Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Vi borde vända om, och be herrarna stiga in,» yttrade Nordenskans med vanlig rättframhet, men hvaruti röjdes en viss hjertlighet, sedan löjtnant
Feodor blifvit tillbörligt presenterad af Schalinsky. «Men vi ärna göra en liten exkursion hit i granskapet; gören oss sällskap, mina herrar, och kommen sedan in på en sup och en smörgås.»
En inbjudning mottages merendels alltid så, som den göres, så äfven här.
Man lemnade kyrkan till höger, prestgården till venster, följde sedan en gångstig inåt skogen, der den förr omnämnda backstugan låg.
På stenen, som utgjorde trappan, satt Greta Lisa och stickade, nära bredvid sällskapade gossarna med en gris och några får, så tama, att de togo bröd ur barnens händer; göken ropade i ett af de omkringstående träden.
Det var en liten idyll.
Fåren, som först varsnade vårt sällskap, rakade inåt skogen.
Vid åsynen af herrgårds-herrskapet, steg Greta Lisa upp, yngsta gossen gömde sig blyg bakom henne, men Gustaf var icke blyg; han hade ofta sett dem.
Frimodigt gick han att «smälla hand,» och skrapa bakut med foten, men fick i detsamma ögonen på Feodor, som höll sig något undan.
Gossen glömde nu allt annat, och sprang till modren.
«Mamma! ryssen är här också, för hvilken du ber Gud alla dagar!»
Med några varma ord och ett handslag, som sade ännu mera, tackade Nordenskans Feodor för räddningen af tvenne menniskolif, och Leonna?
Har någon af mina läsarinnor sett en redan älskad person omstrålad af den sköna gloria, ädelmod och sjelfuppoffring skänker — då, men också endast då kunnen j fatta Leonnas sälla känsla i detta ögonblick.
Kanske uttalade sig något i den handtryckning, hon följande fadrens exempel, skänkte honom.
Qvällen var långt framliden, och löjtnanterna, som sett fru Nordenskans gäspa oräkneligt många gånger, togo afsked vid deras port med löfte att infinna sig till middagen dagen derpå.
Leonnas hjerta klappade högt af fröjd; ty hon såg att Feodor vunnit fadrens bifall.
Ännu genom fönstret nickade han vänligt åt den långsamt bortgående, som kastade en blick till den älskades boning.
«Sannerligen jag vet hvad f—n jag skall tänka om Petter, som alltid förtalar den hyggliga karlen,» brummade han liksom för sig sjelf.
De som älska drömmar, och deras symbolik, skulle väl gerna vilja känna dem, som denna natt gycklade omkring Leonnas läger; men de hade inga former, endast glädjefulla aningar genombäfvade det sextonåriga hjertat.
De rörde blott det närvarande, framtiden öfverlemnade hon åt Gud, och snart njöt hon oskuldens lugna vederqvickande sömn, ty under hennes såkallade drömmar, låg hon vaken med slutna ögonlock.
Det kunde vara omkring midnatt när hon vaknade, och trodde sig höra röster af menniskor jemte ett besynnerligt knakande och ruskande ljud, men hon somnade snart ifrån alltsammans.
Det första hon kastade sina blickar ut genom fönstret, sedan hon stigit upp, gaf henne en förklaring öfver hvad hon hört under natten.
Ungefär ett stenkast från deras hus, hade man rest upp en temligen stor löfsal.
Soldater buro nu dit ett bord.
Allt manskapet uppställdes i rotar och leder af officerarne; det såg ut som de väntat någon, ty alla voro i full uniform och de flestas blickar riktades mot vägen som förde dit.
Leonna sprang ned för att be sin mor komma upp; hon ville ej stå allena i fönstret, och mötte fadren i trapporna. «God morgon pappa!
Hvad är på färde?»
«Det blir stor parad i dag, min flicka.»
«Stor parad med så litet folk, pappa, och utan musik?»
