Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men beträder man sanningens väg, der inga smickrets rosor blomma, då — ja, då kommer en herr Eskilander Thomasson med det mångeggade lagens svärd.
Det är nu mera uppenbart för en hvar, att det minsta ord som kan såra en viss stormakts känsliga öra, skall qväfvas.
» Du skall inga andra sympatier hafva! » lyder budet, och blottas några andra, visar det sig att ’ gammal kärlek rostar aldrig ’ — kärleken till Frankrike — det Frankrike som var frihetens och menniskorättens budbärare, då
— ja, då får herr justitieombudsmannen stå till tjenst.
Munlås på och ferm expedition!
Fortgår det på samma väg och med samma fart en lid bortåt — så, hvem vet!
— ett litet svenskt Sibirien vore ju alltid trefligt att ha.
Spetsbergen kunde bli en lämplig deportationsort.
Eller ock kanske det skulle vara geschwindtare att upprätta ett litet svenskt Bastiljen.
Detta vore ju ettsynnerligen vackert minnesmärke af den högsinthet, hvarmed man underlåtit att profanera svenska staten genom deltagande i den franska republikens verldsutställning hundrade året efter den revolution som gjorde det möjligt för Berna-dotteska dynastien att bestiga Sveriges tron.
Och när så den stora politiska och sociala isperioden kommer, när allting blir graflik tystnad och stillhet — och då regeringen ropar bravo och klappar i händerna, kan den alltid vara säker på att höra ekot svara från andra sidan Östersjön.
Och då, herr justitieombudsman, har ni ärligt och troget vakat öfver tryckfriheten — då är det tid på att sticka lagens skrämmande svärd i skidan.
Svenska folket sofver godt i reaktionens och justitieombudsmannens nystärkta nattmössa.
Men vi afbryta skämtet.
Saken är i sjelfva verket alltför allvarsam för att länge behandlas med de lättare vapnen.
Äfven det tunga artilleriet måste fram.
Eftersom herr von Qvantens besök å danska legationen egde rum just den 14 maj, då den svenska munkorgslagen debatterades på riksdagen, hafva vi skäl att tillse, i hvad sammanhang denna lag står med vårt inqvisitionsmål.
Att Sverge nu seglar i kölvattnet af den hohenzollern-bismarckska politiken — detta fatala faktum, till hvilket ofvanstående redogörelse är en så slående illustration — visar sig äfven på mångfaldiga sätt i våra inre förhållanden och särskildt i den nyss i riksdagens sista stund med en nästan andlös brådska framlagda och af kamrarne delvis antagna » munkorgslagen ».
Hade denna lag i sin helhet blifvit antagen, så skulle vi ock för en längre tid ha kunnat säga farväl åt yttrandefriheten inom Sverige.
Ty nog hade vederbörande lätt nog i hvaije obehaglig meningsyttring kunnat spåra ett försök att förleda till en åtgärd, som innebar » hot mot samhällsordningen eller fara for dess bestånd ».
Och vid hvarje tillfälle, der man kunnat finna sig föranlåten till en sådan tolkning, skulle polismyndigheten kunnat ingripa, upplösa en förening, förbjuda ett möte eller ett föredrag, hindra en talareatt fortsätta, då han redan böijat tala, och skulle en domstol lika lätt och beqvämt kunnat döma till böter eller fängelse
— allt på grund af denna sannskyldiga » kautschukparagraf », som i intet stod efter sin tyska förebild.
Om ifrågavarande bestämmelse om lockelse till åtgärd, som innebär hot mot den bestående samhällsordningen är ett uttryck för, hvad vår nuvarande regering och majoriteten i vår Första kammare velat, men ej kunnat, så äro deremot de andra bestämmelserna i hennes förslag — om straff för uppmaning » till andra brott » (än våld mot person och egendom) för hvilka strafflagen stadgar ansvar, och om straff för försök att » förleda till ohörsamhet mot lag eller laga myndighet » — uttryck för huru långt den nuvarande majoriteten i vår Andra kammare kan gå med i repressiva åtgärder.
Och äfven detta är icke så litet.
De antagna förändringarna äro ingalunda så oskyldiga, som mången synes tro.
Redan med den förstnämnda kan man — med en smula god vilja — komma rätt långt, hvilket lätt inses, om man betänker, hvilket stort antal olika handlingar — som för ingen del alla för det allmänna rättsmedvetandet framstå såsom brottsliga — af strafflagen äro belagda med straff.
