Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härvid får jag likväl erinra, att alla fredliga öf ningar för armeen hafva kriget till föremål, och då måste soldaten framförallt lära att skjuta; men ännu har vår beväring icke kunnat lossa ett skott af brist på dugliga gevär, och jag hemställer, om delta förhållande längre bör äga rum, dä dessa beväringens gevär äro så bristfälliga, att de knappt hänga tillsammans och således icke cn gång duga för de vanliga handgreppsöfningarna StatsUtsk. har nu tillstyrkt en summa, motsvarande anskaffningen af blott 3ooo gevär årligen; men om gamla stammens gevär, hvilka varit i tjenst sedan 1808, snart skola utbytas mot gevär från förrådet, hvartill (jag misstager mig icke) åtgå i5 ä 16,000, och en dass af beväringen måste förses med nya gevär, såvida beväringen såväl som stammen skall öfvas i den angelägnaste af alla dess öfningar, nemi. målskjutningen, och dertill erfordras i5,ooo gevär, så hemställer jag, sedan man hemtat dessa 3o,ooo gevär från förråden, om icke ett ganska betydligt rum finnes, som måste fyllas.
Men det fylles icke med 3ooo gevär årligen, som StatsUtsk. tillstyrkt; och det är således icke möjligt för mig att kunna lemna min röst till bifall å hvad StatsUtsk. i denna del föreslagit, utan anhåller jag, att K.
M:s nåd. propos. i detta afseende måtte i sin helhet bifallas, eller att till anskaffande af gevär för armeen 3oo,ooo r:dr måtte beviljas.
Hr Lefre'n: Jag begärde ordet nära på samma gång som den siste värde talaren, och då han utredt förhållandet, beliöfver jag ej mer än instämma med honom i hufvudsaken.
Det är beklagligt, att enskilda riksdagsmän uppfordras från andra sidan att, såsom nu skett, inför publicum göra en så sorglig målning öfver förhållandet. R. o. Ad. 16 H. 5 ån- 1 Den 3 November e. m. täcktes deraf finnas så mycket mera angeläget att bifalla det anslag, K- M. begärt.
Det är ingen persedel för krigets behof, som är svårare att i hast anskaffa än gevär, hvilka dessutom alltid blifva af dålig beskaffenhet, då de skola i hast tillverkas.
Bland anmärkningar vid denna punkt har jag sett från något Stånd anföras, att man till
Rikets försvar hvarken behöfde kanoner eller gevär, emedan allmänna belåtenheten vore det bästa försvaret.
Jag är af den tanken, att belåtenheten alltid bör utgöra ett önskvärdt föremål för en hvar, men jag tror icke, att belåtenheten ensam försvarar mot Rikets fiender; ty icke lärer man kunna säga åt en inbrytande fiende: ”Var så god och gör höger om vänder eder och gå hem igen, ty vi äro rätt belåtna;” utan det vanliga sättet att tilltala sådana gäster är väl detta: ”Marschera fram, vi skola skynda er till mötes; få se hvem som har de längsta bajonetterna, skjuter säkrast och går säkrast fram,”
Detta är det, som utgör belåtenheten för fosterlandet och förorsakar obelåtenhet hos dess fiender.
M:s propos. i sin helhet, oaktadt en talare beklagat sig öfver, att någon kunde begära bifall till mera, än StatsUtsk. föreslagit.
Jag gör det med godt samvete, emedan jag genom dessa ökade anslag gifver lugn åt fäderneslandet i yttre afseende på samma gång, som jag derigenom gifver ökadt lif och rörelse åt industrien och näringarna inom landet.
Hvad medlen beträffar, gå de hufvudsakligen ut på så sätt, att några skillingar läggas på hvarje skålp. caffe och socker, och det är således de förmögnares öfverflöd, som småningom förvandlas till bajonetter mot Rikets möjliga fiender.
