Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon läste och förklarade, på sitt sätt, äfven för henne långa stycken ur andaktsböcker, som hon dessutom lånade Elina, och hvilka Mariana påstod skulle både uppbygga, trösta och hugsvala henne, om hon rätt innerligen lade dess ord och anda på hjertat, begrundade och insöge dem, »lät sig af dem lika som impregneras».
Elina tog och lofvade, men ryckte slutligen ändå fram med en direkt fråga hvad medel Mariana trodde hon borde bruka, för att söka återvinna Alberts hjerta, något som hon ansåg ej allenast vara lofligt att göra, utan till och med en skyldighet att försöka.
»Ack käraste, älskade Elina!» sade Mariana, och ryckte litet på sina magra axlar, »hvad finnes väl för medel att taga dessa hjertan, fulla af jordisk kärlek, jordiska lidelser, i flygten.
Jag åtminstone känner intet.
När ett sådant flyger bort, så är det som när ett lätt moln drifves af stormen: man ser nog huru det skyndar undan, men att ropa det åter och hålla det fast, vore omöjligare än att räkna sandkornen på verldshafvets botten.
Derföre! låt hans verldsliga kärlek fly, och sök blott att vinna hans andeliga, och, om eder lycka hittills haft sin grundval på denna vanskliga jorden, så bygg nu opp dess fasta tempel i himmelen; der finns inga stormar, inga hvirfvelvindar som blåsa det ned, ingen falsk grund som gör att det instörtar.
Med ett ord – sök att draga
Albert från dessa fåfängliga nöjen och tidsfördrif, som nu sysselsätta och förvilla honom; visa honom huru välgörande bönen och lif i Gudi inverkat på dig sjelf, och sök att indraga honom i detta, äfven om han i begynnelsen skulle spjerna emot, ty detta är din pligt, din höga skyldighet, skulle du än deraf till en början ej skörda annan frukt än otacksamhet, hat och begabberi!»
»Och detta af Albert!
Nej Gud bevare mig derifrån, goda kära Mariana!» sade Elina förskräckt och förfärad, ty af alla Marianas ord voro dessa dock de hårdaste.
»Nej Mariana! hellre låter jag
Albert fortgå som han vill, än utsätta mig för hans hat och begabberi.»
»Ja, se bara!» sade Mariana strängt, »huru svag, och bräcklig, och eländig eder jordiska kärlek är!....
Förr vill du då se Alberts själ gå förlorad för den himmelska saligheten, än uppoffra din egen känsla af obehag vid att se honom, i början kanske, med vämjelse mottaga eller kanske till och med bortkasta det himmelska manna du ville räcka honom!»
Ännu en lång stund talade Mariana i denna anda för Elina, och Elina fann slutligen att det verkligen vore hennes skyldighet att, kosta hvad det ville, återföra Albert på den rätta vägen, och det genom religionen, såsom det enda, enda användbara medlet.
Men Elina måste nu skynda hem, och Maiana lofvade att hädanefter ofta besöka henne, i sin ensamhet, ty Elina hade så utledsnat sina andra unga väninnor med sitt eviga pjåkande omkring vaggan, och sitt sorgbundna, mörka lynne dessemellan, att de så småningom flytt, för att endast högst sällan, och då blott på ett kort ögonblick, besöka Elina.
Nu, efter denna dag, grät Elina ännu långt mera, både dagar och nätter; Milla skrek naturligtvis i proportion deraf, och förfärligt synd var det om den arma
Albert, hvars hjerta led outsägeliga qval af att se
Elina för hvar dag aftyna och aldrig möta honom med andra ord än: »Albert, låtom oss tillsammans bedja den gode Guden om nåd och förbarmande!» och detta alltid under heta, strida tårar.
Albert villfor alltid och gerna hennes önskan, men började slutligen föreställa henne, att de fordom voro oändeligen lyckliga utan att dock jemnt och beständigt »besvära den gode Guden» – såsom
Albert uttryckte sig – »med böner, jemmer och klagan», och, då Elina i dessa ord trodde sig finna någon sort hädelse, något ogillande af hennes djupa andakt, gjorde hon sina små försök att andeligen skola upp Albert; men då detta ej rätt ville lyckas henne, utan Albert bara blef ledsen och trött, samt gick sina färde, då grät Elina, så att man kunde sköljt stora lakan i hennes tårar, och kom då Mariana för att trösta och hugsvala henne – så blef det ännu många gånger värre.
Man hade imellertid hunnit öfver Julen, Januari och Februari månad.
