Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ynglingens af den obetänksamhet, som är hans ålders följeslagare, föranledda handling rättas lämpligare genom ett disciplinärstraff, än genom Strafflagens näpst; är äter brottet af allvarsammare art, bör icke och kan icke Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 24 Höft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande JW 58. denna uteblifva elter nu gällande stadgar.
Jag har, för min del, af dessa skäl icke deltagit i Utskottets ofvanomförmälda beslut.” af Herr Doktor Petrelli.
Friherre Armfelt, Doktor Forssell, Doktor Schram samt Domprosten Björling hafva anmält att de vi det ifrågavarande beslutets fattande ej närvarit.
STOCKHOLM, tryckt nos a. l. norman, 1863. Lag-Utskottets Betänkande N:o 59. 1 Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af motioner om dels upphö/vande, dels oek inskränkning af rättigheten att hörda jord ä landet, så ock ait lösa frälseskattejord sand Jrälserunta.
Omförmälda motioner hafva blifvit väckta hos Högloflig» Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman (N:o 24), hos Välloflig» Borgare-Ståndet af Herr Lovén (N:o 28) samt hos Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmäktige Anders Persson från Örebro län (N:o 80), Paul Andersson från Jemtlands län (N:o 88), Nils Jansson från Östergötlands län (N:o 169) samt C. J.
Svensén från Calmar län (N:o 461).
I dessa motioner, hvilka, jemte de i anledning af Paul Anderssons motion inom Bonde-Ståndet afgifna yttranden, blifvit till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnade, är föreslaget: af Herr Dalman och Riksdagsfullmägtigen Paul Andersson, äfvensom, med någon mindre betydande afvikelse i ordställningen, af Herr Lovén, att allt hvad
Lag eller särskilda författningar innehålla angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet å landet måtte varda till all kraft och verkan upphäfdt; af Riksdagsfullmägtigen Anders Persson, att stadgas måtte, l:o) att fast egendom af hvad natur som helst, ärfd eller förvärfd, som försåldes å offentlig auktion, icke skulle vara börd underkastad eller kunna lösas af ränteegaren, såvida kungörelse om auktionen varit införd i Landshöfdinge-embetets kungörelse samt provinsens tidningar minst tretio dagar före auktionen, och 2:o) att, om herdeman befarade, att bland köpevilkoren för ärfd fastighet, som blifvit å offentlig auktion såld, några tysta förbehåll egt rum, han måtte få sin bördetalan lagligen instämma och, derest köpare och säljare icke gitte gå den i 5 Kap. 6 § Jorda-Balken föreskrifna ed, jemväl vara berättigad att vinna samma jord i börd, så vida inga andra hinder deremot mötte; Bih. till B.
Prot. 1862 $ 1863. 7 Sami. 1 Afd. 25 Häft. 2 Lag- Utskottets Betänkande N:o 511, af Riksdagsfullmägtigen C. J.
Sv nsén, ej allenast att de i 4 Kap 5 § Jorda-Balken och Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835 innefattade stadganden, att frälseskattejord och, så vidt skattefrälsejord äfven dermed afsåges, sådan samt frälseränta vid köp skola hembjudas jordegaren eller ränteegaren, upphört att vara gällande, utan äfven att frälseskatte- och skattefrälsejord samt räntan deraf icke skulle vidare vara underkastade lösen af ränte- eller jordegare; samt af Riksdagsfullmägtigen Nils Jansson, i närmaste öfverensstämmelse härmed, att 4 Kap. 5 § Jorda-Balken och alla dermed i sammanhang stående påbud och författningar måtte helt och hållet upphöra att vara gällande, så att hembudsskyldighet och lösningsrätt vid handel om jord på landet hädanefter komme att försvinna.
Hvad nu först angår de framställda förslagen om upphäfvande eller inskränkning af den rättighet, som, då frälseränta eller frälseskattejord säljes utom börd, tillkommer i förra fället jordegaren till räntan och i det sednare ränteegaren till jorden, torde för bibehållande af denna rättighet vara tillräckligt att erinra om ändamålet med densamma.