Och hvilket vidsträckt spelrum för godtycket lemnar icke stadgandet om försök att » förleda (icke uppmana, utan förleda!
) till ohörsamhet mot lag eller laga myndighet »?
Det behöfves ej mycken skarpsinnighet för att finna, att äfven ' dessa bestämmelser äro » kautschukparagrafer », om än deras egenskap af sådana vid första påseendet ej så hastigt genomskådas, som förhållandet är med den af Andra kammaren icke antagna bestämmelsen om » hot ».
Att det icke heller är meningen att lemna dessa tillfallen till ingripande mot misshagliga åsigter obegagnade, kan man godt förstå af de mångfaldiga tecken — af hvilka väl föregående berättelse är ett af de mest i ögonen fallande — som visa, att man vill åt yttrandefriheten, eller måhända rättare sagdt, att man inslagit en sådan väg, inlåtit sig på ett sådant politiskt system, hvars bestånd tydligt nog är oförenligt med denna frihet.
Betecknande i detta hänseende äro de yttranden, som under debatten om munkorgslagen i Andra kammaren faldes af Bismarcks lärjunge, statsministern friherre Bildt.
Denne framkastade nämligen sjelf frågan: är det då nödvändigt att göra inskränkningar i yttrandefriheten?
och fortfor: » derpå måste man svara ett obetingadt » ja ».
Vi-dare frågade han: men kan man då icke uppskjuta med införandet i lagen af sådana inskränkningar?
» Derpå », sade han, » måste man svara ett obetingadt » nej! » Och af hans anförande i dess helhet framgick alldeles otvetydigt, att här icke så mycket var fråga om att med lagens straff drabba vissa specielt brottsliga uttalanden eller uppmaningar, som icke mera om att komma åt sådana sträfvanden och sådana agitationer, som i anseende till sitt syfte och sin anda äro egnade att hota den bestående samhällsordningen eller att förleda medborgare att förgripa sig mot densamma eller visa » ohörsamhet mot lag eller laga myndighet ».
Men då här sålunda var frågan om att hindra och straffa icke blott uppmaningar till bestämda, mot den bestående samhällsordningen riktade handlingar eller uppmaningar till bestämda lagbrott eller till någon speciell ohörsamhet mot lag eller laga myndighet, utan hvarje sådan agitation, som anses i allmänhet innebära ett hot mot det bestående eller i allmänhet egga till lagstridiga handlingar eller ohörsamhet — hvem ser icke hvilket gränslöst spelrum här är öppnadt för godtycket?
Hvem ser icke, att med en sådan uppfattning af ifrågavarande lag hos dess upphofsmän nästan samma bruk kan göras af de återstående delarne af densamma, de delar som gingo igenom på riksdagen, som af det hela?
En sådan lag är verkligen riktad icke blott mot hänsynslösa och våldsamma agitationer, utan äfven mot de ädlaste reformsträf-vanden.
Det gifves väl knappast någon stor reform i seder, lagar och sociala förhållanden, som icke i sin början stött på ett kompakt motstånd hos det stora flertalet, i synnerhet hos de klasser, som sutit inne med samhällets största förmåner och allra synnerligast hos de styrande, knappast någon, hvilkens förfäktare icke blifvit stämplade såsom » samvetslösa agitatorer » (det slagord, som man under munkorgslagsdebat-ten sä ofta fick höra).
Vi behöfva icke gå långt tillbaka i tiden för att finna detta.
Vi behöfva blott minnas agitationen för slafveriets afskaffande i Nordamerikas Förenta Stater för några decennier tillbaka, de tillmälen och beskyllningar, som den bestående samhällsordningens försvarare riktade mot desse agitatorer, det raseri hvarmed de förföljde dem.
Och dock har väl svårligen någon rättfärdigare sak försvarats af menniskor än den, för hvilken agitatorer sådana som William Lloyd Garrison, Charles Sumner, WendellPhilips och Theodore Parker då kämpade.
Betänker man detta, så kan man till dess rätta halt uppskatta det under ifrågavarande debatt ofta hörda yttrandet från regeringens anhängare, att denna lag (munkorgslagen) ej var farlig, ty den drabbade inga andra än agitatorerna.
Visserligen kan en agitatorisk verksamhet for främjandet af vissa syften eller meningar vara sådan, att ett lagligt ingripande mot densamma kan vara både berättigadt och nödvändigt.