Mars-solen började titta in helt munter och glad, väckande och lifgifvande, och när Elinas ögon någonsin voro torra, sydde hon, i denna Mars-solens sken, med allra största flit på öfverdraget till en stor beqväm skrifstol, hvarmed hon ville öfverraska och glädja sin älskade, och, som hon trodde, för sig alldeles förlorade, Albert, på hans födelsedag, hvilken inföll fram i slutet af Mars.
I Elinas hjerta började de första ljusgröna hjertebladen till tröste-liljan att uppspira, på samma gång som hon sömmade alla dessa blomster åt honom, hvars hela lif hon ville blomster-strött, om hon endast vetat huru.
Milla var nu ett halft år, och oftast ganska snäll och medgörlig.
På en tid af fjorton dagar – just när den omtalade Mars-solen leende och glad började visa sitt blida anlete – hade Mariana litet eller intet haft tid med Elina, ty hon var, som hon sjelf sade, så upptagen af att trösta, lindra, hugsvala och hjelpa menniskor som voro i nöd och betryck, att hon mången dag ej hade ett enda ögonblick öfrigt för sig sjelf eller dem som hon numera visste »vandrade den rätta vägen henne förutan», och deribland räknade hon Elina.
Elinas tårar hade så betydligt afstannat, och denna sysselsättning med broderiet till Alberts stol hade särdeles roat henne, ehuru hon, emedan det skulle företagas i smyg, nästan alltid för Albert sjelf sett lika sorglig och otillgänglig ut.
När Mariana sålunda en dag kom till henne, såg hon mycket piggare ut, försäkrade Mariana att hon nu började finna sig i sitt öde, och att hon nästan börjat taga det beslut att litet mindre sluta och draga sig från verlden, och, till en början dermed, ville hon just rådgöra med Mariana huru hon, på allra bästa sätt, skulle kunna fira sin Alberts födelsedag.
För dylika firationer inom familjen hade Mariana just en särdeles passion, stod i stort rop och var vida beryktad för sin rika uppfinningsgåfva i den vägen.
Man talade vidt och bredt om hennes förträffliga konstfärdighet att iordningställa tableaux vivants, och hvar helst en sådan skulle anbringas i hela den stora familjkretsen, måste alltid Mariana vara med om uppfinningen och tillställningen, samt ordna upplysningen, ty annars blef den aldrig enligt alla konstens reglor.
»Ack min älskade vän!» sade Mariana, som alltid fick lika som litet verldsligt lif uti sig när frågan blef om en dylik namns- eller födelsedags firande, »vi skola göra en tableau – en alldeles gudomlig tableau!
Maria med barnet – och det blir du och din lilla Milla.
En sten borde kunna mjukna och röras af denna syn, och få se om du ej just härmed kunde röra din makes kalla och förhårdnade hjerta.
Denna plan ingick icke litet i Elinas nuvavarande idéer.
En instinkt lika som dref henne dessutom att söka någon förnöjelse, ty med hennes af naturen lätta och glada lynne, kunde ej en sådan här gråtpers vara i evighet, utan skulle slutligen öfvergå till något annat.
»Ack ja!» sade Elina glad, och klappande händerna, »du, käraste Mariana, ställer till det!
Jag kan väl med litet smink och mycket väl utpyntad, blifva en någorlunda dräglig Madonna (de äro minsann icke alltid så särdeles vackra) och Milla blir väl det allra lilla sötaste Jesusbarn man kan vilja se!
– Och så bjuda vi Mamma, Pappa, alla syskonen och.....»
»Fy Elina,» afbröt henne Mariana litet sträft, »inte vill du som den heliga Guds moder visa dig för alla dessa menniskor!
Jag trodde att det var blott för att gifva en glädje åt din man, och, om möjligt, en annan riktning åt hans af verlden förvillade tankar, och sådant sker ej i stora samlingar; och, skulle du bjuda en så skulle du bjuda alla, skulle du bjuda dina föräldrar så voro ju Alberts äfven sjelfskrifna; det hela blef blott en munter afton-tillställning, och då förfelades åtminstone hela det egentliga, andliga ändamålet.
»Nå nå, du har mycket rätt!» sade Elina med en lätt suck, och med långt mindre munterhet i rösten än förut.
»Vi göra en tableau blott för Albert; han skall så mycket dess mera värdera vår möda.»
»Ja, se det är just min tanka,» svarade Mariana, och nu började man öfverlägga om hvilken »Madonna med barnet»
Elina skulle föreställa.
