Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är långt ifrån att bestrida, att frågan om elementar-undervisningen är af den vigt, att den hör utgöra föremål för representationens omtanka, och att det derföre är med fullt fog, man nu dermed sysselsätter sig; men jag anser det olämpligt, att representationen till den grad fördjupar sig i frågans detaljer, att den bestämmer, hvilka ämnen skola vara föremål för undervisning på den ena eller andra linien.
Såsom ett exempel på olämpligheten häraRillåter jag mig påpeka det förhållande, som Gr.
Björnstjerna på förmiddagen omnämnde, nemi. att R.
Stir vid 1856 års riksdag ingingo till K.
Mit med underd. anhållan om förändring af skolväsendet i en viss rigtning, men straxt derefter ångrade sig, och ånyo ingingo till K.
Mit med en skrifvelse i motsatt syfte.
Min öfvertygelse är, att dylika skrifvelser till K.
Mit, angide skolväsendets detaljer, äro och förblifva i högsta grad olämpliga, enär de tillkomma genom beslut af personer, mer eller mindre kompetenfa att bedöma hithörande frågor och sålunda omöjligen kunna hos K.
Mit tillvinna sig det afseende, som önskligt vore.
Hvem känner ej hvilka strider blifvit angide undervisnings-väsendet under de sista 15 åren förda inom representationen; huru vi blifvit begåfvade med nya skolordningar 1849, 1856 och 1859, samt huru man efter denna tid oupphörligt tummat på sistnämnda förordning!
Tror väl
Hrrme att läroverken befunnit sig väl häraf?
Representationen har sjelf vid sista Riksdagen med mycket allvar diskuterat frågan om, att lärjungarne på grund af skolstadgan ölverhopas med allt för mycken läsning; och klagan häröfver har äfven nu försports inom Utskit.
Icke kan det vara lämpligt att på detta sätt experimentera med de arma lärjungarne, och oupphörligt föröka än det ena och än det andra; och om Regeringen skulle uppmärksamma dessa skrifvelser, hvilka afgifvas än i den ena och än i den andra rigtningen, så skulle det vara omöjligt att bibehålla någon ordning och reda i skol - Den 17 Mars e. m. 445 väsendet.
Jag tror således, att hvar och en, som har någon kännedom om de ständiga förändringar, som på sednare åren vidtagits i detta hänseende, och de stora olägenheter, som deraf blifvit en följd lör läroverken, skall önska, att dessa nu någon tid lemnäs i fred, på det de sednast vidtagne förändringarne må hinna något verka; och om R.
St:r nödvändigt skolasträcka sin omtanka så långt, att de bestämma hvilka ämnen skola vara obligatoriska på den ena eller andra linien, så må de åtminstone dermed dröja till dess man vunnit någon erfarenhet om resultaterna af de sednast vidtagna förändringarne.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts ifrågav:de hemställan och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades talrika och starka nej, blandade med många ja, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med starka och talrika ja, jemte många nej; och förklarade Hr Gr. o.
Upplästes och godkändes följande voterings-propos.: »Ben som bifaller Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk;ts i öde punkten af Betänk:t N:o 56 afgifna hemställan, i fråga om befrielse från grekiska språkets läsning i elementar-läroverken, röstar Ja; Ben det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna hemställan.»
Nej — 71. 7:de, 8:de och 9:de punkterna.
Utsk:ts hernställanden biföllos.
1fl:de punkten.
Bet föreliggande förslaget om förändring och nedsättning i fordringarna för den s. k. maturitetsexamen kan jag ej understödja; dels emedan de nuv:de fordringarna ej synas mig för stora, isynnerhet om man jemför dem med de flesta andra länders i detta hänseende, dels emedan de båda syften, hvilka legat till grund för detta förslag, nemi. undvikande af öfveransträngning och, för reallinien dessutom, må - 446 Den 17 Mar» e. m. hända inskränkning af skoltiden, enl. min öfvertygelse, stå att vinna på en annan väg både säkrare och titan den förlust i af* seende på alumnernas allmänbildning, sorn den föreslagna eftergiften skulle komma att medföra.
Jag anhåller få gå tillväga på det sätt, att jag först i korthet skärskådar hvar för sig af den förevide punktens trenne momenter och derpå söker uppvisa huru, enl. min öfvertygelse, det afsedda målet skulle på ett långt mer tillfredsställande sätt ernås.