Med ens hördes hästtraf från vägen och en klingande fältmusik; om några minuter passerade chefen och flera officerare, ridande på utmärkt vackra hästar, jemte musik och manskap, förbi deras port och förenade sig med de andra på planen.
Officers-korpsen samlades i löfsaln, der en grekisk prest, i sin långa asiatiska drägt, förrättade gudstjensten; sedan bestänktes alla närvarande, jemte de förbi defilerande trupperna med vatten ur ett silfverfat, hvars starka förgyllning glimmade som eld mot solen.
Det efter hand kommande finska kyrkfolket stod på afstånd och såg på detta för dem alldeles märkvärdiga uppträde.
Nu ljöd sammanringningen till deras egen gudstjenst och alla skyndade sig dit.
Militären skingrades äfven; snart skulle man ansett allt för en dröm, om ej träden stått qvar.
När Nordenskans med fru och dotter, äfven begåfvo sig till kyrkan, sågo de löfträd framför hvarje dörr der någon ryss bodde.
De firade sin pingst: «Löf-hyddornas högtid.»
Middagsgästerna bestodo af pastorn med dess fru och ett par äldre herrar possessionater, som Nordenskans träffat i kyrkan, äfvensom de båda löjtnanterna.
Samtalet vände sig omkring den ståtliga paraden, de vackra hästarna och brunsdrickningen vid landtmätarbostället, dit öfversten anländt dagen förut.
«Är hans fru och svägerska äfven komna?» med denna fråga adresserade pastorskan sig till Feodor, hennes vis-à-vis vid bordet.
Han låtsade icke höra frågan.
Hon vände sig då till Schalinsky, grannen till venster: «Det är oss alldeles obekant,» försäkrade han, och antog en högst förvånad min.
«Han sjelf såg ganska hygglig ut, och förde sig bra, men hurudan är frun?
Hon skall, efter hvad jag hört sägas, tala temligen god svenska.»
Dessa ord voro så bestämdt riktade till Feodor, att han ej kunde undvika att svara och detta skedde med en viss tonvigt: «Jag har icke den äran att känna vår öfverstes fru eller någon af hans familj.»
«Umgås löjtnanterna icke i hans hus?» frågade prestfrun förundrad.
Feodor var ifrigt sysselsatt med sin vackra granne, för att höra — på annat öra.
Schalinsky tog en egen min, men svarade sedan skämtande: «Hvad ha vi subalterner för anspråk att närmare umgås i chefens hus.
Vi känna hvarandra; men endast i tjensten.
Vi göra våra uppvaktningar och dermed väl.»
«Nå annorlunda gick det till hos öfverste Dunkers, der jag var som ogift,» utbrast frun.
«Han gaf både frukostar och middagar, der alla hans officerare, räknadt från den första till den sista, voro bjudna, och alltid voro hans fruntimmer närvarande vid bordet.
Er öfverste — förlåt mig det — måste vara en smulgråt.»
«Förlåt, jag förstår ej sista ordet.»
«Det betyder snål —»
«Ah!
Det är han icke, nog hedras vi äfven någongång med en bjudning, men inga fruntimmer äro närvarande.»
Leonna, ehuru oerfaren, insåg likväl det undvikande i deras svar, och för att bry Feodor sade hon, likväl så att ingen annan gaf akt derpå: «Öfverstinnans syster syntes ej vara kusin Feodor alldeles obekant, ni studsade vid hennes möte hos Smitts i vintras.»
Han rodnade lätt: «Menar kusin Leonna den person, som vann inträde der under denna benämning, så har jag väl sett henne förut, men känner henne blott af ¯ryktet¯.»
Leonna ångrade, utan att veta hvarföre, det hon sagt.
Utan sökt anledning, och utan att ådraga sig någon uppmärksamhet, blefvo Feodor och Leonna mer än en timme för sig sjelfva i salen; ty efter kaffet hade de äldre herrarna slagit sig ned vid ett spelbord i ett rum, de båda fruarna pratade tillsammans i ett annat.
