Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här som öfverallt gäller den gamla satsen att bok * Btafven dödar, men anden gör lefvande.
För att förskaffa sig en liflig öfvertygelse om detta, behöfver man blott lägga framför sig en af dessa fattiga böcker, i vårt land ingalunda sällsynta, i hvilka författarne eller författarinnorna tagit naturalismens teori på god tro och samvetsgrannt satt sig ned att fotografera hvad de sett, intetsägande hvardagslif, betydelselösa menniskor, tarfligt prat och intresselösa interiörer, utan att någonsin ha mod att bryta Qettrarne med ett drag af humor, skildringen af en egendomlig natur eller egendomliga förhållanden eller för öfrigt af ett enda försök till originel skapelse.
Antingen ega de ingen fantasi och ingen konstnärlig beslutsamhet eller också undertrycka de dem med våld i sin fanatiska tro på den döda teorien.
1 hvilket fall som helst är ett dylikt verk efter allt hvad jag kan finna af föga större literärt värde än en beskrifning på en rätt i en kokbok eller en korrekt skrifven tidningsnotis om en hvardaglig händelse.
Het var och är och blir ständigt den skapande fantasien och den djerfva viljan som bilda konstnären, han må för öfrigt vara beväpnad med naturalistens anteckningsbok eller romantikerns magiska understaf.
Jag har ofvan användt termerna romantiker och romantik, men jag vill lika litet inrangera de bästa bland dem, som af literaturhistorien gjorts till ett med romantiken, i någon slags skola, som jag vill göra det med dem som fått namn af naturalister, Zola, Ibsen, Strindberg etc.
Jag har endast användt dessa termer för motsatsens skull, väl vetande att klassifikatio-ner äro vilseledande, när de icke ske efter ett » naturligt system &gt;, och ett sådant har mig veterligen ännu icke blifvit uppfunnet för författareslägtet.
De verklige diktame äro hvarken klassiker eller romantiker eller naturalister eller ock äro de alltsamman tillhopataget och mer dertill.
Den käcke Verner v. Heidenstam har, tror jag, utvecklat åsigter i samma stil som de här framlagda i sin broschyr » renässans » och min artikel kunde derför måhända betraktas som onödig.
Likväl torde det icke vara ur vägen att såsom jag har gjort genom jämförelser närmare ingå på den fråga han väckt till lif.
I hvilket fall som helst blef jag vid läsnin-gen af Zolas bok så lifligt öfvertygad om det rättmätiga!
Herr v. H: s opposition mot teoritrons herravälde, att jag icke kunde tillbakavisa lusten att sjelf dra ett strå till stacken.
På någon Renässans^ i konst och literatur är jag emellertid icke böjd att tro.
Åtminstone äro inga synnerliga tecken till en sådan att förspörja i dessa tider, då intressepolitiken uppslukar allt, och jag tänker att det behöfs en starkare andlig strömning än den, som hittilU blifvit iakttagen, för att åstadkomma en pånyttfödelse.
Men hvad som tydligt och klart kan iakttagas det är en literär reaktion mot teoriens tryckande tyranni, och ehuru ordet icke låter vackert, synes mig en sådan reaktion vara väl behöflig, om man ock har anledning till fruktan att den å sin sida slår öfver.
Gustaf Fröding.Framtidssiare eller ieke?
En gensaga.
I en synnerligen sympatisk framställning af Fr. Nietzscbe har herr Ola Hansson åt denne gifvit rangen af en omdanare af grundvärden, en andlig upptäcktsresande, som länkar nya banor för utvecklingen och gifver slägtet nya suggestioner, en stormhärd från hvilken nya stora vågor utgå.
En Darwins verksamhet ter sig i jämförelse härmed som en liten bölja på utvecklingsoceanen.
Då jag i junihäftet af Ur Dagens Krönika läste Ola Hanssons essay, fördes tanken ovilkorligt till Aug.
Strindbergs senare diktning, däri tankar * öfverensstämmande med Nietzsches så ofta framträda, och jag erinrade mig att Georg Brändes velat för Nietzsche häfda en liknande betydelse som nu den svenske kritikern.
Är nu Nietzsche en sådan framtidssiare?
Svaret skulle väl närmast lämnas af den exposé, som i samma artikel gifves af Nietzsches system — i fall man kan tala om ett sådant.
