Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stå Norberg, Leopold och Lundblad och Wallin.
Hvem sjöng som han en forntids sångarära?
Hvem lyfte skölden så till dess försvar?
Han glömde ej hvad han af den fått lära –
Sin skola sången liksom lifvet har.
”Se’n Nya Skapelsen stått fram i dagen,
”Hvad ha vi andra till att skapa mer!”
Så han den skald begret, som af Behagen
Sin lyra fick och lärde gudaslagen ...
Det Alexander är, som Filips segrar ser.
Lyss till hans sång: den skall dig sagan säga
Om fosterjordens minnen och dess hopp.
Hvart folk, som forntid haft, skall framtid äga,
Om ibland det en Frithiofs skald står opp.
Vill träldom bygga bo i våra dalar,
Vill sjelfsvåld rasa uti manlig nord,
Då, en Valkyria utur Valhalls salar,
Hans ”Svea” stjernekrönt står fram och talar
Och äran återför till Asars gamla jord.
Hvad stort, han tänkt, allt ädelt, som han ville,
Han gaf dig, nord! för alla tidehvarf:
De rika skatterna utaf sitt snille,
En kunglig skänk, ett evigt danaarf.
Igenom millioners hjertan klingar
Hans underbara, fosterländska sång,
Än stark, lik stormen, som kring fjällen svingar
Med åskans thordön sina breda vingar,
Än ljuf som bäckens fall, som vestanvindens gång.
Flyg, sångens örn! och vidt kring jorden ila –
Vi i din vård förtro vår ära tryggt;
Och tröttnar du, med gyllne lyran hvila
På segerpelaren, som hon dig byggt.
Fram genom seklers natt din sång skall hinna
Till tidens gräns, på blixtens vingar förd:
Ofödda slägtens hyllning den skall vinna
Och vid hvar ton ditt Sveas hjerta finna
Hvar djup, hvar hemlig sträng som af en troll-
Händelsevis
ETT ANONYMT BREF.
Signe och Bertha hade vuxit upp tillsammans; de hade varit lek-, skol- och läskamrater och hade ändå ej ledsnat på hvarandra, utan voro fortfarande intima vänner, nu fullvuxna unga damer på 17, 18 år.
De båda flickorna voro emellertid hvarandra mycket olika.
Bertha var lång och smärt, med kortklippt brunt hår, fritt tillbakakastadt från en bred och uttrycksfull panna, qvicka och lifliga ögon med en öppen, måhända något djerf blick och ett friskt och hurtigt, kanske litet emanciperadt väsende.
Signe var en småtäck blondine med rikt, ljusgult hår, en hy som ros och lilja, en på en gång blyg och skälmsk blick ur ett par klarblå ögon och en skalkaktig grop i kinden vid hvarje leende.
Hvarje vecka tillbragte
Signe och Bertha en afton hos hvarandra och hade då alltid hjertligt roligt, ehuru eller kanske just derför att en stor del af tiden upptogs af lifligt disputerande.
För öfrigt musicerade de, deklamerade vers, författade af dem sjelfva, pratade och skrattade; någon gång, men det var mera sällan, utbytte de hviskande förtroenden i skymningen vid aftonbrasan.
Men en vacker dag fick Signe en friare; det var en ståtlig kapten vid skärgårdsartilleriet, enkling, rik, högt aktad af alla, innerligt afhållen af några få, som stodo honom nära.
Han hade en ganska barsk krigareuppsyn, ett ofantligt svart skägg och buskiga ögonbryn.
Hans lynne var mycket allvarligt och ansågs till och med för något bistert.
Men onekligen var hans anbud mycket hedrande för en sådan liten flicka, som Signe.
Man ansåg det allmännt vara ett utmärkt förmånligt parti, oaktadt enklingen väl var nära 20 år äldre än Signe.
Signe tyckte också, att det var ett förmånligt parti; men hon skulle tyckt detsamma, om också friaren hvarken hade varit rik eller af börd, ty hennes unga hjerta klappade fort för den manligt sköne officern.
