke mot ytterlighets-männen, hvilka genom öfverdrifter och våldsamheter kompromettera en folkrörelse.
Nej, det djupa, dödliga hatet drabbar just de moderate och oförvitlige män, som med makten af sin personlighet hålla en sådan rörelse inom det rättmätigas granser och på henne sätta prägeln af siu egen själs ädelhet.
Konungens yttre vänlighet mot Lafayette var skrymtad och hans högtidliga löfte att erkänna den nya författningen hade han sannolikt aldrig haft för afsigt att hålla.
Han förehade planer att fly till utlandet for att der under kungliga truppers skydd sätta sig 1 förbindelse med emigranterna och utländska furstar, särskildt med Gustaf III, som nu ville göra teatereffekt som den franska envålds-monarkiens riddare, Genom flykten den 21 juni 1791 gäckade Ludvig Lafayettes vaksamhet, som kort förut dock vetat omintetgöra ett annat dylikt försök.
Nationalgardets befal-hafvare, som sagt sig vilja med sitt hufvud ansvara för konungens pålitlighet, råkade 1111 i den yttersta fara; Danton fordrade i jakobinerklubben hans hufvud.
Lafayette och grefve Axel Fersen, de båda stridskamraterna från Yorktown sammanstötte här för andra gången.
Det var just Fersen, som uttänkte sättet att gäcka Lafayettes vaksamhet; han hade låtit göra den stora obäkliga vagnen, deri kon un gaparet fårdades, och lär sjelf hafva kört den från Paris.
Bekant är, huru den hejdades i Varennes och huru konungen fördes tillbaka.
Hade Lafayette sökt upprätthålla monarkien i Frankrike, så var Fersen, ehuru mot sin vilja, be-hjelplig att störta den.
Ty genom konungens trohetsbrott blef fortroendet till det konstitutionela konungadömet ohjelp-ligt brutet, och utvecklingen gick sedan i afgjordt republikansk riktning.
Men Lafayette blef fortfarande konstitutionen trogen, ehuru den rådande meningsströmmen allt mera tydligt gick i motsatt riktning.
Redan den 17 juli ans tåldes ett af hertigen af Orléans planlagdt demonstrationsforsök mot monarkien.
En petition i sådant syfte skulle af en folksam-ling undertecknas på » fäderneslandets altare ».
Lafayette ilade dit med nationalgardet.
Folkmassan förskansade sig bakom en mängd vagnar, och en laddad bössa aftrycktes mot nationalgaraisters befälhafvare, men klickade.
Nationalgardet kastade sig öfver kärrorna, grepo skytten och förde honom till Lafayette, hvilken med förakt lät honom löpa sin väg.
Tumultet förnyades snart i större skala på Marsfältet.
Nationalgardet måste slutligen gifva eld, så att några stupade.
Upploppet dämpades slutligen, men den revolutionära folkmassan och hennes ledare egnade nu åt Lafayette sitt vilda hat och kallade honom en blodtörstig tyrann.
Sedan konstitutionen blifvit fullt färdig och af konungen besvuren, ansåg emellertid Lafayette sin uppgift fyld och ville enligt Washingtons föredöme draga sig tillbaka till privatlifvet.
Den 8 okt.
1791 tog han afsked af nationalgardet och återlemnade sin fullmakt i kommunalrådets hand.
Varm erkänsla uttalade sig for honom: kommunalrådet slog öfver honom en medalj och skänkte honom Washingtons byst i marmor, nationalgardet förärade honom en hedersvärja, som var smidd af Bastiljens riglar.
Vid afskedet yttrade han: » Jag återvänder nu till min hemort och skall lemna den endast för att försvara och befästa vår frihet, i fall denna skulle hotas; men jag hoppas, att jag länge får qvarstanna der. » Hoppet gick dock ej i fullbordan, ty redan efter två månader kallades han åter i tjenst, denna gång mot de yttre fienderna.
Tre arméer uppsattes, öfver hvilka Rochambeau, Luckner och Lafayette bestämdes till öfverbefalhafvare.
I ministerrådet hade konungen motsatt sig Lafayettes utnämning.
Ministern Narbonne yttrade då: » Om ers majestät icke utnämner honom / dag, så skall folkets vilja tvinga er dertill i morgon. » Och konungen gaf efter.
I sin här sökte Lafayette införa en fasiare disciplin och lyckades äfven till stor del deri, men revolutionsyran verkade i motsatt riktning.
Innan ännu några krigshändelser af vigt förefallit, inträffade Tuileriernas första stormning den 20 juni 1792.
