Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r kommit i tillfälle att pröfva de särskilda behofven.
Men detta är ju kreditivens natur, att medlen kunna, efter K.
M:s pröfning, för oförutsedda behof användas.
Summornas större eller mindre belopp verkar ingen förändring häruti.
St:r beviljat så stora kreditiv-belopp, måste de antagas jemväl hafva förutsatt, att dessa belopp kunde komma att före nästa Riksdag användas.
Skulle äfven för sådana utgifter, som 63 § EegisFm afser, E.
St:rs pröfning af behofven föregå, så inser jag icke, hvartill kreditiven skulle tjena.
Men glanspunkten af Hr Gr.s föredrag eller det som han synes med mesta intresse hafva omfattat, är neutralitetsfrågan.
Så uplysande och lärorikt än föredraget i detta häiiseende för mig varit, så beklagar jag, att detta ljus blifvit uptäudt så sent, eller först sedan saken är en fait accomplé.
Yi veta nemi. alla, att neutralitetsfrågan redan genomgått pröfning af 3:ne, om jag så får kalla dem, autoriteter.
Den första var Hemliga Utsk., som, efter hvad kändt är, i sin fullständigaste helhet godkänt den afgifna neutralitetsförklaringeu.
Den andra var E.
St:r vid sista Riksdag, som inför thronen, genom särskild adress, nedlade en gärd af tacksamhet för den omsorg om Rikets väl, som genom neutralitetsförklaringen blifvit ådagalagd; och den tredje är Svenska folket, hvars stora majoritet, ja, jag påstår, ojemförligt stora majoritet, otvetydigt instämt i E.
St:rs uttalade åsigt.
Ett fjerde tribunal i denna fråga återstår ännu, nemi.
Konst.Utsk.
Det har nu under öfverläggningen blifvit upgifvet, att en gjord antnärkn, i neutralitetsfrågan der blifvit underkänd.
Om så är, så bevisar det, att äfven majoriteten der hyllar samma åsigt om den af Regeringen i omförmälda hänseende följda politik, som uttalats af Hemliga Utsk. och R.
St:r vid sista Riksdag.
Allt hvad den värde talaren i öfrigt anmärkt är af den beskaffenhet, att något tillförlitligt omdöme derom här icke är möjligt, innan vederbörande
Stats-revisioner granskat specialiteterna af räkenskapen, och Revisions-berättelserna blifvit underställda E.
Jag har velat antyda detta särskildt med afs-.de derpå, att Gr.
Anckarsvärd på visst sätt interpellerat ledamöterne af StatsUtslc.
, som ansetts hafva grundlagsenlig^ haft befogenhet att genom anmälan till vederbörligt Utsk. underkasta de anmärkta förhållandena en konstitutionel pröfning, men sådant underlåtit.
Det måste nemi. vara klart för en hvar, att StatsUtsk. lika litet som EikaStånden är i tillfälle att på grund endast af ett summariskt sammandrag, och innan ännu räkenskaperne blifvit afslutade, ingå i någon pröfning af dessas detaljer.
Jag inskränker mig således, efter VI H. ii 886
Den 17 Juni e. in. det nu anförda, till den hemställan, att, pä sätt i de öfriga RiksStånden lärer hafva skett, mern. må läggas till handlingarue.
Jag har inom Utsk. icke kunnat instämma uti majoritetens mening i denna fråga.
Rör att redogöra för min åsigt derom, torde det göra tilllyHest att erinra om innehållet af min i ämnet afgifna reservation.
Då derjemte, hvad angår öfriga af Utsk. ifrågasatte instruktioner och Författningar, det ingalunda kan vara angelägnare att tillhandahålla Riksdagsmännen dessa än hvarje annan civil lag; och manga delar af den ekonomiska lagstiftningen, finner jag mig ega full anledn. att hemställa, det Hr Gr. o. Landtm, behagade gifva propus, på afslag å nu föredragne Betänk.
Till mitt förra anfide torde det tillåtas mig att ännu lägga några ord.
Anckarsvärd yttrade bland annat att neutralitetsförklaringen varit till fördel endast för Ryssland.
Hr Gr.-n tyckes likväl dervid hafva glömt hurusom genom neutralitetsförklaringen bestämdes att de krigförande makternas fartyg skulle icke allenast hafva tillträde till alla hamnar och platser vid Svenska kusten, utom några få befästade örter, utan ock ega rättighet att der förse sig med alla förnödenheter utom krigskontraband.
