Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:t liar väl insett, huru betungande det nuvarande stadgandet i afseende å skattens erläggande är för näringsidkarne, men, enär Utsk:t känt den fördomsfullhet, som existerar, samt fruktat, att det der gamla spöket, husbehofsbränningen, skulle målas på väggen af de till allt framåtskridande istadiga motståndarne, om steget toges fullt ut, har Utsk:t sökt gå en medelväg, i det Utslct föreslagit, att endast hälften af skatten bör betalas på förhand samt att
Kronan skall erhålla säkerhet uti den tillverkade varan för den återstående skatten.
Icke heller denna medelväg anses nu vara tillfyllestgörande!
Huru skall jag då kunna hoppas framgång för Gr.
De la Gardies förslag, hvilket TJtskit väl önskade understödja, men dock ansåg vara för mycket ärligt ooh rättvist?
Som jag icke vågar hoppas, att detta förslag skall vinna framgång, får jag uttrycka min önskan, att R. o. Ad. åtminstone måtte göra half rättvisa och bifalla Utskrts förslag.
Jag har visserl. fått höra mycket tal om istadiga och envisa menniskor, som Frih. v. Schulzenheim bekämpar, men äfven med äfventyr att erhålla sådana epiteter, kan jag dock icke annat än vidhålla den sats, jag yrkat, eller att det är betänkligt att frångå en lagstiftning med välgrundade, nu bepröfvade stadganden, som vi efter långvariga och svåra strider lyckligen erhållit, för tolf år tillbaka, en lagstiftning, hvilken gjort landet mycket gagn och ej värre betungat bränvinstillverkarne, än att de ganska väl kunnat idka sin rörelse; denna sats har ej blifvit af Frih. v. Schulzenheim vederlagd.
Egentliga orsaken, hvarföre jag ånyo begärt ordet, är den, att man fästat min uppmärksamhet derpå, att ett ordagrannt vidblifvande vid nu gällande 20 och 22 §§ skulle, till följd af ordställningen i dessa §§, måhända stå mindre väl tillsammans med vissa af R. o. Ad. i detta ämne redan fattade beslut, och får jag derföre anhålla, att 18:de §:n i den nya författningen, hvilken afser att ersätta innehållet i nu gällande nämnde §§, måtte erhålla följande något 304 Den 14 Maj. förändrade lydelse, att: »afgift för bränvinstillverkning erlägges förskottsvis för en tillverkningstermin i sender med den för terminen belöpande afgift; samt att, likasom hittills, det må vara tillåtet för den tillverkare, som sådant önskar, att före terminens början erlägga afgiften för hela det anmälda beloppet, eller förskottsvis nedsätta penningar till gäldande af afgiften för en möjligen blifvande öfverskotts tillverkning.»
Och får jag hos Hr Gr. o. Landtm, begära propos. å detta mitt yrkande. R. o. Ad. täckes benäget linna, hurusom jag endast åsyftat att uti ordalag, afpassade till enlighet med frågans nuvarande ställning och Högloft.
Ståndets i föregående punkter fattade förfoganden, uttrycka ett vidblifvande, uti sak, af hittills gällande stadganden, hvad nu föredragne speciella del af ärendet angår.
Jag har visserl. icke egentligen något att invända mot Frih. Cederströms förslag, liksom jag erkänner att ordet »termin» har helt olika betydelse i gamla och nya författningen — i gamla en hel, i nya en half månad —, men då det åligger Utslct att vidtaga de redaktionsändringar, som af fattade beslut blifva en följd, torde R. o.
Ad. endast behöfva besluta, att 20:e och 22:a §§:na skola bibehållas, med blott den ändring, att orden »halfva tillverkningsterminen» utbytas mot 14 dagar.
Hr Bennich, Nils Axel Gustafsson: (Yttrandet har af talaren icke blifvit återlemnadt.)
Det är ostridigt, att den förevarande frågan är af ganska stor vigt, enär den omedelbart inverkar på så många personers ställning och möjlighet till bergning.
Staten bör icke gå strängare tillväga än den behöfver för att bibehålla den undantagslagstiftning, som är nödvändig för bränvinshandteringen, hvilken icke kan jemföras med hvarje annan näring.
Jag medgifver visserligen, att allt, som utan alltför stora olägenheter kan göras till lindring för bränvinstillverkarne, bör göras, men hvad Utsk:t. här föreslagit, kan jag dock icke anse ändamålsenligt.
