Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Det skall jag med nöje göra.
Det skall bli mig kärt att återfå dessa teckningar, jag skiljer mig ganska ogärna från dem.
John tog en penna, som låg på disken och skref förbindelsen på baksidan af teckningen.
Handelsmannen såg en smula häpen ut, men gjorde ingen invändning, utan lät tvenne af sina bodbetjänter bevittna namnteckningen, hvarpå han följde John artigt till dörren.
– Jag är beredd att taga andra af herr
Halls teckningar på samma villkor, sade handelsmannen.
Gör mig således den tjänsten att ej vända sig till någon annan än mig, när herr Hall är i behof af mynt!
– Jag har råkat på en alltför hygglig karl och en stor älskare af de sköna konsterna, sade John förtjust, när han för sina båda värdinnor omtalade den lyckade expeditionen.
– Skulle väl skämmas att vara annat än hygglig mot herr Hall, sade madam Kron.
– Till och med jag, som är en olärd kvinna, kan se hur vackra herr Halls teckningar äro, sade jungfru Inga.
– Jag har sett alltför många konstverk både här hemma och i utlandet för att ej hafva uppodlat min smak, svarade John blygsamt, medan hans ögon strålade af glädje.
Kanariefågeln sjöng och drillade i högan sky, när John gick in i sin kammare för att skrifva.
– Jag är mycket nöjd och belåten, sade han till sig själf, ty han hade under sin stora ensamhet allt mer och mer tagit för vana att högt uttala sina tankar.
– Jag trodde nog, att det skulle lyckas mig, att förtjäna mitt bröd, men när jag sade det till Pehr Backman, trodde han det ej.
Jag är mycket glad, att utgången gifvit mig rätt.
Jag skall ej ligga någon till last häruppe, och jag kan göra rätt för mig hos mina goda välgörarinnor.
När jag får min rätt, skall jag bjuda dem till Gunnebo och rikligen belöna deras ädelmod.
Det gäller blott att uthärda ännu några få år.
Sedan får jag hvila från alla mödor och besvär.
Det gäller blott att ej förtröttas, innan målet hinnes.
John gick mycket sällan ut och då helst om aftnarna.
Hans goda värdinnor förstodo hvarför.
– Han är rädd att råka sina forna bekanta och vänner, sade jungfru Inga.
Han har ju också syster och svåger häruppe i Stockholm.
En afton kom John hem dödsblek och skälfvande i hela kroppen.
På de båda kvinnornas förskräckta frågor svarade han ej ett ord.
– Det är ackurat, som om han sett ett spöke, hviskade jungfru Inga, när han gått in i kammaren.
Men John omtalade för ingen hvad han sett.
Han hade gått långsamt framåt Drottninggatan, och han hade gått med nedböjdt hufvud, som han hade för vana.
Plötsligen svängde en fin vagn upp från en af tvärgatorna och höll på att köra öfver honom och skulle ovillkorligen gjort det, om ej en välvillig förbipasserande ryckt honom undan hästhofvarne.
I vagnen satt en gammal, förnäm herre och en skön dam, som gifvit till ett förskräckt rop, när mannen i den torftiga dräkten höll på att bli öfverkörd.
Hon reste sig upp i vagnen.
Det såg ett ögonblick ut, som om hon ämnade kasta sig ur den.
Den gamle herrn höll henne tillbaka.
Han tog hennes hand i sin, smekte den ömt och sade några tröstande ord, hvarpå han befallde kusken att köra vidare.
John Hall hade dödsblek sjunkit ner på trappan utanför det närmaste huset.
När han kom till sansning, var vagnen borta, men den välvilliga personen, som räddat honom, stod ännu kvar.
– Hur är det med honom, min gode man? frågade han.
– Hvem var det i vagnen – hvem var det? stammade John och strök handen öfver den svettdrypande pannan.
– Det var kammarherre Wedel-Jarlsberg och hans friherrinna.
