Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om vi vända oss till 1790-talets historieskrifvare och memoir-författare om revolutionen, äfven sådana som med största flit samlade och utgåfvo för sanna de orimligaste rykten, så blifver letandet efter fabeln om le veire de sang lika fruktlöst.
Peltier, som 1792 i London utgaf Dernier Tableau de Paris, har af sina » ögonvitnen » om Sombreuil, fadern och dottern, hört berättas detsamma, som på den tiden alla vitnen till händelsen visste berätta.
Han som säger, att medan Sombrcuils dotter vann » dygdens palmer », sonen » höljde sig med ärans lagrar på Champagnes slätter och af preussiske konungens egen hand mottog den militära förtjenstorden på slagfältet, der han eröfrat den » — han som lofsjunger det rojalistiska landsförräderiet, bör väl ej misstänkas för att hafva af skonsamhet dolt n&amp;gonting?
Af samma skrot och korn som Peltier är Montjoye: Histoire de la conjuration de Louis-Philippe-Joseph d ' Orléans.
(I — III.
Paris 1796.
) Han har sig bekant, att de som räddades undan septembermassakrerna, köpte sitt lif af Manuel, hvilken på det sättet gjorde sig en » oberäknelig förmögenhet »; så var förhållandet med Caron de Beaumarchais, med markisinnan de Tourzel och hennes dotter Pauline.
Det är väl knapt nödigt att anmärka, att ingen af Beaumarchais biografer upptäckt någonting dylikt, och att m: me de Tourzel icke vet utaf att hon eller hennes dotter betalat något, för att slippa ut ur ffcngelset.
Montjoye känner till Maillards tribunal i Abbaye, han hänvisar till Saint-Méards fkngelseminnen, som han med rätta kallar en dyrbar urkund för dessa förskräckliga dagars historia.
Om Sombreuil mäler han icke ett ord: att denne blifvit icke mördad, utan frigifven, var ju ingenting att tala om, det passade ej i denna tafla; och att göra om berättelsen, har väl antingen icke fallit honom in, eller ock har han misströstat om att der med uträtta något, enär det verkliga förloppet var altför väl kändt genom en stor mängd samtida berättelser.
Uti Histoire de la révolution française par deux amis de la liberté * (VIII: 296 — 331) förekommer en berättelse om september-dagarne, der man uppenbarligen varit vida mer angelägen att förtälja rysliga historier, än att verifiera dem.
Här fins intet om Sombreuil.
I texten till Tableaux historiques de la révolution française, hvilken i de olika upplagorna undergick anmärkningsvärda förändringar på grund af förändrade tidsomständigheter, omtalas huru Sombreuils dotter » kastade sig till domarnes fötter och genom sina tårar och böner lyckades att rädda hans lif och utverka hans frigifning.
Denna nya Antigone hade en värdig medtäflarinna i Cazottes dotter ».
Här, som hos andra samtida, omtalas Sombreuils och Cazottes räddning såsom alldeles enahanda händelser.
Berättelsen är densamma i upplagorna af 1791 — 1796, 1798 och 1802; de två öfriga editionerna (1804 och 1817) har jag icke sett.
Camille Desmoulins sekreterare Roch Marcandier, under skräckväldet dömd till döden såsom federali&amp;t och för smädliga angrepp mot konventet, efterlemnade en skrift: Histoire des
* De två vännerna äro Kerversei|u och Clavelin, med biträde af Lombard (de Långres) och Beaulieu.
Åttonde delen är utgifven 1797.hommes de proie ou les crimes du comité de surveillance, om h vilken Bâchez och Roux, som omtryckt den i bd.
XVIII af Histoire parlementaire, säga att den » är en samling af alla legender, som voro i omlopp om septemberdagarne, och bär prägeln af den ytterligaste öfverdrift ».
Här förekomma många, mer eller mindre trovärdiga detaljer från de olika fängelserna, men ej ett ord om Casotte eller om Sombreuil: författaren hade om dem intet att berätta som passade i stycke.
Mercier omtalar sjelfbelåtet i förordet till Le nouveau Paris (T. I — VII.
Paris, An VII), att professor C. Fr. Cramer i Kiel om hans år 1781 utgifna Tableau de Paris sagt, att alla lärde skulle råka i hänryckning och alle förläggare konkurrera, ifall man upptäckte en liknande skildring af det gamla Rom.
Ännu plägar också Mercier citeras som en auktoritet.
Hos honom bör man kunna vinna trovärdiga upplysningar om septemberdagarne.
