Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Läs blott det triviala » Skyltfönster » eller den klumpiga » Silhuetten », skildrande det intressanta mötet mellan » en täck gestalt » och några » suddar » och slutandemed, » att man sams tycks bli *.
Las » Uppriktighet » och » Endragt » — smakfulla saker!
— den genomprosaiska » Kär-leksnytta », den tillgjorda » Farväl », den löjliga » Dryckessången » med dess spasmodiska försök till humor!
Ögna igenom » Lust », der » den jordiska kärleken » prisas för sin » läckerhet » och nöjet förherrligas, nöjet
» Att slatas af armar, som förr slutit andra,
Att kyssas af mun af en annans varm. »
Lika gerna kunde man ju glädjas t. ex. åt att dricka ur orena glas?
Las — ja läs boken, om ni orkar, och ni skall med mig förvånas öfver möjligheten att skrifva och ge ut en sådan genomtarflig produkt som den redan kanske allt för långt afhandlade diktsamlingen.
Jag vill ej söka gissa, hvad som kan hafva förledt herr Ring att i vår tid af öfverpro-duktion, då så godt som hvarannan menniska skrifver eller skrifvit vers och ofta rätt skaplig sådan, tro sig ega någon speciell kallelse i den vägen.
Jag uppepar, att jag tror honom ha handlat fullkomligt naivt.
Hans eget öra kände sig 6mekt af de nya och okända tonfallen, som följde sina egna lagar, och så tänkte han förstås, att andras öron ej borde vara sämre konstruerade än hans.
Sannolikt har han också funnit sin samling innehålla både » naturbilder », » stämningsbilder » och » tankar » — att döma af registret.
Om det kan ha inverkat eller ej — ett synes mig visst: att herr Ring på sin tid fick för mycket beröm för sin Heineöfversättning.
Den var ett aktningsvärdt stycke handtverksarbete, vittnande om mycken flit och energi.
Men mer var den ej heller.
Att försvenska Heine, denna subtilt formfulländade, ytterst individuella, lättparodierade och svårtillegnade skald, skulle kräfva — jag vore frestad säga en svensk Heine, för att originalet skulle komma till sin fulla rätt.
Fel funnos nog i herr Rings öfversättning, men hans egentliga fel synes ha varit det mycket förlåtliga att han ej var någon svensk Heine.
Detta kanske borde ha sagts honom, innan han fattade det ödesdigra beslutet att ge ut egna dikter, så kanske att de stannat i skrifbords-lådan eller åtminstone framträdt med något mindre pretention.
Just anspråksfullheten i herr Rings skald edebut har vållat, att denna kritik af hans » till prosa skurna » fantasi-barn blifvit mera oförbehållsam och mindre öfverseende än som med vanlig recensentpraxis och kristlig kärlek öfver-ensstämmer.
Jag har icke kunnat som den anonyme kritikern Justus i somras gjorde vis å vis några yngre poeter » lyfta på hatten och gå tyst förbi *.
Jag har tvärtom trott mig » göra både allmänheten och författaren den största tjenstem med att säga herr Ring rent ut, hvarför han ej bör skrifva vers.
Han bör ej göra det af det skäl, att han kan det icke.
* Pegasen får vagnshäst bli Och köra på gamla gator Med arbetsåkdon omkring Och lunka uti sin cirkel Beständigt i maklig ring. »
(Sid. 238).
Efraim R.K§j sarvaneinne och kungsidioti.
Ahnfelt, Herskarmakt och sjilssjukdom.
Sthlm.
Looström A C: o.
I alla tider hafva furstefamiljerna erbjudit ät psykiatrien ett rikt fält för stadier och iakttagelser, ty » herskarmakt ooh själssjukdom » hafva verkligen ofta följts ät ända frän Nebnkad-nezars dagar ända till Ludvig ILs.
» Ostraffad bestiger ingen den mänskliga storhetens höjder ».
Jn högre den maktställning är, till hvilken herskaren finner sig upplyft, desto större blifva farorna för hans själshelsa.
