Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill icke länge upptaga R. o. Adins tid och skall derföre icke ingå i vederläggning af alla de anmärkningar, som blifvit framställda, men jag kan dock icke underlåta att fästa uppmärksamheten på några, sorn synas mig fullkomligt obefogade. Gr. Mörner har yttrat, att vid jemförelse emellan den Norska och Svenska tariffen det i allmänhet visat sig, att den Norska innehåller högre skydd än den Svenska, och han har, för att styrka detta sitt påstående, upprättat en förteckning öfver 25 å 30 artiklar, med hvilka detta vore förhållandet.
Först tillåter jag mig anmärka, att hvad den af Gr.
Mörner åberopade artikeln »ylleväfnader» angår, denna vara enligt Hr Grins eget påstående icke utgör föremål för någon större tillverkning i Norge.
Den är sålunda alt anse mera såsom en kassa-artikel.
Men, vid min hemkomst i går afton, genomsåg jag de båda ländernas tariffer, och påträffade genast icke mindre än 10 särskilda artiklar, som i den Norska tulltaxan hade lägre skydd sig åsatt än i den Svenska.
Jag ansåg det öfverflödigt att derefter fortsätta min jemförelse, men jag tror mig kunna antaga, att om några artiklar äro belagda med högre tull i Norge än i Sverige, sådant kan tillskrilvas helt andra orsaker än de
Svenska underhandlarnes bristande nit att skydda Sveriges bästa.
Den 9 Februari. 495 Frih. Klinckowström har vidare fästat uppmärksamheten vid det orimliga förhållandet, att linnetråd enligt Franska traktaten drager blott och hart en enda tullsats.
Ar delta ett fel i Franska traktaten, så återfinnes samma fel i 1863 års, af R.
St:r beslutade tulltaxa.
Jag liar fästat mig vid ett yttrande af en talare å motsatta sidan, som antydde, att motståndet mot den Franska traktaten i någon mån kunde tillskrifvas den oro och det missnöje, som i landet uppstått i följd deraf, alt Regeringen mot förra riksdagens beslut nedsatt tullen å åtskilliga jordbruksalster, samt af det sätt, hvarpå Regeringen tillsatt tullkoiriilén.
Om äfven en sådan oro funnits, om den äfven varit berättigad, hvilket jag icke vill undersöka, kan jag dock icke foresta Ila mig, att någon af R. o. Ad:ns ledamöter skulle förkasta traktaten derför att han funnit sig sviken i sina önskningar angående frågor, alldeles oberoende af densamma.
En sådan tanke måste jag tillbakavisa.
Här har blifvit framstäldt ett förslag, att R.
St:r skulle godkänna de i tariffen R. upptagna införselafgifler intill slutet af det år, hvarunder en kommande riksdag eger att bestämma bevillningen.
Hvad innebär ett sådant förslag?
Enligt min tanke skulle ett bifall dertill vara detsamma som ett afslag.
Traktaten innehåller nemi. i den 17:de artikeln, alt den skall gälla under loppet af 12 år, och den 16:de art. föreskrifver, att den i sin helhet skall underställas
Svenska nationalrepresentationens godkännande.
St:r nu sk tille godkänna traktaten för endast 1 år, så hemställer jag, om icke ett sådant godkännande skulle innefatta detsamma som att R.
St:r afslagit densamma.
Jag kan för min del mycket väl förslå, alt man ur ekonomisk synpunkt kan finna bestämmelserna i traktaten sådana, alt man icke vill godkänna dem, men jag kan deremot icke förstå, att, om man anser traktaten i och lör sig sjelf skadlig, man kan bifalla den för ett år; ty jag kan icke föreställa mig att, i den händelse det i och för sig vore en olycka att bifalla traktaten, denna olycka skulle blifva mindre derföre, att den bereddes på ett, enligt några talares åsigt, fullt grundlagsenlig! och systematiskt sätt.
Anser man, att traktaten skall medföra olyckor för Sverige, så bör man afslå den; men, om man, i likhet med mig, anser det vara minst sagdt obevisadt, att den skall blifva olycksbringande, samt anser det deremot vara fullt klart att, i fall den af R.
St:r ogillas, det skall för Sverige under en mer eller mindre lång framtid blifva nästan omöjligt att träda i några underhandlingar med fremmande nationer, och att den Svenska konungamaktens anseende skall inför utlandet lida ett svårt afbräck, då röstar man för traktaten utan något tillägg.
Jag anhåller att få instämma i det af Frih.