Och det synes mig utfalla nekande, oaktadt alla de auktoriteter som sagt det böra vara jakande.
Detta är anledningen till efterföljande lilla framställning.
Den i O. H: s essay gifna exposén är så träffande — ja mönstergill, att man för att bedöma Nietzsches betydelse af kulturheros kunde hålla sig till endast den.
Emellertid har en liten bölja af den oerhörda popularitetsvåg, som de senaste åren burit Nietzsches skrifter så högt i Tyskland, trängt äfven till vårt land, och åtminstone ett par af hans arbeten torde äfven i vårt land vara bland de literärt bildade tämligen bekanta.Om man frånser Nietzsches diktareegenskaper och främst den våldsamma energi, med hvilken han förer fram sina meningar, och nyktert — om man får använda ett för Nietzsche så förhatligt ord!
— söker draga fram hvad som är kvintessensen i dessa himlastormande haranger, skulle väl svaret blifva: han underkänner det sedlighetsideal, som vår kultur uppstält.
Det är trälarnes moral som beherskar världen och eftersom denna trälmoral på alla områden blifvit den erkända
— om också icke alltid den tillämpade — är hela den moderna uppfattningen, på literaturens område ej mindre än på stats-lifvets, på konstens område ej mindre än på ekonomiens, ett stort historiskt misstag, Den europeiska kulturutvecklingen är förfelad.
Men Nietzsche är ingen Rousseau — han syftar vida djupare än denne.
För Rousseau var kulturutvecklingen förfelad därför, att de högsta idealen aldrig kunna under denna förverkligas; genom en återgång till naturen skulle dessa ideal blifva verklighet Enligt Nietzsfche är det hos själfva dessa ideal, som felet ligger, det är de, som äro det största onda.
Icke motsättningen mellan lif och lära är det onda utan tvärtom den alltför stora öfverensstämmelsen mellan dem!
Det är ett vanskapadt ideal, som beherskar mänskligheten, man saknar nog själfständighet att lefva annorlunda än efter herskande schablon.
Först och främst bör jag nämna, att jag är fullt ense med herrar Nietzschebeundrare i erkännandet af, att Nietzsches kritik öfver bildningsfilistern och bristen på själfständiga individualiteter i vår tid är träffande.
Men däraf följer icke, att hans kritik af den moderna utvecklingen, hans förakt för den kristna moralen och välfärdsmoralen, hans hånfulla tirader mot det » alltförmänskliga » slå till.
Och ännu mindre är härmed sagdt, att denna kritik har en sådan betydelse, att därifrån han dateras ett nytt utvecklingsskede i mänsklighetens odling.
Själfva den » vetenskapliga » grundval, på hvilken Nietzsche ställer sina moraliska läror, håller icke streck.
Det ligger i denna lära, vid sidan af de opålitliga etymologiska utredningarna, en egendomlig öfverskattning af den af Nietzsche så djupt hatade kristendomen.
Tanken är ju i kortaste uttryck följande: det goda var ursprungligen det, som de mäktige och duglige hade till norm för sin verksamhet; genom prestkasten, rekryterad af de svage och elända, gjordes åter hänsynen till andra, altruismen till det goda; genom kristendomen öfverfördes denna prcstlära på den bildade världen och sedan dess herskaren alafmoral, elt begrepp om godt och ondt, som i själfva verket endast är feghetens och osjälfständighetens moral.
Följden af denna moral är bland annat ett packets välde öfver de ädla, hvarigenom all mänsklig storhet offras.
I stället för att de store männen borde uppskattas såsom målet och höjdpunkten för den mänskliga kulturen, äro de nu offer för pöbeln.
Själfva läran om en herremoral och en slafmor&amp;l är en storartad paradox.
.Naturligtvis ingår i hvarje värdsättning af en handling, i synnerhet på tidigare utvecklingsstadier, ett egoistiskt element.
De handlingar kallas goda, hvilka gagna, de handlingar dåliga, hvilka äro till skada.
Ser man nu på utvecklingen i sin helhet: hvilken förklaring är rimligare, Nietzsches eller välfärdsmoralens?
Den senare förklarar att detta begrepp godt från att hafva betydt det som var gagnaligt för herrarna, efter hand som samhällighetskänslan utvecklas, kommer att betyda det som är gagneligt för dem som lefva tillsammans, dela Ijuft och ledt med hvarandra.
