Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har nemligen velat finna sistnämnda kammare för simpelt sammansatt, för litet återhållande samt intagande en viss underordnad ställning tili medkammaren.
Vid lösningen af det ingalunda lätta problemet att i vårt land bilda en första kammare, hade man visserligen åtskilligt att välja på, med stöd af exempel från andra stater; man hade herrehus, kungavalda ledamöter, vissa embetsmanna-kategorier o. s. v.; men jag är förvissad om att nationen känner sig förslagets förfaltare särdeles förbunden, att han, med förbigående såväl af alla dessa osvenska elementer som ock af försöket att göra någonting af ett medelst val nybildadt Riddarhus, vidtagit den lämpligaste, den sannt nationela utvägen att genom en anslutning till landstingen grunda ifrågav:de kammare på ett högre graderadt medborgerligt förtroende.
Hvad den återhållande kraften angår, så har i vårt land en sådan icke kunnat sökas och finnas i annat än en fastare samhällsställning, högre lednadsålder, längre fortsatt utöfning af riksdagsmannakallet, och framför allt i det redan nämnda, högre graderade förtroendet.
Man har äfven mycket klandrat olikheten i antal emellan de båda kamrarnes ledamöter samt obilligheten af rösternas sammanräknande vid vissa frågors slutliga afgörande.
Men man synes bär ha förbisett först och främst hvad olikheten i numerär angår, att detta är ett inom de flesta stater allmänt och på goda grunder vedertaget bruk, och som nästan utgör ett axiom i dan moderna statsrätten, vidare hvad den förmenta obilligheten af sammanräknandet vidkommer, att utvägen, strängt taget, egentligen är att betrakta såsom en eftergift emot första kammaren, samt att vid beskaftningsfrågors afgörande tvenne så föga karaktärsskiljda kammares förening för tillfället till en enda utgjorde det lämpligaste sättet att lösa svårigheten.
Emot den föreslagna census ha mycket stränga och sinsemellan mycket stridiga anmärkningar blifvit framställda.
Jag vill här blott fästa uppmärksamheten på, först att census är vid valrätts bestämmande att betrakta såsom ett nödvändigt ondt, samt att den ingalunda saknas i vår nu gällande R. 0., ehuru der icke i siffror uttryckt, och att den här föreslagna census, jemförd med nuv:de bestämmelser för valrätt och med vår tids egendomsvärden och prisförhållanden, icke i allmänhet ger anledning till en på skäl grundad kritik.
Hvad den i åtskilliga stridsskrifter öfverklagade bristen på historiskhet och kristlighet angår, så har den förra anmärkningen redan blifvit af lörfattaren till »Betraktelser i representationsfrågan» så grundligt vederlagd; den sednare åter i en broschyr, med signaturen L. D. G., så träffande och värdigt besvarad, att allt vidare yttrande härom numera må anses alldeles obehöfligt.
Jag anser således, i fullkomlig motsats till alla dem, som bemödat sig att medelst åtskilliga skräckbilders uppkallande väcka misstro och afsky emot det Kongl, förslaget, att följderna af H. 1.
IG 242 Den 4 December. dess antagande skulle blifva af en välgörande inverkan på vårt folk och dess Regering.
Jag tror, att sedan Ståndsinrättningen numera öfverlefvat sig sjelf och befinnes sakna allt stöd i folkopinionen, af hvilken den fordom så kraftigt uppbars, inga halfmesyrer i fråga om representations-reform numera äro användbara, och att det hvilande förslaget närmare än alla de förut väckta uttrycker hvad folket i denna stora fråga verkligen vill och önskar.
Jag är förvissad om att genom förslagets antagande många frön till hat, misstro och tvedrägt olika samhällsklasser emellan skulle vara undanröjda, och att efter ett sådant emellan samtid och forntid ingånget fördrag ett nytt tidehvarf skulle uppgå öfver Sveriges land och folk, banande vägen för en frisk och storartad utveckling af landets inre krafter, äfvensom lör en närmare anslutning till brödrafolket, en fastare ställning till främmande makter.
