Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med »religion», i nu förev:de fall, förstår jag och sannolikt de fleste med mig: tro på ett högsta väsende; fruktan, vare sig barnslig eller trälaktig, för detsamma, samt deraf härledd vårdnad och dyrkan, vare sig hjertats eller endast de yttre åthiifvornas.
Med »religions-frihel» åter: friheten all äga och välja religion, eller, såsom Frih. Creutz vid sisth Riksdag uttryckte sig: »rättighet alt tro, bekänna och dyrka Gud enl. sill samvetes öfvertygelse.
» Nu frågas: finnes hos oss en sådan frihet? eller bör den, med eller ulan inskränkning, i lag medgifvas?
På den första af dessa frågor svaras, å ena sidan: »Ja, denna frihet finnes redan, i 16 § Reg:sF:n stadgad» — från andra sidan åter ett lika bestämdt: »Nej»; och dagliga erfarenheten, med domstolarnes beslut och dessas verkställighet, medelst medborgares pliktfällande, häktande, t. o. m. landsförvisning, för religionens skull, gifva de sednare rätt.
Det är således den andra frågan: »bör religionsfrihet, med eller utan inskränkning, medgifvas,» som utgör egentliga föremålet för denna öfverläggning.
Sedan K. M.-s Propos. i ämnet blifvit af R.
St:r ogillad, återstår dock ännu att afgöra, orri något, och i sådan händelse hvad, i stället, bör, vid denna Riksdag, göras.
Vid föreg:de Riksdagar har jag ägt tillfälle att inför R. o. Ad. uttala mina åsigter om denna sak, Jag vill deraf nu endast uprepa min öfvertygelse, att »religions-frihet är ett mål, till hvilket »alla Kristna samhällen kunna och bora närma sig, i den mån en »sannt Kristlig anda genomtränger dem.» Häraf följer, dels att folken böra till en sådan frihet beredas eller upfostras, dels ock att denna, såsom all annan verklig och gagnelig frihet, bör efter - 332 Den 4 November f. m. hand utsträckas, i samma mån, som folkens beredelse dertill för* siggått.
Att religions-friheten likväl aldrig kan i sjelfva verket blifva oinskränkt eller fullkomligt obegränsad, är en sanning och en erfarenhet, som icke af någon tänkande, minst af lagstiftaren borde förnekas.
Då man ofta hör Nord-Amerikas Eristater och England åberopas såsom bevis på möjligheten oell nyttan af en oinskränkt religions-friliet; så är mödan vnrdt at t lära känna, huru dermed sig förhåller.
En med förhållandena der väl bekant, och dertill ganska frisinnad, talare yttrade den 16 Juni 1854, på detta rum: »Den juridiska friheten är der visserligen ganska stor; men der»emot är det moraliska tvånget, påiagdt af sekternas inbördes hat »och af kotteri-fördomar så betydligt, att jag betvifiar, det någon »verklig frihet älskande, Svensk Lutheran skulle firma sig belåten »med den Engelska eller Amerikanska trosfriheten — jag åtmin»stone för egen del skulle, på det högsta, undanbedja mig att ut»byta vårt lagliga tvång, emot det, Engelsmännen f. n. pålägga »sig sjelfva och hvarandra.»
Ehuru icke så hemmastadd med förhållandena, som den värde talaren, äger jag dock deraf någon erfarenhet, och måste säga, att denna stöder hans åsigt.
De praktiska Engelsmännen inse och erkänna detsamma.
De vilja ej heller påtvinga någon eller ens tillråda sådan frihet, utan lämpad efter för handen varande omständigheter.
Lord Palmerston, eljest visst icke nogräknad vid fråga om inblandning i andra folks angelägenheter, afböjde såsom Engelsk utrikes Minister, och hans efterträdare, nuv:de Stats-Sekreteraren eller Ministern för utrikes ärenderne Lord Clarendon har bestämdt vägrat, att göra någon framställning åsyftande större religiös frihet i Sverige.
Sjelf har jag i London öfvervarit flera offentliga möten, der frågan om en sådan framställning från enskilte Kristne förevar, och der den mening, jag uttalat, var den allmänna.
Vid ett af dessa möten, der af en talare yttrades, att Sveriges utveckling till religiös frihet borde gå »steg för steg,» afbröts talaren vid dessa ord af ihållande bifallsvttringar, nogsamt visande det af många olika trosbekännare bevistade mötets tänkesätt i detta afs:de.
