Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s beslut af 1812, måtte få vidkännas några skulder, som efter den tiden i och för öns förvaltning kunna hafva blifvit åsamkade, ej heller att några vid colonialstyreisen anställde em hels män komma att betunga Svenska indragning sstaten.
Motiverna, hvarför jag anser en dylik transaction nyttig för Sverige, aro: att ön med sin styrelse varit lika besvärlig för Svenska statsverket som Sundska tullen för Svenska handeln, — det vore således lyckligt, att på en gång kunna blifva qvitt deni båda; alt vi vid tillfälle af ett krig kunna blifva af med ön utan alt derföre erhålla någon ersättning; och slutligen att denna transaction är lättare att verkställa, än ifall ön skulle försäljas, då liqviden derom liksom den örn Guadeloupe kunde blifva mera invecklad.
Danmark ej bör finnas ovilligt till denna transaction, då det lärer kunna förutse, att Sverige förr eller sednare måste vinna tullfrihet i Sundet; del känner ej så noga till denna ös besynnerliga egenskap att endast tillskynda moderlandet förluster, och det lärer dessutom med mindre kostnad och mera controll kunna styra densamma, då det äger Irenne besittningar i dess grannskap.
Ön så väl som mensktighelen lära ock kunna vinna på denna transaction, då Danska Regertn ej lärer draga i betänkande alt på denna ö så väl afskaffa slafhandeln, ifall den der skulle vara gängse, med det mera, hvilket icke gör en Europeisk Regering heder, som det redan gjort det i sina öfriga besittningar.
St. blott förklara sitt medgifvande till en dylik transaction, torde det ej lägga något hinder i vägen för våra diplomaters skicklighet alt tillvägabringa den på de för Sverige förmånligaste villkor som möjligt.
Måhända skulle man kunna bringa det derhän, att man i samma transaction kunde få liqvidera Svenska cabinettscassans skuld.
”Der man fått sot, bör man söka bot,” säger ordspråket; är det genom ministerskicklighet, som denna skuld tillkommit, svnes mig ock billigt, alt den genom dylik utplånas.
Jag ar höjd ali tro, alt om det blir Danska Regertn kunnigt, att samme man, hvilken varit med om fredsunderhandlingarna och freden uti Fredrikshamn, om hvilken fred Alexan - ig6
Dea i3 Februnri f. m. der borde kunna säga hvad Czar Petter sade om den i Nystad, ly Sverige Lief åtminstone icke rikt derpå, — att samme man, hvilken helt visst gjort allt för att vid fredsunderhandlingarna i Kiel utverka oss tullfrihet i Sundet, om han olyckligtvis icke glömt denna clausul tills freden var sluten, äfven varit densamme fosterlandsvän, hvilken upptagit ett af de hufvudsakligaste lånen för Svenska cabinettseassans räkning och Svenska diplomatiens heder; så skall den finna sig skyldig, om icke att öfvertaga skulden, åtminstone att medgifva, att Sverige är minst skyldigt dertill, att han med lika heder varit Svenska cabineltets minister sorn hederlig financier för dess cabinettscassa.
Begärdes på hordet af Frih.
Ridderstolpe, Fredrik, Hr Brummer, Carl Magnus, anförde skriftligen:
Efter voteringen i eflermiddagsplenum den 6 dennes, syntes mig R. o. Ad. ej särdeles hugadt för discussion, och som jag dessutom kunde finna, alt med ett af mig tillämnad t andragande vid Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.- Ulsk:ns utlåt.
N:o 138 i anledn. af återremiss å Utsk:ns betänk.
N:o 14, angtde åtskilliga, ön St.
Barthelemy rörande lförhållandenl ingen inverkan på R. o. Ad:s beslut öfver detta betänk, skulle kunna åstadkommas, beslöt jag i stället att lill beriktigande af de imiga begreppen om den af 1812 års åt Konungen öfverlåtna friare disposition af Barthelemyintraderna, emot R. o. Ad:s gillande af Utskuis nog hundfallna behandling afgifva följande reservation: Utsk:n hafva ej på minsta vis, såsom sig bolt, ingått i pröfning af Hr
Petre's segt envisa, förvirrade oell förvirrande assertion: att, ehuru R.
