Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skulle kunnat bita tänderna samman af harm vid de sista orden, så ringaktande var helt omedvetet hans ton, men hon låtsade som om hon ingenting lagt märke till.
»Då skrifver du?» sade hon.
Och trädgårdsmästaren kom.
Han var en ordkarg gammal gubbe från Börjes hembygd.
Hon och han arbetade nu tillsammans, eller rättare sagdt: hon blef hans lärjunge.
Och han hade heder af henne.
Det hade blifvit en hederssak att visa Börje hur han misstagit sig, när han ansåg henne så fullkomligt oduglig till detta.
Dagen om gick hon ute hos den kärfve gubben, med en hel trupp statqvinnor under sitt befäl, hvilka Börje stält till hennes disposition, när han såg att det blef allvar af. Gubben Per Persson kunde icke låta bli att tycka om den ifriga lilla frun, som var så emottaglig för all hans visdom, och småningom blefvo de bekanta.
»Hvad tycker fruen om sin svärmor?» sade han en dag, då Marianne satt vid sidan om honom och planterade nejlikor på en blomsterrabatt.
Marianne rodnade öfver hela ansigtet när hon svarade:
»jag har aldrig sett henne.»
»Har fruen ...»
Gubben sväljde sin häpenhet och sitt utrop.
Han insåg att här måste ligga något inunder.
Och så uppstod det en lång paus.
Dessa oskyldiga ord qvarlemnade i Mariannes sinne en tagg.
Hur långt, ack hur långt hade hon icke igen innan hon kunde vinna Börje!
Det skenbart goda samlif, som fans emellan dem tröstade henne icke.
Det var som ett tomt skal, under hvilket hans långsinta agg ännu gömde sig; och om han smekte henne, så voro smekningarne utan själ.
Hon var hans hustru, derför att han var bunden vid henne.
Se der allt!
För honom kunde hon likaså gerna varit en främmande qvinna.
Sedan vårarbetet var slut reste Börje till staden tre gånger i veckan i stället för två.
Dessa »affärer» väckte hos Marianne en feberaktig nyfikenhet.
Hvad kunde han ha för sig?
Utfråga honom kunde hon icke, dels emedan hon osvikligt skulle fått samma svar, dels emedan ingenting förargade honom så mycket som enträgenhet.
Hon hade märkt att han aldrig tyckte om när hon kom in i hans rum.
Kanske fingo de en dess större lockelse just derför.
När han var borta, brukade hon smyga sig dit in.
Det var ett sätt att utspionera hans hemliga vanor, när hon kunde gå omkring så der och undersöka allting.
Hon letade i hans papper, hon bläddrade i hans böcker.
Men han hade en afskyvärd vana att läsa ned allting och taga nycklarne ur; hon hittade aldrig något som kunde ge henne några upplysningar.
Och hon kände endast dess tydligare, hur fullkomligt okunnig hon var om de hemliga drifkrafterna i hans lif.
En dag hade hon, då hon på måfå slog upp en bok, fått tag i en beskrifning om myrornas lefnadssätt och den intresserade henne; hon kunde icke sluta igen.
Det var mycket mer spännande än en roman.
Och hon satte sig vid skrifbordet med armbågarne på det och fingrarne så vidsträckt som möjligt utbredda öfver hufvudet.
Och allt detta om att bladlössen liksom mjölkas af myrorna, och att myrorna ha ordentliga slafvar och allt sådant der, allt hade Börje säkert vetat länge, men aldrig hade hade han nämnt något till henne om det.
Börje visste allt en hel del, han.
Oh, så lärorikt det var!
Sådant ville hon lära i stället för de otäcka romanerna, och när Torsten blifvit så stor att han kunde förstå, då skulle hon berätta för honom ...
Och så läste hon igen.
Hon var så fördjupad, att hon icke märkte det ringaste förr än dörren gick upp, och hon var så ifrig att hon icke ens blef förlägen.