Dalman är förun drad öfver min okunnighet, är jag det icke öfver hans oförsynthet att framställa saker, stridande mot sanning och verkliga förhållandet; ty jag har blifvit temligen vand dervid såväl under öfverläggningarna inom detta hus, som ock utom detsamma.
Det tyckes höra till sättet att behandla sakerna, att ej blott icke tillerkänna de personer, som hysa motsatta åsigter, de ord, hvilka de yttrat, utan äfven påbörda dem yttranden, som de aldrig fällt eller kunnat fälla.
Ehuru jag icke torde behöfva upprepa, hvad jag sagt, emedan jag hoppas, att R. o. Ad. icke missförstått det, hvilket bör vara nog för mig, vill jag likväl förklara, att jag bestämdt yttrade, att, med undantag af sista Ständer, R.
St. icke sedan 1812 beviljat något extra anslag till försvarsverkets iståndsättande.
Det har jag yttrat, det må vara i följd af okunnighet eller min öfvertygelse.
Jag förändrar hvarken orden eller öfvertygelsen.
Hvad förevar, fråga beträffar, förenar jag mig uti hvad
Hrr af Dalström och Lefre'n yttrat, hvarvid jag endast vill tillägga, att jag hoppas, det denna punkt skall med mera välvilja omfattas, hvilket - - - mt AmUiiir 1 Dpii 3 November e. m.
IS jag domer af hvad man sagt om nödvändigheten att organisera försvaret nationelt och allmänt, ty i detta fall måste man gifva Nationen vapen att försvara sig med; men vi hafva ty värr (det är beklagligt att nödgas säga det) icke tillräckligt antal gevär för armeen, anim mindre för de beväringsmassor, som man här alltid hör påraknas för vårt försvar i nödens stund.
Jag hoppas derföre, att R. o.
Ad., med afslag å Utskis tillstyrkande, bifaller, hvad K. M. i denna punkt föreslagit.
I fall man kunde skjuta omkull
Rikets fiender med stora och otidiga ord, och i fall de medborgare, som utmärka sig för sådana, ville, då Riket anfalles, bruka deras munnar mot Rikets fiender, tror jag, att deras skotlkolfvar kunde motsvara i5,ooo gevär; men då verba 1-tapperhet icke hjelper i krig och Riket dermed icke kan vara belåtet, får jag tillstyrka R. o. Ad. att bifalla de af K.
M. äskade 3oo,ooo r:dr tili anskaffande af l5,ooo gevär.
Om H. Ex. Hr Gr.
Brahe icke förundrar sig öfver något vis å vis mig, så försäkrar jag tillbaka, att jag icke förundrar mig öfver något vis a vis II.
Jag suspenderar alla vidare omdömen; men att jag icke kan återtaga eller anse såsom misstag, hvad jag yttrat, får jag förklara.
Äfven om jag misstog mig deruti, att H. Ex. undantog sista riksdagen, hvilket jag icke tror, bekänner jag, att det i allt fall förråder en obekantskap med våra förhandlingar att säga, att Ständerna sedan 1812 icke beviljat något för försvarsverket, enär Ständerna hvarje riksdag ökat budgetten.
Det är Regeringen, som sedan 1812, med undantag af sista riksdagens anslag, ej gjort något med de ökade anslagen till försvarsverket, utan bortslösat dem på mindre vigtiga personella föremål.
Om anslagen kallas extra eller ordinarie är likgiltigt.
De lemnäs till Regeringen under 3:dje hufvudtiteln, och det beror på Regeringen att anordna deni till föremål, som Regeringen finner nödiga vara.
Om då Regeringen finnér dem nödvändigare till lustläger, till löneförhöjningar för gardesreg:terna och till uniformsförändringar m. m., än till afskaffande af gevär och beväringens exercerande, så måste misshushållningen skrifvas på Regeringens räkning och icke på Representationens.
Det är detta jag fortfar att klandra.