Redan här är altruismen således en åtminstone medverkande faktor vid begreppens fastställande.
Den sympati, som sålunda är väckt, utvidgas och i denna utvidgning ligger hela moralens historia.
Nietzsche tror däremot på en fullständig omkastning, från elt slags moralisk uppfattning, herskande under en ganska sen tid i mänsklighetens historia, till ett annat, det nu herskande.
Motsatsen erinrar onekligen om hvad vi känna till från geologiens historia.
Förr trodde man allmänt på våldsamma naturrevolutioner, som tillintetgjort en geologisk periods växt- och djurlif, hvarefter naturen skulle börjat på nytt och vi hade nästa period.
I våra dagar är däremot den allmänt erkända uppfattningen den, alt utvecklingen gått öfverhufvudtaget i successiv stigning utan några sådana tvära afgrunder mellan tidsåldrarne.
Nietzsches lära öfverensstämmer för moralens fält med den äldre geologiska för dess område.
Den är i högsta grad osannolik och den förklarar ingenting.
Från välfärdsmoralens ståndpunkt kan man öfverekåda sammanhanget i den gångna och någorlunda beräkna vägen för den kommande utvecklingen.
Med Nietzsches teori har man godtyckligheten bakom sig och det absolut okända framför sig.
Och det förra är icke, såsom Nietzsches anhängare törhända tro, blott en bekvämlighet för tröga hjärnor.Det gäller på moralens område liksom på fysikens, att ju flera förhållanden på ett tillfredställande sätt förklaras af en hypotes, dess mera växer sannolikheten för, att hypotesen är riktig.
Nielzsche har påvisat ett förhållande, som man kanske för mycket förbisett, har påvisat verkande krafter, till hvilka man förut möjligen icke tagil.
tillbörlig hänsyn.
Men dessa krafter äro icke de bestämmande, de äro en liten il i den stora strömfåran, men de äro icke denna.
Nietzsche har ett djupt förakt för historien och anser öfverflödet på historiskt vetande vara en bland mänsklighetens olyckor.
Hans försök att skrifva en moralens utvecklingshistoria visar emellertid, att han skulle haft åtskilligt att lära af denna vetenskap.
Teorien om » öfvermänniskan », det berättigade i att sätta de stora individerna såsom målet för mänsklighetens kamp erinrar rätt mycket om den bland andra af Rénan — för att icke tala om nationalekonomiske författare — framstälda tanken, att den mänskliga rasens enhet kommer att försvinna.
De sorgliga fysiska, intellektuella och moraliska förhållanden, under hvilka stora arbetaremassor redan nu lefva och ännu mera komma att lefva med industrialismens stigande utveckling, skulle af dessa massor göra en allt sämre och sämre ras.
Efter några generationer skulle de hafva gått så långt tillbaka, medan samtidigt de lyckligare lottade gått så långt framåt, att man måste tala om olika raser: en herreras och en slafras.
Hos Nielzsche har visserligen tanken fått ett helt annat uttryck.
Han är framför allt individualist.
De många, det är för honom pöbeln, som i fall den har något berättigande att vara till, endast har detta såsom trappsteg för en och annan heros, på hvilkens tillkomst hela naturen bör arbeta och som såsom en ensam praktblomma skall stråla i sin egen fägring och vara sitt eget och alla andras mål.
Man skall vara tysk och hälst tysk professor för att på allvar få en dylik barock idé.
I ofvan nämda Rénanska formulering är tanken åtminstone tänkbar för en normal hjerna och den har en grund att bygga på i bestående förhållanden.
I Nietzsches formulering är den ett utslag af en enstörings, af den konkreta verkligheten oberörda och med densamma obekanta fantasteri.
En kammardrömmare, som ingenting vet om de tusen svårigheter, bland hvilka kälkborgarne slå sig fram ochbland hvilka icke-kälkborgarne slå sig fram, kan lugnt förakta pöbeln, de osjälfstftndigas stora flock.
Men med en dylik uppfattning bör man icke resonera.
Placera professorn på en jordbit och låt honom der föda sig med sina händers arbete, det är en radikalkur att rekommendera mot den teorien!
Jag medger gärna, att det i teorien ligger någon sanning, eller åtminstone en afglans af sanning, men den är inmängd i så mycket barockhet, att man ovilkorligen känner sig frestad att svara med ett argumentum ad hominem.