Endast åtföljd af en adjutant, af-reste då Lafayette ofördröjligen till Paris för att der genom sitt inflytande söka bereda upprättelse och skydd åt den hotade konungen.
Helt oväntad anlände han den 28 juni och uppträdde inför lagstiftande församlingens skrank.
Istarka ord uttryckte han sitt ogillande af de begångna våldsamheterna samt uppfordrade församlingen att låta åtala upphofsmännen till desamma.
Presidentens svar blef, att man svurit upprätthålla konstitutionen och skulle veta skydda den mot hvarje angrepp.
Lafayette aflade derefter ett besök hos konungen, som vid det tillfället var omgifven af sin familj.
Vackra tacksägelser uttalades; upprepade gånger försäkrades, huru väl man förstod, att blott konstitutionen kunde bringa räddning.
Och likväl yttrade drottningen afsides till madame Elisabeth, då denna sagt några erkänsamma ord om Lafayette: » Det är bättre att dö än att räddas af Lafayette och de konstitutionelle. »
Mot den i Paris rådande stämningen fann sig emellertid Lafayette kunna föga uträtta och reste derför (30 juni), uppfyld af sorgliga aningar, tillbaka till sin här.
Han förberedde ett angrepp mot Mons i hopp att genom en lycklig krigsbedrift höja de konstitutioneles aktier; men företaget måste öfvergifvas, då Luckner nekade sin medverkan.
Hans onda aningar besannades emellertid snart.
En ny, for konungen ännu mer hotande stormning af Tuilerierna förbereddes.
Lafayette förehade då en plan att föra konungen och hans familj till Compiégne för att der sätta dem under truppernas skydd.
Men då konungen hörde Lafayettes namn i samband med detta anbud, blef det genast med köld tillbaka visad t; hatet mot frihetsgrundsatserna var starkare än sjelfupphållelsedriften.
Man sade i Tuilerierna: » Vi veta väl, att Lafayette skall rädda konungen, men konungadömet skall han icke rädda. » Drottningen yttrade till och med, anspelande på tilldragelserna den 6 okt.
1789: » Det vore för sorgligt, om vi två gånger skulle hafva honom att tacka för lifvet. »
HofVet ville sålunda hellre gå under än räddas af Lafayette, — och undergången kom.
Den 10 augusti stormades Tuilerierna; tronen var störtad, konungen och hans familj fångar i Tempeltornet, hofvets herrar och damer för-smäktade i trånga fängelser för att der inom kort finna döden under de ohyggliga septemberdagarne.
Fåfängt vädjade Lafayette till sina trupper, bland hvilka omstörtnings-andan också tagit öfverhand; han gjorde derigenom endast sin egen ställning ohållbar.
Sålunda fann han sig nödgad att söka en tillflykt i utlandet, medan stormen rasade ut.
Sedan han öfverlemuat sitt befal åt Luckner, begaf han sigmed några vänner, bland dem Alexander Lameth, eri afton hemligen öfVer gränsen.
Flyktingarne anlände till byn Rochefort, några timmars väg från Bouillon; de funno den redan besatt af en österrikisk postering, men sågo ingen fara deri.
Men de blefvo snart på ett ganska ledsamt sätt tagna ur den illusionen.
Lafayette blef igenkänd och vaktkommendanten förklarade då genast, att de resande måste hafva pass, undertecknadt af kommendanten Moitelle i Namur, men lofvade att skriftligen göra hemställan derom till denne.
» Lafayette!
Lafayette! » ropade Moitelle, liksom utom sig af glädje, då han fick denna skrifvelse.
Det säger sig sjelft, att passet förvägrades.
I stället blefvo officerarne fångna aflorda till Namur.
Kommendanten derstädes underrättade Lafayette, att prins Karl af Lothringen skulle komma från Brussel för att af de fångne inhemta närmare upplysning om Frankrikes angelägenheter.
Lafayette svarade: » Jag vill ej tro, att man vill tillåta sig att till mig ställa frågor, som jag ej bör besvara. » Prinsen kom, men fick snart erfara, att han hade framför sig en man, som ej kunde förmås till förräderi.
Fångarne fördes nu under strängare bevakning till Nivelles.
Der infunno sig regeringskommissarier för att lägga beslag på de skatter, som Lafayette naturligtvis skulle hafva tagit med sig; efter sig sjelf dömer man ju så gerna andra.
Man hade emellertid här missräknat sig, och harmen deröfver bidrog väl i sin mon att förvärra Lafayettes öde.