Manderström framställda yrkande.
Exc. Hr Frih. De Geer, Louis; Jag har icke begärt ordet derföre, att jag tilltror mig kunna lemna något bidrag till 496
Den 9 Februari. den utredning förevarande ämne redan vunnit; men då en talare här i början af denna diskussion sökt hvälfva liela ansvarigheten för ifrågavarade traktat på en enda af Konungens rådgifvare, har jag velat erkänna min skyldighet att dela såväl det moraliska som det juridiska ansvaret för denna traktat, hvars alslutande jag tillstyrkt, med full öfvertygelse, att den är för landet gagnelig, och att de i densamma bestämda tullsatser innefatta ett tillräckligt skydd för våra under ett skydds-tull-system uppammade näringar.
Ehuru till stiirsta delen förekommen af den siste talaren, ber jag att jemväl få tillägga några ord angående frågans formella behandling och grundlagsenlighet.
Det har blifvit påstådt, dels att K.
M:t icke egt rätt att afsluta traktaten med Frankrike utan Ständernas samtycke, och dels att icke heller Ständerna ega rätt att lemna ett sådant samtycke för mera än en statsregleringsperiod.
Hvad först angår omfånget för Ständernas rätt i sistnämnda afseende, så vill jag icke bestrida riktigheten af den uppfattning, Gr.
Mörner här framställt;- men jag tror, att vi icke behöfva derom för denna Iråga ingå i någon pröfning.
Ty om R.
St:r, såsom här blifvit föreslaget, för sin del godkänna traktaten, så gör detta elter min förmening tillfyllest för ändamålet, och Ständerna kunna ju derigenom omöjligen anses hafva gått utöfver sin befogenhet — deras rätt må för öfrigt sträcka sig längre eller kortare.
Det ankommer nemi. alltid på en kommande riksdag, att se till, det någon inkräktning ej sker i dess rätt.
Vid sådant förhållande, inser jag icke, hvarföre R.
St:r skulle undandraga sig att lemna svar på den till dem hänskjutna (råga, om de godkänna traktaten eller icke, såsom fallet blefve, derest R.
St:r skulle svara endast med en anmälan, att de ställt tulltaxan för nästa bevillningsperiod i öfverensstämmelse med Franska traktaten.
Syftemålet med ett dylikt svar skulle förmodligen vara, att R.
St:r icke ville påtaga sig något ansvar för traktatens följder, utan kastade detsamma på Regeringen ensam.
St:r icke vilja ikläda sig ansvaret för traktatens förkastande, fastän detta står dem öppet, betviflar jag, att i alla fall framtiden skulle frikänna dem från allt ansvar i detta afseende.
Men här är icke fråga om, att R.
St:r skola fastställa vissa tullsatser för hela den tid, hvarpå traktaten är sluten; utan här är endast i fråga, att R.
St:r skola godkänna K.
M:ts åtgärd att hafva slutat en så beskaffad traktat, som den framlagda.
Hvad åter angår Konungens rätt, så vidhåller äfven jag påståendet, att K.
M:t egt grundlagsenlig rätt att utan Ständernas hörande afsluta denna traktat; på samma gång som jag anser det vara handladt i sann konstitutionell anda, att K. M:t i denna, såsom i de flesta andra vigtiga ekonomiska ärenden, icke velat göra det tagna steget oåterkalleligt, utan att deröfver hafva inhemtat Ständernas godkännande omdöme.
Vår grundlag innehåller, bland andra, två bestämda grundsatser, den ena, att beskattningsrätten tillkommer R.
St:r allena; den Den 9 Februari.
497 den andra:
Konungen pnsam utöfvar den ekonomiska lagstiftningsrätten.
Nåväl, Mina Hrr! hvad utgör kärnpunkten i motståndet emot den Fransyska traktaten?
Ar det, att beskattningens grunder derigenom förryckas, så att hinder uppstår, att på det sätt man finner ändamålsenligast ordna beskattningssättet?
Eller är det icke fastmera, att man helärar det våra näringar skola komma att sakna ett för dem behöfiigt skydd?
Men näringarnes beskyddande måtte väl till sin natur, om något, tillböra den ekonomiska lagstiftningens område.
Men, säger man, så snart den ringaste beskattningsfråga ingår i ett ekonomiskt ämne, så måste Ständernas beskattningsrätt respekteras.
Det skulle kunna sättas i fråga, huruvida alltid Konungens prerogativ ovilkorligen skulle vika, om det komme i kollision med II.
Sl:rs.
