Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han följde mig äfven i tvänne somrar till Skenäs, där jag i en landsort, kär för mig från min spädaste ålder, under min mors ögon och i sällskap af min vän, egde på ett ställe förenadt allt, som fordrades att uppfylla mitt hjärta med de ljufligaste känslor.
Saknadstårar under denna beskrifning tvinga mig att på en stund nedlägga pennan.
Min unga väns lysande exempel hade redan framkallat min skaldemö, som efter en öfvervunnen blygsel fortsatte sina försök i ett vitterhetssällskap, dit vi kallades till medlemmar.
Ecklef, kgl. sekreterare i utrikesexpedition, hade stiftat detta sällskap i form af ett ordensgille37 dels för att ådagalägga sin besynnerliga skicklighet i sådana inrättningar, dels för att därstädes få producera sitt magra snille och tvinga sig till åhörare af dess vanskapeliga foster.
Hans företräde såväl i anseende till ålder som syssla framför ungdomen i kansliet gjorde, att vi smickrades af kallelsen och ingingo under namn af tankebyggare i sällskapet med all möjlig nit att befordra dess föremål.
Det är detta sällskap, som efter 3 volymers utgifvande af de så kallade Våra försök38, till större delen misslyckade, har sluteligen under fru
Nordenflychts inseende skänkt åt fäderneslandet de bekante Vitterhetsarbeten38, som öppnat för svenska snillet ett upplystare tidehvarf.
Grefve Creutz egde framför mig ett ostridigt företräde i detta sällskap.
Blomman af den vackra literaturen, den han isynnerhet inhämtat, ett tidigare snille tillika med naturen af de ämnen, han till dess föremål hade utvalt, icke öfverskridande kretsen af dess förmåga, var orsaken, att hans första skaldestycken redan synas danade af mästarens hand.
Sådana äro hans Sommarkväde och hans Elegie, båda införde i »Våra försök» och i senare tider i samlingen af hans arbeten intagne.
Mitt snille däremot, af en senare mognad, hade tillika den olyckan att utvälja ämnen alltför vidsträckte att med dess då egande upplysning omfattas, ett skaldeslag, som fordrar den mesta förfarenhet af världen och kunskap om människan.
Följden däraf har blifvit, att mina Satirer, införde i »Våra försök», äro alle, oansedt några träffande drag, osmaklige och på intet sätt svarande mot ändamålet, hvarföre jag ock ur samlingen af mina arbeten dem uteslutit.
Ungdomens försvar är det enda arbete af min hand, som jag funnit förtjänt att ur »Våra försök» utdraga och efter skedda förbättringar bland mina senare arbeten införa.
Den målning, som därstädes är införd af två unga skalders, Creutz’ och min, förtroliga vänskap bör göra detta arbete interessant för alla läsare.
En värdigare skola för unga vitterhetsidkare öppnades hos den svenska Aspasie, fru Nordenflycht.
Hon tillbragte under närvarande tid de lyckligaste år af sin lefnad.
Med en tillräcklig utkomst genom pensioner från flera ställen, egande för sitt hjärta den värdigaste af vänner, älskad och högaktad, yttrade hon en förnöjelse, som ökade behagligheten af hennes umgänge.
Det var detta umgänge, där snillets oupphörliga liflighet underhölts af vidsträckta kunskaper, som tilldrog henne bekantskaper ur alla stånd, af alla älskare af vitterhet, af allt folk af smak och sann lärdom.
Man var säker att i hennes hus finna det mest upplysta och bästa sällskap, som ofta var tröttande för den, som ville åtnjuta hennes attention odelt och fann i hennes solitära sällskap det angenämaste af alla.
Hon hade i sin ungdom gjort sig namnkunnig af sånger, som återskallat från alla landsändar, de första på svenska, där känslan af vänskap och kärlek blifvit med en rörande ömhet uttryck(t) och med en ädel enfald så dyrbar för kännare och så sällsynt hos senare skalder i medelåldren, den hon för det närvarande innehade.