Våra unga tre roade sig först med en kortlek:
Schalinsky var en tusenkonstnär; men han utkallades snart af sin «passopp» och när han återkom, träffade han alla så, som han lemnat dem.
Äfven Leonna och hans vän stodo ännu allt vid samma fönster, men hennes hand hvilade i hans, och blickarna, de hade ett helt annat uttryck! med en den vackraste purpur på panna och kind, drog Leonna undan sin hand och skyndade ut; Feodor tryckte vännens hand med ett sakta, men uttrycksfullt «tack!»
De skiljdes sent.
Nordenskans, belåten med sin dag, anmodade de båda löjtnanterna att snart helsa på vid Grönskog.
Detta kunde likväl icke ske förrän nästa söndag, när paraden var förbi.
De inträffade middagstiden.
Leonna såg med allt högre glädje, huru upprymd och treflig fadren blef i umgänget med «sina unga bröder.»
Det var något, som återförde honom sjelf i det förflutna.
Vårt lilla sällskap hade för att njuta af det fria, suttit ute på den med doftande rönnträd omgifna trappan.
Feodor hade underrättat dem, att hans far var död, sedan mer än ett år; att hans mor njöt pension, och ärnade under denna sommar resa till sin födelseort, Hamburg, der en syster ännu lefde.
«Jag hoppas» tillade han, «att mitt bref ännu skall träffa henne i vårt fordna hem.
Jag skref för några dagar sedan, då jag ännu ej visste, hvilken lycka skulle hända mig.
Kunde jag ej underrätta henne om mitt intressanta granskap och den vänskap, hvarmed jag här omfattas?»
«Ett grannskap som alltid skall glädja sig öfver herrarnas besök,» svarade Nordenskans vänligt, «men apropos af bref — så måste ni ursäkta mig, god' vänner.
Jag har ett ganska angeläget, som måste expedieras, budet far till staden i afton.
Jag öfverlemnar er åt mina fruntimmer så länge.
Leonna föreslog att visa dem trädgården.
Fru Nordenskans följde icke med.
Aldrig hade denna trädgård, der hon kände hvarje träd, buske och planta, visat sig i det fördelaktiga ljus, som nu, då hon vandrade der med den älskade.
Hennes rena själ kunde knappt fatta, att en högre lycka skulle finnas, än att så der hand i hand få vandra med honom i sitt barndomshem.
Schalinskys närvaro brydde henne ej, han var ju Feodors vän, alltså ägde han ju rättvisa anspråk på hennes vänskap och förtroende.
Njuten denna stund af ren oblandad sällhet, j unga älskande! innan solen gått ned, faller en droppe malörtssaft i er glädjebägare.
Mot aftonen sutto de åter på trappan, sedan de förtärt en landtlig «aftonvard.»
Hästen var redan förespänd och Schalinsky hade två gånger manat på afresan, då en karl kom ridandes, hvilken sedan, med hatten i hand, nalkades trappan, helsande från befallningsman.
«Han kom redan i middags» fortfor han, «och skulle sedan resa hit; men jag vet ej hvad som «fallerat,» ty se'n befallte han mig spänna ifrån och rida hit med det här brefvet.»
Nordenskans bröt sigillet, brefvet innehöll ej ett ord, endast bjudningskort till brölloppet Johannedagen.
Utan att rätt göra sig redo hvarföre, kändes det liksom en samumvind dragit förbi, alla blefvo mer eller mindre förstämda; utan att vexla många ord, reste herrarna bort.
De andra sutto tysta en stund.
Nordenskans gaf sig luft genom några uttrycksfulla hm! hm! «Bröllopsdagen blir således om thorsdag, hm!» — sade han vänd till sina fruntimmer.
«Vi måste ha några dagar på oss, ty alla tre behöfva vi något nytt; i morgon afton resa vi.
Jag tar skjuts, och vi resa genom natten, för svalkans skull.
Laga er således i ordning!»
Utan att uppehålla sig, genomreste de kyrkbyn; vid högvakten träffades Feodor.