Mariana kände dem alla på sina fem fingrar, och upprepade nu flera dussin Madonner af differenta mästare, sittande i Rom, i Florens, i Milano, i Dresden och Paris, och Gud vet ej hvar.
Hon utvecklade härunder en stor erudition och konstkännedom.
Slutligen stadnade hon vid en af Rafaël.
»Du blir alldeles gudomlig!» sade hon, »du Elina sitter till hälften höljd af ett lätt draperi, och håller Jesus-barnet alldeles nakot i dina armar.»
»Nej, min bästa Mariana, det gör jag visst icke!» svarade Elina, icke utan en viss ovilja som hon förgäfves sökte dölja.
»Ack hvad det är för ett innerligen dumt och enfaldigt pruderi!» sade Mariana, äfven med litet harm.
»Ni verldsmenniskor se mycket mera på sådant der än vi, som blott lefva i andan och den sköna, heliga och gudasända konsten.
Du kan väl stå och betrakta en sådan tafla tillsammans med hundratals kända och okända personer, och då skulle du ej vilja återgifva henne allena för din egen man!
Ack, när skola menniskorna lära sig att rodna och skämmas för det onda, det orätta, det nedriga och smutsiga, men ej för det rena och naturenliga.
Sådant är sannerliga icke Gudi behagligt.»
»Ja, det kan jag inte hjelpa!» svarade Elina, som denna dag var alldeles ovanligt litet nedstämd, eller ödmjuk för Marianas vilja.
»Du må skratta åt mig, eller blifva ond på mig, bästa Mariana,» tillade hon, sjelf hälften skrattande, hälften harmsen »men halfnaken ställer jag mig aldrig med en mängd ljus framför mig, midt emot någon menniska; och visst icke vill jag i grund förkyla och förderfva lilla Milla för detta upptåg.»
»Åh kors, man kunde ju elda helt varmt i rummet;» sade Mariana, som nu och alltid gerna ville hafva sin vilja fram.
»Nej, nej!» sade Elina med en alldeles ny och ovanlig bestämdhet i tonen, »ingen makt i verlden kunde förmå mig, om det vore aldrig så varmt, att sitta och presentera min lilla stackars unge spritt naken.»
Nu började Mariana äfven att skratta, och man lemnade alldeles den idéen, sökande efter en annan.
»Om du» – sade
Mariana efter en stunds begrundande – »skulle föreställa en annan Madonna af den store, af sjelfva Gudomen inspirerade mästaren, Rafaël, i hans »Den heliga familjen».
Madonnan sitter der helt klädd och anständigt, Jesus-barnet sitter lika som ridande på ett litet lam, (ett sådant vore väl ej omöjligt att anskaffa,) och modren håller i barnet, och ett stycke ifrån dem står Josef.»
»Ja, men hvem skulle vara Josef?» frågade Elina, som annars tyckte det var rätt roligt med det der lilla lammet som lilla Milla skulle rida på.
»Jo, jag funderar just på», sade Mariana vigtigt, »om icke jag sjelf skulle kunna öfvertaga den rollen!»
Nu var Elina nära att icke kunna hålla sig från skratt, af blotta tankan på den lilla, kuriösa och befängda gubbe, som Mariana i karlkläder skulle komma att föreställa, och hon insåg genast det orimliga och löjliga af detta projekt, samt förutsåg att en skrattsalfva af Albert skulle blifva hela den effekt som deras försök kom att göra.
»Ack nej, söta Mariana,» sade Elina, »det går ej an!
Du måste ju ställa om allt.
Du måste ju taga emot, införa och placera Albert, när här ingen annan är som kan göra det!»
Detta hittade
Elina på i hast för att på en gång afvända projektet om Josef, ty från början var det visst icke hennes idée att tussa ihop Albert och Mariana, hvilka, hon kände det i luften, ovanligt lite sammanstämde och passade för hvarandra.
Men nu var det gjordt!
Ohjelpligt gjordt, ty Mariana gillade fullkomligt hennes invändning, och Elina hade den glädjen och helt barnsliga tillfredsställelsen att tillsammans med
Mariana få skratta åt föreställningen af henne såsom Josef. Mariana fick genast en annan Madonna på förslag, och denna antog ändteligen Elina.
Dessa små tillrustelser gåfvo nu en helt annan ton, en helt annan färg åt Marianas besök den sednare tiden, och när födelsedagen slutligen kom, syntes intet enda spår af tårar på Elinas vackra, ungdomliga anlete, utan Mariana försäkrade henne att skönare Madonna kunde man ej få se.
