Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Solskenet hade förr gladt människornas hjärtan, men solskenet föll alldeles i onåd, nu, då Sorgens skugga hade visat sig.
Solskenet kunde vara bra för barn och bönder, sådana, som endast leka eller arbeta, men för människor, som tänka, var solskenet allt för välkändt.
Nej, Sorgens skugga, den var värd att se på och grubbla öfver.
Och alla de, som kunde tala om sina tankar i ord eller toner eller färger, började att lofprisa Sorgens skugga.
Sångerna ljödo så klagande och längtansfulla, att de uppväckte dofva, ängslande känslor och fingo människornas hjärtan att darra af en djup smärta.
Ingen ville se eller höra något, som talade om glädjen.
Glädjen hade ju flytt långt från jorden.
Alla ville bada sig i detta dunkla vatten, som gaf kallrysningar och aningar om döden.
Och Sorgen hörde med välbehag alla de lofoffer, som man bragte hennes skugga, och hon bredde vingarne ännu längre ut och lät dem dölja solen.
Och människorna mättade sina hjärtan med sorgesånger, och funno en underlig och obekant glädje vid att känna sina tårar falla varma öfver kinderna, när de endast nämnde Sorgens skugga.
Deras hem föreföll dem tomt och kallt, deras arbete glädjelöst, de tänkte blott på ett, de längtade blott efter ett, att krypa djupare och djupare in under Sorgens skugga.
Sönerna sade till sin far:
»Vi vilja icke tjäna dig, gamle man.
Lifvet är icke gjort för träldom och arbete.
Lifvet är icke arbetet värdt.
Sorgens skugga har sugit vårt blod och förlamat våra senor.
Hjälp dig själf, gamle man!
Vi vilja sitta tysta och ensamma och stirra på Sorgens underbara skugga.
Och döttrarne sade till sin mor:
»Kan ditt hjärta finna glädje i att baka bröd och sy kläder?
Kan du tro, att detta lilla hem är en värld, värdig en människosjäl?
Vi ha sett Sorgens skugga.
Den faller långt ut öfver det obekanta, öfver det hemlighetsfulla, förskräckande.
Vi vilja icke stanna i dina gamla rum, där intet väcker vår förvåning.
Vi vilja ut och följa Sorgens stora, underliga skugga.»
Och mannen satt och såg på sin hustru och sade:
»Är det dig, jag har älskat?
Hur litet jag visste, hvad kärlek var, då jag förde dig in i mitt hem och offrade min frihet för att träla och släpa endast för att kunna behålla dig hos mig!
I solskenet tyckte jag ännu, att du hade det ansikte jag älskade, men nu ser jag, hur jag har bedragit mig.
Sedan Sorgens skugga fallit öfver oss, ser jag, att du icke är den jag sökte.
Solskenet bländade mig.
Jag älskar dig icke mer!
Jag älskar endast Sorgens skugga.
Och modern satt vid sitt barns vagga och grät.
Sorgens skugga låg tung öfver henne.
»Här skall jag vagga, och här skall jag sjunga,» sade hon, »och här skall jag sitta som i fängelse, medan jag ännu är så ung, i stället för att gå långt bort i vida världen och söka det bedårande, som Sorgens skugga hviskar om.
Här skall jag föda och fostra andra varelser, som en gång skola blifva lika olyckliga som jag, lika bundna, lika längtansfulla.
Det finns blott en tröst; den, att kunna gråta sitt hjärta mätt i Sorgens skälfvande skugga.»
Och Sorgen log, där hon sväfvade högt öfver jorden och fördunklade solen.
Hon såg, huru hon mer och mer behärskade människornas barn.
Hon hörde med välbehag alla de lofsånger, som uppstämdes till hennes ära, alla de tårar, som fäldes öfver hennes skugga, och hon tänkte:
Efter som människorna så högt prisa min skugga, – hvad skola de då säga, när de få se mig själf!
Jag tror, att jag sänker mig ned till dem!»
Och därmed dalade hon ned öfver hafvet som en oväderssky.