Då hade John rusat upp, tagit sin räddare för strupen och ropat:
– Det är inte sant, det är inte sant!
Det var min hustru!
Constance, Constance!
– Stackars karl, han är vansinnig, sade den främmande herrn till de omkringstående.
Se till att han ej gör sig något illa, jag har ej tid att längre uppehålla mig.
Men John hade en lång stund suttit kvar på trappan, omgifven af en nyfiken folkhop, innan han kände sig ha återvunnit tillräckliga krafter för att med stapplande gång och nedböjdt hufvud långsamt vandra vidare.
Förlikning.
Genom indiskretion utaf en i Högsta
Domstolen anställd tjänsteman under en glad middag nere hos Björnberg i Götheborg, hade herrar kuratorer kommit till visshet om att Högsta Domstolen skulle bekräfta de bägge lägre instansernas dom, och att domen skulle fällas till John Halls förmån.
Carnegie hade ej varit närvarande, då indiskretionen ägde rum, men dagen efter satt han på Björnbergs contoir, där han blifvit anmodad infinna sig, och lyssnade till Björnbergs berättelse om saken och hörde honom svära på att så länge han, Björnberg, hade en andepust i behåll, skulle han aldrig ge tappt.
Det vore en skam, om icke två kloka karlar kunde rå på en sådan stackare som John Hall.
Ville blott den lede bekväma sig till att taga Pehr Backman!
– Ja, nu tycks den skojaren verkligen skola afgå med segern, det är en riktig ynkedom, sade Carnegie, där han satt och knäppte på locket af sin stora snusdosa.
Större kanalje finnes ej inom vårt land än Pehr Backman, som förenar immoralitet, klokhet och djärfhet till en förvånande grad.
– Gjorde han ej detta, hade han aldrig lyckats drifva saken till denna point.
– Men är det då alldeles säkert, att Kungliga Majestäts dom går emot oss? frågade Carnegie.
– Ja, alldeles säkert.
Björnberg kilade oupphörligt fram och åter genom contoiret, han flåsade och blåste, som han brukade göra, när han var mycket altererad, och han såg mycket ondskapsfull ut, när han stannade framför hästhårssoffan, där Carnegie alltjämt satt med snusdosan i handen.
– Bror sitter som en mandarin och låter den satans Backman röfva från oss rubb och stubb, skrek han.
– Hvad skall jag göra annat än sitta still?
Vore det bättre, om också jag surrade omkring på contoiret som en spyfluga?
Går Kungliga Majestäts dom emot oss, hafva vi ingen annan utväg än att betala!
– Det gör jag aldrig i tid och evighet.
Jag finner väl på någon råd.
Vi erbjuda förlikning –
– Och det smickrar bror Björnberg sig med, att Pehr Backman går in på!
Märker ej bror, att han med hvarje dag blir allt ettrigare och sturskare?
– Jag tänker inte heller vända mig till Pehr Backman och proponera förlikning.
Jag vet, hvem jag tänker vända mig till.
– Det lyckas inte, det lyckas inte, grymtade Carnegie, den stollen är envis som synden, och dessutom ligger han helt och hållet i händerna på kompanjonen.
– Så, det var intressant att höra, det bror Carnegie af godt hjärta unnar Pehr Backman den nära halfva million, som kommer på hans lott, när domen faller till förmån för John Hall.
Men så ädelmodig är icke jag och ej heller så försiktig och betänksam som bror Carnegie.
Jag tänker sparka emot med händer och fötter och bita ifrån mig, när meningen är att dessa pengar skola vandra från min ficka ner i hans.
– Härvid är intet att göra, sade åter David Carnegie och slog med den ostindiska näsduken omsorgsfullt bort några snuskorn, som fallit på skjortkråset.
– Intet att göra!
Jo, så tag mig attan skock millioner, om det inte är något att göra!
Men det som är att göra, det skall jag göra, fast jag lofvar bror Carnegie, att bror och Law och Åkerman och andra af våra bekanta skola få närvara vid frukosten.
