Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti första delen af sitt yttrande yrkade Hr von Hartmansdorff återremiss af skäl, som möjligen kunde äga någon grund, men sedermera trodde jag mig finna, att den värde talaren framdrog alla skäl, som kunde upptänkas, för afslag å ifrågavar. kreditiv, ehuru han slutade med tillstyrkande af detsamma, likväl med det förbehåll, att R.
St. skulle frånsäga sig allt ansvar, i händelse af en krigsförklaring.
Jag kan icke af StatsUlsk:s utlät, finna, att R.
St. genom ett bifall till samma utlät., skola åtaga sig något ansvar i fråga om en krigsförklaring, ty Utsk:s utlåt, är icke affattadt uti sådana ordalag.
Hvar och en af eder, mine Hrr! har hört dessa ordalag uppläsas och ett återupprepande af dem torde sålunda vara öfverflödigt.
Af Utsk:s utlåt, kan jag icke finna annat, än att R.
St. blott till bestridande af kostnaderne för rustningar och andra åtgärder, som af politiska förhållanden blifva nödiga, tillstyrka, att till Konungens disposition anvisa 2,000,000 r:dr.
Att genom dessa medels utgående från riksg:s-kont., någon förstöring af penningeväsendet skulle Den II Maj. 517 uppkomma, anser jag icke allenast otroligt, utan äfven omöjligt.
Hvilka slutsatser, som än kunna dragas af de för vär handels nuvar. mindre lyckliga konjunkturer, kunna desse 2,000,000 r:dr omöjligen verka förstörande på vårt penningeväsende.
Mera fasthet äger realisationens grund och större tillgångar äger riket, än alt denna summa skall blifva olycksbringande för detsamma.
Hr von Hartmansdorff har dessutom framställt en mängd andra frågor, af hvilka jag skall besvara en del i största korthet.
Han har nemi. sagt: hafva vi orsak lill krig och skola vi icke först försöka fredliga underhandlingar.
Genom statsministerns för utrikes ärendena afgifna yttrande torde redan vara bekant, hvad jag, såsom ledamot af Hemliga Ulsk., är berättigad att upplysa, det fredliga underhandlingar längesedan varit började; men för alt gifva kraft åt en underhandling eller bemedling, mäste en väpnad man finnas bakom hvarje ord.
Dessa framställningar i diplomatisk väg göras blott i samråd med de större makterne, hvilkas intressen likasom våra kunna trädas för nära genom sådana tilltag, hvarmed Tyska förbundet i sednare tider gått tillväga.
Hr von Hartmansdorff frågar, om något fördrag ålägger oss att deltaga i våra grannars tvisligheter och tillgripa det yttersta medlet.
Den värde talaren har troligen menat Jus canonicum.
Genom Frih.
Stjernelds yttrande är tydligt, ali eli sådant fördrag icke finnes.
Hr von Hartmansdorff frågar vidare, om rättvisan fordrar, att vi för våra slamförvandters och grannars skull skola börja krig och om icke äfven Tyskarne äro vära stamförvandter.
Nå väl! hafva vi icke för deras skull börjat krig?
Mänga af oss minnas säkerligen, att vi seglat öfver Baltiska hafvet och deltagit i striderne mot Napoleon.
Andra motiver än endast stamförvandlskapen kunna likväl föranleda rustningar.
Vära egna intressen kunna blifva så förnärmade, att, för rikets sjelfbestånd och lugn, väpnade trupper mäste ställas i fält för ali förekomma eljest oundvikliga följder.
Men, frågar Hr von Hartmansdorff, äga vi väl makt att strida emot Tyskarne, hvilka utgöra 40,000,000 menniskor men vi och Danskarne sammanräknade endast 4.000,000.
I denna kalkyl torde förefinnas någon missräkning, enär om vi räkna Norrmännen såsom Skandinaver, folkmängden inom de 3 rikena väl är något större.
