Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blicken och hälsningen uppfångades och besvarades af ett par vackra, blå ögon.
Med ett helt annat uttryck i sitt ansikte än nyss förut, vände sig landshöfdingen till Björnberg.
– Visa sig inte i fönstret under vår bortovaro, herr Björnberg, här gäller det att lugna och ej att reta, sådant har gjorts förut alltför mycket.
– Din fjäskige valp, mumlade Björnberg mellan tänderna.
Landshöfdingen stod emellertid vid fönstret i förstugan och såg ut under väntan på sina följeslagare, kommendanten och borgmästaren, hvilka voro i färd med att gifva order åt officerarne och stadssoldaterna.
Landshöfdingen blef ögonblickligen igenkänd af folkhopen nedanför på torget, ty ett rop höjdes:
Hurra för Forselles, skrek man.
– Hvem är den där långe karlen som immerfort står här utanför och gastar? frågade landshöfdingen unge Wingård.
Innan denne hann svara, hade Björnberg lutat sig fram mellan de båda herrarne.
– Den där under lyktan, det är Hallens kusk, han lystrar för ovanlighetens skull till sin herres order, hvilket väl annars ej brukar hända unge Johns tjänstefolk.
Landshöfdingen svarade ej, troligen hörde han ej yttrandet till slut.
Amiralen vinkade till sig några af officerarne vid det Stedingkska regementet, hvarpå han, åtföljd af dessa, landshöfdingen och politieborgmästaren, begaf sig i väg till det Björnbergska huset.
Trängseln var stor hela Norra Hamngatan nedåt, gatan var eländigt upplyst, och risken att under tumultet komma hufvudstupa i kanalen, utmed hvilken inga kedjor voro spända, var större än vanligt.
Ju närmare det Björnbergska huset, desto större trängsel.
Alldeles utanför huset var den rent vådlig, och det var med yttersta möda, som stadssoldaterna kunde bana väg för herrarne.
Men så snart den allmänt omtyckte amiralen igenkändes, försökte folkmassan själf att understödja deras bemödanden.
– Fresen skall hjälpa oss mot Björnberg!
– Han är ingen blodsugare!
– Gif plats åt amiralen! ropades om hvartannat.
Ändtligen hade herrarne kommit upp på fritrappan framför Björnbergska huset.
Den högreste amiralen igenkändes äfven af de längst bort stående.
Larmet och stojet aftogo ett ögonblick.
– Jag uppmanar och besvär eder, godt folk, att afstå från öfvervåld och skingra er, utropade amiralen med hög röst.
– Vi skingra oss ej, förrän Björnberg utfäster sig att ej bränna.
– Skaffa oss bröd, amiral, vi behöfva bröd, men ej brännvin.
– Låt oss gå till bränneriet, det är förstördt i en handvändning!
– Lämna ut den rackaren Björnberg, det är han, som är skulden till hela eländet!
– Förbjud den satan att bränna, skrek en röst.
– Det är platt ogörligt att uppfylla er önskan, go’ vänner, ty det går öfver min befogenhet att inställa bränningen vid kronobränneriet.
Slikt beror på konungens nådiga vilja och befallning.
De vildaste skrän och ursinnigaste förbannelser ljödo genom folkhopen.
Tumultet växte.
– Vi måste till hvarje pris hindra blodsutgjutelse, sade kommendanten till de rådvilla herrarne omkring sig.
Det gäller ämbetet, men vi måste skaffa lugn à tout prix.
– Jag önskar den lede tagit Björnberg för länge sedan, mumlade landshöfdingen.
Amiralen höjde handen till tecken att han ville tala.
– Jag lofvar, att arbetet vid kronobränneriet skall inställas, tills konungens svar hinner anlända, ropade han med hög röst
Orden fingo en nästan ögonblicklig påföljd.
Folket gjorde ej motstånd, då vakt utsattes utanför Björnbergs hus.
Några gesäller och bättre klädda personer, hvilka tycktes vara ledare för upploppet, uppmanade folket att hurra för amiralen.