Och det skall bli en extra superfin frukost, och champagnervinet skall flöda i strömmar, och John Hall till ära skola vi dricka den finaste constantia.
– Hvilken frukost? frågade Carnegie i irriterad ton, ty Björnbergs sätt misshagade den tyste och prudentlige skotten.
Björnberg blåste.
– Förlikningsfrukosten, vet jag!
John Hall skall bli inbjuden, men ej Backman, han skall ingen nys ha om saken, förr än allt är klappadt och klart, därpå hänger hela affären, och om han sedermera icke ger sin skäggige discipel på båten, så vill jag inte längre kännas vid namnet Niclas Björnberg.
– Jag förstår inte, hvad bror tänker taga sig före.
– Det behöfver inte bror Carnegie förstå.
Så mycket kan jag dock säga, att här skall tassas på tå, och därtill är bror Carnegie allt för massiv, bror skulle af våda kunna råka att trampa i klaveret, så att Pehr Backman hörde musiken och skrällen och finge sitt »gif akt!» Björnberg plirade med det seende ögat.
– Bror Carnegie har ju inte något emot, om bror slipper från eländet genom att punga ut med ett hundrade tusen riksdaler riksgäld eller banco, eller hur?
– Visserligen inte, men det går aldrig i lifvet.
Om bror Björnberg tänker att muta Högsta Domstolen –
Björnberg brast ut i ett rått skratt.
– Nej vars, bror Carnegie är på orätta spår, så enfaldig är jag ingalunda.
Nej, det här går sannerligen inte med mutor.
Jo, jo, det är bäst att bror Carnegie står utanför detta af flera skäl.
Bror är alltför hjärtnupen och samvetsöm, när det gäller John Hall.
Den här saken hade haft ett gynnsamt slut för aderton år sedan, om jag fått råda.
Men gamlingen går alltjämt och spökar för bror.
Nu skall jag begrafva honom ordentligt, så att han ej mera går igen.
Bara det är en vinst för bror, eller hur?
Betänk därtill, skulle det ej vara en evinnerlig skam, om driftiga och dugliga karlar som jag och bror Carnegie skulle tvingas att afstå vår förmögenhet för att rikta stollar som John Hall och skurkar som Pehr Backman?
Hvad tror bror, att John Hall skulle göra med så mycket pengar?
Vi ge honom Gunnebo och låta honom löpa.
Och mycket glädje lär han få af Gunnebo numera!
Och hvad Pehr Backman beträffar
David Carnegie harskade sig.
– Bror Björnberg skall inte tro, att jag unnar Pehr Backman ett rödt runstycke af mina pengar!
Han har alltid varit en processlysten kanalje, och han har aldrig visat sig vara i stånd att hysa patriotiska känslor.
Under vår brydsamma period var han fransmännens spion och arbetade på Götheborgs störtande af alla krafter.
Det skulle bli till Götheborgs fördärf, ifall Pehr Backman blefve en rik och mäktig man.
Däremot kan jag utan skryt säga, att jag gjort allt till Götheborgs upprätthållande och förkofran och skall också allt framgent verka härför.
Och säkerligen skall också bror Björnberg framdeles –
– Ja, ja, därom blir tids nog att orda.
Hufvudsaken är nu att låta mig råda.
Jag har förut sagt bror Carnegie, att jag har ett fint väderkorn, och att jag känner människorna.
Om bror Carnegie ej blandar sig i mitt görande och låtande utan håller tand för tunga, hvilket jag ej tviflar på att bror Carnegie gör, ty bror Carnegie brukar aldrig prata i onödan, så skall jag söka bringa denna sak till ett lyckosamt slut och laga så, att Högsta Domstolens utslag aldrig kommer att falla.
– Jag förstår inte –
– Det behöfver bror Carnegie heller inte göra.
John Hall bodde fortfarande kvar i sin kammare vid Luntmakaregatan i Stockholm, och hans båda värdinnor omhuldade honom som tillförne, älskade honom och lyssnade med förtjusning till hvarje ord han yttrade.
