Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. det desamma täcktes bevilja ett årligt anslag af minst 12,000 r:dr till löner åt lärarinnor uti en offentlig flickskola i hvardera af rikets fyra största städer, Stockholm, Gefle, Götheborg, Norrköping och universitets-städerna Lund och Upsala för flickor af de bildade klasserna, vid hvilket anslag bör fästas det villkor, att stadsboarne sjelfve skaffa de för skolorna lämpliga lokaler, och att vid skolorna, utom den vanliga humanistiska bildningen, bibringas lärjungarna så mycken insigt lili fäderneslandets lagar att de under sin kommande lefnad såsom enkor eller fullmyndiga kunna inse och skydda sin rätt; och anser jag denna välvilja, om den finnes hos R.
St,, så mycket billigare, som flickskolor för de lägre klasserna bildats uti de flesta af våra städer genom bidrag och på föranstaltande af de högre klassernas qvinnor.
Bildningen är första steget till eman - Den 23 December f. m. 383 cipation; utom denna kan ingen frihet gifvas.
Chineserna hålla sina qvinnor i ett fysiskt slafveri genom jernskor; vi våra uti ett moraliskt genom att endast uppfostra dem till männens bihang genom lifvet.
Den både för vetenskaperna och vetenskapsidkaren menliga tillämpning af K. förordnrn af d. 17 April 1828 om forntida minnesmärkens fredande och bevarande, som högsta domstolen nyligen fastställt, föranleder mig att föreslå att R.
M. med anhållan att nämnde förordn. måtte i sin 6 §:s 2 mom. få ungefär följande tillägg, nemi.:
Härifrån göres dock undantag när dylika anliqvileter och jordfynd inköpas för andra uti riket varande offentliga eller enskilla samlingars eller vetenskapsmäns räkning, då det åligger köparen, sä vida det är saker af sällsyntare beskaffenhet, att, vid 10 r:drs vite och dét köptas hemfallande till riksmuseum, sednast ett år efter inköpet, från trycket utgifva en fullständig beskrifning och lithograf! öfver det köpta, eller också till K. riksmuseum deröfver fullständig beskrifning och ritning insända; men öfver saker af mindre värde blott en summmarisk uppgift öfver verkställda insamlingar hvart 3:dje år till riksantiqvarien, allt med portofrihet, ingifva; och bör dessutom hvar och en, som vill anses såsom legaliserad samlare af dylika antiqviteter, sig och sin adress hos K. riksantiqvarien tillkännagifva, en speciell förteckning på sina hittills gjorda samlingar aflemna, samlingarne för vetenskapsidkare hållas tillgängliga, alltid vid fråga om försäljning först hembjudas riksmuseum, och icke till till större eller mindre del, vid 100 r:drs vite och varans förfallande till riksmuseum, få ur riket föras, med undanlag af då med Wårt nåd. tillstånd byte eller föräringar ske vetenskapsmän emellan, hvilka dock icke få inbegripa sådana saker, som icke uti riksmuseum finnas.
Jag anser denna förändring så mycket både nyttigare och nödvändigare som derigenom hågen för dylika antiqviteters uppsökande och bevarande ökes, studiet deraf både lifvas och underlättas och många märkliga underrättelser kunna inhemtas om fyndet eller antiqviteten af den för vetenskapen intresserade samlaren på stället, hvilka då de, som vanligt af obildad person upphittas och länsmansvägen till riksmuseum uppsändas, i de flesta fall gå förlorade; och jag tror också, att de enskilde för vetenskapsidkaren tillgängliga och vid akademierna varande offentliga antiqvitetssamlingarna lemnat förmånligare resultater af våra antiqviteters studier än de uti riksmuseum varande, hvilka af bristande utrymme legat lika så otillgängliga uti sina inpackningar, som förut uti jordens sköte.
Dessutom medför den, enskilda medgifna rättigheten att äga dylika samlingar det företräde, att den, som intresserar sig för studiet, sjelf kan skaffa sig tillfälle att idka det, då alla hvarken hafva råd eller tillfälle att resa till Stockholm; antiqviteterna blifva på stället der de äro funna och samlaren har till - 384 Den 23 December f. m. fälle alt studera den vigtiga del af deras historia, sora är stället och tillståndet hvaruti de äro funné.
Så väcktes hågen hos vår utmärkte professor Nilsson och prosten M.
Bruzelius att studera våra antiqviteter, icke af riksmusei utan enskilta samlingar, och det är genom sådana som deras studier lemnat så lyckliga resultater.