Att detta klander icke är en skottkolf blott från min mun, bevisar det afslag, som blifvit lemnadt af de 2!ne
Stånd, hvilkas interesse är härmed närmast förenadt, emedan de representera den största delen af den skattdragande jorden.
Hvad munnarna beträffar, som skulle riktas mot fienden, är jag öfvertygad, att min mun skulle kunna göra lika mycket gagn för fosterlandet som ett gevär, riktadt af den värde talaren, som gjorde framställningen härom.
Jag är öf - Den 3 November e. m. vertygad, att nied den varma känsla, jag äger för fosterlandet och dess väl, beredde jag folket väsendtligare fördelar; tv det ur af mera vigt för fosterlandet att äga dem, som försvara folket mot ökade skatter, bekymmer och omsorg för sin utkomst, än dem, som vilja fylla förråden med gevär utan afseende på, om de göra folket belåtet med sin Styrelse och Representation.
Jag kan icke dölja för oss sjelfva, att det endast är den moraliska kraften, som verkar, men att, der den saknas, ingenting skal1 kunna uträttas, man må äga förråden fyllda med huru mångå gevär som helst, elfer kläda soldaterna i de vackraste uniformer, ja, göra dem till Ryssar från topp till tå. llr af Dalström har förebrått mig, att jag icke nitälskar för landets försvar, att jag nemi. icke nitälskar för, att beväringen och armeen förses med gevär.
Jag har sjelf yäckt den motion, att de medel, som finnas på ordinarie stat, framför allt måtte användas för gevären.
Jag frågar då, om förebråelsen är rättvis.
Då man besinnar, att genom indragning af hälften af Gardet till häst en tillgång beredes af 200,000 r:dr årligen, frågar jag, om det är rättvist att beskylla dem att icke nitälska för landets försvar, hvilka klandra Regeringens hushålluingssätt med de tillgångar, hon äger.
Men det är den tactik, som här brukas och som Gen.adjutanten för Armeen äfven ganska skickligt använder, att man icke svarar på talet och icke bevisar, hvad man icke kan bevisa, nemi. att Regeringen hushållar, utan blott söker att slå omkring sig med vackra phraser öfver den rubrik, hvarom fråga är, utan alt svara på argumenterna i sjelfva saken.
Jag fortfar att tillstyrka afslag till ifrågavar. anslag.
Hr Crusenstolpe, Magn. Jac.:
Jag har redanför ett par dagar sedan yttrat mig öfver frågan i sin helhet och skall derföre icke förlänga discussionen.
Jag vill blott fästa Hr Lefre'ns uppmärksemhet derpå, att dessa sk:r på socker och caffe icke endast drabba de förmögnare classerna, utan äfven de fattigare, synnerligast efter införandet af nykterhetsföreningarna, då man uppmuntrar till caffedrickning i stället för brännvinssupande.
Hr Dalman har redan besvarat Hr v. Hartmansdorffs apostroph om de stora orden; men jag tager mig likväl friheten uppmana Hr v. Hartmansdorff, som kanske mest på detta rum begagnat sin talorgan, att hellre göra sig förstådd genom denna organ, än att, såsom i ett föregående plenum hände, då jag blef afbruten i mitt tal, söka nedtysta någon med sina galoscher.
Jag anhåller att få göra ett par anmärkningar.
Man liar liiiagt mig en här vanlig tactik att icke hafva bevisat, att det hushållas väl med statens medel.
Mig synes, att första bevisningen åligger dem, Den 3 November e. ra. 37 som pasta, att med statens medel illa hushållas.
Denna bevisning har likväl aldrig åstadkommits, utan man talar blott i allmänhet oförsynt och säger, att man misshushållar; men hvaruti denna misshushållning består, det kan icke så noga specificeras.
En talare har sagt, att han derom icke ville ingå i detailler.
Det är också rätta sättet att undgå all bevisning.