Härmed är äfven antydd den riktning, i hvilken jag anser, att lagstiftningen hos oss bör verka: ökad frihet, i mån af tilltagande a n d e 1 i g t lif och a 11 män n are utbredd Kristlig insigt hos folket.
Eör rådligheten af denna frihets utsträckning gäller således, efter mitt förmenande, det oundgängliga vilkoret af andelig tillväxt och utveckling inom vår egen Kyrka, och vi böra prisa Gud, att en sådan under en följd af är synts vara för handen.
Något kan och bör således nu göras, ej mindre för att ordna våra egna Kyrkliga förhållanden och äfven inom Svenska Kyrkan öka friheten, än för att, vid dess utsträckning för främmande trosförvandler, genom lag bestämma: a) den tros-, bekännelse- och lärofrihet, hvarje särskilt religions-samfund i landet bör tillkomma, samt b) de förbindelser och rättigheter, dem, i kyrkligt och borgerligt hänseende, böra tilläggas.
Skillnad i dessa afs:den finnes redan, i både grundlag och civillag, iakttagen, mellan t. ex. Reformerta och andra Den 4 November f. m. lärora bekännare.
En sådan bör, alltefter lärans beskaffenhet och samfundets talrikhet, äfven härefter göras.
Framför allt måste dock hvarje lag grundas främst på noggrann kännedom, om de förhållanden, hvilka den angår.
En sådan kännedom saknas ännu i förev:de fall.
Här har blifvit upgifvet och tros allmänneligen, att flera tusende Svenska Kyrkans medlemmar öfvergått till Baptismen.
I en utländsk tidskrift har deremot, efter en af Baptisterne sjelfve lemnad redogörelse för deras antal i Sverige, detta upgifvits, inuev:de år, till omkring 560.
Lika okunnig är man om beskaffenheten af deras lära.
Att de ogilla barndopet, är kändt.
Men om de i öfrigt vidhålla Lutherska eller antagit Heformerta lärans grundsatser, är icke bekant.
Jag har mycken anledn. att betvifla, det de, åtminstone allmänt, känna, hvad de egentliga Baptisternes tro och bekännelse är.
Ej heller vet man, om de bilda något egentligt kyrko-samfund.
Sannolikare är, hvad äfven några bland dem vidgå, att hvarje hop af Baptister betraktar sig såsom en sjelfständig församling, som ieke äger eller behöfver äga med de öfriga något annat gemensamt, än vissa trosläror och obenägenheten för Svenska Statskyrkan och dess inrättningar.
— Så äfven i fråga om Mormonerna.
Det säges, att de, i vissa trakter, äro talrika.
Men man vet ej antalet.
De ha af Norska Regeringen blifvit förklarade för okristne; men de säga sig erkänna Christus och förneka här den lära om månggifte, hvilken allmänna meningen dem tillägger. —■
Här hafva äfven funnits och finnas utan tvifvel ännu många, som icke i något väsendtligt afvika från vår Kyrkas bekännelse, men som likväl önska att från henne söndra sig, på grund af missbelåtenhet med en eller annan af dess inrättningar.
Hvilka äro orsakerne till denna missbelåtenhet?
Äro de grundade?
Kunna och böra de undanrödjas?
Om allt detta sväfvar man i nästan fullkomlig okunnighet.
Men klar insigt deruti finner jag ganska nödig, om den lag, man för dessa förhållanden är i begrepp att stifta, skall upfylla sitt ändamål.
Vill' man än, utan annan påföljd än den, af bekännelsen härflytande, som redan är i grundlagarne stadgad, tillåta affall från vårt till hvarje annat i Riket befintligt, erkändt och ordnadt kyrko-samfund; så synes mig dock ej riktigt, att göra samma medgifvande åt dem, hvilka öfvergå från vår Evangeliska lära, till sekter eller måhända fullkomligt oordnade religiösa partier; utan att en pröfning af deras läror och religionsskick bör föregå deras erkännande.
En sådan pröfning anbelalles de Kristna uti Guds Ord, då der varnas för »falske lärare, som skola införa förderfliga partier», »bedragare, som sig med inmänga» o. s. v.
Dertill manar ock försigtigheten, helst vi ej i vårt land sakna erfarenhet af sådana bedragare, hvilka kring sig samlat stora hopar af anhängare, hvilkas lära varit mot samhällsordningen stridande. —.
LagUtsk. har för hvarje affall från vår statsreligion föreslagit landsförvisningens bibehållande.