Hvad det lörsta momentet beträffar eller, »att lärjunge vid öfversättningsprolven må lå använda äfven grammatikaliska hjelpredor och vid det mathematiska profvet äfven egen samling af formler»; så förefaller mig denna fråga så underordnad, att det snarare tillhör läroverkskollegium och läraremöten än R.
St:r att sig dermed befatta.
Emedan saken emellertid blifvit dragen under Ständernas behandling, så vill jag uttala den åsigten, att en sådan förändring är alldeles onödig, enär lexikon, hvilket är examinanden tillåtet att medhafva, ej ensamt angifver orden, utan ock alla behötliga grammatiska upplysningar, och att de medgifna logarithmiska tabellerna äro fullt tillräcklig hjelpreda på den mathematiska ståndpunkt, en abiturient från elementarskolan kan innehafva.
Hvad det andra momentet åter angår, eller »att lärjunge må, änskönt han vid berörda examen må hafva misslyckats i lösningen af ett eller annat af de föresätta problem eller theoremer, likväl kunna få tillträde till den muntliga examen, derest lian ådagalagt mer än vanliga framsteg i något af de öfriga ämnena»; så visar sig en framställa!) härom obehöflig, då den gällande skollagen uttryckligen förbjuder läraren »att fästa för mycken vigt vid enskildheter».
Berodde nu det af Utsk:t omordade misslyckandet i ett eller annat af de föresätta profven på någon enskildhet, så skulle det redan under förhandenvarande förhållanden helt visst aldrig ifrågakomma, att tillträde till den muntliga examen vägrades.
Härledde misslyckandet sig åter från omogenhet i det hela, så vore det ju fullt rätt, att underkännande till följd deraf skedde.
Hvad slutligen vidkommer det tredje momentet eller »att å reallinien muntlig examen må medgifvas lärjunge, som antingen i språk eller mathematik ådagalagt mer än vanliga framsteg, äfven om hans skriftliga prof i ettdera facket icke kunnat i allo godkännas»; så innehåller detta en i min tanke ytterst farlig och mot den nu gällande skollagens anda helt och hållet stridande nedsättning, då just de skriftliga profven utgöra den väsendtligaste delen af examen, såsom de der tydligt lägga i dagen den mogenhet eller omogenhet i det hela, hvarpå nu
Iägges och väl äfven onekligen bör läggas största vigten.
Härtill inskränker jag mina anmärkningar mot de särskilta momenter och öfvergår nu till en framställning af det sätt, hvarpå det af Utsk:t afsedda mål kunnat, enl. mitt förmenande, bäst och fördelaktigast ernås.
Hå jag sjelf genomgått ett af våra högre elementarläroverk, sedan den nuvide föreningen emellan båda lärdomslinierna genomfördes — något, som väl ej kan Den 17 Mars e. ni.
447 vara fallet med många af representationens medlemmar — och då jag allt ifrån mitt 15:de år sysselsatt mig med undervisning och så val på nära håll betraktat förhållandena vid flera af de svenska undervisningsanstalterna, sam ock genom de under sednare åren utgifna talrika berättelser rörande främmande länders skolförhållanden, haft tillfälle att äfven om dessa erhålla någon kännedom, torde det ej böra förefalla alltför förmätet, om jag begagnar mig af min rättighet att här uttala min åsigt i denna fråga.
Jag skall, såsom sig bör, endast framhålla det i min lanke allra vigtigaste och väsendlligaste.
Genom sin föreskrift om de båda undervisningsliniernas förbindning åsyftar vår nu gällande skollag gemensamma läroanstalter med tvenne jemnställda bildningsvägar, hvarigenom öfvergången från den ena till deri andra skulle vara lättad och tillfälle till en — såsom man hoppades — för båda nyttig, ömsesidig inverkan beredt.
Men hvad det förra vidkommer, så kan det ej vara synnerligen mycket lättare att öfverflyttas från den ena linien till den andra af samma läroverk, än det skulle vara att öfvergå från ett läroverk till ett annat, om båda från samma hand erhölle sin organisation.
Icke kan väl heller nu en yngling omedelbart gå öfver från en afdelning på den ena linien till motsvarande på den andra.
Hvad åter beträffar de fördelar, hvilka skulle tillflyta båda linierna af deras genom föreningen åstadkomna vexelverkan, så har obestridligen just motsatsen inträffat.
