Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att deremot kämpa för monopoler och privilegier äfven i modifierad lörm, alt söka tillvinna sig egna lördelar på andras beko-tnad, detta är elter mitt begrepp icke rättvist; och det innefattar dessutom ett frii tdl ständig inre söndring, till fortgående strider och svaghet inom samhället.
Och slutligen lem nar detta system icke heller någon fast och varaktig grund för näringarne sjelfva; ty det är först sedan skyddet upphört, sorn dessa blifva i egentlig mening sjelfständig,!.
Först då kunna de, utan att lefva i ständig oro för rubbningar i lagstiftningen, med trygghet utveckla sig, och i mån af sina krafter uppträda på verldsmarknaden.
Hela denna statshushållningslära, hvars grundtanke är, att man, så vidt som möjligt, bör undvika att tillhandla sig andra länders produkter, och i stället bör förse sina behof genom egna tillverkningar, utan afseende på dessas kostnader, hvilar också på en oriktig grund.
Den antager såsom utgångspunkt den falska satsen, att handeln, i stället att medföra ömsesidig fördel, blott är ett medel för den ene att rikta sig på den andres bekostnad, och att det som den ena parten vinner, nödvändigt måste af den andra förloras.
Detta är likväl en skef och föråldrad åsigt, hvars felaktighet borde vara uppenbar redan derigenom, att, såvida handeln är fri, sjelfva den omständigheten, att aftalet kommit till stånd, måste bevisa, att begge parterna ansett detsamma förmånligt.
Men den stora handeln, eller det ömsesidiga utbytet mellan de olika folken, utgör dessutom, enligt min tanka, ej blott ett oändligen stort och vigtigt medel för tillfredsställandet af menniskans mångfaldiga yttre behof, utan ock till utbredande af allmän kultur.
För många år sedan har jag på detta rum yttrat några ord i samma syftning, hvilka säkert äro längesedan glömda äfven af dem, som då voro närvarande, och då dessa ord aldrig blifvit i något protokoll intagna, samt troget uttrycka mina tankar i ämnet, så tillåter jag mig att nu anföra desamma.
Den 8 Februari f. m 437 »Om man besinnar, att till och med polarländernas tillgångar genom handeln komma den öfriga verlden till nytta; att Kinäs och Indiens rikedom på angenäma, närande och Öfvande lefnadsmedel, genom handelns medverkan, äro för oss alla lill ringa pris dagligen tillgängliga; alt det ena landets öfverflöd fyller det andras brist; att sjelfva öknens innevånare komma att skatta till våra behof; ja, att sainlingarne på Söderhafvels klippor hitföras för att befrukta vära fält — allt genom handeln: då synes mig denna näringsgren, redan af dessa skäl, förtjena att välvilligare bedömas.
Men långt högre än dessa materiella Ijenster, ställer jag dem som handeln gjort och gör åt menskligheten i odlingens och upplysningens intresse.
Ty då inkräktaren blott leinnar eller sig nedbrända och blodbestänka ruiner i eröfrade länder och agget i besegrade hjortan; när missionären och vetenskapsmannen, hvilkas nit och sjelfförsakelse ingen kan uppskatta högre än jag, blott framgår såsom den ensliga farkosten på hafvet, hvilkens fåra sammanfaller det ögonblick kölen genomskurit vattenspegeln; då framtränger handeln såsom en murbräcka, hviken nedbryter hvarje hinder, som en förvillad statskonst och lörvillade seder uppställt mot den menskliga odlingens framsteg.
Och jag irrar mig derlöre visserligen icke, då jag tror att handeln, i sin stora, verldsomfatlande utsträckning, utgör det mäktigaste redskapet i försynens hand till menniskoslägtels lyftning; — ja, att den hildar den stora och djupa, fast stilla Ilod, som tyst men säkert för vårt slägtes öden fram till större odling, till högre ljus och'till en allmännare meriniskornas förbrödring.»
Dessa åsigter har jag under den förflutna tiden icke funnit någon anledning att förändra; men då det icke lärer kunna förnekas, att hvad som ligger på bottnen af liela d tina förhandling utgör den ytterst vigtiga frågan, hvilkendera grundsatsen som i handels-lagstiftning skall anses riktig — frihetens eller tvångets — och då deraf slutligen måste bero sjelfva rigtningcn, hvari den skall gå, så skulle jag äfven vilja för ett ögonblick leda uppmärksamheten på några af de stora sanningar, hvilka synas mig vara med outplånliga drag inskrifna i historien.