Lagstiftaren har nemligen dermed haft för afsigt att återförena en emellan olika personer på det sätt delad eganderätt till samma jord, att den ene har räntan och den andre sjelfva jorden; och nyttan för det allmänna af en sådan konsolidering genom undantödjande af de ständiga anledningar till tvister och de olägenheter i öfrigt, en på dylikt sätt delad cganderätt i de flesta fall måste medföra, är alltför uppenbar för att af någon kunna med framgång bestridas.
Utskottet anser sig dock särskildt böra till granskning upptaga ett skäl, som blifvit utaf en af motionärerne anfördt.
Han har nemligen, med åberopande af det stadgande i Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789, hvarigenom föreskriften i 4 Kap. 5 § Jorda-Balken om hembud till Kronan af utom börd såld kronoskattejord blifvit uppbäfd, förmält, att samma grund, som funnits för upphörande af Kronans rätt till lösen af sådan jord, äfven borde gälla för upphörande af enskildes lösningsrätt till frälseränta och frälsejord, som vöre skatte.
Utskottet kan dock ej godkänna detta skäl.
Det åberopade stadgandet har påtagligen sin grund icke i något öfvergifvande af konsolideringsprincipen, utan endast i den med en sund statshushållnings grundsatser öfverensstämmande åsigten, att Staten i allmänhet icke bör, utan att det för något särskildt ändamål erfordras, förvärfva eganderätt till jord.
Detta förhållande ådagalägges ytterligare af hvad i samma författning vidare stadgas derom, att de genom Kongl. Brefvet den 28 Oktober 1773 inställda skatteköpen åter tillät os; att, med undantag af hvad eke-, bolte- och masteträd angick, egare till kronoskattehemman till detsamma erhöll lika fri dispositionsrätt, som frälseman hade öfver frälsehemman, samt att, om egare till dylikt hemman ej mägtade betala tre års räntor, han likväl icke skulle, såsom förut varit händelsen, anses skatterättigheten förlustig; hvilka stadganden tydligen syfta derhän, att jordeganderätten i allmänhet må öfvergå till och stadgas hos de enskilde.
Utskottet anser således lösningsrättigheten till frälsejord och frälseränta böra för ränte-egaren och jordegaren ömsesidigt fortfara och får alltså vördsamt hemställa, att Riksdagsfullmägtige C. J. Svenséns, Nils Janssons och Anders Perssons ifrågavarande motioner, den sistnämnda i hvad Lag - Utskottets Betänkande N:o 59. 3 den afser inskränkning i ränte-egares lösningsrätt, icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Den fråga, som härefter
Utskottet har att behandla eller frågan om upphäfvande af gällande bördsrätt till jord å landet, är icke ny.
Den har redan vid flera föregående riksdagar utgjort föremål för Rikets Ständers pröfning.
Att den hittills icke rönt framgång, torde dock måhända lå tillskrifva® snarare en viss obenägenhet att rubba en uråldrig institution, än i någon bestämd öfvertygelse om nyttan deraf.
Åtminstone synes det Utskottet, som skulle för dess vidare fortvaro giltiga skäl svårligen kunna numera anföras.
Bördsrätten härleder sig, såsom allmänt kändt är, derifrån, att i fordna tider, då Staten utgjordes af ett förbund af de särskilda slägterna och hvarje slägts vigt och betydelse inom förbundet voro grundade uteslutande på besittning af jordegendom, arffallen jord eller så kallad odaljord ansågs icke såsom den enskildes, utan såsom slägtens tillhörighet.
Detta förhållande utgjorde grunden för det stadgande, att den, som ville sälja sin odaljord, var skyldig att hembjuda den åt sina fräuder, utan att i början härvid desses rätt till lösen var inskränkt till vissa slägtled.
Sedan statsskickets berörda beskaffenhet gifvit rum för en mera ordnad statsförfattning, bibehölls likväl bördsrätten och ingick, med den under tiden af slägternas spridning påkallade inskränkning i samma rätt till vissa bördemannaled, i 1734 års
Lag ibland andra stadgaudeu, sora, jemväl utgångna från den gamla föreställningen, att jorden var slägtens, åsyftade att derinom behålla arffallen jordegendom.
De stadganden, som företrädesvis egde vigt i detta hänseende, voro de i 17 Kap. Ärfda-Balken och 8 Kap.
Jorda-Balken uttryckta, att ingen egde att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva.
