Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Innesluten inom sin cell, måste min moder umbära äfven dessa eländiga tidsfördrif, och hvem vågade, hvem ville besöka en förskuten, som till och med af sina egna slafvinnor betjentes med vårdslöshet?
På detta sätt uppväxte jag och lärde ingenting, utom läsa och skrifva samt de vanliga bönerna.
Min enda tröst var, att min mor, af vana eller förtviflan, började fatta ett slags tillgifvenhet för mig.
Mellertid förtärdes jag af ledsnad och sysslolöshet, till dess äntligen ödet beskärde mig en alldeles oväntad glädje.
En dag, då jag spasserade omkring rummet, upptäckte jag i muren ett par dörrar, hvilka hittills undfallit min uppmärksamhet, emedan de voro väl infogade och öfverstrukna med samma färg som väggen.
Hastigt skyndade jag mig dit, uppbröt dörrarna och fann innanför ett litet skåp, uppfylldt med halfförmultnade böcker.
Sysslolösheten förmådde mig att noga genomgå detta fynd.
Mest af alla dessa handskrifter behagade mig en stor tjock bok, full af målningar.
I början retade mig de granna ritningarna, hvarpå gestalterne väl voro något groft och oformligt tecknade, men allt öfverdraget med de mest glänsande färgor.
Sedan jag flera dagar fägnat mig med åskådandet af de här föreställda slott och städer, prinsar och prinsessor, slagtningar, envig, hästar, gripar samt många underbara skepnader och trollgestalter, försökte jag att äfven läsa deruti; hvartill äfven de sköna, sirligt tecknade, här och der förekommande förgyllta bokstäfverna syntes inbjuda.
Språket var visserligen persiska, men det förundrade mig att jag ändock icke förstod det.
Förtretad, bortkastade jag
Firdusi – ty du gissar lätt, Rustan, att det var sjelfva Schahnameh, som fallit mig i händerna, – men framsökte den åter redan följande dagen, för att ånyo betrakta målningarna; men dessa ingåfvo mig en oöfvervinnerlig lust att känna innehållet, för att få veta hvad alla dessa bilder förestälde, hvilka om natten oredigt hvimlade i mina drömmar; efter många försök och långa bemödanden började jag hoppas, att jag efterhand skulle komma att förstå denna bok.
De största svårigheterna gjorde mig icke de föråldrade orden, icke det sjuhundra år gamla språket; utan min obekantskap med så många föremål, hvilka redan ett barn känner, men hvilka jag i mitt trånga fängelse aldrig hade sett.
Men denna obekantskap undanröjdes till en del genom de talrika målningarna, och hvad jag här och der icke fattade, gick jag utan mycket bekymmer förbi, mera uppmärksam på det hela, än på innehållet af hvarje särskild vers.
Jag var tolf år, då jag gjorde denna upptäckt, och från denna tid utgjorde den herrliga boken min enda och yppersta vällust.
Men i det den gjorde mig bekant med ett lif, om hvilket jag hittills icke haft något begrepp, förökade den tillika min längtan till en verld, i hvilken jag aldrig skulle få inträde.
Jag inbillade mig, att verlden nu hade samma utseende, samma skick, som för fyra årtusenden tillbaka, – och uppriktigt, från denna föreställning har jag ännu ofta svårt att lösslita mig.
Förgäfves försäkrade mig min mor att allt hade nu en hel annan beskaffenhet: men född i en koja vid foten af Kaukasus, och derifrån förd på en kamel i en betäckt korg till hofvet, för att inspärras inom fyra murar; hvad kunde hon hafva sett annat än vildars, råa Turaners 8 ohöfsade hemseder?
Ett par gånger om året lät min far, då han gaf företräde åt främmande sändebud, mig jemte sina öfriga trettiotre söner ställa sig på thronens trappsteg; och anblicken af så mycken prakt, så många kostliga tapeter, skimrande ädelstenar, lysande vapen och drägter, bidrog ej att skingra min villfarelse.
