Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då han artigt erbjöd henne en stol, svarade hon med spetsiga invändningar att hon vida hellre satt på en dyna på golfvet, och då han i uppretad ton talade om den affällige serbern, försvarade hon denne med entusiasm.
Blumenbach vidhöll emellertid, att
Orienten var en mycket dålig skola för ungt folk.
Der låg något i luften, påstod han, som var mycket farligt.
Hvad det var, ville han dock aldrig säga henne.
Först gamla menniskor, hvilka gingo på kryckor liksom Harven, kunde enligt Blumenbachs förmenande tåla vid luften i Orienten.
En eftermiddag försökte han dock sluta fred med henne genom att läsa högt ur en europeiserad österländsk dikt i Moores stil men utan dennes snille.
Då han hade läst några sidor, började Nelly storskratta.
– Jag känner inte igen det der.
Der äro så många näktergalar, sidentyger och ädelstenar stora som hönsägg.
Det der är några stormrika kalifers Orient och våra skalders Orient, men ej den nakna verklighetens.
Orienten är vida mer naivt enkel, sublimt enkel.
Nu blef Blumenbach å skaldernes vägnar stött på allvar.
Från den stunden kunde aldrig Orienten komma på tal, utan att han och Nelly började munhuggas.
Harven påstod skämtande, att Orienten var som doppskon på hans krycka: i soln såg den ut som silfver, men i skuggan visade den sig vara af simpelt jern och icke alldeles utan rostfläckar.
Under dylika dispyter nämndes aldrig Emin.
Det var som en tyst öfverenskommelse detta.
Det var som om han alldeles icke funnits till.
Att besöka baden hade äfven blifvit ett af Nellys arabiska tidsfördrif.
Första gången hon gick till en muslimansk badinrättning skedde det endast för att retas med Blumenbach.
Snart förnyade hon dock besöket af smak och intresse.
Nästan alla de badande kvinnorna voro muslimanska, ty de kristna hade i alla tider tvättat sig mindre gerna.
Hon märkte, att renlighet och katolicism icke voro syskon.
I Europa voro katolikerne de smutsigaste.
Protestanterne höllo sig vida snyggare, och allt som fritänkerit utbredde sig, tycktes tvättvattnet följa med.
Nelly började förstå, att det myckna pratet om Orientens snusk alldeles icke passade in på Damaskus; och så blefvo äfven baden ett föremål för hennes sympati.
Nelly hade redan inhemtat så många arabiska glosor, att hon hjelpligt kunde göra sig förstådd och förstå.
De muslimanska kvinnorna talade beständigt om Emin ibn el-Arabi.
De berättade i öfverdrifna bilder och talesätt om hans stora egenskaper, hans mildhet och mod.
Lika död som han var i serbiska konsulatet lika lefvande stod han här för allas fantasi.
Hon hörde kvinnornas tal med omedvetet välbehag.
Hon insöp, nästan utan att sjelf märka det, deras barnsliga men fasta och rörande tro på hans storhet.
Äfven fick hon så småningom en helt annan syn på hans uppförande mot henne sjelf.
En vesterländsk man vid Emins ålder var mer kall, mer reflekterande, mer förhårdnad.
Hon började inse, att Emin var en yngling i mangestalt och att han också måste bedömas derefter.
När det nu led mot den solnedgång, då Emin bedt henne att infinna sig i Velids moské för att han skulle få förevisa denna, ordnade hon framför sin spegel det svarta doket.
Det klädde henne också ypperligt.
Hon var mer nogräknad än någonsin, att det skulle falla i sådana smakfulla veck som de infödda kvinnorna förstodo att ordna.
Vid sidan af sin krage nästan uppe på axeln fäste hon en liten bukett af violer.
Det undgick icke henne sjelf, att hon gjorde allt detta för att behaga Emin.
Just då hon steg ut ur konsulatets port, sammanträffade hon med Blumenbach.
