Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kom, låt oss vara vänner!
Villaflor, ehuru mindre uppretad än förut, svarade: jag tjenar ingen annan än Konungen och fäderneslandet, alldra minst er, Infant, – och vände sig föraktligt bort från honom.
Drottningen, för att hindra
Dom Miguel, som denna afton befann sig i ett mer än vanligt gladt och öfverdådigt lynne, att begå några ytterligare obetänksamheter, yttrade att afskedstimman nu vore nära förhanden, och att man borde bereda sig till uppbrott.
Men Dom Miguel satte sig på allvar deremot, och äfven Andrada anmärkte, att det ännu var fullkomligt mörkt, men att månan efter en timma skulle uppstiga.
Ännu icke, anmärkte Dom Miguel, är det tid att skiljas, min moder.
Värden är skyldig mig välkomstbägarn.
Gif mig att dricka, senhor, men icke vin, intet matté, inga limonader, utan äkta brasilianskt rumm.
Jag är patriot, liksom ni, Dom Ignazio!
Sedermera har jag lust att en stund åse, huru man bär sig till att roa sig i sådana lysande samqväm.
Sedan han sväljt ett stort glas, gick han fram till sin moder, talande:
Jag börjar verkligen att dela er afsmak för detta Brasilien, senhora.
Hvad skall man kunna uträtta med dessa menniskor utan mod, utan hjerta i bröstet?
Sjelfva djuren äro här fega uslingar.
Jag hyste förr en viss aktning för dessa Jagguarer, konungarne i SydAmerikas skogar.
Men, när man rätt lärt dem, hvad är icke till och med han för en svag, feg usling emot den äkta tigern?
Och ännu föraktligare är hans broder, Cagguaren, i jemnförelse med Lejonet, hvars skapnad han härmar.
Jag har sjelf erfarit det, allt sedan vår gouvernör i Ceuta skickade oss ett äkta afrikanskt lejon-par.
Jag ville att vi skulle släppa lösa dessa lejon, på det att vi engång skulle få oss en inhemsk jagt-afvel af dessa ädla djur, men Dom Joᾶo har, besynnerligt nog, icke velat tillåta det.
Och hur står det till med våra öfriga stora djur?
Ni mins, huru, då man, för några år sedan, på Campo de Santa Anna ville förskaffa min moder och mig nöjet af en tjurfäktning, ingenting kunde blifva af, emedan våra inhemska tjurar, i trots af alla piccadorernes stickningar, stötar och granater, icke kunde bringas ur sin philosophiska köld.
Och månne det är bättre beskaffadt med de oskadliga djuren?
Vår Tapir, som likväl är den största i vår verldsdel, och hos oss skall representera elephanten, är ju inte större än en åsna och således blott en pygmeisk parodi af sin urbild.
Och hvilken dverg är icke vår Llama mot den rätta Kamelen!
Endast våra ormar, vår Boa, våra Kaimaner äro respectable, hvar och en i sin sort, men jag känner alldeles ingen lust att inlåta mig med dessa ignobla slägten.
Kort sagdt: jag begriper inte, hvad man här skall företaga, huru man här på längden skall kunna slå sig ut.
Dom Miguel vände sig derpå till sin broder och fortfor:
Efter vår faders död, blifver du, säger man, den enda arfvingen till hans båda kronor.
Det är orätt, mycket orätt, det är emot naturens lagar: men låtom oss icke tvista, låtom oss hellre i tid komma öfverens, broder Pedro!
Tag du Brasilien, och låt mig få det lilla Portugal!
Hvad säger du om denna delning?
Dom Pedro teg förlägen och bestört öfver detta oväntade förslag.
Förgäfves vinkade drottningen åt sin yngre son att tiga, men denne, som icke märkte eller låtsade märka det, upprepade än en gång sin fråga.
Dom Pedro, som nu icke kunde undvika att svara, begynte då:
Hittills har ju alltid min broder, Dom Miguel, gifvit företräde åt vår faders ameriskanska rike; således ...