Endast religionen syntes mig hafva undergått en förändring och – Propheten förlåte mig denna syndiga tanke! – detta icke till sin fördel, ty de gamle Schahernes dyrkan af den högste Guden, Himlakonungen, omgifven af sina strålande härskaror, af hvars hof solen, betjenad af stjernorna, är en jordisk afbild, liksom åter jordiska hof äro en afbild af de planetariska, – deras gudstjenst inför ett altar, hvarpå den eviga, rena, heliga elden brann, förekom mig mera upphöjd, mera skön än vår trälaktiga andakt, våra fastor och späkningar, vår kala och torra dyrkan.
Hos min äldsta bror hade dess mor inplantat hela sitt hat för den fordna medtäflarinnan och hennes son.
Han tillät mig då och då komma i sitt sällskap; men det var endast för att vara en åskådare af den vördnad, de njutningar, honom lemnades.
Ingenting förtretade mig mer än de ärebetygelser jag sjelf måste visa honom: men engång befallte han mig att hålla i stigbögeln, då han högmodigt svingade sig upp på en ståtlig arab.
Huru svällde ej mitt hjerta, då jag såg honom på den fradgande fålen, som yfdes öfver den präktiga sadelmunderingen, i spetsen för en talrik och lysande tropp, ila öfver harems tredubbla gårdar, och för honom öppnas de höga portar, hvilka inspärrade min trånga, sorgliga verld!
Jag hade uppnått de år, då man plägar gifva de instängda prinsarne en gemål.
Denna så ifrigt efterlängtade dag kom.
Man hade inom fängelseborgen redan åt mig inrymt en egen vidlöftigare boning, gifvit mig några flera slafvar.
Änteligen anlände, omgifven af svarta eunucher och slafvinnor, min utkorade, en trettiårig skönhet, med drypande ögon och ett knotigt af smink förhärjadt ansigte.
– Jag såg henne aldrig mer än denna enda gång.
Valet af en sådan brud hade varit ett verk af favorit-drottningens illvilja.
Med hvarje dag fann jag min belägenhet mera förtviflad.
Ingenting är för en eldig natur mer odrägligt än ledsnaden; om sorgen, vreden och andra häftiga lidelser likna stormen som på engång störtar sitt offer, så är ledsnaden ett gift, som långsamt bortfräter alla safter, alla lifskrafter, under det den merglösa förtorkade stammen, blott långsamt förtvinande, öfverlefver sin bättre varelse.
Dock jag vill ej plåga dig med en längre skillring af mina lidanden.
Också är ej mycket att säga om ett lif, der den ena dagen liknar den andra såsom tvenne vattendroppar.
Nog, min bror dog hastigt genom en olyckshändelse; min far, som redan någon tid förut hade insjuknat, öfverlefde endast få dagar denna förlust.
Gerna skulle utan tvifvel min förföljarinna velat beveka min far, att med förbigående af mig, af hvilken hon med skäl hade så mycket att befara för framtiden, utnämna någon af mina yngre bröder till thronarfvinge; men jag vet icke om det var bestörtningen öfver den älskade sonens död eller min fars sanslöshet, som hindrade henne att utföra denna föresats.
Med få ord: bommarna för mitt fängelse öppnas, rikets högste embetsmän inträda, knäböja och hylla mig såsom Afghanistans Envåldsherrskare.
Min brors död hade dittills förblifvit mig alldeles obekant, och knapt en hviskning om min fars sjukdom hade trängt till vår aflägsna vrå.
Man ledsagar mig genom de till jorden nedfallande vakterna, man inför mig i konungaborgen, sätter mig på thronen och en oräknelig folkskara hyllar mig med otaliga glädje-rop, – mig, mig, den tjuge-årige fången, mig, som nyss var ett mål för det djupaste förakt, de hårdaste misshandlingar.