Men det torde i alla fall icke kunna sättas i fråga, att vi skola börja krig med Tyskland förr, än i den mån sjelfförsvar eller vära intressen sådant påkalla.
Enl. min åsigt kunna våra intressen blifva hotade, om den eröfringslusta, Tyska förbundet under sednare veckorna visat, sträcker sig längre än hitintills.
Om ropet på stationer för en örlogsflotta göres iuom Tyskland gällande, torde man kunna förutse, att de från
Danmark eröfrade länder icke sä lätt återlemnas.
Man torde kunna förutse, att de på fasta landet från Danmark eröfrade länder icke tillfredsställa den Tyska eröfringslustan, och att Tyskarne ganska väl inse, att de icke kunna bilda någon större sjömakt, med mindre än att Fyen göres till en Tysk provins, och om så skulle inträffa, hvad blir då följden för oss?
Den kan blifva ganska vidtutseende — samt i och med detsamma omintetgöra vår isolerade 518 Den 11 Maj. ställning, som eljest vid de flesta tillfällen kan medgifva oss en neutralitet, då vi genom
Danmark äro skilde från Tyskland: men om
Danmark hopkrymper till en enda ö eller par, då få vi Tyska förbundet så godt som till granne och detta förbunds alla grannar hafva under sekler blifvit oroade med krig på ett eller annat sätt.
M. ser saken så, som jag här enl. mina äsigter tagit mig friheten framställa den, torde K.
M. finna nödigt att Sveriges trupper ställes emot Tyskarne.
Jag är öfvertygad att det icke sker på annat sätt, än såsom vi af regeringen kunna vänta eller, med andra ord, under iakttagande af alla landets intressen; och derest konungen finner nödigt, att vidtaga sådana åtgärder, som skulle bringa oss i krigstillstånd, derest öfvervälde! mäste mötas med bajonetten, kan hos mig ej uppstå annan tanke, än, att om Sveriges Konung sätter Sveriges ära i pant, tillhör del Svenska folket att lösa den.
Jag voterar för bifall.
Härtill hördes många ledamöter yttra bifall.
Petter:
En talare har klandrat Konungens rådgifvare i och för den K. skrifvelse, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, emedan den värde talaren deruti velat se ett försök, att erhålla R.
St:s yttrande, huruvida riket bör inlåta sig i krig, ehuru sådant utgör en fråga, sorn ute slutande tillhör K.
Härvid får jag erinra, att en så beskaffad tolkning af den K. skrifvelsen icke är förenlig med dess ordalag.
Konungens rådgifvare hafva ingalunda, vid tillstyrkandet af densamma, förbisett K.
M:s rätt att i detta ämne besluta såsom
Han finner med rikets ära och nytta öfverensstämmande.
Men det synes mig likväl vara i sin ordning, om Konungen, då Han föranlåtes att handla i en sä ytterst vigtig sak, som den ifrågavar.
, dessförinnan önskar alt känna nationens tänkesätt, samt benägenhet att lemna del understöd, som derest några åtgärder vidtagas, måste blifva af nöden, och jag tror icke, alt K.
M. kan erhålla någon mera lämplig ledning för Sitt omdöme i detta hänseende, än då Han vädjar till Svenska folkets församlade ombud, i den ordning grundlagen medgifver.
Inför Hemliga Utsk. har K.
M. framlagt handlingar, som fullständigt utvisa frågans ställning, men äro af beskaffenhet, alt icke kunna blifva föremål för R.
Uti den K. skrifvelsen är jemväl tillräckligt ådagalagt, hvaruti frågan egentligen består.
Denna skrifvelse innehåller nemi., dels att den allmänua politiska ställningen i Europa kan påkalla nödiga försigtighetsmått, för alt vara beredd på möjligen inträffande händelser, och dels hurusom
Danska regeringen, i anledn. af anfall emot dess stater, påkallat Sveriges understöd, samt att Sveriges dyrbaraste och vigtigaste intressen möjligen blifva beroende af den inverkan på detta grannrikes ställning, som berörde anfall skulle kunna medföra.