Ett par djärfva sällar togo honom till och med under armen och tågade under ideligt hurrande och lefverop tillbaka med honom till Stora Torget.
Men vid åsynen af det rikt upplysta Rådhuset, hvarifrån dansmusiken ljöd, bröt raseriet ut på nytt.
– Ut med Björnberg, ut med Björnberg, ut med Björnberg!
– Vräk ner honom!
– Björnberg skall brännas i sina pannor.
Ut med Björnberg!
Åter tystnade dansmusiken tvärt därinne, och mörka skuggor ilade fram och åter bakom de upplysta fönstren.
Landshöfdingen hade skyndsamt gått upp i balsalen.
Nu öppnade han ett fönster och ropade ner till folket:
– Herr Björnberg utlämnas ej.
Så stängdes fönstret i största hast, och luckor påskrufvades för detta och andra fönster, som vette åt Stora Torget.
Det var i yttersta stund.
Folket hade redan börjat kasta sten, och larmet tilltog med hvarje ögonblick.
Amiralen försökte tala, men kunde ej göra sig hörd.
– Lämna ut Björnberg, annars storma vi Rådhuset, ropades det.
– Lämna ut honom!
Folket trängde på och beredde sig till att storma den af grenadierer bevakade ingången.
Men amiralen hade haft så mycket andrum, att han hunnit tillkalla officerarne vid artilleriet och det Stedingkska regementet och gifva order om att regementet skulle besätta Stora Torget.
Härigenom blef rådhuset skyddadt, men folkmassan började i det stället att åter vältra sig ner för Norra Hamngatan.
Någon hade ropat:
– Vi rifva ner ugglenästet i grund, sedan fånga vi den fula fågeln!
Hvar sekund var dyrbar.
Ett ögonblick såg det mer än betänkligt ut.
Då hördes ett tungt rasslande ljud, Kämpebron drogs upp på sina kedjor.
Strax därefter ljödo taktfasta steg på de mörka tvärgatorna, som besattes af militär.
Samtidigt kördes kanoner fram utanför Ostindiska kompaniets hus.
Trängseln och förvirringen bland den sålunda instängda folkmassan var obeskriflig.
Tillräckligt utrymme fanns dock till handgemäng.
– Bryter elden lös nu, är staden ödelagd, sade öfverkommendanten till närmast stående officern.
Man måste skrämma dem till lydnad.
Med skallande röst, som trängde genom sorlet, ropade han:
– Bajonettanfall!
Men folket vek icke undan, utan gjorde sig redo att möta chocken.
Några sårades.
Klagoskrik och jämmerrop blandades med upploppsskränet.
Ett par soldater hade knuffats ner i stora kanalen och försökte förgäfves krafla sig upp på flottbron.
Ångestsvetten bröt fram på amiralens panna.
Han sade till officerarne, som stodo bredvid honom på trappan:
– Det här barkar till skogs, det blir ett veritabelt blodbad.
– Tillbaka!
Gevär på axeln! dundrade han.
– Det gäller lifvet, herr amiral, gå ej ner!
– Hellre ett lif än allas.
Inom ett ögonblick var öfverkommendanten nere från trappan och midt inne i folkmassan.
Hans kläder sönderrefvos i trängseln, men så allmänt älskad var han, att ingen hand höjdes mot honom, och där han lyckades göra sig hörd, vann han gehör.
Han talade, förmanade, lugnade, han lofvade ånyo, att brännvinsbränningen skulle inställas.
Stormen lade sig allt mera och mera.
Men folkmassan på Stora torget utanför Rådhuset skingrade sig ej, fastän regementet natten igenom bivuakerade på gatorna.
Utanför Rådhuset väntade man på Björnberg.
Den ena vagnen efter den andra kom framkörande och stannade vid Rådhuset för att hemforsla de förskrämda balgästerna.