Jag kunde icke återkomma till sansning: jag fruktade i många dagar att vakna ur en skön dröm.
Men äfven sedan öfverraskningens första glädjerus var förbi, kände jag mig liksom fallen från skyarna.
Jag skulle blifva folkslags beherrskare, hvilkas namn jag ej engång hört: herrskare öfver länder, hvilkas provinser jag ej engång kände till namnet, jag, som ej visste hvilka grannar omgåfvo mitt rike!
Från den yttersta okunnighet och oerfarenhet hade jag öfvergått till ett kall, som fordrar de högsta insigter, den djupaste verldskännedom.
Man begärde mina befallningar: jag gaf dem, men sådana som endast voro passande för den verld som endast var mig bekant:
Dsjemshids och Feriduns tidehvarf.
Man höjde axlarna, man såg på hvarandra med förlägenhet; på en och annans ansigte tyckte jag mig läsa spåren af ett underkufvadt löje; Zeder och Scheik-el-Islam 9 sade mig att dessa befallningar voro stridande mot Dsheraj och Urf 10; Viziren beklagade, att det funnes en mur af vanor, plägseder och convenanser, hvilka man icke utan fara vågade genombryta.
Det återstod blott således, att blindt kasta mig i ministrarnas armar; och endast då och då, i likgilltiga fall, ändrade jag deras beslut, för att öfvertyga mig sjelf, att jag icke helt och hållet vore ett verktyg, endast skapadt för att med ett namn stämpla divanens förordningar.
Men det var mitt fasta beslut att i hemlighet förvärfva mig alla för regeringskonsten nödiga kunskaper, och sedan på engång dermed oförmodadt uppträda och förvåna den verld öfver hvilken jag var född att befalla.
Dagen efter mitt konungsliga utropande, inträdde Darodsja, Eunuchernes höfding, frågande, om jag ej redan i dag ville gifva befallning att låta utsticka ögonen på mina bröder?
– Jag ryste, och tillsporde honom, huru han vågade komma på en så vildsint tanke.
Det är så bruket: mitt lifs herre! svarade han, och detta bruk tryggar din thron från alla stämplingar af hvarje förmäten anförvandt, ty ingen blind kan, efter rikets grundlagar, emottaga styrelsen.
– Från hvilken tid härstammar denna grymma plägsed?
– Fordom innestängdes ej konungens bröder och söner i harem, utan de fingo ofta till och med stora landskap att styra.
De missbrukade sin makt, och förlorade sin frihet.
Men det hände undertiden, att en och annan prins undkom fångenskapen och väckte blodiga oroligheter, som ofta slutade med monarchens eget fall.
För att förekomma sådana olyckor, fann en vis konung på den utvägen, att vid sitt uppstigande på thronen utsticka ögonen på alla sina bröder.
Huru gammal denna sed är, vet jag ej att säga.
Men i Persien har den sedan många århundraden tillbaka varit i bruk.
Din far lät på samma sätt handtera sina bröder, och Mahmud hade tilltänkt dig och sina öfriga bröder samma öde.
– Grufligt, grufligt! ropade jag rysande, och tackade himmelen, att jag ej förr känt denna nyhet, som skulle ökat gallan af alla mina lidanden.
– Grufligt? upprepade Darodsja, din slaf faller i förvåning.
I Turkiet dödas merendels, samma dag kejsaren stiger på thronen, alla hans bröder.
Men vi, vi äro mensklige: vi bära aktning för konungablodet, vi skona dessa olyckliges lif och åtnöja oss blott med att beröfva dem synen.
– Denna sed är nu för alltid afskaffad i mitt rike, sade jag med en befallande uppsyn.
– Darodsja drog sig undan, men förglömde ej att förtälja divan denna nyhet. detta farliga försök, att afvika från vanans eviga kretsgång.
Man inkom med föreställningar, man besvor mig vid rikets högsta väl, vid min egen säkerhet ...