De la Gardie har sagt, att, då alla andra näringar hafva nederlagsrätt, bör äfven bränvinshandteringen åtnjuta samma fördel; men jag får fästa uppmärksamheten derå, att det är en helt annan sak att lägga upp en vara å en stapelort i ett dertill inrättadt magasin under ständig tillsyn, än, på sätt Utsk:t föreslagit, lägga varan under kontrollörens lås i särskildt rum å det ställe, der tillverkningen skett.
Följden af ett sådant stadgande skulle blifva, att kontrollören måste qvarstadna, så länge Den 14 Maj. 305 länge något bränvin funnes förvaradt såsom säkerhet, men i sådant fåll skulle genom det till kontrollören utgående underhåll hela den räntevinst, som genom ifrågavarande stadgande är för bränvinstillverkaren afsedd, gå förlorad.
Jag yrkar, att det nuvarande stadgandet i afseende å skattens erläggande måtte bibehållas.
Jag får anhålla, att§§:na icke måtte behandlas i en sådan sammanblandning, som Gr.
Liljencrants funnit lämplig, utan hvarje § särskildt afgöras i enlighet med den af R. o. Ad. beslutade och hittills följda föredragningsordningen, på det att icke R. o. Ad. måtte öfverraskas med att hafva fattat beslut i någon fråga, som icke är föremål för öfverläggning.
— Således hafva vi nu endast att besluta, huruvida bränvinsskatten skall helt och hållet eller endast till hälften erläggas i förskott; och torde i följd deraf diskussionen nu böra inskränka sig till denna fråga.
Jag har sjelf vid 1853 års riksdag deltagit i utarbetandet af det förslag, hvarpå den nuvarande bränvinslagstiftningen hvilar; man ansåg sig då böra stadga, att skatten skulle erläggas i förskott, på det att icke alltför många skulle kasta sig på bränvinshandteringen.
Detta stadgande är dock mycket betungande för bränvinstillverkaren, — ty han nödgas derigenom att mot hårda vilkor förskaffa sig de erforderliga pennmgarne i bankerna —, och bör derföre nu, sedan liberalare åsigter gjort sig gällande, borttagas.
I 5:te §:n af Norska bränvinslagen, hvilken åberopats af dem, som vilja vara mest stränga mot bränvinshandteringen i Sverige, stadgas, att endast så mycket bränvin, som, enligt af Departementet åsatt pris, anses fullt betrygga Staten för att den skall utfå skatten 30 dagar efter terminens slut, skall undantagas och läggas på allmänt ställe inom lås och nyckel.
Detta är praktiskt och klokt.
Jag tror, att den medelväg, Utsk:t föreslagit, är mindre ändamålsenlig, emedan det torde komma att medföra mycket besvär för en kronolänsman att utöfva tillsyn öfver det deponerade bränvinet samt passa på, då det skall uttagas.
Deremot anser jag Gr.
De la Gardies förslag, att kontrollören skall qvarstadna på stället så länge något bränvin finnes deponeradt, mest lämpligt och betryggande, samt anhåller derföre om bifall till detsamma.
Jag ber att få förena mig med Frih. Cederström. H. V. 20 306 Den 14 Maj.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, förmälte Hr Gr. o. Landtm., att under densamma hade yrkats dels bifall till Utsk:ts förevarande hemställan, dels af Gr.
De la Gardie, att 18:de §:n i förslaget skulle erhålla följande lydelse:
Afgift för bränvinstillverkning under en termin erlägges inom åtta dagar efter samma termins utgång, och får icke i något fall" understiga hvad som svarar emot den minsta tillverkning, hvilken enligt § 4 medgifven är.
Vill tillverkare under terminen förskottsvis göra afbetalning å sådan afgift, vare dertill berättigad, dock att det alltid sker för jemna hundradetal kannor; och erhålle, vid verkställd sliitliqvid för terminen, åter hvad han tilläfventyrs för mycket inbetalt.
Det belopp bränvin, för hvilket afgift sålunda blifvit erlagd, får af tillverkaren uttagas och disponeras; allt det öfriga skall, intill dess afgiften derför blifvit gulden, uti särskildt, säkert rum å det ställe, der tillverkningen skett, under kontrollörens lås förvaras.