Hvad angår det, som bär blifvit taladt om den moraliska kraften och de herrliga tänkesätt, som yttrat sig hos de ofrälse Stånden, kunde man dervid göra den anmärkning, att den tactik, som i afseende på dem brukas, kunde anses bestå deruti, att först uppskrämma tidningsskrifvarne dem, som icke sjelfva undersöka förhållandena, och förklara, att allt är illa gjordt, och sedan det lyckats dem att inbilla en och annan, att så är, säga de, att Bonde- och BorgareStånden yttrat sig så och så, och att det är allmänna rösten hos nationen och bevis uppå, att allt står illa till.
Jag kan icke underlåta att vid detta tillfälle erinra om händelsen med bonden från Norrige, som begaf sig till Köpenhamn för att underätta sig om fortgången af sin rättegång och, på erhållen underrättelse om det sätt, hvarpå saken blifvit framställd af advocaten och dennes gjorda påståenden, utbrast i det förklarande, att han aldrig kunnat föreställa sig, att han lidit så mycket, som advocaten sagt.
Hartmansdorff, som ogillat, att man ingått i detaillerad bevisning, synes likväl vilja uppmana dertill, då han påstår, att de, som klandrat Regeringen för misshushållning, icke ingå i bevisning.
Jag har gjort det vid flera tillfällen och vill blott citera min motion, rör:de gevären äfvensom om användandet af den i förråden varande beklädnaden för beväringen.
Jag har visat, att beväringen går klädd i trasor, oaktadt man har öfverflöd på persedlar i förråden.
Jag hemställer, om icke det är misshushållning.
Jag har visat, att genom indragning af hälften utaf Gardet till häst kunde besparas 200,000 r:dr årligen.
Är icke det misshushållning?
Detta bevisar, att jag icke talar utan att bevisa, hvad jag påstår.
För öfrigt tror jag, att Hr v.
Hartmansdorff (och jag beklagar det så mycket mer, som han tillhör Konungens Råd) misstagit sig uti den opinion, han hyser om de ofrälse Stånden.
Jag har icke den lyckan att känna mer än högst få af dessa Stånd; men jag har ingen anledning till den förmodan, att de låta leda sig af andra än sig sjelfva och sina committenter.
Deremot känner jag, att opinionen i landsorterna är mycket exaspererad öfver utgången af anslagsfrågorna.
Det finnes ingen landsortstidning, som icke yttrar sin glädje öfver hvarje afslag, och ingen postdag förbigår, som icke lemnar bref från landsorterna af enahanda innehåll.
Sådan är allmänna opinionen; och jag beklagar på det högsta, om Konungen skall vara omgifven af sådana rådgifvare, sorn Hr v. Hart - I 38 Den 3 Nortmber c. m. mansdorfF, hvilka således, med eller utan afsigt, fördölja sanningen för Honom.
Men denna sanning kommer att på ett bedröfligt sätt visa sig, och jag önskar, att den ej måtte komma att visa sig på ett sådant sätt, som äfven skulle väcka Hr v. Hartmansdorff.
Med all aktning för hvar och ens enskilda opinion, öfvertygad, såsom jag önskar vara, att hvar och en grundar den på egen öfvertygelse, och utan att låta skråma mig af de farhågor, den siste talaren förespegla!, kan jag icke annat än instämma med de talare, som yrka bifall till K. M:s nåd. propos. oförändrad.
Jag tror, att hvar och en, som gör sig mödan att följa sakernas gång från 1809 till närvar, tid, icke skall hafva svårt att finna, hvarifrån de brister härleda sig, som nu öfverklagas.
En till StatsUtsk. vid sisth riksdag afgifven utredning visade, att summan af hvad som afprutats på begärda anslag för krigsmateriellens behof sedan 1809 uppgick till 18,000,000 r:dr.
Betraktar man derjemte, att denna summa icke är detsamma nu som då, att 1 r:dr specie icke är detsamma som 1 r:dr banco, så synes mig, att statens bidrag till krigsbehofvet är icke större, utan snarare mindre; ty landets skatter äro vida mindre nu än då, helst ingen enda afgift blifvit förhöjd, under det mången blifvit upphäfd eller nedsatt.