Ty det sorgliga faktum, att realisterna vid läroverken, efter att ha der tillbragt lika många år med dem, hvilka last klassiska språk, ofta befinnas i sjelfva realämnena icke blott icke öfverlägsna, utan rent af underlägsna dessa — icke kan väl det uteslutande bero hvarken på de klassiska språkstudiernas inneboende bildningskraft eller de merändels ringare fattningsgåfvorna hos dem, som nu sättas in på reallinien: neji det beror derjemte och i främsta rummet derpå, att undervisningen på denna linie icke är och icke kan vara väl anordnad, så länge den realistiska bildningsvägen, såsom nu, i sjelfva verket utgör ett slags bihang till den klassiska.
Icke skulle vä! heller resultatet af den tid, som på den klassiska linien användes åt dess hufvudämne, blifva jemförelsevis så litet, som det nu ofta blir, om icke, till följd af bristen pä dugliga realskolor, en mängd gossar, som icke hafva någon fallenhet för den lärda linien, ändock af sina målsmän dit insattes, till föga fromma för dem sjelfva, till hinder och mehn för de öfriga.
Mot detta onda, hvilket helt visst ej skall af någon sakkunnig förnekas, hvarken kan eller bör hjelpen sökas deri, att olägenheterna af föreningen jemnare fördelas de båda linierna emellan, utan deri, att föreningen upphäfves — att det blir särskilta klassiska och särskilta realskolor, eller att undervisningen på de båda linierna blir fullständigt åtskiljd.
Hvar och en, som känner förhållandena vid våra elementarläroverk, vet, huru de klassiska språken vid de flesta af dem ännu äro,snart sagdt, allherrskande.
Det gifves knappast något 448 Den 17 Mais e. m. undervisningsämne, vid hvars behandling inom den klassiska linien, de icke utöfva ett högst betydligt inflytande.
Ja! gossens hela sätt att tänka och uttrycka sig, bildar sig i ej ringa grad efter de klassiska auktorer, med hvilka han ständigt umgås, hvilka största delen af dagen, hemma och i skolan, utgöra hans trogna sällskap.
Jag lemnar åsido, om detta är till gagn eller skada för civilisationens framåtskridande; men det påstår jag, och deri måste hvarje annan i någon af våra klassiska skolor bildad man med mig instämma, att på ett helt olika sätt måste hela undervisningen gestalta sig, om den grundas på de klassiska språken eller de s. k. realstudierna.
Låta vi några af de särskilta skolämnena undergå en hastig revy, så skola vi finna, att det näppeligen gilves något enda, i hvilket undervisningen ej bör inom hvardera linien i någon mån olika bedrifvas.
Till en början ligger det för öppen dag, att så väl modersmålet som de främmande moderna språken måste på ett helt skiljaktigt sätt inom den klassiska och reala linien behandlas.
Huru mycket kan ej för dem, som läst klassiska språk, såsom kändt förbigås eller blott antydas, åt hvars noggranna utredande de öfriga behöfva egna mycken tid och eftertanke, om undervisningen skall blifva för dem fruktbringande.
I Theologien böra alltid de lärjungar, hvilka läst klassiska språk, vid de ständigt förekommande referater ur källorna, Skriften, de symboliska böckerna och kyrkans fäder, få begagna sig af de för dem bekanta originalspråken, för att kunna bättre och djupare intränga i citatens mening och anda.
Sjelfva skriftstudiet bör ock, der det är lärjungen möjligt, ske efter grundspråket.
Vid undervisningen i så väl Filosofi, som vissa grenar af Historien, bör läraren taga hänsyn till, huruvida det är den klassiska eller moderna litteraturen, med hvilken hans lärjungar äro mest förtrogna, om deras bildning företrädesvis hvilar på de reala eiler humanistiska ämnena — så väl för de hänvisningar, hvilka en god lärare aldrig försummar att göra från det ena ämnet till det andra, der tjenligt tillfälle erbjuder sig, för att sålunda, så mycket som möjligt, sammanlänka och till ett helt förena de särskilta ämnenas studium, som ock för väljandet af lämpliga exempel, genom hvilka, om de äro hemtade från ett för gossen bekant område och afpassade efter hans ståndpunkt, ett klart ljus ofta kan öfver det förut dunkla spridas.
