Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Der ä' de alla tre .... det talas om att han uppfostrar dem med ris och konfekt ömsom, allt som det passar, och fransoser ska' de bli, och för att få kurage på dem låter han dem hjelpa till med slagten -- pojken håller på med att anatomisera grodor och kattor och sådant der, men hjeltemodig ser gosstackarn inte vidare ut, det får jag säga.
-- Han är sorgklädd, är han nyss blifven enkling?
-- Hon dog för sex eller sju år sen, det är bara för att folk skall se att han ännu firar hennes dödsdag.
I den kostymen beger han sig vanligen till kyrkogården med barnen...
-- Stackars karl, han är tydligen på dekis.
Nå, är han i Revisionen än?
-- Ja, han är en duglig embetsman, säges det.
-- Käre kapten, det var inte vackra saker jag här fått höra om en gammal vän, när man är och helsar på fosterjorden, som man inte känt under fötterna på tjugo år...
Nej nej, mycket kan hända, åren göra folk äldre.
Den tiden då jag såg honom sist var jag en liten späd planta, fänrik vid Petschowska regimentet -- tiden går.
-- Löjtnanten har slagit sig på landtbruk nu?
-- Ja ja men, har en hel stepp att sköta om, trehundra kor och får, svärfars gård var en af de bästa vid hela Twer.
Det är väl intet allvarligt ondt med
Uninius ändå, -- jag ville allt helsa på honom i alla fall?
-- Nej för all del, det var litet snack om något testamente, men hela skulden lär slutligen ha varit en förvaltares, som han hade i sin tjenst, jaa, det var till och med en mordhistoria, förvaltarn kom fast, tror jag, men ingen menniska misstänkte på allvar vår käre Emile Gerôme, det är ju en fin karl, vet jag, särdeles beläst, och fast han har sina egenheter, är han en hederlig menniska, det tviflar ingen på...
Kaptenen blef sysselsatt med en ny till läggning, och den fete gick ned för trappan och slog sig ned vid patronens sida.
I början något reserverad, blef patronen så småningom mer lifvad vid tanken på en försvunnen tid, rik på glada minnen, och talade snart allt mer oförbehållsamt med sin ungdomsvän.
-- Du har blifvit lycklig du, -- sade han med en blick på löjtnantens välförnöjda fysionomi och ytterst välfödda figur, lycklig och fet och rik och prägtig!
Här i vårt fattiga land är det värre.
Jag ärfde visserligen med min hustru en liten summa, några gamla hus och det här stenröset till ö, men -- folket här i skärgården är demoraliseradt och bestjäl herremännen, man kan inte lita på en enda, jorden är karg och mager, föder inte kreatur engång, det är ledsamt, kära bror, men sanningen är att man sjelf förfäas här i landet.
Jag var dum som inte gjorde som du, gifte mig i Ryssland, blef naturaliserad der borta i Österland, skaffade mig en brunögd barischna till hustru och lemnade det här landet med sina små trånga förhållanden och sin obehagliga politiska ställning.
-- Gamle misantrop, jag tycker du borde vara försynen tacksam som ställt till så bra för dig.
Endast en omständighet kan ju vara beklaglig: du miste alltför tidigt din hustru!...
-- Ack ja, -- suckade patronen med en blick till himlen, -- hon gick ifrån mig, till min otröstliga sorg!
Och lemnade qvar mig ensam med min smärta och tre minderåriga!
Dem måste man uppfostra, det är fan så dyrt.
De ha inga karaktärer, de brås på modern, gunås!
Dåliga anlag!
Pojken är drömmande och pjunkig, veklig och slösaktig.
Han har en egendomlig talang att skaffa mig utgifter, så ung han är.
Det är med oro jag ser hur han är i stånd att bestjäla mig för att ge skänker åt någon af de tiggare vi ha på gården, någon af det der eländiga folket som man får lof att föda ... för skams skull, och hvilka kalla sig våra tjenare...