Men äfven mcdgifvet, alt Ständernas prerogativ företrädesvis skulle till det aldra yttersta respekteras, så måste väl å andra sidan äfven medgifvas, att Konungen, på grund af sin positiva rätt att stifta ekonomiska lagar och, i detta fall, äfven på grund af sin rätt att sluta afhandlingar med främmande makter, eger åt dessa lagar och afhandlingar gifva det innehåll han finner bäst och nyttigast, allenast de icke innehålla något som är i grundlagen förbjudet.
Men nu finnes det ingenstädes i grundlagen Konungen förbjudet att nedsätta tullafgifter; och man har icke kunnat komma till det påståendet, att ett ingrepp härigenom skett i Ständernas rätt, annorlunda än genom att förklara, det grundlagen med ordet beskatta äfven menar att borttaga skatter, och med att förhöja en afgift, äfven att förminska den.
Detta är likväl att gå utöfver ordalydelsen, på samma gång som det strider emot den praxis, sorn under hela vårt nuvarande statsskick oafbrutet gjort sig gällande, såsom bär af andra talare fullständigt blifvit ådagalagdt.
Har man väl dessutom gjort sig tillräcklig reda för hvart den nu ifrågasatta tolkningen skulle leda?
På någon handelstraktat, en sådan måtte erbjudas huru fördelaktig som helst, skulle vi knappt mera kunna tänka, om hvarken Konungen egde afsluta en sådan, utan Ständernas bifall, eller Ständerna egde att gifva sitt bifall för mera än en statsregleringsperiod.
Samma svårighet skulle möta att ordna vår utrikes-korrespondens genom postkonventioner, emedan postmedlen, enligt grundlagen, liksom tullmedlen, anses såsom bevillning.
Ja, om man sträcker konseqvenserna af Ständernas beskattningsrätt så långt, som en talare här gjort, att Konungen icke skulle ega att stadga förbud emot införsel af en vara, som Ständerna belagt med tull, så skulle icke, i händelse t. ex. boskap och hudar m. m. belädes med införsel-tull, Konungen ega att vid en inträffad boskaps-pest förbjuda införseln af nämnde artiklar.
Ej heller skulle R.
Shr kunna sätta ett sådant införselförbud i verket förr än vid ingången af påföljande statsregleringsperiod.
Jag medger visserligen, att genom den hittills följda tolkningen af grundlagen, i Konungens händer är lemnad en stor makt, som skulle kunna missbrukas till ett verkligt förryckande H. II. 32 498 Den 9 Februari. af Ständernas beskattningsrätt.
Grundlagen tyckes icke hafva ansett det vara synnerligen att helara, det regeringen skulle obetänkt förminska statsverkets inkomster genom att nedsätta skatten på ett håll, då den icke egde att derför bereda ersättning på ett annat.
Emot ett missbruk i detta afseende gifvas ock andra konstitutionella garantier, t. ex. i 107 § R.
Det är först, om dessa visa sig vanmäktiga, som det torde vara nödigt att tänka på en förändring af grundlagen.
Men förr än man ifrågasätter, att fråntaga Konungen den makt, han hittills obestridt utöfvat, borde man åtminstone vara ense om, att samma makt kunde i stället af Ständerna, eller af Konung och Ständer gemensamt, utöfvas.
Ty icke kan det vara välbetänkt att uppställa nya grundlagstolkningar endast för att vi dermed skulle lyckas binda händerna på oss sjelfva, så att vi icke på något sätt skulle kunna, i likhet med alla andra civiliserade nationer i veriden, sluta ett aftal meden främmande makt för längre tid än ett år, om det än vore aldrig så nyttigt eller nödvändigt.
Hr Bohnstedt, Theodor Ludvig, anförde skriftligen:
Hen lifliga diskussion och den ristning, denna tagit, bevisa, att den nu behandlade frågan är af största vigt; den omfattar äfven dels en grundlagstolkning, dels en princip, som djupt ingriper i landets vällärd, nemi. om våra inhemska näringar skola uppehållas, eller om de skola uppoffras för den kosmopolitiska yttre handelns intressen.
Kan det vara rätt att man ensamt och uteslutande vill lyssna till detta handelsintresse, som, föga bekymradt om landets, tänker blott på egen vinst, som derföre exporterar pitprops, råa malmer, kreatursben och hafre, hvilka borde inom riket förädlas, och som, sedan det sålunda bidragit alt sköfla våra naturtillgångar och afkläda vårt kära fosterland dess välstånd och dess trefnad, med samlade millioner köper en villa vid Comosjön eller ett hotell i Paris?