»Börje, du – hvad detta är intressant!» ropade hon emot honom.
»Hvad är det du läser?» sade han, gick fram och tittade öfver hennes axel, »ah, Darwin!
Hur har du kommit öfver den?»
»På din hylla.»
»Du kan taga den med in, i fall det roar dig.»
»Tack.»
Hon reste sig, afkyld och snopen; det var tydligt att han ville bli af med henne.
Boken tog hon med, men den hade förlorat det mesta af sitt behag.
Hvarje sådan liten ovänlighet gjorde
Marianne modfäld för tillfället, men eggade henne sedan till dubbla ansträngningar: hon skulle vinna honom!
Skulle hon också använda tjugu år på det, så skulle hon lyckas ändå; han skulle se att hon alldeles icke var sådan som han trodde.
Medan det växte och frodades i trädgården, och medan sommaren gaf långa ljusa arbetsdagar, tog sig Marianne nytt göra.
Hon behöfde minsann icke vara rädd att någon utspionerade henne!
Det var först utåt hösten, som Börje en dag, då han gick förbi bakstugan, der väfstolen stod, vid en hastig blick tyckte sig se Marianne sitta der.
Det var en märkvärdig synvilla, menade han.
Han tog ett steg tillbaka, så att han icke skulle synas, och så tittade han in.
Jo, det var Marianne!
Så förbluffad hade Börje Olsson icke blifvit i hela sitt lif.
Marianne skottade, trampade och slog med en säkerhet, som fylde åbosonens hjerta med en rent af vanvettig förtjusning.
Om det varit mor sjelf skulle det icke kunnat gå mera taktsäkert.
Hur ihärdigt hon måste ha arbetat!
Först blef han så glad, men så kommo alla ovänliga gamla tankar igen.
Precis som om det skulle varit för att göra honom glad, hon lärt sig att väfva!
Pytt!
Ett infall.
Hon behöfde omvexling.
Och nu fans det icke annat.
Han ville för ingen del låta henne märka, att han sett något, och smög sig derför bort igen samma väg han kommit.
Men han kunde ändå icke låta bli att vara en smula nyfiken.
Hvem hade lärt henne det?
Hur hade hon kunnat ha tålamod till det?
Och när han gick omkring på fälten hände det ibland att han tyckte sig se Marianne, som han den gången sett henne i smyg, rödblommig af ansträngningen, stark, med håret en smula i oordning och blicken så stramt fästad på det hon hade för händer, som om verldens väl berott på att arbetet blef godt.
Han undrade hvad mor skulle tyckt, om hon fått se henne så.
Det skulle just varit i mors smak.
Utan att han tänkte på det blef han en smula mindre sträf i sitt sätt.
Marianne märkte en liten förändring, men låtsade om ingenting.
»Allt kommer i sinom tid», brukade den gamle trädgårdsmästaren Per Persson säga, och
Marianne hade tagit det vishetsordet i arf efter honom.
Det skulle nog komma, om hon blott gaf sig tid att vänta.
En dag då Börje synts vid ovanligt godt humör kom
Marianne in i hans rum för att ställa Darwin tillbaka på hyllan.
Börje satt vid sitt skrifbord och läste ett bref, som han nyss öppnat.
»Det är från mor», sade han.
»Hur är det med henne?»
Marianne kom fram till honom och lade sin arm kring hans nacke i det hon böjde sig framåt.
Börje vek hastigt brefvet tillhopa.
»Jag skulle inte ha läst», sade Marianne i det hon sårad drog sig tillbaka.
»Mor stafvar illa.
Det gör ingenting för mig, men ...»
Marianne gick sakta ut om dörren och stängde den efter sig.
Ah, detta sätt att straffa henne med tusen, tusen små styng!
Hon skulle då vara ömklig nog att när det gälde glädjen att lära känna hans mor skulle hon endast se på ortografien.
Hans mor, hans mor ja!
Detta var det värsta.
Hon kände att hon der hade sin rival.