Och likasom den Konung och den Regering, som inledt reformen, redan helsats med det allmänna bifallets tacksamma hyllning, tror jag att nationens varma erkänsla skulle egnas de Ständer, genom hvilkas högsinta beslut en stor tanke blifvit förvandlad till en fundamentallag, och att denna erkänsla skulle i främsta rummet hembäras det Stånd, som härvid ansåges hafva bringat det största offer åt ett kärt fosterland.
Hvad skulle åter följderna blifva af det Kongl, reformförslagets förkastande?
Den som nu har ordet och de med honom liktänkande älska ej att i likhet med våra motståndare frammana några skräckbilder, och vi behöfva det ej heller, förvissade som vi äro, att detta förslag i sina grunddrag innehåller någonting oförstörbart, någonting, som förr eller sednare ovilkorligen kommer att göra sig gällande.
Men icke dess mindre skulle den närmaste följden af ett afslag, af ett veto, uttaladt af en eller tvenne Ståndsmajoriteter emot nationens vilja, otvifvelaktig! blifva från dennas sida en bitter känsla af besviken förväntan, en nyväckt ovilja och misstro till de Stånd, från hvilka afslaget utgått, en söndring, ej längre inskränkande sig inom riksdagarnes område, utan sträckande sig i allt vidare kretsar öfver hela landet, och sålunda fostrande split och misssämja mellan samhällsklasser, hvilkas endrägt och närmaste anslutning till hvarandra utgör ett af detta Kongl, förslags främsta och vackraste syften.
Hvad nu slutligen R. o.
Ad:s ställning till frågan särskildt angår, så är min fasta öfvertygelse den, att ehuru ett till den framställda Proposm afgifvet ja väl i viss mån kan sägas innebära offret af en dyrbar rättighet, så blefve dock Svenska Adelns förlust genom förslagets antagande vida ringare än man synes vilja tro.
Hvad vi förlora, är vår tillvaro såsom
Stånd; hvad man deremot ej kan taga ifrån oss är våra minnen från fordom, våra sträfvanden att för framtiden bevara och utvidga det inflytande vi genom dessa minnen förvärfvat.
Vi ha redan, Mina Hrr, i mångfaldiga rigtningar blandat oss i våra landsmäns leder; låtom oss nu göra denna blandning, denna anslut - Den 4 December.
243 ning fullständig, så att inga konstgjorda råmärken hädanefter må skilja den ene medborgaren ifrån den andre; hvilket allt dock ingalunda kan förhindra att den fria aktning, som af ett folk alltid hembäres åt slägter, hvilkas medlemmar under århundraden lefvat och verkat för det allmänna, denna aktning, som utgör all Adels grund och vilkor, skall efter likasom före reformens antagande komma dem till del, hvilka deraf gjort sig förtjenta.
Och såsom individer, såsom slägter komma vi ju alltid att stå qvar på samma punkt som tillförene; det är blott den politiska korporationen, hvars upplösande nu är i fråga.
Att öfverge en position, som ej längre är hållbar, detta är hvad vår Konung och vårt folk i detta ögonblick af oss fordrar.
Och det är ju icke nu fråga om någon retrograd rörelse inför en fiende, en åtgärd, som, äfven den, någon gång kan af pligt och nödvändighet ovilkorligt kräfvas; här gäller någonting helt annat, här gäller det att ifrån en enstaka, ensidigt intagen position tåga ut på fältet för att der ansluta sig till den nationela hufvudhären och i dess leder gemensamt deltaga i kampen för rätt, ljus och frihet.
