Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa samhällen påstå sig derföre vara fristater, som styras blott förmedelst ett noga afvägdt rättstillstånd, hvilket åligger alla att sorgfälligt bevaka; och hvars hemlighet är, att enhvar vill tillskansa åt sig så mycken höghet, vinning och njutning som möjligt, under möjligaste gäckande af det tvång, hvari alla de andras lika beskaffade anspråk hålla honom.
Till det, som vi om de himmelska samhällena funnit oss böra anmärka, må tilläggas: att ett af de älskvärdaste är de englars, hvilka på jorden voro de menniskor, som lefde i Gullåldern.
De bo på höjden af en bergsrygg, i fagra tält, bland hjordar af lam, spridda på yppigt grönskande marker, inom en cederskog, dit man kommer mellan oljoträd och vingårdar.
Deras älsklighet härleder sig från fullkomligheten af deras äktenskaps-kärlek; hvilken jemväl, fastän i aftagande grad, qvarlefde hos Silfverålderns menniskor, och åt
Kopparålderns efterlemnade åtminstone sin monogamiska form såsom en förpligtande tradition.
De bägge sistnämnda tidehvarfven voro de äldsta repräsentativa visheternas; eller de verlds-åldrar, i hvilka Correspondens-kunskapen öfvergick, från åskådning, till lära och bildskrift.
Men under Jernåldern, som var det tidehvarf, der – på samma gång – Afguderiet och Polygamien utvecklade sig, försvann den äktenskapliga kärleken, både till sitt väsende och till sin form; ända tills de dagar kommo, då en ny möjlighet, genom Guds uppenbarelse i Christus-Ordet, blef gifven, icke blott till denna kärleks återställning, utan till dess än högre fullkomning.
Det väsendtligaste härom kan, i sjelfva verket, redan anses vara framställdt.
Märkligt är, att emedan en tillfredsställande utsigt öfver den rymd, hvilken menniskorna älska och prisa såsom det Skönas, upplåter sig endast i och med ett rigtigt begrepp om Kärlek, hvaraf Äktenskapet är den rikaste menskliga verkligheten: så är den sanna läran om Skönhet, utom det att hon i allmänhet är en underafdelning af den sanna läran om Kärlek, tillika en underafdelning af den sanna läran om Kärlek såsom Äktenskap.
Ty om, såsom visadt är, i Äktenskapet möter oss den fullkomligaste formen af den enhet, i hvilken omöjligt Nytta och Nöje kunna från hvarandra skiljas: då kan i närmaste följd deraf sägas, att i Skönheten, sådan den af sina älskare i och för sig sjelf betraktas, möter oss den fullkomligaste formen af den sida i denna enhet, der det högsta nöjet, rentaf såsom sådant, innebär den högsta nytta; eller der nyttan består just i, att vara och gifva idel nöje – af det renaste slag.
Uppmärksamma läsare hafva tvifvelsutan funnit, att genom hela vår lära går en teleologisk utvecklingstråd, och att hon egentligen genom denna tråd till ett helt sammanslingas.
Men liksom denna teleologi grundar sig på ett alltlifvande och alltomfattande begrepp om Ändamål, hvarom denna tidens tänkare knappt äga någon aning: så är med den fullkomligt öfverensstämmande, ja, måste ur den följa, att äfven ett Nöje kan gifvas, som, utan att vara något annat än Nöje, ändock är en sann, en det högsta Ändamålet befrämjande och på sitt vis uppenbarande Nytta.
Det är detta nöje, som innebäres och meddelar sig i åskådningen (eller öfverhufvud förnimmelsen) af allt, hvad vi kalla Skönt eller Skönhet.
Det Sköna består derföre ock i idel form; men denna form är sjelf, såsom sådan, det rikaste och verkligaste väsende.
Skönhetens lif är nämligen detsamma, som Godhetens; hvilket i sin innersta varelse är Oskuld.
Ursprungligen är alltså äfven Skönhetens innersta varelse ingenting annat.
Den allraskäraste af hennes gestalter är derföre den, som tillhör invånarne af Oskuldens himmel.
Vi hafva sett, att denna himmel är den öfversta.
Det bör nu tilläggas, att inom denna himmel är englaskönheten icke, såsom i de andra himlarna, mer eller mindre höljd af någon beklädnad, några drägter: den visar sig här alldeles obeklädd, och alltså naken; ty Nakenheten är, i sin första betydelse, Oskuldens motsvarighet.