John Hall hade blifvit allt mera fåordig, men när något oförhappandes ryckte upp honom ur hans drömmerier och grubblerier, kunde han bli vältalig och språksam och få den sällsynta glansen i ögonen och den varma skälfvan i rösten.
I sådana ögonblick såg han icke gammal ut, men i andra stillsammare stunder tedde han sig som en gubbe.
Hållningen hade blifvit alltmera lutande och gången mera stapplande, och ofta undrade de båda systrarna om den stackars herrn verkligen skulle få upplefva den stund, då Högsta Domstolen skulle återgifva honom hans rätt. »Jag är så trött, att jag ej vet, hur jag skall härda ut, tills jag får min rätt,» brukade han säga.
Aldrig besökte han syster och svåger och talade aldrig om dem.
Ej heller nämnde han någonsin dottern, som han beslutat att ej uppsöka, förr än han kunde bjuda henne ett hem på Gunnebo, ty utaf allt hvad han skulle återfå, när han fick sin rätt, gingo tankarna först och sist till Gunnebo.
Han tecknade och målade det oupphörligen ur minnet, och för hvarje gång lade han till något nytt, som ej fanns där i verkligheten, men som han skulle vilja hafva där, när han återfick det älskade stället.
En eftermiddag på hösten 1825 satt han lutad öfver sitt bord och tecknade med darrande hand ännu en vy af Gunnebo.
Han såg ej upp från bladet, då jungfru Inga kom in i kammaren, utan fortsatte med sin teckning.
– Här är en herre, som vill tala med herr Hall, sade hon med den undfallande stämma, hvarmed hon alltid plägade tilltala den forne Götheborgsmagnaten.
John hörde ej på hvad hon sade, men bad henne komma fram till bordet.
Han var i dag i sitt medelsamma lynne.
– Jag vill visa jungfru Inga denna teckning af Gunnebo, sade han.
Se här det ställe, där min salige fader stundom hvilade sig från arbetets mödor, och där han med gifmild hand delade sitt öfverflöd med den verksamma fliten.
Här har jag i forna år känt mig lycklig genom min faders ömhet, här har jag själf –
Jungfru Inga lade sakta sin hand på John Halls skuldra.
Hon förstod, att han ej talade till henne, utan tänkte högt, som han numera hade för vana, och hon ville ej, att den främmande vid dörren skulle uppsnappa någon af John Halls hemligheter.
– Här är en herre, som söker herr Hall, sade hon åter.
– Hvem är det? frågade han.
Främlingen svarade själf.
– Jag är häradshöfding Lundström från Götheborg.
Jag trodde, att jag möjligen var igenkänd af herr Hall.
– Jag har möjligen sett min herre nere i Götheborg, men jag ber allra ödmjukast om ursäkt, därför att jag ej känner igen min herre.
John såg nogare på främlingen, som hade ett ganska litet vinnande yttre.
Han var en lång, skinntorr man, klädd i helsvart sorgdräkt och med krusflor på hatten, och han hade ett par besynnerliga ögon med en magnetisk blick, hvars inflytande John ögonblickligen kände.
Men främlingens röst var melodisk och mjuk och hade något öfvertygande och öfvertalande i klangen, som verkade på samma sätt som ögonen.
– Kommer häradshöfdingen möjligen från min kompanjon, Pehr Backman?
– Nej, jag har ej den äran att känna herr Backman annat än par renommé.
Jag kommer till herr Hall, ledd af mitt eget varma intresse i herr Halls sorgliga öde.
– Jag tackar min herre för hans deltagande, sade John.
Var god sitt ner!
Jag skall rödja undan papperen från denna stol.
Haf godheten vänta ett ögonblick!
Undanrödjandet skedde på det enkla sätt, att John med handen strök ner pappershögen på golfvet.
Främlingen satte sig.