Hon hade isynnerhet studerat filosofien, i den hon handleddes af sin slägting och förtrognaste vän, sekreteraren vid Upsala akademi, Klingenberg, en världslig vis,
Som kunde dårars fel med köld och styrka bära
Och hade klädt i skämt en sund filosofi.
Sådan är den målning, jag af honom i Världsföraktaren39 författat, och mot hvilken målning han till alla delar svarade.
Baron Axel Reuterholm40, tjänstgörande kammarherre hos drottningen, och baron Axel Leijonhufvud, en lärd militär, den förre känd för sin smak i den vackra litteraturen och den senare isynnerhet för sin vidsträckta språkkunskap41, voro tillika bland fru
Nordenflychts äldsta vänner och bidrogo att göra umgänget i hennes hus det mest upplysande och förnöjande, som i Stockholm kunde erhållas.
Det sällskap, där Creutz och jag hade ingått för att vinna något anseende i allmänheten, anhöll hos svenska sånggudinnan att vilja åtaga sig dess öfverinseende.
Fru Nordenflycht kunde ej förneka denna uppmuntran för unga vitterhetsidkare, men önskade, att sällskapet ville samlas hos henne.
Den utmärkta ynnest, hon betygade för någre af dess medlemmar, ibland hvilka Creutz och jag hade den lyckan att räknas, gjorde, att de öfrige retirerade sig efter hand och fortsatte deras sammankomster hos ordensmästarn.
Vi öfvergåfvo honom icke eller, men vårt förnämsta stamhåll förblef hos fru Nordenflycht, hos hvilken under reviderandet af våra arbeten den förbätt(r)ade upplaga42 bereddes, som efter några års förlopp öfverlemnades åt allmänheten.
Jag kan aldrig glömma de roliga stunder, vi tillbragte under detta arbete.
Vi ansågo hvarandras foster lika som våra egna, logo åt våra misstag och voro de första, som dem erkände.
Rättelsen meddelades utan högmod och antogs med nöje och utan förödmjukande.
Vi gåfvo ett exempel åt litteratörer, som aldrig lär efterföljas, bland hvilka egenkärleken icke tål att underkasta sig andras omdöme, högmodet såras af rättelser, priset meddelas med hemlig afund och kritiken med bitterhet.
Huru litet förstå icke vitterhetsidkare deras eget interesse med ett sådant förhållande!
Hvad upplysningar, hvad lättnad i deras arbete förlora de icke därigenom!
Fel, som tidigt kunna undanröjas, blifva fläckar.
Kritiken skall bittid eller sent framställa dem för allmänhetens ögon och näpsa högmodet.
Våra sammankomster hos Aspasie slutades merendels med en supé, där hon visade sig lika så behaglig, som hon varit det vid skrifbordet, alltid intagande sitt rätta ställe, hvarhälst man kunde henne finna.
Timmarne försvunno under ett roligt skämt och infall, som icke voro studerade.
Bör jag vid åtankan af de sälla stunder, jag åtnjutit som skald, sörja förlusten af den utvärtes lyckan?
Hvilken tjänst, ehuru hög den kunnat anses, hade förmått att meddela mig samma oskyldiga och förtjusande nöjen.
Kretsen af min varelse utvidgades såväl i anseende till känslor som tankar.
Jag har åtnjutit som människa all den sällhet, som mänskligheten är mäktig att åtnjuta.
Det var under denna sälla tid, som jag författade mitt första fullkomliga arbete, Satiren öfver mina vänner43.
Jag har att tacka det muntra lynne, som mitt älskade sällskap mig meddelat, för den liflighet, som andas i detta arbete och i ett skaldestycke aldrig fyllest kan värderas.
Det är det enda af mina arbeten, som förmått att tränga sig till alla landsorter och i ett ostördt minne bibehållas.