Kapten Stjerne hade två barn, och Signe började känna sig ofantligt vigtig, sedan hon lofvat att blifva en mor för dem.
Hela dagen igenom såg man hennes täcka hufvud nedlutadt öfver Aimé Martins stora bok om familjmödrars uppfostran.
“Har din fästman anlag för misstänksamhet och svartsjuka, Signe?“ frågade Bertha en afton, då de båda flickorna sutto ensamma tillsammans i Signes lilla rum.
“Det har jag aldrig märkt, men jag har också ej gifvit honom någon anledning dertill.
Hvarför frågar du så, Bertha?“
“Jag har hört, att, då äldre karlar blifva kära i helt unga flickor, de ofta pläga blifva rigtiga tyranner af bara misstro, om ej deras fästmör i tid förstå att taga dem på det rätta sättet.
Skulle det ej vara lustigt att en gång pröfva din fästman, Signe?“
“Du menar, att jag borde kokettera litet smått för någon annan, men vet du, att något sådant kan verkligen icke falla mig in.“
Signe såg helt förnärmad ut.
“Kan du tro mig om att vilja föreslå ett så vanligt och tarfligt medel?
Nej du, jag har en betydligt finare och pikantare plan än så.
Vi skola skrifva ett anonymt bref till kapten Stjerne, för att sålunda pröfva, hur stort förtroende han hyser för dig.“
“Ett anonymt bref!
Hvad skulle det handla om?
Inbilla dig ej, kära Bertha, att jag tänker inlåta mig i något gyckel med Arthur.“
Men då Bertha hade fått en idé i sitt hufvud, kunde hon ej så lätt förmås att afstå derifrån.
Hon framställde för Signe, huru hon hade tänkt ut att brefvet borde stiliseras, och öfvertygade henne, att detta skulle blifva ett mycket roligt på samma gång som ett ganska oskyldigt skämt.
Signe gaf vika.
Hon satte sig vid skrifbordet, och Bertha dikterade:
“Är ni verkligen nog naivt egenkär att tro, att er lilla fåfänga, behagsjuka och barnsliga fästmö är kär i er?
Att det är för kärleks skull, som hon gifvit er sitt ja?
Läs då härmed bifogade breflapp, som genom en egendomlig tillfällighet kommit mig tillhanda.“
Och nu skref
Signe med sin egen runda och vackra handstil följande bref:
“Kära Bertha!
Hela dagen har jag gått och tänkt på, hvad du yttrade i går afton, att du ansåg det orätt att gifta sig utan kärlek.
Det föreföll mig, som om du utgått från den förutsättningen, att jag skulle älska min barske, gamle enkling, som är 18 år äldre än jag och så fullkomligt olik mig till lynne och tycken.
Du är min vän, Bertha, och jag anser det derför vara min skyldighet att upplysa dig om ditt misstag.
Du vet, att jag är en smula fåfäng till min natur, och att jag alltid sagt, att, om jag någonsin skulle gifta mig, skulle det endast vara för att få en bemärkt ställning i samhället, få presidera i dyrbart möblerade salonger, gifva magnifika middagar och baler, åka i eget ekipage och kläda mig elegant.
Nåväl, allt detta kan min förening med min kära kapten förskaffa mig!
Men att förälska mig i dig, du skäggige gamle Arthur, något sådant kan visst icke falla mig in!
Men bevars, kära Bertha, gör nu icke en så allvarsam min för det; jag ämnar visst icke blifva någon Xantippa, utan en mycket snäll liten hustru och en mycket öm styfmor, som rigtigt grundligt skämmer bort sina små älsklingar.
Men det kan jag göra fullkomligt väl, om jag också har ett häfte af den nyaste romanlitteraturen mellan bladen på Aimé Martins odrägliga uppfostringsbok.
Jag vet, att du är mycket sanningsälskande, min bästa Bertha, men nog måste du väl medgifva, att en liten nödlögn i ord eller i handling då och då kan vara rätt oskyldig, ja till och med alldeles nödvändig.