St. icke med fullt lagliga termer afhändt Sveriges krona besittningen af ön St.
Barthelemy, ett sådant afhändande dock varit af föregående Ständer åsyftadt.
Utsk:n hafva fegt afhållit sig ifrån att skärskåda den bland dem om förhållandena mindre kunniga så ideligen försporda frasen: att Ba r thele my-int rade rita aro Konungens penningar.
Denna till allmännelig tro uppblomstrande fras besannar fullt en Fransk författares, om jag rätt minnes, General Gourgans utsago: ”En villomening, sorn ofta upprepas, slutar stundom med alt blifva ansedd som sanning.”
Och delta är ej det enda tillfället, i hvilket denna sats hos oss besannat sig inom de sednast förflutna 3:ne decennier.
Det är påtagligen i följd af denna sig flödande allmänneliga tro, sorn TJtsk:n, lika med 1812 års Const.Utsk., låtit sig hänföras af den Elinda lydnadens qväfvande siroc, oell på sådan grund ej ens kommit att eftersinna om en närmare granskning af förhållandena med colonialstyrelsen, såsom fåkunnigt på detta runi blifvit påstådt just af dem som derom bort vara bättre underrättade.
En sådan revision hade visserligen aldrig kunnat komma i fråga, om så val Konungens utfästelse vid fö - Den i3 Februari f. m. ■07 reslåendel, som Ständernes villkor vid beviljandet af den friare dispositionen båda blifvit samvetsgrann! uppfyllda.
Men nu är det en ganska enkel sak atl blott utur de afgifna rik sdags bera tiel serna (Konungens nåd. skrifvelser till lt.
St:s StalsTJtskott) utan stor moda ernå öfvertygelse om det den K. utfästelsen: ”att låta vid hvarje riksdag komma till R.
S t: s kunskap hvad i denna del af styrelsen sig tilldragit, hvad fördel för moderlandet deraf vunnits och i hvad man öfverskjuta n d e intrader från besittningarna kunnat till allmänt nyttiga anstalter inom Riket användas,” endast i ringa mån och utan någon den ringaste uppgift 0111 det influtna blifvit iakttagen • samt att Ständernes vid öfverlåtelsen af den friare dispositionen fästade villkor, ”att administrationen på St.
Barthelemy hädanefter icke kan komma atl belasta Svenska statsverket, ehvad inkomsterna blifva högre eller lägre, utan sådana anstalter vidtagas, att af öfver skotten, enär de inträffa, alltid hålles tillhanda hvad till fyllande af' bristerna, derest sådana skulle uppkomma, erfordras,” endast en gång i orden (i 1816 års riksd.- berättelse) varit uppfyldt.
Äro nu både den K. utfästelsen och det af Ständerna fästade villkor, såsom det af riksd.berättelserna vill synas, uraktlåtna, så vet jag icke huruledes det numera med Konungens fria dispositionsrätt månde sig förhålla.
Det kan emedlertid ej nekas, all ju 1812 års Coust.Utsk. helt fiffigt och liksom med begge händer sköt ifrån sig remissen å dea K. propostn af d. 18 April 1812 om ett undantag från Sveriges grundlag. 2!ne Stånd hade endast till StatsUtsk. remitterat den nåd. propostn; men de 2:ne öfriga både till Cons!.- och StatsUtsk.
Coust.
Ulsk. afgaf under den 3o A piil ett vördsamt meni., så lydande:
(Se hillänget till RiksStlns prot. 1812 Bandet 1, pag. 184-) ”Sedan i anleda, af skedda remisser ifrån det Ilögv.
PresteSt. och det Vallört.
Konungens nåd. propos., rörtde en särskild författning med Svenska ultramarinska besittningars styrelse och drätsel blifvit föredragen, har Const.Utsk. väl i de orden i ingressen till Reg.