Intill dess afgiften för hela terminens tillverkning blifvit erlagd, qvarstadne kontrollören vid tillverkningsstället; de första åtta dagarne efter terminens slut på Statens bekostnad, derefter på bränvinstillverkarens; är ej afgiften gulden, då åtta dagar förflutit efter terminens slut, anmode kontrollören vederbörande kronobetjent att ofördröjligen verkställa utmätning och försäljning af det i förvar tagna bränvinet.
Bränvinstillverkare vare pligtig att uti inländsk, vederbörligen fastställd försäkringsinrättning låta mot eldfara försäkra det bränvin, som kan komma att på förstnämnda sätt förvaras samt att till kontrollören aflemna försäkringshandlingen, innan tillverkningen utsträckes öfver det belopp, hvarför afgift blifvit förskottsvis erlagd; åliggande kontrollören att, när han efter tillverkningens slut från bränneriet afreser, till kronobetjeningen öfverlemna försäkringshandlingen, hvilken skall vara gällande för en tid af minst sextio dagar efter tillverkningens slut; — dels af Frih.
Cederström, att II. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte fatta följande beslut:
Att afgift för bränvinstillverkning erlägges förskottsvis för en tiilverkningstermin i sender, med den för terminen belöpande afgift; samt att likasom hittills det må vara tillåtet för den tillverkare, som sådant önskar, att före terminens början erlägga afgiften för hela det anmälda beloppet eller förskottsvis nedsätta penningar till gäldande af afgiften för en möjligen blifvande öfverskottstill verkning; Den 14 Mai. 307 dels ock slutligen af Hr Nordenfelt, att Utsk:ts hemställan skulle afslås samt 20:de §:n i nu gällande förordning oförändrad bibehållas.
Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej jemte några ja, sedermera propos. på antagande af Gr.
De la Gardies förslag, då svaren utföllo med många nej, blandade med ja, vidare propos. på antagande af Frih.
Cederströms förslag, hvilken propos. besvarades med många ja, blandade med nej, och slutligen propos. på afslag å Utskits hemställan och bibehållande af hvad i ämnet nu finnes stadgadt, hvartill svarades många nej jemte några ja; hvarefter och sedan propos. på antagande af Frih.
Cederströms förslag förnyats samt med många ja, blandade med nej, besvarats, Hr Gr. och Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Sedan votering begärts samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att E. o. Ad. egde att bestämma kontra-propos:ns innehåll vid den blifvande voteringen, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida antagande af Gr.
De la Gardies förslag skulle utgöra kontra-propos:n, och, då dervid svarades många ja, blandade med nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Liljencrants begärde votering om kontraproposms innehåll; med anledning hvaraf Hr Gr. o. Landtm, först hemställde, huruvida bifall till Utsk:ts hemställan skulle intagas i nej-propos:n vid den sist påyrkade voteringen, hvartill svarades många nej jemte några ja, och sedermera föreslog, att nej-propos:n vid denna votering skulle innefatta afslag å Utsk:ts hemställan och bibehållande af stadgandet i 20:de §:n af nu gällande förordning oförändradt, då svaren utföllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Till följd häraf uppsattes samt justerades en så lydande voteringspropos.: »Den som vill, att K. o.
Ad., vid blifvande votering om antagande af Frih. Cederströms, i ani. af sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o.
Ekon.-Utsk:ts första hemställan å sid. 16 af Betänk:t N:o 1 afgifna förslag till beslut, skall till kontrapropos. antaga det af Gr.
De la Gardie framställda förslag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, antager E. o. Ad. till kontrapropos. vid 308 Den 14 Maj. omnämnda votering afslag å Utsk:ts ifrågav:de hemställan och bibehållande af stadgandet i 20:de §:n af nu gällande förordning om bränvinstillverkning.»
Voteringen försiggick och vid dess slut befunnos rösterna hafva utfallit sålunda:
Upplästes och godkändes följande voteringspropos. för hufvudvoteringen: »Den sorn vill, att R. o. Ad., med afslag å Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts hemställan öfverst å sid. 16 i Betänk:t N:o 1, skall antaga det af Frih.
Cederström framställda förslag till beslut, röstar Ja ; Den det ej vill, röstar
Nej; Vinner nej, antager R. o. Ad.
De la Gardies i ämnet afgifna förslag.»
Biföllos. 18:de §:ns text.
Förklarades böra ändras i öfverensstämmelse med de fattade besluten. § 21 (19).