¯Han¯ var icke bjuden på brölloppet, men väl Schalinsky, och ännu en annan af kamraterna, bekant i Smittska huset.
En ryckning på axlarna var Nordenskans' hela men uttrycksfulla svar.
Om onsdagen kom herr Smitt till deras logis i staden, för att, som han sade, få vara en stund i lugn hos sina tillkommande slägtingar, ty hemma hos honom var ett förfärligt väsende, «der vändes upp och ned på allt hvad som finnes i huset,» klagade han, «och ändå får jag icke ha det, som jag vill. —»
«På min dotters hedersdag,» fortfor han, «önskade jag se alla mina bekanta tillsamman.
Vi hade kunnat sätta upp ett tält på gården, som är stor nog, ehuru en löfsal äfven är der.
Ungdomen hade då kunnat roa sig och dansa i salen; men pass på, det behagade icke fästmannen — och således icke bruden heller.» — —
«Apropos af dans och ungherrar» inföll Nordenskans, «skall jag säga bror, att hvarken löjtnant Schalinsky eller Boldakoff kunna ha den äran att komma.»
«Det var ledsamt det — men Karlowitsch kommer väl han?»
«Han? han är ju alldeles icke bjuden.»
«Ta mej tusan d—r, blef han icke det, ehuru
Petter var topprasande fördenskull.
Bror skall benäget ursäkta min hetta, men då brölloppet står i mitt hus, och på min egen bekostnad, bör väl jag också ha ett ord i laget om bjudningen.
Mer än ett halft år har Feodor Karlowitsch bott i mitt hus, och alltid uppfört sig väl.
Jag gaf derföre icke vika för Petters kapriser, utan skickade invitationskort åt alla tre löjtnanterna.
Det berodde visst på dem, om de ville komma eller ej, men höflighet måste vara.»
Petter var hans son, lät Nordenskans saken falla.
Huru det tillgick vid brölloppet derom säger jag ingenting, utan hänvisar dem som önska veta det till fru Snabbeck.
Åtföljda af herr Smitt och Hedda, reste unga paret till sitt hem, på samma gång som Grönskogs herrskapet; de inträffade fredags aftonen.
Efter en timmes uppehåll fortsatte sistnämnda resan till Grönskog.
Schalinsky mötte dem på vägen; utan att vexla ett ord, helsades blott i förbifarten.
Leonna, som satt baklänges i vagnen, gjorde sin fader uppmärksam på att han ännu stod der och såg efter dem, med en förundrad uppsyn.
«Det kan jag besitta mig icke hjelpa,» svarade han, «huru kunde jag tala vid en menniska, som jag så nyss försäkrat alltid vara välkommen i mitt hus, och den jag likväl icke kan se hos mig i söndag tillika med de andra, när jag icke kan bjuda Feodor, utan att upplefva förargelse genom Petter.
Det får gå denna gång! men sedan lofvar jag, Petter skall stå mig till svars för sitt «barocka» uppförande mot en person, som är omtyckt af alla andra.»
Enligt löfte tog han äfven vid första lägliga tillfälle Petter i förhör, men vann ingenting dermed.
Denne ville ej ingå i någon förklaring, men det var nog af, mente han, att han för sin del aldrig tänkte bemöta honom annorlunda än nu.
När fadren meddelade honom löjtnantens familjenamn; svarade Petter att han icke trodde ett ord; det var endast en hopspunnen saga, och varnade sin far i anseende till Leonna.
Nordenskans litade visst icke på sonens synbart partiska omdöme, och ville, för sin del, icke ändra sitt uppförande mot löjtnanten.
Likväl blef deras umgänge mindre otvunget, ty uppmärksam blefven genom Petters framkastade varning, såg den i sådana fall eljest icke skarpsynta mannen, att en lifligare känsla, än vanlig bekantskap, yttrade sig både hos Feodor och Leonna.
Icke nog med de ledsamheter Petter skulle väcka, om en sådan förbindelse kom i fråga, hyste Nordenskans den önskan, att få behålla sitt barn på hemorten.
