Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hvilar i sängen, lik en död, och stjernljuset darrar på hans bleka panna.
Som skuggor sväfva
Sorgbarns händer öfver riddarens ansigte; de sväfva öfver hans ansigte som tysta skuggor.
Då reser sig riddaren upp.
Sorgbarn far tillbaka, uppgifver ett halfqväfdt rop och kastar sig på knä.
– Herr Erland, hviskar Sorgbarn, – jag vill dig icke illa.
Vredgas ej!
Riddaren svarade icke.
Då märkte Sorgbarn, att kraften verkat.
Han steg upp och sade lugnt:
– Riddare, du skall lemna bädden och följa mig!
– Hvart vill du föra mig, Sorgbarn?
Riddaren klädde sig.
Derefter fattade
Sorgbarn hans hand, och de lemnade kammaren.
De stego ned för torntrappan och kommo genom en bakport till stranden der riddarens fiskarbåtar lågo.
I den minsta af dessa båtar rodde honom
Sorgbarn öfver sundet med så tysta årslag, att väktaren svårligen kunde höra det, fattade derefter hans hand och förde honom in i skogen.
Den hemliga kraften verkade nämligen så, att riddarens vilja, så stark och oböjlig hon annars var, underordnade sig gossens; ja, sammansmälte med denna till en.
Riddarens själ såg in i Sorgbarns, såsom den trogne tjenaren ser i sin herres ögon, hvad han vill, tänker och känner.
Snart skulle den hemliga kraften verka ännu djupare.
Såsom i det vexande trädet årsringarne bilda sig kring kärnan och förtorka, i den mån nya sådane lägga sig omkring de gamla, så vexa omkring det menskliga väsendets kärna årsringar af lidelser, känslor och tankar, som hvar efter den andra förtorka, medan nya lidelser, känslor och tankar, lägga sig utomkring de vissnade och saftlösa.
Men själens äldsta årsringar äro dock de, som ligga närmast dess kärna; derföre äro barndomens minnen så ljufva: de äro närmast andens hjerta.
Medan nu gossen förde Erland mellan skogens stammar, trängde den hemliga kraften allt djupare in i hans väsen, från årsring till årsring allt närmare kärnan; och allt som den inträngde, lifvades på nytt de förvissnade och förgätna lidelserna, svällde de åter af lifssaft ur minnets rot.
Erlagd blef densamme han var för tio år tillbaka, då han plockade blommor vid bäckens rand med den bruna flickan.
Skuggan, som dvalts i hans själs afgrund, steg upp i känslans ljusaste dager; ungdomskärlekens känsla, den ljufvaste, den som annars aldrig återvänder, ilade genom hans varelse, och han tänkte, han kände Singoalla.
– Sorgbarn, sade riddaren, då de hunnit ett stycke in i skogen; – låtom oss sitta ned och hvila.
Natten är så skön.
Ser du stjernan, som glänser deruppe öfver ekens topp?
Jag älskar dig som en son, som om du vore min lille Erland; ja jag älskar dig mera, bleka barn, och jag ser i din själ, att du älskar mig.
Det är så skönt så friskt i natten.
Hvart för du mig, Sorgbarn?
Jag följer dig till verldens ända.
– Jag för dig till min moder.
– Bor din moder i skogen?
– O, att du vore min son!
Är du icke min son?
– Jag är din son, svarade Sorgbarn, häpen, rörd och förvirrad öfver dessa ljufva ord.
– Hvem är din moder?
Är det Singoalla ...
Singoalla ...
Singoalla?
Klangen i hans stämma blef mildare och mildare.
– Ja, min moder är Singoalla.
– O Gud! sade riddaren, och tårar sipprade ur hans halfslutna ögon, – jag är så lycklig.
Älskade son, hvi igenkände jag dig icke genast?
Du har varit främling i din faders hus, du har lidit mycket af hans orättvisa vrede.
Jag ser dock i din själ, att du icke hatar mig; nej, du älskar mig och är lycklig af mina ord.
Kom, Sorgbarn, jag vill gå till din moder.
De fortsatte vandringen.