F:n att för Svea Rike och Ihv underliggande länder stadga följande, igenkänt anledningen till den gjorda remissen, men tror sig tillika böra förklara, att då Konungens nåd. propos., föranledd af dessa länders särskildta läge och deraf härrörande särskildta behof och förhållande, åsyftade derefter lämpade politiska mått och steg, hvilka af grundlagens föreskrifter vore i de flesta delar oberoende, ansåg Const.Utsk. sig i dessa afseenden icke kunna ingå i någon pröfning eller fatta ett definitivt beslut, utan tiodde sig böra detta ärende till de 1 espeetive Stånden åter öfverlemna, då Utsk., efter sin mening, anser de ur Reg.Ftn införda orden: Svea Rike och Den i3 Februari f. m. thy underliggande länder, icke till alla delar kunna lämpas till andra än dem, hvilkas ombud i Svenska lagstiftningen deltaga.
Örebro den 3o April 1812.”
Detta kan man verkligen kalla eli frånstötande memorial i anledn. af en remiss å en K. propos. om ett undantag från grundlagarna, och genom denna stöt frånstöttes äfven i framtiden möjligheten att bringa under framtida Const.Utskrs granskning frågor om uraktlåtenhet i uppfyllande af utfästelse och villkor.
Skärskådom nu fragmentariskt, för att undvika vidlyftighet, huru grannlaga man varit i uppfyllelser.
Derom förekommer i K. M:s nåd. skrifvelse till R.
Sirs StatsUtsk. ronde de Rarthelemyska medlen af den 29 Juni i8i5 (Se pag. 635 i irsta afdeln. af örte delen 1815 års riksd.handlingar pag. 234): "K. M. har vid dessa medels användande först låtit sig angeläget vara, att uppfylla det villkor R.
St. vid deras öfverlåtande till Konungen fastställt, nemi.r att till förekommande af framtida möjliga brister bespara de öfverskjutande tillgångarna, så att administrationen af Colonialdeparlementet ej i något fall kommer att belasta Svenska statsverket.
Icke destomindre har K.
M. funnit tillfälle att använda betydliga summor till befrämjande af nyttiga anstalter inom Riket, nemi.
r ”Såsom undsättningsfond åt K. Magazinsdirectionen vid den år 1812 inträffade svåra missvexten 100,000 r:dr.” Nu må man anmärka, att såvida icke uti nämnda undsättningsfond anses inbegripna de besparade tillgångarna för Colonial-departementet, har ingenstädes och ingalunda någonsin försports hvar desamma varit till finnandes.
Dock några år längre fram i tiden, och sedan hela beloppet af nämnda undsättningsfond i liqvider öfvergått till comiterade för krigsmedlens förvaltning, erhöllo nämnde comiterade nåd. befallning att hela beloppet till comiterade för allmänna medels förvaltning aflemna.
Nu beslöts att af detta capital skulle tilldelas Statsrådets ledamöter gratificalioner: åt begge Statsminislrarne 2000 r:dr för hvardera, åt Hofi- och Just.cancelleren 15oo r:dr, samt åt Statsråderne 1000 r:dr.
Denna fördelning togs till prot., som af mig fördes.
Viii har sedermera försports att Just.råden äfven fått gratificationer, men derom har jag, ehuru ensam tjenstgörande prot.- secreterare, ingen kännedom.
Jag säger icke att ju denna fördelning kunde åsyfta moderlandets bästa, men hvarföre nämnes icke ett ord derom i riksdagsberättelsen?
Hr Frih. o. Landtm, afbröt här Hr Brummer, under hemställan om han icke nu aflägsnade sig nog mycket ifrån sitt ämne.
Jag kan för min del ej finna det, men vill dock icke vara envis, utan anhåller alt få läsa för mig Den i3 Februari f. m. >99 sjelf det nästföljande, sorn står i sammanhang med det nyss upplästa, tills jag kommer till en ny period.