Af dessa anledningar finner jag mig föranlåten att bifalla K. M:s propos:n.
Jag bekänner, att jag var bland dem, som förundrade mig öfver H. Ex. Gen.adjutantens yttrande, att Ständerna, utom vid sista riksdag, ej gifvit något till försvarsverket sedan 1812.
Detta föranledde mig att under voteringen i Ridd.cancelliet uppsöka riksdagsbesluten för de förra riksdagarna, hvaraf jag funnit, att Ständerna år 1812 gifvit en tillökning på 3:dje hufvudtiteln af 647,875 r:dr och år i8i5 af 241,oo5 r:dr.
Flera riksdagsbeslut hafva icke varit till hands; men jag vill minnas, att tillökningen vid de följande riksdagarna varit långt större än de nu af mig uppgifna summorna, hvari likväl icke är inräknadt det, som blifvit gifvet till sjöförsvaret.
I anledn. af den talarens yttrande, som ansett gevärs anskaffande såsom det angelägnaste af allt och omnämnt svårigheten att i behofvets stund anskaffa denna artikel, hemställer jag till talaren sjelf, om det icke vore skäl att härtill taga de 600,00a r:dr, sorn ännu finnas outtagna af det vid sista riksdagen beviljade anslag, enär de öfriga persedlarna, såsom beklädnad m. m., ärp lättare att hastigt anskaffa, när så påfordras.
En talare, Hr v. Hartmansdorff, har användl en anecdot för att ingifva R. o. Ad. den tanken, att de ofräls» Ståndens vägran af anslag hufvudsakligen härrörde från en genom tidningsskrifvarne vilseförd opinion.
Jag anser derföre af högsta vigt alt en gång få utredt, huru det verkli - Den 3 November e. ra. 3g gen förhåller sig med detta inkast, som man här hort upprepas så ofta, att det, snart sagdt, tyckes utgöra Styrelsens hufvudargument emot alla anmärkningar, emedan derpå beror, huruvida det är Styrelsens pligt eller icke att rätta sig efter Representationens opinionsyttringar.
Jag ber i anledning häraf att få återföra i Huset^ minne, huru H. Ex.
Statsministern för utrikes ärenderna vid förra riksdagen, i anledn. af ett yttrande utaf Frih. C. H.
Anckarsvärd om nödvändigheten att iakttaga ett annat hushåliningssätt, liknade Frihls ord vid ett dån, som förlorade sig i den tomma rymden, och yttrade, att den stora massan af Svenska folket, tillgifven sin Konung och sin Styrelse, hyste helt andra tänkésätt.
H. Ex. har, efter min öfvertygelse, härvid yttrat ett sannt ord, ang:de kärleken till Konungen; men jag hemställer, om icke just denna omständighet är ett bevis, att missbelåtenheten måste ligga djupare, då, oaktadt denna kärlek till Konungen, som måste vara starkare, än att kunna rubbas af ett tomt skrik, de ofrälse
Ståndens representanter likväl funnit sig nödsakade att afslå, hvad som blifvit proponeradt af denne Konungs Regering.
Detta skall också visa sig vara förhållandet, om man vill kasta en blick på hela Styrelsens förflutna handlingssätt med afseende på anslagen.
Jag hemställer, om icke detta handlingssätt har visat en nästan oupphörlig missaktning för
Ständernas rättighet att besluta om beviljandet af folkets bidrag.
Jag frågar, om icke denna erfarenhet visar, att just de största och mest kostsamma organisationer blifvit gjorda, antingen utan eller emot Ständernas bifall?
Är det icke ännu i minnet, huru Regeringen inrättade den Skånska Hofrätten, utan att derom fråga Ständerna?
Har icke den nya organisationen af Tullverket, som kostat omkring 200,000 r:dr, blifvit vidtagen, utan att höra Ständerna öfver anslaget dertill?