Såsom t. ex., icke kan jag nu helt öppet säga min björn till fästman, att det är för hans pengars skull, jag gifter mig med honom.
Jag måste naturligtvis låta honom tro, att jag är kär i honom, och det tror han också så fullt och fast.
Icke är det väl nu något ondt deri?
Kom till mig i afton, få vi språka vidare om saken.
Hasteligen
Signe.“
Signe kastade pennan ifrån sig, flög upp från stolen, slog ihop händerna och skrattade muntert och klingande.
“Jag tycker mig se min kära Arthur, hvilken allvarsam min han skall göra, då han läser detta bref!“ utropade hon.
“Han kommer naturligtvis genast till mig och frågar med sin aldra strängaste min, hvad detta skall betyda.
Då kastar jag armarna om hans hals, bekänner alltsammans och ber honom ej vara ond på sin lilla Signe.
Och då ljusnar hans mörka ansigte, han förklarar att jag är oemotståndlig, och att han måste förlåta mig mot sin vilja.
Och så trycker han sin skäggiga haka mot min mun, och så är allt godt igen.
Ack så roligt, så roligt!“
Signe lade armarna om Berthas lif och dansade, muntert skrattande, om med henne på golfvet.
Då kapten Stjerne följande afton kom hem från ett besök hos sin fästmö, låg det olyckliga brefvet på hans bord.
Han läste det, och ett dystert moln lade sig på hans panna, sorg och vrede kämpade om herraväldet i hans själ.
Han var en man med stränga grundsatser och stora fordringar såväl på sig sjelf som på andra.
Han hade visserligen vetat, att Signe var mycket barnslig, men han hade trott henne vara så god, så sann, honom så hängifven och så upprigtigt önskande att göra det rätta.
Han tillbragte en sömnlös natt, och tidigt följande morgon begaf han sig med tungt hjerta till sin fästmös hem.
Han träffade
Signe i salen, der hon mer täck än någonsin med den varma rodnad, som sömnen lemnat qvar på hennes kind, presiderade såsom värdinna vid kaffebordet.
Hon var just sysselsatt med att servera sina tre yngre bröder kaffe; de skulle i skolan och måste derför frukostera tidigare än Signe och föräldrarna.
Leende bjöd hon sin fästman att taga plats vid kaffebordet och frågade, om hon fick servera honom en kopp af den rykande nektarn, som hennes egna händer tillagat i den stora kaffekokaren, som prydde bordets midt; men kapten Stjerne afslog kort och kallt hennes anbud och gick att ställa sig vid fönstret, der han otåligt trummade en melodi på rutan.
Signe såg på honom med en skygg och orolig blick, och rodnaden på hennes kind blef djupare; hennes obetänksamma, lilla hjerta började att klappa i allt raskare takt.
Hur sträng han såg ut!
Hvem kunde tro, att han skulle taga saken så allvarsamt!
De tre gossarna hade slutat sin frukost och stoppat på sig sina smörgåsar, som Signe gjort i ordning åt dem.
Nu togo de hvar sin skolväska på ryggen, och med ett muntert och högljudt “adjö Signe, adjö svåger Arthur!“ stormade de mot dörren.
Signe sysslade vid kaffebordet, med en nervös darrning i de fina händerna; hennes ögon voro sänkta, och färgen kom och gick på hennes kind.
Hon hade förorsakat honom smärta med sitt lättsinniga skämt, hur skulle hon väl våga bekänna sanningen för honom!
Modet svek henne alldeles.
“Ack den Bertha, den Bertha“! suckade hon, “hvarför skulle jag låta henne förleda mig till denna dårskap?“
Kapten Stjerne vände sig långsamt till sin fästmö.
“Jag skulle önska att tala några ord med dig i enrum, Signe.
Jag lofvar att ej uppehålla dig länge.