Detta gjorde honom försigtig.
Vid deras allt mera sällsynta besök på Grönskog, var antingen far eller mor närvarande, utan att lemna de unga allena.
Likväl voro dessa öfvertygade om hvarandras känslor, ty kärleken har ett schifferspråk, ofattligt för andra.
Deras ankomst hade likväl alltid en välgörande verkan på Nordenskans' lynne, och alltid yttrade han oförstäldt sin glädje när de händelsevis sammanträffade.
Sommarn led, hösten nalkades; slägten umgicks föga; när Leonna någon gång var med sina föräldrar till kyrkan och tillbragte eftermiddagen hos sin bror och svägerska, hade hon blott i förbigående helsat på Feodor, och genom Schalinsky, som då alltid gjorde visit, fått en helsning, eller några kärleksfulla ord af hans hand.
De allt mera sällsynta besöken hade alldeles upphört, ty nya rekryter ankommo dagligen, som skulle inöfvas; till och med söndagarne voro upptagna dermed.
Nordenskans skulle en eftermiddag på ett fadderskap hos en rusthållare, boende en half mil på andra sidan om kyrkan neråt skärgården.
«Gamla frun» blef likväl hemma, hon hade en tid varit hvad folket så träffande benämner «hängsjuk.» Vagnen var i olag och Leonna for med fadren i schäs, först till brodren, der de skulle äta middag, derifrån skulle de följas åt till Löfsala.
Hedda
Smitt hade dagen förut kommit hit ut, men hon var ej inbegripen i bjudningen; äfven sade hon sig vara så trött efter åkningen på en bondkärra, att hon var ganska nöjd att bli hemma.
Innan de reste, gick Leonna upp i sitt rum.
Hon såg
Feodor gå förbi uppåt planen, men han såg icke upp.
«Han vet icke att jag är här,» tänkte hon, och gaf honom tecken med en röd schalett, som hon höll i handen.
Då öppnades nedra fönstret med buller.
Feodor såg sig om, helsade höfligt, men kallt; ovillkorligt kastade han äfven en blick uppåt.
Han såg henne; hans blick och rodnad talade tillräckligt, men han såg sig observerad, och fortsatte sin gång.
Några ögonblick sednare såg hon honom tala vid Schalinsky, hvarefter denne skyndsamt begaf sig nedåt.
I tanke att gå ner, mötte hon i trapporna Hedda, som berättade att hon genom fönstret helsat på Karlowitsch. «Svåger och Maria voro icke inne och så passade jag på,» sade hon.
«Tycker du ej som jag
Leonna, att det är synd och skam, när man måste liksom stjäla sig till en helsning af en bekant menniska.
Leonna qväfde en suck.
Hedda fortfor:
«Om jag nu under det ni är borta, kan träffa honom eller Schalinsky, skall jag be dem passa på i morgon, så gå vi båda upp dit till backstugan på andra sidan kyrkan.
De kunna gå den andra vägen dit.
Vi träffas der och få då prata bort en stund med dem, menar du inte,» tillade hon med ett illparigt småleende, «att jag vet, att du och Schalinsky äro vänner.
Jag tillstår, att jag misstänkte dig i början för Karlowitsch, men sedan jag varseblef, huru den förra i sist, när jag var här, smög dig en biljet i handen, har jag ändrat tankar.»
Leonna rodnade; detta bekräftade Heddas förmodan, och gjorde den till visshet.
«Nej, goda Hedda, ett sådant möte vore opassande,» svarade Leonna. — «Ehuru roligt nog,» tillade hon sedan, när hon såg, huru illa anmärkningen upptogs. «Vore Greta Lisa hemma, gick det nog för sig, men hon var ju här i dag, när vi kommo hit, för att säga till, att hon med båda barnen reste till staden, i afsigt att träffa der sin man, och att hon blir borta i flera dagar.» —
«Det är sannt, men jag vet också, att hon gaf dig sin stugnyckel, när hon hörde att du ärnade för min skull dröja här några dagar.