Vi behöfva och prisa den lifliga handeln, då den går i jemnbredd med våra näringars sunda och väl förstådda utveckling, men ingendera blomstrar länge, der de, i stället för att understödja, förtrycka hvarandra.
Ugglas har här yttrat: »att vid afgörandet af denna fråga står å ena sidan Konungens och R.
St:rs värdighet, och å den andra sidan endast farhågor!» — Jag ber få fästa Hr Fribms uppmärksamhet derpå, att å denna andra sida stå:
Svenska folkets ekonomiska välfärd; frågan om våra inhemska näringars fortfarande bestånd; frågan om möjligheten att betala våra skulder, och att sedan utan band klokt kunna ordna våra affärer!
Ett sparsamt och välmående folk har vilja och kraft att bevara sin frihet, sitt oberoende äfven i ekonomiskt afseende och sin sjelfständighet.
— En ruinerad och svältande nation faller lätt offer för köparen och inkräktaren.
Vi måste tänka på möjligheten att vi kunna invecklas i krig, att vi måste an - Den 9 Februari.
499 skaffa millioner till rustning, att våra hamnar kunna blockeras och ingen kan eller vill köpa våra råvaror, medan vi enligt frihandels-principen gjort oss totalt beroende af utländsk tillförsel af allt, som i utlandet tillverkas billigare än här, och derföre här försummats.
Vi måste tänka oss möjligheten att vi i alla fall ej med skuldsedlar längre få betala vår import, deraf en stor del kram, som vi ej behöfva, och att den starkt anlitade krediten tryter.
Alt de 15 millioner tullintrader till stor del upphöra, och alt denna brist måste fyllas genom direkt beskattning. (i)e 8 å 10 millioner bränvinsskatt kunna, om traktaten antages, snart nog upphöra, ty, då endast en Fransk auktoritets bevis behöfs att styrka äktheten af drufbränvinet, så blir det nog det billiga hvitbetsbränvinet af mauvais gofft som, färgadt och döpt till cognac, letar sig hit och fiirqvä’fver denna inhemska näring.
Man tröstar sig med att
Stalén då får tull för denna vara, men förgäter att millioner i betalning derför gå ut ur landel).
Huru skall statsbristen då fyllas?
Jo, såsom förr, af den betungade jorden, som alllid står qvar, om ock förvandlad till nakna berg och utsugna åkrar.
— Det är denna jord vi älska och vilja värna; det är Svenska folkets lycka och trefnad, vi vilja bereda.
Dertill behöfs en stark och på sunda grunder bygd inhemsk industri; den bygges ej med tomma theorier, men väl medelst uppmuntran och samlade kapitaler.
De som lefva bland folket och dela dess bördor, kunna säkrast bedöma dess behof; men de, som fått sig anförtrodd ledningen, hafva en skyldighet att underrätta sig om dessa behof och om tillståndet i landet.
Hvad betyder då denna mängd af konkurser och lagsökningar, som i alla rikets delar nu pågå; dessa offentliga rop på lån och denna smygande vigilans i hvarje vrå af landet; detta ständiga sjunkande af jord- och hus-värden; dessa dryga räntor, som uppenbarligen eller under hand betalas och fordras; detta det moraliska värdet undergräfvande vingleri i affärer, som är i starkt tilltagande, så att man måste se sig väl för med hvem man inlåter sig?
De kunna ej betyda annat, än att vi äro inne på en origtig bana, och att det är hög tid att vända oml — Jordbrukarens ställning är i hög grad betänklig, den skuldsatta jordegarens farlig; det är då en oafvislig pligt att söka undanrödja de faror, som hota denna hufvudnäring.
Den begär så måttligt, så ringa, medan den bär så oändligt mycket af rikets bördor, att det är en förblindelse att neka den detta lilla, medan tid är.
Hr Bennich har här officielt (hans egenskap af Generaltull-direktör gör detta uttryck berättigad!) tillkännagifva, att Svenska jordbruket ej beröres af denna traktat, och att R.
St:r äro oförhindrade sätta hvad tull de behaga å landtmannavaror.
Det är för Hrrme bekant, att i den traktaten bilagde tulltaxa, utan R.
St:rs begifvande utfärdad af K. M:t den 4 Dec. 1863 och af Statsrådet Gripenstedt kontrasignerad, hvarje jordens alster är till införsel fritt; spanmål, mjöl och gryn af alla 500
Den 9 Februari. slas, smör, ost, lill, lin, kött och fläsk m. m., allt får hit tullfritt införas.