Denna hufvudhär har nu — för att fullfölja bilden — mangrannt och troget samlat sig ikring det Kongl, baneret, hvaruppå är tecknad i raska, tydliga drag, icke en i flera mångfärgade fält fördelad vapensköld, utan Svenskhetens urgamla symbol med den outplånliga inskriften: ett folk och en Konung.
Skall R. o. Ad. nu tveka att sluta sig till samma fana?
Jag vill, jag kan icke tro det.
Låtom oss derföre nu, med åsidosättande af alla häfdvunna fördomar, alla smärre betänkligheter, visa nationen, att vi i denna stund likasom i fordomtimma ha fäderneslandets väl till vårt främsta ögonmärke, att vi förstå att akta på tidens tecken, att lyssna till folkets önskningar; och då skall — jag vågar här uttala denna förutsägelse — ett ur Svenska hjertans djup utgånget, från landets alla delar tusenfaldigt upprepadt lefve! tacksamt jublande höjas för Sveriges Rikes Ridderskap och Adel.
Leijonhufvud, Erik:
Syftningen af ifrågavarande grundlags-förslag är tydligen att lägga väldet i medelklassens händer.
Detta syftemål skall ock ovillkorligen ernås förmedelst de radikala medel, förslaget tillgripit, nemi. konungamaktens försvagande, kyrkans utvisande, Adelns degradering och den egentliga arbetsklassens uteslutande.
Om man kan antaga, att öfrige klasser skola fördraga att sålunda uppgå uti en i alla afseenden, med undantag af förmögenhetsvilkor, nivellerad medelklass, kan man väl också antaga, att den uteslutna arbetsklassen på längden skall fördraga ett välde, som kommer att kännas så mycket mera tryckande, som det erfares både i lagstiftningen och i det dagliga lifvets förhållanden emellan arbetsgivare och arbetstagare?
244 Den 4 December.
Oaktadt förslagets bestämdt demokratiska rigtning, utesluter detsamma dock den egentliga arbetsklassen — lofvar i grundsats hvad det i tillämnmg ej håller —, skall reta genom väckta anspråk, som icke tillfredsställas; och, oaktadt bestämdt erkännande af ett konservativt, ja till och med ett aristokratiskt elements behöflighet, erbjuder förslaget icke någon annan konservatism än förmögenhetens, icke någon annan aristokrati än penningens.
Båda dessa omständigheter synas mig i sina naturliga konseqvenser innebära samma våda, nemi. att göra striden emellan de olika politiska elementerna till en strid emellan fattigdomen och rikedomen, att sålunda hos oss påskynda utbrottet af en af de farligaste strider, hvarmed det moderna samhället hotas.
Förmögenhetens konservatism synes mig genom sin nalur egnad att framkalla fattigdomens opposition, och då det dessutom icke kan betviflas att äfven inom den föreslagna representationen en minoritet och ett derutur uppväxande oppositionsparti skola uppstå, så förefaller det mig naturligt, att detta parti icke skall försumma den hittills med framgång begagnade taktiken, att med tillhjelp af en villig tidningspress vädja till de orepresenterade — att kalla de orepresenterade i gevär — orepresenterade derföre, att de äro fattige; och dermed hafva vi också den fruktade stridsfrågan bragt på dagordningen.
Såsom en af Svenska folkets representanter anser jag för min pligt att uttala dessa mina betänkligheter och att på grund af dern rösta emot antagandet af ifrågav:de förslag.
Om, såsom jag hoppas, vår författning motstår nu mot densamma pågående sprängningsförsök, så torde ock dermed vara bevisadt, att åtminstone icke hela dess grund är vittrad.
Då tiden nu var långt framskriden och 30 ledamöter anmält sig att afgifva ytterligare anföranden i ämnet, hemställde Hr Gr. o. Landtm., att öfverläggningen måtte uppskjutas till morgondagens plenum; hvilket bifölls.