Ja hittills, det är sannt, inföll den unge Prinsen.
Men jag har blifvit ledsen på Brasilien; hör du; jag har också närmare tänkt på saken.
Det är ju också billigt att den furstfödde erhåller den bästa lotten.
Tag då du Brasilien, broder Pedro, du har der tillfälle att cultivera, civilisera, något som jag icke förstår mig på.
Unna deremot mig det lilla, obetydliga Portugal; det är visserligen nu försoffadt, men jag vill väcka det ur dess sömn.
Det har redan, ehuru med främmande hjelp, skaffat sig de afskyvärde Fransoserne från halsen; det återstår, att derifrån fördrifva Engelsmännen, desse vänner som äro värre än våra fordne fiender, desse krämare, som nu utsuga vårt lands blod och merg.
Sedan detta skett, ämnar jag litet bättre reglera gränsorna med Spanien, och dela halfön litet billigare emellan de två nationerne.
Sedan ... men det må bero af framtiden.
Din hand, Pedro; afstå Portugal, detta miniatur-rike, och låt mig försöka hvad dermed kan göras!
Dom Pedro, likasom drottningen, befann sig i en pinsam förlägenhet; men han hämtade sig mellertid och svarade med ett tvunget leende:
Du vet, Miguel, att jag ännu inga kronor äger att bortgifva.
Men om jag en dag blir kung, skall jag skaffa dig en armee, hvarmed du, liksom Dom Sebastian, kan gå öfver till Afrika; du träffar der ett stort och herrligt land, du träffar äkta lejon, som du så mycket värderar, och på köpet otrogne att bekriga.
Det må då bero af dig, att der skapa dig ett skönt konungarike.
Gå öfver till Afrika, liksom Dom Sebastian – och omkomma som han, är detta din broderliga mening? frågade
Dom Miguel med bitterhet.
Jag vet att min broder
Miguel är lika tapper som den olycklige Dom Sebastian, men öfverträffar honom förmodligen vida i klokhet och försigtighet, och förespår honom således en bättre utgång, svarade Dom Pedro ironiskt.
Intet ord mer i detta ämne, vid min onåd, ljöd drottningens herrskarstämma, på spanska.
– Sedan fortfor hon med dämpad stämma på portugisiska till
Dom Miguel:
Min son, du ville ju se, huru man bland oss roar sig!
Välan, vi skola anmoda unga Villaflor och Andradas lilla dotter att gifva oss en repitition af den cachuca, som förut intagit oss mycket.
Vi få nu se, om denna vinner mera bifall än andra dansar inför min sons, Dom Miguels, stränga ögon.
Villaflor nekade dock tvert.
Hvarken drottningens, prinsarnes, Andradas eller hans förmyndares böner och hotelser kunde öfvervinna hans halsstarrighet.
Icke förr, än Infanten Dom Miguel gifvit mig upprättelse, upprepade han med trotsighet.
Välan, senhor Villaflor, sade
Dom Miguel med en vänlighet och värdighet, som hos honom icke var vanlig.
Jag har sönderbrutit din värja: se här har du i stället min, fast det icke är någon hofvärja, och dess klinga torde vara mindre blank.
Nyttja den mot rebeller eller emot fäderneslandets fiender, liksom jag nyttjat den mot skogens villdjur.
Jag kallade dig ... jag mins icke hvad.
Jag återkallar nu högtidligt detta ord, det må hafva lydt huru som helst: jag förklarar dig tvertom för den tappraste cavalier i hela konungariket Brasilien.
Jag är nöjd, Infant.
Ni har godtgjort ert fel, på ett sätt, som anstår en riddare och en adelsman.
– Kom, låtom oss nu begynna, vackra Clementina!
Denna dans behagade, nästan emot allas förvåning, den unge prinsen på det högsta.
När de slutat, gick han fram till de båda dansande, sägande: jag har verkeligen aldrig sett ett täckare par.
De böra förblifva det för hela lifvet.
Jag förlofvar dem: när ert bröllopp står, mina barn, skall jag furstligt utrusta er.