Låt oss gå in i röda förmaket, här kunna vi ej vara ostörda.“
Med klappande hjerta sprang
Signe in i det lilla hvardagsförmaket till venster om salen och satte sig på yttersta kanten af en liten soffa, der de båda förlofvade så ofta sutit lyckliga tillsammans, han med armen om hennes lif, hon med det ljusa, täcka hufvudet behagfullt lutadt mot hans axel.
Kapten Stjerne stängde dörren med lås och tog derefter plats i en stol på andra sidan om bordet, som stod framför soffan.
Utan att yttra ett ord tog han upp ur sin ficka “det olycksaliga brefvet“, som Signe i sitt hjerta benämde det, och utbredde det på bordet framför henne.
Signe kastade en flyktig blick derpå och gömde derefter sitt glödande ansigte i sina händer.
En bitter smärta stod att läsa i kapten Stjernes drag.
Länge betraktade han under tystnad hennes nedböjda hufvud, derefter drog han långsamt den släta guldringen af sitt finger, lade den på bordet ofvanpå brefvet och lemnade hastigt rummet.
Signe for upp från soffan och ropade “Arthur!“ med så hög, ångestfullt bedjande röst, att kapten Stjerne stannade och kände sig halft böjd att återvända till henne.
Ett ögonblick stod han stilla på tröskeln till tamburen.
Med detsamma inträdde Signes mor i röda förmaket.
“Hvad vill detta säga, Signe, hvems ring är det, som ligger på bordet?“ frågade hon häftigt.
“Ack, snälla mamma, Arthur är så häftig och uppbrusande.
Han blef ond på mig för en rigtig småsaks skull, men jag skall genast gå och skrifva till honom, och allt skall snart blifva godt igen.“
Kapten Stjerne ryckte häftigt till sig sin hatt och lemnade skyndsamt huset.
Signe skref så hjertligt, så hängifvet, så ödmjukt.
Hon berättade hela sammanhanget med det anonyma brefvet, erkände att hon handlat mycket lättsinnigt och bönföll, att hennes fästman ville förlåta henne den smärta, hon i sin stora tanklöshet tillfogat honom.
Hon lofvade att aldrig mer göra sig skyldig till ett dylikt lättsinne, samt hoppades, att den ångest, hon nu utstod, skulle blifva henne en nyttig lexa för hela lifvet.
På aftonen hade Signes föräldrar en liten soupé, och Signe hoppades, att hennes fästman, ty så kallade hon honom ännu, som redan dagen förut emottagit en bjudning till denna soupé, skulle genom att infinna sig der gifva henne ett prof på, att han förlåtit henne.
Men han hördes ej af och aftonen var redan långt liden.
Signe bar ännu sin förlofningsring och hans hade hon gömt i en liten ask, som hon bar i sin ficka.
Hon ville hafva den till hands, då han kom, ty han måste komma, hon ville springa honom till mötes i tamburen, trycka den på hans finger, lägga sin arm i hans och åter visa sig för sällskapet vid hans sida.
Men tiden gick och han hördes ej af.
Signes ögon hade förlorat sin vanliga oskyldiga och öppna blick, de glänste oroligt, blodet brann feberhett på hennes kinder, och vid hvarje ljud genomilades hon af en häftig sprittning.
Slutligen ringde det hårdt på tamburdörren.
Signe blef plötsligt mycket blek, arbetet sjönk ur hennes darrande händer och hon afbröt sig midt i ett samtal.
En af betjeningen inträdde och öfverlemnade i Signes händer ett bref.
Hon störtade upp från sin plats och ilade in i sitt eget rum.
Bertha, som ensam fått förtroende om hvad som passerat på morgonen, följde henne.
Brefvet var helt kort, affattadt i häftiga ordalag.
Han kunde ej hysa aktning för den qvinna, som så lättsinnigt hade lekt med hans känslor, han kunde ej vidare tänka på att anförtro sina barn i hennes vård.
Signe lemnade brefvet åt Bertha, ryckte häftigt af sig ringen och kastade den på golfvet, satte händerna för ansigtet och skrattade och gret konvulsiviskt.