-- Åh för tusan, låter det så?
Hör du bror, jag har lust att komma hem till dig -- du reser ju hem i qväll -- för att se hur du har det, några goda råd kunde kanske jag som äldre landtbrukare ge dig.
Patronen fick en skiftning af rödt öfver sitt gula ansigte, han hostade, morgonluften var kanhända honom för skarp, och med af ständiga hostningar afbruten hastighet sade han, litet vänd ifrån sin vän:
-- Det är ingenting att bjuda -- bjuda gäster till, mitt hem, mitt ungkarlshem.
Neej, mitt bord är illa försedt, vi ha nu också oroligheter med hyresgästerna -- och det blir slagt först i nästa vecka ... då, om du behagar, är du välkommen, och jag skall vara smickrad och förtjust att få emottaga en så ärad och så sällsynt gäst.
-- Jaså, du protesterar ... du gamle skälm, du tror du slipper!
Någon skall du ha som skojar upp dig, det märker jag.
Jag följer med dig i dag, blir några dar öfver, och dermed punkt.
Åhoj, der ha vi ju Helsingfors!
Prägtigt!
Fanken till bra kyrka den der röda deruppe ... det är den ryska, jaha!
Och så ståtlig Nicolaikyrkan tar sig ut härifrån.
Lite för mycket hvitt, och -- ja -- något annat fel är det dessutom.
De skulle på den der kolossala trappan satt Kasanska kyrkan från Petersburg i stället.
Löjligt med dimman, nu är alitihop dolt igen, och man ser bara Sveaborg som midt i en ocean.
Gamla ärliga fästning med dina trefliga fängelser och murar.
Skall bli fan så lustigt att andas din präktiga surkålsluft igen!
Patronen betraktade med likgiltiga blickar hela det lifliga sceneriet omkring dem.
Dimman, som kom och gick, flyttade sig än åt höger och än åt venster, än skymmande en, än en annan del af nejden, än förvandlande hafvet der det var tätast besatt med klippor -- till en oändlig vattenyta, än visande sjön bortom båken i hägrande bilder med i fjerran seglande skepp, skutor och båtar, alla upp och ned, med masterna åt sjön och kölarne uppåt skyarne.
Uninius visste ej hur han skulle undslippa löjtnantens besök, och det gjorde hans lynne ej gladare...
Slutligen tog han sitt parti, såg med en artig min på sin vän och yttrade, i det han med nervös vänlighet tryckte hans hand:
-- Efter du är naturvän, så behagar dig kanske utsigten från mina klippor der på Hvitö ... lite kaffe med smörgås kunna vi väl bestå, om du håller till godo, jag skall låta min karl föra hem dig till hotellet i staden i qväll...
Mitt ringa hus är för fattigt för att herbergera dig öfver natten.
Var således välkommen, bäste vän kl. 5.
Vid den tiden finner du mig der på kajen eller ombord på båten här.
Löjtnanten tackade, men helt och hållet upptagen af att betrakta den vackra taflan omkring dem, lade han alls icke märke till patronens snöpliga sätt att invitera honom.
Dimman höjde sig nu på allvar, solen bröt fram, klar och strålande, samt göt öfver trakten en hel flod af ljus.
Hafvet sken, de röda granitklipporna, ännu morgonfuktiga, skeno de också, skogen, öfverglittrad af dagg, stod så vacker, och i fonden reste sig ur den vida fjärdens sköte det täcka Helsingfors med sina breda kajer, sina höga kyrktorn, sina gröna esplanader och sin obelisk med den ryska fläckta örnen, hvars förgyllning girigt sög åt sig solens strålar för att rigtigt falla i ögonen.
På stranden gick allt ytterst bullersamt till.
Något af den österländska grannens liflighet tycktes ha blifvit inympadt på iswostschikar, bärare, hamnsluskar, fisksäljare och fiskköpare.