Det blef ett ögonblicks tystnad, under hvilken den besynnerlige mannen ej upphörde att fixera John.
John for med handen öfver pannan.
– Hans excellens, herr grefve Wachtmeister – började främlingen.
Men John afbröt honom.
– Är min herre en vän till grefve Wachtmeister, så vill jag nämna, för att ej onödigt såra min herres känslor, att hans excellens har försmått att till sina öfriga vördnadsbjudande titlar vilja lägga den af en god svåger.
Om den lysande plats, hans excellens i samhället innehar, om det af ålder frejdade namn han bär, och om de förtjänster, han själf om fäderneslandet förvärfvat, om allt detta bort förmå hans excellens att anse sig upphöjd öfver behofvet af den inre tillfredsställelsen, hvilken uttrycker sig i hugnaden öfver äfven ringare och i högre kretsar obemärkta anförvanters välgång, därom vill jag ej döma.
Men jag föredrager att ej diskutera excellensens görande och låtande.
Främlingen såg, att detta ej var rätta sättet att komma John Hall in på lifvet.
Han förändrade ögonblickligen taktik och sade:
– Jag kommer helt och hållet af egen drift och ledd af mitt stora deltagande i herr Halls oförskylda lidanden, hvilka jag hoppas och tror snart skola hafva ett slut.
– Ja, mänskligheten, som så länge åskådat, hur min lefnad banat sig väg genom idel tistel och törnen, afbidar nu, fruktande – jag är viss därpå – en utgång, vid hvilken dess eget hopp är så nära fästadt.
Jag tackar min herre för hans deltagande.
– Det är just om denna utgång, som jag tänker tala med herr Hall, och för hvilkens skull jag rest hit.
Jag vet från allra säkraste håll, att Högsta Domstolens utslag kommer att gå mot herr Hall.
John rusade upp från sin plats med en sådan häftighet, att bordet vältes kull.
Fågeln i buren flaxade uppskrämd mot gallret, och dörren till kökskammaren öppnades på glänt, och de förskräckta kvinnornas ansikten syntes i dörrspringan.
De ville se, om den svartklädde främlingen gjorde herr Hall någon förtret.
Men då de sågo, hvilken orsaken till det hiskliga bullret varit, stängde de åter hastigt dörren.
Johns blickar hade hela tiden varit fästa på de outgrundliga ögonen.
En rysning skakade hans afmagrade gestalt.
– Det kan ej vara sant, hvad min herre hört, ropade han, och den vanligen lågmälta rösten vardt tunn och skrikande.
Den olyckligaste kan ännu le åt drömmen om en lycklig framtid.
Jag äger ej något förföriskt hopp.
Min verksamhet är ej mera för mig, min framtid är ägnad tacksamheten för åtnjutet deltagande och en älskad dotters ännu molnfria dagar, och för detta har jag haft behof att förena stormen i mitt bröst med ståndaktighet, dess häftighet med grannlagenheten.
Men tanken på Högsta Domstolen, på högsta rättvisan har varit mig tröstande.
Denna höjd, hvarifrån nästa steget är evig sanning, evigt ljus, måste också bestrålas däraf, måste lofva hopp och tröst åt det modfällda lidandet, hvila och säkerhet åt den trötte och förföljde.
Det är omöjligt, att detta mitt fasta hopp kan komma på skam!
John Hall sjönk ner på sin förra plats och brast ut i våldsamma snyftningar.
När han lyfte upp hufvudet, såg han främlingens blick fäst på sig med samma egendomliga uttryck.
Han stammade.
– Jag ber min herre ursäkta denna min våldsamma sinnesrörelse.
Men jag är till kropp och själ en bruten man.
Skulle jag ej få min rätt, hur skall jag då kunna göra rätt för mig hos alla dem, som visat mig godhet och ädelmod och hvilka liksom jag hoppats på att den dag skulle gry, då jag kunde, om ej vedergälla deras godhet, dock gifva dem, hvad dem tillkommer?