Hon vardt förlägen som om hon stått i begrepp att göra något ondt och blifvit tagen på bar gerning.
Han var vid gladt och ystert lynne, men varnade henne att under den nuvarande gäsningen så ofta begifva sig ut i staden.
Hon svarade med Emins ord, att i Österlandet antastas aldrig en kvinna.
Gycklande bad Blumenbach, att i sådant fall under hennes skydd få göra sällskap.
Hon harmades på sig sjelf, derför att hon ej kunde tvinga sin tunga att helt lugnt och naturligt berätta, att hon ville vara ensam, att hon skulle bese Velids moské tillsamman med ingen mindre än den fruktade Emin ibn el- Arabi.
Hon kände sig så gränslöst löjlig och skolflickaktig, som ej helt öppet kunde göra denna lilla bekännelse, och till på köpet hjertligt skratta åt alltihop.
I förtrytelsen öfver sig sjelf gaf hon sitt korta svar en anstrykning af amerikanskt, kvinligt öfversitteri:
– Tack, jag går helst ensam!
Nelly vek af från de bullrande gatorna.
Hon steg nedför trappan i den tysta, ill hemlighetsfullt blåaktiga bokbazaren.
Hon kände en rysning utefter ryggen och ångrade halft att hon begifvit sig åstad ensam.
Då hon stod utanför Velids ofantliga, bland husen likväl till största delen undangömda moské, visste hon ej rigtigt, hur hon skulle uppföra sig för att ej väcka anstöt.
Hennes amerikanska tilltagsenhet kom henne dock till hjelp.
Hon gick upp för trappan till porten Bab el-Berid mellan de högt ropande tiggarne, böjde undan dörrförhänget af läder och steg in öfver en rad af väntande tofflor.
Portvakten räckte henne två klumpiga halmskor, som hon stötte fast utanpå sina kängor.
Derefter gick hon vidare, hela tiden döljande ansigtet med doket på österländskt sätt, så att endast ögonen voro synliga.
Der hon nu vandrade fram, hade för icke länge sedan en kristen icke vågat visa sig och öfver samma tröskel hade Lamartine smugit sig in förklädd till arab.
Hon såg en brännande het, mycket stor, af rödaktiga pelargångar omgifven gård.
Ett par förtjusande kiosker med kupol och fint detaljerade, sirligt sammanslingrade ornament stodo strödda kring gården på måfå, halft skalkaktigt, vuxna ur marken på nyckfulla kalifers befallning.
Den ena lilla tempellika byggnadens kupol uppbars af antika kolonner.
Denna byggnad var »Skattkupolen», som aldrig fick öppnas och som, om sägnen talade sant, innehöll dyrbarheter, gamla handskrifter och ännu större lärdomsskatter än den mest grånade bokförsäljares hufvud.
Under ett annat tempel var brunnen, der männen gjorde sin tvagning.
Den stora gården var öde och stilla.
På afstånd hukade ett långt led af bedjande med sin förebedjare som ett led gymnastiserande soldater med sin befälhafvare.
Från den heta gården steg
Nelly in i den svala, höga, stora, mattbelagda moskén, Damaskus’ allra heligaste, Syriens hjerta.
Med sina tre skepp, sina antika kolonner, sitt spetsiga, utvändigt blyklädda tak af trä och sina ljust allvarliga hästskobågar visade den sig vara en kärleksfull förening af antikt tempel, basilica och moské, en treenighet af tre olika religioner.
Just derigenom gjorde den ett öfverväldigande intryck.
Den var en försoningshymn i sten och trä.
De antika kolonnerna voro kören, hästskobågarne de djerft uppsvingande tenortonerna och det i all sin rörande enkelhet vackra taket ett enstämmigt, mot höjden stigande amen.
Velids moské hvilade också ursprungligen icke blott på en kristen kyrkas grund utan äfven på ett hedniskt tempels och ett stenkast från yttermuren stod än i dag en triumfbåge med korintiska kolonner.