Utom dem tror jag mig, i skygd af den vördnad och det hägn vår tid i allmänhet visar mot vetenskapernas idkare och gynnare, utan att behöfva frukta blottställa dem för en vandalisk tillegnelselusta, kunna nämna prosten J. Bruzelius, Gr.
Stenbock, Frih.
Kurck, Major A. Sjökrona m. fl. uti Skåne, ägare af i antiqvariskt afseende utmärkt dyrbara samlingar, och anropande sina medborgares hägn mot en, såsom den af domaremakten tydes, vandalisk författning.
Anhållcs om remiss till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk. Remitterades till Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm. 5.
De stora summor, som ur riket årligen utgå för assurancer mot sjöskador, hafva föranledi mig hos'R. H.
St. vördsammast motionera, det de läcktes ingå till K.M. med den önskan, det högstdensamme ville genom vederbör, embetsmyndigheler söka tillvägabringa en inhemsk försäkringsimältning mot sjöskador, grundad ungefär på samma fot som våra brandstodsföreningar, och hvaruti enhvar ägare af skepp oell fartyg vore skyldig att ingå ulan rätt att utomlands vidare söka assurance.
Vördsamt anhälles om remiss lill Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. 6.
Vår stat lärer uti intet fall sä hafva åsidosatt sin pligt, såsom sådan, som mot de ädelsinnade medborgare, hvilka icke en gång velat låta lifvet sätta en gräns för sin välgörenhet mot det allmänna, utan gjort större eller mindre uppoffringar af sin förmögenhet till s. k. fromma stiftelser, då den icke funnit sig skyldig, att för dessa stiftelsers bevarande åt sin välgörande bestämmelse inrätta en styrelse öfver desamma att vara deras målsman mot de mindre samvetsgranna medborgare, hvilka' tid efter annan fått förvaltningen af dessa stiftelser uti sina egennyttiga händer.
Jag har med djupaste smärta och harm sett och hört hurén del af dessa stiftelser förvaltas och deras medel användas; jag vill t. ex. nämna 2:ne af de rikaste sådana uti Skåne, Gyldenbjelkiska uti Qvidinge och Reiserska uti Örkelljunga socken, om hvilkas förvaltning i förra och sednare tider jag skulle kunna lemna en tafla, som kan ingifva hvar och en öfvertygelse om nödvändigheten af en kontrollerande öfverstyrelse.
Det kunde varit min pligt som medborgare att gifva R.
St. en öfversigt af de stora fonder, som de fromma stiftelserna uti riket äga, och det sätt hvarpå de förvaltas, men enskilda förhållanden hafva ej tillåtit de uppoffringar som derföre varit nödvändiga ; R.
St. kunna genom sina embetsverk - Den 23 December I. m. 385 verk infordra uppgift på de förra och hvar och en riksdagsm. kan från sin ort upplysa om det sednare, och jag vågar vara fullt öfvertygad, att resultatet deraf skall blifva, att R.
St. icke skola sakna anledn. att fästa någon uppmärksamhet till det förslag jag härmed vördsammast vågar afgifva, då jag vågar föreslå:
St. ville besluta anslående af lika lön för en generaldirektör öfver de fromma stiftelserna och fattiginrättningarna som den, hvilken nu uppbäres af generaldirekt. öfver fängelserna och hos K.
M. anhålla om en dylik embetsmans tillsättande; men skulle icke anslaget kunna beviljas, föreslår jag att R.
St. ville anhålla att de fromma stiftelserna och fattiginrättningarna måtte ställas under samma generaldirektör som fängelserna, då jag är öfvertygad alt de värnlösa skola njuta lika rätt som de brottslige.
Anhålles om remiss till Stats- och Ekon.Utskm.
Remitterades till Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:n. 7.
Då hvarje sammanskott som efter viss beräkningsgrund af Statens medlemmar utgöres till densamma, antingen till atlönande af dess embetsman eller andra dess behof, är en skatt, och R.
St. enligt grundlagens ord förbehållit sig afgörandet af all beskattning, så vågar jag vördsammast föreslå, att R.