De till hans förfogande stäende njutningsmedlen öfverreta och förslappa, lidelsen växer i bredd med makten att tillfredsställa den, lyeksökeriet demoraliserar allt i sin närhet, ooh smickret ger näring åt högmodets galnaste inbillningar.
Ja, äfven bildningsmedlens rikedom förvirrar, de hvarandra jäg-tande intrycken verka upplösande på nervsystemet, ooh sjelfva stordådstankarne hafva sina svindelbranter.
I^iksom tronen går i uf, så gör sig en ärftlighetslag gällande inom herskarslägten äfven på det andlliga området; förfädrens störda, förvirrade eller slappade själslif fortplantar sig äfven på de efterkommande, och sålunda kan man i vissa dynastier spåra, huru ättling efter ättling mer eller mindre visar samma eller liknande abnormitetsdrag.
Författaren till det nyligen utkomna arbetet om » herskarmakt oeh själssjukdom » tager till utgångspunkt den analys, som den engelske vetenskapsmannen dr Ireland företagit öfver de antydda företeelserna inom furstefamiljerna.
Enligt denna analys visar sig den furstliga själsabnormiteten vara en genom de om-gifvande förhållandena utvecklad nervsjuklighet, » neurose », som leder till fantasiförvirring, stegrar sig till högfärdsgalenskap och åtföljes af epilepsi.
Hufvudsakligen har dr Ahnfelt uppehållit rig vid skildringen af det egendomliga, af konstkärlek oeh estetisk bildning genomträngda, alltmer förstörda qjälslifvet hos Lud-vig II af Baiern samt dervid påvisat, hurusom likuande abnormi teter länge mer eller mindre gått i arf inom den Wittelsbachska herskarätten.
Han har anlitat den rikhaltiga literatur, som i detta ämne föreligger, och han har med patologisk trohet skildrat, huru den olycklige konungens själsför virring steg for steg utvecklade sig.
Som jämfbrelseled eller motbilder ställer han fram, huru dylikt själstillstånd utvecklat sig på olika tider hos andra furstliga slägter och individer; han dröjer särskildt vid två » neurosiska » fursteindivider: Ivan IV Wasiljewitsj samt Caligula.
Hos dem alla finner han samma sjukdoms- och galenskapssymp tom, ehuru uppenbarade i de skiftande former, som betingas af olika etnografiska, historiska och rent personliga förhållanden.
Betraktar man ämnet patologiskt, är väl också allt skäl att fasthålla vid den utmärkte engelske läkarens analys.
Men sakec kan också ses från en mera uteslutande psykologisk synpunkt Gör man detta, torde man vara benägen att lägga märke till olika, sins emellan karaktersskilda slag af furstlig själsabnormitet Först skulle man vilja konstatera befintligheten af två skarpt åtskilda klasser deraf, den ena karakteriserad genom själsöfverret-ning, den andra genom själsslöhet.
Det är egentligen med pymp-tomerna af den förra som dr Ahnfelt i sin bok sysselsatt sig; vi hafva här betecknat den med det häfdvunna namnet » kejsar-vansinne », hvilket namn egentligen bragts i användning af de författare, som skrifvit de romerska csesarernas historia.
Det skulle måhända hafva varit ett ganska lyckligt grepp, om förf.
efter Plutarkos ’ föresyn framstält jämförande lefnads- och karaktersbilder af Caligula och Ludvig II.
Ty dessas själstillstånd synes hafva varit af samma art: kulturmänniskans kejsarvan9inne, hvaremot Ivan den förskräcklige företer exempel på en helt annan art, den mongoliska, fullt okultiverade kejsargalenskapen.
Jämförelsen mellan Caligula och Ludvig II försvåras visserligen af det ringa, dertill illa hoprafsade historiematerialet öfver den förre, hvaremot en rik literatur föreligger öfver den senare.
Den försvåras dessutom genom olikheten i tidsförhållanden och de båda personernas lefnadsställning.