Det är en gammal trädgårdsmästareerfarenhet, att man kan drifva fram en vacker och ståtlig blomma af i naturen mycket enkla örter — och denna konstprodukts värde i naturens rike är ock9å kändt.
Tager man saken på allvar och frågar, hvartill skall då denna öfvermänniska tjäna, blir svaret: till exempel och ledning för de andra.
De andra äro till för henne och hon är till för dem — det är en mycket ordentlig cirkel, hvarigenom hela teorien är reducerad till sitt rätta värde: ett hugskott.
Det är gifvetvis icke min mening med förestående att på något sätt hafva bestämt Nietzsches betydelse.
Jag har endast velat inlägga en gensaga mot den Nietzschedyrkan, som håller på att från Tyskland breda ut sig till vårt land.
Det är Nietzsches genialitet, det är hans stora diktarebegåfning, som härvid är den mäktigaste häfstången.
Hans qvasivetenskapliga teorier tåla icke kritisk belysning, men han är en sällsynt rik ande, som kan verka i hög grad befruktande, och säkerligen också gör det, på ungdomen.
Om man ställer honom i betydelse vid sidan af Schopenhauer, torde man hafva gjort honom fall rättvisa och lite till.
Äfven dennes anhängare sökte ju en tid göra gällande, att genom honom vore lifvets gåta löst.
Den lugna pröfningen sedermera har visat, att han, för att begagna herr Ola Hanssons uttryck, var en liten bölja på utvecklingsoceanen.
Så torde äfven Nietzsche komma att af framtiden uppfattas.
Det kan ju i en tid, då demokratiens evangelium är fastslaget såsom en dogm, alltid vara godt att höra denna aristokratismens apostel slunga sina satser, fulla af hån och förakt mot massan, ut bland bildningsfllistrarne.
Skådespelet är ofta bländande, men satserna äro icke öfvertygande.
Gustaf R — s.
XJr Dagms Krönika.
39Taines uppfiattning af staten.
Den gamla frågan om statens förhållande till individen — en fråga, som vållat filosofer och rättslärde så mycket hufvud-bry, synes efter alt det nyfikna teoretiserande, hvarför den varit föremål, nu ändtligen framträda med bestämda kraf på en praktisk lösning.
Detta beror väl förnämligast därpå, att den blif * vit stäld i nära sammanhang med nutidens mäst brännande fråga, den sociala, och att den öfvertygelsen altmera utbreder och rotfäster sig, att en tillfredsställande lösning af de sociala spörsmålen aldrig kan vinnas på enskild väg utan endast och allenast genom statens mellankomst.
Så har våra dagars stats-socialism, för hvilken nutidens störste statsman och Europas mäktigaste monark gjort sig till målsmän, uppkommit.
Nära beslägtad med det i antikens statsformer framträdande åskåd-ningssättet, får den i och med den sociala frågans stigande vigt och betydelse ökade anspråk på en snar och tillfredsställande tillämpning.
Denna nya lära, hvilken synes vara lika smittosam som 1700-talets » upplysning » och som värfvar sina proselyter ej blott bland de » djupa leden » utan äfven på samhällets höjder, saknar ingalunda sina vedersakare.
Bland dessa finnas de, som sätta den individuella friheten så högt, att de förkasta alt för-mynderskap, alt ingripande från statens sida i den enskildes verksamhet Staten, mena de, har sin verksamhetssfer och individen sin; den ene kan ej utan att komma skada åstad ingripa i den andres.
Hvar gränserna mellan de båda verksam * hetssfererna skola sättas, därom äro meningarne mycket delade, och det torde vara svårt om icke omöjligt att i vår tid med dess snabbt stigande civilisation, som ständigt föder nya anspråk och behof, fastställa en bestämd gräns i detta afseende.
Dock saknas ingalunda försök att uppbygga en skiljomur mellanstatens och individens verksamhetsområden; bland andra har den franske historieskrifvaren och filosofen H. Taine i sitt berömda arbete ks origines de la France contemporaine framlagt sina åsigter om statens uppgift och dess förhållande till den enskilde.
I sin kritik af Robespierres och St. Justs statsideal far Taine en osökt anledning att meddela sina läsare, huru långt han anser statens befogenhet böra sträcka sig.