Att en fortgående utveckling af de menskliga begreppen och lagarne verkligen eger rum, torde väl icke af någon gerna kunna förbises, ehuru dessa framsteg på grund af vår inskränkta måttstock af tiden, ej hastigt kunna framträda, utan först efter långa mellanskof blifva synliga.
Men vid en närmare granskning skall man likväl med lätthet finna, ej blott att detta utvecklingsarbete oafbrutet fortgår, utan ock att hvart och ett af de sist förflutna seklen synes liksom lia haft till sin uppgift att realisera någon viss stor idé, för att derigenom lyfta menniskoslägtet ett nytt trappsteg på dess väg mot en större frihet och sjelfständighet.
Sä blef det åt sextonde och sjuttonde århundradet förbehållet att, efler outsägliga lidanden, tillkämpa sig, åtminstone en viss grad af lanke- och trosfrihet.
Så har det adertonde seklet. 438 Den 8 Februari f. m. efter ej mindre förfärliga strider och olyckor, lyckats grundlägga den politiska friheten.
Och så är det också, enligt min öfvertygelse, det innevarande århundradets stora, välsignelserika uppgift att oåterkalleligen befästa den menskliga verksamhetens frihet i alla rigtningar — att häfda arbetets rätt och ära.
De skrankor, som afstängde egna medborgares fria verksamhet sins emellan, ha till största delen redan fallit; och de hinder, hvilka ännu med sådan ifver uppställas och försvaras, för att skilja de olika folken från beröring med hvarandra, skola också ganska visst komma att mer och iner undanrödjas.
Att närma sig detta mål och dermed äfven verka till utbredning af den tanken, att folkens lycka och fördelar icke behöfva stå i strid med hvarandra, utan fastheldre bäst kunna uppnås gemensamt, detta är, efter min bestämda tro, ett af de vackraste dragen i detta tidehvarfs historia; och att äfven i min ringa mån hafva fått medverka vid en handling i sådan syftning, skall alltid förblifva ett af mina käraste politiska minnen.
Man bemödar sig emellertid — och vi hafva just nu af den siste värde talaren hört ett försök i den vägen — att framställa denna tidens ridning till en större samfällighet mellan folken, såsom fiendtligt möt nationaliteterna, och man tyckes vilja påstå, att den, som anser sitt lands fördel icke befrämjas genom dess isolering, han skulle också vara mindre mån om dess egna intressen och hafva mindre känsla för dess sjelfständighet och egendomlighet.
Jag bestrider denna åsigt och dessa påståenden på det bestämdaste.
Gemensamhet och förbindelse med andra folk behöfver icke utplåna kärleken till egen nationalitet: tvärtom, denna bör, enligt min tanke, just derigenom blifva ännu kärare.
Lika litet som någon, af det skäl att han är en god medborgare, måste vara en sämre familjemedlem, lika litet behöfver den, som med välvilja och broderskärlek omfattar menskligheten i sin helhet, derföre vara mindre varm lör sitt fosterland.
Man han och man hör vara i främsta rummel tillgifven de sina och sitt samhälle; men man uppfyller säkerligen icke heller i dessa hänseenden sina pligter behörigen, orri man glömmer att man derjemte är menniska.
Jag har kanske alltför länge dröjt vid undersökningen af sjelfva grunden för en sund handelslagstiftning; men det har varit för mig nödvändigt, alt åtminstone någorlunda fullständigt få framlägga skälen för mili fasta öfvertygelse, att rigtningen för denna lagstiftning icke kari eller bör vara någon annan än en utvidgad frihet.
Jag förutser att man här skall göra ett inkast, som förmenas skola träffa mig, eller — såsom man behagar uttrycka sig — »systemet» med förkrossande tyngd.
Man säger: om det nu också medgifves, att frihandeln eller handelsfriheten är såsom grundsats riktig, så måste väl ändock tillämpningen deraf böra ske med försigtighet och med afseende på bestående förhållanden.
Ja, Mina Hrr! ingenting kan vara mer befogadt och riktigt än detta, och jag vågar bestämdt förklara, att hvarken i Den 8 Februari f. m. 439 ord eller handling har jag någonsin, vid de mångfaldiga tillfällen då dessa frågor förekommit, hyllat någon annan grundsats än denna.