Han lät dem byta om ringar och sammanlade deras händer.
Villaflor, den förut så käcke och trotsiga ynglingen, stod nu förlägen, rädd, viljelös, högt rodnande.
Clementina smålog och förklarade att hon rätt gerna ville vara den unge dom Agostinho Villaflors brud.
Andrada rynkade ögonbrynen.
Bry er icke om denna lek, hviskade drottningen till honom.
Skulle deraf i en framtid bli allvar, så är partiet icke att förakta: den unga Agostinho är af god familj, och rik, och dessutom, som ni ser, en rask gosse, ehuru han kunde vara mindre trotsig.
Denna förlofning gaf, såsom läsaren lätt föreställer sig, anledning till åtskillig munterhet och till mycket skämt, af både lyckligt och misslyckadt slag.
Andrada, som dock deruti tycktes finna mindre behag, gaf en vink åt orchestern, som nu uppstämde en dans för de stora, i hvilken Dom Pedro åter uppbjöd Donna Elvira.
Dom Miguel förblef en stund åskådare, men ledsnade snart och lemnade sällskapet.
När dansen var slut, inkom han ånyo i indiansk costume, en ofantlig fjäderhatt på hufvudet, med blottade ben, blottadt bröst, icke oangenämt tätueradt, och blottade ben, kring lifvet ett slags poncho väfd af rötter, sammanhållen af ett bälte gjordt af brokiga fjädrar, i handen tvenne spjut.
’ Drottningens blick blef åter ganska mörk.
Återigen någon ny dårskap! suckade hon till sin omgifning.
Ehuru Amerikanare, började Prinsen, torde likväl få bland eder hittills hafva sett en äkta amerikansk krigsdans.
Jag dansar den, säger man, lika väl, som den skickligaste Tapuya 1.
Detta är den enda talent, som jag vågar tillerkänna mig, den enda af alla de sköna konsterna som fallit på min lott.
Gif noga akt, Villaflor! du skall en gång kanske komma att dansa den ännu bättre än jag.
Kom fram, Tijucopabo, och dansa emot mig, och du, Ariquitiba, låt din pipa ljuda!
Det skådespel, som nu begynte, tycktes, ehuru vildt och ohyggligt, och ehuru man i början visade någon förskräckelse, vida bättre behaga damerna, än Dom Miguels första upptåg med jagguaren.
Men knapt var denna krigsdans slutad, förr än drottningen gaf bestämd befallning att betjeningen skulle foga anstalter till afresan.
Sällskapet skingrade sig åt alla kanter: de flesta gingo att söka sina nantilhas, några ville ännu taga ett slag genom den eclairerade parken.
Då Andrada, i ändamål att gifva en befallning, hvars påföljd vi snart skola erfara, tog sin väg genom en aflägsnare del deraf, hörde han utanföre en sparsamt belyst löfsal några ord, som ovillkorligt hämmade hans steg.
Dessa ord, uttalade af ett fruntimmers röst, lydde sålunda: men medge, Dom Rodrigues, att han är bra söt, bra älskvärd, den infanten.
Jag förstår er inte, donna Xaveria:
Söt, älskvärd?
Han är ju tvertom temmeligen ful, och derjemte intet så litet stel.
Men talenter har han visserligen, och ...
Åh, ni talar om Dom Pedro, hvem tänker på honom?
Jag menar Dom Miguel, bör ni begripa.
Den vildmenniskan!
Det är ju en ram Indian.
Må vara; men såg ni, hur väl han dansade krigsdansen.
Hvilken manlighet, hvilken styrka, hvilken musculatur!
Han såg rigtigt förtjusande ut i denna vilda costum.
Och sedan, hur ädelt, hur ridderligt betedde han sig icke emot den trotsige Villaflor!
Jag skulle i hans ställe gifvit den sturska pojken en risbastu.
Och hur angenämt, hur belefvadt var icke hans upptåg med Jagguaren! inföll Rodrigues ironiskt.