Efter en kort stund fortsatte
Hr Brummer uppläsningen, så lydande:
Jag ber Hr Frih. o. Landtm, samt R. o. Ad. ursägta denna långa liksom digression, men jag har dermed åsyftat alt förespegla, att om Utsk:n tagit sig tid att en smula instudera sig i colonial-förvaltnings-systemet, den allmänneliga förvillelsen möjligen kunnat blifva genom sund npplysning förskingrad.
Jag ber de ömtåliga och nyttkänsliga bland R. ö. Ad. rätt mycket om ursägt, att jag i en så sprittande splitter ny verld, som nutiden, vågat framsläpa så gamla och mörka ämnen.
Men jag har dertill blifvit hänförd af den varma öfvertygelsen, att sanningen aldrig blir fö r ga in lil a l.
Ånyo föredrogos ej mindre Exped.Utskts den 10 dennes på bordet lagda mern.
N:o 3t, i anledn. af Vallöf], BorgareSt:s återremiss af Exped.Utsk:s förslag till R.
St:s lind. skrifvelse N:o 147, än och samma Utsk:s likaledes den 10 dennes på hordet lagda förslag N:o 236 till R.
St:s und. skrifvelse till K. M., i fråga om upphäfvande af den, genom Bergs-collegii kungörelse den 7 Febr. 1783, ål de brukande bergsmännen förbehållna lösningsrätt till fjerde parter i Fa hlu-g rufva.
Den reservation Gr. af Ugglas afgifvit, och som åtföljt Exped.Utsk:s mern.
N:o 3i blef äfven uppläst.
Då jag emot nämnda skrif velse mig reserverat, skedde det i afsigt alt fästa Ståndets uppmärksamhet på den arbetsordning, sorn inom Utsk. blifvit följd.
Det ligger visserligen ingen olaglighet uti att upptaga ett Stånds återremiss af en skrifvelse och besvara densamma, och ingens mening blir undertryckt, då skrifvelsen kommer att afgå till alla Stånden; men det ligger deruti en tidsförlust för Utsk., huru man än må se saken, ty Utsk. kan få 2 ä 3 gånger uppsätta samma skrifvelse, emedan örn det beslules att skrifvelsen först skall genomgå alla Stånden och att Exped.Utsk. sedermera, på grund af anmärkntna, skall uppsätta ett nytt förslag, så vore åtminstone på siri höjd a:ne skrifvelse!- att författa.
Nu kan det deremot blifva 4 å 5 förslag, som böra uppsättas, hvilket visserligen icke betyder mycket i ett ögonblick då Utsk. har litet arbete för händer, men vid slutet af riksdagen kan så mycket menligare inverka på Utsk:s förmåga att hastigt expediera besluten.
Jag anser icke det vara behöflig t att Exped.Utsk. handlägger en återremiss, förrän Utsk. har sig bekant hvilka anmärknlr, som mot Utskts 200 Den i3 Februari f. ra. förslag till en skrifvelse blifvit gjorda.
Derföre tycker jag att den tidsförlusten kunde undvikas och besparas, derigenom alt CJtsk. icke handlade någon återremiss förrän fullständig kännedom om anmärkningarna är vunnen.
Riddrrstolpes ytt rande får jag upplysa, att då Exped.Utsk. förut under riksdagens lopp behandlat sådana mål på enahanda sätt, så har man ansett sig handla inconseqvent, om man ej följde samma princip.
Det vore således väl, 0111 en bestämd regel gåfves.
Jag kan icke undgå att hylla incouseqvensen, tiar det gäller misstag.
Förslaget N:o 216 till tind. skrifvelse blef derefter af R. o. Ad. godkändt.
Upplästes till justering Exped.Utsk:s den io dennes på bordet lagda förslag N:o 238 lill R.
St:s und. skrifvelse till K. M., ang:de upphäfvande af K. förbudet mot dueller och slagsmål af den 22 Aug. 1682 och dermed sammanhang ägande författningar.
Hr Lilljenstolpe, som nu icke är tillstädes, gjorde i sista plenum anmärk», vid slutmeningen af detta förslag.