Det skreks och svors i kapp med ångbåtsbesättningen, gatpojkar kilade af och an, viga som ödlor, lökryssar med sina korgar stojade ut sin vara, soldater i långa och korta chineller och jackor flanerade af och an, det knuffades, så man knappt kunde komma fram.
Åt söder låg Sveaborg med sina mörka vallar och dystra husrader ... solens gyllne sken omgöt Ehrensvärds fäste och den ogästvänliga stranden, som ingen dödlig vågar beträda undantagande den ryska vakten med sina skarpladdade gevär.
Men högt öfver stad och land sväfvade nu dimman i form af lätta, skiftande sommarmoln på lustfärd i det blå, fjerran förda af morgonens ljumma, men friska bris.
Peltonen kom tjärig om händerna och svettig i ansigtet från arbetet med båten och skulle ta itu med huggandet af strandparkens gamla, i flera årtionden beundrade björkar, då han erinrade sig att han glömt tåget hemma i stugan.
Han kastade ifrån sig yxen och gick hemåt, klef öfver gärdet, tog en genväg genom hafreåkern, gick längs diket och stod inom ett ögonblick vid sin lilla halfförfallna grå stuga, hvars hopkittade fönsterrutor och murkna trappuppgång alltför högt talade om det armod mot hvilket man förgäfves derinne sökte kämpa.
Rundtomkring stod i yppig sommarfägring kardborre, hallon och nässelbuskar, bolmörten frodades i husknutarne, här och der lågo större och mindre sophögar, på hvilka fiskhufvuden och potatesskal syntes bredvid utregnade och utslitna skodon, disktrasor och porslinsfragmenter.
På förstuguqvisten var en hop gamla tröjor och kjolar utbredd, och på ett tåg, spändt tvärsöfver till närmaste björk, hängde några orena barnkläder fladdrande för vinden.
Peltonen strök sitt mörka, lockiga hår ur pannan, log mildt mot lille Heikki, som satt i sanden och täljde en båt åt Clara, böjde sitt hufvud för att komma genom dörren, hvilken han öppnade helt sakta för att ej skrämma den nyfödde, som den tiden brukade sofva inne i rummet.
Stugan var mörk och upptogs till ena hälften af den stora sotiga spiseln.
Midt för fönstret stod ett bord och på golfvet framför sängen en liten vagga, hvars medar voro borta.
På kanten af den långa och breda sängen satt hustrun, en ännu ung och vacker qvinna med en stor svart karl bredvid sig.
Han höll henne om lifvet med ena handen, med den andra balancerade han ett téfat, hvars mörka rykande innehåll han blåste på för att få det att kallna.
Peltonen uppfattade genast situationen.
Det der hade han sett så många gånger förut, det kunde numera icke ändras.
Est-Lasse var hustrun kär, sådana der svarta, långa karlar med ögon som kol och stora glupande läppar äro alltid qvinfolk i smaken.
Och så var han spelman och kunde visor, det är talangen som gör sådana herrar oemotståndliga.
Han söp och slogs, det rörde henne ej, kärleken är ju långmodig och förlåter.
Han lurendrejade på sin segelbåt in förbjudet gods från Reval till helsingforska skärgårdsbor, var djerf och lät sig aldrig fångas af tullsnokarne, det var hans dygder.
Somliga sade att han stal, men det var måhända förtal, och ingen kunde med säkerhet säga om han varit fast, ehuru några i allra största hemlighet påstodo att han varit sibiriefånge för mord och rymt samt derför ej kunde bo i sitt hemland på andra sidan finska viken.
Ingen visste hvar Est-Lasse egentligen bodde.
Än här och än der i stugorna på öarna omkring hufvudstaden.
Än i lador och rior, än i grottor och ofta i sin öppna båt sommarn om.
Då vintern kom, var han långa tider försvunnen, han sade att han på Estlands kust fångade säl eller i de tjocka skogarne i norra Nyland jagade räf och vildt med egendomsherrarne.