Alla där framstälde porträtter äro dragne efter naturen.
Originalerne igenkände sig utan att såras och deltogo i skämtet.
Creutz, som aldrig förmådde att yttra någon känsla utan med hänryckning, kunde ej misstaga sig, om hvilken var påsyftad i teckningen af den vän,
Som kiknar bort af fröjd och mig i armen fattar
Och repar tanken opp och andra gången skrattar;
icke eller Karl Torpadius44 i teckningen af den andra,
som tittar under lugg
Och ser så smånöjd ut och grinar själf i mjugg45.
Målningen af mina två kamerater i justitiekanslerskontoret var den enda, där någon galla röjdes, med hvilken jag hämnade mig på den ledsnad, jag alla förmiddagar en stund måste uthärda vid deras sida46.
Sysslan blef för mig dag ifrån dag odrägligare.
Creutz såsom varande kanslist i hofkanslerskontoret var mindre af sysslor besvärad, men önskade ej mindre, än jag det gjorde, att med heder därifrån kunna entledigas.
Ödet gynnade vår önskan.
Vi flyttades båda på en gång i en högre krets, där vi hade den lyckan att åtfölja hvarann och den oskattbara sällhet att utan afbrott fortsätta den närmaste vänskap.
Landtpartiet hade vid 1756 års riksdag erhållit en deciderad öfvervigt öfver det andra partiet, som gynnades af hofvet.
Som jag föresatt mig att i min oskyldiga lefnadsberättelse undfly all politik, så lemnar jag frågan oafgjord, huruvida det segrande partiet egde rättighet eller icke till dess vidtagne steg i anseende till de kgl. prinsarnes uppfostran.
Den förra guvernören47 tillika med Dalin, kronprinsens informator, och de kavaljerer, som uppvaktade deras kgl. högheter, förafskedades.
Riksrådet grefve Karl
Scheffer tillsattes af ständerne till guvernör för prinsarne48.
Klingenstjerna49 utnämdes till kronprinsens informator, och jag tillika med trenne andra under namn kavaljerer förordnades till dess uppvaktning.
Grefve Creutz intog samma ställe hos den yngste af prinsarne, och dagen var utsatt, då vi för konungen och drottningen till våra tjänsters emottagande skulle presenteras.
Några bref, dem jag från justitiekanslerskontoret dagen förut till genomläsande och svarens uppsättande hemtagit, blefvo vid första tidningen om min nya tjänst kastade på elden.
Obekymrad, huru förlusten skulle ersättas, gjorde jag med det lifligaste nöje åt hofkavaljeren ett lysande offer af registratorn.
Den önskan, jag i min första ungdom yttrat, att ingå i hofvet, var uppfyld.
Det tillfälle var äfven öppnadt för mig, det jag i senare år som världsbetraktare åstundat, att känna den stora världen, hvarom så stridiga omdömen fällas.
Oaktadt denna väntade förnöjelse hade jag nog förstånd att inse vådan af min ställning.
Jag och mina kamerater voro konungen påtrugade och kunde ej vara välkomne i hans hof.
Huru många avanier kunde oss icke göras, hvilka hedren ej tillät oss att uthärda!
Icke eller skulle något tillfälle uraktlåtas att skilja oss från våra tjänster vid minsta fel eller försummelse, som mot oss kunde angifvas.
För mig isynnerhet var något missöde snarast att befara i anseende till ett namn, det förhatligaste vid hofvet.
Min slägt hade i alla tider fäktat i landtpartiet, och en af namnet, Fredrik Gyllenborg50, hade i flera år stält sig därstädes i spetsen.
Dessa äro mina reflektioner vid 70 års ålder.
En 24 års yngling gjorde ej många, ej eller voro de långvariga.