Men efter några minuter såg hon upp igen, blek, men lugn, knäböjde på golfvet och letade rätt på ringen, satte den åter på sitt finger, slätade håret, som blifvit något oordnadt och tog derefter Berthas arm, samt återvände med skenbart lugn till salongen.
Hon kunde ej tro, att det verkligen var slut, hon höll envist och mot allt sundt förnuft fast vid det hoppet, att Arthur ändå skulle komma i afton, att han skulle ångra sitt häftiga bref och återvända till henne.
Klockan slog 11 och gästerna började aflägsna sig.
Slutligen hade de alla farit, och Signe och hennes föräldrar stodo ensamma i salongen.
Hur blek hon nu såg ut!
Den starka rodnaden och den öfverspända glädtighet, som hon hela aftonen bibehållit, hade nu öfvergifvit henne.
Hon kastade armarna om modrens hals, dolde ansigtet vid hennes bröst och bekände, bittert gråtande, sitt fel.
Modren blef djupt bedröfvad; hon höll af Arthur som sin egen son och hade så mycket gladt sig åt sin enda dotters förening med honom.
Men hon tänkte ej nu på sin egen sorg; hon smekte dottrens kind, strök håret från hennes fuktiga panna och talade milda och lugnande ord till henne.
Kapten Stjerne hade, då han emottog
Signes förklaring öfver det anonyma brefvet, genast satt sig ned att skrifva till henne, och hans bref fick sin stämpel af den häftigt upprörda sinnesstämning, hvari han då befann sig.
Men då brefvet väl var afskickadt, det afgörande ord uttaladt, som för alltid skulle skilja honom från den täcka förbryterskan, som han älskade oaktadt sin häftiga förtrytelse öfver hennes lättsinne, då började hans tankar få en allt mildare färgton och Signes bild framträdde i en allt renare, älskligare dager.
Hennes fel syntes mindre i samma mån, som tanken på, hvad han i henne förlorat, blef allt bittrare.
Med armarna på ryggen, hufvudet tankfullt framåtböjdt, vandrade han med snabba steg framåt på de upplysta gatorna utan mål, utan plan, utan att märka den menniskomassa, som hvimlade omkring honom.
Stridiga känslor kämpade i hans själ, olika stämmor talade i hans inre.
“Hon är så ung ännu“, sade den ena, “du får ej begära att finna ett gammalt hufvud på en 17 årings skuldror.
Hon är tanklös och lättsinnig, men hon är god, vek och lättledd.
Hennes fel äro ungdomens och skola nog rättas med åren“.
“Men hon saknar all djupare känsla, eljest skulle hon ej kunnat på ett så kränkande sätt leka med din kärlek“, invände den andra.
“En verkligt älskande qvinna skulle ej kunnat handla så“.
“Det är sannt!“ sade kapten Stjerne, häftigt.
“Och dock, hur lycklig har hon ej gjort mig!
De veckor, hon var min, hafva varit de lyckligaste i mitt lif.
– Men hvad är det värdt att knota!
Jag är ej skapad till att vara lycklig“.
Det var en bitter tanke.
“Men hon är skapad till att vara lycklig“, sade den milda stämman i hans inre.
“Sorgen är ej för henne, den skall krossa hennes veka sinne.
Du har i dag ej endast tillintetgjort ditt eget lifs lycka, utan äfven hennes“.
“Bah, Signe olycklig!“ Kapten Stjernes läpp krökte sig med ett skarpt och hånfullt uttryck.
“Ett sådant sinne som hennes kan blott ytligt beröras af sorgen.
Hon skall snart dansa, skämta och le som förr, under det hon i mitt hjerta qvarlemnat ett sår för lifvet“.
Då kapten Stjerne slutligen återkom hem, slumrade hans små flickor redan lugnt i sin bädd, den äldsta med armen lindad om den yngres hals, den yngsta med det lilla krusiga hufvudet lutadt emot systerns skuldra.