Peltonen såg på sin hustru, som satt der med bränvinsflaskan i handen, hvaraf hon nyss hält i Lasses kaffekopp.
Hennes oordnade hår och öppna tröja gjorde på honom ett obehagligt intryck.
Han gick till vaggan, vände barnet och jemkade det smutsiga täcket, tog en rulle tåg från en spik och lemnade utan ett ord rummet.
Lasse slickade sig om munnen när mannens steg ej mer hördes.
-- Ge mig en kopp till Leena, -- sade han, -- det var inte elakt alls, det der.
Och så kyssen åt dig, och derefter får du lof att ge mig den der marken du talte om, och så adjö med dig till härnäst.
Leena drog fram marken, lät sig kyssas, borstade med handen bort några strån af sänghalmen från sin älskades rock och började gråta, häftigt och utan vidare öfvergång från den glädje hon nyss visat i hans armar.
Lasse svor, svängde sig på klacken, stoppade i fickan ett hålbröd, som han bröt loss från takspettet, och sprang ut, muntert hvisslande.
Hon derinne fortfor att gråta.
Slutligen kom en liten nära treårig flicka, klädd i ett linne och en lång, nästan släpande kjol, intultande i stugan, hängde med mungiporna, under det ögonen stodo fulla af tårar, drog modern i kjolen och begärde mat.
-- Fattiga barnungen min -- sade modern, tog en bit af det hårda svarta brödet och räckte den åt barnet.
Men den lilla rynkade på näsan och snyftade högljudt och pockande.
-- Matmjölk, mamma, mamma -- lallade hon, -- matmjölk Anna vill ha.
Modern satte sig på en af stolarne, ref upp sin vida bomullströja och lyfte barnet i famnen.
Inom ett ögonblick somnade det vid moderns varma, fulla barm, mätt af den föda hon så rikligt kunde gifva det, ehuru den delades med den lille två månader gamle dernere i vaggan.
Den unga hustrun satt der tills ögonen, ännu svullna af gråt, slöto sig och hufvudet sjönk bakut mot väggen.
Inom en stund slumrade äfven hon in, och de tre sofvandes lugna andedrag hördes tillika med flugornas surr och klockans knäppande i det qvafva rummet.
Elden i spiseln slocknade, vällingsgrytan som puttrat på trefoten tystnade och tjocknade till, katten kröp fram med krökt rygg och svansen i vädret.
Allt var en stund i ostörd stillhet.
Utifrån hördes ihållande och täta yxhugg, och derpå ett doft susande och så ett väldigt brak.
En af de sekelgamla björkarna föll.
Så ännu längre, mödosammare slag af yxan och åter det olycksbådande suset, då en annan af skogens veteraner stupade.
Den skuggiga, lugna platsen skulle snart vara tom och öppen för sol och vind.
Han suckade, den ensamme arbetaren, svettades och högg, hans panna lade sig i djupa veck, och kring munnen syntes det svårmodiga draget tydligt framträda.
Tio eller tolf af träden lågo redan.
Det var middagstid, det såg han på solen, och han begaf sig derför med tunga steg hemåt.
Denna gång tog han ej genvägen öfver åkern, såg ej på Heikki, som sprang emot honom, stampade i förstun fötterna liksom hade han haft snö på stöflarne, slängde yxen på golfvet och gick in.
Hustrun vaknade upp och stirrade förskräckt på mannen.
Kinderna voro blossande af sömnen och ögonen ännu röda efter gråten.
Han såg icke åt henne, lyfte sjelf grytan närmare spiselkanten, tog en tallrik och begynte ösa ur.
Hon sprang från stolen, lade temligen oförsigtigt den lilla sofvande flickan i sängen och föll ännu en gång i vild, hejdlös gråt.
Peltonen såg på henne, liksom hade han velat fråga henne någonting, men teg ännu.
-- Jag vet att du är ond -- snyftade hon, mycket ond och att du skulle kunna slå ihjäl mig för alltihop, och det är bäst att du gör det, för det är så uselt det här lifvet, att jag inte orkar lefva det mer nu.