Ehuru i allmänhet medgifvande dess rättmätighet, anser jag dess tillämpning uti ifrågav:de fall endast undantagsvis böra äga rum; äfvensom att nugot egentligt straff ej bör för sådant affall åläggas, utan blott olikhet i rättigheter och 331 Den 1 November f. m. förmåner, allt efter de dissentierandes till samhällsin rättningen i det liela olika förhållande, stadgas.
Endast på detta sätt kan, hvad jag' anser såsom det andra oeftergifliga vilkoret vid den lagstiftning, som nu är i fråga, full rättvisa göras både mot vår egen Kyrkas och mot andra kyrkosamfunds medlemmar.
L)et är nemi. ej rättvist, att sådana, hvilkas tro, lära oell kyrkoinrättningar väsendtligen afvika fran, måhända äro rakt stridande emot, hvad Svenska Staten erkänner såsom rätt, skola inom densamma tilläggas enahanda förmåner och rättigheter, som de, hvilka icke i någon så väsendtlig omständighet skilja sig från oss.
Men, äfven med förutsättning att jag uti förenämnde afsiden misstagit mig, och att den af mig fordrade insigt uti sakförhållandena och derpå grundad rättvisa vid lagstiftandet ej äro så nödiga, återstår likväl en omständighet, hvars hufvudsakliga vigt vid frågens afgörande ej lärer kunna förnekas, den nemi. att den lag, som stiftas, skall af folket erkännas såsom god och af behofvet påkallad, eller, med andra ord, uti allmänna tänkesättet finna ett stöd.
Det är här så ofta sagdt och erkändt, att äfven den bästa lag, utan detta stöd, blifver — om ej ett frö till uplösning och förderf — blott en död bokstaf, utan gagn och betydelse, att jag ej befarar, på detta rum, möta någon gensägelse.
Men huru skulle månne den religionsfrihetslag vara beskaffad, som nu af allmänna tänkesättet i landet blefve gillad och understödd?
Att domina efter hvad både offentligt och enskilt yttras, bland religionens vänner och de som ej kunna så anses, så finnes ingen öfverensstämmelse i åsigterna härom.
Tre Stånd hafva öfverensstämt i förkastande af K. M:s Propos.
Men om hvad som skall sättas i dess ställe, derom äro meningarne, bland Ståndens ledamöter, ganska delade.
Emellertid är det visst, att något bör i närv:de tid göras, att saken tränger, och tål ej upskoj.
Efter öfvervägande af allt detta, har hos mig den öfvertygelse stadgats, att man gjorde bäst, ora man till en kommande Riksdag upsköte den definitiva lagstiftningen om detta ämne, och f. n. inskränkte sig till antagande af det, hvarom tankarne synas vara någorlunda enhälliga.
Det är i sådan afsigt, jag i sista plenum, då frågan om den Kongl.
Proposms antagande här förevar, framlade ett förslag, åsyftande endast provisoriska sladganden, på sätt jag nu skall hafva äran närmare utveckla.
Något, hvarom jag funnit meningarne ganska allmänt öfverensstämma, är andsförvisningens olämplighet, såsom påföljd för affall från vår Kyrka.
Åklagare och Domaremaktens representanter hafva här förklarat dess tillämpning, utan skandal, omöjlig.
Dess afskaffande vore således högst önskeligt, derest icke dymedelst ett slags laglöshet inträffade, som är ännu värre, än uraktlåtenheten af landsförvisningans användande.
Det är med afside härå, som jag i första mom. af mitt förslag tillstyrker, all II.
St:r. med anderd, anmälan, all I(.
M:s Propos. ang;de utvidgad religions-frihel m. m. ej kunnat af dem bifallas målte för deras del besluta och lill K.
Al s
Nåd bifall hemställa, alt, intill nästa Riksdag, åtal för af - Den l November f. nn 335 fall från Svenska Kyrkan ej må anställas, med mindre Konungens Jusi.Kansler, efter erhållen underrättelse om sälten och dess sammanhang dertill erhållit Konungens, i StalsRådet lemnaile tillåtelse, samt alt sådan tillåtelse, eller verkställighet af, för slikt affall, ådömd landsförvisning icke, utan särdeles försvårande omständigheter, må ega rum.
