Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Min hulda vän, nu har du i tre års tid möjliggjort för mig min tillvaro som förnuftig menniska; men jag har aldrig frågat dig, min Lydia, om du är ung; din röst tyder derpå."
"Jag är tjugutre år", svarade Lydia sakta.
"Och jag är tjugufem, ma chère Lydia!
Om du kan, så fortsätt läsningen, jag ber."
Och Lydia återupptog läsningen:
"Den 26 Juni (8 Juli), kommer hans majestät kejsaren att afresa härifrån (Petersburg) för att den 27 (9 Juli) öfvervara den helige Cyrilli fest i klostret å Walamo..."
"O, Nikolai, Nikolai!
Huru vill du försvara detta?" utbrast fången.
"Skall Alexej Alexandrowitsch någonsin kunna förlåta dig allt detta sitt lidande?
Min unga vän, ma chère Lydia, läs icke mera", fortfor han efter en stunds uppehåll, "tunga minnen lägra sig öfver min trötta själ... tala hellre... berätta mig om det är vackert derute; det borde ju vara sommar.
Skiner solen, leka vindarne än öfver blommande ängar, som fordom då jag var fri som lärkan i skyn, som näktergalen i vårens lund?... O, säg mig, är allt ännu såsom det var förut?
Se, jag har glömt om blommorna dofta; här växer blott mossa på de kalla väggarne, och råttornas tal sinsemellan är en sorglig musik.
Ack! du är den enda vänliga fågel, som helsat mig, fallne herrskareson."
En droppe, en perldroppe ur den sköna flickans öga föll ned på fångens panna.
"Lydia, du gråter?
O, gråt ej för min skull... den glömde, den namnlöses skull!" utropade fången.
Skiftande stämningar
SKIFTANDE STÄMNINGAR
ETT NOVELLHÄFTE
RUST ROEST
I tunneln.
Hon visste ej hur den kommit denna ömkliga ångest, som plötsligen gripit henne!
Hon visste blott, att den var där, ångesten för färden i den långa tunneln, genom hvilken de måste resa för att från rivierans mattande, enerverande vårluft komma ut i den höga alpluften, som skulle vara så underbart lätt att andas och som nu var hennes hopp, såsom söderns sol varit det, då de i höstas drogo dit ned.
Vintern hade varit kall.
Söderns sol hade ej varit dem god; det var därför den ej kunnat göra henne frisk.
Och därpå hade dock både hon och hennes man så säkert hoppats, och läkaren hade ju nästan lofvat dem det.
Hon var ej sjukare än hon varit, då hon lämnade hemmet, tvärtom, hon hostade mindre, men hon var så oändligt matt och trött: hon orkade knappt gå öfver golfvet.
Doktorn sade, att det var denna sista tids sirocko och onaturliga hetta, som satt ned hennes krafter.
Hon visste, att det var så, och hon önskade blott detta enda, att få resa därifrån för att få andas frisk, hög luft.
Det var allt hon behöfde.
Flere och flere af de sjuke lämnade rivieran för hvarje dag.
Hon märkte det af många tecken, hon såg det på de omsorgsfullt tillstängda luckorna i villorna näst intill och midt emot.
Hvad hon trånade att komma bort!
Hon var så öfvertygad om att när hon väl var där på andra sidan bergen, skulle hon bli fullkomligt frisk, frisk som förr, innan lillan kom till.
— Mins du hur stark jag var?
Men jag vill inte byta nu mot då, inte för allt i världen!
Hon räckte den smala, heta handen åt mannen, som satt bredvid soffan, där hon låg, och nickade åt lillan, som lekte framför dem på golfvet.
Det hade dröjt så länge, innan lillan kommit, hon hade varit så passioneradt efterlängtad, lyckan öfver hennes födelse hade varit så stor, att det ej kunnat vara tal om att skiljas från henne, när deras läkare ordinerade en vinter vid rivieran för att lillans mor skulle bli af med den envisa hostan, »som ingenting hade att betyda, men som man lika godt kunde göra sig af med först som sist».