Ett lika beskaffadt för slag, som det nu föredragna, framlades vid nästföregående riksdag, men lyckades icke då vinna R.
Stms bifall, och hoppas jag att utgången måtte blifva densamma äfven nu.
Det är nemi. tvänne omständigheter, som tala mot detta förslag, och hvilka böra beaktas.
Först och främst skulle lockelsen till poströfverier blifva ganska stark, emedan, då bränningstermmernas början är bestämd, hvar och en på förhand kunde veta, att vid den och den tiden borde posten medföra stora summor.
Vidare tvingades de uppbördsansvarige tjenstemännen vid landskontoret att da - Den 14 Maj. 309 garne före en bränningstermins början infinna sig å postkontoret och afhemta brefven, emedan de ej kunde anförtro så betydliga penningebelopp åt vaktmästarne, och detta torde, huru stora anspråk man än har å tjenstemän, vara väl mycket begärdt.
(Yttrandet har af talaren icke blifvit återlemnadt.)
Ehuru jag på allt sätt vill underlätta besväret för den enskilda, kan jag dock ej annat än finna de af Frih.
Alströmer mot förslaget anförda skäl vara särdeles giltiga.
Faran för poströfverier blir nemi., i händelse Utsk:ts förslag antages, ganska stor, då hvar och en på förhand kan veta vid hvilken tid bränvinsafgifter skola insändas, och dessutom inom länen penningar ofta sändas med småposter, hvilka ej äro bevakade af någon postiljon.
Dessutom skulle lättnaden för den enskilde ej blifva så stor, man föreställt sig, ty pengarne i o. f. bränvinsskatten insamlas sällan i landsorten, utan lyftas vanligen i någon i residensstaden befintlig bankinrättning.
Den anmärkning, en föregående talare framställt mot sista strofen i Utsk:ts förslag, torde icke ega någon betydelse, ty då tillverkaren utan postqvittots företeende icke lär återfå sitt bref, kan man ju stadga, att qvittot skall qvarstanna i kontrollörens förvar.
De la Gardie och Hr Bennich anfört till stöd för Utsk:ts förslag, kan jag ingalunda anse såsom fullt giltigt skäl för lämpligheten deraf, och anhåller således fortfarande om afslag.
Hatare af onödiga förändringar, som jag är, kan jag icke annat än förena mig med Frih.
Alströmer, ty nyttan af den här föreslagna förändringen öfverväges af olägenheterna för det allmänna.
Den skulle dessutom stå i strid mot det nu gällande stadgandet att ett qvitto på penningar, som jag afsändt med posten, icke är nog för att en skuld skall anses vara betald.
Jag mäste hafva ett ordentligt ombud, som mottager fordringsegarens qvitto, och jag kan icke inse hvarföre Kronan skall sättas i sämre förhållande till sina gäldenärer, än den enskilde.
— Jag yrkar sål. afslag å Utskits förslag.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall 310
Den 14 Maj. till Utsk:ts förslag oförändradt, dels af Hr Bennich bifall dertill med uteslutande af slutmeningen, hvilken lydde sålunda: »samt, der så äskas, detsamma, efter behörig annotation i Landskontoret och mot erhållen godtgörelse af Två rdr, tillverkaren i rekommenderadt bref tillsända»; och dels slutligen afslag samt bibehållande af motsvarande stadgande i nu gällande förordning.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej jemte några ja, sedermera propos. på antagande af Hr Bennichs förslag, då svaren likaledes utföllo med många nej jemte några ja, och slutligen propos. på afslag å Utsk:ts hemställan och bibehållande af hvad nu i förevarande hänseende finnes stadgadt, hvilken propos. besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Förklarades böra ändras i öfverensstämmelse med det nyss fattade beslutet. § 23 (20).
Oaktadt det tyckes vara föga anledning till hopp om att någon rättvisa skall vederfaras dem, som idka denna handtering, vågar jag dock föreslå R. o. Ad. att i denna punkt inlägga en skymt häraf. R.' o. Ad. beslöt häromdagen att minimibeloppet för bränvinsbränningen skulle, såsom förut, bestämmas till 300 k:r.
Utsk:t har nu föreslagit att dessa mindre fabriker icke skulle få beräkna underbränvin, utan blott öfverbränvin.
Rättvisan torde dock fordra att R. o. Ad. behagade medgifva lika rättigheter åt dessa mindre fabrikanter, som åt dem som producera 5-6-700 eller 1000 k:r dagligen.
