Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ja, det var då han väckte mig, men min stackars Gundel var deremot försvunnen — sade gumman, torkande sina ögon med snibben af sitt stora halskläde.
— Och ni har alls ingen aning om, hvart hon tagit vägen?
— Nej, ingen.
Men sanningen att säga, herre, så fruktar jag, att hon låtit förleda sig af någon.
Gundel har alltid varit den frommaste och lydigaste dotter, men för några dagar sedan, då jag talade med henne om Martins frieri, så nekade hon tvärt och häftigt att bry sig derom.
Det var mycket olikt hennes vanliga sätt, och jag blef äfven häftig, ty Martin är hennes kusin och en hederlig gosse, som är skogsarbetare och förtjenar bra, och det förtretade mig, att hon skulle så der treskas.
Jag har flera gånger sedan funnit henne gråtögd och besynnerlig; och nu, ser herrn, fruktar jag, att hon flytt, för att undvika detta giftermål.
Jag har en syster, några mil härifrån, som är hennes gudmor, och jag hoppas, att hon tagit sin tillflykt till henne.
— Det är mycket troligt, och jag är säker på, att ni snart får underrättelse ifrån henne — sade Alf, som steg upp, sedan han fått alla de upplysningar han kunde erhålla, och som i sjelfva verket fullt tillfredsstälde honom.
— Och ni tror, att herr Mejerkopf rest till Bamberg, min fru?
— Ja, han sade så åtminstone.
Han tog vägen till posthuset och bar sjelf sin kappsäck under armen.
Alf tackade den gamla för de underrättelser han fått och lemnade den lilla gården, sedan han kastat ännu en blick åt det öppna fönstret i den vackra Gundels forna rum, der en trast i sin bur sjöng mellan de glömda och halfvissnade blommorna i fönsterposten.
”Skulle både juden och Hawerfield hafva rest härifrån?
Jag tror det knappt!” — tänkte Alf och stälde sina steg direkte till posthuset med så mycken brådska, att han icke ens märkte de många gillande och uppmuntrande blickar han fick af fruntimren, som med sina eviga stickstrumpor och bierseidlar sutto på stenbänkarne utanför sina hus.
Hans tvifvel blef också bekräftadt, då den hederlige postmästaren eller gästgifvaren visade honom listan på dem, som afrest med diligensen denna morgon till Bamberg, hvaribland namnet Mejerkopf alls icke fanns, och försäkrade honom dessutom, att ingen af dem på minsta sätt liknade den judiska handelsexpediten.
Han hade således åtminstone icke rest dit han uppgifvit för sin värdinna, han var troligen ännu qvar, om icke i sjelfva staden, så i grannskapet deraf.
Men hvar återfinna honom?
”I Malkolms rum någon natt, ingenting är säkrare”, tänkte Alf, ”men kanske först en eller två månader härefter, då vi minst tänka derpå, och huru kunna under hela denna tid bibehålla sin vaksamhet?
Den nedslagne unge mannen vandrade de solheta gatorna tillbaka ifrån posthuset, utan att finna sig ega annat val än att vänta och förbida tiden.
Staden låg genomglödgad af solstrålarne och liksom död omkring honom, det gyllne korset på tornspiran lyste matt i solrökens gula töcken, alla de halfvilda dufvorna, som om qvällarne svärmade omkring hustaken, sutto nu inkrupna i skuggan af de gamla, höga och fantastiska skorstenarnes gömslen eller kring kanten af de med grönska och calmusblad öfvertäckta kanalerna, för att i dess ljumma vatten fukta sina näbbar med fara att drunkna deri; qvinnorna, som suttit ute på gatan medan morgonluften ännu var sval, hade nu gömt sina trinda och fagra anleten bakom de grofva spjeljalousierna innanför sina fönster, och i hvarje af de brokiga och groteska helgonbildernas fula fysionomier, som framträdde från murar och gathörn, tyckte sig Alf återfinna den trollska judens illpariga drag och förundrade sig öfver, att ingen utom honom i hela staden fann något anmärkningsvärdt eller interessant deri eller ens tycktes veta om, att denna lilla besynnerliga personnage fanns till.
Hawerfield var borta, den engelska ladyn var rest med sina gröna dyrbarheter, och värst af allt, den främmande majoren med sin vackra nièce var ännu icke återkommen.
Med hvad skulle väl Alfs lifliga sinne sysselsätta sig?