Till undanrödjande af den okunnighet, som nu förefinnes, ang:de de från vår Kyrka affallne personers antal, trosbekännelse och öfriga förhållanden, föreslår jag, i andra rummet, all, under tiden (till nästa I?iksday). om de personer, som från Svenska Kyrkan a/fallil, eller derifrån blifvit i laga ordning uteslutne, må infordras noggranna, och så vidt möjligt fullständiga, upgifter beträffande deras a) namn och ålder, b) stånd och yrke, c) boningsorter, d) trosbekännelse samt e) om och hvilka åtgärder bland dem vidtagits för själavården och kristendoms undervisningen, äfvensom 1) vederbörande, verldsliga och andeliga, Lutherska, embets-myndighelers intyg örn deras frejd och upforande, samt vidare: 3:o
All sedan dessa uplysningar erhållits, K.
Al. må täckas, genom särskilta komiterade, eller på hvad annat sätt lämpligt synes, låta, så snart ske kan, utarbeta och Rikets näst sammanträdande
Ständer lill antagande förelägga förslag lill författning om de från Svenska Kyrkan sålunda ulgångne personers förhållande lill densamma och lill Slaten, äfvensom de re glcmentariska sladganden, hvilka i öfrigt kunna vara af nöden.
Då emellertid angeläget är, att främmande religions-partiers och enskiltes försök att öfvertala eller förleda till affall från vår Kyrka icke lemnäs ohejdade, så föreslås: 4:o Alt derest inländsk man (nb.
Svensk medborgare), som från Svenska Kyrkan affallit, eller eljest af främmande trosbekännelse är, befinnes såsom lärare eller andelig ledare uplräda inom Svensk Luthersk församling, eller derinom villfarande lärosals utsprider, och, efter varning, derifrån ej afstår, han då, genom kronobeljeningens försorg, må lill den ort föras, hvarest han är eller bör vara skaltskrifven; men om utländning dermed beträdes, han, der K.
Al. så skäligt anser, må från Riket förvisas ; samt 5:o.
All nåd. förordning eller kungörelse härom må, i de delar nödigt pröfvas, till allmän efterrättelse blifva utfärdad.
I sammanhang härmed anser jag, på sätt redan är sagdt, alldeles nödvändigt, att våra egna kyrkliga förhållanden blifva på ett mera tillfredsställande sätt ordnade, än som nu är fallet: jag anser en något större läro- och konventikel-frihet inom Kyrkan böra medgifvas, ingendera likväl utan sina skrankor; jag tror, att äfven i lilhurgiskt hänseende några eftergifter böra göras, samt att slutligen en kyrklig representation, helst i tre instanser, vore gagnelig.
Men detta angår egentligen följande mom:r af detta och, till en del, näst derefter på föredragnings-listan stående betänk.
Jag bör således f. n. upskjuta vidare yttrande i dessa ämnen, och har endast för deras nära förbindelse med förev:de fråga, nu velat i korthet bäntyda på densamma. 336 Den 4 November f. m.
Emot mitt forsing har hufvudsakligen blifvit anmärkt, dels att det vore olämpligt och i Sverige utan exempel, att gällande lag suspenderades, dell att bättre vore nu öfverenskomma om något, änskönt ej så fullkomligt lagförslag, dels ock att det icke vore It.
St:r värdigt, att så, som jag tillstyrkt, svara på Konungens Propos. i ämnet.
Hvad först lagens suspenderande beträffar; så vill jag endast i E. o. Ad:s minne återkalla, huruledes det tillgick med utfärdandet af Kongl. Brefvet af den 15 I)ec. 17 62, huru förhållas bör med lagsökninger i religionsmål.
Åbo Hofrätt hade, af omständigheterna uti ett derstädes aldömdt mål, ang:de hållna sammankomster tili gudaktighetsöfning, funnit, att de skett i god afsigt, utan att något oskick derigenom förelupit, derom jemväl Prosten i kontraktet undersökt och intygat.
Hofrätten hemställde derföre till K. M., att antyda samtlige lands-fiskaler att ej instämma någon i slika mål, som vore af örn och grannlaga beskaffenhet, innan de sådant anmält hos presterskapet i orten, som skulle äga derom inberätta till Consistorium, hvilket borde albida Hofrättens vidare förordnande.
Af denna anleda, anbefallde K. M. Just.Kansleren att för vederbörande lands- och stads fiskaler kungöra, att de uti slika mål ej finge börja någon lagsökning, innan de af Kyrkoherden i församlingen inhemtat skriftlig berättelse om saken och dess sammanhang och sådant med alla dertill hörande omständigheter hos Just.Kansleren anmält, samt derpå erhållit dess svar och utlåt.
— Emedan, vid förehafvandet af flera dylika, till K.
Mis pröfning fullföljda mål, K.