Nej, jag orkar inte, för det är så, att jag nu är led vid det.
Peltonen började äta.
Hon fortsatte under tårar och snyftningar:
-- Han kom också och frestade mig till det, och han var så glad och sa vänlig och du bara teg och teg, så jag aldrig hade en glad dag med dig.
Peltonen tog ifrån skåpet en liten skål, fyld med salta strömmingar, tog en om en i fingrarne och åt upp ett par stycken.
-- Aldrig har du sagt mig någonting, aldrig talt om hvarför du egentligen går på gården här och trälar och sliter för så liten lön, att vi nästan svälta ihjäl.
Och hur jag tiggt och bedt att du ska ge dig till en annan husbonde, så har du bara tegat eller snäst mig och bedt mig vara tyst.
Och det har förargat mig och vändt mig ifrån dig.
Peltonen rynkade ögonbrynen och tuggade kraftigt sitt hårda bröd.
-- Och det står en menniska inte ut med.
Jag vet att du gjort något ondt med patron, ja det säges öfverallt, och jag vet att du gifvit pant på att lyda allt det fanstyg han befaller dig att göra.
Jaa, jag vet det, och skulle du sagt mig allt och öppnat ditt hjerta för mig, så skulle jag hålla med dig ärligt och vara nöjd med mitt och arbeta för huset och barnen och dig.
Men när jag är som främmande för dig, så är du också främmande för mig.
Så har du det då som du vill!
Och det är så uselt, att man inte står ut med alltihop, fattigdomen och bråten och ungarne!
Nej, jag går jag, du må sköta dig och barnen bäst du vill.
Efter du är mot mig som vore jag en ko eller oskäligt djur, så är jag otrogen mot dig.
Jag går.
Hon snyftade öfverljudt och höll händerna för ögonen.
-- Är du så galen i honom, Leena, att du ska lemna barnen? -- frågade slutligen Peltonen med sina allvarliga röst.
-- Honom, honom, nej, jag går inte med honom.
Om du bara vore som jag ville, skulle jag aldrig i verlden se till Esten mer.
Aldrig i lifvet skulle han få en enda af mina fattiga fyrkar, som han narrar och snislar åt sig, den svarta ledingen -- ropade Leena och knöt med näfven.
-- Någon måste en ha, och efter jag aldrig hade dig, så tog jag honom, för han höll sig inte för god att prata och fundera med ett qvinfolk, han var kärlig och alltid så glad...
Herre Gud, men jag orkar inte se honom mer, tjufstrykern!
Dessutom...
Hon hann ej tala mer.
Peltonen hade stigit upp från stolen och stod nu med hennes båda händer i sina.
-- Sitt ner, Leena, -- sade han -- säg, kan du hålla mig kär, fastän jag gått och hållit mig ifrån dig och låtit dig vara ensam så länge?
Leena såg upp med ögonen ännu fulla af tårar.
-- Kan du tro på mig, du? -- frågade hon tviflande.
-- Jag frågar om du kan hålla mig kär, fastän jag är en fördömd menniska -- sade Peltonen och såg henne i ögonen.
-- Är jag något bättre, jag? -- menade Leena.
-- Men jag är en olycklig varelse, jag har så mycket som tynger på. -- Peltonen satte sig ånyo, körde hårdt armbågarne i bordet och lutade hufvudet mot sina båda händer.
-- Stackare, nog ska vi hålla ett, om du bara litar dig till mig och talar om alltihop.
Och kan du förlåta mig, så...
Hon såg med en skygg blick i hans ansigte.
Peltonen förblef i samma ställning, talade i början långsamt och liksom ovilligt, men blef småningom allt mer oförbehållsam och liflig.
Leena lyssnade.
Hon satte sig vid vaggan och betraktade den lillas alltjemt lugna sömn.