Jag är än i dag förundrad, huru jag under sådane omständigheter, utan att ega hvarken den ringaste förfarenhet af världen eller i hofvet till mitt understöd någon vän eller anhörig, likaväl kunnat därstädes i den vådeligaste af alla tjänster, skadeslös till min välfärd uthärda 6 års tid ända till slutet, då kronprinsens uppfostran och tillika vår uppvaktning upphörde.
Jag tillskrifver denna lycka min fars sista välsignelser.
Förfarenheten har bevisat, att de icke voro fruktlöse.
Min tjänst som kavaljer hos kronprinsen var icke inskränkt inom blotta skyldigheten att följa honom ut och in och anmäla de personer, som anhöllo att för honom presenteras.
Jag utgjorde från morgon till aftonen hans dagliga sällskap och låg i samma rum i en särskild säng vid hans sida.
Jag fortsatte hans lektioner under de dagar, då hans informator var af opasslighet hindrad att sig infinna.
Jag följde honom på alla promenader till fots, som ofta voro vidsträckta, och tillbragte större delen af dagen ensam med honom.
Hans guvernör, riksrådet Scheffer, hade för många särskilda sysslor att uppfylla för att ega tid att öfver några ögonblick hos prinsen förblifva.
Klingenstjerna liknade honom vid en broms, som vid ett öppet fönster om sommaren inflyger i rummet, surrar därstädes ett ögonblick, hvarefter han med lika hastighet åter utflyger.
Man kan sluta af detta infall till denna värdiga mannens kvicka lynne.
Man var förundrad att se en gammal professor, en djupsinnig mathematicus antaga skapnaden af hofman och tillika i stånd att vinna den unga prinsens vänskap med det behagligaste umgänge.
Hvad jag om riksrådet Scheffer anfört, bör icke misstydas till hans nackdel.
Han uppfylde sin ansvariga guvernörssyssla med all möjlig nit och omsorg och med det upplysta vett, som förvärfvat honom ett odödligt minne.
Öfverinseendet öfver prinsens uppfostran var honom ålagd, men icke en ständig tillsyn, som med hans rådsämbete och andra göromål ej kunde förenas, och hvartill kavaljererne förordnade blifvit.
Jag får framdeles tillfälle att vidare tala om honom.
Hans kgl. höghet kronprinsen, känd framdeles såsom konung under namn af Gustaf den 3:dje, hade nyss uppfylt sitt tionde år, då han af sin nya uppfostringsstat blef emottagen.
Af hans kavaljerer uppvaktades han dageligen af två, en civil och en militär person, hvilka efter två månaders förlopp af de två återstående aflöstes.
Vi fortsatte vår tjänstgöring under den oroligaste tid i det allmänna och för den kgl. familjen den sorgligaste.
En tillämnad revolution af hofpartiet upptäcktes, förrän den hunnit att utbrista.
Jag förbigår att anföra de stränga undersökningar och slutligen de blodiga scener, som voro följden af denna upptäckt, och vore att önska, det de likaledes ur tideböckren kunde uteslutas.
Baronerna Sparre51 och Wrangel52 aflöstes under denna tid af mig och baron Silfverhjelm53.
Vi åtföljde kronprinsen till Ulriksdal, där konungen och drottningen sig retirerat att icke i Stockholm vara vittnen till deras nitiska, men oförsigtiga vänners sista ändalykt.
Jag tillbragte under denna bedröfvelsetid hela sommarn och en del af hösten på Ulriksdal, ständigt utan någon dags afbrott närvarande hos min älskade prins, till den jag dag ifrån dag mig närmare attacherade.
Min kamerat däremot var ofta frånvarande och underlät aldrig någon plenidag på riddarhuset att sig i Stockholm infinna.
Med tillstånd därtill af guvernören och äfven med frihet att hvarannan dag sig absentera kunde han göra det utan ansvar.