– Den, som mera omnämner denna sak, skall sjelf erhålla sina ögon utstuckna, svarade jag förtretad, och gjorde på detta sätt en ända på dessa öfverläggningar.
Denna gerning hade dock DödsEngeln, tycker jag, kunnat skrifva mig till godo i lifvets bok.
Darodsja frågade derefter, hvad öde jag beslutit öfver Mahmuds moder.
Jag tillstår, att min första tanke på denna qvinna var hämd, förfärlig hämd.
– Min andra tanke var att genom ädelmod förkrossa henne, att förklara henne för min andra moder och gifva henne all den ära, som åtföljer ett dylikt namn.
Detta beslut meddelade jag Darodsja, som, sedan han hämtat sig från sin första förvåning, föreställte mig, hvilka skadliga intryck ett sådant föredöme kunde ingifva, huru få skulle söka min ynnest om jag belönade mina fiender såsom om de voro mina vänner.
Slutligen började han påminna mig om alla lidanden, alla vidrigheter som genom denna hämdlystna qvinna öfvergått mig och min mor.
Under detta erinrade jag mig tillika, att om denna olyckliga varit upphofvet till mina fordna missöden; så hade hon i samma man, som nu talade för hennes störtande, funnit en nitisk tjenare; att om hennes befallningar varit grymma, så hade de i honom funnit ett färdigt och skoningslöst redskap.
Jag teg dock: men då äfven divan blandade sig i denna min enskilta angelägenhet, fann jag för godt, att, utan straff och utan belöning, låta henne dela samma öde med min fars öfriga qvinnor.
Huru sällan tillåtas äfven de furstar, hvilka man kallar sjelfrådande, att följa sin egen vilja!
Jag var mera beklagansvärd än andre svaga regenter, som inbilla sig att sjelfva herrska, under det de blott äro ett gyckelspel för sitt harem och sina ministrar.
Mig dårade ej denna förvillelse: men jag ägde icke tillräcklig verldskännedom för att uppgöra en bestämd styrelse-plan, och ej nog ihärdighet och själsstyrka, för att genomdrifva den.
Föröfrigt hade min fars, och än mera min brors död, på mig gjort ett ganska svagt intryck.
Jag hade i dem aldrig känt annat än tyranner.
Deremot träffades jag af ett annat, vida mera smärtande slag.
Min mor, som med orubbad ståndaktighet uthärdat alla olyckans uppträden, hade icke styrka att bära lyckans.
Vid tidningen om denna ödets förändrade vändning, rubbades hennes sinnen och hon afled någon tid derefter i vansinnighet.
Huru gerna hade jag ej med denna äregiriga qvinna velat dela min ära, mitt anseende!
Dessutom, Rustan! huru ljuft är det icke att vara älskad!
Bland hela denna hop af tillbedjande slafvar var icke en enda, som ej i morgon med kallsinnighet skulle hafva sett mig stött från thronen, kanhända skulle hafva öfverhopat mig med marter.
I medelpunkten af all den ståt och skimrande lycka, hvaraf jag var omgifven, kände jag mig ensam; hjertat förblef tomt och själen saknade näring.
Någon tid efter min upphöjelse förkunnade mig Darodsja, att min faders harem nu blifvit flyttadt till en annan ort, och palatset försedt med andra skönheter ifrån nästan alla Asiens länder.
Jag rodnade, och hade knapt mod, att inträda.
Men man vänjer sig temligen lätt att befalla.
– Jag var en yngling af tjuge år, med en het brinnande blod, en yngling, som ända till denna dag blott kände kärleken genom skaldernes beskrifningar.
Du torde således kunna dömma till häftigheten af mina lidelser.
Jag störtade mig sanslös i en hvirfvel af nöjen; det tycktes billigt, att jag skulle söka någon ersättning för en förlorad ungdom, en ungdom utan glädje.