Detta var en innerlig förnöjelse för Elina, fast hon just icke visade den så alldeles för Mariana; och ljuft sväfvade den tanken för henne att Albert kanske än en gång skulle finna henne vacker.
Milla var, vid första proberings-försöket, alldeles odräglig att få i styr, men Carolina hittade på att locka den lilla piltinnans uppmärksamhet till sig med en grann och pinglande leksak, som hon, sjelf fördold bakom ställningen, stod och visade henne, sakta sägande:
»Ah! lull lull», och man hoppades att på samma sinnrika sätt lyckas under den rätta representationen.
»Ack om bara någon annan, än just Mariana, gick emot Albert ändå!» tänkte Elina när stunden var inne, när klockan ändteligen blef sex om aftonen; och hon satt med Milla, sprattlande af alla krafter, i skötet, bakom en oändelig mängd ljus, och hörde hur Albert kom, och hur Mariana fjeskade och orerade för honom.
Snart hörde hon dem komma in i rummet, hörde Mariana placera Albert i en för honom framsatt stol, och Albert förvånad säga: »Hvad i all verld skall detta blifva utaf?»
Men just då uppdrog
Mariana med stor behändighet förhänget, och Albert erfor en salig, oblandad känsla af ren fröjd åt den sköna syn som honom var beredd.
Förtjust sprang han fram och ville sluta moder och barn i sin famn, men Mariana stretade och drog honom i rocken, ville att han skulle beundra hur troget originalet var följdt i anordningen af taflan, huru förträfflig ljuseffekten var, huru skön, och lika som i en gloria af helighet och himmelskt ljus, Guds moder och sonen der syntes, uppmanande till omvändelse, ånger och ruelse.
Mariana ville ändteligen hålla ett litet lämpeligt tal till Alberts uppbyggelse, hvilket hon just för detta tillfälle uttänkt, – men Albert brydde sig om intet af allt detta, lät Mariana skrika och ropa bäst hon ville, lemnade henne gerna sitt frack-skört till pris, och – tryckte Elina och Milla till sitt, i glädje och fröjd simmande hjerta.
Ingenting kunde förliknas vid den glada känsla som intog honom öfver att Elina såg så frisk och liflig ut, att Milla smålog mot honom i stället för att gallskrika, som hon hittills alltid gjort.
Men, ett af Alberts första utrop, sedan han gladt sig åt allt detta, blef dock:
»Men hvarföre fick ingen mera än jag se detta!
Hvarföre fick ej Pappa och Mamma och mina föräldrar och alla syskonen äfven fröjda sig åt denna sköna anblick?»
Elina svarade ingenting på denna naturliga fråga, ty hon tyckte nu i detta ögonblick att Albert hade så fullkomligt rätt, samt önskade innerligen att hon ej låtit öfvertala sig af Mariana att icke bjuda alla dessa kära anförvandter till sig.
»Gå nu och tag på dig varma ordentliga kläder,» sade Albert till Elina när första glädjeyran var öfver, »ty i de der draperade skynkena kan du lätt förkyla dig.»
Elina efterkom genast hans begäran, men som hon skulle kläda om sig från topp till tå, och i sin glädje just ville göra detta med litet omsorg, som lilla Milla dessutom tog henne en lång stund i anspråk, och som hon i köket lite ville tillse att
Albert ej allenast fick sina favoriträtter, utan dessa särdeles goda och väl lagade, varade hennes bortovaro en god timma, under hvilken Albert hade en mindre rolig »tête à tête» med Mariana.
Detta kände Elina på sig, och skyndade derföre så mycket som möjligt, men med somligt kan man icke skynda; och då Elina ändteligen kom in i salongen blef hon icke litet ängslig och bekymrad när hon hörde Albert och Mariana i den mest ifriga och hårdnackade disput, der ingen tycktes vilja gifva efter, och der bådas ögon flammade af en eld, som icke var långt ifrån vredens eller oviljans.
Albert hade icke haft så alldeles godt öga till Mariana nu på en tid.
Han hade ofta mött henne i trapporna när han hemkom, och mången gång skyllt Elinas tårar på den fromma kusinens besök, och någon gång i Elinas ord trott sig igenfinna Marianas inflytande och ingifvelse.
Under Elinas frånvaro hade de nu, olyckligtvis, och af en fatal slump, kommit att tala om den allmänt kända fru Krüdener, som reste omkring och predikade till mensklighetens omvändelse och förbättring, och som slutligen likt en skugga hakade sig fast vid kejsar Alexander, hvilken hon förstått att alldeles lära sig beherrska.