Ja, ganska riktigt, han har åt föngelsemorden egnat adertonde kapitlet i första bandet.
Man har funnit att han bekräftar uppgifter, som äfven finnas annorstädes, och man har naturligtvis gladt sig åt vitnesmålens samstämmighet.
Men, man har icke märkt att prat-makaren Mercier, Louis-Sébastien, afskrifvit sitt adertonde kapitel från Roch Marcandier, afskrifvit ordagrant hvar enda bit, äfven der han uppträder såsom ögonvitne.
(» Jag såg trehundra väpnade män exercera i Luxembourgträgården, på tvåhundra stegs afständ från fängelsegården i Carmes, der man massakrerade pre-ster. ») Efter detta måttliga afskrifningsbesvär utbrister den oförsynte besten: jag har ej styrka längre att skrifva.
För att göra historien om detta literära bedrägeri fullständig, torde jag böra tillägga att utgifvarne af Mémoires sur les prisons afskrifvit, dels i förordet dels i bilagor, hvad Mercier plagierat från Roch Marcandier.
Sådan är den stora auktoriteten Mercier, som så noga kände sitt Paris och allt hvad der händt.
Och på samstämmiga vitnes-börd af detta slag hafva många legender i revolutionshistorien grundats.
Här torde vara lofiigt att upprepa intendentens klagan i Voltaires Chariot ou la comtesse de Qivry:
Dans votre basse-cour on s ’ obstine ît le croire;
Et voilà justement comme ou écrit l ’ histoire.
År 1797 utgaf Bertrand de Molleville, som varit Ludvig XVI: s minister, Mémoires secrets pour servir à l ' histoire de la dernière année du règne de Louis XVI.
Under septemberdagarne var han gömd i Paris; dag för dag fick han af sin förskrämde värd underrättelser om tilldragelserna.
Först mot midten af oktoberlemdade han Paris (III: 114) och lyckades undkomma till England.
I de detaljer fr&amp;n denna epok, han omtalar, förekommer ej ens namnet Sombreuil.
En annan memoirförfattare, som ett par år senare upptecknade sina lefnadsminnen, nämligen abbé Oeorgel, omtalar att m: lle de Sombreuil lyckades rycka sin fader ur mördarnes händer.
Något annat har han om den saken icke sport.
Och likväl, hvad hade icke han hört, och hvad trodde icke han — eller åtminstone låtsade tro — han som räknar offrens tal under 2 och 3 september till 12,000.
(Andra upplagan af Georgels meinoirer, III: 345.
•i: *
I en och samma grupp förenar jag de utländingar, som berättat om septembermorden.
Lika fåfängt söker jag hos dem något spår till fabeln om bloddrycken.
En af dem har dock såsom ögonvitne beskrifvit Sombreuils frigifniog.
Samtida berättelser om septemberdagame fioner jag i bref från Paris till Minerva.
Ein Journal historischen und politischen Inhalts, herausgegeben von J. W. von Archenholxt vormals Hauptmann in KönigL Preussischen Diensten (4 bd.
oktober — december 1792).
Brefskrifvarne voro tvänne, af hvilka den ene meddelar en » Geschichte des 10ten August in Briefeo geschrieben in Paris », den andre åter, hvilken betecknas såsom en » Freyheits-Soldat von deutscher Geburt », skrifver » Historische Briefe über die neuesten Begebenheiten in Frankreich ».
Den förre berättar, den 12 september, huruledes Sombreuil under allmänna glädjerop frikändes på domarens erinran, att » oskyldig eller straffbar, tror jag det vara ett fritt folk ovärdigt att iläcka sina händer i denne gubbes blod ».
Den senare omförmäler, i bref af 7 och 14 september, flere enskildheter från septemberdagame, men intet om Sombreuil.
Deremot i en den 19 september daterad » Bulletin der Köuigl.
Familie » med flere anteckningar, som jag förmodar vara af hans hand, säges att Sombreuil, efter ett kort förhör, frikändes, när domstolens president (som här kallas Loiseau!
) vände sig till de närvarande med de nyss anförda ord, som återfinnas hos en mängd samtida.
Skall jag nämna läkaren, Koburgiska geheimehofrådet Gir-tanners tvänne tidskrifter: » Politische Annalen herausgegeben von Christoph Girtanner » (l: a bd.
jan.-mars 1793, Berlin) samt » Historische Nachrichten uud politische Betrachtungen über die franzö-siscbe Revolution von Christoph Girtanner- (9: de bd.
Berlin 1795)?