Drottningen, med ett ständigt vakande öga öfver kronprinsens uppfostran, lär likväl hafva gifvit aktning på skilnaden i uppvaktningen emellan oss båda, hvilken tillika med min indifférence för riksdagsärender, som mig aldrig behagat, och min ständiga omsorg att roa den unga prinsen och deltaga i hans tidsfördrif lär hafva varit vållande, att förhatligheten af mitt namn glömdes, och att jag rönte, om icke någon nåd, den jag i min varande belägenhet ej kunde förbida, åtminstone icke märkte det ringaste tecken till onåd under hela tiden af mitt vistande vid hofvet.
Detta vistande blef därigenom för mig drägligare att uthärda, än jag det förmodat.
För öfrigt var belägenheten för ständernas förklarade vänner det obehagligaste på kungsgårdarne, som kunde upptänkas, där vi uti hofsocieteten gjorde en ömkelig figur, ansågos med sneda ögon och utan att deltaga i det ringaste nöje lemnades vid sådane tillfällen i en föraktlig glömska.
Det var under en sådan gemensam belägen(het) för grefve Creutz och mig, som vi ännu närmare förenades, än vi det någon tid varit, och vi kände behofvet af hvarannan omisteligt för oss båda.
Vi fortsatte våra vanliga tidsfördrif och meddelade hvarannan våra vers, skilde för en stund från hoflefnadens tvång, smakde friheten med fördubbladt nöje och ansågo den glömska, hvarmed man tänkt att förödmjuka, för en verkelig välgärning.
Vid vår ankomst till Stockholm togo vi vår skada igen.
Det var den tiden i den goda ton att vara illa vid hofvet.
De förnämsta rådshusen och ministersocieteten, den briljantaste, som någon tid varit i Stockholm, öppnades för oss likasom för ankomne främlingar med all den aktning, som dem bevisas, och tecken af vänskap.
I ett sällskap af de mest upplyste och belefvade såväl svenske herrar som utländingar och fruar af de högsta slägter, uppammade i stora världen, lärde jag att känna denna för mig obekanta bana bättre, än jag i hofvet därtill kunnat vinna någon anledning.
Jag såg ett högmod, mera grundadt på en sann förtjänst eller allmänt antagna fördomar och följaktligen mindre sårande, mindre inskränkta begrepp, mera vett, mera behagliga seder och ett bemötande, lika skildt ifrån krus som ett ohöfligt förhållande.
Inlåten i detta sällskap, nytjade jag (det) till min fördel, så ofta min tjänst eller andra göromål lemna(de) mig tid därtill.
Jag deltog i alla supéer och baler i de för mig öppnade hus.
Jag rådfrågade den rådande smaken såväl i mitt uppförande som klädnad, hvilken efter den tidens tillåtne bruk af sidentyger och sammet54 efter årstiderne äfven af mig antogs, såväl att i hofvet och äfven i allmänheten vinna det anseende, som min tjänst fordrade, som isynnerhet att behaga min unga prins, hvilken på klädedrägten fäste en granlaga uppmärksamhet.
Under all denna yta af fåfänga var jag ej dess mindre invärtes filosof och författade under mitt ständigaste umgänge i stora världen Människans elände och Världsföraktaren.
Det var hos Aspasie, som jag utvecklade de filosofiska idéer, som med mitt väsen blifvit införlifvade under mitt studerande vid akademien.
De voro för djup(t) hos mig intryckte att någonsin kunna utrotas.
Under alla omskiften af min lefnad hade jag bibehållit dem både i mitt minne och mitt hjärta.
Den öfverensstämmelse med dessa idéer, som jag fann hos fru Nordenflycht, gjorde hennes sällskap för mig ännu dyrba(ra)re.
Tröttad af hofvet och stora världen, sökte jag och fann hos henne den behagligaste hvila.
Hon styrkte mig icke allenast i min filosofi, utan äfven att framhärda i min böjelse för skaldekonsten.
En gång när jag reciterade för henne mitt poem om Människans nöjen glömmer jag aldrig den extas, hvarmed hon af hörd(e) efterföljande strof, där nöjena tilltalas:
Er tillhör ju den första ära,
Ty eder lag den första var.