– Först sedan jag släckt denna sinnenas törst, skulle jag återvända till mina konungsliga pligter och låta mitt rike begynna ett nytt tidehvarf.
Ett år hade jag i förhand bestämt till dessa förströelser.
Sedan detta förflutit, tillade jag dertill ännu ett fjerdedels, och när äfven detta förbigått, ännu en månad, och så ytterligare ännu en.
Så gick det hela tiden.
Den omåttlighet, hvarmed jag drack ur vällustens bägare, efterlemnade slapphet, blandad med ånger och tomhet.
För att egga de domnade sinnena, tog jag min tillflykt till opium.
Akta dig för detta gift, Rustan: det gifves intet ljufvare, men också intet mera förderfligt!
Mina krafter blefvo mer och mer förslöade: för att reta dem, ökade jag småningom vallmo-satserna, och fann snart att min i sig sjelft ej starka helsa deraf började lida.
Mitt lif blef sedermera en ständig vexling mellan vildt stegrade utsväfningar, afdomning, inre förebråelser, sjelfförakt och åter nya rus.
Visserligen försökte jag då och då att fatta statsrodret; men det var endast convulsiviska ryckningar, hvaraf följde mera ondt än godt.
Detta läto mig åtminstone, fast på det mest vördnadsfulla sätt, mina ministrar mig förstå!
Ville jag utföra några mera genomgripande förbättringar, så gjorde divanen och de andelige motstånd, ehuru naturligtvis med den djupaste underdånighet; man talade om Koranen, om den andliga och verldsliga lagen, man hotade med folkets missnöje och utmålade mig upprorets förfärliga bilder.
En sjelfherrskare är af tusende omständigheter mera bunden än mängden kan föreställa sig.
Jag fann, att jag, för att kunna uppträda såsom mitt folks välgörare, behöfde förvärfva mig kunskaper och verldserfarenhet: detta var och min föresats, men ack, jag ägde icke mer kraft dertill!
Så gick tiden.
Harems lätta segrar började småningom hos mig endast väcka leda och afsmak; omgifven af trehundrade utvalda skönheter, ämnade för mina lustar, förekom jag mig fattig; tumlande i en ocean af kärlek, längtade jag dock efter kärlek, och fann blott trälinnors undergifvenhet.
Ännu var denna längtan endast en dunkel aning, hämtad ur mitt eget bröst (ty jag tror att en sådan känsla är medfödd alla bättre naturer), samt vidare utvecklad genom läsningen af Persiens lyriska skalder.
Men till fullt medvetande kom den dock först då, när ödet nästan på engång tillförde mig tvenne skönheter af ett helt annat slag än de nöjets slafvinnor jag förut lärt känna.
Begge voro hvarandra högst olika så till utseende som lynnen, utan att jag dock kunde tillägga någondera företrädet framför den andra.
Den ena ...
Dock, dessa seraljens hemligheter höra icke till ändamålet för min berättelse: jag vill blott säga dig så mycket, Rustan, – emedan en sådan händelse liknar ett underverk, som kanske aldrig förut tilldragit sig i ett harem, – att den ena hela tiden – en tid af ett halft år – ihärdigt motstod sjelfherrskarens önskningar, böner och hotelser, under det att mina begär derigenom blefvo på engång mera häftiga men tillika renare.
Men just då hennes hjerta tycktes vilja blifva bevekt, just då insjuknade jag allvarsamt; sedan sjukdomen, och kanske än mer läkarne, plågat mig och uttömt mina sista krafter, blef jag tillstyrkt att pröfva förmågan af Kaschmirs prisade luft.
Du känner mig nu temligen noga, min vän Rustan!
Du har sett att jag hör till dem, för hvilka det är lättare att fatta goda föresatser, än att utföra dem: men du ser tillika, att det ej är en hastig, ögonblicklig fruktan för DödsEngeln och domsbasunen som ledt mig på rättfärdighetens väg; utan att jag dertill redan länge blifvit ledd af en inre röst, ett redan mångårigt beslut.