I denna sin nakenhet synas Oskuldshimlens englar, ehuru i sig sjelfva lika fullvuxne som de öfriga, för de andra himlarnas englar såsom barn, af den outsägligaste fägring.
Nedstiger till de andra himlarna, eller uppträder i mellan-andeverlden, någon engel från denna öfversta himmel: så erfar den åskådande en hänryckning, hvarmed ingen annan förtjusning kan jemnföras; ty det, som då genomströmmar hans sinne, är det högsta måttet af englafrid.
Friden är Oskuldens nöje; och förbunden med Oskulden, såsom det Godas nöje med det Goda.
I de harmonier, som från denna himmel inflyta, har all annan företeelse af Skönt, så i Himlarna, som på Jorden, sin upprinnelse.
Derföre har ock all annan skönhet det kall, att påminna om dessa urförsta harmonier; eller vara, om än i aftagande grader, deras fortsättning.
Inom Oskuldens egen sphär finnas föröfrigt tre grader: som i Ordet, ej sällan (t. ex. i Es. c. 11. v. 6), förekomma betecknade med tre slags späda djur; af hvilka Lammet alltid betecknar den innersta eller högsta oskulds-graden.
Bland menniskorna äro dessa tre grader sinnebildade genom dibarn, småbarn, och sådana barn, som stå närmare sin fullväxt.
En särdeles djup betydelse ligger i den omständighet, att menniskor, som uppnå en hög ålder, blifva, i flera afseenden, såsom barn (eller, såsom det heter, ”barn på nytt”): det är en förebådande bild af det engla-tillstånd, der okunnighetens oskuld, hvari menniskan befann sig såsom barn, är förenad med visdomens oskuld, till hvilken hon bör vara kommen såsom gammal.
Äfven hos Englarne är en ”okunnighetens oskuld” i den mening, att deras erfarenhet af det Onda, såsom af något dem sjelfva vidlådande, har upphört.
Hos goda ålderstigna menniskor träffar man någonting liknande: de minnas i allmänhet, att åtskilligt Ondt finnes; men deras egen närmare bekantskap dermed är liksom utplånad.
Den nakna fullkomlighet, som
Skönheten äger i tredje himmelen, kan hon icke i någon annan af lifvets kretsar äga; och allraminst inom jordlifvets.
Dock är deraf i allt, hvad vi kalla rent Natur-behag, ett omisskänneligt spår.
Man märke det nu sagda: ty redan detta bör kunna visa, att vi allsicke fordra eller prisa någon skönhet, som ej förmår i sjelfva Naturen bekräfta sin varelse såsom en verklig.
I det föregående har blifvit oss tydligt, att intet Äktenskap kan anses för verkligt, utan så vida det å sin ena sida är helgadt genom presterlig välsignelse på Herrens och Församlingens vägnar, och å sin andra sida är fullbordadt inom den naturliga sphär, som är fästet och omhöljet för äktenskapskärlekens inre sphärer.
Så måste jemväl all Skönhet, för att vara verklig, äga, tillika med en himmelsk själ eller betydelse, äfven en natur-basis, hvarpå denna betydelse kan ställa sig liksom på ett fotfäste, för att komma till förnimmeligt uttryck eller till den uppenbaring, som icke vore skön, om den icke vore det just genom slik blandning af inre-sinnliga och yttre-sinnliga beståndsdelar.
Det hittills anförda torde vara nog att göra den sats begriplig, hvari vi nu, med få ord, sammanfatta det sanna Skönhets-begreppet:
Skön är hvarje företeelse, i hvars form den himmelska lifs-formen, hvars väsende och orsak är föreningen af Kärlek och Vishet, genomskiner eller afbildar sig med omedelbar varsebliflighet.
Skönheten är af två allmänna slag: öfverjordisk, när hon är det himmelska lifvets form eller skepnad såsom betraktad i och för sig sjelf; jordisk, när hon är denna himmelska form sådan, som den kan förnimmas i sjelfva de naturliga lifs-former, af hvilka vi omgifvas inom vår nuvarande tillvarelsekrets.
Äfven i första fallet är hon, fastän på ännu finare (nämligen ännu andligare) vis, en sammansmältning af en inre form med en yttre, af hvilka den förra genomskiner, och dermed inom sig upptager, den sednare.
Den inre formen är der den rena urhimmelska, eller den omedelbara meddelningen af Gudomlighetens egen.