St. ville besluta, att det beskattningssätt, medelst tionde och andra gåfvor af församlingsboarne, som hittills varit användl för att få tillgångar till presterskapets aflöning mätte upphöra, och tillgång till detta statsbehof för det ordinarie presterskapets aflöning i stället mätte, sedan en bestämd aflöningsstat, grundad på uppskattade boställen och penningelön, för hela rikets presterskap blifvit uppgjord, tillvägabringas genom en efter hvars och ens uppskattning för egendom, förmögenhet, rörelse eller tjenst till Statskontoret ingående bevillning, hvilken derifrån till stiftsstyrelserna o. s. v. qvartaliter utbetalas.
Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rudolf, upplästesedermera följande mern.:
Med stöd af 60 § Riksd.Ordn. föreslår jag, att R.
H. St. ingå till K.
M. med den önskan, det Högstdensamme täcktes entlediga sin minister, som aldrig vetat förvärfva sig nationens förtroende, åsidosatt dess anseende inför Europa och väckt oroande föreställningar genom visad missaktning för våra lagars och grundlagars helgd.
Sedan Högstsalig, han får väl heta så eftersom han också var döpt, K. Olof Skötkonungs tid, lärer icke Svenska historien kunna framvisa en dylik minister.
J kännen, mine Hrr! att dennes rådgifvare voro blinda, döfva och stamrpandp.
Se dessa ställningen i landet?
flora de folkets röst?
Aro deras yttringar aunat än den stammandes halfmeningar; vi synas vara förflyttade till K. Olofs eller Kalfdans tider, ty half1 H. 386
Den 23 December f. m. dani 6i- allt.
Denna rainislér synes hafva gjort sig till föresats, att tvinga oss, att uppönska våra framfarna Konungar ur mullen; den synes hafva gjort till sin verksamhets mål, att till en bedröflig verklighet förvandla det sköna, det säkra hopp, sorn nationen gjort sig, att under K.
Oscars regering få njuta den frid mellan de styrde och den styrande, som är folkens sällhet och Regeuternes storhet.
Den har genom sitt förfarande i Krakauerfrågan nedsatt nationens värdighet.
Den har genom sitt förfarande mot rikets erkebiskop — — — — — Detta anförande blef härvid afbrutet af Hr Gr. o. Landtm., med erinran att om Hr Munck af Rosenschöld ville göra anmärkn. emot Statsrådet eller någon af Konungens rådgifvare, sådant borde ske i den form 29 § Riksd.Ordn. föreskrifver.
Jag känner allt för väl hvad grundlagen i detta fall föreskrifver.
Jag ämnar också ej göra någon anmärkn. mot Konungens rådgifvare, utan anför blott de motiver, hvarföre jag med stöd af 50 § Riksd.Ordn. anhåller, det R.
M. ingå med anhållan om entledigande af denna minister och det lärer således ej kunna förvägras mig att fortsätta uppläsningen af denna motion.
Landtm, yttrade att han redan tillkännagifvit sin åsigt i saken, och att Hr Munck af Rosenschöld ej finge vidare yttra sig i detta ämne, hvarjemte Hr Landtm, frågade om Hr Munck af Rosenschöld hade något annat att anföra.
Enligt 50 § Riksd.Ordn. är det hvar och en ledamot öppet, att tala öfver hvarje allmänt ämne.
Hr Gr. o. Landtm, icke kunna betaga mig rätt att tala öfver denna motion.
Anser Hr Gr. o. Landtm, densamma bokstafligen stridande mot grundlagen; så är det Hr Gr. o.
Landtm:s rätt, att derpå vägra remiss, men alldeles ej att betaga mig min yttranderätt.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade ånyo, att Hr Munck af Rosenschöld ej kunde tillåtas att ytterligare i detta ämne afgifva något anförande; hvarefter Hr Munck af Rosenschöld, uppå derom framställd förfrågan, tillkännagaf att han icke hade något att vidare andraga.
Duvall, Axel, uppläste följande motioner: 1.
Enligt 8 cap. 2 § 8 mom.
Rätteg.b:n böra, bland andre, frälsemän rör:de rättegångsärenden, frågor om förmynderskap för deras barn och arfvingar som frälse äro, af hofrätt omedelbarligen upptagas.
Dä nu mera, sedan genom stadgandet i Reg.F. af år 1809, att endast äldste sonen af en derefter i adligt stånd upphöjd person efter fadrens död inträder i frälse stånd, det vid lagens författande ej afsedda fall inträffar, att frälsemans barn icke äro af adligt stånd, hafva olika meningar ang:de hofrätternes be - Dea 23 December f. m. 337 bärighet att frågor röride förmynderskap för desse, såsom förste domstol handlägga, förekommit.