Men sedan numera dessa stadganden blifvit tillintetgjorda genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857, som lemnat egare till arfvejord lika fri dispositionsrätt deröfver, som öfver all annan hans egendom, har med detsamma äfven det förnämsta skälet för bördsrättens bibehållande, eller lagstiftarens omsorg, att arffallen jord skulle qvarblifva i slägtens ego, försvunnit och konseqvensen synes fordra, att bördsrätten jemväl afskaffas.
Väl har man i stället för den ursprungliga grunden sökt gifva stöd åt denna rätt genom åberopande af en presumerad kärlek till förfäders jord.
Men, utom det att bördsrätten afser ej blott sådan jord, utan äfven all annan arffallen jord och till och med den, som, kommen från helt och hållet oskylda personer, blifvit satt i stället för afhänd arfvejord, i hvilka sednare fall någon kärlek till jorden derför, att den varit förfädernes, icke kan ega rum, synes erfarenheten hafva gifvit vid handen, att nämnde kärlek sällan yttrar sig vid andra tillfällen än vid sådana, när bördestalan i allmänhet brukar anställas, eller då jorden säljes till underpris, och äfven i sådant fall merendels finnes beredvillig att mot en penningeersättning afstå från sina anspråk.
Det är öfver dylikt missbruk af bördsrätten, som klagan hufvudsakligen föres; och att samma lätt icke vidare uppbäres i allmänna meningen, tyckes kunna slutas deraf, att af de ledamöter utaf Bonde-Ståndet eller det
Stånd, som företrädesvis representerar den jordbruksidkande delen af rikets befolkning, hvilka inom Ståndet yttrat sig i anledning af Paul Anderssons motion, det vida öfvervägande antalet förordat dess antagande i sin helhet.
Vid sådant förhållande och då det länge varit erkändt, att köparen till börd underkastad jord af den långa tid, hvarunder han sväfvar i ovisshet, om han får behålla jorden eller ej, hindras att för jordens förbättrande derå nedlägga några kostnader och att således bördsrätten i sin mån menligt inverkar på landets modernäring, landtbruket, anser sig Utskottet böra tillstyrka ett fullkomligt upphäfvande af samma rätt; hvarvid Utskottet får erinra 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 59. derom, att fråga nu icke varit å ena sidan att vidare utsträcka området för de icke på skyldskap grundade lösningsrätter, som ega rum, då jord säljes utom börd, eller å den andra att inskränka samma lösningsrätter med undantag af den, som bar till föremål frälseränta och frälseskattejord och hvaröfver Utskottet här ofvan yttrat sig.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning af detta innehåll: “Allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt, eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet å landet varder härigenom till all kraft och verkan upphäfdt; kommande dock lösningsrätt till försåld eller pantevis uppbuden frälseskattefastighet eller frälseränta för frälserättsegare eller egare af frälseskattefastighet ej att ega rum i de fall, då säljare och köpare eller pantgifvare och pantinnehafvare äro med hvarandra i det skyldskapsförhållande, som i 6 Kap. 1 § JordaBalken sågs; och göres för ölrigt härigenom ej någon ändring i den lösningsrätt, som oinförmäles i 25 § af Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, ej heller i 9 Kap. 9 § Jorda-Balken eller i hvad särskildt är stadgadt angående lösningsrätt ej mindre vid transport af kronorusthåll, än äfven i sådana fall, der lösningsanspråket ej grundas å skyldskapsförhållande.
Sedan Utskottet sålunda i anledning af Herrar Dalmans och Lovens samt Riksdagsfullmägtigen Paul Anderssons motioner tillstyrkt ett fullkomligt upphäfvande af rättigheten att börda jord å landet, torde jemväl derigenom Riksdagsfullmägtigen Anders Perssons motion, i hvad den afser inskränkning i berörda rättighet, få anses besvarad.
Stockholm den 21 September 1S63.
Reservationer! af Herr Doktor Schram, med hvilken Herr Domprosten Björling instämde: “Det, för inskränkning i den ännu qvarståeudc, alltför vidt utsträckta och derföre jemväl så ofta missbrukade, rättigheten att börda jord å landet, af Rikets Ständer vid sistlidne riksdag för deras del beslutade förslag till ändring i 1 § och 3 § 1 mom. af 6 Kapitlet Jorda-Balken, hade följande lydelse: 1 §•
“Bördemän äro säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de till äro; så “ock syskon och deras barn.