I sistnämnda fallet åter befinner hon sig, när hon på vår jord gläder oss med ett möte, der hennes himmelska form, genom den förmedlande andliga lifs-formens tillhjelp, så genomgriper och genomglänser företeelsernas naturliga slöjor, att hon ur dem, såsom ur idel i högre ljus förklarade omhöljen, på alla punkter framblickar lifvande och ordnande.
Föröfrigt skiljer sig det för hvarje slags Skönhet allmänna eller gemensamma i två delar: den egentliga formens skönhet (Pulchritudo Formæ), och förnimmelsens eller intryckets skönhet (Pulchritudo Aspectus).
Den förra förhåller sig till den sednare, som väsende (essentia) till tillvarelse (existentia).
Man ser, att den förra är det objectiva sköna, och den sednare det subjectiva.
Den sednare har i den förra sin grund och sitt innehåll; den förra åter har i den sednare sin fulla lefvande bekräftelse.
Blott i och med bådadera är Skönhetens lif fullständigt; och de äro äfven alltid oskiljeligt tillsammans, så ofta hon möter en själ, som förmår fatta och mottaga henne.
– Häraf kommer, att i religiös mening betecknar den objectiva skönheten Lifvets gudomliga Goda; hvaremot den subjectiva, eller intryckets skönhet, betecknar den affect, med hvilken Tron uppfattar det Sanna.
Intrycket af ett mechaniskt väl måladt eller uthugget anlete, i jemnförelse med intrycket af ett verkligen lifvadt, är derföre alldeles motsvarigt till det intryck, som anblicken af en död eller såkallad blott tro gifver, i jemnförelse med den tro, hvars väsende yttrar sig i goda gerningar24.
Allt, som tillhör det sanna begreppet om Skönhet, grundar sig på sammanhanget af fem grundtankar.
Den första: att i samma mån, som något lif är fullkomligt, måste den invärtes fullkomligheten uttrycka sig i en motsvarande utvärtes; emedan lifvets yttre då, just i samma mån, beror af och noggrannt återspeglar lifvets inre.
Den andra: att denna lag gäller oinskränkt om den himmelska lifsform, till hvars liknelse all annan form är skapad.
Den tredje: att derföre allt det utvärtes af nyssnämnda form är idel sinnebildlighet, som i objectiva motsvarigheter företer det inres gudaliknande förhållanden.
Den fjerde: att denna sinnebildlighet är Skönhet.
Den femte: att således, i vår nuvarande jordiskt-naturliga verldskrets, det Sköna är den himmelska lifsformen såsom uppenbarad i den naturliga, medelst en transfiguration, hvarigenom denna förvandlas till full genomskinlighet åt den förra.
Men hvad gör den himmelska lifsformen till himmelsk?
Att den är åskådlig form af alla den eviga Kärlekens böjelser.
Skall den kunna omdana eller nyföda någon annan form till sitt genomskinliga hölje, så måste ock denna andra kunna förete en liknande åskådlighet af kärleks-böjelsers fullständiga samvaro.
Men af de på Naturlifvets grad befintliga varelserna är Menniskan den enda, hvars organism, yttre så väl som inre, är skapad att fullständigt, och alltså egentligen, vara en sådan skepnad; hvilket de andras organismer äro på oegentligare vis, eller blott i ofullständiga motsvarigheter och förebådningar.
Det, hvari dessa ringare varelseformer väsendtligen stämma öfverens, när de repräsentera både sitt inre och något vida högre än detta, låna de i sjelfva verket från den menskliga; eller de äga det endast genom det förhållande till denna, att de om den, liksom figurer i en dröm-symbolik, gifva en antydning.
Men hvad som härvid, så i de lägre formerna som i den högsta, närmar till den himmelska urformen eller fjermar derifrån, är ett mer eller mindre af välordning i böjelsernas uttryck och inbördes proportioner.
Att någon vår åskådning mötande företeelse behagar vår känsla och lockar oss såsom älsklig, kommer deraf, att det, som då möter oss, är någonting i sin art högsta af välordnadt skick, så att i detta meddelar sig ett harmoniskt helt af böjelser.
Redan vid anblicken af vackra djur yppar sig detta förhållande tydligt.
Så påminner oss t. ex. en vacker häst, ovillkorligen och harmoniskt, om vissa ädla lifs-böjelser, som deraf i vårt eget inre väckas till förnimmelse af en mellan dem och syn-föremålet tillvarande sympathi.