Att se denna moské var att se Adonis, Mohammed och Kristus broderligt hand i hand på en och samma bänk.
Der var så tyst i den urgamla helgedomen, så majestätiskt stilla som i öknen.
Mattorna förtogo hvarje ljud af de inträdandes steg, och till och med en sakta hviskning skulle ha varit en vanhelgelse.
Framför de lika smakfullt som rikt ornamenterade bönenischerna knäböjde några få araber, tyst anropande tystnadens och öknens gud.
Det hvardagliga lifvet var utestängdt och endast då och då inträngde ett sakta, aflägset suckande från den stora staden likt ljudet då en hand sakta stryker öfver en lutas strängar.
De fyra första kalifernes namn glindrade på väggarne i guldskrift bredvid språk ur en eller annan sura.
De små bågfönstren hade brokigt färgade glasrutor och ur taket nedhängde lampor.
Mot gården var moskén öppen och väggen ersattes af kolonner, mellan hvilka öknens safirflammande himmel skymtade fram som en bakgrund af präktig mosaik, som en solig helsning från det arabiska folkets forna beduinlif.
Just detta, att öknens himmel och luft så att säga stodo midt inne i moskén bland de bedjande framkallade särskildt den mest gammalarabiska stämning.
En liten rikt förgyld, kupoltäckt byggnad af skulpteradt trä utvisade inne i moskén det ställe der Johannes Döparens hufvud påstås hvila.
Så helt var Nellys själ i denna stund eröfrad af Österlandet, att hon kände en vildt triumferande glädje, då hon upptäckte, att det icke var korset, lidandets symbol, som krönte kupolen öfver denna bibliska personlighets graf utan en gyllne halfmåne.
Praktfull kunde moskén icke kallas i sitt nuvarande förfallna och vanvårdade tillstånd, ehuru den egde en basilicas glada och oskuldsfulla behag.
Den liknade en för sin skönhet fordom beryktad gammal kvinna, hvars fina drag och mjuka linier vemodigt berättade om allts förgänglighet.
Nelly hade på sista tiden så ofta hört sin far tala om Velids moské, att hon ganska väl förmådde att sätta sig in i den gamla byggnadens egendomligheter.
För öfrigt var den lättfattlig som en melankolisk främmande folkvisa, hvilken i sin enkelhet vädjar direkt till känslan och rycker åhöraren med, äfven om han icke förstår hvart och ett ord för sig.
Då Nelly, som blifvit stående mellan två arabiska kvinnor nere vid ingången, slutligen vände sig om för att aflägsna sig, upptäckte hon långt ute på gården den person, som hon redan börjat misströsta om att träffa.
Åtminstone tyckte hon, att han påminde om Emin, ehuru han föreföll många år äldre, nästan som en äldre bror till honom.
Allt förenade sig i denna stund att sätta hennes känslor i svallning: moskén, stillheten, den första oroliga missräkningen, då hon icke upptäckte Emin, och slutligen den plötsliga öfverraskningen, då hon trodde sig se honom ute på gården.
Dertill kom, att den blandning af öfverretning och nästan sjuklig trötthet, som sedan sist tryckt sin pregel på den man, hvilken hon väntat möta stolt och skrytande af sin framgång, kom kvinnohjertats mest känsliga sträng att vibrera: hon kände deltagande.
Hon närmade sig honom, gående rätt ut öfver gården i rigtning mot den bortersta ingångsporten.
Hon erinrade sig ganska väl, att hon vid sitt inträde sett samme man stå i bön på samma ställe, men hon hade icke närmare betraktat honom.
Hon hade endast lagt märke till, att han knäfallit och kysst marken, Österlandets jord, och då hade hon tänkt, att om hon varit man skulle hon gerna och af fullaste hjerta gjort det samma.