Den, som med säljaren å fäderne skyld är, må dock Lag- Utskottets Betänkande N:o 59. 5 “ej börda hans mödernes jord, ej heller den, som å möderne skyld är, hans fäder“nesjord; och vare börd ej heller tillåten, der jord säljes till bördeman.” 3 § 1 mom.
”Är jord till annan än bördeman såld och tvista män om företräde till “börd deral, vare den närmare att lösa i börd, som närmare är att taga arf, allt efter som i 2 och 3 Kapitlen Ärfda-Balken sagdt är.”
Detta förslag faun Kongl. Maj:t, jemlikt nådiga Skrifvelsen till Rikets nu församlade Ständer den 21 Oktober nysslidet år, Sig icke kunna bifalla, och det på trenne anförda skäl: dels derföre, att “det icke syntes vara lämpligt, att från “utöfvandet af bördsrätt utesluta med säljaren så närsky
Ida personer, som hans '■föraldrar, — dels ock derföre, att det icke med den antagna grunden för böreslätten öfverensstämde, att, såsom förslaget innehöll, icke i något fall tillåta "börd, då jord såldes till bördeman, hvarigenom kunde inträffa, att, sedan arfvejord "blifvit afyttrad inom börden, men till aflägsnäre skyldeman, en med säljaren ”närmare befryndad person, som vid detta köp icke egde göra sin bördsrätt gällande, "icke heller sedermera, om han icke var inom den stadgade bördsleden med köpa“ren beslägtad, finge, derest denne sistnämnde försålde jorden, densamma börda, “i hvilket tall således jorden, så framt försäljningen skett till oskyld person, kunde “komma att irångå (len slägt, inom hvilken den förut varit”; — dels slutligen jemväl derföre, att, om det då till Kongl Majit ingitna lagförslaget antoges, “åtskilliga i lag och särskilda författningar stadgade lösningsrätter, då fastighet såldes “utom börd, skulle utsträckas till flera fall, än hittills varit medgifvet.“
Om således, vid en förnyad underdånig skrifvelse i ämnet, Rikets Ständer nu vilja hafva någon grundad förhoppning, att åt sitt omarbetade förslag vinna Kongl. Majlis nådiga bifall; så synas mig Rikets Ständer just på do af Kongl.
Majit vid förberörda lagförslag gjorda anmärkningar också nu hafva bort särskildt gifva akt, så att i det nya förslaget rättelse i dessa afseenden blifvit gjord.
Men att deremot genast gå så långt, som Utskottets pluralitet nu gjort, att nemligen ur lagen helt och hållet utesluta all rättighet att börda jord å landet: det har synts mig vara måhända ännu allt för tidigt och förhastadt, helst i några trakter af fäderneslandet bördsrätten, oaktadt dess missbruk, dock ännu uppbäres högt af det allmänna tänkesättet, Minska må man likväl, till en början, de nuvarande för många möjligheterna till oskäliga bördstvister och bördsrättens missbruk, genom behöflig inskränkning af bördemännens antal.
För den skull har jag nöjt mig med, att i Utskottet yrka, såsom jag ock till Rikets Höglofliga Ständers pröfning i denna reservation vördsamt hemställer följande förslag: att Rikets Ständer för deras del måtte besluta, att, med ändring af 1 § 6 Kapitlet Jorda-Balken och uppbåfvande af Kongl. Resolutionen den 15 September 1756, berörda lagrum skall erhålla denna förändrade lydelse:
Bördemän åro säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de till äro, och sedan föräldrar.
Dock må ej säljarens fader börda säljarens mödernesjord, ej heller moder säljarens fädernesjord. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 5.9.
I sammanhang med detta stadgande, och då meningen icke är, att derigenom göra ändring i andra lösningsrätter, än den egentliga, på skyldskap grundade, lösningsrätten till såld eller bortgifven jord å landet, torde, till undvikande af misstydning, en förklaring af följande lydelse jemväl böra af Rikets Ständer för deras del meddelas:
Genom hvad nu är stadgadt, rörande förändrad lydelse af 1 § 6 Kapitlet Jorda-Balken, göres ej någon ändring i den lösningsrätt, som omförmäles i 25 § af Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, eller i hvad särskildt är stadgadt angående lösningssätt, ej mindre vid transport af kronorusthåll, än äfven i de fall, der lösningsanspråket ej grundas på skyldskapsförhållande.“ af Riksdagsfullmägtigen Olof Persson från Gefleborgs län: “I vårt land finnes en folkklass, utgörande den betydligaste delen af landets innevånare, hvilken uteslutande har jordbruket till sin näring, och som äfven innehar största delen af landets jord.