Det är nemi. alldeles klart att, om man också har den skickligaste brännmästare, kunna beräkningarna om hvad rudimaterialierna böra gifva slå fel, så att man ena gången kan få mera och den andra mindre än man kalkulerat.
Härtill kommer ytterligare att t. o. m. omkastningar i väderleken inverka på tillverkningen.
Detta har lagstiftaren alldeles förbisett.
Nu är en balancering i detta fall medgifven till i för alla dem som bränna mera än 300 k:r, men icke för dem som producera mindre.
För mig synes det deremot alldeles tydligt, att om man har t. ex. två sidenfabriker, hvaraf den ena tillverkar 2—3 tum på samma tid som den andra gör en aln, så är det i alla fall samma handtering, och då är det ju orätt att den ena skall få större rättigheter än den andra.
Den 14 Mai. .411 Dessutom vill jag påpeka en annan sak.
Det är nemi. af stor vigt för landtbruket, att man ieke genom en orättvis behandling tillintetgör dessa mindre bränneriet1 och på så sätt kastar hela handteringen till städerna.
Det finnes högst få provinser der potatis hufvudsakligen odlas, och hvad de producerande landsdelarna vidkomma, så torde det vara R. o. Ad. väl bekant att allmogen icke har råd att lemna spanmålen direkte till ladugården, utan måste sälja sin säd till fyllande af penningebehofvet.
Kunna de då få sälja densamma till dessa mindre brännerier i trakten, så kommer den kreaturen till godo i form af drank; och ensamt detta förhållande torde vara nog för att visa vigten af de mindre bränneriernas bibehållande.
•Tåg vill dock lemna en uppgift till.
Sedan ångbrännerierna infördes, mäskas dranken visserligen tjockare, men om man också icke räknar mera än 15 k:r drank på hvarje k:a bränvin, gör detta ändock 4,500 k:r om dagen af 300 k:r bränvin.
Ku kan man utan skada gifva ett kreatur 12 ä 18 k:r dagligen, hvaraf man torde finna att dessa 300 k:r bränvin dagligen lemna föda till icke mindre än 300 k:r för samma tid.
Då nu dessa brännerier representera ett kapital af tillsammans nio millioner, så frågar jag, om det kan vara skäl att genom en förvänd lagstiftning utstryka desamma från rikets tillgångar?
På grund af hvad jag nu anfört, får jag anhålla, att R. o. Ad. ville besluta att alla fabriker i denna väg skola hafva lika rättigheter, eller att äfven de brännerier, som endast tillverka minimibeloppet, 300 k:r dagligen, äfven måtte få rätt att, på samma sätt som de öfriga, bränna öfver eller under det anmälda beloppet.
Frih. v. Schulzenheim har onekligen rätt i sitt påstående att det är en orättvisa för dem, som anmält sig att bränna 300 k:r, att icke i likhet med dem, som anmält sig till större belopp, få njuta skattenedsättning för underbränvin.
Men det är lika klart att, på sätt Utsk:t i sin motivering antydt, någon afkortning icke kan ega rum för dem, som anmält sig för minimibeloppet, ty i sådant fall skulle man icke låta tillverkningen uppgå till detta minsta belopp, hvarföre Utsk:t också ganska riktigt afstyrker motionen.
Utsk:t säger nemi. att, om man medgifver -j i afdrag, skulle den, som anmält sig för 200 k:r, icke bränna mera än 160.
Efter R. o. Ad:ns förut fattade beslut att minsta tillverkningen skulle vara 300 k:r, skulle den, i händelse motionen antogs, kunna nedgå till 240 k:r.
Och då jag slutligen icke anser denna förändring vara nödig för bränvinsbrännaren, får jag anhålla att 23 § i gamla författningen måtte bibehållas.
312 Den 14 Maj.
Det är visserligen sannt att man på förhand bör beräkna den qvantitet bränvin man kan få ur råämnena, men dessa kunna vai’a af olika beskaffenhet, hvarförutan olika omständigheter äfven kunna inverka.
Detta gör att man, då betalningen på förhand erlägges, ofta kan komma att betala skatt för en vara, som icke blifvit tillverkad.
Författningen medgifver väl att man med i får öfverstiga eller undergå det anmälda beloppet samt att restitution i sednare fallet erhålles; men denna förmån tillkommer dock icke alla, ty återstoden får icke i något fall understiga det minsta beloppet, hvarföre de, som anmält sig för 375 k:r, icke få restitution lika med dem, som anmält sig för större belopp.