Det har också flera gånger handt, alt jag af dem, som med mig dela lika åsigter i dessa ämnen, fått uppbära klander för en alltför stor betänksamhet och ett alltför långt drifvet undseende med befintliga missförhållanden, och jag vill icke bestrida, att dessa anmärkningar till en viss grad kunnat vara grundade; men jag bär trott, att när rigtningen blott varit den rätta, så kunde det anses vara af mindre vigt, om man också framgick något långsammare.
Och likväl finner jag, att skriftställare, reservanter och talare täfla om alt framställa mina åtgärder i detta läll såsom ett »blindt framrusande på frihandelsbanan», såsom »ultra-radikala», o. s. v. Jag stannar verkligen i villrådighet huru dylika påståenden skola kunna förklaras, ty jag har ej rätt att hos mina motståndare förutsätta fullkomlig obekantskap med hithörande faktiska förhållanden, än mindre att de endast velat ockra på andras okunnighet.
Det måste således bero på en alldeles egen uppfattning hos dem, af hvad som menas med »framrusande» och »ultra-liberalism».
Låtorn oss derföre i allra största korthet tillse, hvilka förändringar sorn i tull lagstiftningen egt rum på sednare tider.
Detta blir så mycket lättare, som framstegen till en stiirre frihet i detta hänseende temligen tydligt utmärkas genom vissa tidpunkter.
Sålunda kan man anse att det var med riksdagen 1823, som den egentliga brytningen skedde i de strängt prohibitiva grundsatserna, hvilka hos oss förut varit följda.
Vidare tog man vid riksdagarna 1840 och 1853 — synnerligast vid den sistnämnda, då en mängd förbud afskaflades — åtskilliga nya steg på samma bana, och jag ber att härvid särskildt få erinra om, att detta skedde på initiativ af R.
St:r, hvilka ändtligen liirt sig inse, att prohihitionen och det öfverdrifna »skyddet» icke medförde alla de fördelar man förväntat, och att vår industri genom dessa medel icke blifvit väsendtligen lyftad.
Framför allt är detta förhållande anmärkningsvärd! i fråga om besluten 1853, enär dessa iillkommo i strid med K.
M:ts proposition i ämnet, hvilken i viss mån sökte förekomma eller förminska framskridandet.
Jag, som äfven då hade äran tillhöra Konungens råd, men som icke delade dessa åsigter, bade sålunda den tillfredsställelsen, att finna min mening gillad af R.
St:r, ej blott vid denna riksdag, utan ock vid den kommande 1856, tlå ett mera fullständigt förslag i denna syftning äfven af K. M:t framlades.
Och allt sedan denna tid — således under en tiderymd af nära 10 år — har intilldess Franska traktaten afslöts, med ett enda undantag, icke det ringaste, som är värdt att omnämnas, blilvit gjordt lör frihandelns utveckling, utan har tvärtom K.
M:t, vid 1859 och 1862 årens riksdagar, med afseende på vigten af stadga i näringslagstiftningen, och för att ej försvåra underhandlingarne om traktater!, lork larat sig icke hafva funnit skäl att vid dessa tillfällen gora någon framställning i sådant syfte. 440 Den 8 Februari f. m.
Jag sade, alt ett undantar emellertid egt rum, och detta består i det vigtiga beslutet vid sisth riksdag, att alla exporttullar skulle upphöra; men äfven detta utgick, såsom 11. o. Ad:n behagar påminna sig, från B. St:r.
Nå väl, Mine Hrr!
Jag öfverlemnar nu till en och hvar att bedöma, huruvida dessa åtgärder med skäl kunna kallas »blindt framrusande på frihandelsbanan»?
— Jag hemställer om det ligger någon befogenhet i det upprepade påståendet och det bittra klandret, alt en oförnuftig, våldsam tillämpning af »frihandelsteorier» skall hafva utgått från den nuvarande chefen för finansdepartementet?
Ej bättre förhåller det sig med uppgiften, att vår tulltaxa skulle vara så ytterligt radikal.
Den fullständiga utredning angående tullsatsernas verkliga belopp, som förekommer i tullkomitéens betänkanden, och som grundar sig på noggranna undersökningar, borde för hvar och en, som behagat deraf taga kännedom, vara tillräcklig liir att ovedersägligen visa, hurusom våra tulltaxor — den sednaste som utfärdats i sammanhang med traktaten deribland inberäknad — långt ifrån att vara ultra-liherala, tvärtom kunna anses vara i allmänhet ganska protektionistiska och i vissa läll så godt som prohihitiva.