Förrän jag känt förnuftets lära,
Jag nöjets lära dyrkat har.
Jag kunde le och vällust njuta,
Förrän jag redigt kunde sluta.
Förrän jag namnet Gud förstod,
Jag glädjeoffer honom tände,
Och förrän jag hans allmakt kände,
Så kände jag, att (han) var god.
Hon fann i dessa enfaldiga vers ett behag, som nu mera icke kännes. »Gref Gyllenborg», ropte hon, »ni är poet, tänk ej att blifva något annat, ni blir det aldrig.
Gref Creutz gör snarare lycka i världen.
Gör själf er egen lycka, er egen förnöjelse och var säker om ett namn, mera varaktigt än någon ämbetsmans, huru hög, må synas.
Detta råd var för nära instämmande med min egen böjelse för att icke lemna ett beständigt intryck.
Jag har följt detta råd och vet ej, om jag gjort väl däri eller icke.
Huru äfventyrligt är det icke att stödja sig på en snillegåfva af den flyktigaste varelse, och den man förlorar utan att veta det!
Under våra lediga månader från uppvaktning vid hofvet fortsatte Creutz och jag våra literära sammankomster hos Aspasie.
De öfriga ledamöterna af sällskapet togo föga eller ingen del i vår omsorg till vår stora förnöjelse och ej ringa lättnad i vårt arbete.
Vi redigerade i ordning en tillräcklig samling för en volym, den 1:sta delen af de bekanta Vitterhetsarbeten, som påföljande året 1759 från trycket afgick.
De förnämsta arbeten i denna volym af fru Nordenflycht äro Tåget öfver Bält, som framdeles af mig vidsträcktare skulle utföras, hennes ode öfver Karl 12:tes passage öfver Dünaströmmen, och hvad som isynnerhet gjort henne förtjänt af ett odödligt namn och tecknat hennes djupsinniga snille, hennes Ode öfver Guds varelse i anledning af några vers ur Exoden.
Creutz och jag sparade våra förnämsta arbeten till nästa volym.
I denna första infördes allenast af Creutz en filosofisk målning af Begärelsernas bedräglighet och en saga kallad Svalorne, där han äfven i ett satiriskt skämt tecknat sitt målande snille.
Mina förnämsta arbeten i denna första volym äro: »Satiren öfver mina vänner», den jag redan omtalt, en annan
Öfver folkbristen, den jag ej funnit jämngod med den förra och därföre uteslutit ur samlingen af mina arbeten, mitt
Vinterkväde, författadt större delen i släda under en vinterresa till Skenäs.
Styrkan af målningen i detta poem kontrasterar mot den ljufliga, som i Vårkvädet är rådande, och tecknar min omsorg att variera ton efter ämnet, hvilket af de fleste skalder till större delen uraktlåtes, där man är ledsen att igenkänna samma hand, samma språk med föga förändringar i hvad slags arbete som framställes.
Andra volymen af våra »Vitterhetsarbeten» har tre år senare blifvit utgifven, i början af 1762.
Ehuruväl tiden ej ännu är inne att anföra dess innehåll, anser jag likväl nödigt att härstädes göra det för att icke vidare afbryta berättelsen om vår hoflefnad.
De förnämsta poemer af fru Nordenflycht, intagne i denna senare volym, äro:
Fruntimrets försvar, ett värdigt vedermäle af hennes vidsträckta kunskaper, ett Poem, adresseradt till Storfursten i Ryssland, författadt på de skönaste vers, och där hon isynnerhet i målningen af Peter den Store tecknat sin ovanliga tankestyrka, Skaldebrefvet till Kriton, där hon visar sig ej mindre filosof än skald i besvarandet af den fråga, som några år därefter af den ryktbare Rousseau blifvit framstäld, »hvilket mera bidrager till människans lycksalighet, kunskap eller okunnighet»?55
Af Creutz äro flera mindre poemer i denna volym införda, i senare tider bland hans arbeten intagne, dem jag onämde förbigår för att endast uppehålla mig vid det mästerstycke, som förevigat hans minne, poemet Atis och Camilla.