Då hon kom tätt framför honom, gjorde hon en helsning och sänkte dervid för ett ögonblick och utan att tänka på det den del af doket, som hon med handen höll upp för nedre delen af ansigtet.
Han rodnade starkt och hans öfverraskning var så stor, att han synbarligen icke väntat henne.
Han besvarade hennes helsning slarfvigare och mindre omständligt än vanligt och förklarade i ängslig ton, att han nu vore allt för ökänd för att våga förevisa henne moskén, som han lofvat.
I hennes nuvarande drägt skulle man dock taga henne för en af hans hustrur och om hon ville följa honom upp i ett af minareten skulle han derifrån visa henne moskén och hela staden i fogelperspektiv.
– Ja, tack! – svarade hon på ett sätt som lät lugnt och naturligt, men hennes hjerta bultade så hårdt, att hon sjelf hörde hur det slog.
Hon följde honom uppför en trång, ojemn spiraltrappa, i hvars stenar fotsteg under århundradens lopp ätit ut en fördjupning liksom en fjellbäck i en sluttande häll.
Slutligen stod hon bredvid Emin på minaretets högsta balkong.
Hon häpnade.
Hennes ögon vidgades och glänste och doket gled ned på hennes axlar så att violbuketten blottades.
Hon såg icke heller nu de guldplåtar, silkesdrägter och ädelstenar som hon i sin barndoms dagar tjusats af i sagorna.
Men Österlandets odödlige kolorist, kvällsolen, stod i ett bergpass på Antilibanon, målande smycken och förgyllande allt som hans pensel kunde räcka.
Der nere låg
Velids stora byggnad med gårdar och blytak, utvändigt forntidsaktig, allvarlig och sträng, invändigt dels fantastiskt besynnerlig, dels barnsligt primitiv – ett porträtt af den Emin ibn el-Arabi som stod vid hennes sida.
Rundt omkring utbredde sig de tvåhundraåttiofyra moskéernas stad med sina ringmurar, icke som en matta utan som en skog i brand.
Der var ett virrvarr af kupoler och minaret, af sirligt formade mot höjden stigande föremål.
Det var som hade hon lagt ögat till kanten af ett schackbräde och sett i profil en här af fint svarfvade schackpjeser.
I kupolernas emalj och gallerverkens förgyllningar blänkte de sneda strålarne som rubiner och granater.
Medan hela staden mörknade, glödde ännu minareten – muslimanska arkitekturens glädjerop.
Midt i den lysande taflan syntes ett dervischkloster med svarta kupoler som svept i bårtäcken.
Rundt staden slöto sig de af floden Baradas otaliga biflöden genomskurna trädgårdarne till en frisk krans af grönt.
På ena sidan höjde sig det rödgula, dystert kala Antilibanon.
På andra sidan drunknade de yttersta källornas trädgrupper i den tomma öknen, som utbredde sig ända till Palmyra och Bagdad.
Då den odödlige koloristen uppe i Antilibanons bergpass hade förslösat alla sina färger, då han tömt sin sista kapsel cinober och förbrukat allt sitt guld, ref han i osläcklig färgtörst sönder himmelen bakom sig.
Och just i den stund då han drog sig tillbaka inom den rifna förlåten, träffades den redan mörknade staden af några få obeskrifliga strålar, hvilka, snarare silfverbleka än glödande, liknade de strimmor som falla genom ett mörkt rum från ett ljust nyckelhål.
Det var en glimt från muslimanernes paradis, der vid Alláhs knän profeten väntade sitt folk, ropande en helsning till den stad, som han i sitt lifs dagar kallade Österlandets skönaste.
Han besvor dem att i sin undergång ännu en gång resa sig, att predika det heliga kriget, att gå man ur huse med kvinnor och barn och anlägga en brand, hvars gnistor slogo så vida, att de antände den med palats öfverbyggda afskrädeshög, som frankerne kalla Konstantinopel.