Albert kallade henne för en äfventyrerska, en fantast, en galning, etc. som gjorde mera ondt än godt.
Mariana åter, som i botten läst allt hvad som någonsin är skrifvet om och af fru Krüdener, och som nogsamt kände att hon visst icke gjorde något ondt, minst ville något sådant, fast hon väl icke just förmådde uträtta allt det goda hon åsyftade, hon kallade den namnkunniga frun för ett Himmelens ljus, en profetissa, en af Gudi inspirerad, en äkta sierska, begåfvad med stor och öfvernaturlig förmåga att se in i framtiden och ned i menniskornas hjertan och själar.
Skrattande, och icke utan litet malice, hade Albert frågat, om Mariana verkligen trodde att dylika »utkorade» kunde finnas och hade funnits; och på detta hade Mariana, med stor ifver och häftighet, svarat, att »hon ej allenast trodde derpå, utan var fullt och fast öfvertygad derom, att det fanns rikt begåfvade naturer, som, sedan de med bön, försakelse och uppoffringar gjort sig värdiga himmelsk nåd och ingifvelse, af Gud förlänades med långt större och vidsträcktare förmåga och kraft än dessa vanliga, usla, eländiga verlds-menniskor, som, döfva och blinda för ljuset och dess röst, kräla i stoftet, skratta, häda, tvifla och förhäfva sig, i stället för att tro, bedja, hoppas och ödmjuka sig.»
Mariana talade mycket och häftigt i ämnet, samt riktade skarpa, sårande pikar åt Albert.
– Albert, för första gången allena med Mariana, och icke mera bunden af en hel gapande och lyssnande slägt, vägde just icke heller sina ord, eller återhöll sitt något sarkastiska skratt, utan gaf Mariana en och annan liten pik för dess egenkärlek, sjelfklokhet och höga förtroende till egen personlighet.
– Så stodo aktierne när Elina inträdde.
Samtalet tog väl en annan vändning, men förblef stelt, tvunget och ledsamt.
Albert gäspade då och då; Mariana satt och knäppte, och kastade stundom långa fundersamma Madonnablickar, dels på Elina, dels i taket; Elina ringde gång för gång för att få den lilla supéen serverad.
Denna blef just icke heller angenäm eller treflig, helst kalf-kottletterne voro totalt uppbrända och gröten vidbränd – allt olyckor som timat efter Elinas besök i köket.
Så fort man ätit, aflägsnade sig Mariana, dock icke utan att tillhviska Elina att »hon fruktade Albert vara för evigt förlorad för henne och all bättring».
Dessa ord plågade grufligen Elina, lika som Alberts första tilltal sedan Mariana var gången.
»Hvad i Guds namn, kära goda Elina,» sade han, »skall du med den välsignadt ledsamma Mariana att göra?
Denna afton hade varit den roligaste och angenämaste jag på länge kan påminna mig, hade du bara förskonat mig från Mariana, eller ock skaffat några flera, än denna för mig odrägliga varelse.»
Så hade Albert ännu aldrig förr talat om »den förträffeliga Mariana», allas afgud och orakel, och i detta Alberts ogillande af Mariana trodde Elina sig finna ett dylikt af henne sjelf, hela tillställningen och allt annat.
Hon brast ut i tårar, och dessa runno hetare än någonsin, ty de voro det svikna hoppets malörts-dagg.
Med förtviflan i hjertat, och utan att yttra ett ord, gick hon sakta och gråtande in till den lilla sofvande Milla, och med sorg och ledsnad i hela sin själ inkom Albert i sitt mörka, ensliga sofrum.
Väl en timma föregick under hvilken Albert i ett dunkelt månsken satt och begrundade sitt öde, jemförande ett fordom med ett nu, innan han ringde på betjenten för att få ljus antända; men huru stor blef ej hans förvåning och glädje när han fick se den stora, vackra, länge önskade stolen som
Elina skänkt honom, och hvarmed han genast märkte att hon haft stort besvär och mycket arbete, lika som med en korg att lägga papper uti, som stod der så prydlig i sitt blomsterrika halsband.
Nu ångrade han tusen gånger att han gjort Elina ledsen med att utfara mot Mariana.
Kanske hade denna hjelpt Elina med dessa stora tapisseri-arbeten, kanske hade han ändå gjort den stackars gamla flickan orätt.