Atskillige domare hafva af ordalydelsen i förberörde lagrum ansett hofrätt icke kunna med dylika frågor, så vidt de angå de ofrälse barnen, omedelbarligen taga befattning, hvaremot andre, af den omständigheten, att bouppteckningen efter fadren till hofrätt ingifves och att denna rätt sålunda ensam är i tillfälle att tillse det de omyndige icke lemnäs utan förmyndarevård, funnit hofrätt böra, i likhet med hvad äfven äger rum i sterbhus efter ledamöter i Svenska akademien, för alla den atlidnes omydige barn utse förmyndare.
Då sedermera, stundom längre tid efter fadrens död, fråga uppstått om försäljning af de omyndiges fasta gods, äfvensom huruvida till myndig ålder kommen ofrälse son af en efter år 1809 adlad person borde omyndig förklaras, hafva åter skiljaktiga meningar yttrats angide hofrätts behörighet att desse frågor handlägga.
Ehuru jag finner det likgiltigt om hofrätt eller vederbör, underrätt till pröfning upptager ifrågavar. ärenden, torde, till undanrödjande af den ovisshet som i detta afseende nu förefinnes, ett stadgande härom blifva nödigt; och får jag derföre vördsamt föreslå: att ett dylikt måtte varda meddeladt, i hvilket afseende det må tillåtas mig anmärka, alt om, hvad med lagens grund närmast torde öfverensstämma, detta stadgande komme alt innefatta, det endast frågor rör:de förmynderskap för son, som efter fadrens död inträdt i frälse stånd, skall af hofrätt upptagas, föreskrift lärer böra lemnäs derom att bouppteckning efter adelsman, hvars ätt, efter Reg.Fms antagande, blifvit i adligt stånd upphöjd, bör inlemnas så väl till hofrätt som vederbör, underrätt, på det sistnämnde rätt må komma i tillfälle alt, derest flere omyndige än äldste sonen finnas, förmyndare för desse förordna. 2.
Uti en tid, som denna, då mildare medel icke synas vilja leda lill iakttagande och efterkommande af lagbud och författningar, torde det icke vara för mycket vågadt, att söka genom kraftigare och mera ingripande åstadkomma hvad de förstnämnde icke förmå.
Jag syftar icke härmed på frågor som röra allmänna säkerheten lill lif eller egendom, om medlen och sättet för hvilkas fredande af så många talare i flere särskilda riktningar blifvit skrifvit och ordadt.
Jag vill blott tillåta mig att för ett ögonblick upptaga husets dyrbara tid för ali fästa uppmärksamheten på ett ämne, som väl ej kan räknas lill de vigtigaste af dagens frågor, men icke heller torde alldeles böra förbises.
I fordna dagar utgjorde jagten efter skogarnes innebyggare ett ädelt tidsfördrif för Konungar och Furstar och ännu i vår tid är det både för dem och många andra ett af de största nöjen och nära nog en passion, som synes stegrad i samma grad, som medlen att tillfredsställa den aftaga.
Det är icke min mening att tala om den högre jagten, ty denna kan nu mera blott på få öfter inom vårt fädernesland be 25 * 388 Den 23 December f. m. drifvas, ulan jag afser förnämligast den mindre jaglen, särdeles fogeljagten.
För den jägare, hvilken icke så mycket för vinning, som mera för att skaffa sig ett nöje och en nyttig rörelse bedrifver jaglen, är det bekymrande alt förnimma, huru det vilda, af sistnämnda slag isynnerhet, med hvarje år förminskas, hvartill många förenade orsaker bidraga.
T Sveriges södra provinser hafva laga skiften, och i följd deraf förvandlingen af skogar, lundar, ljungmarker, kärr och mossar till bördiga åkerfält, lill en betydlig del bidragit till minskning af villebrådet, då det, jagadt och skrämdt ifrån sine förre tillhåll och gömställen, icke mera någonstädes finner en fristad, der icke en koja med sin hund och sin katt göra dem platsen och lifvet stridigt.
Det som verkatlika förstörande på fogeljagten är, att i samma mån som det vilda aftager, blir det begärligare och i samma män betalas det dyrare till dem som förmå anskaffa det.
Delta har ock redan föranled! att mången ung bondson eller dräng funnit, utom nöjet att på detta sätt lättare än vid spaden eller plogen fördrifva sin tid, sig lätt nog kunnat förtjena större daglön än den han genom tyngre och mödosammare arbete skulle erhålla; hvilket ock gör att denne, räknande på ögonblickets vinst och nöje, föga bekymrar sig om medlen att länge ål sig bevara denna källa lill båda, och sålunda nedskjuter allt hvad hans rofgiriga öga kan upptäcka såsom åtkomligt för hans lod.