Man får bortse från den romerska kejsartidens vilda utsväfningslif, liksom äfven från den onaturligt uppskrufvade estetiska konstnärsstämning, i hvilken Ludvig H rörde sig.
Man skulle endast fasthålla, hurusom de båda her-skarne under vidt skilda förhållanden ändå gradvis utvecklade sin abnormitet i liknande tempon.
Man får äfven anmärka, att i Caligulas själslif framträdde en del bättre drag, hvilka för järn förelsebildens möjliggörande bort framhållas, äfvensom att hansutsväfningar och galenskaper blifvit, såsom redan Tacitas antydt, öfverdrifVet utmålade af » det friska hatet ».
Det skalle då kanna påpekas, att båda herskarne växt npp i en öfverfbrfinad omgif-ning, vid båda fästes i böijan stora förhoppningar, båda hade i förstone en » bättre tid », hvaror Caligulas galenskap mer bråd-störtadt, Ludvigs mer successivt framträdde.
Caligola hade fått sin fantaai närd genom den mytologiska undervisningen, Ludvig genom literaturstudiet och konstidkandet: den ene ville i öfver-retadt tillstånd imitera hvad han hört om de gamle gudarne, den andre hvad han läst i skaldeverken.
Båda vurmade på fantasti * ska byggnadsverk och synas i dem röjt en ej ringa estetisk bildning; en genomförd jämförelse blir dock ej så lätt, då ju Cali-gulas byggnader genast nedrefvos efter hans död, men Ludvig II: s innu qvarstå och beundras.
Kanske vore Nero ännu bättre än Caligula som parallelbild till Ludvig II.
Äfven Nero hade ju fått en estetisk uppfostran och egde ett artistiskt skaplynne, om än han i konstuppfattning och verldsåskådning var lika mycket realist som Ludvig II var idealist.
Hos dem båda var kejsarvansinnet af konstnärlig art, och den enes fantastiska infall kunna i mycket sammanliknas med den andres; men hos Ludvig utvecklade sig epstöringens dystra egoism, under det Nero alltjämt ville med folkmassan dela sin lefnadsfröjd.
Det kan emellertid sättas i fråga, huruvida Neros själsabnormitet gick ända till utbildadt vansinne, såsom det bevisligen var fallet med Ludvig II.
Icke som likhets-, utan som motsatsbild står den hos Ivan den förskräcklige uppenbarade art af herskarvansinne, hvilken vi betecknat med namnet » den mongoliska ».
Der detta framträder i sin råa ohygglighet, der står man utanför gränsen af kulturstatens bildningsområde.
Commodus och Caracalla hade en släng af sådant kqjsarvansinne.
I seldsjuk- och mongoldynastierna samt bland de turkiska sultanerna har det ofta förekommit.
Eärleksnjutning, konstnärsfantasteri och irriteradt nervsystem utmärka den förra arten af vansinne, dryckenskap, vild mordmani och slö känslolöshet det senare.
Men det finnes, som sagdt, ett annat slag af furstlig själsabnormitet, som kanske vida oftare förekommer.
I dr Ahnfelts arbete är det knappast ens antydt, måhända emedan det ej egnar sig till belysning af Ludvig H: s själstillstånd, utan är en abnormitet af rakt motsatt beskaffenhet.
Vi hafva velat kalla det kungsidioti.
Kejsarvansinnet tillhör en sönderbruten själsorganism, som dock ännu har skapande lif, ja till och med är mäktigt af stora, omSd förvirrade och hvarandra fantastiskt jägtande tankar; så gick Caligola fram » mellan handlingar, som röja statsman nablick, och dåd, som uppenbara ett tilltagande vansinne », yttrar en af den romerska kejsartidens förnämste historieskrifvare (H. Schiller).
Eungsidiotien, då den är fullt utbildad, visar sig i apatisk tanke-ooh känsloslöhet med deraf följande brist på all själfständig handlingskraft.