En hvar, som gick ner för den breda trappan, synades noga, och hotfulla ansikten tittade in genom fönsterrutorna på vagnarna för att om möjligt upptäcka den hatade mannen.
Flera af de i slängkappor inhöljda balkavaljererna blefvo antastade på gatorna, och lyktor höjdes tätt intill deras ansikten för att folket skulle kunna öfvertyga sig om att det ej var Björnberg, som sökte undkomma.
Man var beredd på att, om så skulle fordras, hela natten vänta på honom utanför Rådhuset.
Därinne i matsalen hade man rådplägat.
Björnberg var visserligen illa sedd och hatad af de flesta, men alla voro dock ense om att man för borgareskapets heders skull ej finge öfvergifva honom.
Björnberg stod fullkomligt lugn och åhörde rådplägningen, som om saken ej anginge honom mera än de andra, men hans sluga ansikte hade ett ondskefullt uttryck, och det enda ögat blinkade och plirade oupphörligt.
Den osäkra blicken for från den ene till den andre af herrarne, allt eftersom den ene eller andre hade ordet, men själf yttrade han ingen mening, knäppte blott immerfort på locket till snusdosan, ur hvilken han allt som oftast tog en pris.
Hvad man kunde säga om Björnberg, rädd var han inte.
– Det bästa och säkraste sättet – jag tror nästan det enda – är att föra herr Björnberg öfver rådhusvinden och rådhustaket ner i kommendantshuset, sade amiralen, som uppmärksamt åhört de andras förslag, hvilka han gång på gång gendrifvit såsom omöjliga och outförbara.
Hvad säger herr Björnberg själf?
– Herr amiral, jag har inte äntrat på tak, sedan jag var pojke i världen, men det kan ju vara roligt nog att försöka, hur mycket som hänger i af de gamla konsterna, svarade Björnberg.
Låt tillsäga vaktmästare Andersson, att han håller sig beredd med en lykta och att en af hans småpojkar följer med för att visa krypvägen genom midtgluggen öfver taket.
Jag gör följe öfver vinden, och kanske några af herrar officerare göra sällskap, ifall flykten mot förmodan skulle upptäckas.
Jaså, herr Carnegie går också med.
En avant, således!
De kvarblifne voro i stor ångest, sedan Björnberg och hans följeslagare lämnat balsalen.
De hade under aftonens lopp varit underkastade olika och starka sinnesrörelser, allesammans föga förenliga med feststämningen de voro komna att dela, men intet var jämförligt med detta att veta, det en man, som nyss varit i deras krets, och som de alla kände, sökte rädda lifvet genom flykt öfver det branta och höga taket, under det folkmassans dofva sorl alltjämt hördes nerifrån.
Det var också en kuslig vandring öfver den mörka vinden.
Det prasslade och tassade i alla vinklar och vrår.
Blåsten tjöt genom den öppna gluggen, och folkmassans hotande sorl nere från Stora Torget hördes dubbelt tydligt i tystnaden häruppe.
Hunnen halfvägs öfver den stora vinden, stannade Björnberg vid en af gluggarne och såg ner.
Så grep han hårdt om Carnegies arm och hviskade i dennes öra:
– Nu har han vågat sig ut, den Judas.
– Hvem menar bror?
– Ser inte bror sin fosterbror, den unge John Hall därnere?
Han talar med sin kusk.
– Jo, jag ser, han ger honom väl order att köra fram vagnen, svarade Carnegie.
– Å nej, han reser inte så snart.
Han har ännu mycket att uträtta.
Jag vet, att det är han, som uppviglat folket mot mig, fast gubben står bakom och ger order och betalar kalaset.
Jag har börjat bli en farlig konkurrent för det Hallska huset, det måtte väl bror ha reda på.
– Men det är en sak, som den unge John Hall inte har reda på, och som han inte skulle bekymra sig om, ifall han hade det.
– Nå, så kallar han det för medlidande med de elända, hans sympatier äro alltid med mobben.
– Ja, så förefaller det.
– Herr Björnberg får skynda sig, ropade amiralen från andra sidan af vinden.