Fångarne skildes nu i tre grupper: de, som ej tillhört nationalgardet, frigåfvos; nationalgardesofficerarne inspärrades i Antwerpens citadell; men Lafayette jämte tre andra, som varit medlemmar af den konstituerande nationalförsamlingen affordes till Luxemburg.
Från Luxemburg fördes de fyra sistnämda fångarne, skilda från hvarandra, till Wesel.
Man hade redan låtit dem förstå, att » Lafayettes existens var oförenlig med de europeiska regeringarnes säkerhet. »
I Wesel höllos de fyra fångarne inspärrade som grofva förbrytare; vakt stod posterad i sjelfva fängelsemuren, dörrarna tillslötos med riglar och bommar, och ingen beröring med den yttre verlden tilläts.
Nu anlände en kommissarie med den preussiska regeringens skrifvelse, hvari Lafayette uppfordrades att gifva upplysningar och råd i och för kriget mot Frankrike, så kärt honom vore att röna en mildare behandling.
Med förtrytelse afvisade Lafayette dettatubbningsförsök.
Nu utfördes fangarne till Magdeburg, i hvars ohyggliga undeijordiska fängelsehål de måste tillbringa ett helt ar.
I maj 1794 affordes Lafayette till Neissei Schle-sien; Alexander Larneth blef deremot nu frigifven.
Med förflyttningen till Neisse inleddes Lafayettes ut-lemning till Österrike, der han skulle röna den hårdaste behandlingen.
AffÖrd dit, inspärrades han i en af de af-skyvärdaste fängelsehålorna i Olmiitz.
Vid inträdet förklarades för honom uttryckligt, att han aldrig mer skulle fa höra något från sin familj och den yttre verlden, ja att han ej längre egde qvar sitt namn, utan hädanefter blott betecknades med ett nummer.
Fångens helsa, som redan i Wesel blifvit hårdt medtagen, tycktes alldeles brytas genom den osunda luften, den usla födan och den råa behandlingen i denna fasan6 boning; med knapp nöd fick han slutligen under bevakning af två vaktkarlar företaga en liten promenadfard i friska luften.
En amerikansk resande, i hvars fädernehem Lafayette bott, gjorde ett försök att befria honom, men misslyckades, och fangens behandling blef sedan ännu värre.
Då anlände i sept.
1795 hans ädla maka, hvilken under skräckregeringens tid släpats från det ena franska fängelset till det andra och slutligen efter Robespierres fall blifvit frigifven.
Hon fick audiens hos kejsar Frans och anhöll att få dela sin makes fängelse.
Denna anhållan beviljades, men då hon nu vågade gå ett steg ännu längre och bönföll om den fångnes frigifvande, svarade kejsaren med iskallt hån: » Det bästa är, att ni vidhåller ert första beslut; det skulle jag också hafva gjort, om jag varit i ert ställe. » Sålunda fick Lafayette helt oväntadt återse sin maka, men deraf blef ringa tröst att hemta.
Den svaga qvinnan kunde ej uthärda i det stinkande fangelsehålet, utan insjuknade.
Hon anhöll då hos kejsaren om tillåtelse att få vistas åtta dagar i Wien för att der rådfråga en läkare.
Svaret blef afslående.
Hon fick väl frihet att afresa från Olmiitz, men med detsamma måste hon också ofördröjligen lemna de österrikiska staterna och aldrig mera dit återvända.
Med detta grymma alternativ för ögonen tvekade hon dock ej i valet; hon qvarstannade i Olmiitz.
Förgäfves sökte man emellertid bringa Lafayettes namn i glömska.
Det fick en högre glans genom martyrglorian.
Den ädle Washington, i hvars hus fångens son Georg fatt ett faderligt mottagande, sökte både i Berlin och i Wiengöra sin inflytelse gällande till sin forne vapenbroders för-mon.
Ja, i engelska parlamentet höjde sig röster, som i rättvisans namn kräfde fångens frigifvande.
General Bona-parte, som nu gick fram på sin segerbana i Italien, fick sin regerings uppdrag att vid ett kommande fredsslut återfordra Lafayette.
Hans hotande, bestämda språk gjorde här som i andra fall sin verkan.
Den 23 sep t.
1797 öppnade det ohyggliga fängelset i Olmutz sina portar för Lafayette.
Han afreste nu med sin maka och några vänner till Hamburg, der han fann ett vänligt mottagande; på ett i hamnen liggande amerikanskt skepp föranstaltades till hans ära en glänsande fest.
I Frankrike hade emellertid hans förmögenhet gått förlorad, och hans gods såldes.