I himlaverlden sker ofta, att englar, som fördjupa sig i tankar på Herren och på hans i Ordet uppenbarade vishet, i hast se omkring sig hvita hästar af den vackraste skapnad: ty hästens gestalt motsvarar i allmänhet hög tanka och insigt, samt det glada mod, som i hvarje sådan innebor; och hvita hästar motsvara just de högsta insigterna, – nämligen insigter i Ordets andemening.
Flera exempel kunde ur djur-riket anföras: men äfven här är Menniskan hufvudsaken.
Ingenting annat kan vara välordnadt, än det, som uttrycker sanna kärleks-böjelser: det är, sådana, som hänföra till det sannt Goda och Saliga.
Der de flesta och fullaste krafterna till sannt kärlekslif finnas, och således till ett kärlekslif, som förmår vara på engång
Kärlek och Vishet, der är alltså jemväl möjligheten till den fullkomligaste välordning gifven.
I följd häraf kan först hos Menniskan framstå i hela sin klarhet, hvad det såsom gestalt framträdande Älskliga är; d. v. s. hvari Skönheten och dess ändamål består.
Först på denna punkt kunna derföre begreppen om Skönhetens väsende, form och ändamål sammanfattas i denna bestämning: att hon är den bild, i hvilken Vishet och Kärlek ömsesidigt varseblifva och uppfatta sin enhet, såsom en i sinnlig skepnad omedelbart förnummen; en glansbild, som förenar Vishetens kärlek och Kärlekens visdom till en enda strålande ljufhet, hvilken genomtränger alla vårt andelifs förnimmelser, och dermed gjuter öfver alla deras naturliga motsvarigheter ett verkligt sken af himlaverldens dager.
Det är detta återsken, som gör, att all sann fägring på samma gång förtjusar och förädlar.
Tydligt är, att i denna sin beskaffenhet är Skönheten, ursprungligt, gemensam för Menniskan; eller för både Mannen och Qvinnan.
Men det har redan blifvit visadt, att Qvinnan är det föremål, hvarigenom Mannen på närmaste och omedelbaraste vis erhåller det Skönas fulla förnimmelse: ty uti henne möter honom den nyssnämnda bilden såsom en just enkom för honom object-vorden skepnad af Kärlekens vishet (eller af Kärlekens åtrå efter vishet); och fördenskull såsom en gestalt, hvars lockande makt kommer innerst från egenskapen att föreställa vishetsbegäret i allt det behag, som detta begär får ifrån en oskyldig eller oskulds-artad vilja.
Det är denna hemlighet, hvars aning uppgryr i den jungfruliga fägringen såsom en morgonrodnad, och hvars klara (om än obegripna) fullkänsla utvecklar sig hos makan, till den qvinliga skönhetens middagsglans.
Och då således Qvinnan ur det första föremål, hvarigenom Mannen kommer till egentlig medvetenhet om Skönhet och Kärlek: så kan det synas honom, som vore Skönheten uteslutande en qvinlig egenskap; eller som vore den tagen från honom och öfverförd på (eller öfverflyttad till) henne.
Det vissa är, att han endast genom
Qvinnans betraktande igenkänner den såsom någonting sitt eget väsendes innersta tillhörigt, hvilket han medelst älskande uppfattning återförvärfvar, och således med sig införlifvar till återställd ursprunglig helhet.
Dock gifves en art af skönhet, som, oberoende af denna fullständiggörelse, är upprinneligen hans, eller honom egen; och denna utgör hemligheten af hans älsklighet för Qvinnan (ehuruväl det, som hon hos Mannen söker, icke egentligen är det Sköna såsom skönt).
Denna honom egendomliga skönhets-art härstammar från hans bestämmelse, att föreställa den Vishet, som evigt går Kärleken till mötes.
Det element, som i all sann Manlighet öfverväger, är derföre den till Vishet adlade eller utbildade Styrkans; och så långt, som från detta kraftiga vishets-väsende strålar ett uttryck af Majestätligt eller Högt, kan med skäl sägas, att jemväl en manlig skönhet gifves.
Hos den qvinliga skönheten deremot, såsom uttryckande öfvervigten af Kärlekens element, är det en alltid förblifvande väsendtlighet, att framförallt vara behaglig och huld.
Skönheten är, öfverhufvud, ett åskådningens nöje (ett delitium visus).
Men det får ej glömmas, att det ursprungliga och hufvudsakliga i denna åskådning är andesinnets syn; och således, att den sköna företeelsens intryck äro blott i den mån äkta eller sanna, som det verkligen är nyssnämnda syn eller syn-organ, hvaraf den yttre-sinnliga synen bestämmes.