Sorgbarn ryste i natten ... ryste af sällhet, ty så kan äfven ske, då sällheten kommer, såsom en flod af solljus inströmmar i ögon, som, förut blinda, plötsligt blifva öppnade ... ryste af en hemsk känsla, ty riddaren var så blek, så underbart förändrad, hans röst så andelik ... det var som ett bländverk, som om en främmande själ talat ur hans mun.
Sorgbarn fattade sin faders hand och förde honom in i labyrinten.
Ett eldsken lyste på afstånd; det försvann igen, ty en klippvägg undanskymde det, men snart visade det sig åter.
Det kom från grottan.
– O, jag darrar, mumlade riddaren; – bor min själs älskade i dessa klippor?
Ljuden af riddarens och pilgrimens steg genljödo och förberedde den ensliga bostadens innevånare på deras ankomst.
Singoalla satt på mossbädden, eldskenet flämtade på de fuktiga klippväggarne och spred en bedräglig rodnad öfver hennes kinder.
Äfven Assim satt på sin förra plats, med korslagda armar.
Han hade nyss slipat svärdet mot en berghäll; nu hängde det blottadt i hans bälte.
– Hör, hviskade Singoalla, som alltifrån skymningens inbrott lyssnat och väntat, väntat och lyssnat; – hör!
De komma.
Assim, gå, gå!
Assim steg upp.
– Jag stannar i skuggan, sade han; – om du beslutar, att han skall dö, så rör i elden; det är tecknet.
Mitt svärd är skarpt, min hand är säker, ett oväntadt hugg skall fälla den vilde isbjörnen.
– Gå, gå! hviskade Singoalla med en befallande rörelse.
Assim försvann.
I nästa ögonblick inträdde riddaren och Sorgbarn.
Hon betraktade honom ...
Hvem kan beskrifva en blick, sådan som denna?
En lefnad med alla dess öden, fröjder och sorger, med hela dess rika skatt af lidelser och känslor kan sammandraga sig i en blick, såsom linsen samlar solens alla strålar i en brännpunkt.
Det förflutna, närvarande och kommande kunna sammansmälta i en blick.
De sammansmälte ock i Singoallas till en enda fråga, stolt och förkrossande, hotande och dock bäfvande.
Det var en fråga om hågkomst eller förgätenhet, om kärlek eller hat, om tårar eller blod.
På sina halfslutna ögonlock erfor riddaren en brännande känsla af denna blickande fråga.
– Singoalla! hördes Erlands röst, mild och fruktande.
Den ton, i hvilken detta ord klingade, besvarade allt hvad Singoallas själ frågat.
Han kom med hågkomst, kärlek och bön om förlåtelse.
Huru kunde hon då förkrossa honom med ord om mened, hämd och död?
Singoallas hufvud sjönk mot hennes suckande barm, hennes pannas vemod dolde sig i de magra, genomskinliga händerna.
Hennes gestalt, nyss så hög och stolt, blef likasom förminskad och kringgöts af de svarta lockarnes sorgedok, nyss svallande bakom henne lik en drottnings släp.
– Singoalla, upprepade Erland, och tårar framträngde under hans ögonfransar.
Singoalla svarade ej; hon stod lik en bildstod, men hennes barm och dess suckar förrådde lif.
Riddaren lyfte Sorgbarn i sin famn och gick ett steg mot Singoalla.
Sorgbarn slog sin ena arm kring sin faders hals, den andra kring sin moders.
Deras hufvuden lutades mot hvarandra:
Erlands bruna lockar blandade sig, såsom fordom, med de svarta böljor, som svallade kring Singoallas panna.
Hvar äro nu qvalen, vreden, de bittra minnena, som bodde derinne, de hemska suckar, som genljödo der, de vilda rop, som stundom gåfvo sig luft ur Singoallas bröst, då hennes förtviflans börda blef henne odräglig?
Nu höras endast milda suckar, sakta snyftningar.
Erland lägger sin arm kring
Singoallas lif och hviskar – hon hör icke hvad, men det ljuder, som när en vindflägt vaggar sig till ro i björkens krona.
Han skär tänderna af smärta.
Han vill Singoallas lycka, men för honom, den förskjutne, att se denna lycka!
Bättre vore det honom att dö i eld.