Hos medlemmar af den habsburgska dynastien har denna idioti ofta uppenbarat sig; exempelvis m&amp; man nämna kejsar Leopold I samt de spanska konungarne Filip III, Filip IV och Karl II.
Ett annat exempel är den danske konungen Eristian VII.
Från den slöa kungsidiotien skiljer sig den hals * starriga, hvilken ej är tanketom, men väl tankefattig; den röjer sig vanligen i det envisa fasthållandet vid en enda tanke eller föresats, för hvilken utan betänkande alla andra intressen förgätas och uppoffras.
Hos den engelske konungen Georg IU synes denna kungsidioti, utbildad till fullt vansinne, varit rådande.
Den fans äfven hos den spanske jesuitkonungen Filip II.
Vår svenska historia saknar ej heller sina exempel på furstlig själsabnormitet.
Hos Eristian II och Erik XIV återfinner man kejsarvansinnets skaplynne; något af den slöa kungsidiotien fans väl hos Adolf Fredrik och Earl XIII; då man talar om den halsBtarriga kungsidiotien, tänker man gerna på Earl XII och Gustaf IV Adolf.
Otto Sjögren.t LUDVIG XVI 1787.
MARIE ANTOINETTE 1791.
CHARLOTTE CORDAY 4.
MARAT.
ROBESPIERRE.Till Hundraårsminnet
Franska Revolutionen.
Tre dikter öfversatta åt Dagens Krönika • af
Edvard Fredin.
Marseljäsen.
Framåt, I barn af fosterlandet, vår äras morgon lyser klar.
Emot oss fräckt förtryckarbandet djärfs höja sina blodstandar.
Vårt öra re ’ n från fjärran lystrar till soldateskens hemska larm, som smyger skonlöst vid vår barm att strypa mödrar, vif och systrar!
Gif akt, medborgare!
Slut leden, rot vid rotT Framåt!
om orent blod än forsar kring vår fot!
[■-
* Eftertryck förbjudes af så väl poemen som porträtterna.
* * Marseljäsen är flera gånger förut öfversatt på vårt språk, senast af C. W. A. Strandberg.
I stället för att reproducera en äldre tolkning, ha vi dock ansett att det odödliga snilleverket skulle för våra läsare värdigast presenteras i ny drägt.
Ked: s anm.
Vt Dagens Krunika.
15Hvad vill då denna hord af trälar, som piskas våra led emot?
Tror man sig kufva fria själar med fangsel och med fjättrars hot?
Mitt folk!
I forna dar de brände på krökta ryggar skymfens sår.
Nu ingen tvinga oss förmår i träldom åter och elände!
eic.
Skola främlingar befalla och våra bygder stifta lag?
Och våra unga krafter falla för fale soldenärers slag?
Om trälar skola böja vår nacke under okets tvång!
Om nidingar ännu en gång till våra herskare sig höja!
er, tyranner!
och bäfva Med fasa ser er an en värld!
er, menedare!
Där.
sväfva i rymden redan domsens svärd!
Ett folk i vapen står mot eder; och stupar i sitt blod en man, strax föder jorden då en ann ’ och jämna tätna våra leder.
Dock, skona denna arma skara, som ej sitt ödes skam förstått.
Låt högsint glömska straffet vara som drabbar legohjonens brott.
Men slå till jorden utan skoning de blodsmän, som dem drifva fram, som skända, sölande i skam, sin egen moders helga boning.
etc.0, kärlek, du, till fosterjorden, sänk dina flammor i vår barm!
Kom frihet, segerängeln vorden, och led oss du i stridens larm.
Inför all världen så vi bära ett vitnesbörd om samnad makt: och ovän, vi till fota lagt, ser döende triumfens ära.
Den unga fången.
Efter André Chénier.
&gt;Ej rädes rosens knopp för lians hvassa blad och drufvan anar ej i sommarsolens bad att snart den randas skördetiden.
Och jag, som drufvan varm, som rosenknoppen skön, jag ställer bäfvande till himmelen en bön, att ej min dag må vara liden.
En man må tårlöst lugn och kall till döden gå.