Det är klart att Konungen allena tillkommer att pröfva, huruvida omständigheterne äro sådane, att någon verksam åtgärd å Sveriges sida påkallas; men mig synes, att det åtminstone icke bör föranleda klander från representationen, om Konungen, före fattandet af Sitt beslut, lemnar represen - Den 11 Maj. 519 tationen tillfälle att meddela yttrande, huruvida nationen vill underkasta sig de uppoffringar, som kunna erfordras.
Det är endast delta, som utgör föremål för representationens bepröfvande.
Om dervid skulle uttalas alla de farhågor för möjliga krigshändelser och deras verkningar, hvilka en ledamot här omnämnt, och detta blefve svaret pä den K. skrifvelse!!, så vore naturligtvis vunnen en vigtig upplysning i nyssberörde hänseende.
Skulle deremot dessa åsigler icke delas, ulan nationens ombud, med kännedom derom, att vigtiga intressen äro i fara, finna sig böra lemna det understöd, som för deras försvarande må erfordras; så har Konungen, jemte den visshet i sistnämnde afseende, hvars erhållande den K. skrifvelsen åsyftar, jemväl för de åtgärder, sorn af Honom vidtagas, fått stöd af nationens tänkesätt.
Jag finner visserligen, att del vore vida beqvämligare, all icke yttra något på förhand, för att efteråt, med ledning af händelsernas gäng, kunna fälla sitt omdöme öfver hvad, som bordt göras; Men jag hoppas, att delta sätt all gå tillväga icke mätte gillas af rätt många.
Uti sjelfva saken, hvilken jag icke anser mig böra göra till föremål för närmare bedömande, än sorn skett, har här blifvit anmärkt, dels det stora antal hvarmed Sverige möjligen kunde komma att strida, dels att icke upplyst vore, huruvida Sverige i fall sådant tilläfventyrs skulle inträffa, har att påräkna understöd af andra makter.
Man torde likväl
Buna, att den sednare anmärkm icke här kau blifva föremål för närmare utredning; och hvad åter angår den förra, sä har jag endast det svar alt lemna, att Svensken, om fäderneslandets ära och väl mana till strid, icke är van att bestämma sitt beslut efter fiendernas antal.
Hr von Stockenström, Carl Reinh.
Polhem:
Jag kan icke, lika med Hr von Hartmansdorff och pä de af honom anförda grunder, yrka återremiss af StalsUtsk:s betänk.
Jag anser att en Regering, som står i spetsen för en coustitulionell monarki, handlar öppet och ärligt, dä den vädjar till representationen i ett ämne af den vigliga beskaffenhet, som det ifrägavar.
Det är ett förtroende, som Konung och Regering derigenom visat representationen, och som den sednare bör veta att värdera.
Det kan icke vara en olycka, att R.
St. få yttra sin tanka i denna sak, och att Ständerna torde icke höra ådagalägga någon större återhållsamhet att uttala densamma i detta, än i något annat ämne.
Det är dock Konungen, som, efter grundlagen, ensam besluter.
Då vi nu gifva tillkänna vära åsigter, böra vi göra det sä, alt vi kunna stå till ansvar inför samtid och efterverld, och vi kunna det, om vi handla efter vår innerligaste, på moget öfvervägande grundade öfvertygelse.
Pä denna grund yrkar icke jag återremiss, utan bifall, men då jag yrkar detta bifall, anser jag det likväl vara R.
St:s pligt, alt, då Konungen velat inhemta ett omdöme af nationens ombud, så utan förhastande, utan hänförelse, uttala sin öfvertygelse, som hvar och en efter bästa pröfning och förstånd uii denna maktpåliggande fråga förmår.