M. sedermera erfarit, att denna föreskrift ej blifvit iakttagen; så anbefalldes, d. 20 Jan. 1 857, samtlige Holrätterne, genom cirkulärbref, att låta förständiga vederbörande domare, att mål af förenämde beskaffenhet ej finge till handläggning uptagas, innan åklagaren visat att fullsjordt blifvit, hvad 17 62 års Kongl. Bref i berörde afside stadgar, och biet' till öfrige vederbörandes efterrättelse 1837 års cirkulärbref i författningssamlingen in förd t. — Har således Konungen, utan Ständernäs åtgärd, 17 62, under sjelfva »Frihetstiden», blott på en Hofrätts hemställan, kunnat medelst bref lill sin Jusi.Kansler anbefalla och, under vårt nuvide statsskick, för ej mer än 20 år sedan, genom bref lill Hofrätlerne ytterligare påbjuda suspension af en författning, hvars i öfrigt gällande kraft ingen lärer bestrida och efter hvilken, äfven i Högsta Domstolen, ännu dömes; skulle då icke Sveriges E. Si:r kunna, med lika verkan, hemställa samt K.
M. bifalla och påbjuda enahanda iakttaganden vid tillämpningen af en annan lag, till sitt syfte närbeslägtad med den förra?
Skulle icke samma makt, som stiftar och uphäfver lagar efter behag, äfven kunna för deras användning bestämma de vilkor, som lämpligast finnas?
Vi äga ju, uti Eiksstyrelsens updragande för viss tid åt H. K, H.
Kronprinsen, ett ganska nära liggande exempel på Konungens och E.
Stirs behörighet att, när derigenom icke något lagens bud öfverträdes, undantagsvis förordna, som dem bäst' synes.
Fråga bör således icke vidare kunna upstå om den af mig, i 1 mom. föreslagna åtgärdens rättmätighet, men väl om dess tjenlighet.
Dermed Den i November f. m. 337
Dermed sammanhänger den gjorda anmärkmn, att det vore iällre, nu lill K.
M. öfverlemna något, om än ofullkomligt, dock antagligt, lagförslag, än all dermed upsltjula.
— Jag skulle villigt medgifva detta, om jag egde ringaste förhoppning, att något sådant förslag nu, mot Riksdagens, som vi alla önska, snart förestående slut, kunde upgöras så, att blott en någorlunda stor pluralitet bland R.
St:r sig derom förenade, och att Konungen, efter Högsta Domstolens och StatsRådets hörande, funne skäl att detsamma bifalla.
Men jag eger icke denna förhoppning.
Jag tvert* om betvifla!- på det afgjordaste, att sådant är möjligt.
Knappt kunna några få bland RiksStms ledamöter anträffas, som i ämnets hufvudsakliga delar äro af lika mening.
Hellre, än att af denna Riksdag uti förev:de hänseende vinna intet resultat, eller, såsom vid den sednaste, värre än intet, tillstyrker jag derföre en åtgärd, som åtminstone skulle afhjelpa de allmännast erkända bristerna i nuv:de religions-lagar och för kommande Riksmöte öppna någon utsigt till frågans lyckliga lösning.
Det af Hr Lefrén nyss uplästa förslag till religions-stadga måste jag afstyrka.
Utom det, att jag anser något egentligt straff för öfvergång från en till annan trosbekännelse icke böra bestämmas, är jag öfvertvgad, att, om sådant likväl anses böra ske, fängelsestraff ej är det rätta.
Landsförvisning kan, såsom ett samhällets nödvärn mot en affälling, försvaras.
Insperrandet kan det svårligen.
Och jag befarar, att den utsigt, Hr Lefréns förslag lemnar den för affall från vår Kyrka häktade, att genom återgång till Kyrkan bereda sig friheten, skulle för mången blifva en svår frestelse att förneka sin öfvertygelse och handla mot samvetet.
Sådant bör lagen ej föranleda.
Förslaget stadgar jemväl, i vissa fall, förlust af arfsrätt inom Riket såsom påföljd för öfvergång från vår troslära.
Men jag hemställer, sedan denna qvalifikations borttagande ur nu gällande lag om affall, och då, utom den vördade talarens, icke någon enda röst, höjt sig för dess bibehållande, om det är skäl att likväl ifrågasätta detta.
Jag hade hoppats, om än landsförvisningen i lagen qvarstode tills vidare och möjligen, i svårare fall, vunne tillämpning, att åtminstone denna skärpning derutaf skulle kunna vid innev:de Riksdag, utan gensägelse afskaffas.
Hvad slutligen angår tredje anmärkmn: att del icke vore R.