För de allierade makterna, som förde krig med Ryssland på en krigsskådeplats långt aflägsen från deras hem, var det naturligtvis af yttersta vigt att, i händelse af ogynnsam väderlek eller upkommande brist på förnödenheter, ega tillträde till de Svenska hamnarne.
Om detta tages i betraktande, så torde äfven medgifvas, att den klandrade neutral i tetsförki a ringens hufvudbesthmmelser varit nästan uteslutande till fördel för Frankrike och England, men deremot till nackdel för Ryssland, hvilket, såsom krigförande
Stat, ej hade något behof af vära hamnar.
Till fördel för hvem — om ej för de bägge sjömakterna — kunde väl ock neutralitetsförklaringens bestämmelse om kapare anses lända?
En närmare uplysning örn Rysslands egen, såväl som dess motståndares upfattning af dessa förhållanden kommer för öfrigt troligtvis att för Ständerna, genom det s. k. decharge-betänk., framläggas.
Jag har begagnat min Riksdagsmannarätt, att yttra mig i denna fråga, ehuru det ingalunda var mig oväntndt att min mening skulle mötas med motstånd.
Jag har yttrat min åsigt, mina motståndare hafva yttrat deras; der står saken, och jag ämnar icke vidare yttra mig derom.
Mitt yttrande har visserligen i ett och annat hänseende blifvit missförstådt, men det har likväl varit så obetydligt, att jag icke bryr mig derom.
Att jag skulle hafva upmanat StatsUtsk. att förfara i anmärkmsväg, derifrån fritager jag mig likväl, och får förklara, att det är ett misstag.
Jag har sagt, att jag ansåg frågan vara underkänd i Konst.Utsk., och att då StatsUtsk. eger en sådan anmärkn:s-rätt, rrtan att begagna densamma, så var det föga lämpligt för den enskilde representanten.
Hvad angår det sätt, som Hr Fåhraeus an - Den 17 Juni e. m. *8T visat mig att begagna, så kände jag det lika så val som Hr Fåhraeus förut, men derom iir nu ingen fråga.
Frill, Tersmeden, Wilh. Fredr.:
Det kan icke annat än väcka en viss förundran, att den aktade ledamot af detta hus, som först yttrade sig, gjort anmärkmr vid sjelfva neutralitetsförklaringen, då vi veta, att Ständerna vid sista Riksdagen inför thronen nedlade sin tacksägelse för densamma.
Då jag äfven vid förra Itiksdagen var ledamot af StatsUtsk., så finner jag mig föranlåten att uptaga till besvarande några af de gjorda anmärknine.
Hvad först sjelfva neutralitetsförklaringen beträffar, så har Hr Gr:n sagt, att den icke var af behofvet påkallad, och att det hade varit bättre om Sverige, utan att afgifva en sådan förklaring, endast hade intagit en afvaktande ställning.
Man bör likväl besinna Sveriges läge mellan de krigförande makterna, och med en lång kust vid det haf, der kriget efter all anleda, skulle komma att förås.
Om en sådan neutralitetsförklaring icke egt rum är det mycket troligt att Sverige fått starka påstötningar att fatta sitt parti, och sluta sig till ena eller andra sidan.
Hr Gr:n påstod att denna förklaring blifvit afgifven hufvudsakligast i Ryskt intresse.
När raan i minnet återkallar händelserna, linner man likväl, att det just var detta Ryssland som visade största motvilligheten att erkänna neutraliteten, och Hr af Nordin yttrade eig just om. dess motvillighet här pä Riddarhuset.
Anckarsvärd drog likväl af detta yttrande den slutsats, att det varit ganska lätt att öfvertala Ryssland att gifva sitt samtycke, ehuru det icke gafs förr än 2 månader sedan neutralitetsförklaringen var utfärdad.
På grund häraf, och på grund af de skäl som Hr Carleson hemtat från Sveriges läge och den stora vigten för Vestmakterna att kunna med siria fartyg inlöpa i de Svenska hamnarne, vågar jag påstå, att neutralitetsförklaringen icke afgafs i Ryskt intresse.
Under de 2 sednare åren har landets rikedom i betydlig mån tilltagit just till följd af vår neutralitet, och om således de här omtalade milhna bidragit tiil uprätthållande af neutraliteten, så kan man säga att vi fatt dem mångdubblade igen.
Hvad angår de särskilda poster, mot hvilka Hr Gr:n gjort anrnärkmr, så kan StatsUtsk. icke öfver dem afgifva någon närmare förklaring, emedan räkenskaperna ännu icke äro afslutade.