— Jag gråter, hoppfull dock, att skyn skall varda blå se ’ n stormen rasat, åskan knallat.
Ack, lifvet är så ljust, fast mulna några dar: det bi som honung för en gadd ju äfven har och minsta sjö i uppror svallat.
Jag älskar ängens doft, jag älskar solens sken och fåföngt stängs jag här af murens kalla sten, min själ hvart hinder öfversvingar.
Mer fri än någonsin mot morgonen som gryr den unga näktergaln ur nätets maskor flyr och sången ned ur rymden klingar.Men hvarför skall jag dö?
Jag somnar lugn hvar kväll och drömmer ljuflig dröm och vaknar glad och säll och gråter aldrig ångrens tårar.
Jag är de fångnes sol; enhvar när han mig ser, som vid en änglasyn betagen, hänryckt ler hur tung en sorg hans änne fårar.
Bland dimmor skymtar blekt det mål, som jag mig drömt; i barndomsdalens hägn jag nästan kvar mig glömt bland blommorna på gröna stränder.
Till lifvets gästabud jag nyss har blifvit väckt, den fraggande pokaln munskänken ej mig räckt att gripas fast af mina häuder.
Omkring mig våren ler.
Och måneskiften gå förrn odlarns höjda arm den mogna skörd skall slå och solen högt på himlen lyser.
O, liljan är jag lik, som, väckt af daggens kyss, till morgonrodnans fjät i salig undran lyss — men ve!
för aftonen jag ryser.
Vik hädan hemska syn!
För tidigt, bleka död, du kommer, gå!
Du vet hvar hungersargad nöd anropar dig att lian höja!
Ack, fagert dalen ler och himlen strålar ljus och ljufligt strängaspel jag hör i vindens sus —
0 nej!
nej!
död, du måste dröja! » —
Så klagar, fängslad här, en flicka ung och blek, och lyran på min arm, som eolsharpan vek, för hennes sorgsna stämma klingar.
Ur kvalens slöa lugn jag rycker mig en stund
och skänker så hvar suck, hvart ord från hennes mund
1 stilla glädje diktens vingar.
Måhända skall min sång i dunkla framtidsdar en undran väcka: hvem det fagra offret var, hvars suckar genom tiden darra?
Hvart hennes ord var sång, hvar rörelse behag —
Som hon vi bäfva dock vid tanken på den dag, då våra bödlars fotsteg knarra !Den sjunde Thermidor.
Nu domnar kvällens vind, nu kolnar solnedgången.
och trött till själ och sinn ’ vid guillotinens fot jag diktar sista sången.
Måhända turen snart är min.
förm visaren på taflans blanka skifva har glidit fram i gifna spår, förrän hans sexti fjät tillryggalagda blifva och klingande ett timslag slår, kanske för bödelns järn mitt unga blod förrinner och döden kalkar mina drag, kanske förm denna dikt jag färdigskrifva hinner den randas natten på min dag och fängseldörm slås upp och väktaren mig ropar.
Mens ekot tynar af mitt namn dödsoffret släpas ut till fröjd för vilda hopar — —
_ _ _ _ ____ _ _ _ _ ____ *
* Dessa rader, skrifna den 7 Thermidor 1794, är det sista som flutit ur Chéniers penna.
Dikten är en verklig profetia.
Innan han hunnit skrifva ned sista rimmet inträdde fångvaktaren och ropade upp hans namn.
Guillotinen väntade.
Eduard Engel, den tyske literaturhistorikern, kallar med rätta denna dikt » det hemskaste stycke tillfallighetspoesi, som litteraturhistorien känner ».
Till belysning af Den unga fangen må nämnas att den var riktad till en ung Mille de Coigny, hvilken satt fängslad samtidigt med Chénier.
Den unga damen undgick emellertid sin diktares öde.
Hon frigafs.Rouget de Lisle och Marseljäsen.