Men då hafvet kände, att Sorgen närmade sig, greps det af en förfärlig skräck.
Vågorna störtade fram likt en krigshär, som kallas till vapen.
Med fradgande skum som svajande fanor kommo bränningarne in emot stranden, och stormen tjöt sina kommandorop öfver dem.
Men Sorgen flög med stormens vingar och satte sin fot på jorden.
Då mörknade himlen som vid en solförmörkelse, och luften blef isande kall inför Sorgens andedräkt.
Där hon skred fram, vissnade gräset och säden ruttnade, foglarne föllo döda ned, och djuren gömde sig förskräckta i sina hålor.
Då gick hon vidare emot människornas boningar.
Hon vände först sina steg mot ett hus, där så många tonande sånger uppstigit till ära för Sorgens skugga.
Där bodde den mannen, som icke längre kunde älska sin hustru, emedan han blifvit bedårad af Sorgens skugga.
Sorgen närmade sig sakta och tryckte sitt ansikte mot hans ruta.
Kring de marmorgula kinderna hängde håret i tunna, fuktiga lockar som gröna, slemmiga snokar.
De liflösa ögonen stirrade med orörlig skräck, och den stora, slappa munnen försökte att le.
Då utstötte mannen därinne ett sådant tjut af ångest och smärta, att Sorgen själf blef förskräckt och hastigt tog bort sitt ansikte från rutan, och med långa, skyndsamma steg gick hon vidare till en annan boning.
Men i stället för det jubel hon väntat, ljöd ett förfärans skrik emot henne.
När hon såg på människorna med sina trötta, liflösa ögon, stelnade blodet i deras ådror.
En hvar som hennes fingerspetsar eller endast hennes klädedräkt berörde, föll död till marken.
Visade hon sig i dörren till ett hus, slog sjukdom och olycka ned öfver alla, som bodde där.
Sönerna jämrade sig öfver sin döde far, döttrarne öfver sin förlamade mor.
Mannen såg sin hustru föras bort med utsläckt förstånd, modern såg sitt barn kväfdt i vaggan.
»Bort!
Bort!» ropade de alla i ett skärande klagorop.
»Bort du lede fiende till människors barn!»
Och hon flydde genom gatorna, öfver åkrarne, ut i skogarne.
Men i hennes fotspår gingo pest och hungersnöd, svält och vanvett och fullgjorde hennes verk.
»Hvar är hon?» ropade människorna.
»Grip henne, fånga henne, dräp henne!
Uppsök henne i hennes gömställe och låt henne icke slippa lefvande undan!»
Hela mänskligheten tog till vapen och gick ut för att fånga Sorgen.
Deras sinne var vildt, deras blod i uppror, och de vände sina svärd mot hvarandra och dräpte hvarandras barn, och fasa, eld och blod höllo på att förstöra jorden.
Men Sorgen låg gömd i den mörkaste skogen.
Hon vågade icke hvarken röra sig eller andas.
Hon låg gömd bakom en mörk klippa, med vingarne platt utbredda på marken och hufvudet lågt nere bakom en sten som en orm.
Hon ville bort, men hon vågade icke.
Hon visste, att hela mänskligheten stod på lur för att dräpa henne.
Öfver hennes hufvud var himlen kolsvart, och under denna ovädershimmel kastade det gulgrå hafvet höga, sprutande vågor mot skyarne.
Dräp henne!» hörde hon dem ropa rundt om skogen.
»Ja, –ja, –jag vill bort,» stönade hon i ångest där hon låg.
»Men jag kan icke.
Hvem vill hjälpa mig att försvinna?
O, hvem vill hjälpa mig?»
Då såg hon på himlen en blek, hvit rundel som en måne, som icke har kraft att lysa.
Omkring denna rundel bildades en ring, som blef större och större, ljusare och ljusare, – och se ... solen!
Solen gick i sin himmelska glans fram ur ovädersskyarne.
»Solen! solen!» ropade människorna, och alla lyfte sina hufvuden mot himlen.
De hade glömt solen, och nu kom den, kom som ett under de aldrig förr hade sett.