På sätt föreg:de talare anmärkt, så var det af vigt att arméen sattes i det skick att den kunde, i händelse af behof, användas, och att fästningarne ställdes i ordning.
Till följd häraf blefvo en mängd utgifter nödiga, och om man granskar hvarje utgift för sig, så kan en och annan synas mindre angelägen, men man får icke i en sådan fråga som deuna se på annat än saken i sin helhet, lemnande åt Revisorerna att granska siffrorna och deröfver afgifva sitt yttrande.
Hvad först beträffar det första kreditivet på 500,000 Rdr Bko, så anslogs det vid 1850—1851 års
Riksdag till bestridande af utomordentliga utgifter för Rikets försvar.
Ändamålet med k redi ti vet var således bestämdt, men det Europeiska kriget var oförutsedt, och det var detta som gaf anledn. till användande af detta kreditiv.
Hr Grin har såväl vid detta som vid det sednare krediti - 38* Den 17 Juni e. m. vet anmärkt, att det blifvit användt utan att utgifterna blifvit underställda K.
Naturen af ett kreditiv innebär likväl just att de särskilda behofven ieke kunna vara af R.
St:r kända.
För öfrigt anser jag den enda lämpliga åtgärd, med afsrde på mern., vara att lägga det till handlingarne.
Jag vill väl ej nu framställa något direkt klander öfver Regeringens sätt att använda de af R.
St:r vid föreg: de Riksdagar beviljade betydliga kreditivmedel till neutralitetens uprätthållande m. m., till hvilket förev:de Utlåt, kan gifva anledn., emedan klandret, som härföre kan drabba Regeringen, grundlagsenligt torde böra framställas i sammanhang med och vid behandlingen af decharge-betänk, samt efter det StatsRevisorerne granskat räkenskaperna; men om, såsom jag fruktar, det härvid visar sig, att Regeringen hvarken i fråga om den yttre politiken gått tillväga i enlighet med samhällets fördelar och nationens sympatier, eller användt de af Svenska folket lemnade medlen i öfverensstämmelse med Grundlagens bud och gifne föreskrifter; så måste sådant, som är högeligen att beklaga, lära nationen och dess representanter, att ej vidare på god tro till Regeringens disposition lemna så höga kreditiver och anslag, som vid föregide Riksdagar anvisats.
Emellertid kan jag ej nu underlåta att till StatsUtsk. hembära min tacksamhet för den exposé öfver kreditivmedlens användande, som i detta Utlåt, blifvit framlagd.
Denna handling blir, efter hvad mig synes, en nyttig vägledning för en rätt upfattning och ett rätt bedömande af den yttre politik, som Regeringen följt, och skall, såsom jag vågar tro, lända till mycken uplysning för den eller dem, som komma att skrifva Svenska Regeringens historia från och med 1853 intill närv:de tid.
Af allt det som i ämnet förekommer hvarje betraktare mörkt och besynnerligt, förefaller dock den omständigheten icke minst märklig att, på sätt af StatsUtskis Utlåt, inhemtas, Regeringen långt efter det freden emellan Vestmakterne och Ryssland afslutats, ja, läs år efter freden, fortfarande till neutralitetens uprätthållande användt högst betydliga, till milhr upgående summor, i stället att, såsom mig synes, dessa bordt för Statsverket reserveras, destoheldre som å 4:de och 5:te Hufvudtitlarne varit beviljade anslag till de föremål, hvartill kreditivmedlen användts.
Jag anhåller endast att med några få ord få förklara mig med afs:de på Frih.
Såvida jag icke missförstått
Hr Frihm, så skilja vi oss nemi. i en vigtig principfråga.
Jag anser, att om det lilla kreditivet, hvilket afsättes för oförutsedda händelser, är obegagnadt när R.
St:r ånyo sammanträda, så förlorar det sin kraft och verkan.
Tersmeden åter tyckes anse, att sedan det lilla kreditivet en gång är anslaget, så står det allt framgent till Regeringens disposition, och skulle således kunna användas äfven under en Riksdag.
Denna åsigt anser jag för min del vara oriktig.
Den 17 Juni e. m. 88f* Hr Printzensköld, Carl:
Hr Palmerantz gjort, att StatsUtsk:s Mern. skulle utvisa det Regeringen användt de till uprätthållande af Rikets neutralitet anslagna medel äfven sedan fred blifvit sluten mellan de krigförande makterna, vittnar blott om en föga ursäktlig okunnighet hos anmärkaren.