I Marseljäsen — skrifver Lamartine i sin » Histoire des Girondins » — ljuder ett eko af segerhymn och dödsskri; ärorik såsom den förra, dyster som det senare, återger den modet åt fäderneslandet och bleker kinden på medborgare.
Dess ursprung är följande:
Vid ifrågavarande tid låg en ung artilleriofficer i garnison i Strassburg.
Hans namn var Rouget de Usle.
Han härstammade ifrån Juraområdet, ett landskap för både dröm-merier och kraftyttringar, såsom fallet alltid är med bergstrakter.
Denne unge man älskade kriget som soldat och revolutionen som tänkare; genom poem och musik förkortade han de långa timmarne i garnisonslifvet.
Eftersökt för sin talang håde som musiker och skald, umgicks han förtroligt hos familjen Dietrick.
Husfadern var en fosterlandsälskande elsassare, maire i Strassburg; hans hustru och husets unga flickor delade den patriotiska hänförelse för revolutionen, som vibrerade framför allt vid gränsen, liksom en person i fara mest skälfver i armar och ben.
De tyckte om den unge officern, och de gåfvo inspiration åt hans poesi och musik.
De gåfvo mandom åt hans späda tankar, de voro förtrogna med de första yttringarna af hans snille.
Det var på vintern 1792.
Hungersnöden herskade i Strassburg.
Familjen Dietrick var fattig, dess bord tarfligt, men gästfritt för Rouget de Lisle.
Den unge officern tog plats der både för- och eftermiddag som en son eller bror.
En dag, då det intet fans på bordet annat än kommissbröd ochnågra skifvor rökt skinka, betraktade Dietrick de Lisle med en vemodigt skälmaktig uppsyn och sade: » Ofverflödet saknas vid våra måltider; men hvad gör det, om blott icke entusiasmen saknas vid våra medborgerliga fester eller modet i våra soldaters hjertan.
Jag har ännu en butelj vin qvar i min källare, tag hit den », ropade han till en af sina döttrar, » och vi skola dricka för friheten och fosterlandet.
I Strassburg skall man snart fira en fosterländsk högtid, de Lisle måste från dessa sista droppar hemta en af de hymner, som åt folkets själ skänka ett sprudlande rus. » De unga flickorna jublade, de hemtade vinet och slogo i glaset åt sin gamle fader och åt den unge officeren ända till dess flaskan var tömd.
Natten var kall.
De Lisle försjönk i drömmar; hans hjerta var upprördt, hans hufvud upphettadt.
Kölden gjorde starkt intryck på honom.
Han stapplade in i sin ensliga kammare och sökte nu långsamt inspiration, än i sitt klappande med-borgarehjerta, än på klavér under det han stundom bildade melodien före orden, stundom orden före melodien * och så förband dem med hvarandra i sina tankar att han icke sjelf kunde veta hvilken not eller hvilken vers som först uppstått; kort sagdt det var omöjligt att skilja poesien i musiken från ordens poetiska innebörd.
Han sjöng allt och skref ingenting.
Ofverväldigad af denna sublima ingifvelse, insomnade han med hufvudet på sitt instrument och vaknade icke förrän vid dagens ljus.
Nattens poetiska alstring vaknade
* Beträffande Rouget de Lisles kompositörskap hafva tvifvelsmål yppats i afseeude på originaliteten.
Frågan är dock icke utredd, men om han må hafva hämtat motiv annorstädes, är dock hans ära lika oförvansk-lig, som hos oss i liknande fall Bellmans.
tmed svårighet i hans minne liksom intrycken af en dröm.
Han upptecknade dem, han nedskref noter och ilade sedan till Dietrick.
Han påträffade denne i trädgården, sysselsatt med att pyssla om sina blommor.
Den gamle patriotens hustru och döttrar hade ännu icke stigit upp.
Dietrick väckte dem och lät tillkalla några vänner, hvilka liksom han voro passionerade för musik och i stånd att exeqvera de Lisle ’ s komposition.
Dietricks äldsta dotter ackompanjerade och Rouget sjöng.