Jag har en mängd skuldsedlar, som förfalla den dag Högsta Domstolen fäller sin dom.
Jag trodde så visst, att den skulle blifva till min förmån, att jag denna sista tid totalt försummat att förbereda mina välgörare på att jag möjligen kan tappa vid denna högsta instans.
Min tillförsikt har säkerligen styrkt deras.
Skall jag då nödgas gå i grafven som en oredlig man!
– Jag har uppsökt min herre för att visa min herre sättet att rädda namnet John Hall från denna skymf, den enda, som kan drabba det.
Det gifs ett medel, ett enda –
– Och detta heter?
O, narra mig inte, hjälp mig, råd mig!
Narra mig inte!
– Herr Hall måste söka ingå förlikning med sina motparter –
– Kommer min herre från dem?
Jag har ju förut sagt, att jag kommer af egen drift och att jag vill göra allt för herr Hall.
Jag erbjuder mig att blifva herr
Halls fullmäktig och som sådan sätta mig i förbindelse med herrar Björnberg och Carnegie och höra deras villkor.
Ännu är det tid, om en månad är det för sent, ty domen lär falla i november.
– Jag kan icke ingå någon förlikning utan min kompanjons vetskap och samtycke, och han samtycker aldrig härtill.
– Det tror jag ej heller, och därtill har han sina giltiga skäl.
– Han har samma skäl, som jag hittills haft, nämligen att han tror, att min rättvisa sak skall vinna seger äfven vid Högsta Domstolen.
– Herr Backman vet ej, hvad vi veta, och han tror sig redan sitta på det vackra Gunnebo och drömmer om att återställa det till dess förra glans och lefva rikemans lif där, ty han vet bättre än någon, att blott en man med mycket anständiga inkomster kan lefva på Gunnebo.
John Halls darrande hand for öfver hans panna.
– Hvad är nu detta?
Hvad menar min herre med Pehr Backman och Gunnebo? Gunnebo är mitt, då Högsta Domstolens utslag fallit till min förmån.
– Hvad säger herr Hall, om jag påstår, att jag med dessa mina öron hört Pehr Backman yttra, att han tänker taga Gunnebo på sin anpart, när domen fällts till herrarnes förmån, och att han ämnar slå sig ner där till döddagar, och med min kännedom om Pehr Backmans immoralitet håller jag det alldeles icke för otroligt, att han manövrerar sig till Gunnebo.
Om däremot herr Hall, Pehr Backman ovetandes, ingår förlikning med herrar kuratorer, så skall det möjligen kunna lyckas mig att öfvertala dem att låta herr Hall få igen sitt Gunnebo.
Faller domen till kuratorernas förmån, utan att förlikning ingåtts, så blir det Björnberg eller Carnegie, som tar Gunnebo till sommarresidens.
– Men det är ju ej visst, att domen faller till min nackdel?
– Jo, det är fullständigt visst.
– Hvad skall jag göra?
Jag kan ej i smyg bakom Pehr Backmans rygg ingå förlikning.
Backman må tadlas af andra, men mot mig har han alltid handlat på ett rättrådigt, ja, ädelmodigt sätt.
Han har tagit sig an min sak och gifvit mig hus och skydd, när mina närmaste öfvergåfvo mig till mitt bistra öde.
– Därför att han fått löfte om halfparten i allt, hvad herr Hall skulle återfå af sin egendom.
Men när nu domen i Högsta Domstolen går emot herrarne, får herr Hall se, om herr Backman gör sig till kompanjon också i herr Halls skulder.
– Nej, nej, jag vill ej ingå förlikning.
Men om min herre så säkert vet, att domen går emot oss, så skulle jag, om jag inginge förlikning, i den stipulera, att Pehr Backman finge hälften af den åt mig utfästa summan, ty jag vill bokstafligen uppfylla hvarje förbindelse, jag ingått med honom och andra.
Men kan det ej vara en möjlighet, att min herre misstager sig med afseende å Gunnebo?