Naturvetenskapernas terminologi, hvilken ju utgör ett nödvändigt vilkor för dess studerande, kan väl svårligen inom de båda linierna lika behandlas: en ordförklaring, som för den ene är helt naturlig, är för den andre ofattlig.
Mathematiken, nekar jag ej, skulle kunna utan synnerlig skada utgöra ett gemensamt undervisningsämne, om detta skulle å båda linierna med samma kraft framdrifvas; men då nu mathematiken tvärtom är det ämne, i hvilket framåtskridandet inom de båda linierna är som mest olika, så uppkommer ej heller härigenom någon instans mot den af mig uttalade satsen, att undervisningen bör för båda linierna vara fullständigi - Den 17 Mars e. m. 449 ständigt åtskiljd.
Utom det nu af mig anförda skäl till en sådan anordning, tar jag mig friheten påpeka ännu ett annat.
Om än förståndsodling och kunskapsförvärf håda äro uppgifter för så väl den klassiska, som reala lärdomslinien, och om än det ena alltid i viss mån måste medföra det andra, så kan det väl icke nekas, att de, som söka den klassiska linien, i allmänhet mer åsyfta förståndets uppodlande, de deremot, som välja den realistiska, företrädesvis ernåendet af de för ett blifvande praktiskt värf erforderliga insigter.
Orri så verkligen är, föreställer jag mig, att en något friare undervisningsmethod skulle vara för realskolan mer passande, då den bundna deremot verkligen är och förblir den tjenligaste vid en läroanstalt, der förstå ndsodlingen göres till hufvudsak.
Till dessa nu framställda skäl för de båda liniernas totala åtskiljande skulle kunna läggas ännu många andra, t. ex. svårigheten att. såsom det nu är stäldt, uppgöra en för båda linierna lämplig arbetsordning, m. m.; men jag inskränker mig till det sagda, i förhoppning, att detta skall vara tillräckligt för att fästa uppmärksamheten på det för undervisningen högst oförmånliga i de båda liniernas delvisa samarbete.
Besinna vi nu slutligen, hvilka fördelar skulle genom det af mig förordade särskiljandet ernås, tror jag icke, att de ekonomiska uppoffringar, hvilka möjligen skulle för en sådan anordning påfordras, kunna förefalla afskräckande; om ens några uppoffringar böra få afskräcka, der det gäller ett så högt ändamål, som ungdomens undervisning.
Vinsten af de båda lärdomsliniernas fullständiga åtskiljande skulle ej blifva ringa för den klassiska liniens alumner, enär dessa härigenom komme att befrias från det för ett raskt framåtskridande hämmande i deras samundervisning, hvilka utan lust eller anlag för den lärda vägen valt denna, endast emedan de på den reala linien skulle kommit att inhemta sjelfva realämnena sämre.
Hur mycket hemarbete skulle ej besparas, om läraren ej behöfde upptaga en så stor del af lektionstiden i skolan med att för några få oupphörligt upprepa, hvad de flesta väl känna!
Dessutom kan, om föreningen lörtfar, det nuvarande förhållandet, att nästan allt afseende vid den gemensamma undervisningen fästes på latinisterne, ej ständigt förblifva, utan så småningom måste klassiciteten sjelf blifva lidande härpå.
Men komme den klassiska linien att vinna på en fullständig särskiljning af de båda linierna, så skulle dock fördelarna för reallinien blifva ännu vida större.
Minst ett eller två år skulle helt säkert härigenom kunna af realisternas skoltid inbesparas, och det oaktadt deras kunskaper vid utgåendet från läroverket befinnas i alla hänseenden bättre än de, hvarmed de nu efter ett eller två års längre kurs lemna skolan.
Men icke blott direkt skulle de båda liniernas åtskiljande komma att gagna undervisningen, såsom jag sökt visa, utan äfven indirekt derigenom, att det deprimerande i medvetandet att vara tillbakasatt, hvilket nu så ofta hos realisterna förmärkes, skulle efterträdas H. III. 29 450 Den 17 Man e m. af en uppmuntrande täflan.
Den håglöshet, som nu så ofta på reallinien gör äfven de bästa lärares anst-ängningar föga fruktbringande, skulle lemna plats för ett hurtigt framåtgående i den af en hvars särskilta anlag anvisade rigtning.