Detta är tydligen en orättvisa.
Jag hade derföre önskat att minimum blifvit bestämdt till 250 k:r, för att derigenom jemna förhållandet.
Men då nu 300 k:r utgör minimum, önskar jag att alla måtte blifva berättigade till restitution.
Liljencrants har visserligen sagt att man derigenom kunde gå under minsta beloppet, men så är icke förhållandet, ty 4 § talar endast om anmälan, och först i denna 23 § bestämmes det verkliga minimibeloppet för tillverkningen.
För att få likställighet mellan samtlige tillverkarne, tror jag att man bör fatta ett sådant beslut, och får derföre anhålla om bifall till §:n, med uteslutande af de sista orden: »och återstoden icke i något fäll understiga den afgift, som motsvarar den minsta tillverkning, hvarför anmälan enl. § 4 får ske.» Hr Nordenfelt:
Det är sannt att bränvinslagstiftningen i många fall icke grundar sig på billighet.
Den vacklar mycket hit och dit, och detta visar sig äfven i den föreskrift, hvarom här är fråga.
Om man måste medgifva att det icke är lättare för den, som bränner 300 k:r, att beräkna sin bränning, än för den, som tillverkar ett större belopp, så måste man väl ock erkänna det vara en orättvisa att jag icke får någon ersättning, om det går illa för mig, då min granne, som bränner ett större belopp, får restitution för det felande beloppet.
Man är rädd att bränvin skall komma att afverkas i hvarje stuga, och vill derföre icke frånträda den gifna grundsatsen, men denna fruktan torde vara öfverflödig, emedan minimibeloppet för anmälan redan är bestämdt till 300 k:r, hvilket gör att man i ingen händelse kan komma längre ned än till 240 k:r, som dock med 40 k:r öfverstiger det af Utsk:t föreslagna minimibeloppet.
Det är så mångå omständigheter som inverka på tillverkningens större eller mindre belopp, att lagen väl bör lemna någon latitud.
Så hände t. ex. att en person i mitt Deti 14 Maj. 313 län, som egde ett vattenverk, anmälde sig för 1000 kannor, men vattnet tröt och han fick icke mera än 500 kannor på dygnet.
Han sökte visserligen restitution, men fick icke större än som motsvarade i och gjorde härigenom en ganska stor förlust.
De la Gardie.
Det torde vara tids nog att vid föredragningen af sjelfva texten tala om de erforderliga förändringarna i redaktionen.
För närvarande kan jag inskränka mig att yrka bifall till Utsk:ts förslag.
I afseende å denna punkt får jag förklara att jag instämmer med Frih. von Schulzenheim och Gr.
De la Gardie, ehuru, att dömma efter R. o. Ad:ns föreg:de beslut, det icke torde tjena mycket till att bär vidare förfäkta jordbruksintresset.
Då jag kom upp till riksdagen, hörde jag att jordbruksintresset låg mången varmt om hjertat.
Jo! i Franska traktatfrågan sade en mängd talare att den skulle verka ofördelaktigt på jordbruket och derföre borde den afslås.
Då sedan skjutsen kom i fråga, hade jag äfven Gr.
Liljencrants till min motståndare, och i samma ställning stå vi till hvarandra nu.
Helt säkert deraf att de af R. o.
Ad., som äro jordbrukare, hafva andra åsigter än vi, som icke äro det.
Detta påminner om Fredrik den Andre, som icke älskade annan musik än af flöjt, och bland dem ingen annan än sin egen.
Jag förenar mig med Frih. von Schulzenheim och Gr.
Med åberopande af historien om Fredrik den Andre, tror jag att det äfven hos Hr Lagerhjelm finnes något som påminner om flöjten.
Jag vill icke här fästa mig vid jordbrukets intresse, utan vid något, som är ännu vigtigare och det är aktning för lagen.
Då här är stadgadt ett minimum af 300 kannor, så vill jag icke att tillverkarne skola kunna kringgå denna lag, och detta lä te sig göra, om den nu föreslagna förändringen antoges.
Af detta skäl förenar jag mig med Gr. Ljljencrants.
Ehuru det icke kan vara af stort intresse att höra två ledamöter tala om hvad som icke hörer till saken, vill jag dock med ett pär ord besvara Hr Lagerhjelms anförande.