Kapten Stjerne böjde sig ned och tryckte en lätt kyss på den lilla mörklockiga flickans panna; då öppnade hon sina stora, dunkla ögon, räckte ut de små armarna och mumlade med ett lyckligt leende: “Mamma Tjigne!“ .
Kapten Stjerne vände sig häftigt om och lemnade rummet.
Följande morgon erhöll han ett bref från Bertha, som bönföll, att han ville förlåta Signe och vända hela sin rättmätiga vrede mot henne sjelf.
Hon tog hela skulden för det anonyma brefvet på sig, det var hon, som öfvertalat Signe, det var hon, som dikterat brefvet, Signe hade blott med svårighet kunnat förmås att ingå på hennes förslag.
Kapten Stjerne slet brefvet i bitar och kastade det i kakelugnen.
Han gick ut i salen, der de små flickorna kommo honom till mötes och helsade “god morgon“.
“Pappa, vi hafva en bön till dig“, sade den milda, förståndiga Helny, i det hon blygt nalkades fadren.
“Och hvad skulle det vara, mina små?“ frågade fadren och satte ett barn på hvardera knät.
“Det är Mariadagen i dag, mamma Signes namnsdag“, började Helny.
“Få
Lily och jag gå ut med mabonne och köpa hvar sin vacker blombukett?
Och få vi sedan följa med dig, pappa, då du går för att gratulera henne?“
“Ja, töta pappa, få vi gå till lilla nälla mamma Tjigne!“ läspade Lily.
Fadren skjöt häftigt barnen ifrån sig, steg upp och gick till fönstret.
Länge stod han der, utan att tala eller röra sig.
De små vågade ej störa honom.
Då han slutligen åter vände sig emot dem, hade molnen vikit bort från hans panna; han kysste barnen och lofvade att sjelf gå med dem för att köpa blommor.
Efter en lång natt, den första i Signes unga lif, då sömnen vägrat att gästa hennes läger, började för den unga flickan åter en dag af mörk hopplöshet och modlöshet, omvexlande med en snart åter försvinnande gnista af hopp; en dag af plågsam väntan och spändt lyssnande efter välkända fotsteg, som Signe ständigt hoppades slutligen skulle komma, och som dock aldrig hördes af.
Signe bar ännu sin förlofningsring; hon hade ett sangviniskt temperament och behöll i det längsta hoppet, denna ungdomens gudomliga ledsagare.
Men hoppets gnista blef allt svagare ju längre dagen led, och somliga stunder var den alldeles slocknad.
Hon hade ingen ro hela denna dag; af och an vandrade hon oupphörligt utan rast eller lugn, utan att sysselsätta sig och vägrande att intaga någon föda.
Nu hördes hon muntert skratta, leka och rasa med bröderna med en vildhet, som hittills varit fremmande för hennes natur; nu låg hon hopkrupen i ett soffhörn, bittert gråtande.
Så förflöt den långa dagen.
Mot aftonen öfvertalades
Signe af sin mor att friska upp sig med en promenad i fria luften.
Yngste brodren följde henne, och så fort de väl voro utkomna, öppnade han till Signes förtviflan hela sin outtömliga språklåda.
Christian var en humoristisk pojke och skizzerade ej skol- och kamratlifvet illa, men Signe var ej nu vid lynne att höra derpå, utan ville helst öfverlemna sig åt sina egna, sorgmodiga tankar.
“Vi skola göra en öfverenskommelse, Christian“, sade hon.
“Om du lofvar att ej säga ett ord under hela vår promenad, så skall jag köpa den vackra bilderboken, som du så mycket önskat dig“.
Christian lade hufvudet på sned i en begrundande ställning; villkoret var mycket svårt att uppfylla, men lönen var lockande.
“Nå så kör för det då!“ sade han slutligen, i det han, till bekräftelse på öfverenskommelsen, eftertryckligt skakade systerns hand.
Vinden spelade behagligt på Signes upphettade kinder och tinningar; luften och rörelsen verkade uppfriskande, och, då syskonen efter en timmas promenad återkommo hem, var Signes hjerta betydligt lättare, och hoppets stjerna strålade åter klart.