Der står: ”för delaktighet i envig och utmaning, dertill vare straff sorn i allmänna lagen utsatt är.” [ian anmärkte att i allmänna lagen är icke utsatt något straff för denna förbrytelse, och att slutmeningen således borde heta: vare straff som i allmänna lagen för delaktighet i rnissgerningar utsatt är.
Enär Utsk. tagit i öfvervägande huruvida en sådan förändring kunde ske, men icke ansett sig berälligadt att någon sådan vidtaga, emedan dessa ordalag icke finnas i betänk, införda, så anhåller jag att få instämma i Hr Lilljenstolpes anmärkn., hemställande 0111 ej skrifvelseförslaget kunde återremitteras, på det att Exped.Utsk. matte blifva satt i tillfälle att deruti åstadkomma ifrågavar. behöfliga rättelse.
Jag har ingenting att anmärka mot den förändring, som Hr von Hartmansdorff begärt.
När skrifvelse» förevar i Utsk., fästade Ur Lilljenstolpe Utskts uppmärksamhet härpå, men Utsk. ansåg att meningen framför den nu anmärkta innefattade en hänvisning lill Missg.- b:n.
Jag har, som sagdt är, ingenting alt anmärka mot den föreslagna rättelsen, men önskar att förslaget till skrifvelse», oaktadt den af R. o. Ad. återremitteras, dock matte de öfriga Stånden meddelas.
Hvad först vidkommer sjelfva saken, så upplystes af Hr Lilljenstolpe, att orden ”för delaktighet i missgei ningar” visset ligen icke stodo i sjelfva be - Den i3 Februari f. ra. aoi beslutet; men det finnes i reeiten, just vid slutet deraf, och således af misstag icke influtet i den andragna delen af betänkandet.
Hvad angår det soin Gr. af Ugglas sednast anmält såsom mildrande detta uteslutande, så får jag nämna, att ingressen till skrifvelsen icke lärer komma att finnas i sjelfva lagen.
Det som finnes i Ständernes skrifvelse till Konungen som motiv till förslaget om lagen, kommer icke att stå i sjelfva lagen, och då kommer den att blifva ofullständig, såvida man icke begagnar tillfället att sätta in i lagen de ord, som der saknas.
Örn det kan tillgå på annat sätt än genom en återremiss till Utsk., så vore det väl, men jag tior det vara enda utvägen, och hemställer om icke R. o. Ad. genom prot.utdr. skulle vilja fästa de öfriga Ståndens uppmärksamhet derpå och anmoda dem att tillåta detta ords införande ur reeiten till sjelfva beslutet i betänkandet'.
Gr. af Ugglas och Hr Ribbing, Arvid, instämde med Ilr Lefren.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att om han riktigt uppfattat förslaget, så vore det, att den sista meningen, sorn lyder sålunda: ”För delaktighet i envig eller utmaning dertill vare straff, som i allmänna lagen utsatt är,” skulle erhålla följande lydelse: ”För delaktighet i envig eller utmaning dertill vare straff, som i allmänna lagen för delaktighet i missgerningar utsatt är;” och hemställde Hr Landtm., om R. o. Ad. ansåg att delta tillägg i den und. skrifvelsen borde äga rum.
Hr Landtm, yttrade, det R. o. Ad. behagade finna, att då delta vore ett tillägg till R.
St:s beslut i frågan, kunde skrifvelsen icke till Exped.Utsk. återremitteras på annat sätt än att detta beslut komme de öfriga RiksSt:n i vanlig ordning tillhanda, då, om de instämde deruti, tillägget komme att äga rum; någon återremiss till Exped.Utsk. directe kunde enligt Hr Landlrms lanke således icke komma i fråga.
I händelse det ifrågavar. ordet, som ansetts nödvändigt att införas, skulle vara ett tillägg till hvad Sländerne i frågan beslutat, så nödgas jag protestera och reservera mig häremot, ly det är i rak strid mot grundlagen att införa detta tillägg sedan Ständerne beslutat i frågan; men om det står i conformitet med det af Ständerna bifallna betänk, af LagUtsk., sora afgifvit lagförslaget, så inträder skyldigheten för Exped.Utsk. att uppsätta den s. k. löparen i det skick, att den kan oförändrad af Ständerna godkännas.