Barnet hade varit deras sol denna vinter.
En liten blek solstråle, men den mest lifgifvande af alla.
Blott det att barnet var med gjorde den främmande bostaden i det främmande landet till ett hem.
Det kände de aldrig djupare, än då någon stackars mor af deras bekanta, kommen liksom de från fjärran land för att söka hälsa eller för att vårdas, bjöd sig in till dem för att se lillan klädas af eller badas, och med tårfyllda ögon och skälfvande läppar böjde sig ned öfver henne.
Då bytte lillans föräldrar en blick, som tydligare än ord sade: »Gud vare lof, att vi ha vår skatt med».
Så hade vintern gått.
För länge sedan skulle de lämnat rivieran, om ej en ogynnsam vändning i den sjukas tillstånd inträdt och under flere veckor hindrat dem från att tänka på någon flyttning.
Under dessa veckor hade den sjukas tankar uteslutande varit upptagna af denna enda föreställning: »Kommer jag blott härifrån, blir jag frisk igen; det är luften här, som gör mig sjuk».
Hennes ifver att få resa hade varit sjuklig äfven den.
Hvar morgon sade hon: »Jag är mycket bättre, nu kunna vi säkerligen bege oss af».
Hvarje afton hade febern gripit henne och hållit henne kvar.
Men hon förlorade icke hoppet.
Hon var alltid stark, alltid beredd att göra det omöjliga.
Med den lungsigtigas envisa, hoppfulla tillförsikt var hon öfvertygad om att hon skulle vinna hälsa och krafter, om hon blott komme bort.
Hon glömde, att hon lika feberaktigt iängtat dit ned.
Hon glömde allt utom tanken på att därborta kunde man andas så underbart lätt.
Men så hade denna ångest kommit öfver henne, ångesten för den långa, mörka tunneln? som skilde detta land från det andra — eller förenade detta land med det andra.
Hon hade naturligtvis alltid vetat, att de måste fara genom tunneln för att komma dit upp, men först nu, när stunden nalkades, kände hon en förlamande fasa för själfva färden.
Ständigt såg hon denna gapande mörka tunnelöppning framför sig, såg lokomotivet uppslukas af detta mörka svalg.
Hon kände sig föras fram viljelöst, utan miskund och återvändo i en kväfvande luft, som pinade hennes sjuka lungor, sammansnörde hennes strupe och gjorde det omöjligt att andas.
Och ju längre och längre in hon kom, dess omöjligare skulle det bli.
Åh, det var förfärligt!
Hon satte sig upp med ett ångestskri.
Ögonen voro glanslösa af fasa, kroppen skälfde af ångest.
Hennes man stod bredvid henne.
Har du drömt?
— Ja, om det fasansfullaste som finns.
Åh, älskade, rädda mig, rädda mig!
Han tog hennes darrande, feberheta hand i sin och kysste den.
— Du skall få se, att när vi väl komma härifrån blir det bra.
Sirockovinden förstör oss alla, friska som sjuka.
Käns det bättre nu?
— Åh, det var förfärligt!
Ja det är öfver nu.
I morgon kunna vi resa.
Hon gjorde våld på sig för att ej plåga honom med sin ångest.
Den var ju oundviklig denna resa genom tunneln, om hon ville komma dit upp.
Och han hade sannerligen tillräckligt med oro, hon skulle spara honom denna.
Han hade ju omsorger för dem alla, för henne, som var sjuk, för deras lilla barn och för den hjälplösa barnsköterskan de fört med sig hemifrån.
För hans skull sökte hon jaga bort ångesten, men den kom åter.
Hvarför var hon rädd att fara genom tunneln?
Därför att hon var rädd att dö.
Det var förfärligt att tänka på döden.
Från det ljusa solskenet, dagen och lifvet in i mörkret för att kväfvas.
Ångesten för tunneln och ångesten för döden växte tillsammans inom henne.
De blefvo till en enda känsla af fasansfullt öfverväldigande skräck.