Men såsom en ytterligare upplysning i detta hänseende kan det måhända icke sakna intresse att höra huru denna fråga af andra fullt kompetenta domare betraktas.
Jag kan då nämna att, under sednare hälften af 1864, den engelska regeringen — naturligtvis med all den hofsamhet och grannlagenhet som kunde önskas och förväntas — gjorde liera framställningar till den svenska, i ändamål att till K.
Mits välvilliga och upplysta pröfning öfverlemna, huruvida det kunde vara med våra intressen förenligt, att en tull-lagstiltning hihehölles i Sverige, hvilken i många läll gjorde all handel och rörelse mellan de hegge länderna till en omöjlighet.
Engelska regeringen bifogade också åtskilliga, på de noggrannaste detaljutredningar grundade beräkningar, uppgjorda i the Board of Trade, rörande den svenska tulltaxans tillämpning på engelska varor, och jag anhåller att nu få meddela några af de uppgifter och omdömen, som förekomma i denna handling, hvars vigt och betydelse icke lärer kunna förnekas.
Så heter det angående den Svenska tulltaxan i allmänhet, att denna, »ehuru betydligt lägre än föregående tiders, likväl ännu är så hög, att den är en bland, de mest ofrisinnade, och invecklade i Europa, samt oförenlig med den utsträckning af utrikes handeln, som de hägge ländernas egen fördel kraf ver.
a Beträffande t. ex. sytråd yttras: »l)e Svenska tullsatserna äro helt. och hållet ölverdrifna och till en del prohihitistiska»; och angående silkestråd: att tullen är så hög att den nästan saknar motstycke i öfriga Europeiska tulltaxor.» 1 fråga orri bomullsväf noder arilöres: »att för oblekta, gröfre dylika, uppgår tullen till 50 proc. af värdet; och lör blekta el - Den 8 Februari f. m. 441 ler färgade till 70 ä 80 proc. af värdet, heräknadt efter vanliga priser»; för tryckta »till 50 proc. af värdet.»
Angående linneväfnader nppgifves: att »för de sämsta slagen, värda 4 till 5 pund st. pr cwt., är nu tullen, pund st. 6, 12, 11, hvilket gör omkring 150 proc. af värdet»; samt tillägges: »Det är nödvändigt att påpeka, att med en sådan tulltaxa all handel är omöjlig.
Också finnér man att ingen utförsel af linnevaror eger rum från de förenade konungarikena till Sverige.»
Till upplysning i fråga om tullen å ylleväfnader äro 10 serskilda, littererade profver bifogade, för hvilka alla (liksom för öfriga artiklar) värde, vigt och tull pr yard äro utsatta, hvaraf framgår, att tullen å dessa varor utgör, för ett slag 103 proc., för tvä mer än 80 proc., lör tre mer än 70 proc , för två mer än 60 proc., för ett 58, och för ett slag 471 proc. af värdet.
Härtill fogas jemväl den fullkomligt riktiga anmärkningen, att »äfven ur protektionistisk synpunkt måste man vid bestämmande af tullens belopp ihågkomma, alt prisskillnaden på rå ull i England och Sverige är ringa, och att sålunda, då råämnet utgör hälften af varans värde, nuvarande tull, som tjenar till skydd för arbetet och vinsten i Sverige, uppgår till dubbla procenten af tillverkningskostnaden.»
Körande blandade vä nade.r visas likaledes, genom specifika uppgifter, att tullsatserna utgöra för anförda slag, resp. 70, 83, 87, 94, 123 och för ett slag (med trådar al silke) 253 proc. af värdet.
.lag vill ej vidare trötta R. o. Ad:n med uppräknandet af alla här förekommande uppgifter, hvilka emellertid stå hvar och en lill tjenst, som deraf önskar taga kännedom, .lag vill blott tillägga, att sammalunda anser Ilie Board of Trade Inilsatserna för stal- och kni/smedsarbeten, (Hardware and Cutlerv) lör arbeten af sammansatta metaller, tennvaror, läder och läderarbeten. papper, porslin och glas m. m. vara i allmänhet öfverdrilna, och alt högst betydliga nedsättningar måste ega rum, för att en hfligare handel till ömsesidig båtnad skall kunna uppstå.
Och detta är nu den tull-lagstiltning som här blifvit utropad såsom så ultra-liberal!
Sorn skall utvisa, huru oförnuftigt och skonlöst man förfarit med våra näringar!