De läto svärden falla och upphörde att förfölja Sorgen, och medan alla sågo upp emot solen, kröp Sorgen snabbt som en orm under alla buskar och träd bort emot den flata stranden; där bredde hon ut sina långa svarta vingar och flög lågt öfver böljorna, ljudlöst som en nattskärra, bort emot världens yttersta haf, hvarifrån hon hade kommit.
KÄRLEKENS VANDRING
Kärlekens vandring
Sedan Sorgen hade besökt jorden, såg där eländigt och plundradt ut öfver allt.
Ängarne hade mistat sina blommor och skogarne sin friskhet.
Källorna hade dragit sig tillbaka till jordens inre, och i bäckar och strömmar kröp vattnet lågt och stinkande.
I människornas boningar herskade gråt och jämmer.
Det fanns icke ett hus, där icke någon hade blifvit Sorgens offer, och människorna sågo misstänksamt och fiendtligt på hvarandra.
Sorgen hade bragt förvirring i allas hjärtan, och en hvar vaktade nu endast ängsligt den lilla del, som var hans egen.
Ute på en af de vissnade ängarne betade en flock svultna får.
Oroligt sträckte de sina tunna halsar och magra käkar omkring åt alla håll för att möjligen finna en mun ätbart gräs; men trötta af att söka, lade de sig ned i den brännande solen och försökte icke ens att jaga bort flugorna, som kommo och satte sig i deras ögon och öron.
Bredvid dem, vid brädden af den uttorkade källan, låg en liten herdegosse på sitt ansikte och sof.
Hans späda lemmar voro magra af svält, och under den mörkbruna huden syntes benen i hans bröstkorg och i de smala armarne.
Törsten hade plågat honom så länge, till dess sömnen hade öfverväldigat honom, och han sof djupt utan skugga öfver sitt bara hufvud.
Då tyckte han plötsligt, att någon talade till honom i drömmen.
Det ljöd som en sakta, entonig hviskning, men så mild och lugnande, att han smålog i sömnen.
»Tala mera till mig; – mera!» sade han till den okända rösten, och stämman fortfor att hviska.
Han hörde icke, hvad som sades, icke ens bestämda ord; det var blott en ständig, fortsatt, entonig hviskning, som fyllde hans lilla trötta hjärta med lycka.
Och ljudet steg och steg.
Den tysta hviskningen blef en vaggande, klingande melodi, som väckte honom ur sömnen; – och se!
Källan sprang fram med en frisk, hvit stråle och plaskade ned öfver stenarne.
Han sprang upp och förenade sina darrande händer för att fylla dem med lifgifvande vatten och tömma det i stora drag.
Och då han såg sig omkring, se, då hade gräset spirat upp; kort, ljusgrönt gräs, som i en smal väg slingrade sig öfver ängen och in emot skogen, och fåren följde den gröna slingervägen i en lång rad, betande med böjda hufvuden.
»Hvem har varit här?» tänkte herdegossen.
»Någon har varit här och har gått förbi!
Jag ser spår af fötter på marken, och öfver allt i dessa spår spira gräs och örter!
Det var Kärleken, som hade gått förbi och kallat på källan, och nu hade hon vandrat öfver ängen, in emot skogarne.
Och där hon gick fram, skyndade sig buskar och blommor att se henne, trädens grenar böjde sig ned för att kunna röra hennes hufvud och händer, och, liksom träffade af en lifgifvande gnista, reste de sig åter och sände en skälfvande glädje genom skogen.
Från en hviskning steg det till en susning som af hafvets böljor:
»Kärleken har kommit!»
»Kärleken har kommit!» sjöng skogen i jubel.
»Kärleken gick nyss förbi!»
Men hon gick lätt och hastigt vidare, till dess hon nådde porten till en stor stad.
Då hade natten brutit in, och stadsporten var stängd.
Folket lefde i en ständig ångest sedan Sorgens besök, och efter solnedgången tillät man ingen främmande att slippa in.
Framför porten gick en soldat, inhöljd i en vid kappa med uppfälld krage och ett draget svärd på axeln.