Denna mor, för hvars ögon hon icke var värdig att träda!
Han gjorde ju allt, allt för att hålla dem borta från hvarandra, han besökte ofta sitt gamla hem, hur ofta det kunde hon ej veta; han reste ju så mycket, och hvarje vecka skref han dessutom.
Hurudan var denna qvinna?
Hvari låg hennes makt öfver sonen?
I hvilken punkt var det Marianne var så svag gentemot henne?
Slumpen gynnade Marianne.
Ändtligen en dag, då Börje helt oväntadt måst resa bort i ett ärende, fann hon ett påbörjadt bref till modern, instucket mellan bladen af hans sugpapper.
Hon betänkte sig icke ett ögonblick, hon läste.
Det första var en redogörelse för allt det arbete som uträttats på gården; det hördes hur väl modern var inne i allting, han kunde berätta så minutiöst, en ko hade kalfvat, så och så mycket gaf sista profmjölkningen, och så vidare.
Men så kom det en mening, som slog Marianne nästan med förfäran.
»Jag får vara betänkt på att skaffa mig en bra ladufogde nästa år.
Fördrängen är nog bra, när jag sjelf kan gå med öfver det, och han är ärlig som gull, men han kan inte skaffa sig respekt af folket.
Att låta honom stå för det hela när jag reser utrikes, det skulle aldrig gå.
Om mor derför hör af någon som –»
Här var brefvet afbrutet.
– »När jag reser utrikes –».
Börje ... utrikes!
Och det hade han aldrig nämnt!
Det ville gå rundt i hufvudet.
Hvad var meningen?
Hon blef rädd att Börje skulle komma, lade derför brefvet tillbaka på sin plats och smög ut ur rummet.
Börje utrikes!
Hur mystiskt och obegripligt!
Hon kunde icke fråga honom.
Då skulle hon förråda sitt spioneri, och det var att riskera för mycket.
Nej, enda vägen var nu som förut, att vinna honom.
Att kämpa om honom med den segaste ihärdighet.
Men hur mörkt såg det icke ut!
Åh Börje, Börje!
Ju längre han gick bort ifrån henne, dess kärare blef han henne.
Om modet svigtade aldrig så, kunde hon ändå icke uppge kampen.
Hon skulle tilltvinga sig hans aktning, hans intresse, hans tillgifvenhet.
Hon måste en gång blifva just den hustru, han kunde ställa vid sidan af denna mor, som nu tycktes taga allt, allt.
Hon måste vinna hans förtroende.
Genom tusen små medel.
Han måste ju se till sist, att hon förtjente hans tillit.
Det var just då Marianne, inne hos sin lille son, satt försjunken i dylika tankar, som Börje öppnade dörren till sängkammaren.
»Marianne, får jag tala vid dig?»
Marianne gick ut i sitt arbetsrum.
Börje såg nästan förlägen ut.
»Hör du», begynte han med något af sin forna vänlighet, »nämdemannen Anders Trulsson är derinne hos mig; vi ha en del papper att gå igenom.
Jag kommer att be honom in till qvällsmaten.
Jag har inte gerna besvärat dig med mina främmande, – du är så ovan vid oss ... hm ... folk på landet, men – ser du – jag kan inte hålla i med detta, det är inte bra att de alltid komma blott till mig.
De skola finna det besynnerligt.
Och så har en qvinna så helt annan förmåga att sprida trefnad ... att afrunda, så der, du förstår?
Med ett ord: jag skulle vara dig tacksam, om du ville hjelpa mig med detta ...
Vänja dig vid menniskorna här och vårt lif.»
Tankar och teckningar
OM SVENSKARNES LYNNE.
Januari 1896.
SVENSKARNE, skrifver Johan Brovallius 1735, äro »en Trumslagerisk Nation med Fattigdom, Ape-högfärd och Puttelkrämeri».
Vår litteratur vimlar af liknande utfall mot oss själfva, och de mottagas alltid med öppen eller förtegen belåtenhet.