Dessa fördelar skulle helt visst ej behöfva medföra de oerhörda uppoffringar, om hvilka man talat, derest man bibehölle endast vid de med större lärarekrafter försedda undervisningsanstalter båda lärdomslinierna, men deremot läte de öfriga blifva dels blott klassiska skolor, dels blott realskolor.
De olägenheter, som häraf skulle följa, är jag förvissad skulle mångdubbelt ersättas af de vunna förmånerna.
Genomträngd af den öfvertygelsen, att ett fullständigt särskiljande af de vid våra skolor bestående undervisningslinjer är det enda på en gång säkra och fördelaktiga medlet mot bristerna i vårt skolväsende, får jag vördsamt tillstyrka det ifråga v:de mom:tets återremitterande.
Ehuru min af den nyligen förhandlade frågan ang:de nordvestra stambanan och af andra vidlyftiga och vigtiga föremål för riksdagsarbetet hardt anlitade tid icke medgifvit mig att, medelst särskildt anförd reservation, åt detta ämne påkalla all den uppmärksamhet det förtjenar, totde det dock nu, vid ärendets föredragning inför R. o. Ad., tillåtas mig, som vid denna frågas handläggning inom Utskrt icke i allo kunde dela majoritetens åsigt, att derom yttra några ord.
Den talare, som före mig haft ordet, har angripit samtliga de tre punkter, i hvilka Utskrts förslag sönderfaller.
I motsats mot honom vill jag dock taga i försvar den l:sta punkten, uti hvilken föreslås, »att lärjunge vid öfversättningsprofven må få använda äfven grammatikaliska hjelpredor och vid det mathematiska profvet äfven egen samling af formler.»
Jag hemställer nemi. till R. o.
Ad., om icke Utsk:t haft fullt rätt i hvad det ang:de denna punkt anfört, eller att »enligt nu gällande stadganden får vid språkprofvet icke något annat hjelpmedel än lexikon, och vid det mathematiska intet annat än logarithmiska tabeller begagnas.
Denna stränghet, som ej egde rum i den s. k. studentexamen, synes ötsk:t ej vara fullt påkallad, i synnerhet vid betraktande deraf, att det ännu är i högre examina vid universitetet, såsom för filosofiska eller medicinska graden m. fl. dylika, examinanden obetaget, att hafva vid sidan sin grammatika såväl som sin samling af mathematiska och fysikaliska formler.
I synnerhet synes det vid mathematiska prof obilligt att förmena en lärjunge, hvad knappt någon vetenskapsman torde neka sig, att nemi. vid lösningen af ett problem, som måhända fordrar användandet af flera formler, än minnet ensamt skäligen kan fordras hafva behållit, använda den hjelpreda, som i egen samling af antydda formler är till finnandes», och om det icke är obilligt, att af en ung scholaris begära en redighet och själsnärvaro, iom man icke fordrar af män, långt hunna pä bildningens bana.
Den 17 Mai» e, m. 451 Detina punkt kan jag således icke annat än gilla, och anhåller jag derföre, aft R. o. Ad. ville bifalla densamma.
Deremot skiljer jag mig från Utsk:t i afseende å 2:dra punkten: »att lärjunge må, änskönt han vid berörda examen må hafva misslyckats i lösningen af ett eller annat af de föresätta problemer eller theoremer, likväl kunna få tillträde till den muntliga examen, derest han ådagalagt mer än vanliga framsteg i något af de öfriga ämnena», emedan jag icke finner det vara skäl, att uppmuntra misslyckade försök, och hemställer alltså, att denna punkt måtte afslås.
Samma yrkande måste jag äfven framställa vid 3:dje punkten: »att å reala linien muntlig examen må medgifvas lärjunge, som antingen i språk eller i mathematik ådagalagt mer än vanliga framsteg, äfven om hans skriftliga prof i ettdera facket icke kunnat i allo godkännas», alldenstund jag anser Utsk:t äfven der gjort sig skyldigt till en mindre väl placerad commiseration, som skulle uppamma likgiltighet och lättsinne, håglöshet och lättja.
På grund af hvad jag nu i största korthet anfört, tager jag mig friheten anhålla, att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos. på hvarje punkt särskildt, så att R. o. Ad. klefve i tillfälle att bifalla den första och afslå de öfriga; hemställande jag till R. o. Ad., på grund af det anförda, nu vördsamt, att besagde första propos. må blifva med ja besvarad, men den eller de sednare, det jag lika vördsamt begär, må med nej bemötas.