Hr Stuart, Fredrik: Inför Riddarh.-Utsk:t har Hr Ingelotz, Berndt Ludvig Reinhold, för uttagande af pollett företett en fullmagt utgifven af Hr Cedercrantz, Hjalmar Otto, som dock, enligt Riddarhusets genealogiska tabeller, icke vore ättens hufvudman, utan närmaste ättemän, hvadan fullmagten icke kunde godkännas.
Nu har från den såsom hufvudman antecknade Wilhelm Cedercrantz’s i Oscarshamn boende moder ankommit ett så lydande telegram: »På begäran meddelas, att min äldste son Wilhelm Cedercrantz enligt uppgift från England aflidit i Bombay.
Constance Cedercrantz, född Hultenheim.»
Med anledning häraf får jag till R. o. Ad. hemställa, huruvida icke ofvannämnde af Hr Hjalmar Otto Cedercrantz utgifne full - Dea 4 December.
245 magt mä anses giltig och Hr Ingelotz alltså vara berättigad att utfå pollett.
Sedan denna framställning af flere ledamöter blifvit begärd på bordet, anmälde sig och yttrade Hr Mannerskantz, Carl Axel:
Då Hr Stiiarts framställning blifvit begärd på bordet, är jag måhända icke nu berättigad att vidare yttra mig i ämnet, hvarom jag anhåller att Hr Gr. och Landtm, täcktes upplysa mig.
I anledning häraf förklarade Hr Gr. o. Landtm., att det väl stöde Hr Mannerskantz öppet att nu afgifva det yttrande i ämnet, som han kunde finna lämpligt, men att Hr Stuarts framställning, detta oaktadt, komme att hvila på bordet.
Då frågan blifvit begärd på bordet, vill jag endast anmärka, att då jag fick veta att upplysning om Wilhelm Cedercrantzs död erfordrades, för att af nuv:de hufvudman utgifna fullmagt skulle kunna godkännas, telegraferade jag till hans moder och erhöll det svar, som af Hr Stuart nu blifvit uppläst.
Något säkrare intyg om en persons död, än en underrättelse derom från den afiidnes egen moder, lär man väl svårligen kunna erhålla, och det förundrar mig, att icke detta varit tillfyllest för Riddarh.-Utsk:t, som väl efter en sådan upplysning bort kunna godkänna den företedda fullmagten. R. o.
Brakel. 24Ö Den 5 December.
Tisdagen den 5 December 1865.
Oxenstjerna, Axel: Jag får för Hoglofl.
Ståndet anmäla att Öfverste-Löjtnanten Ingelotz, som för några dagar sedan, på grund af en fullmakt för adeliga ätten N:o 921 Cedercrantz, i Riddarh.-Ulsk:t begärde att utfå polett, men med anledning deraf, att Utsk:t icke kunde godkänna fullmakten, begärde frågans hänskjutande till Högloft Ståndet, hvarest den sistl. gårdag bordlädes, i dag anhållit, att återfå samma fullmakt: hvadan jag anhåller att frågan derom således måtte förfalla.
Sedan öfverläggningen förklarats härmed slutad, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad., på sätt Gr.
Oxenstjerna föreslagit, behagade medgifva, att den i sednaste plenum bordlagda frågan om utlemnande af pollett på grund af en utaf Hjalmar Otto Cedercrantz utgifven fullmakt finge förfalla och målet från föredragningslistan afföras.
Till Riddarh.-Utskrt har ingifvits en fullmakt, utlärdad af hufvudmannen för adeliga ätten N:o 1970, Anders Schedvin, hvilken, enligt en år 1850 till Riddarhus-Direktionen inkommen officiel skrifvelse, blifvit af K. Götha HofRätt förklarad omyndig.
Den 26 September innev:de år inkom ett af Sekreteraren i nämnda Hof-Rätt utfärdadt intyg, som vitsordade nämnde förhållanden; men den 1 innev:de månad företeddes inför Utsk:t ett af t. f. Sekreteraren i Götha Hof-Rätt Lothigius utfärdadt intyg, deraf inhemtades att hufvudmannen för adeliga ätten Schedvin, så vidt de i Hot-Rätten förda anteckningar utvisade, aldrig blifvit förklarad omyndig.