Ingenting frukta svenskarne så mycket som att bli slagna på fingrarna med själföfverskattning.
Inom hela samtiden finns icke heller ett förnämare och mer vinnande folkdrag än denna nationela själfironi.
Hur på en gång blyg och stolt ter sig icke en sådan själfförnekelse vid sidan af de andra nationernas förgudning af det inhemska!
Ett sådant inåtseende öga öppnas först hos en hög och gammal kultur och under skeden, då ett folks förmåga att skärskåda sina egna lyten och fördomar skärpes ända till ytterlighet, ja, till en tragiskt förstörande makt.
Den svenska nationen liknar en vidtberest gammal världsman, hvilken varit med om allt och pröfvat allt.
Han har mätt djupen i politikens orena flöden.
Han har förbluffat
Vatikanen med sina hermeliner och silfverbjällror samt
Versailles med sina älghudshandskar och kragstöflar.
Han har ätit nådebröd hos sultanen och bjudit tyska borgare på springbrunnar af vin.
Hans historia är brokigare än Karl Knutssons lefnadssaga, och världsklok och allerfaren gnuggar han händerna och bugar och bugar.
– Mina herrar, säger han till sina grannar, tilltro mig ingen betydelse.
Jag är en gammal tok, och alla mina barn äro så fullkomligt obegåfvade, att jag råkar i misstämning bara jag talar om dem.
Jag begär ingenting, mina herrar, önskar ingenting, och ni skola därför inte heller begära något af mig!
Ett sådant själftvifvel, hur vinnande det än kan synas, leder ofelbart till undergång.
Väl kan ett mer storartadt slut aldrig vänta ett gammalt folk än att med vetandets mogna frukter i knät och själfanklagelsen på sin mun sluta ögat till sömnen; men det är lifvets lag att rygga tillbaka vid ättestupan, och svenskarnes lynne är ännu för rikt på möjligheter att den genomskinligt kalla dager, i hvilken de betrakta hvarandra, nödvändigt skulle vara höstens.
Underskattandet af det inhemska har sin skugga och medför ett fördärfligt och löjligt öfverskattande af det främmande.
Svenskarne förtiga artigt, att det utland, inför hvilket de så gärna böja sina hufvud, är ett Utopia, som endast finns till i deras egen själfkritik.
Skillnaden mellan Sverige och de stora kulturlanden är förnämligast en portmonnäfråga.
De äga blott i massa hvad vi äga styckevis.
Där vi skjuta med en kanon, skjuta de med fem.
Där vi ha en Berzelius, ha de två – och långa tider ingen.
Frampressa ur de stora kulturlandens odling själfva dess quinta essentia och pröfva den vid sidan af det förnämsta, som vi under de sista trehundra åren frambragt inom naturforskning, diktning och konst samt vid rådsbord och på slagfält!
Jämförelsen utfaller icke till vårt men.
Med sin eldsjäl är Tegnér såsom andlig typ ännu intressantare än Goethe, hvilken väl är den metafysiska lyrikens oomtvistade konung, men hvilkens själfbiografiska skrifter förblekna vid sidan af de tegnérska brefven.
Hvilken ryktbarhet skulle icke omstråla Sergel, om han åtminstone bott med sin hushållerska vid Östergade!
Endast på filosofiens byggnad saknas en svensk minnestafla, och likt italienarne ha vi i poeterna haft våra filosofer.
Till och med den hetkindade Fredman, som väl aldrig drömt att eftervärlden skulle märka grubblarens panna under vinlöfvet, har med shakspearesk hand samlat sina epistlar till en världsåskådning.
Våra yrkesfilosofer äro dilettanter och ingenting mer.
Tidigt intvungna i ämbetsmannens rock, ha de aldrig vågat draga konsekvenserna, aldrig vågat uppställa ett subjektivt grundpåstående.
De ha från början sett sig nödda till en dogmatisk kompromiss, som omöjliggör allt filosofiskt tänkande.