Han såg hur hon led.
Han lade sin svala hand på hennes fuktiga panna och kysste hennes slutna ögonlock.
Ångesten vek för en stund, men den kom tillbaka under sömnlösa, feberfyllda nätter.
Hon kämpade med den, hon vred sig under dess järnhand.
Alltjämt såg hon framför sig detta oöfverstigligt höga berg med den svarta öppningen långt nere.
Tåget brusade alltjämt närmare, närmare in i mörkret, in i ångorna, som skulle kväfva henne.
Jag kväfs, jag kväfs!
Ändtligen kom afresans dag.
Under uppbrottets jäktande hade hon glömt sin ångest.
Hon kände endast lättnad vid tanken på att ändtligen något gjordes för att hjälpa henne.
Nu låg hon utsträckt i vaggonen, ombäddad af kuddar.
Hennes man satt midt emot henne, hennes lilla flicka lekte i sköterskans knä framme vid fönstret.
Barnet sträckte ut armarna efter de förbiskymtande träden, som stodo i rader, sammanbundna af vinrankor — det ena trädet, den ena girlanden efter den andra.
Barnet råkade i förtjusning öfver dem.
Hon försökte förklara, att de höllo hvarandra i hand för att dansa, hon klappade i händerna och skrattade högt.
Modern nickade åt henne och försökte småle.
Hon var för trött att känna och tänka.
Hon såg endast som i en dröm det vackra landskapet skymta förbi: en leende trädgård nere i dalgången, den nyckfulla floden, som slingrade sig längs banan, än brusande och yster, än som en smal rännil, än uppdämd, så att stenbädden syntes, än åter bred och mäktig — en besvärlig flod, nejdens välsignelse och nejdens gissel, det var ej svårt att se — och de hvita landthusen, uppklättrade på kullarne, och de blå bergen med lätta skyar hvilande på topparne.
Hvad naturen var rik och härlig och hur solen värmde och lyste!
Hvad lifvet var oändligt skönt och rikt!
Och hon såg på mannen och barnet och hjärtat kändes, som om det skulle brista, tårarne trängde fram under de halfslutna ögonlocken.
Allt detta, lifvet, lyckan var ännu hennes.
Hon ville hålla dem kvar med sina yttersta krafter.
Hon ville inte dö, hon ville inte dö!
Hon var så oändligt trött, att hon somnade in och sof länge.
Sof, tills hon vaknade vid det, att konduktören öppnade dörren och ropade ett namn.
Hvar hade hon hört detta namn förut?
Ingen skräckuppfylld dröm!
— Hon lyssnade och hörde det nu om igen med stigande fasa:
Sista stationen före den stora tunneln!
Taklampan i deras kupé tändes.
Hon hörde lamptändarens steg öfver deras hufvuden.
Han gick från det ena kupétaket till det andra och tände den lilla ömkliga lågan.
Skulle den kunna lysa upp det långa mörkret därinne?
Skulle den ens kunna brinna därinne, där det inte fanns någon luft?
Nu var skräcken åter öfver henne, dödsångestens förlamande, hopplösa, skräck.
Vid en krökning af banan såg hon tunnelöppningen framför sig.
Med ett doft stönande sjönk hon tillbaka.
Ännu en sekund, och de skulle vara därinne.
Hon ville skrika, att de måste stanna, att hon ville ut, att hon ej ville fara dit in för att kväfvas, men hon fick ej fram ett ljud.
Lokomotivets hvisselpipa ljöd länge och genomträngande.
Det föreföll henne som om den aldrig skulle upphöra.
Det var ingen vanlig hvissling, det var som gåfve den luft och ljud åt alla dessa instängda människors fasa öfver att föras in i detta allt uppslukande, obekanta mörker.
Det lät som ett vansinnigt, ursinnigt smärtans och ångestens skri, som aldrig ville sluta.
Hon trodde det skulle göra henne galen.