Hvarje i sanning skönt föremål förlustar derföre ännu mer andesinnets syn, än natursinnets; nämligen genom sin för den andliga synen uppenbara betydelse, att vara någon viss den himmelska lifs-formens afspegling.
Deraf kommer, att när Gud stundom visar sig i himlaverlden under antagen engla-skepnad, hvilken dock åtskiljer sig från alla de öfriga genom en egen gudoms-gloria kring hans anlete, synes han visserligen alltid i majestätisk skönhet, och såsom det högsta af allt skönt; men ändock skön endast i förhållande till det mått, hvari de honom betraktandes inre är brinnande af kärlek och klart af vishet.
Alltefter som englarne tilltaga i dessa, synes dem Herren ännu skönare, eller (om så får sägas) ännu mera sig lik; hvadan han ock – i viss mån – skådas olika af hvarje himmel och hvarje samhälle, äfvensom af hvarje engel inom ett och samma samfund.
Detta förhållande mellan skådning och föremål, att de sednare visa sig skönare alltefter som den förra stiger i eld och klarhet, är således äfven det allmänna förhållandet mellan englarne och deras omgifningar.
Det gäller t ex. om de luftkretsar, lunder, blomstergårdar, palatser, drägter m. m. som – nämligen i sådana tings högsta förträfflighet – äfven inom den verlden finnas; det gäller om de paradisiska trakter, der löfven äro såsom af silfver, och frukterna såsom af guld, och blomstren skimrande af regnbågens färgor; det gäller om den färg-harmoni, som alstras af englarnes ständiga ljus och ständiga vår; och i hvilken rödt är Kärlekens motsvarighet, emedan det uttrycker andesolens eld, liksom hvitt är Vishetens motsvarighet, emedan det uttrycker andesolens ljus, hvars dager är en blänkande hvithet.
En färg-harmoni, hvarvid i förbigående må anmärkas, att derifrån uppkommer jemväl all i Himlarna möjlig skugga och skuggning.
Ty äfven i dem måste någonting utgöra skugga, såsom motsvarighet till den inskränkning, hvarigenom Englarnes lif åtskiljer sig från Herrens eget; men mörker kan i den verlden icke finnas: derföre kan skuggan der, då hon icke består i mörker, endast bestå i en viss sammansättning af färgor, eller ett visst mattare och dunklare färgspel.
Med få ord: allt det vackra, som gläder deras yttre sinnen af den grund, att det än mera förlustar deras inre sinne genom de vackra föremålens gudomliga betydelser, förhöjes i sin fägring, alltefter som det inre sinnet djupare uppfattar dessa betydelser, såsom lika många den Eviges återspeglingar.
– Att utan sådant sinne betrakta de sköna föremålen, skulle snart leda till den följd, som jag engång såg bildligt föreställas i Andeverlden: der några flockar af jordiska nykomlingar, tillsporda huru de tänkte sig himlen och himmelrikets fröjder, genast blefvo införda, hvarje flock särskildt, i det slags gamman, som motsvarade hans tankbild derom.
En af dessa flockar, som hade tänkt sig den himmelska saligheten såsom en overksam njutnings-lefnad i paradisiska lustgårdar, träffades, få dagar derefter, sittande mellan rosenhäckar under citronträd, oranger och drufvor, men bitterligen gråtande, att paradiset vore så ledsamt och att ingen utväg derur kunde hittas.
Lätt kan begripas, att det angifna förhållandet mellan inre och yttre skönhets-förnimmelse skall ännu fullkomligare yttra sig i allt sådant, som på långt innerligare vis, än allting annat, tolkar det älskande och visa af englarnes sinnesstämning: således i deras tal och deras sång.
Det förra, såsom det innersta uttrycket af deras kärlek, är, likt en sakta flod, lent, sammansmältande, och mera i ett enda ord sägande, än jordens menniska kan uttala i tusen.
Englarnes språk är själens urförsta, omedelbara, samt derföre icke blott för alla englar gemensamt, utan äfven genast för menniskorna fattligt, såsnart dessa genom döden förlorat sina jordiska tungomål.
När de eljest, eller dessförinnan, tala med menniskan, höres det för henne så, som talte de hennes eget språk: men det göra de likväl icke, ty hvarken englar, eller andar i allmänhet, kunna intvinga rösten i så hårda och arma ordformer; utan de väcka menniskans andliga hörsel på ett vis, hvarigenom hennes egna språkljud framkallas för henne till motsvarigheter af den högre varelsens tilltal.