Du lofvade ju, att i morgon se efter gossens grönsiska.
Allt det der hörde äfven både svåger och Maria.
Du ser huru allt går som det vore smordt,» sade Hedda skrattande.
«Afgör ingenting, goda Hedda, vi få talas vid i morgon.
Pappa väntar mig.»
«Och en viss löjtnant äfven, ser du!»
Hedda hade rätt, ty Schalinsky talade vid Leonnas far på gården, när han sedan hjelpte henne i schäsen, smuglade han behändigt ett hopviket papper i hennes hand.
Hedda, som stod bredvid, syntes ingenting märka; men Leonna, som kände huru hon sjelf rodnade, vände sig hastigt bort.
När hon sedan vid en krökning af vägen såg sig tillbaka, stod Hedda qvar på gården och talade vid löjtnanten.
Sedan de lemnat prestgården till venster och farit ett godt stycke utåt landsvägen, togo de af åt en vacker skogsväg, som förde till Löfsala.
Här mötte de oförmodadt
Feodor; han red en vacker eldig häst, tillhörande majoren.
Feodor fick ofta begagna den på små promenader, ty han var en utmärkt skicklig ryttare.
Han helsade och höll in tyglarna, emedan han såg att kapten Nordenskans äfven var sinnad att stadna, för att säga honom några ord, sedan denne först sett sig om.
Befallningsmannen med sin fru hade lemnat sig ett långt stycke efter, men nu kom han med ens körandes, och det med en sådan fart, att Leonna skrek till af skrämsel, då hon vidrördes af deras häst.
«Det är ingen tid att prata bort,» sade han, och gaf ryttarens häst ett slag af pisksnärten, som (med eller utan afsigt, är svårt att afgöra) äfven slog af dennes mössa.
Hästen, liksom ömtålig för skymfen, stegrade sig, och Feodors ansigte öfvertäcktes af vredens mörka färg.
Han höjde redan handen för att med ridspöet hämnas den skymf han lidit, när en blick på Leonna kom honom att sänka den.
Skickligt tog han upp sin mössa med sitt ridspö, och sedan han kastat en blick af det djupaste förakt på sin ovän, red han bort i sporrstreck.
De andra fortsatte äfven resan.
Fadren alldeles förbluffad öfver sonens vilda otillbörliga uppförande.
Leonna satt blek och darrande.
Petter antog väl en stolt, men ingalunda frimodig uppsyn; ty allt som eftertanken efterträdde ögonblickets uppbrusning, började han besinna, att om löjtnanten vore lika hatfull som han sjelf, detta tilltag kunde för honom hafva de vådligaste följder.
Han hade på öppen väg förgripit sig på en officer.
Äfven vittnen funnos.
Hans fru gjorde honom äfven uppmärksam på tvenne soldater, som plockade svampar i skogen; de voro så nära vägen att de nog kunnat se tillgången.
Petter låtsade väl sedan om ingenting, men undvek fadren; ty dennes blickar lofvade honom en skarp lexa.
För att undvika denna, och till en början hålla sig undan, föregaf han en resa i tjenstegöromål till en by några mil derifrån, och for samma afton bort med en af gästerna, hvars hem låg åt detta håll.
Hans fru erhöll en af gårdens drengar till kusk på återfärden.
När Feodor återkommit till sitt hem och lemnat från sig hästen, uppsökte han Schalinsky.
Om få ögonblick skulle exercisen åter begynna.
Schalinskys glada ansigte förkunnade goda nyheter, Feodors idel storm och oväder.
Den förre, som kände vännens något häftiga lynne, ansåg det vara bäst att låta det brusa ut.
Han bad honom berätta hvad som händt.
Detta skedde; Feodor sade, att endast Leonnas närvaro afhållit honom att tukta den oförskämde; nu ville han tvinga honom till offentlig afbön genom att låta arrestera honom, ty äfven Feodor hade varseblifvit soldaterna, som kunde tjena till vittnen; men slutade med att anse en «så rå, så obildad lymmel» under sin hämd, i synnerhet då han derigenom sårade hans anhöriga, som på intet sätt rådde för hans uppförande.