– Jag tror bror misstar sig, sade Carnegie, medan de båda skyndade öfver vinden.
Det vore så olikt gamle John Hall som möjligt.
– Kanske och kanske inte.
Men det vore likt hans stollige son att sticka sta’ och vilja utrota brännvinet och mig på köpet.
Han vill ha bort all ondska ur världen, ja, jaha, pröfva mans på, unge John Hall.
– Nog är han dum, men så dum, tror jag ej, att han är.
– Jag tror, hvad jag tror, och jag vet, hvad jag vet.
De hade nu hunnit fram till takgluggen, som stod vidöppen.
– Vi ha igenkänt ett par af ledarne, och de skola få sitt välförtjänta straff, sade amiralen till Björnberg.
– Ja, herrarne äro så goda och känna igen bulvanerna, men de som stå bakom, dem ha herrarne aldrig sett förr, mumlade Björnberg mellan de sammanbitna tänderna.
– Vi ha inte tid att resonnera, herr Björnberg, inföll amiralen otåligt, det gäller lifvet för herrn.
– Ja, i afton gäller det för mig; en annan dag, hoppas jag, för andra.
De, som äro skulden till det här, skola få umgälla det, så sant mig Gud hjälpe till lif och själ.
Nu svor jag på det.
– Banna inte, Björnberg, utan rädda lifvet.
Kryp först, gosse!
Björnberg bet samman tänderna och följde oförskräckt efter sin unge vägvisare genom gluggen och ut på taket.
Därnere från djupet larmade mängden som ett stormvräkt haf, och några hesa röster skrålade alltjämt:
– Ut med Björnberg!
Kommendanten hade trängt öfverkroppen genom takgluggen och följde med spejande ögon och bultande pulsar den halsbrytande flykten.
När Björnbergs smala kropp kröp ner genom vindsgluggen i kommendantshuset, drog han en lättnadens suck.
– Det låter på Björnberg, som om han misstänkte herrarne Hall att stå bakom detta, men det är naturligtvis en fullständigt grundlös misstanke, sade major Virgin.
– Jag förmodar det, svararade amiralen.
Men man skall veta att hålla sitt folk inom tillbörliga skrankor, och det förstår unge John Hall sig inte på.
I morgon får hans långe kusk krypa i kurran för den här nattens göra.
– Det blir ganska obehagligt för unge John att ha Björnberg till fiende, inföll majoren betänksamt.
– Ja, om fiendskapen gällde någon annan, men sannerligen Björnberg kan fördärfva rike Hallens son.
Nu gå vi ner.
Folkmassan stod alltjämt kvar, väntande på sitt byte.
Plötsligen vid tretiden på natten spred sig ett rykte om att Björnberg undkommit från Rådhuset.
Stojet började ånyo.
I ett nu begynte folkmassan att vältra sig genom gatorna för att stanna utanför hvarje hus, där Björnberg kunde antagas ligga gömd och där höja sitt skrän:
»Ut med Björnberg, ut med Björnberg!»
Från Rådhuset tågade man till Residenset och från Residenset till baron Koskulls bostad.
Baron Koskull visade sig i fönstret.
Ljus brann i rummet, där han stod, klädd i en brokig, vadderad nattrock och med en ostindisk silkesduk virad om hufvudet som nattmössa.
– Jag har inte logis för husvilla brännvinsbrännare, så mycket
I det veten, ropade han, men min friherrinna och jag vilja prompt ha nattro.
Varen därför så höfliga och aflägsnen eder!
Om det är några lurendrejare, som partout önskar tala vid mig, så träffas jag i morgon klockan tio i tullen.
God natt nu, godt folk!
Det goda folket började skratta och hurra för Koskullen och ropa godnatt och hälsa friherrinnan och fröknarna.
Men baron Koskull bevärdigade dem ej med något ord vidare, han stängde fönstret och rullade ner gardinerna.