Ni hörde ju, att klor och tänder voro utbrutna.
Han borde blott sagt oss det förut.
Vi kade dock bordt begripa, att den raske Infanten intet velat göra oss något ondt, och att äfven i värsta fall våra talrike beväpnade cavalierer tillräckligen skulle skyddat oss från all fara.
– Likagodt jag blir dervid:
Miguel är ändå, oaktadt alla sina besynnerliga infall, en bra älskvärd yngling.
Eller hvad menar du, Eleonora, och du, Isidora, och du, Francesca, och du, Maria, och du, Isabella?
Vi tänke alla som du, Xaveria.
Men låt oss gå in.
Drottningen torde snart vara färdig.
Jag vill säga eder, mina damer, inföll Dom Rodrigues, att Dom Pedro är, i ett ännu rikare mått än sin broder, begåfvad med den kroppsstyrka och den muskelkraft, som så mycket förtjusar eder.
Det beror således blott af hans vilja, att blifva en öfverdådig sälle och tillika de sköna hoffröknarnas älskling.
J förundren er deröfver, men sådant är likväl sanna förhållandet.
Andrada aflägsnade sig skyndsamt.
Barbarer! sade han i sitt inre.
Är det icke ett hopplöst, ett fåfängt, åtminstone förtidigt företag att arbeta för förnuftet, friheten och civilisationen i ett land, der till och med det täcka könet, i hufvudstaden, vid sjelfva hofvet, af landets förnämsta familjer, prisa den kongliga oduglingen, och beundra sådana råa seder!
Återkommen till paviljonen föreslog han drottningen, prinsessan, infanterne och så många för öfrigt, som fingo rum, att stiga ut på balkongen, och ännu kasta en blick öfver parken och öfver hafsviken, vid hvars rand månan nu uppsteg.
Man emottog anbudet, och i det Drottningen, trädde ut på balkongen, uppflammade i nattens mörker, – ty alla lampor hade förut blifvit släckta – ett präktigt fyrverkeri.
Tillika såg man Konungens och Drottningens, Dom Pedros och hans gemåls namnchiffer brinna, omgifne af allehanda sinnebilder.
Mest framtedde sig Brasiliens vapen, i kolossal storlek:
Jordklotet, fyrdeladt af Christus-orden, och smyckadt med nitton silfverstjernor.
Den krönta vapenskölden omslingrades af en gren af kaffeträdet och af en tobaksstängel, och omfattades med ett grönt och ett guldgult band, det förra huset Braganzas, det sednare Österrikiska husets stamfärg.
Jag märker, anmärkte Dom Miguel, stött, sedan han en stund betraktat detta skådespel, att i Rosarios alphabet saknas alldeles bokstafven M.
Denna dag, genmälte Andrada, tillhör Dom Pedro.
Derföre finnes, utom Deras Majestäters namnchiffer, som aldrig bör fela, endast Prinsens af Brasilien och hans gemåls.
Hade jag dock vetat att Ers Kongl.
Höghet velat skänka mig nåden af sitt besök, skulle dock detta M icke hafva saknats.
Men efter Er ankomst, var det för sent, att anbringa det.
Drottningen tog nu afsked och tackade Andrada för hans sköna och praktfulla fest i de vänliga ordalag, som alltid stodo henne till buds när hon ville.
Hviskande tillade hon: kom ihåg vårt aftal, Dom Ignazio!
Endera alltså!
Men döm icke Dom Miguel endast efter denna afton.
Så vidt af mig beror, skall denna barnlek blifva hans sista.
– Med höjd röst fortfor hon:
Gifve Gud, att jag nu blott vore lyckligen hemma, att jag väl vore i San Christovᾶo, detta slott, som, vida förr än Hans Aldrachristligaste Majestäts palats, borde kallas les Tuileries, ty jag vet icke om något annat kungligt slott i christenheten mera liknar en dylik lada än detta.
Också sade mig Engelska Ministern, att han vid sin ankomst ansåg denna barbariska byggnad för någon stor fabrik.