Singoalla för sin hand öfver Erlands ansigte; hon frågar hviskande, med tårfyllda ögon, ömma underliga frågor:
– Hvi är du så blek, Erland?
Hvarför vissnade dina kinders rosor?
Hvart flydde din ungdom?
Jag drömde, att du ännu var sjutton år.
O, Erland, har du lidit?
– Hvar har du varit så länge, o Singoalla? frågade Erland tillbaka.
– Mins du vår lyckas plats, der granen susade, der bäcken sorlade?
Ack, granen susar ännu, bäcken sorlar ännu.
Det förflutna har återvändt, vi äro åter unga.
Kom, Singoalla, låtom oss leka och plocka blommor vid bäckens rand!
Mötestiden är ju inne; himmelens stjernor blinka.
Erland fattade
Singoallas hand och förde henne ur grottan.
Knappt tänkande, endast saligt kännande, följde honom Singoalla.
Hon vandrade med sänkt panna i svärmisk dröm vid sin riddares sida.
Hon såg ej stjernorna, ej träden, mellan hvilka hon skred.
O, slute aldrig denna sällhet!
Låt dem leka vid bäcken och dö, innan morgonen kommer med sin kalla dager och sin grymma verklighet!
Natten, drömmen, svärmeriet, de flämtande skuggorna, de blinkande stjernorna, det obestämda, obegränsade och sammanflödande, de ljufva villor, som födas i det dunklas sköte, o, hvad är solen med dess gyllene sken, dagen med dess klara föremål, dess kalla sanningar mot detta!
Sorgbarn följde fader och moder.
Den lilles ansigte glänste.
En okänd makt rörde sig i hans barm och tvang honom sjunga för den lyssnande skogen.
Men sången ljöd som en hviskning, och dess betydelse kände endast andarne, som sväfva genom natten.
De kommo till kullen vid bäcken; han var ej långt från grottan.
Erland och Singoalla satte sig vid kullens fot på gräsmattan, der de fordom setat; men leka, men plocka blommor kunde de ej; domnande hvilade de mot hvarandras skuldror; de kunde ej tala, endast sucka och känna hvarandras närvaro, halft vakande, halft drömmande.
Men Sorgbarn satte sig vid bäckens rand, betraktande stjernorna, som speglade sig deruti, och sjöng för dem.
Så skredo stunderna, och stjernorna, den ena efter den andra slocknade i vesterns töcken.
Grå dimma blandade sig med mörkret; marken fuktades af arladagg.
Då gick Sorgbarn till sin fader, lade sin hand på hans skuldra och sade till honom:
– Natten lider.
Riddaren vaknade smärtsamt ur sin halfslummer; hans vilja var underdånig Sorgbarns; han måste lyda.
Detta gjorde Sorgbarn, ty det var redan långt förbi midnatt, och den hemliga kraften, genom hvilken Sorgbarns själ beherrskade riddarens, började slappas.
Det kände Sorgbarn af kyla och mattighet i sina lemmar.
– Moder, sade han till Singoalla, – kom!
Jag är matt och fryser.
Vi måste skynda.
– Säg farväl, o moder.
Vi måste skynda, upprepade Sorgbarn ängsligt.
Singoalla steg upp.
– Farväl, hviskade hon till riddaren.
– Nej, nej, sade riddar Erland; – här skola vi stanna evigt.
– Vi träffas åter.
– Fly, moder!
Stanna ej! bad Sorgbarn.
Singoalla ilade bort.
Riddaren sträckte sin famn efter henne.
– Kom, sade Sorgbarn; – du skall följa mig, fader.
Och Sorgbarn fattade hans hand, och han måste följa.
Med skyndsamma steg återvände de till slottet, rodde öfver sundet, gingo uppför torntrappan och inträdde i kammaren.
– Tag af dina kläder och sof! befallde Sorgbarn.
Riddaren lydde.
Sorgbarn svepte sig i sitt täcke, lade sig på sin matta och somnade straxt af mattighet och ansträngning.
Sanduret hviskar, de bleknande stjernorna blicka in i tornkammaren, riddaren sofver i sin säng, pilgrimen på sin matta.