Det är tvänne veritabla lögnkloaker.
Alla de onämnbara ohyggligheter om mordet på prinsessan de Lamballe, af hvilka ögonvitnet Rétif de la Brétonne ingenting sett, återfinnas här.
Likaså har Girtanner sig bekant, att på plaee Dauphin män, qvinnor och barn öfvergötos med olja och stektes lefvande, der i bl and åtskilliga prester, emedan de ej villo äta kött som skars ur de förut stektes lik.
Äfvenledes känner han, att de mördades kött användes till pastejer, som såldes hos pastejbagarne omkring Palais-Royal under namnen: paté d la viande des Suisses — d la viande des émigrans — d la viandc des prétres o. s. v. Icke heller har han funnit anledning att be * tvifla Peltiers historia, att en officer vid schweiziska gardet dödades på det sätt, att tvänne qvinnor långsamt sågade af hans huf-vnd *.
Alt detta förekommer i » Politische Annalen », der författaren endast korteligen nämner om f. d. Invalidguvernören de Sombreuil, att han slapp undan med lifvet, men för vidare upplysningar hänvisar till » Historische Nachrichten ».
Der förtäljes tilldragelsen på samma sätt, som hos alla samtida berättare.
Man kan vara viss om, att Girtanner ej negligerat myten om det blodfylda glaset: saken är den, att han lika litet som någon annan menniska, m: lle de Sombreuil ej undantagen, hade hört den, ty den var ej ännu inventerad.
Girtanner berömmer sig af, att ingen enda af de i Frankrike, Eogland och Tyskland utkomna skrifter om den 10 augusti undgått hans uppmärksamhet — och under rubriken 10 auguäti inbegriper han, som många andra, septemberhändelserna — hvarförutom han fått meddelanden från flere vänner i Paris.
Han har verkligen ingenting försummat, för att sammanbringa det största möjliga antal af lögnaktiga uppgifter.
Hans naivetet är, om ej oupphunnen, åtminstone oöfverträfFlig: han vet, att Peltier är » ein wtithender Roya-
* Jourgniac de Saint-Méard har i sina fangelseminnen omtalat mordet p&amp; schweiziske öfvers t en Reding, hvilket tillgick på samma sätt som de öfrigm blodscenerna i Abbaye.
Peltier bar den fräckheten att säga, att Saint-Méard icke » vågade » tala om, att en af dem som buro ut Reding — h vil ken for sina sår ej kunde gå sjelf — med sabeln sågade af hana hali *, så att de kommo ned på gatan med ett lik.
Uppenbarligen är det en historia från de schweiziska legoregiraen teoas tidigare dagar, som här går igen.
Enligt Nouvcllcs å la main, citerade af Charles Vatel (HUtoire de m: me du Barry, TIT; 143) blef, den 5 oktober 1772, en schweizare, tillhörande kasernen i Courbevoie, dömd att sågms lefvande mellan två bräder, och straffet vardt äfven verkstaldt.
Tilliggom, att det skedde i kraft af legotnippernes egen rättskipning.list », och han kallar hans politiska betraktelser för » eländiga », men han tror, att Peltier sk ref hvad » trovärdiga ögo o vita en » berättat, och ej tillät sig att » förfalska eller uppdikta » — hvilket dock alt ifrån begynnelsen af tidningen Actes des Apôtres just var Peltiers starka sida.
Taine utgaf 1872, under titeln: Un séjour en France de 1792 à 1795.
Lettres d ' un témoin de la révolution française, en öfver-sättning af en fir 1796 i London utkommen samling bref, som uppgåfvos vara skrifna fr&amp;n Frankrike af en engelsk dame.
Den engelska bokens utgifvare var pseudonymen John GifFord — John Richard Green, en af Pitts legoskribenter.
Han gftr i god för brefvens äkthet, och Taine, utan att derom kunna veta det allra minsta, gör sammaledes.
I sjelfva verket saknar man ej skäl att misstänka dem för att vara ett fabrikat, t ex. af Gifford, men för en historiker som med förkärlek uppsöker de otillförlit&lt; ligaste, som till och med anlitar de mest vanryktade källor *, när de passa för hans s. k. forsknings i förväg formulerade resultat, måste dessa bref synas dyrbara.
» Sådana vitnen behöfva vi för att lära känna det förflutna » — säger Taine (s. IX) om en auk-tor, hvilken såsom » inqvisitionens mognad » (s. 42) betecknar det helt enkla och naturliga förhållandet, att om hösten 1792, då fienden stod å Frankrikes norra gräns och då England återkallat sin ambassadör, resande utländingar i de norra provinserna måste vid ankomsten från ort till annan uppgifva namn, födelseort, hvar-ifrån de kommo och hvart de begåfvo sig.