Men lika godt, vore jag nu blott der!
Detta mörker, denna brådbrant, som vi måste utför, gör färden vida farligare än hitvägen.
Dom Miguel, jag beder dig, rid straxt efter min liteira, och gif noga akt på bärarne!
Det är nu mera icke mörkt, senhora, utan redan klart månsken.
Men om ni vill, skall jag sjelf bära er, i eller utan liteira, utför den lilla backen.
Carlotta kastade på sin son en öm, kärleksrik blick, men afböjde anbudet.
När Andrada, nu ensam, stod på balkongen och blickade utför kullen, utför hvilken tåget långsamt rörde sig, skulle han hafva njutit ännu en angenäm syn.
Men han kastade knappt en blick på detta långa brokiga tåg, hvars skillda grupper, belyste af facklor, ömsom försvunno, ömsom åter framträdde mellan de spridda träden och de framskjutande klippornas väggar.
Han var fördjupad i helt andra tankar, och dessa betraktelser, öfversatta i ord, skulle hafva lydt sålunda:
Ett ganska besynnerligt hof!
– Skall denne Dom Pedro blifva annat än en virtuos, en lärd!
Han är dock bekant med den nyare tidens rigtning, och tyckes upprigtigt älska och gilla den.
Eller är detta blott en larf?
Skulle han verkligen blott vara en skådespelare!
– Om dig, Miguel, lär väl svårligen blifva fråga!
– Och denna Drottning, som man påstår vara så listig, hvad hon ändock tycks vara öppenhjertig!
– Men kan denna herrsklystna, maktälskande qvinna på fullt allvar räcka sin hand åt patrioter?
– Hon är dock moder och afgudar den ene af sina söner.
Denna känsla är starkare än sjelfva herrsklystnaden och fåfängan:
Nada entre duas aguas 2.
Hon behöfver oss; hon vill skaffa älsklingssonen en krona.
Utan en revolution kan detta dock icke ske.
Detta binder henne mot sin vilja vid oss.
Varom dock försigtige!
A bom gato bom rato 3 Vårt antal är ringa och nationen är lätt att missleda.
Men när tiden är kommen, då, upp med seglen, friskt mod!
Vogue a galé, venha o que vier! 4!
När täckelset till vår lilla berättelse åter uppgår, hafva några år försvunnit.
Men emedan denna är så noga sammanväfd med Brasiliens politiska öden, nödgas vi af dem taga en kort öfversigt.
Till Rio de Janeiro ankom den af Drottningen länge befarade underrättelsen, att i Augusti 1820 i Lisabon en revolution utbrustit och att Spanska constitutionen blifvit antagen.
Hon förutsåg, att äfven Brasilien skulle följa detta efterdöme, men gjorde dock allt för att förekomma det.
I den ena provinsen efter den andra utbrusto ändock oroliga rörelser, särdeles i San Paolo, Andrada-familjens födelseort, dit Dom Ignazio nu äfven flyttat tillbaka.
Något våldsamt vågade hon dock icke företaga emot denna ansedda, djerfva och mäktiga slägt.
Sonen Dom Pedro lät hon åtminstone hålla under noga uppsigt, på det han icke skulle sätta sig i förbindelse med de upproriske.
Denne lefde nu helt och hållet inom sin husliga krets; han hade kastat sig på nya liebhaberier: han roade sig med mechanik, förfärdigade modeller till krigsskepp och byggde bland annat en oerhörd stor billard.
Med politiken tyckes han icke befatta sig.
Mellertid utbredde sig i sjelfva Rio en dof gäsning.
Dom Pedro sökte då öfvertala sin fader, att frivilligt eftergifva hvad han icke kunde försvara, och att låta den oundvikliga reformen utgå ifrån thronen sjelf.
Men emedan ministrarne voro af den tanken, att man borde anropa Englands hjelp för att i båda länderna qväfva insurrectionen, blef hans råd förkastadt, och i stället tillstyrktes han af desse, förmodligen på drottningens inrådan, att låta deportera infanten till Gibraltar.