Men dertill behöfvas endast sådana lagar, som stadga straff för vissa, bestämda handlingar eller uppmaningar, och sådana hade vi redan, innan vi lyckliggjordes med någon munkorgslag.
En betänklig sida vid denna lag är äfven det hot den innebär mot vår bestående samhällsordning, för så vidt denna har ett uttryck i den grundlag, som år 1812 stiftades till skydd för det tryckta ordets frihet.
Här talas visserligen om straff för uppmaningar » till andra brott » och för förledande till » ohörsamhet » både i tal och tryck; men i regeringens motivering anmärkes, att denna lag, för så vidt den gäller det tryckta ordet, först genom en motsvarande förändring af tryckfrihetslagen kan blifva tillämplig.
Ännu föreligger således blott ett hot mot det tryckta ordets frihet (för såvidt den skall skyddas genom tryckfrihetslagen sådan den nu är), attentatet mot denna frihet återstår ännu.
För att förekomma det, gäller det för svenska folket (eller rättare sagdt för den röstberättigade delen af detsamma) att se upp vid valen till Andra kammaren hösten 1890, så att vi ej då få en » laglig » majoritet sådan som den närvarande.
Lyckligtvis är tryckfrihetslagen ännu grundlag och kan derför ej ändras annat än genom samstämmande riksdagsbeslut under två på hvarandra följande valperioder.
Hvarför ha vi råkat ut för sådana äfventyr?
Hvarför har en frihetsfientlig reaktion småningom smugit sig öfver oss och slutligen lagt beslag på regering, riksdag och en stor del af pressen?
Orsakerna äro många och invecklade, och vi vilja ej försöka att här utreda dem.
Men en vigtig faktor i denna reaktion är det, att vi kommit in i den preussiska junker-byråkrat- och Gudsnådes-politikens kölvatten.
Denna politik — som äfven är och under åratal varit vårt junkerdömes politik — har länge gått och skrockat och spökat hos oss innan den kom till makten — med stora ord och åthäfvor om fosterländskhet, medan den medfrenetiskt raseri sökt isolera oss från och väcka hat till våra nordiska stamfränder i vester och söder, med ständig lystnad efter att imitera det bismarckska tullskyddet för spanmål och andra nödvändighetsvaror så väl som tullskyddet för förlegade åsigter mot nya och reformatoriska idéer.
Slutligen — närmast genom valkrånglet i Stockholm 1887
— kom den in i konungens rådkammare.
Men det närvarande tillståndet i mönsterlandet på andra sidan Östersjön
— der vi se ett stort, rikt begåfvadt kulturfolk, nedböjdt till jorden af tryckande skattebördor samt de ännu mera tryckande banden på tankens och ordets frihet, midt under glansen af en eminent europeisk maktställning stå vid randen af en afgrund med den hotande utsigten till omstörtningar hvilkas förelöpare den nuvarande arbetarerörelsen antagligen är — lockar just icke till efterföljd.
Fastmera kan man här med allt skäl säga: vestigia terrent.
Äfven till den beryktade Geffkenprocessen ha vi här fått ett motstycke, men ännu orimligare än dess förebild.
Liksom vederbörande i Tyskland icke sakförde utgifvaren af Deutsche Rundschau, utan uppsökte författaren, så hafva vederbörande i Sverige, alldeles i strid med tryckfrihetslagen, också angripit den person som skrifvit ifrågavarande uppsats.
Äfven den likheten finnes, att den angripne skriftställaren var i båda fallen den aflidne herskarens vän; hvar-emot den olikheten företer sig att i Tyskland egde den för menta ogrannlagenheten af författaren rum vid kejsarens nyss öppnade grift, under det att i Sverige ett fjerdedels sekel förrunnit sedan de afhandlade tilldragelserna timat.
Det hot, för hvilket i ofvanstående berättelse redogöres, var naturligtvis endast ett skrämskott.
Då icke ens i Tyskland processen mot GelTken kunde lyckas, så borde väl icke heller här detta ännu värre försök mot tryckfriheten kunna hafva någon framgång.
Ingen domstol lär väl i föreliggande sak kunna fälla.
Men en utväg hade man, att i tysthet be-grafva » Dagens Krönika » — den paragrai i tryckfrihetslagen, som gifver regeringen makt att seqvestrera en skrift, som hon anser kunna föranleda » missnöje » (!
) hos främmande makt.
Då vi nu emellertid framlagt saken inför allmänheten, äro vi öfvertygade att ett sådant steg icke skall tagas.