Då Kärleken kom fram till stadsporten, stannade vakten och sträckte sitt bara svärd framför sig.
»Håll!» ropade han.
»Hvem är du?
Hvarifrån kommer du, och hvart ämnar du dig?»
»Jag kommer från det oändliga och går till det oändliga,» svarade Kärleken, »och nu vill jag på genomresan taga tjänst i er stad.»
»Vi ha nog af tjänare själfva,» svarade vakten, »dåliga och trolösa tjänare, och de främmande skulle bli oss ännu sämre.
Ditt namn?
Du sade mig inte ditt namn!»
»Mitt namn gör mig hvarken sämre eller bättre,» svarade Kärleken.
»Du ser, att jag är en fattig flicka, som endast är ute för att söka tjänst.»
»Ditt namn,» återtog vakten barskt.
»Nå väl!
De kalla mig Kärleken,» svarade hon.
»Det är ett namn som alla andra.»
»Det är ett främmande namn,» svarade vakten.
»Min tunga kan inte uttala det; jag har aldrig hört det förr.»
»Släpper du in mig i staden?» frågade Kärleken.
»Jag tror, att det redan i natt finnas dem, som behöfva min hjälp.»
»Ingen får komma in i staden under natten, och en främling först efter förhör af det höga borgerskapet.
Vi ha haft stygga gäster, som ha smugit sig öfver oss, och vi kunna icke vara tillräckligt försiktiga.»
»Skall du gå här hela natten?» frågade Kärleken.
»Till soluppgången! svarade vakten.
Kärleken såg honom i ansiktet.
»Du har ju feber!» sade hon.
»Jag ser vid ditt vaktbloss, att du är blek som en döende och dina ögon så stora och håliga.
»Som du säger,» sade vakten.
»Jag är sjuk!» och därmed gick han åter fram och tillbaka på sin post.
»Hör!» sade Kärleken, »låt mig gå vakt för dig!
Du kan lita på mig; jag somnar inte.
Gå in och lägg dig att sofva i vaktrummet.
Det kan du väl behöfva.
Jag ger dig mitt ord på, att jag skall väcka dig innan vaktombytet, och ingen skall slippa förbi mig in i staden.
Ge mig din kappa och ditt svärd och skynda dig till hvila.»
Vakten såg på henne och smålog.
»Du lilla!» sade han, »du skulle försvinna i min ryttarkappa, och mitt svärd skulle vara dig allt för tungt.»
»Försök!» svarade Kärleken, »tänk på sömnen!
Skulle det inte vara godt att sofva?»
»Jo, nog skulle det vara godt att sofva,» tänkte vakten.
Han frös och skakade öfver hela kroppen.
»Och hvad skall du ha för att du gör mig den tjänsten», frågade vaklen.
»Du gör väl ingenting för intet liksom alla andra?»
»Släpp in mig i staden före soluppgången,» svarade Kärleken.
Vakten stannade och såg på henne.
Det var något i Kärlekens ansikte, som gjorde, att all hans misstro försvann.
Det kan inte vara något ondt i, att skaffa en fattig kvinna tjänst,» sade han; »och jag kan inte längre hålla mig på benen!»
Och så lyfte han den stora ryttarkappan från sina skuldror och hängde den kring Kärlekens späda gestalt.
Hon försvann alldeles i den, och den släpade efter henne, men djupt nere under den stora kragen log hennes ansikte emot honom.
»Här har du svärdet.
Kan du lyfta det?
Du har ju händer som ett barn.»
Kärleken tog med ett fast tag det tunga svärdet och slängde det öfver axeln.
»Gå nu in och sof,» sade hon.
»När jag ser morgonrodnaden, kommer jag in och väcker dig.»
Och därmed gick vakten in i sitt rum, och så snart han hade kastat sig på sin bänk, föll han i en djup, välgörande sömn.
Men under den stjärnljusa himlen gick
Kärleken med draget svärd på vakt framför stadsporten.