Schalinsky delade helt och hållet denna sednare åsigt af saken, och omtalade nu, huru behändigt han under brodrens ögon lemnat Feodors biljet i Leonnas händer, hvaruti denne bad om några ögonblicks samtal, medan hon var här.
«Nu känner jag äfven att hon dröjer här några dagar» fortfor han, «men osäkert vore ändå huru den i brodrens närvaro så försagda flickan kunnat åstadkomma ett möte; men en tredje person har blandat sig i saken, och nu går den bra.»
«Var tydligare, jag förstår dig icke.
Hvilken tredje person?»
«Hedda Smitt.»
«Henne vill jag ingenting, hon erhåller aldrig mitt förtroende.»
Feodor vände sig missnöjd om för att gå.
Den andra qvarhöll honom.
«Också icke mitt, det kan du lita på; men väl kunna vi betjena oss af henne för att uppnå vårt ändamål.»
«På hvad sätt då?»
«Jo ser du, Hedda har ingen aning om ditt och Leonnas förhållande.
Tvärtom anser hon mig att vara den, fröken gynnar; ty hennes spionerande ögon ha sett mig smyga papper i frökens hand.
Detta har hon sagt mig sjelf.
Hon är mycket ledsen öfver Petters uppförande mot dig, och tror, hvad tycker du väl, att detta är för hennes skull.
För att nu bevisa dig,» tillade han skrattande «att hon ej delar svågerns åsigter, och för att skaffa sig och Leonna någon förströelse, lofvade hon sjelfmant öfvertala fröken att komma med till den hustruns koja, hvars gosse du räddade undan elden....
Der kunna vi träffa dem i morgon.
Hedda vill bara veta, hvilken tid vi kunna möta dem der.»
«Men huru kan jag i hennes närvaro få tala med Leonna?»
«Ja deri består egenteligen konsten.
I förstone måste du litet gyckla och göra dig litet till för Hedda, under det jag talar med Leonna.
Känner jag då mamsell Hedda rätt, blir hon blind på begge ögonen, och du har vunnet spel.»
«Detta spel förefaller mig visst lumpet, men hvad skall man göra, nöden har ingen lag,» svarade Feodor.
Ett sofisteri, hvarmed menniskorna vanligen betäcka sitt lättsinne.
Andra dagens förmiddag satt Hedda vid det fönster, som låg närmast ingången till planen och stickade.
Fönstret stod öppet, ehuru Maria, som satt vid ett annat, påstod, att det var drag, samt bad henne draga igen det.
Sent omsider syntes Hedda vilja efterkomma systerns önskan, men se der, föll garnnystanet ut; lyckligtvis kom Schalinsky gående, hon måste ropa an honom, för att be honom taga upp det.
Allt det der var ju så enkelt och naturligt.
«Skall löjtnanten nu åter ut och handskas med sina dumma rekryter?» frågade hon, sedan han återlemnat nystanet.
«Det förstås, Karlowitsch och jag få nu hålla ut i två timmar,» svarade han.
«Ni ha då vissa timmar för detta tråk?»
Hedda blinkade.
«Hur vore det eljest, både vi och folket blefve i annat fall uttröttade.»
«Kommer turen till er båda äfven på eftermiddagen?»
«Naturligtvis.»
Hedda blinkade ännu mera, och visade osedd af sin syster åt den sida mötesplatsen låg.
«Vid hvilken tid?»
«Från klockan fem till sju,» och han skyndade bort.
Maria förebrådde systern dess opassande frågvishet, i saker som ej det ringaste rörde henne.
Hedda svarade knotande: «Det är då aldrig väl, bure man sig aldrig så förnuftigt åt.
Leonna och jag önskade i dag gå litet ut för att hemta frisk luft; med detsamma ville hon se efter gossens grönsiska, som du sjelf hörde henne lofva Greta Lisa i går.