– Kom! – hviskade Emin hastigt och lade lätt sin hand på Nellys, som hon stödde på balustraden.
Hon såg upp förvånad och frågande.
I det samma hörde hon dock släpande, tunga gubbsteg i trappan.
Det var böneroparen som kom.
Hon följde mekaniskt Emin, som förde henne rundt minaretet långs balkongen.
Då den gråskäggige böneroparen steg fram på ena sidan gingo de ned i trappan från andra sidan bakom hans rygg.
Då de hunnit ett stycke ned stannade de vid en hög men mycket smal fönsteröppning i väggen.
Trappan var brant och Nelly måste stödja sig på Emins axel för att kunna se ut.
Der ute hade redan de vilda färgerna bleknat och några enstaka stjernor flämtade på den citrongula himmelen.
På husen samlades män, kvinnor och barn till bön, och på begrafningsplatserne sutto de hvitklädda kvinnorna i orörliga rader.
Det var åter det högtidligt tysta ökenlandet, öfvergjutet af ett upphöjdt ljust allvar som en grekisk staty.
Hon kom att tänka på en hvit marmorbild, som hon en gång sett i ett museum i Europa och som tycktes henne ett förkroppsligande af Österlandet sådant som det nu låg framför henne.
Bilden hade framställt en vacker, sofvande yngling, som oaktadt ett visst vällustdrucket drag kring munnen likväl i sin helhet uttryckte grekiskt allvar.
I katalogen hade han kallats Endymion.
Öfver hennes hufvud började böneroparen sitt långsamt framsjungna recitativ.
Likt aflägsna ekon svarade hundra och åter hundra röster från stadens öfriga minaret.
Äfven Emin skulle nu ha gjort bön.
Då han emellertid utan vidare underlät detta, kom Nelly till visshet i en gammal misstanke, att han för sin del i frankers närvaro icke höll så synnerligen noga på sin religions yttre föreskrifter.
I stället att bedja frågade han henne:
– Vet ni hvar ni nu står?
Hon nickade jakande utan att svara.
Tviflande, att hon dock till fullo förstod betydelsen af det som hon såg, började han berätta om Velids moské.
Kristendomen hade vigt den till Johannes Döparens kyrka.
Men snart belägrades staden af araberne.
Den ene af anförarne Chalid ibn Velid stormade murarne från ena sidan och bemäktigade sig halfva Damaskus med mord och brand.
Under tiden gaf sig den andra hälften af staden frivilligt åt Abu Ubeida, som med sina skaror stod på andra sidan.
Fredligt tågade hans folk genom gatorna och just här i Johannes Döparens kyrka mötte han Chalids rasande och plundrande flockar samt hejdade dem.
Halfva kyrkan ansågs eröfrad, men den andra hälften, som gifvit sig frivilligt, fingo de kristne behålla.
Kristne och rättrogne förrättade här sin andakt på samma rum och gingo tillsamman ut och in genom samma port.
Så skulle det alltid ha förblifvit.
Detta minne var det vackraste monumentet på det forna Damaskus’ mull.
Nu förstodo rättrogne och kristne ej mer hvarann.
Öfvermannad af sin känsla räckte Nelly honom sin hand, öppet, okonstladt och med värme.
Hon förklarade, att om han kunde läsa vesterländska böcker, skulle han möta de mest glödande lofsånger till det förödmjukade Österlandet och dess högt begåfvade folk.
Han fattade hennes hand och sköt hastigt ned den höga, gula handsken från hennes korta, marinblå klädningsärm samt kysste med en österländings lidelsefulla sinlighet hennes blottade, hvita, mjukt rundade arm.
Hon drog ej tillbaka den och gjorde intet motstånd.
Hon fick en högre färg och såg ned på honom, men hans framåtböjda ställning och stora turban hindrade henne att se hans ansigte.
Hur besynnerligt var det icke.