Detta skulle från allmänhetens sida — sedan den blifvit upplyst om sakens verkliga sammanhang — framkalla en för upphofsmännen till detta attentat mot tryckfriheten rent af förkrossande storm af harm och åtlöje.
Dessa känslor skola säkerligen ej minskas deraf, att justitieombudsmannen, den af riksdagen tillsatte vaktaren af folkets författningsenliga rättigheter, här — helt cyniskt — gått regeringens ärenden.Den 5 maj 1789.
Orden reform och revolution äro väl båda uttryck för ett framåtgkenåe, men de börjas ändå, alldeles som ordet reaktion, med stafvelsen re, som betyder tillbaka.
Skilnaden är visserligen den, att i sistnämnda ordet antyder detta prefix sjelfva hufvudsyftet, i de båda förstnämnda ett förberedande tillvägagångssätt.
Man måste i sjelfva verket genom ett till-bakasprång » taga sats », då det gäller att genom ett dristigt språng öfver ett i vägen mötande hinder komma fram.
» Mänskligheten har svårt att komma till nya skapelser och fasthåller derför forntidsminnena som ett dyrbart arf », yttrar på något ställe Mommsen.
Framtidens hopp söker sitt rot-faste i det förflutna.
Så äro ock hundraårsminnena något mer än rhetoriska jubilémotiv, de gifva väckelser och stundom framtidslöften.
Den 5 maj 1889 förde med sig ett hundraårsminne af främsta rang; den 4 augusti skall medföra ett annat, säkerligen ännu betydelsefullare.
Den stora revolutionen » tog sats » den 5 maj 1789, eller kanske rättare: den gjorde sista tillbakasteget för att sedan (den 17 juni) taga sats.
Vi vilja här först taga i betraktande den situation, från hvilken tillbakasprånget gjordes, derefter tillbakasprångets egen beskaffenhet, och slutligen under hvilka omständigheter och med hvilka förhoppningar man » tog sats ».
Då Ludvig XVI, » den efterlängtade », uppstiger på tronen, lefver ännu större delen af Europa under det officielterkända hägnet af xancien régime ».
Konungen föreställer den gudomliga allmakten och rättvisan, kyrkan den gudomliga heligheten och all visheten, adeln allt upphöjdt och ädelt.
Det öfriga folket är till för att lyda, tro och betala.
Konungens maktfullkomlighet utgrenar sig i » befallningsmännen, de der af honom sände äro, de onda till straf!
och de goda till pris », och dessa ämbetsmän hade, åtminstone i de högre graderna, heraldikens osvikliga insegel på det upphöjda och ädla.
Konungadömet är Guds härlighets afspegling, hvar-af kyrkan, adeln och byråkratien, hvar i sin mon gifva reflex; det vore då rent af en dödssynd att ej villigt offra, hvad all denna härlighet kostar.
Från konungen utgår rättvisan: hvad han genom sina organer befaller, det är rätt, och för undersåten gäller endast att blindt lyda.
öfver kyrkan hvi-lar den gudomliga visdomsinspirationen; hvad hon genom sitt presterskap förkunnar, det är sant, och för lekmannen gäller det endast att blindt tro.
Hvad » ädlingen » gör, det är ädelt, och derför tillkommer honom ödmjuk vördnad.
Folket skall hållas i sträng tuktan för att obetingadt lyda, lefva i en » lycklig » okunnighet för att blindt tro, och arbeta i sitt anletes svett för att kunna tillräckligt betala.
Men det hade gått, som det plägar gå, när människan vill upphäfva sig till Guds ställföreträdare här på jorden.
Man talar så mycket om » hädelse » i våra dagar; men här förelåg en af de maktegande förkunnad och i hela samhällsordningen nttalad hädelse af förfärligaste slag, sådan icke ens Lennstrand och Branting, ja allraminst de, kunnat tillåta sig den.
Men den straffade sig sjelf i sina egna omedelbara följder.
Gudsrepresentationen lyckades nämligen så klent, att sjelfva förutsättningens orimlighet derigenom trädde i öppen dag.
Furstarnes och hofvens skändliga sedeslöshet vände upp och ned på alla sedlighetsbegrepp; inför de makt-egandes godtycke stod folket rättslöst; genom de i lagens namn drifna utpressningarne blef den stora massan utarmad; kyrkan, som på intet sätt gjorde skäl för epitetet » helig »; bannlyste mer än en gång erkännandet af uppenbara fakta, det » upphöjda och ädla * ståndet gaf det mest eklatanta exempel af lågsint kryperi för makten och oädelt öfversitteri mot de lingare.