Vid den första ljusning på himlen, som förkunnade morgonens ankomst, gick hon in i vaktskjulet och rörde vid den sofvande knektens skuldra.
Han vaknade och såg på henne med stela, medvetslösa ögon, som en människa ser, när hon icke vet hvar hon är.
Då han såg
Kärleken med det dragna svärdet framför sig, ville han ropa allarm, men hon slog hastigt kappan åt sidan, och då kom hans minne tillbaka.
»Har ingen passerat?» frågade han och reste sig raskt.
»Ingen!» svarade Kärleken.
»Natten har varit alldeles lugn.»
»Också för mig,» svarade vaktknekten och sträckte på sig.
»Sällan har jag sofvit så godt en natt, och nu känner jag mig så frisk och stark, som om jag aldrig hade varit sjuk.
Du har gjort en god vakt, och har ärligt förtjänt din belöning.
Skynda dig nu in i staden, innan rådet och borgmästaren vaknar!»
Därmed återtog han sin kappa och sitt svärd, och Kärleken skyndade, lätt som en skugga i det bleka morgonljuset, in genom porten.
Hela staden låg ännu försänkt i djup sömn; men från en rund glugg i ett lågt hus såg
Kärleken ett rödt ljus strömma ut, som stirrade på henne likt ett glödande öga.
Hon närmade sig för att titta in och hörde flere grofva röster tala i munnen på hvarandra, och skrammel af järn och pannor.
Hon vågade sig bort till dörren, som stod litet på glänt, och hvarifrån en het luft böljade ut, och nu såg hon, att det var ett bageri, och att bagaregesällerna voro sysselsatta med att sätta långa rader med brödbullar på plåtarne och skjuta in dem i ugnen.
»Ett helvetes arbete!» ropade en af dem.
»Att baka bröd till så många af så få skeppor mjöl.
Strö mera bark i degen, annars slita de fattiga skälmarne oss i stycken!»
En af de andra bagaregesällerna skulle just till att slå ett helt tråg med bark i degen, då Kärleken gick öfver tröskeln och sade:
»Låt mig hjälpa med brödet!»
De stannade midt i arbetet och sågo på henne.
»Hvarifrån kommer den där kvinnan?» frågade en.
»Hvad har hon här att göra?»
»Kasta in henne i ugnen,» sade en annan och skrattade.
»Så liten hon är, kunde hon ändå bli en pinne till.»
»Låt henne vara!» sade en annan.
»Hon är i alla fall två händer till, och vi behöfva skynda oss, om allt detta skall hinna bli färdigt, tills det blir dag.»
Kärleken hade redan vikit upp sina ärmar till armbågarne, och utan att svara hvarken den ena eller den andra, började hon raskt med arbetet.
Gesällerna sågo med förvåning, huru fort det gick för henne.
Medan de gjorde ett bröd i ordning, hade hon tre färdiga, och medan deras bröd föllo ihop, flata och torra, svällde degen under hennes händer till runda och doftande bullar.
»Du är ingen dålig bagare, du,» sade en af gäsällerna och sneglade bort till henne.
»Men väntar du dig lön för din möda, så tar du miste.
Det bröd, som här bakas, är för de fattiga.
Nöden har varit stor, och alla och en hvar har fått lof att skramla ihop för att köpa mjöl till de mest behöfvande.
Men allt, som har flutit in, fick lof att passera rådets och borgmästarens händer, och, som du ser, kunna vi just inte klaga öfver öfverflöd.
Folket väntar det dubbla, och har inte brödet full vikt, få vi allt gå till sängs utan hufvud i morgon kväll.»
Härmed sköt svennen plåten så våldsamt in i ugnen, att gnistorna stodo hvita ut ur dragluckan.
»Är brödet till de fattiga,» sade Kärleken, »så måste vi ha bullarne större.
Ni skall få se, att det kommer att räcka till!» och medan hon ältade och formade degen, var det som om den fördubblades.
Bröden fingo knappt plats på plåtarne, och korgarne, hvari de skulle läggas, öfverfylldes.
Då dagen bröt fram, var allt brödet färdigt och bars upp till rådhuset.