Vid första strofen blefvo åhörarne likbleka, vid andra strömmade deras tårar, vid de sista utbröt en stormande hänförelse.
Dietricks hustru, hans döttrar, familjefadern sjelf och den unga officeren kastade sig under tårar i hvarandras armar.
Fosterlandshymnen var nu funnen, men den skulle tyvärr också bli skräckhymn.
Den olycklige Dietrick måste några månader derefter bestiga schavotten under tonerna af denna komposition, som vid hans egen härd framsprungit ur hans väns hjerta och för första gången klingat i hans döttrars sång.
Denna nya säng, som några dagar senare utfördes i Strassburg, flög från stad till stad i alla populära orkestrar.
Marseille antog den till att sjungas vid början och slutet af sina politiska klubbars sammanträden.
Marseillebornaspridde den i hela Frankrike, deraf kom namnet Marseljäsen.
De Lisles gamla moder, som var konungsligt och religiöst sinnad, förskräcktes af det genljud som väcktes af hennes sons stämma och skref till honom: » Hvad är då denna revolutionära hymn, som sjunges af ett band röfvare, som stryka fram genom Frankrike och hvari man inblandar vårt namn?
* De Lisle sjelf, som i egenskap af rojalist blef proskriberad, fick med rysning höra marseljäsen liksom en dödshotelse dä han flydde på skogsstigarne i Alperna.
» Hur kallar man denna hymn? » frågade han sin förare.
» Marseljäsen », svarade bonden.
Det var på detta sätt han fick veta namnet på sitt eget verk.
Han förföljdes af den entusiasm, som han sjelf utsått bakom sig.
Han und * gick med knapp nöd döden.
Vapnet vände sig mot den som smidt det.
Den urartade revolutionen igenkände icke mer sin egen stämma.
Marie André Chénier föddes 1762 i Konstantinopel, invigdes redan som barn af sin moder, en grekinna, i kännedomen af de grekiska skalderna.
1782 blef han underlöjtnant, men tog — då garnisonslifvet i Strassburg var outhärdligt för honom — efter sex månader afsked för att i Paris fortsätta sina grekiska studier.
1784 — 86 reste han för helsans skull i Schweiz, Italien och Grekland samt till Konstantinopel.
Slutligen, nödgad af familjen, afsade han sig med tungt hjerta sin dyrbara frihet (se idyllen » La Li-btr / éi) och mottog 1787 plats som ambassadsekreterare i London.
1790 återvände han till Frankrike och uppträdde här — såsom entusiastisk vän till friheten och häftig fiende till anarkien — likaväl mot ultrarojalisterna som mot giron-disterna och jakobinerna, utan att likväl ihållande och kon-seqvent sysselsätta sig med politiken.
Den 7 mars 1794, då han i sällskap med en dam aflagt besök i Passy hos M: me Piscatory samt var på väg att föra sin reskamrat i säkerhet i Versailles, mötte han utanför M: me Piscatorys port medlemmar af revolutionskomitén, togs i förhör och häktades.
Han fördes till Paris och insattes i fängelse först i Luxembourg, sedan i Saint-Lazare, på hvilket sistnämda ställe han diktade de af oss i öfversättning meddelade gripande sångerna.
Han guillotinerades den 25 Juli 1794.Under » Ancien Régimes » välsignelserika hägn.
Strödda drag sammanförda af Erik Thyselius.
Uti den pjes af Artur Fitger, » Häxans » förf., som benämnes » Von Gottes Gnaden », förekomma nagra scener, hvilka kunna på sätt och vis betraktas såsom en diktens och scenens illustration till det motbjudande kapitel, som i verldshistorien har till rubrik: Ancien régime, och särskildt till den underafdelning af samma kapitel, som berör de lägst stående samhällsmedlemmarnes ställning under det sy-stemets hägn.
Nämda pjes spelar i en tysk småstat under revolutionskrigen.
Franska republikens segrar ha skaffat luft åt de länge hämmade frihetskänslorna hos det lilla fur-stendömets invånare.