Dertill kom nu i Frankrike, att hofvets slöseri och favoriternas omättlighet ådragit riket en skuldbörda, hvars räntor icke kunde genom beskattningen utpressas, hur obarmhertigt den än månde suga; en statsbankrutt stod fördörren.
Sådant var det » gudsrike » man förverkligat, sådan den » lycksalighet » det erbjöd.
Tillbakasprånget hade redan börjat.
Man hade först kastat en pröfvande blick inåt och utåt d. v. s. i människoanden och i naturen: man hade tillegnat sig Lockes filosofi och resultaten af Newtons naturforskning.
Voltairehade på intresseväckande sätt populariserat dem; Con-dillac, Helvetius och encyklopedistema drogo derur de yttersta och ytterligaste slutföljderna.
Så vidtog sjelfva tillbakasprånget; den litterära rörelsen skred » from sounds to things », från metafysiken och naturfilosofien till historien.
Montes-quieu vägledde med » Esprit des lois », Voltaire med sin för den framtida häfdateckningen banbrytande » Essay sur les moeurs ».
Man fann.
att det rådande samhället växt upp ur den vesterländska feodalismens och den byzantinska ab-solutismens medeltidsrötter; men man fann också en ur andra, bättre rötter uppspirad växtlighet, som dock under tidernas lopp blifvit qväfd eller hämmad.
Man fann den romerska municipalförfattningen, ur hvilken Italiens och Tysklands fria städer och de franska » les communes » under medeltiden växt upp.
Utgånget från de sistnämnda, hade det » tredje ståndet » en tid, om än ringaktadt och nedsatt, stått vid adelns och kleresiets sida, så länge riksdagarne » les états généraux » ännu sammankallades, men på dem hade Richelieu gjort slut.
Då blef lösen: skär bort, så långt möjligt är, de feodala och byzantinska rötterna och återställ utvecklingen af de municipala.
Ja, då man nu en gång börjat insupa fomklassisk lifsluft, hvarför ej gå tillbaka till den romerska republiken, ja till hellenismens fria medbor-garlif?
Der var ju ett historiskt knytfäste af yppersta slag.
De mer exalterade nöjde sig icke ens dermed; Rousseau ville gå tillbaka ända till det ursprungliga naturtillståndet.
Dessa litteratörfunderingar, som under Ludvig XV hårdt förföljts, började man nu finna lika oskadliga som spirituela.
Den beskedlige Ludvig XVI var nog välmenande, fast han drogs hit och dit af två motsatta inflytelser, reformvännernas och hofkretsens.
De förre experimenterade smått med nämnda funderingar i sina försök att utreda den allt outred-ligare finansiela härfvan, den senare fann i dem intressanta ämnen för » salongsliberal » konversation.
Sålunda kunde den förut bannlyste Voltaire nu från alla håll helsas medjublande hänförelse (jämför, mutatis mutandis, Ibsens mottagande här i Stockholm) vid hans besök i Paris (1778), der han dog midt under triumfens berusning.
Regeringen gick in på att understödja den nordamerikanska frihetskampen; de der frihetsidéerna voro ju praktiskt » oskadliga », men genom att bistå uppresningen skulle man försvaga Englands kolonialmakt.
Markis Lafavette hade sjelf farit öfver till Amerika för att deltaga i kampen; han återkom, fullständigt vunnen för de der idéerna och besluten att arbeta för deras förverkligande äfven i Frankrike.
Abbé Talleyrand hade på egen bekostnad utrustat ett kaparefartyg för deltagande i samma kamp och skattade sig lycklig öfver att i Paris hafva gjort personlig bekantskap med Voltaire.
Men idéerna visade sig kunna praktiskt förverkligas; på grundvalen af de ur filosofien deducerade » mänskliga rättigheterna » och Montesquieus samhällsteorier reste sig den nordamerikanska republiken, erkänd genom 1783 års fredsslut.
» Charmant, på min ära charmant! » jubilerade hofmännen; sa-longskonversationen hade fått briljanta ämnen, och någon fara kunde man ej varsna, ty Amerika låg ju så långt aflägset.
Förnäma herrar och damer koketterade på allt sätt för den gamle vördnadsvärde Franklin, så länge han som den späda republikens sändebud uppehöll sig i Versailles.