Sl:r värdigt, alt så, som jag föreslagit, besvara K. M:s Nåd.
Propus, i ämnet; så dristar jag till den högt aktade talaren, som gjort denna anmärkn., och till Eder alla, mine Hrr, hemställa, om, sedan den Kongl. Proposm numera hos R.
St:r fallit, det gifves något värdigare sätt, hvarpå densamma kan af dem besvaras, än detta: »R.
St:r hafva väl ansett sig icke kunna oförändrad antaga Eders K. M:s nu gjorda Propos., och ej heller kunnat sig om något motförslag förena; men R.
St:r finna saken vara af så stor vigt att behofvet af en lagförändring i den af Eders K.
M. angitna syftning så trängande samt olägenheterna af deras stränga användande så stora, att R.
St:r fördenskull anhålla, att Eders IX II. 22 338 Den 4 November f. m. K.
M. efter inhemtande af uplysningar, dem R St:r sakna men anse för frågans slutliga afgörande nödiga, måtte täckas låta utarbeta och till R.
St:r vid nästa Riksdag öfverlemna den förnyade nådiga frramställning, Eders K.
M. kan i Nåder finna tjenligast; Samt att emellertid de milda grundsatser, hvilka framkallat Eders K. M:s berömda Nåd.
Propos., må, i möjligaste måtto, vinna tillämpning; hvartill R.
St:r velat härigenom, i hvad på dem ankommer, bereda en utväg.»
Jag kan icke inse, hvari det opassande uti en sådan R.
St:rs framställning skulle bestå.
Det må vara en ganska bedröflig sak, om R.
St:r icke kunna i frågan någonting besluta; men derest, såsom jag är öfvertygad, detta blir händelsen, finnes väl icke något annat sätt, att göra en sådan utgång i möjligaste måtto oskadlig, an det af mig föreslagna.
Kan något sådant upgifvas skall jag gerna detsamma biträda; men intilldess fortfar jag att anse den af mig anvisade utvägen icke blott såsom den i och för sig rättast, utan ock R.
St:r värdigast.
Pir v. Koch, Nils Samuel:
Jag tror tiden vara inne att begifva oss »from sounds to things», från ord till sak, och vill derföre försöka att så fort som möjligt komma till lmfvudfrågan: hvad är att göra?
Vilja vi vid denna Riksdag vidtaga någon åtgärd i anledning af den Kongl. Proposm, och hurudan bör denna åtgärd vara?
Jag måste erkänna, att resultatet af den öfverläggning, som sisth Lördag här egde rum, i början gjort mig ganska tveksam i afs:de å den väg man borde följa.
Jag tvekade nemi. huruvida det ieke vore bäst att låta allt förblifva i det skick, hvaruti det för närvide befinner sig, låta sakerna komma till sitt värsta stadium, i hopp att botemedlen då skulle finnas.
När sakerna komma till ytterlighet hjelpas de — »when things come to tbeir worst they mind» — säger Engelsmannen.
Jag trodde således att man kunde låta döma och landsförvisa de sju qvinnor, som nu äro under tilltal för affall, och vidare låta experimentera med landsförvisningsstraffet i större skala, såsom en ledamot af PresteSt. under de gemensamma öfverläggningarne anvisade oss att göra.
På denna väg skulle man otvifvelaktigt snart komma till en reform.
Men om man då, för att nyttja ett förut begagnadt uttryck »hade den i sin hand», kunde stadna der man ville och borde, torde vara mindre säkert.
En annan väg fann jag vara, att ännu en gång försöka vid denna Riksdag vinna en förbättring i den bristfälliga lagstiftningen.
Jag har numera bestämt mig för den sednare utvägen, ty M. H., jag är icke en utaf dem, som älska att se sakerna drifvas till sin yttersta spets.
Detta sätt att gå tillväga tillhör radikalerna, ehuru de dervid ofta få goda bundsförvandter i de konservativa, hvilka gemenligen så länge söka updämma den framflytande floden, att den slutligen nedbryter allt, förstör både dammar och dämmande.
Jag fattade följaktligen ganska snart det beslut, att icke låta sakerna komma till det yttersta, utan hellre söka rädda hvad som räddas kunde, samt att fördenskull, då jag icke kunde få K. M:s Propos. antagen, eibjuda mina besegrare, hvilka måhända icke äro utan fruktan för segrens följder, sådana kapitulations-vilkor, som Den 4 November f. m. 339 kunde vara å ömse sidor hederliga och antagliga.