Aldrig någon svensk skald, hvarken för eller efter hans tid, har i likhet med detta poem förmått att förena den lifligaste målning och inbillningsgåfva med naturens renaste känslor.
Kärleken är därstädes tecknad med en oskuld, som endast förmår att göra dess afmålning interessant.
Alla andra, som oss vanligen meddelas, tecknande mer eller mindre fördärfvade seder, huru osmaklige äro de icke i jämförelse med Atis och Camillas enfaldiga och förtjusande kärlek!
Daphne af Creutz, likaledes införd i denna volym, tecknar skaldens omgänge i stora (världen).
En aftagande oskuld röjes i den målning af kärleken, som därstädes meddelas, hvars saknad efter min tanka icke af de lifligaste färger kunnat uppfyllas.
Mina arbeten, införde i denna senare volym, äro Människans nöjen och elände.
Inbillningsgåfvan i det förra poemet kontrasterar mot tankestyrkan i det senare.
Under en olika förtjänst anser jag dem båda af lika värde.
Företrädet dem emellan ankommer på smaken.
»Världsföraktaren», mitt mästerstycke, är en frukt af flera års erhållna förfarenhet så väl af umgänget i stora världen som mitt bivistande af riksdagarne.
Af mitt första ungdoms försök i detta ämne äro endast de tvänne första och de två sista rader bibehållne.
Afsked ifrån ungdomen, i hvilket poem jag törhända äfven bort taga afsked af sånggudinnan, är en målning af mig själf, sådan jag varit i den förflutna tiden, som i ordning kommer att vidare beskrifvas.
Under våra literära sammankomster försummade Creutz och jag icke våra söndagssupéer hos franska ambassadören markis d’Avrincour, icke eller andra, isynnerhet hos kejserliga ministern, gref Goes, som gaf de splendidaste af alla.
Ännu mindre kunde vi uraktlåta vår skyldiga uppvaktning hos våra prinsar.
Äfven under mina frihetsmånader var jag angelägen att som oftast göra mig påmint hos kronprinsen, för hvilken min tillgifvenhet och vördnad dagligen föröktes tillika med hans ålder och förundransvärda snille.
Bland hans kavaljerer hade längst för detta en förändring sig tilldragit, den jag ej haft tillfälle att anföra.
Baron Wrangel, känd af sin ostadiga karaktär, hade under första vakthållningen ledsnat vid tjänsten och begärt afsked.
Efter ett års förlopp eller något mera fann baron Silfverhjelm sig föranlåten att lemna tjänsten i anseende till något mot honom förklaradt missnöje hvaremot hans morbrors, riksrådet grefve Ekeblads56, protektion gjorde ej fyllest att honom försvara.
Baron Wrangels ställe blef uppfyld(t) af baron Axel Leijonhufvud, öfver 40 år gammal, min vän och bekant från flera år tillbakars.
Han hade ej den lyckan att vinna kronprinsens tycke, som beklagade sig för andra, att han var så tung.
Han var det verkligen oaktadt all sin längtan att det icke vara.
Af åtrå att ständigt behaga gjorde han det sällan.
Hans vana att berömma var så machinal, att ingen däraf kunde smickras.
Detta fel härrörde af ett öfverflöd på godt hjärta.
Han tycktes mena, hvad han sade, men egde icke nog urskilning att göra det à propos och med smak.
För öfrigt egde han mycken förtjänst, mycken lärdom, skref fullkomligen både latin och fransyska och med den vackraste hand.
Jag för min del älskade honom isynnerhet för hans gamla vänskap och högaktning för Aspasie och talte gärna med honom för att få tala om henne.