Denna rättroget stupida bok innehåller ej mindre än elfva bref, som uppgifvas vara skriftia under september månad, de flesta från Arras, några från St. Omer, Amiens och Abbeville.
Utom hvad den engelska damen och hennes ressällskap erforo af resande, af flyktande » aristokrater », fingo de oafbrutet (s. 37) i bref från Paris meddelanden om septemberdagarne.
Nåväl, om m: lle de Sombreuil och hennes fader finnes här ingenting.
Läkaren John Moore anlände i början af augusti 1792 till Frankrike, som han förut tvänne gånger besökt.
Den 7 september nådde han Paris, der han tog in i hôtel de Moscovie (faubourg St. Germain), helt nära Abbaye.
Söndagen den 2 september kl. 5 eftermiddagen börja hans anteckningar om fängelsernas-
* Han förnedrar sig anda derhän att åberopa erkenidskrifvaren The-veneau de Morande.sakrerna (A Journal during a resuknce in France from the be-ginning of august to the middle of septetnber 1792.
By John Moore, M.
A new edition oorrected.
In two volumes.
London 1793).
Födande dag gick han, i sällskap med en bekant, till Abbaye, ooh såg omkring ett par hundra personer st&amp; som åskådare utanför fängelsets port.
Han mötte sedermera en hop folk, om hvilken man ber&amp;ttade honom, att den företräddes af prinsessan de Lamballes hufvud som bars p&amp; en pik, och han fiek om mordet p&amp; drottningens väninna höra uppgifter, som » ej Uta sig återgifvas ».
Man kan lätt föreställa sig, med hvilken ifrer han skulle uppsamla ocli anteckna hvad han vidare erfor om tilldragelserna i Paris, som han lemnade den 4 september.
Under den ganska långsamma resan upp till Calais fick ban kännedom om massakern i Versailles på flngarne från Orléans; den 3 oktober antecknar ban Cazottes räddning genom dottern, hans in * st&amp;llelse inför kriminaldomstolen af 17 augusti, dom och afrätt-ning.
Den 10 oktober återkommer han till Paris, midt upp i debatterna om septemberdagarne och ansvarigheten för dem.
Man ser af dagboksanteckningarna, att dessa fasansfulla händelser ofta återkommo i samtalen med hans vänner och bekanta i Paris; han berättar nya detaljer, såsom om Malteserriddaren Bertrand, hvilken frikänts af Maillards domstol i Abbaye den 7 september.
Först i böijan af december lemnade han Paris, och återvände till England vid midten af månaden.
Han har emellertid intet att meddela om m: lle de Sombreuils modiga och lyckosamma handling.
Antingen har han intet hört om denna detalj; eller ock har han ej ansett sig hafva någon synnerlig anledning att om-förmäla den.
Den var i och för sig sjelf enahanda med Cazottes oeb dennes dotters historia; men denna senare hade fätt cn tragisk epilog, då en laglig domstol offrade en oskadlig gubbe, som sep-tembermördarne fckonat.
Helen Maria Williams anlände med moder och systrar till Paris dagen före federationsfesten 1790.
Hon gjorde då det löftet, att om hon någonsin skulle känna sig frestad att knota mot ett oblidt öde, lägga i den andra vågskålen hågkomsten af detta * kanske det sublimaste skådespel, som uppförts på denna jord » (hennes första bref från Frankrike).
Till den dagen vände hennes sorgsna tankar tillbaka, när hon två och ett halft år senare, den 25 januari 1793, från Paris skrifver hem om septembermassakrerna och om Ludvig XVI: s afrättning.
Om hon än här som annorstädes moraliserar för mycket och beskrifver för litet, är likväl hennes tystnad om en så utomordentlig, så exempellös de-talj, som historien om nr.lie de Sombreuil, ett tämligen antagligt bevis uppå, att berättelsen ännu icke var uppfunnen *.
Strax efter midten af augusti månad 1792 mottog engelske ambassadören i Paris lord Gower befallning att så fort ske kunde återvända till England, och hans sekreterare W. Lindsay att med ambassadören komma öfverens om dag för sin afresa.
Lord Gower lemnade Paris den 27 augusti, Lindsay skulle stanna två, tre dagar, hvilka blefvo något flere, emedan han fick vänta på pass: hans sista bref till lord Grenville är dateradt den 3 september, ocb i detta nämner han de dagen fbrut började ffcngelsemordec.