Här stå vi åter framför portmonnäfrågan.
Den fylligare utveckling, som endast penningen och ett bredare personligt lif mäkta skänka, har endast sällan förunnats Sveriges söner.
Vi få mindre döma svenskarne efter de skördade frukterna än efter den löftesgifvande blommen.
De stora kulturlanden besitta ej ett fullkomligare samhälle än vi, ej färre köpta röster och firade nollor, ej mindre af fåkunnighet och mörker.
Våra städer öfverraska genom sin ordning.
Våra sjukhus äro mönstergilla, våra kirurger stå på höjden af sin tid.
Alla uppfinningar, alla kulturens yttre hjälpmedel ha vi förskaffat oss, och alla andliga strömningar äga vårt öra.
Medkänslan för djuren, som närmast hvilar på ett upplyst omdöme, står hos oss högre än på kontinenten, om också i fråga om slakt en låg grymhet ostraffad ännu är rådande.
Låt vara att åtskilligt omkring oss synes lumpet och futtigt.
När parisaren eller berlinaren äger vår själfkritik, betraktar han dagens händelser med samma känsla, ty alla lokala intressestrider och hvardagliga tilldragelser få oundgängligt samma tarfliga drag.
Det finns ingen tid och ingen ort, där ej detta varit förhållandet.
Vistelsen utomlands vederkvicker, emedan vi där bättre kunna afsöndra oss och bestämma öfver vår dag.
Oinvigd i veckans småaktigheter märker resenären ej dessa.
Han ströfvar kring bland samlingar och slott, bland bibliotek och teatrar och betraktar ett folks hela historiska lif i stället för det tillfälliga.
Det är just hans främlingsskap som öppnar den vida och imponerande öfverblicken.
Res därför gärna och res så länge, att du vid hemkomsten likt Odyssevs icke igenkänner din egen fädernekust!
Dess mäktigare skola linierna lyfta sig.
Hvarför skulle också massor af hus, massor af droskor, massor af poliskonstaplar göra ett mer kulturellt intryck än t. ex.
Linnés tysta Hammarby?
Det finns både Eldslandet och Hellas inom Stockholms tullar.
Hvar helst du inrättar din kammare med dina böcker och dina papper, kan du lika väl känna dig i århundradets kulturcentrum som sutte du på hôtel Continental vid Tuilerieträdgården.
Det är betecknande, att till folkhjälte icke korats den gamle kung Gösta, svensken af oblandadt blod, befriaren, »som hela vårt Sverige murat från grund och till tak», utan Gustaf Adolf, den lysande och mer kosmopolitiske triumfatorn, hvilken stred och blödde utom rikets gräns.
Den hemförda lagern synes svenskarne ypperst, och liksom schweizarne drogo bort för att vinna guld, gå nutidens svenskar till utlandet för att vinna rättvisa.
Utlandet har upphöjts till högsta auktoritet, och dock veta vi alla, hur grundt ett främmande öga måste betrakta vårt inre lif och särskildt de yttringar däraf, som samlas i skrift och bild.
När för ett antal år sedan en svensk-fransk historiemålning belönades med ett högt utländskt pris, hälsades den här hemma med ett stormande jubel, i hvilket några förståndiga invändningar spårlöst drunknade.
Däremot hördes icke något dylikt folkjubel framför Rosens underbara »Den förlorade sonen» och än mindre kring de många obetitlade konstnärer, hvilka icke fått sina verk afstämplade utom riket.
När Cederströms »Karl XII:s likfärd», hvilken i kompositionens kraft närmar sig Höckerts »Slottsbranden», trots utländsk berömmelse möter köld, måste detta tillskrifvas att ämnet afhandlar svensk historia.
Hvilken ung flicka som helst kan spela Grieg, medan det finns djupt begåfvade svenska tonsättare, som hon knappast känner till namnet.