Med fasansfull visshet kom den tanken öfver henne: »Äfven om jag kunde skrika, så skulle jag ej bli hörd öfver detta skri, genom detta skri».
Nu, nu voro de därinne.
Köken från lokomotivet, hvilken sammanträngdes i den trånga öppningen, höljde in dem som i en svepskrud.
Detta hvita, tjocka rökmoln var allt hvad man kunde skönja.
Nu försvann också det, uppslukadt af mörkret.
Allt längre och längre in foro de, allt tyngre och mera svafvelmättad blef luften.
Och bullret!
Det skrällde och hväste därinne, som om tusen tåg mött hvarandra, farit efter hvarandra, förbi hvarandra inne i berget.
Dånet kom uppifrån, nedifrån, från väggarna.
Det växlade i ljud och styrka, men det var allt igenom fasansfullt.
Ibland kändes det, som om lokomotivet skyndade på, släpande efter sig sin rasslande vagnslast, det var som sökte det snarast möjligt komma ur detta mörker och denna tjocka, kvalmiga luft.
Men det värsta, det förfärligaste af allt var, att ibland saktade det af, som om det hållits kvar af osynliga händer, som om det ej orkade kämpa sig fram längre.
Skulle det stanna här — härinne?
Store Gud, om det stannade!
Hon var halft vansinnig af skräck.
Hjärtat klappade högt uppe i hennes strupe.
Det stannar bestämdt?
Hon tyckte, att bullret plötsligt upphörde.
Hon hörde ej något annat ljud än ett brusande i sina öron.
Detta var det förskräckligaste af allt.
Men tåget stannade icke.
Lokomotivet sträfvade alltjämt frustande uppför tunnelns stigning, åter hördes det som om andra tåg farit förbi med skrällande, hväsande, hvinande ljud.
Och luften!
Svafvelångorna kändes allt tyngre.
Hon hostade krampaktigt.
Detta var döden.
Plötsligt kände hon en svag tryckning mot sitt knä.
Fönstret hade glidit ned, och sköterskan, som höll på att draga upp det, hade ställt barnet från sig på golfvet.
En stund hade det stått till hälften stödt mot moderns knä, utan att denna märkte det.
Vid en oförmodad ryckning, som tåget gjorde, höll lillan på att förlora balansen.
Hon blef förskräckt och grep efter moderns skälfvande hand.
Modern fattade halft medvetslöst om barnahanden och höll den fast i sin.
Hennes hjärta klappade så häftigt, att hon knappast visste hvad hon gjorde.
Men den lilla handen släppte hon ej.
Hon höll den fast i sin, så att den lilla ej skulle falla.
Hur gräsligt var det icke härinne!
Hur gränslöst hjälplösa voro de ej, mannen, barnet, alla, alla som fördes framåt i detta mörka okända.
Den lilla handen sökte ej vrida sig lös, men hon höll den ändå fast som en fånge, hon omslöt den som i förtviflan.
Den låg så varmt och tryggt i hennes som en skälfvande fågelunge i sitt näste, så lugnt och förtröstansfullt, som endast en barnahand ligger i moderns hand, viss om att denna hand vill och kan skydda och hjälpa.
Men nu som ofta i lifvet var det barnets hand, som höll modern uppe.
Detta, att ha något att hålla fast vid i mörkret och under ångesten, fyllde hennes inre med en underbar känsla af lugn, af trygghet och frid.
Helt visst var det något mycket bräckligt och svagt, men den kändes som ett stöd, en hjälp, denna lilla hand, som låg i hennes, så trofast som förstode den hvad den skulle bära henne öfver.
Och allt blef småningom bättre.
Pistongen slog och dundrade alltjämt, men hon hörde nu, att allt bullret kom från deras eget tåg, att det ej var ett annat, som kom emot dem.
Tills nu hade hon ej vågat se mörkret, utan legat med tillslutna ögon.
Nu öppnade hon dem.
Det var inte så fruktansvärdt mörkt, som hon föreställt sig.