Det om deras tal sagda gäller, blott i förhöjd ljuflighet, om deras sång; äfvensom i allmänhet om deras musik.
Likaså förhåller sig med deras öfriga sätt, att glädjefullt uttrycka sitt inre genom företeelser, som tillhöra hvad vi på jorden kalla ”sköna konster”.
Ty ej blott Sång och Musik, utan tillika Architektur, Måleri och annan Bildkonst, Skådespel, Dans och Lekar, älskas och fortsättas äfven i Himlaverlden.
Men allt dylikt förekommer der i sådan fullkomlighet, att blott der kan Konsten sägas vara i sin konst, d. v. s. i sin fulla sanning och höjd; och derifrån hämtas fördenskull, ehuru af de flesta konstnärer omedvetet, alla verkliga reglor för sköna konst-skapelser i vår jordiska verld 25.
I den himmelska är hvarje sådan skapelse en blixtsnabbt framkommande motsvarighet till den invärtes skönheten af konstnärens uppfinning.
Men hela dess herrlighet skulle förblekna eller förfalla i det ögonblick, då uppfinnaren tänkte på sin ära deraf, och icke endast på sakens gagn; som består i det nyssbeskrifna rena englanöjet.
Detsamma skulle inträffa för dem, som äga sköna ting, i fall de ville äga dem för att skryta med dem.
Då jag engång hänryckt besåg en underskön trädgårds-anläggning vid ett palats, som tillhörde ett visst engla-samhälles furste, sade mig en vägvisande engel, att i det nyssnämnda fallet skulle lustparkens hela skick genast förvandlas till utseendet af en ödslig skogstrakt.
Djupt underlägsen är all jordisk skönhets-konst; – och huru kunde hon annat vara?
– Men hon äger det ändamål, att förbereda menniskosinnet till den himmelska, från hvars inflytelser hon uppkommit, och hvars afbild hon ämnades vara; detta heliga ändamål gifver henne ett oförnekligt värde.
Menniskan skall, i den natur-verld der hennes bana begynner, förberedas, likasom till det Högsta Godas, äfven till det Högsta Skönas umgänge.
Till denna förberedelse ligger den allmänna möjligheten deri, att på liknande vis, som Menniskan är en omedelbar reflex af Gud, är Naturen en omedelbar reflex af Menniskan; ty deraf följer sjelfnödvändigt, att menniskan kan begagna natur-egenskaper såsom medel till objectiva uttryck af enhvar inom sin själ uppstrålande form för urbilds-lik väldaning.
Härigenom är, i allmänhet, Skön Konst inom vår nuvarande tillvarelsekrets möjlig.
Men det tidehvarf, som utgör vår samtid, lägger många svårigheter i vägen för den, som vill frambringa något skönt af sann och helig art; så många, att de företeelser deraf, som ändock någongång framkomma, förefalla nästan såsom underverk.
Ja, de skulle allmänneligen synas menniskorna sådana, om de ej på ett sätt, hvarvid Naturens vanliga ordning tyckes fortbestå, tillvägabragtes genom personer, som äfvenledes, i allt öfrigt, tyckas likna betraktarne sjelfva.
Visserligen bör aldrig jemnförelse kunna anställas mellan någon mensklig snilleverksamhet och de under, genom hvilka Herren, vid sin jordiska vandring, väckte de i den lägsta naturlighet försunkna menniskorna till uppmärksamhet på sitt gudomliga värf: men säkert är, att ungefär samma skäl, samma döda begrepp om Naturkraft, om Andekraft och om bådas vexelförhållande, med hvilka jordens nuvarande Sophister bevisa omöjligheten af dessa högre under, skulle kunna användas äfven mot möjligheten af det Förgängligas transfigurationer till Skönt26.
Också gifvas menniskor, för hvilka det Sköna egentligen icke är till.
Dessa äro dock ej farliga för de vackra konsternas idkare.
Farligare äro de, för hvilka det är till på ett falskt sätt: ty dessa sympathisera med konstnärens invärtes frestelser,
net”) till ett innerligt och lifgifvande Sannt (”Vin”).
I slika utvändiga eller natur-sinnliga gestalter, äro sådana underverk numera öfverflödiga.
Hvad åter beträffar de gängse inkasten mot deras historiska verklighet: så härleda sig dessa, samtligen, ifrån en förstelning i vissa blinda och mechaniska föreställningar, på hvilkas auctoritet man ständigt förblandar begreppen Öfvernaturligt och Onaturligt.