Han afundades nästan Malkolms lugna matthet, der han dag efter dag låg inom det gamla fängelselika hotellets tjocka sandstensmurar, i sitt stora, mörka och svala rum, med sin ritportfölj eller någon mystisk bok, full af svulstiga och obegripliga hyperboler, framför sig.
Ungdomen är imellertid i och för sig en tillräcklig anledning till lycka, och bland alla de skäl, som göra den afundsvärd, är det största kanhända dess förmåga att ”skudda stoftet af sina fötter”, att lemna verkligheten å sido och lefva i inbillningen, att, då vår verld icke behagar oss, skapa en annan i molnen, mera skön och öfverensstämmande med våra önskningar.
Då Alf fann, att han ingenting för närvarande kunde företaga för sin vän, återkom han helt naturligt till sina egna interessen, ehuru dessa verkligen ännu voro så dimlika och obestämda, att han icke ens hunnit adoptera dem och gifva dem namn.
Men ack, det är just då våra drömmar äro ljufvast, innan de hunnit blifva önskningar, hvilkas glöd sedan bränner och hvilkas aska förstenar vårt hjerta!
Troligen hade aldrig någon yngling njutit af behagligare syner i inbillningen och arrangerat för sig sjelf ett mera interessant skådespel med en sällare upplösning, än det Alfs drömmar förlade på Kranachs scen, med dess gamla murar och hus, dess gröna vallar och kanaler till kulisser.
Det händer rätt ofta att våra föreställningar äro profetiska, men — vi misstaga oss vanligen om rolernas fördelning.
Det var mer än åtta dagar efter stölden af juvelerna, då Alf en morgon kom in i Malkolms rum och fann denne sitta vid fönstret med handen under hufvudet, sin portfölj bredvid på bordet och några lösa pappersblad framför sig.
Han hade icke märkt dörrens öppnande, och då Alf kom fram och helt likgiltigt kastade ögonen på de ritningar hans vän betraktade, studsade han och lutade sig ned öfver dennes axel, för att närmare granska hvad han såg.
Malkolm spratt till vid hans inträdande, liksom han vaknat, samlade ihop papperen och inlade dem genast i portföljen.
Det hade imellertid icke skett så hastigt, att icke
Alf sett, att på ett blad af groft brunt velin var med krita ritadt ett qvinnohufvud, hvars originalitet och skönhet den grofva men säkra och raska skizzen ganska väl återgifvit, och bredvid på papperet syntes det ännu fuktiga märket af en tår, som fallit derpå.
Alf hade många gånger beundrat sin väns ganska ovanliga talent, men nu var det hvarken denna eller det ojäfaktiga beviset på hans saknad, som frapperade honom, det var den stora likhet han tyckte sig finna imellan denna bild och den sköna flickan, som han sett i kyrkan.
Den stackars unge mannen var imellertid så betagen i minnet af detta ansigte, att han kanske tyckt sig se hvad som fanns i hans eget hjerta, i stället för hvad Malkolms penna framstält, och han kände ingen lust att uttala sin anmärkning, ty Malkolms min visade honom, att det likväl fanns punkter i dennes hjerta, dit icke ens vännens blickar fingo intränga, och ehuru intet namn fanns under detta porträtt, troligen ritadt ur minnet, så stod i Malkolms tår, som omedvetet fallit derunder, namnet ”Sara” helt tydligt skrifvet.
”Han älskar henne ännu”, tänkte Alf med oro, men rädd, att Malkolm skulle ana hans upptäckt, sade han högt och glädtigt, med denna ton och min af kärleksfullt bedrägeri, som vi så ofta bruka emot våra verkliga vänner, och som aldrig bedrar dem, endast visar dem den grannlagenhet, som ligger uti att vilja göra det:
— Du har så länge suttit instängd, att du väl kan göra mig det nöjet att i dag följa med mig till det der gamla romantiska slottet, som vi sågo på höjden, du minnes nära Geroldsgrün.
Du sade då, att du ville teckna af det.
— Ja, hvarför inte, — sade Malkolm tankspridd och såg ut genom fönstret på den lilla gården, der ett par af husets tjenstflickor stodo sladdrande och skrattande, under det de vid en mossig och sönderfallen vattencistern i ena hörnet voro sysselsatta att skölja grönsaker.
De barbenta flickorna i sina fula trätofflor med de gröna salladsbladen och de yrande vattendropparne omkring sig bildade ett litet vackert genrestycke, som fulländades af madonnabilden i muren bakom dem och ett par kaniner, som skuttade omkring och sökte uppsnappa de kringströdda bladen.