På sätt Hr Lefren yttrat, kan jag icke finna något olagligt deruti, då en erinran är gjord 20 H. 26 202 Den 13 Februari f. m. inom Exped.Utsk. och här vitsordad, att nemi., da en uraktlåtenhet blifvit begången af Ständerna i deras fattade beslut, densamma bör rättas på sätt grundlagen det medgifver, nemi. genom inbjudning från det Stånd, som upptäckt felet.
Denna rättelse innefattar icke någon ändring i det fattade beslutet; vore det så, då hade Frih.
Cederström ratt; men då det blott är en rättelse i beslutet utan alt förändra detsamma, och afsigten endast är att göra det i allo sådant att Konungen dertill kan lemna sin sanction och beslutet må kunna blifva lag, så torde det vara rätt att inbjudning äger rum, på sätt Hr Frih. o. Landtm, sagt, innan återremiss sker till Exped.Utskottet.
Det innefattar icke allenast icke någon förändring, icke eller ett tillägg, ulan blott ett förtydligande af det fattade beslutet, och detta är orsaken hvarför jag instämmer med Hr Lefre'n. Hr Lefre'n:
På det att en god sak icke måtte genom ordtvister förderfvas, så anhåller jag att det ord måtte införas, som finnes i sjelfva reciten till betänk, som är antaget, på del alt hvad man vill uttrycka må vara klart uttryckt och lagförslaget icke komma att förfalla derföre att någon uraktlåtenhet ägt rum.
Då jag i visst fall gillar Frih. Cederströms tanke, att nemi. det tillhör Exped.Utsk. att uppsätta löparen, så att den kan af Ständerna godkännas, anhåller jag att skrifvelsen måtte återremitteras till Exped.Utsk.; dock sålunda, att, derest icke hinder möter, löparen först mätte gå till alla Stånden och Utsk. sålunda få förnimma huruvida de öfriga Stånden instämt i R. o. Ad:s mening.
Ad. ansåg att särskildt prot.utdr. till de öfriga RiksSttn borde afgå nied inbjudning lill dem att förena sig i R. o. Ad:s beslut om utbyte af den sista meningen i den und. skrifvelsen emot den mening, som R. o. Ad. nu beslutat.
JST:o 128, i anledn. af återremiss å Utsk:ns betänk.
N:o 5, rör:de allm. stadganden och anslag till folkundervisningens befrämjande. 2: dra §:n.
Hr af Sillen, Wilh. Gideon, uppläste följande:
Bestämmandet i denna §, att medlen till uppbyggande och underhåll af skolhus böra utgå efter de grunder, som i särskilda orter följas i fråga örn kyrkobyggnad, så framt ej öfverenskommelse på annat sätt derom trä tias, förefaller mig både obilligt och orättvist; emedan största tyngden deraf sålunda skulle komma att drabba det redan förut tillräck - Den i3 Februari f. m. ao3 ligt besvärade jordbruket; ty H. R. o.
Ad. torde tillåta mig att i sitt minne återföra alt Byggn.-b:n i 26 cap. r §:u, jemte det den stadgar att alla, sorn i socknen bo, skola kyrka bygga ocb uppehålla, jemväl också föreskrifver, all byggnadsvirke^ körslor och annan kostnad lill kyrkobyggnad utgöres efter hemmantalet och arbetet dervid efter matlaget; hvarigenom, i förevar, fråga, såsom jag ofvanföre hade äran förmäla, jordbruket otvifvelaktigt skulle få vidkännas de drygaste kostnaderna.
Jäg vågar således tro, på sätt en reservant anfört, att skyldigheten att uppbygga och underhålla skolhus lämpligast borde åligga hvarje församlingsbo i mån af den skatt han till Kronan erlägger, efter i:a art. bevilln.förordn., förutsatt likväl att särskild öfverenskommelse härom icke blifvit träffad inom församlingen.