Jag får med anledning häraf hemställa till R. o. Ad., huruvida något afseende kan fästas å detta sednare betyg, hvilket måste grunda sig på ett misstag, och huruvida pollett med ani. deraf må utfärdas till fullmaktens innehafvare.
Den 5 December. 247 Gr. Oxenstjerna:
IRiddarh.-Utsk:t har blifvit företedd en fullmakt, utfärdad af f. d.
Under-Löjtnanten Axel Wulfcrona, hvilken, enl. hvad härstädes förda anteckningar utvisa, gjort konkurs.
Konkursdomen föll år 1850, men sedan denna tid har icke inkommit något intyg, att Wulfcrona tillfredsställt sina borgenärers kraf.
Fullmaktens innehafvare har nu begärt, att R. o. Ad. skulle afgöra, huruvida ej Wulfcrona, oaktadt något officielt intyg derom icke finnes, likväl, enär så lång tid förflutit, sedan konkursdomen föll, kan anses qvitt sina borgenärers kraf och fullmakten i anseende dertill vara giltig.
Afven denna fråga bordlädes.
Likaledes har till Riddarh.-Utsk:t ingifvits en fullmakt, utfärdad af Komminister Frih.
Hummerhjelm, med hvilken ett liknande förhållande eger rum, som med elen sednast omnämnde fullmaktsutgifvaren.
Enl. erhållna underrättelser har Frih.
Hummerhjelm erbjudit sina borgenärer ackord.
Fullmaktens innehafvare har nu begärt R. o.
Adis utlåtande öfver hans ansökning att på grund af nämnda fullmakt utfå pollett.
Flera ledamöter begärde jemväl denna framställning på bordet.
Det är visserligen en rättighet, som tillkommer en hvar af de här församlade, att begära en förekommande fråga på bordet, men jag tror icke, att man tillförene begagnat sig af en slik rättighet, då fråga varit om en persons anhållan att få säte och stämma på detta rum.
En sådan bordläggning, hvarigenom ärendet sättes efter en del andra frågor, har till följd, att det synes som om R. o. Ad. ville undanskjuta fullmaktens innehafvare från deltagande i den pågående vigtiga frågans behandling; och ehuru ett sådant förfaringssätt icke har lagen emot sig, hemställer jag dock om det kan betraktas såsom liberalt.
Hr Nordenfelt, Leonard Wilhelm:
Jemte det jag instämmer med den siste värde talaren, ber jag att få framställa anmärkning mot äldste närvarande ledamoten af Riddärh.-Utsk-.t, derföre att frågan om den för adeliga ätten Schedvin utfärdade fullmakt, hvilken underkändes af det näst före gårdagens plenum samlade Riddarh.-Utsk., icke blef i nämnde plenum föredragen.
Då jag i går icke var närvarande vid Riddarh.-Utsk:ts sammanträde, tillkommer det icke mig att till besvarande upptaga den af Hr Nordenfelt framställda anmärkning.
Jag ber att med ani. af Frih. Raabs yttrande få nämna, att ehuru jag icke omtalat de personers namn, som voro inne - 248 Den 5 December. hafvare af de i dag omförmälda fullmakter, känner jag dock dessa personer, och bland dem finnas både anhängare och motståndare till det K. representationsförslaget, så att något afseende derå icke kunnat göras vid dessa frågors behandling.
Hr Stuart, Fredrik:
Som jag vid gårdagens plenum föredragit de frågor, som med ani. af de tvenne, al Gr.
Oxenstjerna först omnämnda, fullmakts-innehafvares till det samma dag samlade Riddarh.-Utsk:t gjorda hemställan, blifvit till R. o. Ad:s pröfning hänskjutna, tror jag icke, att någon försummelse fallit mig till last.