Emedlertid prisar jag propheten och alla helgon, för den väckelse jag erhållit genom den nattliga synen; kankända skulle jag utan den aldrig haft styrka att resa mig.
Men från denna dag skall ett nytt lif begynna för mig och mitt folk.
Du, Rustan, som i följd af ödets outransakeliga beslut blifvit omgjordad med kraftens
och insigtens harnesk, räck mig din hand, såsom en underpant på att du blifver mitt trogna stöd och min pelare!
Denna berättelse hade hos mig för min unga herre väckt ett varmare intresse och ett mera menskligt deltagande.
Jag fann en ädel natur, som genom en mängd omständigheter och genom lidelsernas makt för en tid blifvit djupt förnedrad, men som också ägde kraft att af sig sjelf höja sig derutur.
Långt ifrån att fördöma honom, måste jag, om icke beundra, åtminstone älska honom.
Hans föresats att återvända på pligtens väg syntes allvarlig, och jag tviflade ej att han deruti skulle blifva ståndaktig.
Hvilken makt har icke mannens fasta vilja! och det svärmeri, hvaråt Schahen öfverlemnade sig, syntes ett af dessa många underbara försynens medel, hvarigenom hon verkar för sina ändamål.
Talesättet ”Gud är stor och hans vägar outransaklige”, – detta talesätt, som vi, Prophetens folk, ofta höra eller sjelfve använda så tanklöst, hade för mig vunnit en stor betydelse. ”Gud är stor!” upprepade jag i min enslighet med djup rörelse och beundran.
Deremot oroade det mig mycket, huru jag skulle kunna göra mig sjelf värdig till den upphöjda och vigtiga kallelse, hvilken nu låg för mig öppen.
Hvarje stund, som jag ej tillbragte hos den ännu sjuke fursten, egnade jag åt någon nyttig sysselsättning; än lyssnade jag i Divanen till embetsmännens öfverläggningar, än afhörde jag rättegångarne vid de bullersamma domstolarna; än inhemtade jag undervisning af de lärde, eller fördjupade jag mig i nyttiga studier.
Ständigt lyssnande till de kunnigares samtal, till främlingars anmärkningar, min faders kloka råd, fann jag öfverallt tillfälle att utvidga mina kunskaper, till hvilka redan en sorgfällig uppfostran lagt en fast grundval, och öka min erfarenhet, hvilken hufvudsakligen felades mig.
Således beredde jag mig utväg att i stället för månget missbruk, som borde afskaffas, mången lag, som syntes mig otjenlig, föreslå åtskilliga inrättningar som jag smickrade mig skulle befordra landets väl.
Min konungsliga vän antog utan betänkande alla mina förslag, i hvilka han trodde sig igenkänna högre makters ingifvelser, ljusa stjernors inflytelse.
Alla följde deruti sin herres föredöme; ehuru jag ej ännu blifvit förklarad för medlem af Divanen, behandlades jag dock såsom hade jag varit den förste viziren.
Ehuru jag sökte dölja min förtrolighet till min kunglige herre och jag i mitt uppförande i stället för den stolthet, som är mig medfödd, numera snarare visade en ökad grad af undergifvenhet emot dem, hvilkas ställning i staten var högre än min, så fann jag mig dock snart, till min förundran, omgifven af ett litet hof, och oupphörligt besvärad af öfverdrifna vördnadsbetygelser och af än den enes, än den andres lika ödmjuka som enträgna böner om min bemedling hos Schahen till erhållande af den eller den ynnesten.
Men jag förblef oryggligt min föresats trogen, att aldrig använda min inflytelse hvarken till min fars, eller någon enskilds fördel.
Smickret är en farlig spis: mitt förstånd sade mig, att den beundran, det loford min visdom öfverallt rönte, icke var uppriktig, men ändock berusades jag af det söta giftet.