Från rådhustrappan skulle det utdelas till de fattiga.
Där uppe voro redan flere af myndigheterna församlade, och utanför trängde sig täta skaror af fattiga, trasiga män och kvinnor, små barn och gamla gubbar, krymplingar och sjuka.
Alla närmade sig med utsträckta händer och ropade på bröd.
Rättens tjänare kunde knappast värja sig för alla dessa tiggande, som nästan sleto brödet ur händerna på dem, som utdelade det.
»Får jag vara med?» frågade
Kärleken och ställde sig på trappans ena sida med en af de fyllda korgarne.
Efter en kort stund drogos tiggarskarorna till hennes sida, ty en hvar af de svultna stackrarne märkte snart, att hennes bröd voro dubbelt så stora som de andra.
Det hon räckte dem luktade icke af bark, utan doftade af hvete, och hon var icke noga i utdelningen; de sjuka och små fingo ofta dubbel portion, och det hände till och med, att hon låtsade som om hon icke såg, att de allra uslaste bröto ledet och kommo två gånger för att få sin del.
Då allt var bortgifvet, skakade hon smulorna från sina händer, och de duggade som ett regn öfver torget, där dufvor, svalor och små svultna sparfvar slogo ned i täta skaror och åto sig mätta.
»Hvem var denna kvinna?» frågade borgmästaren och såg sig omkring.
»Hon har gjort oss en värklig tjänst och kunde kanske hedras med någon utmärkelse?»
Men Kärleken var försvunnen.
Hon såg så obetydlig ut, att man icke kunde finna henne i den stora skara, med hvilken hon drog bort.
På sin väg genom staden stötte hon på en hop beväpnade män.
Det var människor med ett vildt och upprördt utseende, och ju längre de drogo fram, dess flera sällade sig till dem.
Under sakta, hotande mummel drogo de alla åstad åt ett håll, och hon hörde på deras ord, att målet för deras vandring var konungens slott.
»Skall ni hälsa på er kung?» frågade Kärleken.
»Är ni hans stridsmän, som skola slåss för honom?»
»Kung!» svarade en af dem hånfullt, »vi ha ingen kung!
Den gamle skurken ha vi tagit lifvet af för flere dagar sedan.
Men han har en son, en liten unge, som sitter som en gökunge inne i palatset och väntar på att bli stor.
Det är honom vi nu skola kasta ut, så att der måtte bli rent bord!»
»Och hvad ondt hade er kung gjort?» frågade Kärleken.
»Ja, hvem kan veta det!» svarade en annan af männen.
»Men när hela landet är i nöd, så måste väl någon ha skulden, och på hvem skall man kasta skulden om inte på kungen!
Därför höggo vi hufvudet af honom, och nu tänka vi göra detsamma med hans unge.»
»Jag går med,» sade Kärleken, och med raska steg följde hon den beväpnade skaran.
Då de nådde fram till palatset, hade de förstkommande redan brutit sig in, fängslat vakten och hemtat den lille prinsen ut på torget.
Natten förut hade de byggt upp en schavott, och där uppe stod nu den lille konungasonen i bara skjortan och såg ut öfver de vilda männen.
Det var ett vackert barn med svarta ögon och ljust hår, en liten pojke, endast fem eller sex år gammal, han hade tårar i ögonen och hans läppar darrade.
Med förskräckelse såg han sig omkring på alla dessa hemska ansikten, och han förstod icke, hvarför man hade väckt honom ur hans sömn och rifvit honom ut ur hans lilla silkessäng för att ställa honom ute bland alla människorna på torget.
»Se på honom, hur han tar till lipen,» ropade en af karlarne.
»Det är då väl, att också en kungason en gång får veta, hvad gråt och tandagnisslan vill säga.»
»Ja, nu gråter han,» ropade en annan, »men får han lefva, så blir det nog han, som får våra barn att gråta.
Det är bäst, att göra slut på honom nu, så ha vi intet att frukta.»
»Ja, han skall dö!
Han måste dö!» ropade de om hvarandra och trängde närmare fram mot schavotten.