Jag måste hembära Hr von Schéele min tacksamhet för den upprigtighet, hvarmed han yttrade sig, om än intrycket af hans anförande var för mig i hög grad nedslående, då han öppet förklarade, att vid elementarläroverken den reala linien var undertryckt vid jemförelse med den klassiska.
Att så för närv:de förhåller sig, har jag icke någon anledning att betvifla, och det förefaller mig icke heller oförklarligt att så är, om man påminner sig, att våra allmänna undervisningsverk ända intill senaste tider hufvudsakligen varit afsedda endast för en afdelning af bildningen, eller att bibringa lärjungarne de insigter, som varit erforderliga för att af dem bilda prester.
Det är nemi. ganska naturligt, att den riktning läroverken under sekler sålunda haft, icke kan i ett ögonblick försvinna, och då dertill kommer, att vi måste vid de ombildade läroverken använda samma lärarekrafter, som funnits vid de gamla skolorna, och att dessa lärare med en viss motvilja sågo den förändring vidtagas, hvari de mot sin önskan måst finna sig, böra vi ej förundra oss öfver att resultatet af skolans delning i två linier ej genast blifvit hvad man väntat.
Jag hoppas dock, att detta förhållande kommer att småningom ändra sig, i samma mån yngre lärarekrafter uppväxa, försedde med en allmännare och mera vidsträckt bildning, än den hufvudsakligen till de klassiska språken inskränkta, hvarmed de äldre lärarne varit utrustade, och jag tror således ej, att vi af den ringa erfarenhet, man hittills vunnit, bör hemta någon anledning till misströstan, eiler efter don ställa horoskopet 452 Den 17 Mars e. ro. för framtiden.
Resultaterna af delningen komma, jag är öfvertygad derom, att blifva vida mera tillfredsställande, än hvad man nu, pä grund af några få, mindre lyckade försök, velat påstå.
Gr. De la Gardie, Robert:
Den i första mom:t före slagna förändringen är, så vidt jag kan finna, ganska oskyldig, och jag tror verkligen ej, att det ligger någon fara i att vid maturitetsexamens afläggande medgifva ynglingen begagnandet af sådane hjelpredor, hvilka äfven vid högre examina få användas; hvad särskildt det mathematiska profvet beträffar, lär väl hulvudsaken vara, att kunna rätt använda formlerna; den som det kan, lärer väl äfven kunna räkna sig till dem.
Jag skulle derföre icke tvekat att bifalla detta mom:t, om icke jag, i likhet med en föreg:de talare, ansåge det högst olämpligt, att R.
St:r ingå i dylika detaljbestämmelser rörande undervisningen.
Att ett sådant stadgande, som Utsk:t föreslagit i andra morn., skulle behölvas, torde bero på ett misstag.
Stadgan ang:de afgångsexamen V 1862 i § 11 föreskrifver, att betyget »godkänd» i mathematiska profvet fordras för admission till muntlig examen, kan dermed icke förstås, att ynglingen nödvändigt skall hafva lyckats lösa alla de fem problemer och theoremer, hvaraf profvet består.
Så att t. ex en yngling, som vid de öfriga problemens lösning visat sig ega fullgoda insigter, men genom missräkning eller annan tillfällig anledning misslyckats i det ena, skulle blifva nekad betyg för det mathematiska profvet.
Ett sådant antagande står i strid mot hela den anda, som genomgår ifrågav:de stadga.
I sista mom. har Utsk:t föreslagit borttagande af skyldigheten för yngling å reala linien att hafva blifvit godkänd vid de skriftliga profven såväl i språk, som mathematik, innan muntlig examen lar afläggas, samt ansett godkännande endast i ett af dessa ämnen vara härför tillräckligt.
För min del kan jag ej finna, att någon förändring i nu gällande stadganden är påkallad; lefvande språk och mathematik äro på reala linien sådane hufvudämnen, att tillräckliga insigter i båda dessa ämnen måste fordras för genomgående af afgångsexamen.
Utsk:ts hemställan här liksom i åtskilliga andra delar af Betänk:t vittnar om en, enligt min åsigt, ganska malplacerad ömhet om ynglingarne, gående ut på att nära nog uppmuntra dem att lära sig så litet som möjligt.