– Det gäller att förstå sig på populacen, sade han skrattande, när han kom in i sängkammaren till sin hustru.
Det är bara amiralen och jag, som göra det i den här staden.
Få se, hur amiralen reder sig i morgon.
Det har nu lyckats honom att bura in fågeln, värre är att försätta honom i frihet.
Nå, det blir hans sak.
I morgon skall jag måla färdigt
Mariannes konterfej och ej låta mig af något störas, ej ens om de taga alla krämarne i staden och vrida nacken af dem samt och synnerligen.
Man är sig själf allra närmast.
God natt, Anne Charlotte, dormez bien!
Baron Koskull målar.
Den Koskullska boställsvåningen bestod af en mångfald små rum och hade lågt till taket och kunde ingalunda täfla med våningarna i det Hallska, det Sparreska eller det Björnbergska huset.
Men baron Koskulls smak förnekade sig aldrig och allt hvad han befattade sig med fick en apart och distinguerad prägel.
Det lilla låga förmaket var möbleradt på ett sätt, lika täckt som ovanligt.
Under båda fönstren stodo två små soffor och mellan dem vid posten en balja, hvarur en vinranka uppsteg, som slingrade sina grenar åt båda sidor och vindade sig omkring ett spjälverk, som var uppsatt i fönstret.
På motsatta sidan stod en bokhylla och jämte den tvenne små bord, fullsatta med blomsterkrukor.
I rummets hörn funnos höga neriumträd, alla i full blomning, hvilket gjorde det skönaste afbrott mot de hvita väggarna och de pärlfärgade möblerna.
Troligen var det ej många personer i Götheborg, som dagen efter det Björnbergska upproret hade sinne och tankar för något annat än detta, men bland dessa få var krigsrådet Koskull.
Visserligen höll han sig hemma under förmiddagen och besvärade sig ej ner i tullen, men orsaken därtill var ingalunda rädsla för den upprörda folkmassan, som alltjämt sorlade och skrek på gatorna, utan den, att han hade något viktigt för händer i hemmet.
Fröken Marianne Koskulls porträtt skulle målas, och hennes far tilltrodde ingen annan än sig själf den habilité, som fordrades för detta delikata värf.
Séancen ägde rum i förmaket, som låg åt den ljusaste gatan, och baron Koskull hade själf med allra största omsorg ordnat sin dotters dräkt och pose.
Marianne Koskull var endast fjorton år, men en fulländad skönhet.
– Så där!
Höj hufvudet, du behöfver icke cachera din hvita hals, armen litet mer rundad.
– Det är bra!
Marianne rodnade under fadrens granskande blickar.
– Nu får söta far väl börja, annars hinna vi inte långt i dag!
Marianne gjorde sig ännu en gång i ordning till posen.
Hon satt på en röd sidentaburett vid ett litet rundt tebord, på hvilket stod en bur med ett par kanariefåglar; i handen höll hon en sockerbit, som hon räckte in mellan burens galler.
Ställningen var mycket lyckligt funnen.
Den gaf baron Koskull ett utsökt tillfälle att måla den unga flickans bara, runda armar och hvita hals, från hvilken den ljusblå långschalen glidit ner.
Hennes klädning var af hvit linong med höga, korta puffärmar och djupt urringadt lif med ett under bröstet fästadt rosenrödt skärp.
Det blonda håret var uppbundet à la grecque med smala guldband, lindade hvarftals öfver hjässan.
Baron Koskull började måla, allt under det han hvisslade en liten fransysk chanson, hvars ord han med en för honom märklig försynthet underlät att sjunga.
Marianne kunde godt ha sufflerat honom däri, ifall hans minne svikit, ty lilla Constance gjorde ej annat än sjöng den visan från morgon till kväll och hade så väl attraperat faderns min och åtbörder vid de mest indecenta ställena, att baron Koskulls delikatess vis à vis Marianne sannerligen var förspilld möda.
Men Marianne låtsade intet därom, utan satt stilla och orubblig och med samma förtjusande uttryck i de blå, ömma och oskuldsfulla ögonen.