På dessa anförda skäl får jag vördsamt föreslå att denna § måtte erhålla följande lydelse, hvarom jag anhåller om Hr Frih. o. Landtm:s propos., nemi.:
”Att uppbygga och underhålla nödiga skolhus åligger församlingarna, i följd hvaraf hvarje pastorats innevånare gemensamt böra besörja anskaffandet af tjenliga skolrum, så väl för de fasta, som för de möjligen behöfliga flyttande skolorna inom pastoratet; och skola dertill erforderliga medel, så framt icke öfverenskommelse på annat sätt derom träffas, utgå i nian af den bevillning efter 2-.a art., som hvar och en till Kronan erlägger.”
I följd af den anmärkn,, sorn den siste talaren gjort emot Utsktns betänk., får jag korteligen yttra, att det tyckes vara billigt, alt de församlingsboer bidraga lill befordrandet af skolinrättningen, som för längre lid komma att bo inom församlingen, som hafva derstädes sin egendom och måhända aldrig erna derifrån afflytta.
De personer åter, som kunna sägas vara mera flyttbara, som bo inom församlingen i år, men derifrån afflytta nästa år, böra icke åläggas samma skyldigheter som församlingsboer af den förra cathegorien.
Alt begagna bevillningsprincipen anser jag alltså obilligt, troende att de, som äga fastighet eller för längre lid äro stationerade inom församlingen, böra bidraga tillj hvad som tillhörer församlingen.
Denna princip hafva Utsk:n följt, dock likväl så, att då någon generel regel för kyrkobyggnader icke finnes i Byggn.- b:n, derföre att olika provinser hafva olika stadganden derom, såsom t. ex. Skåne, Halland och Blekinge, der förhållandet i afseende härå är annorlunda än i det öfriga Sverige, Utskm sagt, att de erforderliga medlen skola utgå efter de grunder, som i särskilda orter följas i fråga om kyrkobyggnad, så framt ej öfverenskommelse på annat sätt kan träffas.
Jag vet att i Skåne äro torpare skyldige alt bidraga till kyrkornes underhållande genom dagsverken, hvaremot socknarnes öfrige innevånare dertill bestå penningar.
På samma sätt böra också skolbidragen ske, hvarföre jag till - Dan 13 Februari f. m. styrker att Utsktns förslag i denna del må blifva gällande; dock får jag göra en anmärka, mot slutmeningen: ”ankommande det på församlingsboerna sjelfva att efter sig företeende omständigheter bestämma den fasta skolans läge.”
Då det åligger församlingarna att besörja om skolrum, så val för de fasta som de flyttbara skolorna, tyckes det äfven böra inflyta i den sista perioden, att livar församling äger rätt att bestämma de flyttbara skolornas läge, hvarföre jag önskar det matte få heta, i stället för den fasta skolans lage, dessa skolors läge.
Jag kan kort yttra mig, sedan Hr von Rosen besvarat de anmärkmr, som blifvit gjorda emot denna §, och hvilket svar jag gillar.
Jag får derföre blott fästa uppmärksamheten derpå att Utsk:n ganska visligen indelat afgifterna i 4 slag, nemi. högst af fastighet, som tillhör socknen, då den komme att utgöias af hemmansägaren; sedan komma de andra skatterna, capitationsafgiften, afgiften för barn som läsa, och afgiften efter 2 art., och ytterligare för det 5:te statsbidrag.
Jag tror således det vara allt skäl att antaga den § Utskm föreslagit.
I afseende på hvad Hr von Rosen anfört ang:de orden ”fasta skolans läge,” att det borde i stället heta ”dessa skolors läge,” så torde den förändringen vara öfverflödig, derföre att med ordet flyttbar skola måste man tänka sig en sådan, som kan ombyta ruin och således vara än här och än der, hvarföre det i min tanke vore orätt att bestämma något om sådana skolors läge, emedan det ej kan bestämmas; läraren kan vara än på ett än på ett annat ställe.