Men blotta ryktet derom spridde en allmän oro bland alla frihetens vänner.
Med dessa förenade sig de portugisiska tropparna, hvilka, bearbetade af Oliveira, förklarade sig för Cortes sak.
Till denna omhvälfning hade den unge Agostinho Villaflor i sin mån bidragit, som, ehuru han der var den yngste officeraren, genom sin enthusiasm, sin djerfhet, sin frikostighet, förvärfvat sig ett icke ringa anseende.
Han var likväl för ung, för att mycket bekymra sig om politiken och dess ränkor, utan lät i detta fall leda sig dels af instinkten, dels af sin tillgifvenhet för Dom Pedro, i hvars lilla krets han blifvit upptagen.
För att tillfredsställa de oroliga, kungjordes den 22 Februari 1821 ett decret, hvaruti ett utskott blef förordnadt, som skulle sysselsätta sig med politiska reformer.
För dessa söderländska sinnen syntes dock denna åtgärd för långsam: många misstänkte äfven ärligheten, och fruktade dessutom att folkets enthusiasm under tiden kunde bortdunsta.
Portugisiska tropparna grepo till vapen; pöbeln stormade genom hufvudstadens gator och begingo våldsamheter.
Väl stillade
Dom Pedro genom sin personliga närvaro detta upplopp; men redan natten derefter utbrast det i en ännu farligare gestalt.
Ånyo visade sig Infanten: han lät sammankalla folket på Piazza do Rocio, och uppläste ett kungligt manifest, som innehöll erkännandet af en constitutionell samfundsinrättning, sammankallandet af Cortes och utnämnandet af en ny ministère.
Folket jublade, och Dom Pedro var från denna dag dess afgud; Dom
Miguel och drottningen emottogos med skymford och hvisslingar.
Låtom oss återresa till Portugal! kanhända skall det der lyckas oss att återföra det förblindade folket till sina pligter, och sedan blir det lätt nog, att bringa dessa ursinnige till lydnad! sade drottningen under detta uppträde åt sin gemål.
Dom Pedro står nu vid första målet af sin bana; snart sträcker han äfven sin hand efter er dyrbaraste krona, Dom Joᾶo.
Hör! hvilket larm, hvilka upproriska fröjderop: de sönderslita mitt öra!
I allt var den gode
Dom Joᾶo van att följa sin kungliga makas högre insigter eller blotta nycker; men i hänseende till hennes förut redan ofta yttrade åstundan, att flytta tillbaka till moderlandet, hade han alltid, ledd af sin kärlek till det nya landet och måhända äfven af ett slags instinkt, motsatt sig hennes önskningar, med en ståndaktighet, som man annars hos honom icke var van att träffa.
Så skedde till och med äfven nu: förgäfves voro alla drottningens föreställningar, och än mindre lät han öfvertyga sig, att hans äldste och mest älskade son i någon mån deltagit i dessa folkrörelser.
Konungen stod ännu fast i detta beslut, sedan en vördsam inbjudning från Cortes i Lisabon ankom, att samtliga hofvet måtte begifva sig till sina trogna undersåtare i moderlandet och fortfarande hugna dem med sin kungliga närvaro.
Nu mera bestormade honom de nya ministrarne och de förnämste af tropparnas befälhafvare, att foga sig efter tidens omständigheter; men ännu stod han fast, och gaf först då efter, när de valmän, som skulle välja deputerade till Cortes-församlingen i Lisabon, gjorde så öfverspända fordringar, till förmån för Brasilien, att det hos alla i Rio vistande infödde Lusitanos väckte en sådan förbittring, att Portugisiska tropparne med dragna sablar trängde in i val-församlingen och drefvo bort de väljande, vid hvilket tillfälle äfven blod utgjöts.
Denna våldsamhet uppretade åter de brasilianska patrioterna, så att ett inbördes krig nu syntes oundvikligt.
Dagen derefter, d. 22 April 1821, såg man, när solen uppgick, en rad af troppar uppställd på den gata, som leder från det kongliga slottet till hamnen, i hvilken ett krigsskepp låg med svajande vimplar.