Har icke nyss före riksdagen den öfverflödiga Douaniercorpsen, som kostar omkring 60,000 r:dr, på samma sätt blifvit organiserad?
Har Regeringen icke på samma sätt inrättat en Raketcorps, innan något anslag var gifvet?
Hafva icke de 70,000 r:dr extra ordinarie anslag, som vid sista riksdagen gåfvos, blifvit disponerade på sådant sätt, att de nu, såsom en ständig tillökning, måst på ordinarie stat uppföras?
Har icke
Regeringen kort efter sista riksdagen förordnat om en utgift till Gardesregtterna, som R.
St. då afslogo?
Går man härifrån till granskningen öfver medlens användande, hvad anda har väl uppenbarat sig hos Styrelsen i jdenna punkt?
Har icke vid passevolancefondens granskning ett förvaltande verk låtit utklippa de delar af räkenskaperna, som tillhörde den gamla fonden, blott för det revisorerna icke skulle få se dem?
Är det icke genomföregående riksdagars förhandlingar ådagalagt, att Styrelsen endast steg för steg, med en synbar motvilja, eftergifvit åt R.
St. deras naturliga och i grundlagen förvarade rätt att granska 4o Den 3 November e. m. alla statsverkets räkenkaper, och har icke Regeringen genomdrifva en ny instruetion för R.
St:s Revisorer, som tydligt visar ett misstroende och gör granskningen af Styrelsens hushållning blott partiel och till vissa delar omöjlig, då den endast får sträckas till 2 års gamla räkenskaper?
Hvilket förhållande har Styrelsen visat i afseende på offentligheten?
Jo, i det ena verket mötes den enskilde, om lian önskar utbekomma handlingar, för att offentliggöra hvad som angår förvaltningen af statsmedel, af ett för 14 år sedan utfärdat, mot vår tryckfrihetslag stridande Kungabref, som förbjuder deras utlemnande under förevändning af våda för Rikets säkerhet.
Kommer man lill ett annat verk, Statscont.
, för att erhålla underrättelse om Regeringens anslagsdispositioner, nekas det under andra förebäranden.
När man härtill lagger den ton, sool, enligt hvad ingen bättre än embetsmännen inom detta hus kunna kanna, är rådande inom de högre embetsinahnakretsarna om R.
St., nemi. att man der öppet skrattar (jag tror mig icke nyttja ett för liårdt uttryck) åt Ständerna för den vanmagt och obetydlighet, de under den förflutna tiden sjelfva gifvit sig genom sin släpphändthet, så hemställer jag, om icke det måste inträffa, som nu inträffat och mångå förutsagt, att de en gång mäste begagna sin rättighet att afstå de ständigt förnyade fordringarna, till dess de finna ett annat system vidtagas och sina föreställningar om nödvändigheten af besparing på något håll vinna mera afseende, samt om de icke en gång måste finna det nödigt, att icke i detta fall längre låta behandla sig, såsom Hamlet yttrar, i den bekanta tragedien af samma namn, till hofmannen, såsom en svamp, den man efter behag utkramar, när han är väl fylld, blott för att derefter kasta bort honom.
Häri och icke uti något obehörigt tidningsskrik ser jag orsaken till de ofrälse Ståndens handlingssätt, och detta utgör äfven skälet, hvarföre jag, för min del, röstar för afslag.
Jag vill blott, i anledn. af de upplysningar, Hr Hjerta lemnat R. o. Ad., hemtade från föregående riksdagars förhandlingar, fästa uppmärksamheten derpå, att jag alldeles icke talade om de anslag, som beviljades 1812.
Jag påminner mig ganska väl, att krigsrustningar då gjordes, och att det således icke kunde komma i fråga, att ju icke anslag dertill skulle beviljas.
Jag sade icke från och med, utan sedan 1812 års riksdag, och jag undantog således äfven denna från dem, vid hvilka anslag för ifrågavar. behof blifvit vägrade.