Taine påpekar först skilnaden mellan forntidens och nutidens uppfattning af staten.
Antikens samhälle var bildadt efter mönstret af ett kloster eller en armé.
Båda dessa inrättningar äga bestånd därigenom, att den enskilde blindt underkastar sig ordensreglerna och krigslagarna eller i allmänhet af-står från att hafva en egen vilja.
På samma grund hvilade äfven forntidens stat.
Den hade å ena sidan sina skyddsgudar, hvilka, för att icke i sin vrede förorsaka samhällets undergång, ständigt måste hållas vid godt humör, och var å andra sidan omgifven af krigslystna och rofgiriga grannar, hvilka icke skulle visa någon skonsamhet mot den öfvervunne.
Samhället blef på detta sätt ett krigäläger uppslaget omkring en kyrka.
Här fans ingen plats för friheten.
Under intrycket af de hotande farorna afstod individen från all frihet till förmån för det allmänna, uppgick helt och hållet i detta, ty i annat fall skulle staten ej kunna skydda honom.
På privatlifvets alla områden hade staten rätt att ingripa; hvarken egendom eller familj, åsigter eller samveten voro skyddade för honom.
Individen var blott ett organ i en organism.
Huru annorlunda är icke det moderna samhället inrättadt!
Af det gamla systemet finnas blott några kvarlefvor, såsom militär * och klosterväsendet.
Individen har blifvit friare och utvidgar ständigt sin frihet.
Han har icke längre någon orsak att helt och hållet hängifva sig åt eller uppgå i det allmänna, ej häller finnes det någon anledning, hvarför man skulle göra staten allsmäktig.
På det religiösa området hafva betydande förändringar inträdt: staten har upphört att vara en religiös polismyndighet.
Krigen hafva ej längre den karaktär eller den betydelse, som de fordomdags hade.
Af de två nät, i hvilka antikens samhälle höll menniskan fången, är det ena sönderslitet; i det andra hafva maskorna betydligt slaknat.
Äfven menniskans inre har under tidernas lopp förändrat sig.
Mellan den moderna menniskans själslif och själslifvet hos forntidens menniska råder den största olikhet.
Det finnes två ord, som uttrycka tvenne för antiken obekanta begrepp, hederoch samvete, af hvilka det förra har sin rot i feodalismen, det senare i kristendomen.
Det är med tillhjelp af dessa begrepp, som menniskan så småningom lösgjort sig från det primitiva samfundslifvet och blifvit en personlighet.
För den nutida menniskan äro de derför af den största betydelse; de beherska för närvarande den europeiska moralen; genom det ena har individen kommit till medvetande om, hvilka pligter, han ovil * korligen har att uppfylla, genom det andra har han lärt känna sina rättigheter.
Det är dessa tvenne rötter, ur hvilka vår kultur vuxit upp och ur hvilka den fortfarande hämtar näring.
Till samvetet kan individen ilykta såsom till en helgedom; han kan förskansa sig bakom sin ära såsom den feodale länsherren i sitt fasta slott; ingen äger rätt att beträda dessa fridlysta områden, icke en gång i det offentligas namn.
Att utrymma fästningen, att uppoffra helgedomen, vore en feghet utan like; man offre då heldre lifvet.
För att få ett tydligt begrepp om vigten och betydelsen af dessa två grundvalar för den allmänna moralen behöfver man blott kasta en blick på de län * der, der den ena eller den andra saknas; i orienten är kulturens träd vissnadt och förkrympt, i Europa får det dagligen ny lifskraft.
Efter dessa inledande betraktelser öfvergår Taine till det moderna samhället.
Med sin vanliga förkärlek för bilder väljer hun en dylik för att åskådliggöra förhållandet mellan staten och den enskilde.
Han konstaterar först att det i hvarje samhälle finnes en offentlig makt (une force officielle).
Till sitt väsen är denna makt ett stort, ur slidan draget svärd, som år placeradt midt ibland de små knifvar, med hvilka menniskor förr brukade bringa hvarandra om lifvet.
Detta hotande svärd har åstadkommit, att de små knifvarna blifvit lagda tillbaka i sina fodral, hvarest de ligga och rosta; nu har man kommit så långt, att endast missdådare betjena sig af dem.