-- Hå, hå -- sade han efter en stunds tystnad, -- jag var ung då, ung och orolig i blodet.
Min far var betjent åt patrons far, när han, salig menskan, for med generalguvernören genom riket som skrifvare eller något sådant åt grefven.
Far dog ung, och jag fick ärfva hans syssla.
De kallade patrons far sektern den tiden, och han var en rigtig fin karl, han.
Patron och jag lekte tillsammans hela dagarne, när vi voro barn, och jag var ibland hans häst och ibland hans karl -- det var alltid på samma vis som nu, fastän vi var små då, förstås.
Han sparkade mig, fast det var jag som var hästen, men om jag gaf tillbaks, fick jag stryk.
-- Fy då! du har alltid varit liksom en slaf du, Peltonen!
Han såg upp en gång. -- Säger du det, Leena, och vet inte att somliga bli födda till slafvar!
När Gud skapade mig, tryckte han visst till bröstet på mig, att jag aldrig skulle få andas rigtigt ut, och han böjde tungt till nacken, att jag inte skulle kunna höja på den så som andra.
-- Och det kan du säga så der förnöjdt och lugnt!
Tror du det var Gud som gjorde din tunga så der stum, att du inte talar mer än en gång i månaden, -- bevare mig, skyller han allt det onda på Gud!
-- Hustru, det är barn och qvinfolk som ha så mycket att tala om och, och, ja -- och ester, ryssar och lösdrifvare, jag säger det rent ut.
Leena rodnade under den bruna hyn.
Hon förstod tillrättavisningen.
Mannen fortsatte:
-- Från mitt fjortonde år var jag i deras bröd.
Herr Emil, som man då kallade patron, han skolades, uppfostrades fint och lefde i öfverflöd hela tiden, ända tills gamla herrn dog och lemnade huset i konkurs efter sig.
Han var då redan student och kanske tjugo år.
Herr Emil hade det svårt, van som han var att lefva stort.
Han lånade af hvem han fick tag på och krånglade sig fram några år, fastän med stora bekymmer.
Men han var likafullt med öfverallt, på alla danser och middagar, hos alla fina herrskaper i stan.
Han var så nätt som en gardesofficer, fastän han var bara student.
Men slutligen var det för svårt, och han höll på att komma fast för skuld.
Det var då han tog kondition hos ett kommerseråd.
Vi reste utrikes tillsammans med dem, han och jag.
Jag slet den tiden mycket, svalt och trälade, han hade ingenting att ge mig, och jag hade inte hjerta att lemna honom, som nästan berodde af mig.
Jag tänkte på att de mina tjenat i hans förfäders hus, hur skulle jag lemna sonen derför att han blifvit fattig.
Jag skulle väl hålla ut i olyckan, efter som jag varit med i lyckans dar.
-- Men med en så elak herre skulle jag inte stått ut.
-- Du ja, du som sjelf har herrskapsblod i dig af far din, som ingen vet hvad han var för en, mer än att han var herreman, men jag som är af en stackars tjenareslägt ... med mig är det annat...
-- Det är väl så, att far min skyller det att jag känner det sturskt i mig.
Jag tål inte deras högfärd.
-- Men du vill vara högfärdig sjelf, Leena.
-- När en är förnäm emot mig, så är det som tog det mig i bröstet, så jag måste spotta åt dem.
Jag blir så arg så, och patron, ja vore det inte att det skulle bli ledsamheter för dig, så skulle jag allt en gång bulta honom mjuk med brödspettet här.
-- Kära hustru, du är ung, och sinnet sitter ännu hårdt i.
Men jag!...
Han försjönk i tankar och skulle ha förblifvit tyst, om icke hustrun tagit till ordet.
-- Är det slut nu det du skulle säga mig?
Då är väl bäst jag går ifrån dig nu?
Han tummade på mössan, som legat honom på knäet, och sade dröjande:
-- Jag tänker att du får vara min prest, Leena, jag skall säga dig alltihop, så är vi sen qvitt, och du kan göra hvad du vill: gå med honom, friarn din, eller stanna qvar med mig och barnen.