»Hvem vill dänga till honom?
En så’n där dufunge är väl snart expedierad!
– Du, starka Christofer!
Du har en säker arm och ett bra svärd.
Du kan göra af med honom i en handvändning!»
En stor karl, med ett tätt, svart skägg, som såg ut som en smed, drog sitt svärd, och man gjorde plats för honom, så att han skulle kunna komma fram till schavotten, där den lille prinsen stod.
»Vill du dräpa honom?» frågade
Kärleken och lade sin hand på hans arm.
»Ja, hvad annat?» svarade karlen och ville vidare.
»Det är underligt, hvad han liknar din egen lille son!» sade Kärleken.
»Ser du!
Just sådana små runda händer och knubbiga fötter, och munnen, när han sätter ut underläppen och vill gråta.
Ser du, hur han liknar din son?»
»Fy fan!» ropade smeden och slängde svärdet ifrån sig.
»Jag är väl ingen bödel häller.
Jag tar inte lifvet af ett barn!»
En annan, yngre man trängde sig nu fram.
»Någon skall göra det!» ropade han.
»Vill ingen annan, så vill jag!»
»Det finns nog också den, som en gång skall dräpa din lille bror,» hviskade Kärleken bakom honom.
»Ett litet barn är snart dräpt!»
Den unge mannen stannade och sänkte svärdet.
Då ropade Kärleken högt:
»Ingen i hela världen är så ond, att han vill dräpa ett värnlöst barn.
Ingen man i denna stad vill fläcka sig med oskyldigt blod!»
»Hvem ropar?» frågade de och sågo sig omkring.
»Ingen vill mörda ett barn!
– Nej! det är sannt!
Så dålig är ingen af oss!
Pojken har ju intet ondt gjort!
Låt honom lefva!
Men hvem har mod att beskydda kungens son?»
Alla sågo på hvarandra, men ingen vågade vara den förste, som närmade sig prinsen.
»Har han inte en enda vän, så låt honom hellre dö!» ropade en stämma.
»Här finns ändå inte någon, som vill våga sitt lif för en kungason.»
Då gled Kärleken mellan alla de sammanpackade karlarne, och med ett steg var hon uppe på schavotten och tog barnet i sina armar.
Den lille prinsen slog armarne kring hennes hals och lade sitt hufvud vid hennes bröst.
»Döda honom nu, om ni vill!» ropade Kärleken.
»Men först mig, sedan honom!»
»Han kan lefva!» ropade några.
»Låt honom lefva!» svarade andra.
»Hvem törs röra honom, när den där underliga kvinnan beskyddar honom!»
Kärleken stod med hufvudet böjdt öfver barnet på hennes arm, och då hon lyfte det återstod icke en af de hotande karlarne på torget.
Då gick hon långsamt uppför slottstrappan, bar in prinsen i hans sofrum och lade honom tillbaka i hans säng.
Därpå gick hon in i vapensalen och samlade båda händerna fulla af lansar, och så ställde hon sig i slottets port och ropade:
»Hvem tar en lans som prinsens hedersvakt?»
»Hedersvakt! – hedersvakt! – det var ett vackert ord,» sade ett par män som gingo förbi.
Hedersvakt, det ville många vara, och efter en stund slöts en kedja af män kring slottet, hvilken lyfte en annan kedja af blänkande lansspetsar öfver sina hufvuden.
Innanför sof den lille prinsen tryggt i sin silkessäng.
Då lämnade
Kärleken palatset och gick in i stadens mörka gator.
I en af de mörkaste gränderna stannade hon utanför en port, hvarpå man med krita hade tecknat underliga figurer och vilda streck.
Hela porten var öfvermålad, och hon vände sig till en af de fattiga kvinnor, som sutto sysslolösa utanför på gatan och frågade:
»Hvad betyda dessa underliga streck?
Hvem bor innanför denna dörr?»
»Åh, bara en vansinnig, elak och sjuk man!» svarade kvinnan och fortsatte att sladdra med de andra.
»Hvem har han hos sig?» frågade Kärleken.