Ej heller har jag sagt, att icke 3:dje hufvudtiteln vid riksdagarna blifvit ökad; ty jag talade om extra anslag för materiellen, och nästan af sig sjelf faller det, att ordinarie anslagen vid hvarje riksdag undergå förändring.
Den 3 November c. m.
Jag hade icke ämnat yttra mig i denna fråga, efter jag nyligen Ur uppkommen och icke öfvervarat discussionen från början; men då jag höide talaren näst före den siste, såsom skäl för afslag å hvad sorn fordras till Rikets försvar, yttra sitt enskilda missnöje, sora han vill påbörda hela Svenska folket, deröfver, att han icke utfått böcker och handlingar till allmängörande, ansåg jag mig böra hänvisa honom till tryckfrihetslagen, som bestämmer, huru långt offentligheten i ämnen, som röra Rikets försvar, får sträcka sig.
Dessutom är det icke välbetänkt att låta t. ex. ett Ryskt ombud offentliggöra våra förråds tillstånd.
I öfrigt bör man icke i fråga om vapen inblanda missnöje med personer, som tillhöra Konungens Råd.
Är Svenska folket inissnöjdt med Svenska rådgifvarepersonalen, kan det i laglig ordning göra sitt missnöje gällande; men anslag till försvarsverket böra icke vara beroende af den större eller mindre belåtenheten med en eller annan af rådgifvarne.
Med en känsla af verklig ledsnad har jag hört en ledamot göra oss en berättelse om gevärens tillstånd.
Det smärtade mig, att tillståndet skall vara sådant; men det smärtade mig än mer, att någon medlem af detta Stånd kunnat framtvinga en underrättelse, som, meddelat! här i dag, inom 8 dagar är meddelad hela Europa.
Jag lemnar åt den, som framtvingade denna underrättelse, tillfredsställelsen, jag känner smärta af, att hafva gifvit åt våra möjliga fiender en sådan underrättelse.
Jag tror på sanningen af dessa uppgifter och behöfver icke iner än veta, att Sverige saknar försvarsvapen, för att anse med likgiltighet, att icke säga indignation, allt hvad här blifvit sagdt emot Iv.
M:s propus , hvartill jag tillstyrker bifall.
Hr Crusenstolpe: Frih.
Cederströms anmärkning, att missbelåtenheten med Konungens rådgifvare ägde vända sig till C°ustit.Utsk., vore visserligen ganska riktig, såvida Svenska folket sjelf valde detta Constit Utsk.; men vi hafva riksdag från riksdag sett detta Utsk. så sammansatt, att rådgifvarne sjelfva uppmana Representationen att göra sig detsamma till fiende.
Jag önskar, att det prof, hvarpå jag ämnar sätta Utsk., måtte lemna ett annat resultat.
Boyes förebråelse mot mig, såsom den der framkallat upplysningarna om gevärens tillstånd, får jag tillbakakasta på StatsUtsk., emedan Utsk. i sitt första utlåt, afstyrkte alla anslag till gevär, dels emedan det ansåg de gevär, som finnas, vara tillräckliga och dels derföre, att
Utsk. fann ordinarie anslaget tillräckligt för förrådens complettering.
Jag är således i samma kategori som StatsUtsk.
För öfrigt får jag förklara, att jag icke såsom 16 H. 6 4a Be» 3 N»y ernber c. m. tillförlitliga antager enskilda ledamöters uppgifter, innan jag sjelf pröfvat dem.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om It. o. Ad. behagade bifalla 3:dje punkten i StatsUtsk:s utlåt.
Ex. framställde derefter propos. till afslag å den ifrågavar.
3:dje punkten samt antagande af K.
M:s förslag, att ett extra anslag af 3oo,ooo r:dr b:co måtte beviljas i och för anskaffandet af i5,ooo gevär.
Votering begärdes af Hrr Crusenstolpe och Hjerta.
Upplästes till justering följande voter:spropos:n: Den, som, på sätt K.