Hvar var jag, jo vi reste...
Alltnog, det var med ett herrskap, hos hvilket herr Emil då var informator.
Vi voro i Paris ett år ... jag var deras, herrskapets, tjenare och min lön fick han, min herre.
Dottern i huset, kommerserådets dotter, hade med sig sin fostersyster, Olga Alén, som sades vara en rik flicka.
Patron tyckte visst om någon som var fattig, någon här hemma, men han förlofvade sig i alla fall med fröken Olga, som han visst aldrig tyckte om.
Det var för penningars skull förstås, hon var mycket ung.
Sexton år eller så, såg inte någonting ut, var blyg och rädd för alla menniskor.
Jag vet inte hur han bar sig åt för att få henne, men så blef det i alla fall, och när vi efter ett års dröjsmål derute foro hem igen, blef det förlofningskalas.
-- Förmyndarn tyckte inte om hela saken, och giftermålet måste uppskjutas något år för fröken Olgas sjuklighets skull.
Det var ett dåligt år.
Min husbonde hade ett svårt spel.
Bruden, hon som bodde hos kommerserådets och inte skulle få gifta sig förrän året gått om, hon skref och bad honom ofta besöka sig, hon längtade så mycket, och jag sprang med svar, röda bref, långa och skrifna med så stora vackra bokstäfver.
Hon som inte var hans brud, utan någonting mer, hon skref också, ville ha penningar och honom sjelf på köpet.
Men han hade lika ondt om tid som om penningar, det var sällskapsspektakler och konserter, det var danser och det var slädpartier.
Under allt detta var det i alla fall, henne han tyckte om, den fattiga.
Hon frågade ut mig hvar gång jag var der ... men jag måste tiga.
En dag var det ett förfärligt uppträde hos kommerserådets, ett rigtigt gräl, om Minda.
Herrn svor och min husbonde bara bockade.
Jag såg en hel del genom fönstret, der jag stod, och tjenstfolket talade om resten.
Om morgonen fick jag höra af patron att det ändå skulle lysa i kyrkan söndagen derpå.
Och så blef det bröllop, ett litet dåligt bröllop, liksom skulle han ha fört hem en fattig brud.
Han hade tjenst i verket då, och det sades till oss tjenare att han var notarie.
Åren gingo, långa, svåra år för flere än en.
Hon dog först, den stackars Minda, patrons enda kärlek, dog i rättan tid, tänker jag.
Det var då han började bli så elak mot frun.
Vi flyttade om somrarne hit ut.
Största delen af statfolket afskedades.
Jordbruket indrogs nästan helt och hållet.
Han började ett sådant trakasserande med fiskarne, att de sökte sig bort, alla utom estgubben på östra torpet och rysstackars på udden, de fattigaste och orkeslösaste af allt folket.
Pigorna stannade aldrig mer än en månad, det var alltjemt nya.
Ja, det der vet du bäst sjelf, så var det då, och så är det nu, alltid precis lika.
Till Johanssons fick frun aldrig gå...
Sällan var det främmande här, men ändå oftare än nu.
När folk såg på, var han så artig mot frun, så kärvänlig och söt som hade de varit fästefolk, men när de voro ensamma...
-- Fy en sådan inpiskad kanalje!
Om jag bara finge strypa honom så visst som det inte får ske, -- suckade Leena och kramade en af stolparne i den medlösa vaggan, -- stackars frun!
-- Hon var blek och såg alltid ut som om hon hade bedt om förlåtelse för att hon ännu fans i lifvet.
Barnungarne kommo till alla tre på sex år.
Hos dem, inne i gula kammarn, satt hon beständigt, man såg henne aldrig ute de tre sista somrarne, utom då hon med någon af barnen gick ut längs stora strandallén, i hagen, som nu snart är en sved liksom halfva holmen för öfrigt.