Man kunde emellertid i de högsta kretsarne ej undgå att märka, huru farlig hans närvaro ändå var.
Den uppstyltade, förkonstlade societeten liksom skämdes för sitt bjefs inför den enkle, okonstlade republikanen.
Man började redan lägga bort ro-cocochapeaun, puderperuken med stångpiskan, den broderade sammetsfracken, knäbyxorna och silkesstrumporna för att i stället likna Franklin, genom att bära qväkarnes svarta cylinderhatt, den enkla svarta klädesfracken och de svarta långbyxorna.
Man hade emellertid vid hofvet en dunkel förkänning af, att kostymens revolution kunde vara ett förebud till samhällets, och cylinderhatten, nu så genomlojal, blef på den tiden ett yttre kännetecken på misshagliga åsigter.
Det var ej underligt, att hofsocieteten blef orolig, ty man kände allt kusligare den finansiela marken svigta under sina fötter.
Neckers » compte rendu » hade för hela allmänheten uppdagat den oerhörda statsbristen.
Från det af officielt hemlighetsmakeri dittills strängt omgärdade regeringskabinettet trängde med ens ett blixtljus, som slog hela allmänheten med häpnad.
Han ville dermed framtvinga riksständernassammankallande, ty endast » tredje ståndet » kunde ju gifva erforderlig bevillning, måhända drifva adeln och kleresiet, hittills så godt som skattefria, att äfven något bidraga.
Det var att gå tillbaka till 1614, då » tredje ståndet » senast fick vara med; men det vore på samma gång att återuppväcka det municipala samhällslif, som man trott för alltid vara be-grafvet Man anade redan, att en stundande revolution sökte sitt knvtfaste i det förflutna.
Quel horreur!
Dertill kom ju också Neckers impertinenta indragningar på utgiftsstaten, hvilka helt säkert riksständerna skulle i än större utsträckning göra till vilkor för sina bevillningar.
Hur skulle det då gå med drottningens » nålpenningar », med de ständigt nya millionanslagen åt grefvarne af Provence och Artois, med hofstatens många tjenster och rikliga sportler, med favori-ternes rundligt tilltagna pensioner?
Nej, för all del, icke ett ord om riksständerna!
Necker fick onådigt afsked för sin förargliga » indiskretion ».
I Calonne fick i stället hofvet en minister efter sitt sinne.
Ingen fara, förklarade han, man eger ju ännu kredit och behöfver ej att sammankalla några riksständer.
Och krediten anlitades utan hejd, så länge det gick att draga vexlar derpå.
Med de inflytande lånta medlen tillfredsstäldes hof-vets alla pretentioner, och slöseriet blef större än någonsin förut.
Hofkretsen jublade sitt bifall åt den » genialiske » Calonne, som framtrollade det rika öfverflödet; man kunde nu öfverlägset hånle åt minnet af den stymparen Necker med hans besparingskält och hans riksständer.
Men den skimrande bubblan brast snart; krediten tog slut, oredan var nu värre än någonsin, och man var tvungen att söka penninge-bevillning inom landet.
Riksständerna ville man för ingen del sammankalla, men någon penningbeviljande korporation måste man ändå vädja till.
Calonne fick då en » genialisk » idé; han lät sammankalla » les notables », hvilka församlades i Versailles den 22 febr.
Denna korporation var något i samma väg som Gustaf
II Adolf » utskottsriksdagar », hvilka nästan synas hafva tillkommit efter föredömet af » les notables ».
I båda korporationerna sammanträdde de högtbetrodde, privilegierade och med kunglig fullmakt försedde, med uteslutning af de egentligen skattdragande, hvilkas närvaro var till besvär.
» Les notables » hade på Richelieus tid en och annan gång sammankallats, då man behöfde penningar, men ändå icke villevela af riksständerna.
Nu blefvo de fördelade i 7 sektioner, hvardera under presidium af en prins.
Det gick som man kunde förutse: adeln och kleresiet ville ej afstå från sin skattefrihet, och å tredje ståndets vägnar kunde de inga penningar bevilja.
1 stället afgåfvos olägliga reformförslag, hvaraf ju intet guld kunde myntas, och Lafayette framstälde äfven här krafvet på riksständernas sammankallande, hvilket skar ganska misshagligt i öronen på grefven af Artois.
Calonne måste nu afträda och begaf sig, förföljd af allmänhetens hat, till England.