Om du frånser den dramatiska diktningen, sitta våra grannfolk för tillfället knappast med trumf ess i en enda gifning.
Vi stå dock mer okända för dem, än de inför oss.
Till och med deras bästa hufvud säga sig blott med svårighet läsa vårt språk, medan äfven de dummaste svenskar obekymradt förstå deras bygdemål.
Sverige blir en styfmoder mot sina egna för att visa sig dess gifmildare mot främmande.
Till och med den lille François Coppée har i ett svenskt blad utnämnts till mästare, och gömmer sig på en svensk badort en parisisk småborgare med sin feta älskarinna och kallar henne madam, täflar hela societeten om sällheten att få lysa med sin knaggliga »frangska».
Lucidor har Sverige födt talanger utan att bekymra sig om deras växt, under det att hvilken liten utländing som helst öfverhöljs med hedersbetygelser och löjlig ära.
Sverige omhuldar icke begåfningen utan stryper henne med skuggrädsla, afund och ämbetssysslor.
Själfunderskattandets röta breder sig vida.
Det finns icke en afkrok i Europa, där fosterlandskärleken ligger så död bakom ihåliga ord som hos oss, och det finns ingen Medea, hvilken har sin mördareknif så sölad af egna söners hjärteblod som Sverige.
På Norrlandsgatan flammar om aftnarna en präktig transparang med den odödliga påskriften:
Utländska lumpaffären.
Man liksom tycker sig känna hur mycket härligare de utländska lumporna måste vara än de föraktliga svenska.
Samma transparang borde sättas ytterst på hamnpiren i Malmö för att säga den landstigande främlingen, hvart han kommit.
Svenskarnes lydnad för lagarna och deras sällsynta pliktkänsla göra dem gärna sedda, hvar helst de slå upp sina bopålar, och deras vördnad för ålderdomen leder tanken mot forntiden.
Brist på konservatism är likväl det svenska lynnets största svaghet.
Liksom själfkänslans slocknande är frånsidan af de mest vinnande egenskaper, så är också svenskarnes brist på konservatism frånsidan af deras mottaglighet och smidiga fattningsgåfva.
De sakna helt och hållet den konservatism, utan hvilken ett folk aldrig kan göra en påtaglig insats i det allmänna kulturarbetet.
Till och med Japan och Kina ha blott och bart genom sin oföränderlighet, åtminstone estetiskt, lämnat sin skärf.
Svenskarnes ytterliga modernitet, deras rastlösa brådska att tillägna sig alla nyheter äro just egenskaper, som i våra dagar göra dem mer än rättvist obemärkta.
De äro den germanska rasens mest kosmopolitiska och moderniserade nation.
De synas därför lika alla andra.
De äro en spegel, i hvilken utländingen dunklare eller tydligare igenkänner sig själf.
Den djupa obestickliga utveckling inifrån, hvilken för ett folk är lika fruktbringande som för individen och dagligen slår klingande mynt af lynnets alla möjligheter, står dem ödesdigert fjärran.
Deras byggnader, deras seder och bruk sakna nationel prägel och beteckna blott summan af det för tillfället modernaste.
I hela riket finns måhända icke en enda orörd byggnad från medeltiden, och en främling utan kunskaper skulle kunna anse Sverige för ett nytt land utan historia.
Den allmänna storstadsstilen nedtränger med snabbhet till landsorten, bland hvars nytimrade paradhus du svårligen skall kunna återfinna en liten småstad från din farmors förlofningsår.
Res i stället till Danmark, och bakom de små fönsterrutorna, där de hvita gardinerna och krukväxterna nyfiket skjutas åt sidan, framtitta vänliga, underbart gammalmodiga hufvud med stärkt mössa och benadt pannhår, och du skall förstå, att tidens hjul där rullat långsammare, och att det danska folklynnet, trots allt, i grunden är mer konservativt.
Vill du höra munkarne sjunga mässan med samma ord och i samma tro som vore den heliga Birgitta ännu på vallfärd till Rom, behöfver du endast begifva dig till Tyskland.