Med korta mellanstunder brusade tåget förbi något genomsprängdt galleri, och lyktor till höger och venster angåfvo hur lång vägsträcka de redan tillryggalagt.
Hon hade en dunkel förnimmelse af att det värsta var öfver.
Tåget tycktes gå hastigare och jämnare.
Lampan lyste ej så illa, som hon trott den skulle göra.
Hon kunde se allt i kupén, till och med groparna i den lilla hand, som låg i hennes.
Hon böjde sig fram, lyfte handen och lät den stryka öfver sina läppar.
Ja, det var en tung luft härinne, men inte så kväfvande som hon trott.
Medan den lilla handen låg öfver hennes mun, kändes det så underbart lätt att andas.
Känslor och förnimmelser, för drömlika och obestämda för att vara tankar, sänkte sig ned öfver henne och med dem en oändlig frid, ett aldrig anadt lugn.
Det var som om kampen vore öfver — som om hon gått igenom dödsskuggans dal, som om hon redan vore död.
En hand hade hållit henne uppe, när hon från solen och lifvet färdades in i skuggornas dal.
Det var som om all ångest och fasa vore försvunna, sedan hon gripit om detta stöd.
Det var ej längre en liten svag, hjälplös barnahand, som sökte hjälp och stöd hos henne — det var som om den hand, som höll hennes, ville och förmådde hjälpa och bära henne öfver mörker och kval och död och förgängelse.
Den hade burit henne öfver.
Hon lade barnets hand på sitt hjärta.
Det klappade ej mer brusande häftigt.
Det var så underbart lugnt och stilla.
Bullret ljöd ej längre instängdt och hemskt, det lät lättare, liksom befriadt.
När hon åter öppnade ögonen såg hon, att det började ljusna.
Var det möjligt, ljusna?
Tåget brusade allt närmare emot detta ljusa.
De hade hunnit genom tunneln.
En frisk, stark luft slog henne till mötes.
Hennes man hade öppnat fönstret.
Från platsen, där hon låg, skönjde hon några höga, snötäckta alptoppar, öfver hvilka en rosenfärgad dager hvilade.
Bergen sågo ut, som om de voro upplysta nedifrån.
Det var som ett himmelskt landskap, det var öfverjordiskt skönt.
Men med denna syn och med denna vindstöt kom ej, som hon väntat, känslan af att hon skulle bli frisk.
En stilla förnimmelse sänkte sig i stället ned öfver henne, förnimmelsen af att denna starka luft var för de starka, vissheten om att den skulle döda henne.
Men fasan för döden hade vikit.
Hon kände som nyss därinne, att kampen och striden voro öfver, kände, att hon skulle somna in med en mäktig och kärleksfull hand i sin, en hand, som skulle hjälpa henne öfver de fasans stunder, hvilka väntade henne, som skulle föra henne igenom ångest och kval och skräck och smärta, så som hennes lilla barns hand fört henne igenom nu.
Därinne i tunneln hade hon lärt sig att dö.
Överflödig.
Hur står det till i dag, lilla vän?
Den tilltalade spratt till.
Hon hade suttit försänkt i sorgsna tankar med blicken fästad på Medelhafvet, som låg solbelyst för hennes ögon.
Hotellträdgården, där hon slagit sig ner, prunkade i sydländsk blomsterprakt; uppför balkongernas balustrader slingrade sig rosor, hvilka mängde sin doft med heliotropernas genomträngande, mandelliknande vällukt.
Den ljumma, blomstermättade luften verkade som orangeriluft och enerverade henne.
Hon såg blekare ut än vanligt, men det föll henne ej in att besvara frågan, som om den gällt henne själf.
— Han är sämre, tycker jag, det är dåligt.
Ett par tårar rullade långsamt ner för hennes kinder.
— Gråt inte, lilla vän, så länge det är lif, är det hopp.
Jag försäkrar er, att min son var sjukare än er man, och nu är han så frisk, att han gifte sig i våras.