Svarar du ja?
Det var då förb ... honnett af dig, — ropade Alf, förtjust öfver sin oväntade framgång; — jag springer genast och skaffar oss en vagn, innan det blir alltför varmt fram på dagen.
— Ja, gör det!
Jag vill verkligen hafva en skizz af den der gamla borgen, för att jemföra med Keilenbachs fästning, som jag tog i Hachstadt.
Alf hade redan ryckt till sig sin halmhatt och var längesedan utom dörren, fruktande att Malkolms artistiska sinne, som så lyckligt blifvit väckt, skulle försvinna, i fall han fick alltför lång besinningstid.
En half timme derefter återkom han, glad som en skolpojke, åkande i en gammal skräpig kärra, med namn af schäs, öfvertäckt med en buldanssufflett, och stannade vid porten till värdshuset.
De båda unga männen skulle just uppstiga deri, då en likprocession kom tågande förbi på gatan.
Ingendera af dem hade förut varit i tillfälle att beskåda den besynnerliga ståten vid dylika tillfällen i Baiern.
Fanorna och krusifixen, presternas guldbroderade drägter, de öfverklädda hästarna och likvagnen med sitt purpurtäcke, allt detta prål, denna skärande kontrast till dödens hemska högtidlighet gjorde på dem båda ett ovilkorligt intryck, och de följde derför det granna tåget med nyfikna och interesserade blickar.
I detsamma kördes en gammal kalesch, hvars lädersufflett var uppslagen för solhettan, helt långsamt ut genom värdshusets port bredvid deras eget åkdon.
Malkolm gaf icke akt derpå, hans blickar följde den bullersamma folkmassan, som trängdes omkring processionen, men Alf vände sig om och var nära att störta fram af förtjusning, då han helt oväntadt i de båda personerna i vagnen igenkände majoren och hans nièce, det vackra föremålet för alla hans drömmar och primadonnan i hans improviserade skådespel.
Den unga flickan hade lutat sig framom suffletten och besvarade småleende hans helsning, men i samma ögonblick såg han henne vexla färg: hon blef först röd och sedan alldeles blek och drog sig hastigt in i vagnen bakom den tjocka onkeln, som satt bredvid henne.
Kunde denna omisskänliga rörelse komma af Alfs åsyn?
Den stackars unga läkaren blef alldeles hufvudyr vid denna tanke, han visste icke hvad han skulle tro, man blodet rusade med yrande fart till hans hjerta, och han hörde knappt sin väns anmärkningar om tåget, som nyss passerat.
Imellertid hade man uppstigit i vagnen, och Alf skyndade på kusken, för att upphinna den gamla kaleschen, som ännu syntes framför dem, och som han i hvarje ögonblick fruktade att se försvinna vid något gathörn, utan någon möjlig förhoppning att kunna följa den.
Hans fruktan var imellertid öfverflödig tills vidare åtminstone, ty de åkande ämnade sig tydligen till Langenau att fortsätta sin afbrutna brunnsdrickning, och man hade således samma väg.
Alf kunde imellertid icke ett ögonblick vända sina ögon ifrån vagnen framför dem och uppmanade skjutsgossen att köra fortare, så snart afståndet imellan de båda åkdonen minskades, under det han fåfängt sökte påhitta någon förevändning för att ändra målet för deras färd.
Det var imellertid omöjligt att kunna väcka Malkolms interesse för den lilla triviala köpingen med sina ankor och kalkoner, och han såg slutligen den gamla skrumpna suffletten försvinna i dammet på chaussén vid skiljovägen, utan att kunna följa den med annat än en djup resignerande suck.
Ett par timmar derefter stannade de båda vännerna vid ett litet skogvaktareboställe, som med sitt starbo på en stång, sin lilla humlegård vid gafveln och sina grå väggar och tak af spån, tog sig helt pittoreskt ut på en afröjd plats i skogen.
En gammal jägare med långa grå mustacher, kulgevär och läderväska, grå ullstrumpor, som lemnade hans bruna knän och fotknölar bara, och bredskyggig hatt med örnfjädrar och som tog sig ut som en hjelte i någon af Spiess’ eller Hoffmans tyska folksagor, kom ut på gården och helsade fryntligt de ankommande, under det den stora hund, som följde honom och fulländade hans romantiska utseende, upphäfde ett skall, som tycktes kunna återljuda ända till Fichtelgebirges toppar.