Där kan du ännu få bäddas på gammaldags vis med ett bolster i stället för täcke, och där bjudas dig de mjöltunga rätter, på hvilka ingen ätit sig sjuk i Sverige sedan din stamfars graföl.
Framför porthvalfvet till Stollberg, det sofvande slottet i skogarna på Harz, vakta än i dag femtonhundratalets hillebardierer, och rundt borgen ser du de bevarade medeltidsgator, som du förgäfves söker i Vadstena.
I Lübeck träder du under den gamla stadsport, som ännu borde spegla sig i Norrström.
Vill du pröfva den klöfjesadel, i hvilken stolts jungfrun, kringsvärmad af stigmän, red till gillet, begif dig till Tyrolen – och vill du skaka hand med själfva stigmännen, då kan du träffa dem i det gamla kulturlandet Italien.
Önskar du torka din kappa framför elden i kung Adils ryggåsstuga, då leder vägen upp till Norges konservativa odalmän.
Kort och godt, söker du konservatism, så res hvart dig lyster, blott icke inom Sveriges gränser.
Allt, som kan kallas modernt, särskildt allt, som kan öka bekvämligheten och lyxen, tillägna sig svenskarne däremot med svindlande brådska.
De äro kinkigare på tobak än paschorna i Stambul.
De äro större vinkännare än provençalerne, och inga lorder kunna sakrikare bedöma en konjakssort än ett par stackars skuldsatta svenskar, hvilka nyss lämnat föräldrahemmet.
Om denna modernitetsjakt ådagalägger brist på motståndskraft, är den, som antydt, dock så innerligt sammanvuxen med det svenska lynnets yppersta egenskaper, att icke ens den mest ingående granskning skulle mäkta att till fylles särskilja skugga och ljus.
En nation, som genom sina regenter, sina långvariga krig och genom immigranter under århundraden stått i så liflig beröring med utlandet, kan icke bevara många särdrag, och påtagligen har motståndskraften likväl varit större än i förstone kan tyckas.
Hur snabbt ursprungligheten uppblandas, visa oss närmast norrmännen, hvilka genom sin konservatism och sitt afsöndrade läge visserligen nyss vid en för dem gynnsam tidpunkt skapat en nationel litteratur, men hos hvilka beröringen med utlandet redan orsakar en märkbar förtunning och afmattning.
Hur ofta betecknas icke emellertid svenskarne såsom stillastående och konservativa!
Denna villfarelse orsakas närmast af deras tillbakadragna tystlåtenhet.
Svenskarne frukta nationelt offentligheten på samma sätt som denna fruktas af en bildad privatman, hvilken kan tänka åtskilligt, men skyr att predika det på torget.
Tidningarna äro ingalunda ett uttryck för de bildades verkliga meningar.
Spörj däremot mellan fyra ögon vid taffeln våra statsmän, våra lärda, våra konstnärer och talanger inom alla riktningar, och svaret får en helt annan klang af skepsis och fördomsfri uppfattning än när det uttalas till allmänheten.
Svenskarnes höga upplysning är icke offentlig utan den är en offentlig hemlighet.
Detta medför en nihilism och en demoraliserande dubbelhet, som erinra om förhållanden i despotiskt regerade land, och som utmynna i likgiltighet.
Hvem som helst vet, att det offentliga uttalandet om en fråga, en ny bok eller en tilldragelse har föga att skaffa med det, som man i själfva verket tänker.
Allting blir lika bra och lika dåligt, och blott det utländska här rang.
Åter se vi här ett aristokratiskt drag, och åter se vi, hur lätt ett sådant förbleknar till en svaghet, som lämnar spelrum åt den lumpnaste egennytta och feghet.
Denna ömsom klandervärda, ömsom världskloka och öfverlägsna tystnad måste mer än något annat göra oss svårförstådda inför yngre nationer, som ännu skrifva på sin Atlantica.