När man vill bedöma en räkning skall man först göra sig underrättad om beskaffenheten af de leverans- eller andra kontrakter, som blifvit afslutade och sedan om liqvidationsterminerna.
I en tidpunkt, då omständigheterna fordra att Riket sättes i försvarstillstånd, uphandlar man förnödenheter medelst leveranskontrakter, men dessa kunna icke — det borde sunda förnuftet säga hvar och en — ögonblickligen fullgöras, och så inträffar det, att leveranserna först blifva verkstälda måhända långt efter den tidpunkt, då fred blef sluten.
Hvar och en torde likväl inse, att Regeringen icke kan bryta de kontrakter som den ingått i och för anskaffandet af nödiga reqvisita till ett möjligen inträffande krig, utan måste fullgöra sina förbindelser; och för det att tiden för ett sådant fullgörande icke inträffar förr än efter freden, så kan icke Regeringen underlåta att mottaga och betala de effekter som den reqvirerat.
Man kan således icke, på sätt Hr Palmcrantz förespeglat. af Stat,sUtsk:s Mern. draga den slutsats, att Regeringen förfarit orätt och öfverskrida gränsen af sina rättigheter.
Jag får derföre till prof. nedlägga min protest mot de på rent af okunnighet stödda anmärkn:r som Hr Palmcrantz här framställt.
Anckarsvärds yttrande ang:de naturen af ett kreditiv, så kan jag icke underlåta att erinra, att det kreditiv, som R.
St:r ställt till Regeringens disposition, måste omfatta den period, för hvilken statsregleringen gäller.
Nu veta vi att 1854—1855 års
Ständer fastställde statsregleringen för den treåriga perioden 1855, 1856 och 1857, och deraf måste naturligtvis följa, att kreditiv-rättens begagnande icke uphör förr än med detta års slut, då den nya statsreglerings-perioden tager sin början, och R.
St:r ega rättighet att antingen indraga detta kreditiv, eller låta detsamma gälla äfven för nästa stalsreglerings. period.
Jag för min del kan således icke finna, att Regeringen begått ens den aldra minsta oriktighet; ty olaglighet kan här icke komma i fråga.
Icke heller har Regeringen brustit i grannlagenhet mot R.
St:r genom att anvisa medel på detta kreditiv, äfven sedan R.
St:r ånyo sammanträda då detta sammanträdande inträffat mer än ett år innan sista statsreglerings-perioden lupit till ända.
Det är visserligen icke ur sin ordning att framställa anmärkrnr mot Regeringen, då dessa anmärkmr hvila på någon skälig grund.
Men att grunda dem på åsigter, som äro stridande mot sakens natur och verkliga beskaffenhet anser jag vara orätt, och jag måste bekänna, att
Regeringen denna gången varit blottställd för en anmärkn. som, enligt min öfvertygelse, varit i högsta måtto oriktig, att icke säga — obefogad.
Här har så mycket blifvit ordadt i denna fråga, att jag icke skulle hafva begärt ordet, om jag icke med anledn. af några sednare talares yttrande ansett S98 Den 17 Ju ni e. m. mig skyldig ntt meddela några uplyäningar.
Regeringen liar alldeles icke lyftat några medel på det lilla kreditivet sedan R.
St:r sammantriidt, men sedan beslut blifvit fattadt om en reqvisition, och anvisningen blifvit utfärdad, så sker lyftningen sedan i mån af behof.
Att den tabell, sorn utvisar att liqvider skett under åren 1856 och 1857, alldeles icke ådagalägger, att någon beställning då blifvit gjord, det borde vara klart för hvar och en.
Men hvad som en gång är bestäldt, måste betalas då det blir färdigt, äfven om det skulle dröja något länge.
Jag tror derföre att Hr Palmcrantz’ anmärkn. i detla afs.-de helt och hållet förfaller.
För öfrigt tror jag, att Regeringen kan mycket, lugnt afvakta den dom, som Hr Palmcrantz anser att historien skall komma att fälla öfver de sista årens politik.
Det var skada att Gr.
Anckarsvärd icke då fanns närv:de för att tillhandagå Regeringen med sina råd och uplysningar; ty då frågan ännu icke var afgjord, hade de säkert varit af mera nytta än nu då du komina efteråt.
Jag tror likväl, att om de då afgifvits, så hade de varit öfverensstämmande med den politik som Regeringen följt.
Slutligen får jag tillägga, att jag instämmer med de talare, som yrkat att Mern. måtte läggas till handlingarne.