Fredens välsignelser hafva länge utgjort den förnämsta lyckan iuom vårt fädernesland, 520 Den 11 Maj. sorn under denna tid, om också någon gång klagomål i vissa afseenden med skäl icke hafva saknats, likväl framgått i förkofran och välstånd.
Det må derföre ursäktas, om man hyser farhågor för beträdandet af en bana, hvars utgång icke kan förutses, en bana, som kan medföra en förut saknad nationalskuld, aflynande handel och förstördo näringar, med ett ord, en verklig nationalolyeka.
Men dä man å ena sidan beräknar dessa olycksbringande följder, måste man också ä den andra besinna, att del finnes en stund, då man är nödsakad alt vara beredd äfven på farorna, på ett krig eller, till det minsta, på ett försvar af sitta egna landamäre)).
Politiska förhållanden hafva under de sist förflutna månaderne uppstått inom en stor del af vår verldsdel af så ovanlig beskaffenhet, att man icke katt med någon visshet förutse, huru allt slutligen utvecklar sig.
Folk som hittills icke haft någon politisk frihet, men nu tillkämpat sig sådana rättigheter, störta fram uti en yra, som understundom, icke respekterar någon statsrätts fordringar, och då man ser, att sä är förhållandet, då hör hvar och en nation betänka, hvad omsorgen om eget lugn och eget sjelfbestånd kan fordra och behöfva.
Då man genomläser den K. skrifvelse!) lill StalsUtsk. finner man utan tvifvel, alt Konungens rådgifvare sä uppfattat förhållandet, och det är hufvudsakligen af samma anledn., som för dem tyckas gjort sig gällande, nemi. upprätthållandet af fosterlandets ära, och bevarandet af dess egna, dyrbara intressen, sorn jag anser det begärda anslaget böra bifallas, lili samma K. skrifvelse finnes äfven omnämndt, att ett grannrike sorn nära hotas med undergång, begärt hjelp af sina Svenska stamförvandter.
Det kan vara vackert att hjelpa en granne, som är försatt i nöd; det var vackert af ungdomen, af Sveriges och Danmarks ungdom, alt, efter en tid af split, knyta försoningens band mellan 2:ne folk, hvilka för evigt bordt vara förenade, genom stamförvandtskap, genom samma språk och samma seder.
Då denna ungdom, i stunder af glädje och hänryckning, slöto vänskapens och broderskapets förbund, blef likväl icke ett sä betydelsefullt löfte gifvet, att det ena folket derigenom, med hvilken uppoffring som helst, skulle anse sit; ovilkorligen skyldigt, att uppträda lill infriande af detta ungdomens löfte, om äfven försoningen vunnit många och starka sympatier håde hos regeringarne och hos nationerne sjelfva.
Ur en sådan synpunkt har jag aldrig uppfattat skandinavismens idé.
Politiken får icke vara sä varm, den mäste vara kall och beräknande.
Den mäste först se på eget sjelfbestånd, innan den kastar en hel nation in uti faror och äfventyr, som kunde leda lill betänkliga följder, utan att verka, hvad dermed varit åsyftadt.
Onskligt vore, om lösningen af den fråga, som nu är å bane, kunde ske, endast eller hufvudsakligen, på underhandlingens väg, men man hör likväl icke förbise, att en sådan underhandling svårligen kan åstadkommas med eftertryck, såvida man icke visar, att man äger kraft och styrka, att möta ett motstånd, i fall detta verkligen skulle uppstå.
På samma gång, som man har hjerta för olyckan, bör man dock väl se sig före, att man icke kastar sig in i faror, hvarur Den 11 Maj. 521 nian sedermera möjligen icke kan, utan förluster, draga sig undan.