Den, som talade, var ett äldre högrest fruntimmer med krithvitt hår och ett energiskt utseende, mildradt af ett omisskänneligt moderligt väsen, som verkade ytterst tilldragande.
Hon hade för några dagar sedan kommit till
Mentone för att hälsa på en väninna, och hon hade genast visat sig vänlig mot sin unga landsmaninna, som bodde i samma korridor, och som hon mött, ibland där, ibland ute i trädgården, där hon brukade sitta vid sin sjuke mans rullstol, följande hans minsta rörelse med ångestfull uppmärksamhet.
En gång förut hade öfverstinnan råkat fru Berg ensam härute, och då hade hon också närmat sig henne med några vänliga, hoppgifvande ord.
Det hon sagt var tröstande, det märktes på det ifriga:
— Är det möjligt — lika sjuk som min man?
Öfverstinnan nickade och satte sig ner på den stol fru Berg ställde bredvid sin.
— Ja, han var alldeles uppgifven af läkarne.
Ernst var klen från barndomen, den enda af mina barn, som varit det.
Mina två döttrar äro alldeles friska, de brås på mig, under det min son Ernst, skriftställaren, brås på sin far.
— Han dog i — ?
Hon hade synbarligen lika svårt att uttala ordet, som öfverstinnan att höra det, ty denna svarade ett hastigt ja.
Och sedan fortsatte hon i samma andedrag:
— Ni kan inte tänka, hvilken skötsel och försiktighet det ville till, för att Ernst skulle få lefva.
Åjo, stackare, ni kan nog tänka det!
Det hade väl aldrig gått, om vi inte tagit honom med oss till södern, sedan min man blef förbjuden att stanna vintrarne öfver i Sverige.
Ernst var femton år, när vi foro till Algier, så voro vi en vinter i Egypten och den sista min man lefde tillbragte vi på Sicilien.
Sedan har jag följt ut med Ernst hvar höst, antingen hit eller till Nice, Cannes, S:t Remo, Bordighera, Pegli, Nervi.
Så nog känner jag till Rivieran.
Jag har varit härnere tolf vintrar.
Somliga år var det liksom litet bättre, somliga mycket sämre, men alltid var det oro och ångest.
Ett år, det var just här nere i Mentone, var han, som sagdt, förfärligt sjuk.
Det var ett under, att han kunde lefva.
— När man läser er sons böcker, kan man inte föreställa sig, att han varit så sjuk.
De göra nog ett vemodsfullt, men alls icke något sjukligt intryck.
— Ja, det är märkvärdigt, när man betänker, under hvilka omständigheter de äro skrifna.
Det bevisar hans stora begåfning.
Den framgång han haft har naturligtvis utgjort min största, jag kan nästan säga min enda glädje.
Jag skref efter hans diktamen och kunde också hjälpa honom med korrekturläsningen.
Han påstod alltid, att han var nöjd med mig, men det gjorde han kanske bara för att glädja mig, för jag hörde honom häromdagen i Rom, när jag var nere och hälsade på honom, säga till sin hustru, att han aldrig haft sådan hjälp som nu, d. v. s. sedan hon hjälper honom.
Han hade naturligtvis ingen aning om att jag hörde det.
Han är sådan god son, att han inte skulle vilja såra mig för aldrig det.
— Ja, som sagdt, han hade varit så sjuk, som det väl är möjligt att vara, när han så småningom började bli litet bättre.
Det var för tre år sedan — ni minns, det var en mycket blid vinter.
Om det var därför vet jag inte, men hostan minskades och febern likaså; han orkade vara uppe och arbeta långa stunder.
Vi voro den vintern i Nice, och det var där vi råkade henne — min blifvande sonhustru.
Fru Berg hade de sista minuterna inte riktigt följt med.
Hon hade suttit och hört efter om hennes man hostade eller ville henne något.
De sutto utanför hans rum, till hvilket dörrarna stodo öppna.
Han låg på soffan längst inne.
Hon kunde se honom, där hon satt.