Ändtligen höll baron Koskull upp ett ögonblick och gick ett par steg tillbaka från staffliet.
– Nej sannerligen jag fått det tillräckligt ljushyllt!
Det är skada, Marianne, ty din syperba teint är det vackraste du har.
Hoppas dock, att när du, som jag förmodar, snart själf följer efter porträttet, du får tillfälle revanchera dig på din oartige pappa genom att visa, hvari han brustit, nota bene i kopian.
Kom, hit, Marianne och säg hvad du tycker!
– Jag tycker, att du mycket flatterat mig, pappa, sade Marianne.
– Hoppas det; min intention är att måla en beau och inte en laid.
Det skulle mycket förundra mig, om min syster och svåger, när de få det här porträttet sig tillsändt, icke med allra snaraste inbjuda dig till Stockholm.
Och är du väl installerad hos din faster Ulrique, så följer allt det andra af sig själft.
Du kommer att röra dig i de allra högsta kretsarna, du blir nämnd till hoffröken etcetera, etcetera –
– Jag vet, hvad pappa menar med etcetera etcetera, du gör ett rikt och förnämt gifte, Marianne!
Det är skada, att kusin Magnus är för ung för dig, annars kunde du taga honom.
– Hur har du kommit in, Constance? frågade baron Koskull.
– Genom dörren.
– Var inte dörren läst?
Tag bort handen!
En sådan slarfva!
Constance hade på tåspetsarne smugit sig in i rummet, flugit upp på stolen bakom fadern och lagt båda sina händer öfver hans ögon.
– Nej vänta!
Du skall först kyssa dem!
Koskull drog ner de små händerna öfver sin mun.
– Så där ja!
Du börjar ganska tidigt, Constance, fortsatte han med låtsadt missnöje.
– Det är väl inte för tidigt att bli kysst på hand, när man går på sitt tolfte år, men det är inte heller första gången.
– Är det Fredrik Damm, som pussar dig på hand? frågade fadern.
– Det är detsamma, hvem det är.
Men tala om, cher père, hvad du menade med etcetera, etcetera.
Ja, det är inte lönt, att ni försöka att mota ut mig, för jag vill partout inte gå, jag vill sitta här och hålla penslarne, och jag skall vara så stilla och sedig som en liten mus.
Först måla vi Mariannes porträtt, så skicka vi det till faster Ulrique, så blir Marianne inviterad till Stockholm, så blir hon hoffröken – och så – och så –
Baron Koskull låtsade ej vidare om Constance, utan fortsatte vänd till Marianne:
– Ja, nog kommer det att gå som en dans för dig, som har protektion och den allra bästa till på köpet; det var svårare för syster Ulrique.
Hon bodde ju alldeles ur världen nere i Wexiö, och ingen mäktig förespråkare hade hon, sade baronen.
– Ja, hur kunde det gå? frågade Marianne.
– Det är en hel conte de fées, som jag skall tala om för dig, om du blott sitter orubbad och inte förändrar uttrycket.
Constance kan gå ut, det är inte någon historia för småbarn.
Men Constance rörde sig ej från bordet, där hon nu satt uppkrupen med en stor knippa penslar liggande i knäet.
Hon skakade på hufvudet och blinkade åt fadern med sina tjufpojksögon.
– Jag ser inga småbarn i det här rummet.
Cher père kan tryggt tala om, hur faster Ulrique blef hoffröken.
Baron Koskull gick ett steg tillbaka för att bedöma effekten af de sista penseldragen.
– Det gick till på så sätt, att min syster Ulrique var en stor skönhet.
Det var början, det är alltid början och slutet på alla fruntimmersfortyner.
Men det är på långt när ej en så stor fördel att vara en skönhet nere i Wexiö som uppe i Stockholm eller Götheborg.
Nå, det var ej svårt att utspekulera, och min far lät för den skull måla en miniatyrbild af henne, som han förärade vår bror Ulric Gabriel till julgåfva.