Jag tror, att ett Iand, så fattigt som vårt och med sä ringa tillgångar, icke bör offra sig endast och allenast för äran eller hjelpsamheten, såvida man icke vet, alt vi hafva ett bistånd att påräkna från andra makter och, under förutsättning, ehuru ingen visshet derom blifvit gifven, att Konungens rådgifvare, som hafva tillstyrkt, att Sverige må komma alt deltaga i striden, hafva tagit dessa omständigheter i betraktande, och äro förvissade om ett mäktigt biträde, vågar jag lemna min röst för det begärda anslaget; oaktadt jag inser, att uti detta bifall måhända inbegripes icke allenast de nu äskade 2,000,000 r:dr, utan äfven vida mera, ty dä man en gång kastat sig in på krigets bana, kan man icke förutse alla uppoffringar.
Den tid är nu förbi dä Sverige skref lagar för Europa.
Må vi härefter vara bäst nöjde, om vi kunna förblifva i vårt obemärkta lugn och, skiljde genom håfven från andra folkslag, som oss omgifva, undgå att inblandas i andra makters stridigheter.
Med denna åsigt om vår pligt, om behofvet af våra rustningar och derjemte om den nödiga varsamhet oss åligger, och under den förtröstan, alt Försynen nu, som fordom, mätte beskydda Svea land, lemnar jag min röst till bifall å StatsUtsk:s betänk.
Jag har begärt ordet, för att vederlägga en här framställd, enl. min åsigt, origtig sats, förutsatt att den möjligen kan verka pä öfvertygelsen hos någon af R. o. Ad:s ledamöter i fråga om det beslut, Ståndet skall i denna fråga fatta.
Såsom skäl för afslag å Utsk:s betänk, har Hr von Hartmansdorff bland annat anfört, att ett krig skulle medföra oberäkneliga kostnader, och att man mäste taga i betraktande att silfver uttagits ur banken i utbyte mot sedlar, hvarigenom rörelsekapitalet blifvit minskadt.
Den vid BankoUtsk:s betänk.
N:o 42 fogade tabell utvisar, alt kreditivet för belåning af vågbara metaller icke varit anlitadt till dess fulla belopp.
2,500,000 r:dr återstå ännu af detta kreditiv.
Nu har så tillgått, alt belåningen af dessa vågbara effekter ägt rom, och att för de sålunda erhållna lånen silfver uttagits ur banken, hvarigenom rörelse-kapitalet icke undergått någon förminskning.
Beträffande åter hufvudsaken, så bestrider jag den yrkade äterremissen, emedan den tidsutdrägt, som genom en återremiss uppkommer, tillintetgör verkan af en i tid vidtagen demonstration.
Hufvudsakligaste skälet, hvarföre jag tillstyrker bifall till betänk., är, alt jag är mån om detta Stånds anseende och tror, att, då de Stånd, hvars yrke icke är alt befatta sig med det, som rörer krig, likväl, utan betänklighet, bifallit betänk., det skulle förundra mången, att R. o. Ad., hvars medlemmar lill största delen tillhört eller tillhöra militären, skulle framställa betänkligheter, hvilka ingalunda komma att tolkas till Ståndets fördel.
Hermelin, Aug.
Söderling: H.
StatsUtsk. har ansett sig böra tillstyrka antagande af K.
M:s skrifvelse om anslag af 2 millioner r:dr b:co till utgifter för arméen m. m. 522 Den 11 Maj.
Sveriges grundlag tillerkänner visserligen K.
M. ett vigtigt prerogativ, nemi. vården af de utländska angelägeuheterne oell underhandlingar med främmande makter; och får jag härvid åberopa dels riks-aktens § 4 m.
B. stadganden, men skall ifrägavar. prerogativ sättas i öfverensstämmelse med lagens verkliga och omisskänneliga mening, så är det represeutatiouens skyldighet att understödja de pä grund af öfverenskommelser eller under annan form tagne åtgärder med afseende pä landets ställning lill främmande makter och således endast i högsta nödfall undandraga sig att anslå äskade anslag för ifrågavar. ändamål.