Hitintills hafva sådana varor från Frankrike kanske ej i någon mängd hit införts, men då Holland finnér sin uträkning vid hitsändandet af stora ångbåtar lastade med ost och mjöl, ser jag intet hinder att ej äfven Frankrike, med nedsatta sjöfartsumgälder, skall finna det lönande hitsända af sina billiga jordalster.
Det är dock ej Frankrike allena, som åtnjuter betydliga nedsältningar i tulln (gifter i den efter afslutandet af handelstraklaten den 24 Mars 1865 utfärdade taxa, utan samina förmåner utsträckas med vår numera vanliga liberalitet till alla andra nationer.
Vid förra riksdagen beslöto likväl 11.
St:r införseltull å vissa jordbrukets alster, och anhöllo dessutom i särskild skrifvelse hos K.
M:t om instruktion lör den komité, som hade att uppgöra förslag till tullsatser, i motsatt rigtning, än den samina komité af Finansministern fått sig tilldelad.
St:r vid denna riksdag skulle besluta tullsatser å landtmannavaror, får Frankrike dessutom i 12 år, från hvilken hamn som helst, hitföra sådana, utan att drabbas af högre sjölärtsafgifter, än våra egna fartyg, och har, såsom mig synes, Frankrike derigenom fått sig tilldeladt ett monopol, älven i det afseendet bindande för en mängd statsregleringsperioder.
Det hade varit att önska att Konst.-Utsk:t, som sig bordt, bevakat våra grundlagar, då dessa, enligt min öfvertygelse, vid regeringens behandling af tulltaxan blifvit öfverskridna.
Grundlagens bud äro tydliga och klara; de qvarstå olörändrade från tidpunkten af deras antagande, och föreskrifva uttryckligen hvad regeringen i afseende på tullsatserna får göra och icke göra.
St:r vid några tillfällen låtit det hero vid de åtgärder, regeringen vidtagit antingen på deras framställan eller af tillfälliga, tvingande omständigheter, såsom missväxter m. m. dylikt, kan lika litet rubba grundlagens föreskrift, som en ej åtalad öfverträdelse af allmän lag upphäfver dennas föreskrift.
Grundlagen skall efter ordalydelsen tolkas, och föreskrifver sjelf sältet huru en sådan tolkning skall ske, i fall den blir behöflig.
Att nu först en strid uppstått om denna tolkning i föreliggande fall, kommer sig deraf, att regeringens sednare åtgärder ingripa i R.
Jag sade att det hade varit att önska, att Konst.-Usk:t tagit denna fråga om hand; denna traktatfråga hade då kunnat behandlas med större konsideration för det redan gjorda och redan tillämpade.
Nu måste man här strida både för lagens helgd och landets vällärd.
Det är att beklaga att den högt aktade och förtjenstfulle kontrasignanten beröres af det utslag, här fälles, hvilket borde gälla endast den minister, som är uppholvet till ett system, farligt och olyckligt för landet, och som bibehåller detta system, i trots af R.
Stirs vid förra riksdagen tydligt uttalade vilja.
Satsens vigt undaurödjer dock alla konsiderationer.
501 Det är riksdagsmannens pligt att vara och förblifva sjelfständig, och alt således i hvarje (råga tala och rösta enligt sin öfvertygelse.
Jag röstade »Jaa till K. M:ts Förslag om national-representationens ombildning, derföre att jag ansåg landets väl det kräfva.
Jag röstar »Nej» lill denna K.
M:ts framställning, derföre att jag är öfvertygad att landets ekonomiska bestånd deraf lider.
Jag biträder således redan gjord anhållan om propos. på afslag.
Ehuru jag, vid behandlingen af den Franska handelstraktaten inom Bevilln.-Utsk:t hade åtskilliga anmärkningar att göra med afseende å dess innehåll, beslöt jag mig dock för alt rösta bifall till densamma, emedan jag ansåg nödvändigt att inför utlandet upprätthålla regeringens och nationens värdighet.
Under sådant förhållande hade jag icke ämnat nu yttra mig, af fruktan att komma till samma motsägelser som utmärka Utsk:ts Betänk., i hvilket början och slut icke liänga vät tillsammans; fritagande mig emellertid från allt ansvar för Betänlcts uppsättning, enär jag icke var närvarande vid dess justering.