Derföre är det ej sällsynt att på torgen i städerne se bönder, belastade med en mängd fogel, utbjuda desse till salu och köparen, om han derpå vill gifva akt, skall finna deribland mest hönor, och oftast gamla hönor, emedan dessa låta lättast skjuta sig.
Då nu en jägare af gammal erfarenhet känner att på det ställe gamla hönan skonas, han med säkerhet kan för ett kommande år påräkna ny fångst eller ny jagt, men i motsatt fall icke finna något vildt, så synes lätt att delta sätt att förfara med jagten är icke allenast oförsvarligt utan ledande derhän, att slutligen ingen jagt mer finnes alls.
Jag har sjelf kommit i den erfarenheten alt på en ort, vid namn Tyringe i Skåne, der för 10 ä 12 år tillbaka man kunde på en areal af omkring j å 1 mil utan möda finna 30 å 40 kullar ungorrar och lätteligen på några timmar skjuta 20, 30 å 50 stycken sådane, man nu må med den bästa fogelhund genomströfva samma och ändå vidlyftigare trakter utan att se mer än ett och annat individ; sällan eller aldrig någon kull.
Om den som äger egna marker att jaga på sålunda sköter sin jagt, blefve mistningen deraf alldeles för hans egen räkning, och derom kan intet sägas; men då nu ej allenast unga bondsöner eller drängar utan afven stadsboer af alla klasser, soldater m. fl. icke äga egna marker att jaga på, måste deras vexande passion för jagt tillfredsställas på främmande ägor och lagförbud och vitén äro otillräckliga att derifrån afhålla dem; och man äger intet annat medel att skydda jagten på sina ägor, än att låta sitt folk vakta och gifva dem de böter som den möjligen upptäckte och fasttagne krypskytten då först blir tvungen erlägga.
Jag vågar tro att ett annat medel än böter och vitesförbud, om än efter iterationer af Den 23 December f. m. 389 åverkan mångdubbladt, skulle kraftigare verka till förbättande af en jagt, som nu, åtminstone i Skåne, är nära utrotad.
I sådant afseende vågar jag vördsamt hemställa och föreslå, att hvarje person som vill nyttja jaglgevär, skulle derföre erlägga en årlig skatt af 6 r:dr 32 sk. å 8 r:dr b:co och för en jagthund hälften mindre.
Den hvars tid och tillgångar medgifva att njuta af jagtens nöje, skall säkerligen icke draga i betänkande att erlägga en afgift, om äfven högt tilltagen, för att derigenom bereda sig tillfälle för tillfredsställandet af sin jagllust, och den, som icke har någondera, finna att han kan nyttigare använda sin tid än att draga i härnad emot skogens och fältens djur.
Vid de vanliga skaltskrifningarne skulle de som ville begagna sig afjagtgevär eller jagthund anmäla sådant lill erläggande af den nu föreslagna afgiften och erhålla bevis att han sådant anmält och sålunda med uppvisandet af ett sådant intyg göra sig förvissad att, vid möjligt tilltal af behörig skogsbetjening, få behålla sin hund och sitt gevär, som båda i annat fall vore förbrutne.
Skulle icke mitt förslag kunna antagas, hvilket jag icke har den förmätenheten att antaga för gifvet, så önskar jag att någon annan skickligare skriftställare än jag, med anledn. af det sanna förhållande i afseende på fogeljagtens aftagande, jag har sökt framdraga, måtte uppgifva ett bättre och antagligare förslag till förekommande deraf att jagten i vårt fädernesland ej må alldeles blifva om intet.
Det är oneklig!, att ingenting uppmuntrar så mycket till arbete och produktion, som afsättning af det som produceras.
Men till ju större mängd af menniskor en produkt kan utbjudas, desto större är changen, dess flera möjligheterna för afsättning, och just derföre äro de nationer, hvilka sända sina varor i verldsmarknaden, äfven de mest industriösa, och derigenom jemväl de rikaste.
Läget vid hafvet, denna stora stråkväg för handeln, bidrager naturligtvis väsendtligen till lättheten i afsältningeri, och de folkslag som bebo det inre af en stor kontinent, kunna också aldrig täfla i produktion med dem, sorn omgifvas af haf, under i öfrigt lika förhållanden.