Sedan jag nu anfört, huru jag betraktar frågan till dess formella beskaffenhet, sä får jag i sjelfva hufvudfrågan vördsamt tillkännagifva, att jag, under närvar, förhållanden, ämnar sluta mig till de talare, som yrkat bifall på Utsk;s betänk.
Då K. M., vid framställande af detta ärende till R.
St., uttalat
Sin förväntan, alt med möjligaste skyndsamhet erhålla del af det beslut, som härom blefve af R.
St. fattadl, ser jag deruti ett skäl, att icke fördröja svaret utöfver hvad nödigt är.
Men lika sä mycket som detta å ena sidan bör i betraktande tagas, lika så mycket böra vi ä den andra ihågkomma K.
M:s yttrade önskan, det R.
St., såsom Svenska folkets ombud, mätte, vid deras behandling af frågan, iakttaga en noggrann pröfning deraf.
Redan vid början af denna öfverläggning har ibland oss en betänksam varrjande stämma höjt sig med erinran om de vådor, som kunna uppkomma genom ett ovilkorligt bifall till förslaget, utan att man förut vidtagit någon ändring uti dess ordalydelse.
Med lilligaste högaktning har jag åhört detta yttrande, såsom varande ett bevis på den ädla öppenhet, hvarmed den värde ledamoten icke tvekat att uttala sin öfvertygelse, oaktadt han säkerligen varit väl derom medvetande, att hafva med den yttrade äsigten framträdl i strid mot allt hvad den ungdomliga känslans hänförelse, lifvad af den undersätliga benägenheten att gå K.
M:s förslag till mötes, säkerligen ganska mäktigt verkar, till ämnets framstående för de fleste bland oss uti en sådan dager, att den aktade talarens betänkligheter dervid nödvändigt skönjas i ett mattare ljus.
Men, oaktadt jag sålunda fullkomligt erkänner allt del aktningsvärda af denna till sorgfällig eftertänksamhet manande framställning, vågar jag likväl förklara mig vara af motsatt mening med den värde ledamoten, beträffande den af honom tillkännagifna tanka om nödvändigheten och lämpligheten af en skeende återremiss.
En sådan, till en icke obetydlig tidsutdrägt ovilkorligt ledande åtgärd, bör icke vidtagas i ett ärende, af den beskaffenhet som delta, såvida ställningen af ordalagen icke alldeles oundgängligen skulle kräfva en dylik försigtighet.
Eör min del kan jag icke inse denna nödvändighet.
Man har fruktat att de innebära en antydan om ett förestående krig, att de utvisa en hos Regeringen inneboende benägenhet dertill och uttala en anmaning till Svenska folkets ombud att häruti instämma.
Sådan är likväl icke min uppfattning
Den 11 Maj. 523 af deras innehåll; och jag anhåller derföre vördsammast att med några ord mig må tillåtas för denna min åsigt redogöra.
Åled djup och allvarlig vördnad har den länkande samtiden vitsordat, med samma känsla skall ock en rättvis efterverld erkänna väldet af den fredliga, visa och tillika kraftfulla regeringspolitik, hvilken framlidne Carl XIV Johan i lifstiden följt.
Mod och försigtighet ledde jemväl hela Hans förfarande emot främmande makter.
Värt under Hans spira så långvarigt lyckliga och aktade fädernesland skall, om det känner tacksamhetens förbindelser, aldrig förgäta dessa höga förljeuster.
Med sann glädje och tillfredsställelse ser jag nu, i den K. skrifvelse!), icke ett afvikande från den vördade fiidshjeltens, den landsfaderlige Carl Johans åsigter, utan tverlom ett troget vidhållande deraf. K. M. har i förevar, nåd. skrifvelse uttryckligen förklarat sig hysa ”den litliga önskan, att den närvar, politiska ställningen i Europa icke måtte för de förenade rikena medföra någon rubbning af de utaf fredens lugn härflytande fördelar”.
I dessa ord uttalar K.