Denna folkklass eller, såsom Nils Månsson i Skumparp uttryckte sig, “denna vid jorden fas tv ex t a stam“, är uråldrig och har alltid utgjort en hufvudsaklig styrka lör vår stat.
Om bördsrätten icke varit det väsendtligaste medlet att under så långliga tider bibehålla eganderätten till jorden åt den arbetande klassen, så har den dock i hufvudsaklig mån bidragit dertill.
Denna klass af medborgare, som under så mångå mödor och försakelser sträfvat att utgöra alla skattejorden åliggande utskylder och ouera, borde man ingalunda miss unna den lilla företrädesrätt till jorden, sorn bördsrätten innebär.
Den stora massan af folket är och förblifver alltid jordbrukare, och det ligger icke en så ringa fördel deruti, äfven för det allmänna, att den får bruka, egen jord.
Skulle bördsrätten upphöra, så är otvifvelaktigt, att eganderätten till jorden komme att småningom öfvergå från den mindre jordbrukaren till penningemänneu och sådaue som hafva helt annat än jordbruk till sitt lefnadsyrke.
Den hittills så älskade och väl vårdade fädernejorden skulle blifva föremål för handelsspekulationen och komma i vanskötsel, under det allmogen, utträngd ifrån jordeganderätten, skulle förlora all sjelfständighet och nödgas blifva de förmögnares torftige daglönare.
Jag har ännu ej hört flera än tvänne omständigheter åberopas såsom skäl för bördsrättens borttagande, nemligen l:o att den skall förorsaka vanskötsel å jorden under lagfartstideu, då köparen är i osäkerhet om besittningen, och 2:o, att den numera sällan begagnas för annat än egennyttiga beräkningar.
Hvad den första omständigheten angår, så kan det väl någongång hända att börd sprocesserna blifvit långa; men då är bördemannen icke orsaken dertill, utan don oredlige köparen, som genom allahanda undanflykter söker att undandraga bördemannen dess rätt.
En redlig köpare lider väl ingen förlust genom börden, enär han sist inom ett år ifrån första uppbudet återfår lulla köpeskillingen i det mynt, som i köpebrefvet står, samt derjemte bekommer ersättning för alla å godset och för dess skull hafda kostnader.
Beträffande de egennyttiga beräkningarne, eller att jorden skall bördas endast i beräkning att få sälja dea för en högre summa, så, om det ock någon gång händer, att bördemäu icke magta att behålla den älskade fädernejorden, så händer det väl vida oftare att jord köpes i en sådan så kallad egennyttig beräkning: och det saknas icke dem, som gjort till sitt yrke att köpa och med vinst försälja fast egendom.
Skulle det förra vara mera klandervärdt än det sednare?
Lag-Utskottets Betänkande N:o 59- 7 Bördsrätten är i statsekonomislit afseende nyttig och har sin grund uti den fortlefvande kärleken till förfädrens jord.
Denna kärlek är en ädel känsla, sorn, ehuru mera inskränkt, är af samma ursprung som fosterlandskärleken, den högsta af dygder.
En af våra ut,märktaste rättslärde yttrar, att “bördsrätten är ett uttryck af' lagens aktning för en känsla, som ej kan utslockna förrän de ställen, der förfädrens minnen lefva, ej mera ega något värde för Svenske män.“
Samme store man yttrar äfven: “Svenska Bonde-Ståndet utgör ej mera någon egendoms-adel; men så länge bördsrätten varar skall Sveriges allmoge säkert bibehålla Sveriges mesta jord; och så länge skall ej heller Svenska bonden förlora den rang han eger framför de flesta, kanske alla länders, jordbrukare/ För den stora mängden af mindre jordbrukare utgör fastigheten enda vilkoret för hela familjens tillvaro; och mången gång har denna fastighet, efter en nödtvungen eller förhastad försäljning, blifvit genom bördsrätten åt familjen räddad.