Pir Palmcrantz:
Jag ber att mina motståndare ville erinra sig, att jag i början af mitt förra anf:de förklarade, att jag ingalunda ville framställa ett klander mot Regeringen.
Men jag sade, att om det vid en blifvande undersökning visade sig, att medlen icke blifvit så i allo använda sorn vederbort, så kunde detta lära Svenska folket att icke en annan gång bevilja så storn anslag.
Jag vet icke att jag dermed sagt något som icke hvar och en mäste erkänna vara ganska riktigt.
En annan värd ledamot har sagt, att en särdeles stor okunnighet föranledt detta yttrande.
Jag skulle vara rätt glad om den värde ledamoten ville meddela mig en del af sin kunskap om det rätta sättet att uprätthålla neutraliteten, och ännu bättre vore det om han äfven ville meddela den åt andra medlemmar af detta hus.
Jag vet likväl icke att jag i detta fall gjort mig skyldig till någon okunnighet.
Jag har endast fäst mig vid den upgiften, att efter freden stora summor blifvit utbetalda.
Om nu, som upgifvet är, detta föranledts deraf att leveraus-kontrakterna på förhand varit upgjorda, så föranleder detta mig till den anmärkn , att dessa leveranser ieke måtte hafva varit så nödvändiga.
Jag vill endast med anledn. af Gr.
Anckarsvärds sista yttrande förklara, att jag i likhet med honom anser, att
Regeringen icke kan besluta några nya utgifter på kreditivet sedan R.
St:r sammantriidt, och så har icke heller nu skett.
Men deremot anser jag, att
Regeringen kan lyfta penningar på nämnda kreditiv för att verkställa före Riksdagen fattade beslut.
Uppå härefter framställd propos. fann R. o. Ad. förevule Mern. ej föranleda till annan åtgärd än att läggas till handlingarne.
Den 17 Juni e. n. 891 Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:s nedannämnde den 8 och 16 dennes på bordet lagde Mern. och Utlåt:n.
N:o 65, i anledn. af erhåilne återremisser å Utlåt.
N:o 24, ang:de ifrågaställd uplåtelse af jord till Strömsholms Kanalbolags disposition; N:o 66, i anledn. af väckte motioner, ang:de förändrad disposition af kronosäteriet Ollestad; N:o 67, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos. om afsöndring af jord från Ryttraästarebostället vid Skånska HussarRegem:tet, Kungsgården Sandby, för att till ny kyrkogård för Sandby församling i vestra Göinge härad af Christianstads län användas; N:o 68, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos , ang:de afsöndring af jord från f. d. Sergeantsbostället vid VestgöthaDahls Regemde, Lerdals Stom, för utvidgande af Lerdals församlings kyrkogård, samt N:o 69, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos., ang:de uplåtande till Upsala läns Hushålln.-sällskap af en Kronan tillhörig vid Upsala stad belägen jordrymd.
Ånyo föredrogs StatsUtskrs den 8 och 16 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 7 0, i anledn. af väckt fråga om Norriges Grundlags samt Riksaktens utdelande bland Riksdagsmännen vid början af hvarje Riksdag.
Jag har inom Utsk. icke delat pluralitetens mening i denna fråga, och för att i detta afs;de redogöra för mina åsigter, anser jag mig endast behöfva uppisa min vid Betänk, fogade reservation. »Stadgandet i 21 § Riksd:sOrdn:n, att hvarje Riksdagsman skall, vid anteckningen och då inträdes-pollet erhålles, tilldelas ett exemplar af Rikets Grundlagar, »på det», såsom orden lyda, »ingen må, till sin undskyllan, okunnighet derom förebära.» lemnar skäligen rum för den anmärka., att, enär ingen medborgare får förebära okunnighet om någon, vederbörligen kungjord, Författning, det framför allt borde anses öfverflödigt att iakttaga ett så beskaffadt försigtighetsmått med dem som åtnjuta förtroendet att å folkets vägnar vara lagstiftare, hvilka väl borde antagas hafva gjort sig hemmastadde med åtminstone de Författningar, som hafva egenskap af Grundlag.
Men änskönt detta stadgande, hvartill ett motstycke icke torde igenfinnas i något annat lands statsförfattning, fått i våra Grundlagar orubbadt qvarstå, bör väl derifrån icke hemtas anledn. att ytterligare utsträcka Statsverkets lörbindelse i detta hänseende ända derhän, att Riksdagsmän skulle på allmän bekostnad förses med bidrag till deras bokförråd äfven af andra länders litteratur.