Tvenne intressen hafva förenat sig att smida detta svärd; det behöfves till skydd å ena sidan mot de svärd, som svingas af grann * staterna, å andra sidan mot de små knifvar, som de onda lidelserna inom samhället aldrig upphöra att hvässa.
Man behöfver skydd såväl mot yttre fiender som mot mördare och tjufvar.
Men för att staten sålunda skall kunna lösa sin uppgift att vara ett värn mot yttre och inre fiender, måste den enskilde lemna honom de dertill erforderliga medlen i händerna.Mellan staten och den enskilde består en tyst öfverenskommelse, enligt hvilken den förre lofvar att sörja för den senares säkerhet; den enskilde å sin sida förbinder sig att bidraga till de kostnader, som äro nödvändiga för att » svärdet » må hållas i godt skick.
Dessa bidrag till » svärdets » underhåll har staten rätt att, om det så behöfves, med våld utkräfva.
Den har rätt dertill, men blott så länge den inskränker sig till ofvannämda uppgift.
Den öfverskrider sin befogenhet, när den åtager sig fysiska eller moraliska förpligtelser, som medborgaren ej fordrar af den; när den gör sig till moralpredikant, uppfostrare eller filantrop, när den verkar för spridandet af religiösa eller filosofiska läror och politiska eller sociala åsigter.
Ty gör staten det, så fogar den en ny punkt till det ursprungliga fördraget, och det är mycket osäkert, att denna punkt vinner samma enhälliga bifall som sjelfva fördraget.
Hvarje person har sin individualitet, som han ej får afyttra; heder och samvete förbjuda honom det.
Staten har en gång lofvat den enskilde att skydda hans heder och samvete.
Gör nu staten det oaktadt anspråk på att taga denna den enskildes heligaste egendom i sin vård, så blir han ej längre beskyddare utan förtryckare.
Han blir det, afven om majoriteten af medborgarne gillar hans obefogade inblandning; ja, om minoriteten består af blott en enda medborgare, så sker det ändå denne ende orätt.
Och den orättvisa, som vederfares den ensamstående, är dubbel, ty å ena sidan behöfver staten för att kunna uppfylla de nya förpligtelser, den åtagit sig, ökade skatter — staten låter nämligen alltid betala sig för sina tjenster — å andra sidan användas dessa utpressade skatter till att pålägga den stackars ensamstående ett nytt tvång.
Detta blir fallet, då staten söker påtvinga den enskilde en viss religion eller filosofi, då han vill reglera den enskildes seder och vanor, göra inskränkningar i hans arbete, öfvertaga hans barns uppfostran, bestämma löner och priser o. s. v. Och för att göra detta förtryck ännu mera förhatligt tar sig staten rätt att straffa de motspänstige och derigenom tvinga dem till lydnad.
Medgifvas måste, att frestelserna för staten att öfverskrida sin befogenhet äro både många och lockande.
På privatlifvets skilda områden uppstå ständigt konflikter, hvilka staten genom sin mellankomst måste bilägga.
Genom sin egenskap af skiljedomare vid de privata intressenas sammanstötning nödgas staten ofta beträda områden af privatlifvet, som eljest borde varahelt och hållet fridlysta.
Men äfven när så är förhållandet, spelar för staten det privata intresset en underordnad roll; han har sina blickar alltjemt riktade på det allmänna; detta är för honom det högsta.
Till detta tager han i främsta rummet hänsyn, när han reglerar de privata förhållandena.
Ingen opponerar sig deremot och stödd på allas bifall och under åberopande af det allmänna intresset går staten vidare, utvidgar sin ursprungliga befogenhet, slår mynt, reglerar mynt- och vigtsystem, exproprierar enskild egendom, bygger fyrtorn och hamnar, anlägger kanaler och vägar, utsänder vetenskapliga expeditioner, inrättar museer och bibliotek, universitet och skolor, bygger kyrkor och teatrar o. s. v. Allt detta gör han i det allmänna intressets namn.
Hvarför skulle staten då icke kunna åtaga sig alla sådana uppdrag, hvilkas utförande är af vigt för det allmänna intresset?
Allt hvad individen företager sig eller underlåter att göra, är till nytta eller skada för samhället.
Om individen missvårdar sin egen ' helsa, försummar sina andliga och materiela intressen, så skadar han sig sjelf och dermed äfven samhället, hvars helsa beror just derpå att dess medlemmar äro friska.