Han ångrade och ville gerna återköpt hvart enda ord som kunnat stöta henne, och följakteligen Elina.
Han ville gå in till den innerligt älskade, för att ännu denna samma afton få godtgöra sitt fel och tacka henne af allt sitt hjerta, men man sade honom att hon sof redan, och minst af allt ville han störa hennes sömn.
Elina sof dock icke – hon grät; men om morgonen deremot, då Albert klockan 9 nödvändigt måste gå upp på sitt embetsrum – då sof Elina verkligt, och det så lugnt och godt som det rena fläckfria samvetet och den friska, ungdomliga lekamen det endast kan.
Sängkammardörren stod på glänt, Albert vågade sig in på den mjuka mattan och stod länge vid Elinas säng, betraktande huru söt och behaglig hon låg der.
Det klarbruna håret hängde vårdslöst men vackert öfver den hvita pannan och den runda, lätt rosenfärgade kinden.
En af de små fina händerna låg under hufvudet, och den andra behagligt utsträckt på det himmelsblå sidentäcket.
Hon andades så lätt och lugnt.
Ett litet guldhjerta med Alberts hår uti, hvilket hon redan som fästmö fått af honom, och som hon alltid bar om halsen på en fin svart snodd, det höll hon nu med de purprade läpparne.
En gång qvillrade
Milla litet i sin vagga, och då utsträckte Elina – alldeles i sömn – armen, vaggade litet, men öppnade ej ögonen och sof lika godt efteråt.
Alberts öga fuktades och han log ömt på samma gång åt denna innerligen vackra, oskuldsfulla syn.
På ett af sina visitkort skref han en morgonhelsning och en kärleksfull tacksägelse för gårdagens öfverraskning och skänker.
Detta kort satte han vid kanten af Elinas toilettspegel, säker att hon då skulle få se det under morgonklädseln.
Detta fulländadt måste Albert gå, ehuru påkostande det var.
När Elina vaknade och fick veta att Albert redan var bortgången, helsade hon vårsolen än en gång med tårar.
Hon hade så gerna velat tala vid Albert, velat be honom förlåta »den dumheten», som hon nu sjelf kallade det, att bara hafva gamla Mariana på födelsedagen.
Under natten hade hon betänkt mången god och klok sak, funderat på att det kanske väl ej var så rätt ändå, att låta Mariana få för stort välde öfver sig, helst när Albert tyckte så litet om henne, vidare: att det väl ändå, i många förhållanden, var mycket som Mariana ej så alldeles kunde förstå sig på, och att hon (Elina) borde akta sig för att icke för mycket smittas af Marianas öfverdrift i en hel hop saker och ting.
Men nu grät Elina bittert om morgonen för att hon ej genast, på färsk gerning, fick förtro allt detta åt
Albert och bedja honom ej vara missnöjd med sig, ty hon började ana att det dock hos Albert kunde finnas kärlek till henne qvar, bara hon visste att locka fram den.
Att hon icke råkat Albert på morgonen, plågade henne så mycket mer, som hon visste att han ej den dagen skulle komma hem till middagen, utan att hon först om aftonen, då Milla alltid brukade vara kinkig och ledsam, skulle få samspråka med honom.
Alberts lilla kort förmärktes alldeles icke af Elina, ty med morgon-toiletten gick det ganska knapphändigt, och utan en enda blick i spegeln.
Det oupplagda håret hängde rakt ned på de tårade kinderne; en halföppen rock och en stor shawl fulländade kostumen, och på detta sätt satt Elina – som sagt sig ute för hela verlden – ännu klockan 12 vid Millas vagga, och vaggade, och vaggade, fast flickan sof, när hon, jungfrukammars-vägen, fick höra snabba, främmande steg, som nalkades sängkammaren.
Hon kastade håret bakom öronen, drog shawlen tätare tillsammans och såg, med af ovilja rynkad öfverläpp, åt den dörren hvarifrån hon väntade det ovälkomna besöket, allt med tystande »schut!» på läpparne, för att man ej skulle väcka Milla.
Men innan dörren öppnas, innan den främmande, ty det var verkligen en sådan, inträder, utbedja vi oss att få teckna än ett porträtt af ännu en kusin till Elina:
Sådana hade Elina många, och deribland Arabella, en den allra fullkomligaste antipod till Mariana.
Hon var en tio eller tolf år äldre än Elina, och gift sedan många år tillbaka.
Hon var alldeles ingen favorit i den stora, stränga, nogräknade slägten, tvärtom! hon var just den som de flesta, för att icke säga alla, hackade på.