Fåglarne stämma upp sin sång; tjenarne på slottet vakna; från skogen ljuder redan den flitige nyodlarens yxa.
Dag och natt.
Äfven Sorgbarn vaknade straxt derefter, matt, men med en ljuflig efterklang af nattens lycka i sin själ.
Fader! var han nära att säga till herr Erland, ty han erinrade sig väl de ord af faderskärlek, riddaren talat under natten, men ordet fader dog på gossens läppar, när han såg upp och skådade det dystra uttrycket i riddarens anlete.
– Förbannelse, mumlade riddaren.
– Jag har drömt en gräslig dröm denna natt.
Onda andar hafva plågat mig.
En sådan bar ock dina anletsdrag, du Sorgbarn.
Herr Erland klädde sig skyndsamt och ilade ut att förfriskas af morgonvinden.
Hela dagen var han dyster.
Han talade föga till sin fru Helena, till Sorgbarn ännu mindre, smekte ej sin lille son, men bannade desto mera gårdens tjenare.
Sorgbarn skyndade in i skogen till grottan.
Singoalla satt der med strålande ansigte, ännu berusad af nattens minnen.
Assim kokade mat i en kittel öfver elden och sade intet.
Singoalla slöt Sorgbarn i famn, höljde honom med kyssar och frågade efter hans fader.
– Min fader! svarade Sorgbarn bedröfvad.
– Ack, jag vågar i dag icke kalla honom fader.
Han är vred och säger, att han drömt en gräslig dröm i natt.
– Sade han en gräslig dröm? frågade
Singoalla eftersinnande.
Han älskar mig, utbrast Singoalla.
– Våra fäder veta, att när den hemliga kraften verkar, då visar sig menniskan sådan hon är uti sitt inre.
Ja, han älskar mig innerst i sitt hjerta.
O, denna natt, denna sälla natt!
Sorgbarn, du skall i qväll åter föra min riddare till mig.
Men dessförinnan vill jag visa mig för honom, för att öfvertyga dig, att han älskar mig alltid.
Kom, Sorgbarn, jag går till slottet.
– Moder, ropade Sorgbarn, – du gör dig olycklig.
Kom ihåg riddarens maka, fru Helena!
– Hon! inföll Singoalla med blixtrande ögon.
– Jag är riddarens första och enda maka, så sannt en Gud lefver i himmelen.
Han älskar henne icke; han kan det icke.
Såg du ej, hörde du icke under denna natt?
Mig, mig ensam älskar hans själ.
Hon gick, ty ett tvifvel, det hon ville vederlägga, en svartsjuka, den hon förgäfves hånade, hade vaknat i hennes sinne.
Assim tog sin båge på axeln och följde henne äfven, men på afstånd.
Efter en stunds vandring kom Singoalla, följd af Sorgbarn, till en sakta sluttande höjd, öfver hvilken hennes väg låg.
Hunnen upp på densamma stannade hon plötsligt, ty hon såg riddaren till häst der nedanför.
Hans häst var betäckt af skum.
En båge hängde på hans sadelknapp.
Äfven han upptäckte henne; han stannade, förde handen öfver ögonen, såg och ropade.
– Förbannade spökelse!
Hedniska troll!
Förföljer du mig äfven vid dagsljus?
Och han ryckte till sig bågen, spände den, lade en pil i dess ränna och sköt.
Assim hade störtat fram, ryckt henne med sig och fört henne ur sigte.
Derefter spände Assim sin båge och ilade tillbaka, för att besvara skottet, men då var riddaren redan försvunnen.
När Assim återvände, satt Singoalla på den gröna mossan och stirrade vildt framför sig.
Sorgbarn satt bredvid henne, tyst, men önskade att få dö.
– Singoalla, sade Assim och böjde sig öfver henne.
– Vill du ej, att jag skall döda Erland?
Jag har en giftig pil i mitt koger och riktar väl.
– Jag har rättighet att taga hans blod.
Döda honom! svarade Singoalla.
Assim gick.
Äfven för honom fanns ett hopp.
Singoalla ropade honom tillbaka.
– Nej, Assim, du vän af giftiga drycker och giftiga pilar!
Icke ännu, Assim! sade Singoalla.