M. den bestämda åsigt, att fredens välgerningar äro oss dyrbara och ej utan nödvändighet må uppoffras; K.
M. har derjemte yttrat, det ”en nödig försigtighet fordrade, att icke vara oberedd pä händelser, som af nämnde politiska ställning tilläfventyrs föranleddes”.
Jemväl dessa uttryck tillkännagifva en fredälskande omtanka, men icke en böjelse af krigslystnad.
Ganska länge har Europa fått hugna sig af fredslugnets stillhet; om någon oro i ett eller annat land uppstått, så har den icke varit af läng varaktighet, och Norden har endast pä afstånd förnummit eli genljud af stridernas gny.
Men då nu plötsliga brytningar i de politiska förhållanderna nästan öfverallt inträffat, och det i vårt närmaste grannskap redan kommit till ett allvarsamt utbrott, då mäste väl värt land med ökad vaksamhet hålla sig färdigt till de ansträngningar, dem omständighelerne kunna af oss erfordra.
— Under den mångåriga fredstid, dä Carl Johan förde spiran öfver de förenade folken, huru träget och allvarligt påkallade icke
Hans faderliga röst medel af folkets representanter för att sälla riket i en aktningsbjudande ställning; ehuru de tyvärr icke alltid lemnade all den uppmärksamhet som varit önskvärd, åt dessa Hans framställningar.
Må R.
St. nu efter förmåga godtgöra deras företrädares fordna förbiseenden.
Först då kan man med värdighet och trygghet äga hopp om fred, när man är färdig och beredd lill strid.
”Si vis pacem, para hellum”, heter det.
De i den K. skrifvelsen förekommande ordalag synas mig enkom valda för att uttrycka denna mening.
Jemväl uti SlalsUtskis förslag till svar derå, ser jag icke något tillstyrkande af ett anfallskrig.
Man har väl ansett att bifall till ifrågavar. framställning torde föranleda användandet af en beväpnad demonstration å vår sida och icke endast inom rikets gränsor; men om det också skulle inträffa, att Svenska trupper öfverföras till Danmark, som af oss begärt hjelp, kan jag ändå icke frångå riktigheten af Frih.
Palmstjernas yttrande, alt då försl, när man visar sig färdig till 524 Den 11 Maj. sirid, kan man gifva kraft ål sitt bemedlingsord emellan de tvistande.
Uppriktigt bör man beklaga den olyckliga brödrastrid, som pågår inom grannstaten, auledntn till dess utbrott må hafva varit hvilken som helst.
En sådan bedröflig inre tvedrägt påkalla ovilkorligen gärden af vårt deltagande.
Huru önskligl mäste det icke för oss vara, att derpå få se ett lyckligt slut; och huru hedrande för oss om vi dertill kunna bidraga.
Med mycken belåtenhet hafva vi alla erfarit den växande vänskap och förtrolighet, som under sednare åren uppkommit emellan Sverige och Danmark i st. f. den fordna missämjan och afunden.
Allt gammalt split synes nu vara glömdt; må det aldrig upplifvas.
Vårt deltagande mäste i följd af denna ändrade sinnesstämning numera 1 desto rikare mätt tillhöra dessa våra stamförvanter.
Det är blott en ny bekräftelse på den satsen, ofta besannad, all lik som, när ile närmaste blodsfränder hata hvarandra, detta hat är långt bittrare än emellan oskvlda, så blifver deremot, om när beslåglade älska hvarandra, deras kärlek vanligtvis sä mycket in nerligare.
Hvad jag likväl, vid all den tillfredsställelse, som med skäl alstras af denna nyvaknade försonlighet och vänskap, nödgas såsom en brist anmärka, är den ensidighet hvarmed Skandinavismen velat isolera sig fräu allt samband med den Germaniska slägtstammen; hvadan jag i detta hänseende, och på de grunder, dem Hr von Hartmansdorff derom anfört, ber att få förena mig uti hans i denna del yttrade åsigter.