N:o 2, ang. det hvilande förslaget till ny Riksdags-Ordning och dermed sammanhängande ändringar i Regerings-Formen.
En talare har förlidne gårdag förklarat, att han, som lutar mot grafvens brädd, kände sig af sitt samvete uppmanad att arbeta och rösta emot förslaget.
Afven jag nalkas detta mål, der redovisningens timma slår, och hyser en lika varm känsla för ett älskadt fosterland som han.
Jag följer, liksom den ädle ledamoten, mitt samvetes röst, min öfvertygelse, då jag icke blott går att sjelf, i öfverensstämmelse med de åsigter jag bekännt i mer än 30 år, rösta för det hvilande förslaget, utan skulle skatta mig lycklig, orri jag kunde, derest någon ännu är tveksam, i någon mån verka på hans öfvertygelse för samma mening.
I denna syftning var det som jag i går begärde ordet för att i protokollet få nedlägga min mening, och derjemte för att med några ord belysa halten af de anmärkningar, som blifvit gjorda mot förslaget.
En talare yttrade sig, visserligen mycket kort, men desto kraftfullare, då han förklarade sig uttala sitt nej, med önskan att det måtte höras af samtid och efterverld.
Detta tal, ehuru kort, saknade icke sin betydelse på detta rum och vid detta tillfälle.
Jag fattar och förstår, huru ledamöter af detta Stånd, som under en lång följd af år träget skött sitt representantkall, och derunder liksom tagit statens angelägenheter om hand, kunna tveka att skänka sitt förtroende åt andra former än dem, hvarunder de handlat och verkat såsom riksdagsmän.
Ehuru jag väl skulle tillåta mig anse deras åsigt något egoistisk, kan jag icke ett ögonblick neka dem min högaktning, viss sorn jag är, alt deras motstånd härleder sig från en lika ren fosterlandskänsla som mitt bifall.
Jag kan också fatta, att ledamöter af detta Stånd, hvilka i allmänhet icke skött sitt representantkal], komma upp vid ett tillfälle som detta, då fråga är att offra sin representationsrätt på fäderneslandets altare, för att godvilligt afstå en rättighet, hvars motsvarande förbindelser de försummat.
249 Men hvad jag icke kan förstå, hvad jag icke kan uppskatta såsom fosterländskt, det är att män, som hvarken saknat förmåga eller tillgångar eller tillfälle att utöfva den representationsrätt de egt, men likväl sällan eller aldrig varit här vid andra tillfällen, än kanske då fråga varit om att kullvotera ett föregående förslag, nu framträda endast för att med tyngden af sitt nej i vågskålen söka bibehålla en rättighet, hvars motsvarande skyldigheter de sällan, kanske aldrig uppfyllt.
Det eifves ingen rättighet, som icke ålägger en motsvarande pligt.
Vill man undandraga sig denna sednare, blir det en moralisk skyldighet att äfven afstå den förra.
Och då bland de många jag ser omgifva mig på dessa bänkar, utan tvifvel finnes någon, om ej flera, som stå i det af mig nu antydda förhållande, vågar jag bedja eder lägga handen på hjertat och öfverväga, om I kunnen påstå eder handla i fäderneslandets välförstådda intresse, då I begagnen eder rättighet endast och allenast för att motsätta eder den reform, hvartill just edra underlåtenhetssynder gifvit rättmätig befogenhet?
Jag beder eder öfverväga detta ännu en gång, innan [ gån att lägga eder röst i urnan.
Den andre talaren i ordningen, som yttrade sig mot förslaget, helsades med höga bifallsrop, hvarföre hans anspråksfulla ord väl torde förtjena någon belysning.
Huru skarpt han än klandrade förslaget, kunde och ville han icke neka det oafvisliga behofvet af en representationsförändring; han begärde blott ett litet — ett kort uppskof, för att sätta det förslag, som han och hans vänner utarbetat, i stället för det nu föreliggande.