Hon vände sig åter mot öfverstinnan, som fortsatte:
— Det var en helt ung flicka, ett par och tjugu år.
Det var jag, som förde dem tillsammans.
Vi bodde i samma hotell.
Ernst hvarken orkade eller ville gå ner till table d’hôten, så vi spisade på våra rum.
Jag gick aldrig ut.
Det var således en ren händelse, att vi blefvo bekanta.
Jag hade gått ner i läsesalongen för att hämta en bok, och där satt hon och sjöng vid pianot.
Hon hade en vacker röst, och hon sjöng några svenska folkvisor, som det kändes så eget och vemodsfullt att höra så långt från hemmet!
Jag stannade kvar och hörde på henne, och när hon slutat, tackade jag henne.
Sedan sjöng hon ett par gånger för mig, och så bad jag henne slutligen komma in till oss en stund, någon dag då hon kunde lämna sin mor, — det var för hennes skull de voro nere i södern, — och sjunga litet för min son, han var så road af musik.
Hon hade naturligtvis hört talas om honom och visste, att han var sjuk, — och hon lofvade komma följande dag.
— När jag talade om för Ernst, att han nästa dag skulle få besök af en ung flicka, som lofvat sjunga för honom, blef han riktigt ond på mig.
Han ville inte, att hon skulle komma, ville inte se henne.
Mamma visste ju, att han inte kunde tåla att ha främmande omkring sig.
Han ville inte ha och behöfde ingen människa i världen, så länge han hade sin mamma.
Jag sökte öfvertala honom, men sade på samma gång, att om han inte ville, om han inte hade lust, så var det den enklaste sak i världen att ge henne återbud.
Gud hjälpe mig så visst, jag låtsade, som om jag önskade det för min skull och inte för hans.
Jag började bli rädd för att han skulle bli människoskygg.
Så fort, jag inbillat honom, att det skulle förströ mig, bad han mig låta saken vara och inte bråka.
— Och så kom hon med sina noter.
Jag märkte, att hon inte väntat, att han skulle se ut, som han gjorde.
— Har öfverstinnan sin sons porträtt med sig?
Hon hade det i ett etui, som hon tog upp ur fickan.
Sådana härliga ögon, och så ung han ser ut.
— Han är trettio år.
Ja, han är mycket vacker.
Det tyckte också flickan, det såg jag på henne.
Hon var i början blyg, men det gick öfver, när hon satt sig vid pianot och börjat sjunga.
— Ernst låg på chaiselongen och hörde på henne.
När hon slutit, lät jag henne gå, — jag var rädd, att det skulle trötta honom att tala med henne.
Men då jag såg, att hennes sång förströdde honom, bad jag henne komma igen, d. v. s.
Ernst bad mig göra det, och så kom hon nästan dagligen.
Hon erbjöd sig att läsa för honom; det brukade jag annars göra.
För öfrigt var det alltjämt jag, som uppmanade henne att hålla honom sällskap och att följa oss på våra promenader.
Det föll mig aldrig in, att det skulle gå som det gick.
I början lät han henne passa upp sig, hämta plaiden eller kuddarne, lämna honom det ena och det andra, men sedan blef han otålig och misstyckte, om hon behandlade honom som sjuk.
— Hon upphörde genast, men jag gjorde det inte.
Jag kunde aldrig tänka mig honom annat än som sjuk, litet bättre, gudskelof, men alltid sjuk, alltid hänvisad till min vård.
Jag hade behandlat honom på samma sätt i femton år, ack mycket längre, alltsedan han var född, och nu tyckte han på en gång att jag pjåskade, att jag öfverdref. »Att mamma inte kan förstå, att jag är nästan alldeles frisk!» hette det.
Jag trodde, att det var någon ny form af retlighet i lynnet.
Jag kunde inte fatta hvarför jag inte längre fick passa upp honom, som jag alltid gjort, inte en gång räcka honom ett glas vatten, när Agnes Strömer var inne.
Jag förstod slutligen, att det var, för att inte hon skulle betrakta honom som sjuk!