Här stod hon, vesterländskan, i det forntidsaktiga Damaskus bredvid en man, hvars ansigte skymdes af hans stora turban.
Och hur olik henne var han ej till sitt inre!
Enligt hennes uppfattning skulle de båda könen arbeta, strida och lida gemensamt; enligt hans skulle de mötas på fristunderna till lek, nöjen och hvila.
De skulle dela ljuft men icke ledt.
Enligt hennes föreställning skulle man älska en gång i lifvet och sedan alltid bli sin kärlek trogen.
Han deremot resonerade troligen ungefär så här:
Jag är tjuguåtta år.
Hur skulle det vara tänkbart, att jag undgått att redan flere gånger fatta tycke för en eller annan kvinna.
Men om jag gjort det, utesluter det, att jag nu kan fatta tycke för dig.
Der nere i halfskummet under dem låg Johannes Döparens kyrka, som småaktiga tvister hade omgestaltat till en moské.
Kalifen sjelf rigtade det första hugget mot de kristnes altare.
Tolf hundra konstnärer från Byzantion smyckade den unga moskén.
Mosaiker betäckte väggarne, ädelstenar glänste i bönenischernas infattning ur slingor af gyllne vinrankor och trätaket var inlagdt med guld.
Sex hundra guldlampor lyste om aftnarne under hästskobågarne, och kolonnerna kring gården voro förgylda så att de liknade rullar af guldmynt.
Men så småningom hade förnedringens år brutit in och byggnaden förfallit.
Den rödaktiga myllan steg högt upp öfver trapporna och gården ända upp kring kolonnerna som ett sakta stigande vatten.
Det var jorden som långsamt men säkert sänkte den gamla moskén och hela staden i sitt sköte liksom den gjort med forntidens Damaskus.
Ingen kunde ana hvilken rikedom, hvilken mängd af ständigt arbetande armar en stad behöfde för att hålla sig uppe, så att den icke sjönk i jorden.
Så snart storhetstiden var förbi, så snart styrelsen blef dålig och skattkammaren tom, sjönk staden med rysansvärd hastighet som ett redlöst vrak.
Om Nelly hade kunnat sett öfver öknarne ända ned till Petra eller öster ut till Palmyra, hvilkas tempels pelarrader stå upp ur flygsanden som refbenen på omkomna kameler, skulle hon allestädes upptäckt sjunkna eller sjunkande städer och byar.
Det som dött ansåg jorden som sitt, och derför tog hon det.
– Kom! – hviskade Emin halft befallande halft bedjande som nyss.
Han hade hört att böneroparen slutat och närmade sig i trappan med långsamma gubbskridt.
Emin behöll dock Nellys blottade arm mellan sina händer, medan de gingo utför trappan.
Han stannade flere gånger och smekte den, som hade det just varit denna hennes arm som han älskade.
Han slösade på den sin ömhet utan att vilja sluta, och hans sista kyss var ett nödtvunget, så länge som möjligt förlängdt afsked.
Genom samma port, hvars tröskelsten kristne och muslimaner en gång trampat i broderlig endrägt, steg Nelly ut vid Emins sida som hade hon varit en af hans hustrur.
Mörkret hade redan brutit in och de annars så lifliga gatorna lågo menniskotomma och tysta, omgifna af bommade hus.
En ensam tiggare satt ännu kvar på moskéns trappa.
Emin gaf honom en almosa.
Det var dock ännu icke så mörkt, att ej Nelly märkte hur Emin förstulet smusslade till tiggaren ett blänkande mynt af silfver eller guld under en kopparslant.
Hur många upphöjda och stora känslor – tänkte hon – ligga ej förborgade i en arab!
Hon lät honom emellertid icke på något vis förstå, att hon såg den stora gifmildhet, som han dolde under ett litet kopparmynt.
I stället yttrade hon:
– Jag vill inte gå hem nu strax i en sådan sinnesstämning som jag är.
Jag går hellre till badet.