Anledningen dertill alt jag ändock begärt ordet är den, att man under diskussionen om denua fråga kommit in på flera andra ämnen, samt äfven talat om hvad som i allmänhet är för oss ekonomiskt fördelaktigt.
Så har t. ex. den värde talare, som i gårdagens förmiddags-plenum sist hade ordet, utvecklat grunderna för frihandelstheorien, och älven i dag sökt försvara sina åsigter i detta hänseende.
Och då jag redan vid föregående riksdagar försökt bekämpa dem, vill jag äfven denna gång rörande den vigtiga frågan yttra några ord.
Till en början måste jag bekänna, att den vetenskap, hvarur den värde talaren och de, som dela hans tänkesätt, hemta sina insigter, är af en särdeles egen beskaffenhet.
Den liknar i många afseenden filosofien, hvars historia visar, huru åsigterna hos de lärde oupphörligt vexla.
Hvad som en tid upptäckes och erkännes såsom en ovedersäglig sats, fördömes helt och hållet i en påföljande.
Så hafva t. ex. de filosofer, som grundlagt särskilda religionsläror, haft för sig diverse hvarannan motsatta funderingar.
Enligt en lära skulle man dyrka solen, efter en annan en oxe.
Hvad antalet gudar angår, har man varierat i oändlighet, från och med 1, 2, 3, till en myckenhet, såsom hos Greker och Bomare.
Under den stora Franska revolutionen borlströk man hela gudomen och införde dyrkandet af förnuftet, som för den hänryckta allmänheten presenterades tinder skepnaden af en skön qvinna, till yrket en aktris, enligt någras påslående, enligt andras, en sköka.
Likartad! är förhållandet i flere hänseenden medfnational-ekonomien, såsom vetenskap betraktad.
Jag har visserligen icke grundligt studerat denna vetenskap, lika litet som någon annan, men så mycket har jag dock följt med, att jag minnes den tid, då national ekonomislerne med tvärsäkerhet predikade den satsen, att menniskoslägte! skulle komma att svälta ihjäl, emedan menniskornas 502 Den 9 Februari. antal ökades i större progression än produktion af lifsmedel kunde följa med.
Hur har det nu gått med detta nationalekonomiska axiom?
Jo, så att vi hafva lifsmedel i öfverflöd, och att våra jordbrukare ganska ofta klaga öfver svårighet att afsätta dem.
Vidare fanns en tid, då nalional-ekonomerne (t. ex. Malteus m. fl.) togo sig före att i små arbeten fördela medborgarne i ett samhälle uti tvenne klasser, som de kallade närande och tärande, eller, efter nutidens benämningssätt, producenter och konsumenter.
Efter den tidens åsigter, skulle de närande vara de enda medborgare, som egde något egentligt värde för samhället, men de tärande åter ansågos vara öfverflöd.ga, och kunde derföre gerna kastas öfverbörd, om sådant varit möjligt.
Vår tids nalional-ekonomer hylla alldeles motsatta principer.
För dem äro konsumenterne (de tärande) de medlemmar af samhället, som företrädesvis ega intresse.
De få ej beskattas af egennyttiga producenter.
Konsumenternas bästa skall i främsta rummet tillses.
Jag förstår icke heller huru man, då Iråga är om tillämpning i verkligheten, kan få någon aktning för en vetenskap, som på olika tider framhåller så diametralt motsatta åsigter.
Enligt mitt begrepp äro vi alla både närande och tärande, ocii jag kan icke tänka mig huruledes endera, om man vill åtskilja närande och tärande, kan bestå utan den andra, ty det är alldeles gifvet, att om producenten behölver konsumenten för att få afsättning af hvad han tillverkar, ligaer det i dennes intresse att det bär sig för producenten, enär han endast under sådant förhållande kan utgifva arbetslöner och betala de skatter, hvaraf embets- och tjenstemän aflönas, derförutan konsumenten ej skulle få något att köpa för — prisen på den föda och de kläder han behöfver, må nu vara än så billiga.
Jag är glad öfver att få yttra mig vid ett tillfälle sådant som detta, då man får tala till punkt, såvida man icke är alltför långtrådig.
Så är vanligen ej förhållandet då man öppnar en konversation med en friliandlare; denne har ej håg att låna örat till afhörande af en utförligare bevisning, utan man afspisas med de ständigt återkommande fraserna, alt man alltid bör köpa der man får för bästa priset, och att allt skall gå bra, om man endast drifver de för oss naturliga näringarne, och icke befattar sig med andra.
För mig är det oklart hvad härmed menas.