Han var på den tiden hofpage.
Baron Koskull glömde för några minuter berättelsen för målningen, men Constance lät honom ej vara i fred.
– Nå, nå, utbrast hon otåligt.
– Jo, konterfejet gick uppe på hofvet till låns från den ene till den andre, slutligen fick kungen se det!
– Du för handen så förträffligt, cher père, att den stora ringen blixtrar vid hvarje penseldrag, du gör.
Vet du om det? frågade Constance.
– Ja, det vet jag, lilla stumpan.
– När jag får en sådan diamantring, skall jag lära mig måla eller spela harpa.
Nå, hvad sade kungen?
– Han tyckte, att hon var gudomlig, han kunde intet annat tycka.
Gif hit penslarne, Constance, jag måste ha en mycket fin.
– Och så – och så.
Jag dör af otålighet –
– Nå, nå.
Jo, kungen skulle resa ner till Carlskrona och beslöt allernådigast att på ditresan ligga en natt öfver i Wexiö.
Det var på hösten sjuttisex.
Han stannade exprès i Wexiö för att se den vackra fröken Koskull, det hade hela sviten reda på – och vi med för resten.
Stor cour var befalld på aftonen, strax efter ankomsten.
Men den hösten var det ett exekrabelt väder med ideligt regnande.
Vägarna voro uppblötta och bottenlösa.
Nå, Hans Majestät, högstsalig kung Gustaf den tredje, brukade ej spara hästarna, och det gjorde han visserligen ej heller denna gång.
Men det nyttade till intet, han hann icke fram till Wexiö förrän vid elfvatiden på natten, och då torde alla skönheterna ha varit så sömniga, att man ej ansåg mödan värdt att befalla dem att infinna sig.
Men kungen ville partout se min syster, som han, ifall hon befanns motsvara porträttet, ämnade till hoffröken hos hertig Carl.
Litet mer åt vänster, Marianne, och sitt stilla, annars berättar jag ej.
– Nå, nu är det bra, hur gick det sedan? ropade Constance otåligt och sparkade med de små fötterna mot bordsfoten.
– Resan skulle fortsättas följande morgon, men man kunde omöjligt tillsäga en ung fröken att presentera sig på en lever.
– Kunde ej kungen ha besökt farmor för att få se faster?
– Nej, lilla stumpan, det kunde han inte, och hade han kunnat det, hade vi inte kunnat ta emot honom, vi hade det sannerligen ej så ställdt på den tiden.
Men kungen ville partout se din faster, och hennes familj hade visserligen heller intet emot, att han skulle få se henne.
Landshöfdingen fann då på råd.
Det var landshöfding Nackrej, en fjäsk för resten.
Han proponerade kungen att låta i domkyrkan hålla en morgonbön innan afresan, så skulle han sörja för saken, nämligen genom att placera fröken Koskull på första bänken midt emot kungen.
Denna propos mottogs mycket nådigt, och stadens prästerskap kände sig ofantligt smickradt af kung Gustafs fromma sinnelag.
Fast det är tjugu år sedan dess, ser jag det för mig, som hade det passerat i går.
Prästerna och konsistorium med den gamle bispen i spetsen, alla i full ornat, mötte kungen vid domkyrkoporten för att följa Hans Majestät till Högstdensammes plats.
Midt emot kungen satt min syster.
Och prästerskapet mässade och sjöng och höll böner, och kungen och hela hofvet sutto i djupaste andakt och sågo på la belle Koskull.
Sannerligen tror jag inte, att hon är den enda hoffröken, som blifvit promoverad i en domkyrka, tillade baron Koskull skrattande.
– Nå sedan? frågade de bägge flickorna ifrigt.
– Sedan!
Jo, när bönen var slutad, gick Majestätet långsamt förbi min syster och hälsade mycket nådigt på henne, och efter kungens återkomst till Stockholm proponerades hon genom vår bror att bli hoffröken vid hertig Carls hof.