– Nej, icke ännu! upprepade hon, och förde ett finger likasom eftertänkande till sin panna.
– Sorgbarn skall i qväll föra den förrädaren till mig.
Jag skall då dömma honom, och blir domen döden, skall du, Assim, döda honom ...
– Ha! tillade hon, och reste sig stolt; – den ljuslockiga qvinnan, hans blåögda
Helena eger honom om dagen; men min, min är han om natten, ty han är slaf af min Sorgbarns kraft.
Farväl, Sorgbarn!
Jag väntar dig och honom i natt.
Långa voro qvällens timmar för Singoalla, der hon vid stockelden i grottan väntade på domens stund.
Sorgbarn, mina ögons lust, din kraft skall icke svika ... så talade hon till sig sjelf.
Slipa, slipa ... så talade hon till Assim, som oförtrutet,
med vansinnigt lugn, brynte sitt svärd mot klipphällen.
Men Sorgbarn, huru långa voro ej timmarne äfven för honom!
Hur hemsk den stund, då riddaren åter dukade under för hans kraft!
Hur ryslig hans nattliga vandring i skogen vid sin faders sida!
– Sorgbarn, min son ...
Men nu ryste Sorgbarn vid dessa ord.
De voro icke hans faders, de voro en bedräglig andes, som talade med hans faders tunga.
Du vet ej hur jag älskar dig, sade riddaren under den nattliga vandringen.
– Nej, släpp min hand!
Du må icke röra mig.
– Natten är mörk, moln betäcka himmelen ... och du, o Sorgbarn, talar ord, som isar mitt blod.
Ser du molnen på himmelen, min egen Sorgbarn?
– Ja, det börjar regna.
Jag skall föra dig till min arma, olyckliga moder.
Regnet började falla i strida strömmar.
Det rasslade i skogen; ingen stjerna lyste den ensliga stigen.
Och vid den lille gossens sida gick en blek vålnad med halfslutna ögon ...
Sorgbarn stannade, och en ny rysning ilade genom hans lemmar.
Han tänkte på Assims svärd, på domen, som väntade.
Ja, han stannade och önskade sig döden,
– Sorgbarn, sade riddaren.
– Gif mig din hand.
Elake Sorgbarn, jag skall klaga för din moder, att du talat grymma ord till din fader.
Men Sorgbarn grät.
– Hvarför gråter du?
Hvarför vredgas du på mig? fortfor riddaren.
– Kom, Sorgbarn!
Gif dig tillfreds!
Jag skall icke klaga på dig hos Singoalla.
Gossen utbrast häftigt:
Fruktar du icke, herr Erland?
– Vinden blåser i mörka skogen, men hvem fruktar vind och mörker? svarade riddaren.
– Du är barnslig, gosse.
– Hör du icke, hvad vinden säger dig?
Det är en sorglig saga, och du borde frukta.
– Hvad säger vinden?
Berätta hans saga!
Jag lyssnar gerna, om du blott aftorkar dina tårar och blir glad.
Medan riddaren talade så, lutade han sig mot en häll, smålog och höjde sin panna mot den mörka himmelen.
– Vinden säger: „min moder födde mig en natt på kyrkogården.
Hon sökte der sin makes graf, men han var icke död.“
– Hörde du vinden säga detta, underlige gosse?
– Vinden säger:
„Min fader var en riddare, som färdades vida, ostadig i sinnet och trolös.“
– Då liknar ju vinden sin fader.
– „Min moder sökte honom och vandrade från land till land, men fann honom icke.
Sjelf trodde hon sig älskad och sökt af honom.
Hon trodde honom mycket olycklig, och hon grät öfver honom; hennes tårar föllo som dagg på ängen, som regn på bergen.“
– Sade vinden detta?
Men hvad säger han nu?
„Min fader var icke olycklig, ty han hade glömt min moder och sökte henne alldeles icke.
Han älskade en annan, som kom från norden.
– Vinden har en trolös fader, sade riddaren.
– Men hör, hur det klagar i skogen!
Det är åter vindens röst.
– Vinden säger: „jag är ammad vid ett suckande bröst; jag vyssades med klagosånger.