Han följde henne.
Han bjöd henne icke armen som en frank skulle ha gjort.
Tyst gick han bredvid henne i sin turban och sin pelsbrämade ljusblå kaftan, från topp till tå troget liknande en bild på någon plansch i en sagobok.
Han var fortfarande samma olösliga gåta, samma af likt och olikt hopsatta rebus.
Hon var nästan viss, att han icke infunnit sig i moskén för att möta henne.
Under de stormiga sista dagarne hade han glömt bort hela mötet, och han hade endast begifvit sig till moskén för att enligt vana förrätta sin andakt i solnedgången.
Derför hade han också blifvit brydd, då han kände igen henne; det hade hon lagt märke till.
Först efter en stund hade han eldats af samma känsla som då han kysste henne på hotellets gård.
Men hvilken benämning skulle hon väl efter vesterländska begrepp gifva en sådan känsla?
Det låg ju nära till hands att han, araben, som aldrig umgåtts med andra kvinnor än de, hvilka han betraktat som sin egendom, vant sig att icke mena allvar med sin ömhet.
Hur gerna önskade icke Nelly att han velat taga vara på den korta stund, under hvilken de nu gingo tillsammans och tala med henne i stället att gå tyst.
Med hvilken hänförelse skulle hon icke ha lyssnat på honom, om han anförtrott henne sina planer.
Nu hade hon ingen vetskap om den skattgräfvaredröm, som rufvade inom honom.
Hans förtroende skulle ha förvandlat henne till hans varmaste anhängerska och till hans dugligaste anhängerska, ty hon, frankiskan, hade bäst kunnat råda honom hur han borde handla i sin kamp mot Vesterlandet.
Men det föll honom aldrig in att förtro sig till en kvinna.
Att söka hjelp och stöd hos en kvinna var något, som låg alldeles utom hans begrepp.
Då Nelly en gång på hotellets gård, medan han talade om sin fädernestads fornglädje, berättat om Vesterlandets lidanden och missmod, hade han förvånats öfver hennes förståndiga resonemang.
Men det hade snarare uppväckt hans ovilja än sympati.
– Ni vesterländska kvinnor tala nästan som män, – hade han svarat.
En annan gång, då hon berättade om den respekt för naturen, som i våra dagars Vesterland började göra sig gällande, hade han hört på tigande.
Slutligen hade han yttrat i en undervisande ton, som om han menat att kvinnor alltid pratade dårskaper:
– Häda naturen, då du hjelplöst ser din ungdom försvinna.
Häda henne, då du hör lammet kvida under slagtknifven.
Häda henne, då du ser den fattiges betesfält förtorkadt.
Häda henne, då du i döden rycks bort från allt hvad du älskar.
– Han var nästan i allt hennes yttersta motsats.
Hon blef försagd i hans närvaro, men kunde icke undvika att sysselsätta sig med honom i sina tankar då de åtskilts.
Han glömde henne snart på afstånd, men då han fick se hennes hvita ansigtsfärg och vackra växt, brusade hans känslor upp som en lavaström.
Ett svagt månsken genombröt mörkret och upplyste de trånga, illa stenlagda – eller alldeles icke stenlagda gatorna.
Snart stodo de vid badinrättningens port, öfver hvilken en liten flagga tillkännagaf, att den i afton stod öppen för kvinnor.
Nelly räckte Emin båda sina händer, ty all den värme och liflighet, som hon i åratal gömt under sin stela yta, hade, befruktad af Österlandets fornglädje, till sist fattat eld och sprängt skalet.
Han grep häftigt hennes händer för att draga henne intill sig.
Han släppte dem dock lika hastigt, ty i det mörka porthvalfvet bakom henne glänste en ljusstrimma, och några högljudt pratande kvinnor kommo ut ur afklädningssalen.
Nelly vände sig genast från Emin och gick raskt in i porthvalfvet utan något egentligt afsked.