Malkolm höll just på att af honom underrätta sig om vägen till den gamla borgruinen, då Alfs uppmärksamhet väcktes af en person, som suttit hopkrupen tätt intill väggen vid trappan och nu steg upp och försvann in i huset.
I samma ögonblick han reste sig upp tyckte
Alf sig igenkänna den försvunna lottförsäljaren ifrån Hamburg.
Det var endast en sekund hans blick träffat honom, och han kunde icke se hans ansigte, men någonting i figur och klädsel lät honom blixtsnabbt fatta idén, att det var han, och utan att gifva sig tid till närmare eftertanke skyndade Alf efter honom in i stugan.
Inkommen såg han, att en gång gick midt igenom huset med flera dörrar på ömse sidor, alla stängda utom den till ett slags kök eller matsal, der fyra eller fem personer voro församlade kring middagsbordet.
En äldre karl, klädd i den vackra drägt, som bäres i trakten af Regensburg, med silfvermynt till knappar i sin svarta sammetsjacka, sämskskinsbyxor och snörda kängor, och tvenne qvinnor, som tydligen voro hans hustru och dotter, sutto öfverst vid bordet.
Den unga flickan såg så täck ut i sin toppiga filthatt med blommor, sitt svarta silkeslif med halssmycke och bröstet öfvertäckt af silfverkedjor upplagda på små hakar i otaliga hvarf, att
Alf nästan glömde vid hennes åsyn, hvarför han inkommit.
Värdinnan i huset, en femtioårig qvinna med röd hufvudbindel, var sysselsatt att åt sina gäster skära af en ofantlig limpa, som hon höll framför sig, och besvarade Alfs frågor med en helt förundrad min och ett fullkomligt nekande, att någon person, som motsvarade hans beskrifning, fanns i huset.
Förlägen såg sig Alf omkring i rummet; der var verkligen ingen af de närvarande åtminstone, som liknade den han nyss tyckt sig se, och då gumman slutligen visade på en halfväxt gosse, som i detsamma kom in, försäkrade denne, att han kom ifrån skogen och alls icke sett de främmande förut.
Såg ni verkligen att någon smög sig in, — sade hustrun orolig och lade brödkakan och knifven ifrån sig.
Alf ville just icke gå ed på saken, ty det gifves verkligen tillfällen, då vi i första ögonblicket äro fullt säkra på hvad vi anse oss hafva hört eller sett, men i det nästa, då allt tyckes bevisa, att vi misstagit oss, blir vårt minne och vårt omdöme osäkert, och vi kunna hvarken förkasta eller antaga vårt första intryck.
— Har ni kanske någon ”Hette” här? — sade den främmande qvinnan tvekande.
— Hm, nej det vet jag inte om, men zigenarne äro här på trakten — far har sett dem i skogen, och det är ett osäkert folk.
Litet generad af sin möjliga öfverilning, bad
Alf om tillåtelse att få kasta en blick äfven i de andra rummen, och gumman följde honom, villigt öppnande dörrarne, först till ett visthusrum med en respektabel rad af korfvar, hängande i taket, ostar och mjölkbunkar, och sedan till husets sofrum med sina stora halmsängar och qväfvande fjädertäcken, men ingenstädes kunde en skymt af den misstänkta figuren upptäckas.
Alf bad om ursäkt för den oro han väckt och gick ut på andra sidan, der ett litet kålland med några bärbuskar omkring och ett par vinstockar i en bergskrefva tycktes utgöra trädgården, men äfven här fanns ingen menniska med minsta likhet med den lilla svarta figuren, som suttit på trappan, ty att misstänka en stor, frodig piga, som just i detsamma kom ifrån skogen drifvande framför sig tvenne vackra kor med breda remmar om halsen, på hvilka hängde klockor så stora som ”vällingsklockor” i Sverige — var omöjligt.
Malkolm hade nu fått alla de underrättelser han behöfde; häst och vagn hade blifvit insatta i ett skjul af ris och stakar, som begränsade gårdens ena sida, och de båda turisterna begåfvo sig af, för att till fots hinna höjden, der den förfallna borgen låg, utan att Alf nämde något om den syn han tyckte sig hafva haft.
Höglandet mellan Kranach och Regensburg utgör liksom en öfvergång till de vackra Baier-alperna och den del af Frankerskogen, der de båda unga männen nu befunno sig, är den mest romantiska, om den också för en forstman just icke skulle vara den mest tillfredsställande, ty de gamla hyggenas risbråte, de få och ovårdade planteringarna, de många nedruttna vindfällena och de murkna stubbarne gjorde, på den tiden åtminstone, skogen mera pittoresk än välskött.