En lång och oafbruten kedja af packvagnar rullade mellan soldaternas leder, och slutade med mulåsnor och bärare, belastade med tunga bördor.
Kort derefter utträdde i spetsen för en sqvadron cavalleri, en kunglig härold, som uppläste en proclamation, af innehåll, att Deras Majestäter, för att efterkomma sina portugisiska undersåtares brinnande böner, beslutat för en tid öfverresa till Europa; den slutade med löften om återkomst, så fort omständigheterna sådant ville medgifva, förmaningar till trohet och stillhet, samt med underrättelsen att Prinsen af Brasilien mellertid skulle qvarblifva i egenskap af landets Regent.
Knappt var denna läsning slut, förrän ur palatsets portar trädde ut ett lysande tåg:
Konungen och Drottningen i en statsvagn, de båda Prinsarne till häst, och efter dem ett stort följe dels åkande, dels ridande, tagande vägen öfver slottstorget nedåt hamnen.
Folket, öfverraskadt, bestört, förhöll sig stilla och gaf inga tecken hvarken till saknad eller glädje.
Dock när den gamle Konungen, efter ankomsten till hamnen, stigit ut och försökte att tala, men hans röst qväfdes af rörelse, genomlopp en stor del af massan, hvilken allt detta icke undfallit, en elektrisk sympathi; man uppgaf salfvor af hurrarop.
Detta åter misshagade en annan del af folket: man hyssjade, hvisslade, ropade tystnad, men då den royalistiska enthusiasmen deraf icke lät afskräcka sig, sökte man stäfja den på ett handgripligt sätt, så att man här och der såg grupper inbegripna i små slagsmål.
De kunglige hade nu stigit ombord, och genast utbrast från skeppets eldgap en salva af kanonskott, som besvarades af batterierna på bergstoppen Pᾶo de Assucar, af fästningsverken på Ilha das Cobras och från Forte da Conceiçᾶo.
Majestätiskt rullade dundret öfver den breda hafsviken, den omätliga staden och återkastades i spridda
rigtningar af de höga bergen rundtomkring.
Hela nejden låg insvept i en mörk krutrök, och när denna skingrades, såg man skeppet redan långt ute på revieret, och dess flaggor, med båda rikenas vapen, fladdra för vinden.
ropade en främmande skeppscapitaine, som i detta ögonblick sprang i land från sitt nyss ankrade fartyg.
Hvad betyder detta kanondunder, denna folkskockning, dessa tvetydiga rop?
Vårt hof har farit sin kos, och vi sörje vår gode Dom Joᾶo samt den käcke Dom Miguel, allas vår älskling, svarade en af de närstående.
Gud beskäre dem en snar och lycklig återkomst!
Senhor Inglez, inföll en annan, mera välklädd person, låt icke förvilla er af denne Mameluco.
Folket jubilerar, emedan vi ändteligen äro af med den svage konungen, den elaka drottningen och den desperate pöbelprinsen.
Tro mig, de skola aldrig våga komma igen.
Brasilien skall hädanefter veta sköta sig sjelf.
Detta var dock ingen lätt sak, ty enhvar hade sin egen vilja och ville gå sin egen väg.
Man urskiljde tvenne hufvudpartier, det portugisiska, som äfven understöddes af presterne, och det patriotiska.
Det förra, som kallades Aulismo eller Lusitano, ville bibehållandet af det gamla statsskicket med så få förändringar som möjligt; det andra ville motsatsen af detta och arbetade föröfrigt på en söndring från moderlandet, men delade sig föröfrigt i mångfaldiga mer eller mindre radicala rigtningar.
De mest sansade, till hvilka familjen Andrada hörde, sågo i Engelska statsformen mönstret för hvarje fri, men tillika fast och stadgad författning.
Andre åter bemödade sig om att införa en fullkomlig republik, eller rättare en mängd af sådana, i det hvar och en provins ville blifva en egen fristat.