Emellertid saknade engelske utrikesministern ej genast efter nämnda dag alla direkta underrättelser från Paris: han fick meddelanden, under något mer än fyra månader från öfverste George Monro.
(The dispatches of earl Gower, english ambassador at Paris from june 1790 to august 1792, to which are added the dispatches of Mr Lindsay and Mr Monro and the diary of viscount Palmerston * * in France during juli and august 1791, now published for the first time.
By Oscar Browning.
Cambridge 1885.
) Dennes första bref är dateradt 4 september 1792, det sista frfin Paris är af 13 januari 1793.
Monro beskrifver, dels som ögonvitne, dels efter andras berättelser, mordscenerna i Bicctre, Abbaye med flere fängelser.
På tisdagsaftonen den 4 omtalar han i bref till lord Grenville, livad han måndagsaftonen den 3, från klockan 7 till 9, sett i Abbaye.
Hans ord äro dessa:
* 1 was fortunate enough to be present when five men were acquitted.
Such a circumstance, a by-stander told me, had not happened in the operations of this horrid tribunal; and these inconsistent murderers seemed nearly as much pleased at the acquittal of a prisoner as they were at his condemnation.
The governor of the Invalided happened to be one of those I saw acquitted, the street rung with acclamations of joy, but the old man was so feeble with fear, and suspense, and so overcome with the caresses of his daughtei *, who wan attending to know his fate, that the
v Jag citerar andra upplagan af tredje bandet af Letters from France (1706).
Miss Williams syster Ocile, gift med en köpman från Rouen, Atha-rase Coquerel, blef moder till Charles C., författaren af Histoirc des cglises du désert, samt Athanaee C., pastor i Paris och folkrepresentant under andra republiken.
Af den senares tre söner torde äfven t vän ne genom 6ina religiösa och kyrkohistoriska skrifter vara kända af rätt månge svenske läsare.
* * Den namnkunnige minifcterns fader.
— Om Monro har jag q kunnat vinna några upplysningar.
Uti John G. Algers bok: Englishmen in the french revolution (London, 1889) kallas han kapten, och säges att han förmodligen var son till baroneten Sir Harry Monro.bolh sank lifeless inio the arms of some of the spectators who carried them to the Hospital des Incalides. »
Det förefaller mig, som skalle denna berättelse bafva någon rigt intill dess man mot den kan sätta ett annat ögonvitnes motsatta berättelse.
Det är ganska sannolikt, att myten om det glas blod, som m: lle de Sombreuil skall bafva tömt, uppkommit genom omarbetning af en annan historia, hvilken för.öfrigt är lika litet trovärdig.
Uti Almanaeh des honrietes gens * berättas, att sedan sektionen Contrat social förgäfves sändt tre delegationer för att reklamera ett par medlemmar, som med anledning af ett slagsmÅl suto häktade i Abbaye, en urmakare vid namn 6 ... erbjöd sig att göra ett nytt försök.
Han skickades åstad jemte tre andra personer, vederbörligen försedda med fullmakt från sektionen.
Förskräckta af.
den anblick, som mötte dem vid framkomsten, togo urmakarens kamrater till flykten, men han begaf sig in i fängelset och fick de två sektionsmedlemmarne lösgifne.
Han var redan ute på gatan igen, för att ledsaga dem hem, då man hejdar honom för att låta honom se, hur ett » aristokrathjerta » såg ut.
Detta gick så till, att en af bödlarne (som förmodligen hade mer än jättestyrka) med ett sabelhugg klöt liket af en alldeles nyss dödad man, ref ut det ännu blödande hjertat, pressade ut blodet i ett glas och » drack en del af den infernaliska drycken *, hvarpå han vände sig till urmakaren: » så, din tur ».
Sedan denne låtsat smaka, ropade » antropofagen », att det var en hedersman; hade det i sektionerna funnits flere sådana som han, så » skulle femtio stackars oskyldige, som jag mördat, hafva fått behålla lifvet ».
Här är nu tydligen ieke fråga om något nödtvång för 6.
att dricka ur » det innan och utan helt blodfläckade glaset », som möjligen förut innehöll » vin eller någon annan dryck ».
Det gif-ves för öfrigt icke ett enda exempel uppå, att de bloddrypande förrättningsmännen ute på gatan (Sainte-Marguerite, n. v. rue Gos-ImJ icke respekterade det af Maillards domstol fälda utslaget.