Hvarföre då borttaga denna institution, så djupt, rotfästad i det allmänna tänkesättet och som gjort så mycket godt, men aldrig något ondt, om den icke någon gång råkade att draga ett streck öfver kapitalistens beräkningar.
Men skall, såsom Utskottet föreslagit, bördsrätten helt och hållet upphäfvas, så måste väl också på samma gång all rätt till lösen af försåld jord upphöra att vara gällande.
Om några giltiga skäl för bördsrättens upphörande kunna anföras, så gälla desamma lika mycket, om icke ännu mera, för lösningsrättens borttagande.
Jag fäster mig synnerligast vid den mängd af frälseskattejord, som nu, fördelad i mindre hemmansdelar, eges af hundradetals personer.
Eganderätten till denna jord skulle hädanefter, så snart den försåldes utom börd, alltid komma att inlösas af den förmögne ränteegaren, sedan ingen bördeman hade rätt att derå göra något anspråk, och således småningom frångå dess nuvarande egare, hvilka skulle nödgas blifva endast brukare af deras förr egande jord, emot utgifvande af de skatter och utskylder, som godtycket behagade pålägga.
Yid dessa i korthet andragna förhållanden har jag inom Utskottet yrkat, att bördsrätten måtte bibehållas, antingen oförändrad eller med någon inskränkning uti bördemännens antal.“ Doktor Petrelli och Herr Henschen hafva förklarat, att de, hufvudsakligen instämmande i hvad Doktor Schram och Riksdagsfullmägtigen Olof Persson i deras reservationer andragit, ansågo att bördsrätten borde bibehållas för säljarens barn och bröstarjvingar samt föräldrar, så ock för syskon och dessas barn.
Herr Doktor Forssell har anhållit få antecknadt att han i ärendets afgörande ej deltagit.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1863.
Lag-Vt skottets Betänkande N:o 60.
1 Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Sept. 1863, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af Kongl. Förordningen, angående städsel och lego af jord på landet, den 13 Juni 1800.
I nämnda författning, som i i:sta punkten innehåller den bestämmelse, att längsta tiden för arrendens och landbokontrakters bestånd, hvilka slutas om allingejord, icke må sträckas utöfver femtio år, stadgas derjemte i 2:dra punkten, att, hvad arfvejord angår, arrendator eller landbo må, i händelse egaren under landbo- eller arrendetiden genom döden afgår, njuta kontraktet till godo uti fem år, derest så många af arrendeåren återstå, räknadt ifrån den midfasta, som infaller näst efter egarens död.
Den inskränkning, som sålunda eger rum i fråga om beståndet af arrende om arfvejord, emot hvad om allingejord är stadgadt, har, hvad äfven författningen antyder, sin grund i den inskränktare dispositionsrätt, egaren till arfvejord, enligt då gällande lagstiftning, deröfver tillkom.
Eldigt 17 Kap.
Ärfda-Balken och 8 Kap. JordaBalken var det honom nemligen förbjudet att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva; och då han följaktligen var skyldig att till sina arfvingar efterlemna denna jord, kunde det i öfverensstämmelse härmed ej heller lemnäs honom öppet att genom arrende beröfva arfvingarne för en långt utsträckt tid icke allenast dispositionsrätten öfver jorden, utan äfven större delen af dess afkastning.
Men sedan numera genom Kongl.
Förordningen den 21 December 1857 egare till arfvejord blifvit tillerkänd rätt att genom testamente eller annan gåfva deröfver förfoga lika fritt och obehindradt, som öfver all annan hans egendom, har också i och med detsamma den grund förfallit, som förmådde 1800 års lagstiftare till afvikelse, hvad arfvejord angick, från tillämpningen af de åsigter, som ledde honom vid bestämmande af tiden för beståndet af arrendekontrakt om allingejord.
A andra sidan har rigtigheten af dessa åsigter, hvilka i ökad trygghet för arrendatoren i besittningen af den arrenderade jorden funno ett af de verksammaste Bih. till II St.
Prot. 1862 ä 1863. 7 Sami. 1 Afd. 26 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 60. medlen för landtbrukets förkofran, icke blifvit jäfvad af erfarenheten.