Den var imellertid fullkomligt överensstämmande med en målares smak, och man hade icke gått en timme ännu och knappt hunnit hälften af den smala och branta gångstig, som mellan gigantiska silfvergranar, lärkträd och tallbuskar förde dem uppåt den höjd, der den gamla borgen borde finnas, innan Malkolm stannade och utropade full af förtjusning:
— Se då Alf, hvilket motiv för en tafla detta skulle bli — sätt dig ned der på stenen ett ögonblick och se till venster!
Hvilka vackra partier, hvilka dagrar och skuggor, hvilken grönska, hvilken effekt i och öfver det hela!
En bäck, som kom ifrån någon vattengöl på höjden, kastade sig här öfver en klippa och bildade en kaskad, hvars skum stänkte öfver en murknad spång nedanför, ett mossigt stensäte och ett af dessa okonstlade monumenter, som taga sig så bra ut, och som man så ofta ser i bergstrakterna öfver förolyckade personer — ett lutande och mossigt träkors, behängdt med radbandskulor uppträdda på ståltråd, och med en tafla, som beskrifver olyckshändelsen, alltsammans öfverstänkt af glittrande vattendroppar, hvilka underhålla den yppiga grönskan, omslutet af fallets harmoniska brus och belyst af denna milda och friska dager, som solstrålarne sprida genom skogens löfverk.
Malkolm hade sjelf satt sig ned på den kolossala stubben efter en silfvergran och framtog sitt ritstift och sin portfölj, och
Alf lade sig bredvid på marken för att putsa den långa vackra ”tox” eller alpstaf han skurit under vägen.
En halftimme förgick; båda hade slutat, och Alf skulle just ur sin rensel framtaga den medförda middagen, då en gäll hvissling, helt nära intill dem, ljöd genom skogen.
En jägare, som blåser efter hundarne, tänkte han, under det han såg sig omkring, men den lät icke så, den hade något hest och hväsande, som var helt eget, och i nästa ögonblick upprepades den ännu närmare.
I detsamma lade Malkolm sin hand helt sakta och betydelsefullt på Alfs arm och hviskade, under det han pekade framför sig:
— Se dit Alf, det är han, det är den hvita pierrot’n!
Du ser honom ju?
— Ja, det är han, — sade Alf lika tyst och ville i detsamma resa sig upp, men Malkolm hejdade honom och fortfor alltjemt, med ögonen riktade åt samma håll:
— Var stilla Alf, låt oss se, hvart han ämnar sig!
De hade båda talat så sakta och hållit sig så orörliga, alltsedan den sista hvisslingen hördes, att då man följde riktningen af deras blickar, hvilka hvilade på hufvudet och axlarne af en person, som syntes öfver buskarne vid kanten af strömmen, och som stod lika orörlig, skulle man kunnat tro, att de alla tre voro stenbilder, som med liflösa ögon stirrade på hvarandra.
Denna varelse med sin kala glatta hjessa och sin egendomliga fysionomi, som stod der tyst och stel som en spöksyn, hade imellertid ett uttryck af häpenhet och förskräckelse, som var alldeles detsamma, hvilket Malkolm anmärkt, då han såg honom kasta sig i hafvet för ett år sedan.
Alf kunde imellertid icke längre styra sin ifver och otålighet att ändtligen få fast i den besynnerliga mannen, hvilken midt på ljusa dagen stod der framför dem som en uppenbarelse, liksom förstenad och gäckande deras önskningar att ertappa honom.
Det var ungefär femtio steg imellan dem och den hvita pierrot’n, som för hvarje sekund syntes Alf mera sväfvande och obestämd och tycktes honom i hvarje ögonblick kunna försvinna som en dimma för hans allt mera osäkra och stirrande blickar.
Han reste sig häftigt upp trots Malkolms återhållande arm, och hoppade i vild fart öfver de stenar och busksnår, som lågo imellan honom och det orörliga föremålet för hans nyfikenhet, följd af sin vän, som, då anfallet nu en gång var börjadt, ansåg det bäst att understödja ett bemödande, på hvars framgång han likväl icke hade den minsta förhoppning.