Att Norrska Grundlagen, likasom andra främmande statsförfattningar, kan erbjuda ett nyttigt studium jemväl för Svenska Riksdagsmän, bestrider jag icke, men jag förnekar bestämdt, att den för behandlingen af Svenska Riksdags-ärenden kan vara af pågot direkt gagn, eller annat än det medelbara, som kunskaper i allmänhet, och alltså äfven bekantskapen med andra länders kon* S9f Den 17 Jani e. ffi. stitutions-urkunder, kunna till omdömesförmågans bildande åstadkomma, och då ej heller Riksakten torde kunna anses vara en ourobärligare följeslagare vid riksdags-arbetet än hvarje annan af våra civillagar, inser jag icke ringaste skäl att betunga Staten med kostnaden för tillhandahållandet åt Riksdagsmän af någondera utaf dessa Författmr.
Jag får således hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på afslag af Betänk.
Förev:de Utlåt, blef, efter först till bifall derå framställd propos.
, som besvarades med Nej, af R. o. Ad. afslaget.
Föredrogs ånyo och bifölls Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d 8 och 16 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 3, i anledn. af väckt motion om förändringar uti K. M:s Nåd.
Ordnir.gs-stadga för större brännerier d. 1 Juni 1855.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 8 och 16 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 4, i anledn. af väckta motioner om förändring i vissa delar af Kongl. Fördordmn d. 18 Jan. 1855, ang:de vilkoren lör försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker.
Utsk:s rörande 2, 4, 5 och 0 §§ af ifrågav:de Förordn. afgifna yttranden biföllos utan discussion.
Sedermera och i fråga om 8 och 12 gg samt ny 13 g. förekom nu först Utsk:s hemställan, att åtskilliga motionärers förslag, om uphörande af den gästgifverierna å landet tillerkända rättighet att utskänka bränvin och andra spritdrycker, ieke må vinna R.
St:rs bifall; och yttrade sig härvid:
Hr Adlercreutz, Carl:
Genom den lag ang:de bränvins försäljning, som antogs vid sisth Riksdag förklarades gästgifvare icke mera vara skyldiga att tillhandahålla resande sådana drycker, och då gästgifvare äro till för de resandes beqvämlighet, och då dessa sednare icke hade rättighet att fordra, att få sådana drycker sig tillhandahållna, så hade jag trott, att gästgifvarnes rättighet att försälja spirituosa äfven borde uphöra.
Trotsande på sin ovilkorlig^ rättighet, utöfva de denna rättighet på ett sätt, som är störande för den resande och för den kringliggande trakten.
Enligt min tanke bör såväl för gästgifvare som för hvarje annan person rättigheten alt försälja bränvin vara beroende af sockenmyndigheterna, och man kan icke antaga att dessa skulle beröfva honom denna rättighet, om han på ett anständigt sätt utöfvade densamma.
Jag instämmer till alla delar med Hr Adlercreutz, så mycket mer, som Utsk. väl tillkännagifvit, att en del af de olägenheter, som motionären öfverklagat, böra afhjelpas, men icke i någon mån sagt på hvad sätt det skulle gå till.
Stån - Den 17 Jnni o. m. 393 det är således icke i tillfälle att bedöma, om det förslag Utsk. i detta afs:de tänkt framställa, kan motsvara det dermed afsedda ändamålet.
Jag anser äfven, i likhet med Hr Adlercreutz, att sockenmyndigheterna böra få utöfva något inflytande vid bestämmandet af en gästgifvares rätt att försälja bränvin, emedan denna rättighet kan missbrukas, till allmän förargelse för socknen.
Jag kan deremot alldeles icke instämma med Hr Adlercreutz, utan anhåller om bifall till Utsk:s förslag.
Rättigheten att försälja bränvin är redan ganska inskränkt genom den vid sista Riksdagen utgifna Författmn, och jag anser det vara i högsta grad olämpligt att inskränka den ännu mer.
Bränvins-försäljning kommer i alla fäll på ett eller annat sätt att ega rum.
På landet har man allmänt gjort den erfarenheten, att rättigheten till bränvins-utskänkning på mångå gästgifvaregårdar missbrukas.
Frestelserna att öfverskrida måttan vid utskänkningen, äro större der än på något annat ställe.
Under en lång tid har allmogen vant sig att draga sig åt detta håll, och till följd deraf är afsiittningen der lifligare än på andra ställen.
Deraf följer också, att om en mindre välfrejdad person är gästgifvare, så kan han skada i mycket högre grad.