Pä lättheten att transportera varor beror deras pris, lill mer eller mindre grad, och afsällningen betingas, äfven i fråga om nödvändighetsvaror, af ett lågt pris.
I detta vexelförhållande ligger förklaringen, hvarföre det är så maktpåliggande för hvarje folk att bereda lätta och hastiga förbindelser i det inre, lika väl som alt underhålla en vidsträckt och liflig gemenskap utom sig med andra länder och folk.
Också bar mennisko-snillet under detta sekel varit bördigt på utvägar i detta fall, och ångans mäktiga kraft har gjort-underverk af den utomordentligaste natur, först i användning till sjös såsom fortskaffningsmedel, och i de sednaste decennierna ändtligen såsom drifkraft för fortkomst till lands.
I nästan alla Europas länder hafva jernvägar blifvit inräl - 390
Den 23 D e ceni lier f. m. tade, och hunnit större eller mindre omfattning, hvarigenom dessa länder sättas i tillfälle att både producera för godt köp och kunna hastigt, samt för obetydlig kostnad, sprida sina produkter till aflägsna marknader.
Fördelen deraf år så gifven, att det är omöjligt att för sig fördölja dess konseqvenser, som äro:
Att de länder, som icke följa med sin tid och tillegna sig dess uppfinningar äfven i fråga om transportmedel, måste afsäga sig delaktigheten i den stora verldshandeln; Att de, i och med detsamma, måste upphöra att producera för annat än inrikes behof; Att, då de icke kunna täfla i pris och varans godhet med utlänningen, afsättningen i den inhemska marknaden icke eller kan uppehållas annorlunda än genom strängt prohibitiva tullförfattningar, hvilka åter locka till smuggling; samt slutligen Att folket, genom arbetslösheten och saknaden af lönande förtjenst, måste sjunka tillbaka i fattigdom och barbari.
Det ligger således i nödvändigheten, att det land, som ej allenast vill bibehålla sin sjelfständighet och sin plats ibland civiliserade folkslag, utan också utvidga sin produktion, samt höja sin välmåga, måste skynda att tillegna sig fördelen af jernvägar.
Men det kan gifvas särskildta tvingande omständigheter, som göra detta ännu mer till en nödvändighet, och sådane finnas för oss Svenskar flera.
I främsta rummet måste sättas afseendet på vårt politiska läge, såsom grannar till en af de mäktigaste stater, som under flera århundraden fortgått i utvidgning af sitt område, och gjort det i betydlig grad på vår bekostnad.
Ryssland har inom kort en jernvägslinie fullbragt emellan Petersburg och Moskwa hvarigenom det blir denna makt lätt, alt ifrån det inre af det stora riket så skyndsamt kasta en armé lill Östersjöns stränder, alt ingen underrättelse derom luinne dit, innan fienden stöde vid våra kuster.
Vi hafva ett land af en sådan utsträckning att, med nuvar. kommunikationsanstalter och transport-medel, det erfordras flera veckor för att, då vi icke äro Herrar öfver Östersjön, kunna sammandraga någon betydande vapenstyrka, hvarmed fienden kunde mötas under utsigt till framgång; och innan vi fått våra trupper samlade, hade fienden fått tid att fäsla^sig i landel, hvars rikaste provinser legat för honom öppna.
Ägande ett nät af jernvägar, och dermed förenade elektriska telegrafer, skulle inom högst 5 ä 6 dagar arméen kunna, på hvilken punkt som helst, samlas ifrån alla rikets delar, och möta fienden med lika, eller öfverlägsen styrka.
Vår kraft till försvar mångdubblas såleles genom jernvägar, och vår sjelfständighet betryggas i förhållande till vår styrka.
Ur denna synpunkt är det således af trängande behof alt anlägga jernvägar här i landet-; och den härtill erforderliga kostnad, dä den besparar oss kriget, är oändligt mycket nyttigare använd, än om den erfordras för kriget.
Den är ock både lättare att åstadkomma, genom utgiftens fördelning på en längre tid, och skänker åt freden ett så mycket högre mått af trefnad och njutning, Den 23 December f. m. 391 Samma vidslräcklhet i geografisk längd, som utan jernvägar är oss till så mycket men i militäriskt hänseende, ar äfven ofördelaktig i commerciell, emedan vi sakna ett större antal betydande släder, och största delen af exportvarorna således måste gå till de 2:ne platserna Stockholm oell Götheborg.