— Mine Hrr! ännu en gång öfverlemnar jag till eder sjelfva att algöra, huru pass befogade dessa tillvitelser varit.
Vid tillfällen sorn delta, får man också nästan alltid höra talas om omstörtningar i näringarne, om dessas undergång, om blifvande arbetslöshet och nöd o. s. v.; men alldeles samma klagorop hafva höjts vid hvarje, om än aldrig så litet, steg framåt på banan af en friare tull-lagstiltning.
Jag minnes ganska väl, huru man 1850, då förbudet mot införsel af ralfineradt socker borttogs, förklarade, att några sockerbruk derefter omöjligen skulle kunna existera i landet, liksom man 1857, (lå någon nedsättning i sockerlullen föreslogs, upprepade samma påstående; och likväl har icke, så vidt jag vet, något enda sockerbruk blifvit nedlagdt, utan hafva tvärtom sockerbruksegare i all - Den 8 Februari f. in. mänhet på sin rörelse samlat ganska vacker förmögenhet och några till och med blifvit millionårer.
Likartade jemmerrop upphäfdes också, när förbudet borttogs och nedsättning skedde i tullen på porslin, men icke desto mindre halva dessa fabriker gått betydligt framåt i alla afseenden, och de nuvarande egarne al våra porslinsbruk hafva haft den upprigtigheten att öppet förklara, att de äro belåtna med den nedsalta tull, som nu sedna>t blifvit fastställd.
På samma sätt förklarade man äfven, med den största säkerhet, att hela vår jernindustri skulle gå sin undergång till mötes, såvida de till dess förmån stadgade export- och import-förbuden borttogos.
Nå väl! dessa förbud hafva försvunnit; ja, till och med tullarne, såväl vid export som till stor del vid import, äro borttagna, men jernindu-trien har icke gått under; den har icke förminskats, utan befinner sig tvärtom i en, om ej hastig, dock jemn tillväxt, och man har efteråt icke ens vågat påstå, att den lidit något af de vidtagna tullförändringarne.
Jag skulle kunna fullfölja denna granskning, jemväl för andra näringar, och visa, att resultaterna i det hela alltid varit desamma; men hvad som redan blifvit sagdt torde vara tillräckligt för att förklara, hvarföre jag för min deLicke kan fästa något synnerligt afseende vid alla dessa olycksprofetior, hvilka ständigt upprepas, fastän de aldrig besannats.
Jag tror deremot, att våra näringar ej blott kunna bestå under en friare handelslagstiftning, utan ock, att den täflan med andra landers industri, som de härigenom underkastas, utgör ett kraftigt medel till deras egen utveckling och till deras gagn för det allmänna.
Mot de särskilda bestämmelserna i den franska traktaten hafva många anmärkningar blifvit framställda.
I främsta rummet har man klandrat, alt den icke innefattar fullständig reciprocitet, enär svenska fartyg endast vid direkt fart blifvit likställda med franska, och man har påstått, att det varit Frankrikes vägran att medgifva en sådan reciprocitet, som löranledde de föregående underhandlingarnas afhrvtande, men att man denna gång varit mindre nogräknad och nöjt sig med en traktat utan full reciprocitet.
Jae, som tror mig hafva en temligen noga kännedom om de föregående underhandlingarna i denna sak, får då upplysa, att orsaken till de föregående afbrotlen ingalunda varit frågan om bristande reciprocitet, utan hafva dessa underhandlingar alltid förts i detta hänseende på samma bas som den sednaste.
Frankrike har nemligen, på grund af särskilda omständigheter, som det vore för vidlyftigt att här antora, aldrig velat i detta fall gå längre än till den direkta sjöfarten, hvilket bäst bevisas deraf, att det icke i någon af de nied andra länder afslulna traktaterna medgifvit likställighet för annan sjöfart.
Oin man ovilkorligen velat åt oss förbehålla en fullständig reciprocitet, så tror jag visserligen, alt detta förut ej skulle hafva varit alldeles omöjligt, men ingalunda på det sätt, att Frankrike kunnat förmås medgifva oss full jemlikhet äfven vid indirekt sjöfart, Den 8 Februari f. in.
443 utan så, att samma inskränkning blifvit stadgad äfven för Franska fartyg vid deras lärt pä Sverige.
Kn sådan bestämmelse kunde dock nu ej ifrågakomma, då vi redan år 1857 uppliäft föreskrifterna om olika tullhehandling för Svenska och främmande fartyg.