Hon hade just börjat knyta upp sina hattband i tamburen, då en röst från röda förmaket kom henne att hastigt spritta till, rodna och omedvetet föra handen till sitt högt klappande hjerta.
I nästa ögonblick stod hon i dörren till det röda förmaket.
Hvilken syn mötte henne här!
Alla ljusen i kronan voro tända, en hög moderatörlampa brann på det runda bordet, som var betäckt med en hvit duk, på hvilken den äkta helgdagsthéservicen var framdukad, på ömse sidor om lampan stodo tvenne höga vaser med brokiga blommor, och kring bordet voro föräldrar och syskon samlade.
Nu framträdde Helny och Lily med hvar sin blombukett i handen; de lindade armarna om Signes hals och framhviskade blygt sina lyckönskningar.
Signe kysste dem, men blott helt flyktigt; hon egnade dem endast en obetydlig del af sin uppmärksamhet, ty borta vid fönstret, på något afstånd från de andra, stod de små barnens fader, och kring honom koncentrerade sig i detta ögonblick nästan alla hennes tankar, hela hennes själ.
Skygg och med nedslagna ögon nalkades Signe honom; han slöt henne varmt i sina armar, och hans blick sade tydligt, att han nu fann sin lilla fästmö mer förtrollande än någonsin.
Den gyllene bojan trycktes åter på hans finger, och varma kyssar brunno på den lilla hand, som sålunda fängslade honom.
Är det väl behöfligt att tillägga att Signe aldrig skref några anonyma bref mer, och att hon blef en förträfflig maka, styfmor och husmor?
LILLA MEA.
På ängens gröna, blomsterströdda gräsmatta lekte en skara glada och ystra barn, med rosor på kinderna, skalkar i ögonen och solsken i sinnena.
Ängen var endast genom ett staket skiljd från den lilla kyrkogården med sina många kors och kullar.
Här, bredvid en af grafvarna, låg lilla Mea ensam, utsträckt i gräset.
De bruna ögonen stirrade tanklöst i vida rymden, läpparna, från hvilka aldrig hördes något barnsligt, glädtigt skratt, voro buttert slutna, och hela det lilla bleka ansigtet uttryckte ingenting annat än missnöje och trumpenhet.
“Vill du ej komma och leka med oss?“ frågade pastor Klints muntra och lifliga dotter, Laura, i det hon sprang ifrån de andra barnen och tryckte sitt lilla ansigte mot staketet, för att rigtigt kunna se på Mea.
“Nej“, svarade lilla Mea, kort och ovänligt.
“Men hvarför vill du icke det?
Du är då alltid så besynnerlig, Mea!“
“Jag tycker ej det är roligt att leka.“
“Icke roligt att leka!“
Det hade Laura hört henne säga förut, men kunde aldrig rätt klart begripa möjligheten af en dylik onaturlighet.
“Hvad tycker du då är roligt, det skulle jag just vilja veta?“
“Ingenting – utom att sofva“, svarade lilla Mea, och ett uttryck af vemod och trötthet, vackrare än den förra butterheten, skimrade fram i hennes bruna ögon.
“Att sofva!“
Laura stirrade en lång stund i mållös bestörtning på Mea.
Derefter skakade hon sitt hufvud och sprang tillbaka till de andra barnen.
Men hon kunde ej glömma lilla Mea.
Hvilken besynnerlig flicka hon var!
Att sofva var just nättopp det ledsammaste Laura visste; hur hängde hon icke läpp och såg surmulen ut, då hon blef tillsagd att gå till hvila om qvällarna, och hur längtade hon icke efter att en ny, rolig dag skulle börja!
Att sofva var i Lauras ögon detsamma som att försaka, och försakelse var just ej i hennes smak.
Det var ej underligt att Laura tänkte så, ty hon hade ett lyckligt hem, ömma föräldrar, glada syskon, solsken i hemmet och solsken i hjertat.
Och hvem önskar väl att sofva då solen skiner?