Pehr Backman kan omöjligen ha yttrat, att han skulle taga Gunnebo, han vet alltför väl hur innerligt fästad jag är vid detta ställe, som min fader skapat.
Jag kan aldrig tro, att Pehr Backman skulle vilja utesluta mig från Gunnebo för att själf bebo det.
– Möjligen har jag härvidlag misstagit mig.
Det går också ett rykte i Götheborg, att en minuthandlare där i staden, benämnd Arvid Carlson, till hvilken Backman är skyldig ett par tunnor guld, och som gått i borgen, för honom, skall ha Gunnebo.
– Det är inte sant, det är inte sant.
Hvem skall jag tro?
Hvem skall jag lita på?
Är jag då omgifven af idel skurkar och bedragare och falska och menediska människor?
Skall jag alltid vara ett offer för så kallade vänners nedriga anslag?
Är jag ej tillräckligt utarmad för att ej mera väcka afund?
Ett hopp återstod mig, ett enda – ett enda –
John Hall föll afsvimmad ner på golfvet.
Den svartklädde främlingen öppnade dörren till kökskammaren och bad de båda kvinnorna hjälpa sig att bringa den medvetslöse mannen till sansning.
– Hvad har herrn sagt honom? frågade jungfru Inga häftigt.
Sådana svimningsanfall har han aldrig, om han ej på ett synnerligt sätt blifvit upprörd.
Vakna upp, herr Hall! Å, Herre Gud!
Gå sin väg, så att den stackaren vid uppvaknandet endast möter bekanta ansikten.
Gif mig svampdosan och luktsaltet!
– Gå nu!
– Säg herr Hall, att jag kommer igen om ett par dagar för vidare samspråk.
Säg honom, att han ej får taga sig alltför lång betänketid.
Gå sin väg!
Nu slår han upp ögonen.
Käre herr Hall, så där ja, nu är det öfver.
Nej, nej, lugna sig!
Vi äro alldeles ensamma hos herr Hall, syster min och jag.
Hvad säger herr Hall?
Skulle vi tagit besked hvar den svarte logerar?
Det behöfs inte.
Han kommer igen.
Så drick nu detta och försök att sofva!
Inga sitter hos herr Hall och släpper inte in någon.
Följande dag kom häradshöfding
Lundström åter och hade ett långt samtal med John Hall, och dagen därpå infann han sig ånyo på samma tid.
När han den gången gått, omtalade John Hall för sina båda värdinnor, att han tagit häradshöfding
Lundström till sin fullmäktig och att denne herre följande morgon skulle afresa till Götheborg för att underhandla om viktiga saker.
Men John Hall såg mycket förtviflad ut, när han sade detta, och jungfru Inga märkte, att han icke mera yttrade de ord, han förut ständigt haft på läpparne:
»När jag får min rätt, när jag får min rätt!»
Trodde han ej längre, att han skulle få sin rätt?
Därom vågade ej jungfru
Inga spörja herr Hall, men både hon och systern voro mycket förbittrade på fridstöraren, och jungfru Inga sade till John:
– Jag vånne den lede karlen blefve borta i tid och evighet.
– Önska ej det, jungfru Inga, önska i stället att hans uppdrag lyckas honom.
Jag räknar dagarne till hans återkomst.
Om han ej lyckas i sitt förehafvande, innan Högsta Domstolens utslag fallit, är jag en förlorad man.
– Jag förstår inte, sade jungfru Inga, och såg med sina trohjärtade ljusblå ögon på John.
– Jungfru Inga bör endast förstå det enda, som jag behöft hela mitt lif att lära mig – att John Hall den yngre är en man med ett högst oblidt och olyckligt öde.
Ty jungfru Inga, på samma sätt som man först efter olyckan ser och kan sant bedöma orsakerna därtill, ligger numera sammanhanget i öppen dag för mig, som uthärdat hot och förställning, och som varit insöfd i förtroende och omisstänksamt lyssnat till den hycklande vänskapen.