För min del motsatte jag mig då detta beslut, som af H. St:r vidtogs i strid med K.
Mits förslag, emedan jag ansåg det vara skäl, att tillsvidare bibehålla dessa föreskrifter, lör alt kunna begagna dem vid underhandlingarne om lättnader lör egna fartyg i främmande länder, synnerligen i Frankrike.
Men jag kan likväl icke instämma i det myckna och bittra klander, som sedermera så olla yttrats mot denna åtgärd, eller i påståendet, att derigenom en stor skada tillskyndats landet.
Det visar sig visserligen, att, till följd häraf, deri franska sjöfarten på Sverige ökat sig betydligt, och för de Svenska skeppsredarnes särskilda intresse kan della måhända antagas hafva varit oförmånligt, ehuru jag tror, att de dyrare Svenska fartygen med större fördel kunnat sysselsättas på annat håll än i trävarutransport mellan Sverige och Frankrike.
Men det är i alla fall icke detta speciella intresse, utan landets gagn i sin helhet, som i främsta rummet måste alses, och alt såväl handeln som exportrörelsen varit väsendtligen underlättad genom en ökad tillgång på lär tve, lärer val icke kunna bestridas.
Utan tvifvel hade det varit ännu bättre, om äfven våra fartyg på samma gång halt fritt tillträde tili de Franska hamnarne (såsom nu blifvit utverkadl), men att man icke endast på grund af bristande reciprocitet bör afstå ifrån att tillegna sig åtminstone de fördelar, hvaröfver man sjelf kan disponera, det liar en stor statsman, nemligen sir Robert Peel, med träffande klarhet, uttryckt i några lå ord.
Han säde: »Det är vårt intresse, att köpa billigt, antingen andra vilja köpa billigt eller ej.»
En talare har mot traktaten anmärkt, att den skulle vara så uppställd, att landtmannaprodukter måste subsummeras under deri grupp af varor, som icke äro i tariffen specificerade, och att de således ej skulle kunna åsättas en högre lull än fornärv:de 15, och framdeles 10 proc. af värdet.
Del har redan blifvit upplyst, att denna uppfattning beror på ett skriffel, eller ett misstag vid öfversättningen — hvilket bort vara liir den språkkunnige anmärkare!) så mycket lättare att inse (itali han så velat) som den Franska texten finnes att tillgå på motstående sidan af tariffen — samt alt med den ifrågavarande bestämmelsen ej åsyftas något annat, än uttrycka samma stadgande, som förekommer i den allmänna tulltaxan, eller att de varor, som i taxan icke äro specificerade, skola, för att ej blifva tullfria, tullbehandlas enligt denna gemensamma rubrik.
Men då alla landtmannaprodukter äro i tulltaxan särskildt upptagna, så är det klart alt de icke kunna hit hänföras.
Äfvenledes har man klandrat nedsättningen af tullen å artificiella blommor och i starka färger sökt framhålla den grymhet, detta skulle innebära mot de stackars Svenska blomster - 444 Den 8 Februari f. ni. tillverkarne, hvilka derigenom förmenas skola bringas till elände.
Den värde anmärkaren glömde dock, eller behagade ej nämna, att tullen å det, för denna fabrikation vigtigaste råämnet, nemligen de delar, hvaraf blommorna förfärdigas, såsom stjelkar, blad, knoppar, o. s. v., samtidigt blifvit så betydligt nedsatt, att deri, i stället för 7^ Bdr, nu bestärnts till endast 2 Rdr pr skålp.; och jag vet särskildt, att dylika fabrikanter anse sig, genom denna tullnedsättning på materialerna, vara fullkomligt ersatta för den större konkurrens med utifrån införda färdiggjorda blommor, för hvilken de blifvit utsatta, men hvilken konkurrens de i allmänhet med skäl icke frukta.
Den talare jag redan förut omnämnt, och som i går med största vidlyftighet kriticerade den Franska traktaten, anmärkte bland annat, att då i den Svenska tulltaxan ej förekom samma vigtiga bestämmelse, som finnes i Franska traktaten, eller att endast sådant vin, som innehöll mindre än 21 proc. alkohol, skulle förtullas såsom vin, utan i stället stadgades, alt vin af högre alkoholhalt än 21 proc. skulle på ett visst uppgifvet sätt förtullas, kunde det mycket lätt hända, att en Fransk spritexportör hitsände sin vara under rubriken vin, lör att lå den billigare förtullad.