I samma ögonblick som Alf rörde sig, tycktes äfven judens förstelning bruten, han påsatte hatten, som han hållit i ena handen, och med tillhjelp af den långa alpkäpp han höll i den andra, svängde han sig öfver stenblocken, bakom hvilka han stod, och var blixtsnabbt uppe på den bräckliga bryggan, på hvilken han ilade fram som en ekorre.
Då han hunnit midten deraf, stannade han, vände ännu en gång för en sekund sitt bruna och grinande ansigte emot sina förföljare, som voro på endast ett par stegs afstånd ifrån stranden, och i nästa ögonblick hade han hunnit öfver.
Just då brusto de murkna stockarne, föllo ned i det hvirflande vattnet och bortfördes af strömmen i samma stund, som Alf hunnit fram och skulle sätta foten derpå.
Båda de unga männen rusade i häftigheten utan betänkande ned i det iskalla vattnet för att komma öfver till den infernaliska varelse, som på andra stranden lät höra ett torrt och hånfullt skratt, hvilket echot i skogen upprepade, och sträckte, liksom för att bevisa sin identitet med Malkolms drömmar, alla sina tio fingrar i luften för att triumferande klappa i sina knotiga händer, innan han försvann bland riset och ormbunkarne i den täta skogen på andra sidan.
Alf fann imellertid genast, att strömmen var för stark att här komma öfver; han ryckte våldsamt sin vän, som redan förlorat fotfäste, tillbaka och lät sin vanmäktiga vrede utbryta i några högljudda svenska eder och hotelser, som skallade efter den lilla mannen, förmodligen till ringa uppbyggelse för hans tyska öron.
Våta upp till midjan, flata och förargade, sågo de båda vännerna på hvarandra med villrådiga blickar.
Den hvita pierrot’n hade åter undkommit.
Ett långt stycke nedanför flöt vattnet lugnare; det skulle hafva varit lätt att der simma eller vada öfver, men huru kunna förmoda, det han ännu stod att finna i en för dem okänd trakt, der han tydligen var hemmastadd.
Malkolm hade imellertid förlorat allt interesse för det gamla slottet, som varit resans mål, och sedan man ofvanför vattenfallet funnit ett slags bro för att komma öfver bergsströmmen och gjort en tur omkring i skogen, der de funno en hop upprifven mossa, aska och kol efter en utsläckt eld och bitar af sönderslagna stenkärl, allt spår efter den zigenarhord, hvarom skogvaktarens hustru talat och som helt nyss tycktes hafva uppbrutit, återvände de till jägarens boställe, innan solen ännu hunnit nedom skogstopparne.
Båda voro tysta den återstående delen af vägen till Kranach.
Malkolm fördjupade sig i besynnerliga spetsfundigheter för att finna överensstämmelse i de besynnerliga teorier han skapat sig, och i Alfs sinne stredo tvenne önskningar om företrädet, den ena att omsider kunna lösa sitt löfte till sin vän och den andra att återse den vackra främlingen, hvars namn han ännu icke ens visste, och som, ehuru de bodde under samma tak, en sällsam otur nekat honom att ens få se eller råka.
Och likväl hade hon redan, utan att han sjelf gjorde sig full reda derför, intagit ett rum i hans hjerta, som hon kanhända aldrig skulle lemna.
Solen var ännu icke fullt nedgången, då de stannade vid posthuset i Kranach för att till fots genom staden begifva sig hem till det gamla värdshuset, och man ringde just till aftonbön, när de kommo ut ifrån gården på gatan, hållande sina hattar i hand för att icke stöta de andäktiga stadsboar, som de mötte med bara hufvuden.
— Det var en gammal förnäm dam, hvilkens lik man förde till kyrkan i morgse; det står qvar der ännu och skall först i morgon nedsättas i grafhvalfvet.
Har du icke lust att gå in och se det? — sade Alf, i detsamma de passerade förbi de öppna kyrkdörrarne.
Kyrkan var nästan tom, endast ett par gamla qvinnor lågo försänkta i bön eller sömn innanför dörren, och några barn stodo framme i choret, beskådande den döda, hvilkens kista var stäld på en katafalk och locket lagdt tvärs öfver fötterna.
Den gamla damens lik var höljdt i siden och spetsar och såg ännu mera hemskt och förvandladt ut genom den färgade dagern, som föll derpå genom de målade kyrkfönstren.
Kulorna och korset äro af agath och bilden af guld! — sade Malkolm, och böjde sig ned för att närmare betrakta det radband man lagt mellan likets sammanknäppta händer.