Min moder är mycket olycklig.“
Riddaren sänkte sin panna och lade armarne öfver bröstet.
– Sorgbarn, sade han, – du som förstår vindens språk, hvad berättar han nu, ty nu ropar han, nu vredgas han, och trädens kronor skälfva.
Sorgbarn svarade:
– Vinden säger: „min fader ville i dag döda min moder; han sköt en pil mot hennes bröst, men hon flydde.
Hvarför hatar du min moder?
Hvad hafver hon brutit mot dig?
Svara mig, riddare!“
Riddaren sänkte hufvudet mot sitt bröst och frågade:
– Sorgbarn, sade din moder, att det var natt, då du föddes?
Sade hon, att hon framfödde dig bland de dödas grifter, medan hon sökte din faders graf?
– Ja, svarade Sorgbarn dystert.
Riddarens barm häfde sig, och hans röst blef djupare.
– Töcknet skinger sig, fortfor han, – och jag skådar nu in i tvenne verldar.
Jag minnes nu, hvem jag är, då solen skiner på himmelen.
Jag är vansinnig om dagen, Sorgbarn.
Jag hatar din moder om dagen, ty då är jag vansinnig.
Vill ej din moder döda mig för min trolöshet, min grymhet, för alla de qval jag beredt henne?
Sorgbarn, fråga din moder, om hon vill taga mitt blod.
Det är hennes rätt.
Men Sorgbarn svarade:
– Hör du, hur vinden klagar:
„Kan jag föra min fader till döden?“
Och Sorgbarn, som ryste för Assims svärd, fattade riddarens hand, för att fly med honom tillbaka till slottet.
Då framträdde den lyssnande skuggan ur sin skymning.
– Fly, hviskade hon till Sorgbarn, ty Assim rasar och vädrar blod.
Han lurar vid grottans ingång.
Jag har väckt hans vrede, men kan ej söfva den åter.
Riddaren igenkände den hviskandes röst, vände sig om och ville fatta i hennes klädning.
Men hon upprepade ängsligt: – fly, Sorgbarn!
Assim hör oss!
Sorgbarn skyndade framåt, och riddaren måste följa, fastän hans själ våndades.
Men äfven Singoalla ... ty det var hon, som skymtat lik en skugga ... följde
Sorgbarn på kort afstånd, och när de hunnit ett stycke från det farliga klippbrottet, der döden lurade, bad hon honom stanna.
Riddaren sjönk till Singoallas fötter och omfamnade hennes knän.
Singoalla lutade sig öfver honom och strök hans lockar:
– Erland, sade hon mildt, – vi se hvarandra nu för sista gången på jorden.
Farväl, min älskade!
– Får jag dö? inföll Erland och kysste hennes hand.
– Nej, svarade Singoalla.
– Jag ämnade väl i afton döda dig, men då var jag svart i min själ af vrede och förtviflan.
Nu skall du lefva, Erland, för din maka och din son.
Du älskar ju Helena, och hon älskar dig ... och din lille son, säg, är han mer lik dig eller din blåögda Helena?
Jag ville rätt gerna smeka din lille son.
– Tyst! utbrast riddar Erland.
– Tala icke om Helena!
Om dagen, då mina sinnen äro förvirrade, förliker jag mig väl med denna qvinna; men du, Singoalla, är min enda verkliga kärlek, likasom du är min första och rätta maka.
– Bedrag mig icke, sade Singoalla bedjande; – tala icke så, att jag ännu en gång omfattar förhoppningar, som sedan svikas och efterlemna vrede och förtviflan!
Bedrogs jag ej af dina ord, då Sorgbarn första gången förde dig till mig?
Jag trodde, att du älskade mig alltid, och att det var din sällhet att skåda mig.
Då beslöt jag uppsöka dig.
Men du ryste vid min åsyn och vredgades och ville döda mig.
Erland, du hatar mig om dagen; älska mig kan du endast om natten, då Sorgbarns hemliga kraft slagit din vilja i bojor.
– Det ligger en sanning i dina ord, men det är icke hela sanningen, ty nu skådar jag klart, svarade riddaren.
– Jag är ej densamme om dagen och nu, då jag är hos dig.