Han hoppades på förträffligheten af sitt förslag, att det skulle i folkets omdöme och hjerta uttränga det Kongliga; han tvifiade ej, att ju de öfriga Stånden och folket skulle sätta lit och förtroende till hans och hans vänners löfte att en kommande riksdag rösta för det förslag de vid denna önskat få hvilande.
Väl erkände han, att Ståndet vid föregående tillfällen afslagit alla framställda förslag, men om 1865 års Riddarhus, som icke kunde bära skulden för de fel föregående riksdagars Riddarhus begått, nu uttalade ett ärligt »Pater peccavi», hoppades han på förtroende till dess redliga afsigter.
Men i samma andetag, som han framställer detta anspråk på förtroende till sina löften, omförmäler han, huruledes nu föreliggande förslag till en början och länge intagit hans hjerta, men sednare kom han att äfven anlita sitt förstånd, och se der! förståndet gillade ej hvad hjertat gjort, utan dref helt plötsligt ut förslaget ur det rum, som det hade haft i hjertat.
Huru vill väl den värde talaren, som sålunda sjelf förrådt huru lättrördt hans hjerta är, och huru ogeneradt hans förstånd kan ändra hans känslor, begära, att R.
St:r och Svenska folket skola nu förlita sig på hans sedan gårdagen, — sedan Lördagen fattade tycke för ett annat förslag?
Månne han ej gifvit full befogenhet till den misstankan, att han åter, innan nästa riksdag, tagit sitt förstånd till fånga och låtit det ur hans rymliga hjerta 250 Den 5 December. utdrifva både detta och flera förslag, sorn det under tiden kunnat inrymma?
Samme talare anförde
Danmarks öde såsom varnande exempel.
En annan talare bakom mig har redan svarat derpå, och jag anhåller endast att till hans yttrande få lägga några ord, som böra vara af vigt för Svenska Riddarhuset.
Det finnes ingen Adel i hela Europa, som står i ett så lyckligt och vänligt förhållande till folket i sitt land, som den Svenska Adeln.
Så var icke förhållandet i Danmark, och deri låg, såsom vi i går hörde, hufvudsakliga anledningen till dess olycka.
Om Riddarhuset nu afslår detta förslag, som redan vunnit ett så stort rum i Svenska folkets hjertan, så är fara för handen, att det förhållande af vänskap och förtroende, som hittills egt rum emellan Adeln och det öfriga folket, skall lida ett sådant afbräck, som med tanken på Danmarks öde gör det till en skyldighet att söka undvika något sådant.
Samme talare sade, att
Riddarhusets majoritet emot förslaget sannolikt blir temligen obetydlig, ehuru den förut varit ganska stor.
Månne ej i erkännandet att förslaget vunnit allt större terräng, ju mer det blifvit kändt, ligger ett påfallande bevis för dess värde?
En talare till venster om mig omtalade, under motiveringen för sitt afslag, de hotelser han läst i en morgontidning.
Jag instämmer med honom, att icke hotelser och skrämskott böra utöfva något inflytande på beslutet.
Men lika svagt som det vore att gifva vika för hotelser, lika svagt vöre det att låta en dagsländas surrande inverka på öfvertygelsen om hvad sorn vore för fäderneslandet nyttigast.
En annan talare, värderad af alla, som hafva den lyckan att känna honom, har också afstvrkt förslagets antagande.
Min vördnad för honom ålägger mig att fästa den största uppmärksamhet vid hans råd.
Men om den högtärade ledamoten., som redan för flera decennier tillbaka gått ifrån de allmänna ärendena och till allmän saknad dragit sig tillbaka från verldsbullret, ännu suttit qvar vid statsrodret och varit i närmare beröring med samtiden, har jag anledning tro att han skulle varit af annan åsigt.