Min äregirighet var väckt, och icke tillfreds med maktens verklighet, ville jag äfven hafva namnet.
Jag tyckte mig sjelf nu vara mogen att emottaga viziratet: och det förundrade mig, det förtröt mig, att konungen icke mer påminte mig derom, och sjelf var jag för stolt att erinra honom derom.
Min lystnad efter makt och ära lånade dock, inom mig sjelf, ett annat namn: den kallade sig kärlek till folket och menskligheten.
På detta sätt förflöt en och annan månad.
Konungen började märkligt tillfriskna, under det att mitt förhållande till honom småningom undergick en förvandling, som jag sjelf i början ej blef varse.
Väl var jag ännu dagligen flera timmar vid hans sida, men sällan träffade jag honom allena; samtalen började nu endast hvälfva sig kring likgiltiga saker, hofhistorier och lustiga händelser.
Voro vi någongång allena, så frågade Schahen, om jag hade någonting nytt att föredraga; och när jag anmälte mitt förslag, hörde han knapt derpå, men utlät sig alltid, att saken genast skulle gå i verkställighet.
Dock denna uteblef allt mer och mer ofta.
Jagt, skådespel, indiska danserskor, yppiga lustbarheter af alla slag började upptaga hans tid, i samma mån ungdomsrosorna åter uppblomstrade på hans kinder.
Emedlertid blef trängseln af uppvaktande i mitt förmak med hvarje dag märkligen mindre, bugningarna mindre djupa, och i Divanen, som nu mera icke af konungen sjelf bevistades men der jag af gammal vana infann mig, rönte mina yttranden först axelryckningar och småningom motsägelse och öppna ogillanden.
– Din tid är förbi, min son! suckade min fader: du har nyttjat dina solskensdagar illa, väl till andras gagn, men du har icke låtit en enda verksam stråle af den kungliga nåden falla på din fader eller på dig sjelf.
Nycken har upphöjt dig och nycken åter låtit dig sjunka i ditt förra intet: du är nu mera endast en afdankad gunstling, den man glömmer att ge ett formligt afsked.
Afhåll dig från Divanen; dit har du ingen rätt att intränga och der skola blott klippor men ingen vinst vänta dig, och sök att i stället bana dig en väg till din herres nåd.
Du är ju en god skytt: följ honom på hans jagt, skaffa honom nöjen och förströelse: sök att göra dig oumbärlig!
Fy! sade jag för mig sjelf.
Allt eller intet: jag skall antingen blifva vizir eller återgå till min ensliga ö.
I dag måste jag ovillkorligt tala vid Schahen.
Redan i flera veckor hade jag burit hos mig ett visst, enligt min öfvertygelse, för statens väl högst nyttigt förslag, hvarom jag länge velat tala med min beherrskare, men hade aldrig funnit honom ensam.
Med denna angelägenhet ville jag öppna samtalet, och inbillade mig också sjelf, på vägen till slottet, att den i sjelfva verket låge mig mer om hjertat än min egen upphöjelse.
I dag ville jag, kosta hvad det ville, uppnå min afsigt.
Jag visste dessutom att Schahen egnat flera dagar å rad ensamt åt nöjen, och hoppades derför finna honom mätt på förströelser.
Till min förvåning träffade jag honom redan klädd, redan bortilande till en ny fest.
– Jag bönföll om skänken af några ögonblicks tid.
– En annan gång, min bäste, svarade han, närmande sig till dörren.
– Vi voro ensamme; jag gick några steg framåt, och sade sedan med en allvarsam kanhända förtrytsam uppsyn:
Padischa, huru många veckor och månader hafva förflutit, sedan Lifvets Engel under ditt namn tecknade en god gerning?
– Konungens ansigte bleknade: några sekunder stod han stilla, sedan kastade han på mig en mörk och dyster blick, – och gick ut.