Om dagen är jag olycklig och vansinnig; ja, vansinnig, ty en eländig munks lumpna sagor förvredo för alltid min hjerna, medan hon var sjuk af en giftdryck.
Du minnes väl Assim och din fader?
Det onda, de gjort mig, öfverflyttade min förvirrade själ på dig, och allt det, som munken med djefvulsk slughet förtäljde om trolldom och gudlöshet, öfverflyttade hon äfven på dig.
För min sjuka tanke blef du sålunda en outplånlig skräckbild, och sjelfva ditt namn, det ljufva Singoalla, ljöd för mig med hemsk klang.
Men i djupet af min varelse qvarlåg hela den skatt af kärlek, som var din.
Då kom en flicka, som var min barndomsvän och min vårdarinna, när jag låg sjuk.
Jag trodde mig älska henne; men den qvinna jag älskade, var alltid du, min maka; det var du, som bar en mask, liknande Helenas anlete.
Ja, jag älskade aldrig Helena, utan dig, omgestaltad till Helena; det känner jag nu.
Singoalla, vill du icke döda mig för rättvisans skull, för min brutna ed och de qval, jag förorsakat dig, så döda mig för min egen skull, ty jag ryser för morgondagen.
Jag vill icke vakna till vansinne och till hat mot dig, som är min själs hjerta.
Singoalla svarade:
– Din mened är dig förlåten; för den skall du icke dö.
Ej heller skola dina ord förleda mig tro, det du icke älskar Helena åtminstone om dagen, när du är vansinnig.
Hvad gör det, att du är vansinnig, Erland, blott du är lycklig?
Se, jag kom till denna nejd och skickade dig min son, att han skulle besegra din själ genom saktmod, ty på en ovänlig själ verkar ej den hemliga kraften, och sedan föra dig till mig.
Jag valde min bostad i grottan derborta och väntade dig i elfva dagar.
Jag ville blott se och tala med dig ännu en gång före min död, ty jag känner, att jag snart skall dö.
Det var den ersättning, jag kräfde af Gud, för alla de sorger jag utstått, och denna ersättning har den barmhertige Guden gifvit mig.
Hvad vill jag mer för mig sjelf?
Svårare är att tänka på Sorgbarn, ty hvad skall af honom blifva, när jag är död?
Om dagen, då din själ är fiendtlig, är han ju icke mera din son!
Men Gud skall beskydda Sorgbarn, om han bevarar sin själ snöhvit, och Sorgbarn skall dessutom icke lefva länge.
Det har jag sett i ditt ödes linier, älskade, bleke gosse! ...
Nej, Erland, nu skola vi skiljas för alltid.
I morgon, då du vaknar, så minnes du mig blott som en svår dröm, hvars intryck snart bortföres med dagens vind.
Singoallas bild skall sedan icke störa dina tankar, hennes namn aldrig ljuda i ditt öra; hon är för dig försvunnen, som om hon aldrig varit.
Men skulle hon likväl återkomma i din själ, någon gång, i en enslig stund, så minns henne icke som en hämnande, hednisk, ej heller som en sörjande Singoalla, utan minns henne såsom den förlåtande som glädjes åt den natt af kärlek, du skänkte henne i grottan och vid bäckens rand!
Din lefnad skall med Helenas flyta som en lugn flod genom gröna ängar, under svalkande skuggor.
Din Erland skall vexa upp och blifva din ålders glädje.
Ditt hus skall länge ega bestånd och din Guds välsignelse hvila deröfver.
– Farväl, Erland! fortfor hon med innerlig röst.
– Farväl yngling vid bäcken!
Farväl, min första och enda kärlek!
Farväl min lycka och olycka!
Välsignad vare du, min make! välsignad du, min fröjd, mitt solljus, min ande, mitt allt!
Och Singoalla tryckte den kyss, hon tänkte den sista, på sin Erlands läppar och ilade bort.
Utöfver Erlands kinder strömmade tårar; han vred sina händer och ropade Singoalla, så att det genljöd i skogen; men Singoalla var borta, och Sorgbarns kraft fängslade Erland vid stället.
Då utbrast Erland i sådane verop, att det skar genom Sorgbarns märg.