Att en af bödlarne uppgifves sjelf hafva erkänt, det han » mördat femtio oskyldige », förbättrar näppeligen denna historia.
* Almanach des honnêtes gens, contenant des prophéties pour chaque mois de l ' année 1793, des anecdotes peu connues sur les journées des 10 août, 2 et 3 septembre 1792, et la liste des personnes égorgées dans les diferentes prisons.
A Paris, 1793.
2Men de två senare omständigheterna utgjorde dock icke sådana fei, som påkallade en omarbetning.
Den förstnämnda åter måste göras om: tvånget att dricka ett glas blod, för att dermed köpa en anhörigs lif, utgjorde en första och alldeles oumbärlig förbättring.
Men äfven dermed förblef myten något simpel: en urmakare och ett par grälmakare taga sig slätt ut, der man syftar till det sublima.
Och så var historien så godt som anonym: hr B.
., hvad är det för en?
Skrif i stället, att den sköna, ader-tonåriga m: lle de Sombreuil » utan tvekan » — det är hennes son som säger det — tömde glaset för att rädda sin gamle fader, och poesien kommer ändtligen till sin rätt.
Men urmakaren B ... har gått miste om sin, ehuru den stöder sig ej blott på Almanack des honnetes gens, utan äfven på ett annat, lika utmärkt dokument, nemligen Peltier: Dcmier Tableau de Paris (London, 1792 *).
Möjligen har sammanblandningen underlättats deraf, att hos Peltier historien om urmakaren följer strax efter berättelsen om Sombreuils frikännande.
I samma ordningsföljd förekommer den hos Toulongeon: Histoire de France depuis ia révoltäion de 1789, andra delen utgifven år IX (1801).
Sedan han fs.
286) i en och samma fras berättat om m: lle Cazotte och nr.lle de Sombreuil, huru de i » flere timmar med sina tårar, sin ståndaktighet, sin hängifvenhet kämpade med och slutligen segrade öfver mördarue », öfvergår han till sin historia om urmakaren B., som han hemtat ur endera af de nyss anförda böckerna, troligen Peltier.
Det saknar ej sitt intresse att följa legenderna tillbaka i tiden, strömmen uppför: från plagiat till plagiat kommer man omsider fram till en och samma orena källa för alla dessa uppgifter, som vid första påseende taga sig ut såsom ett mäktigt knippe af hvar för sig sjelfständiga vitnesbörd.
Uti anekdotsamlingen i Almanack des honnetes gens nämnes ej namnet Sombreuil, men omedelbart derefter följer ett poem i tjugutre strofer: Complainte sur les évenements relalifs å MademoiseUe de S ... qui a sauvé son pére d ’ une Saint-Barthélemy.
Här förekommer ej skuggan af en allusion å detta verre de sang % som först långt fram i tiden blef en familjeklenod, med hvilken partifanatismen smyckar sin permanenta utställning af lögnsägner om revolutionen.
* Huruvida Peltier, som satt i London och hopskref sin bok efter — » ögonvitnens » uppgifter, lånat denna historia från Almanack, eller tvärtom,Det har ej varit möjligt att i litteraturen uppdaga något spår al fabeln förr än åttonde året efter septembermorden, som egde rom i första veckan af september 1792.
Dess enda källa är en not till Légouvés år 1800 utgifna poem Mérite des femmes.
Teaterförfattaren Gabriel Légouvé (död år 1812) fttnjöt på sin tid ett anseende som dramatisk skald *, b vilket jag näppeligen tror att efterverlden till fullo ratifierai Jag vet icke, om bans teaterstycken, t. ex. Mort d ' Abel&gt; äro utrustade med historiska noter, liksom hans lyriska dikter, men att noterna liksom poemen lemoa åtskilligt öfrigt att önska ur historisk synpunkt, det har jag inhemtat såväl af Poèmes de Légouvé, et de Vigée, troisième » däiun, revue (A Paris, an VII), som af Mérite des femmes.
I den förre samlingen läses ett stycke, kalladt La Sépulture, der septembermördarne anklagas
— -- Ces brigands dont la férocité
Viola des prisons Pasyle épouvanté
för attentatet mot kungagrafvarne i Saint-Dénis!
Till det senare 9tycket.
som vann en ofantlig ryktbarhet, har han bl.
a. fogat en not om Cazotte, hvilken är af den beskaffenhet, att den, om iotet annat, bort väcka misstroende mot en sådan ljugares fabel om m: lle de Sombreuil.