Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På det sättet blefvo de förlofvade.
Det påstods att de passade förträffligt ihop.
Båda voro lika högmodiga, lika flegmatiska och båda voro rätt gamla när de gifte sig.
Han hette Karl Trolle, rik fideikommissarie.
Hon var en fröken Toll från Lund, hennes mor var född Schwerin från Hjularöd.
I sin ungdom hade denna fröken Toll i sin dårskap gått och förlofvat sig med en medicine doktor Drakenberg, adelsman visserligen, men ”simpel” adelsman, hon bringades ”till förnuft”, och fast hon var förtjust i honom insåg hon att han var under henne i rang, och gjorde slut på förlofningen.143
Justus Lundegård sade härförleden på tal om Karl Nordqvist att han ser något ”slapp” ut; det är just rätta ordet.
I fru Hanssons väntrum144
Ett litet och mycket aflångt rum.
Hemväfda trasmattor på golfvet, gammaldags möbler med guttaperchaöfverdrag, förskräckliga lithografier kring väggarne i smala förgylda ramar.
Men i fönstret, som är högt och friskt, stå frodiga växter i vackra porslinskrukor, präktiga, välskötta drifhusväxter, gumman är en väldig blomstervän.
Det händer att fattigt folk betala henne sitt arvode i blommor.
De trifvas ju ofta så bra i fattigmans stuga.
Jag var en bland de första, och sedan kom en efter en smygande in; tyst, försigtigt, högtidligt som till en kyrka.
Idel fattiga stackare, jag – fattig literatör var en riktig matador i denna samling.
En gubbe från landet kom och hade ondt i en fot, en daskig och halfgammal hjelphustru kom med ett ombundet finger, och så en dräng och så en gammal käring med en korg, från hvilken hon omöjligt kunde skiljas och så en hel hop andra.
De sitta der alla så nedtyngda och betrykta, med den bönfallandes ödmjuka min.
Så kom det en medelålders karl, han var icke lik den öfriga samlingen.
Det var en stark och bredaxlad arbetare, snyggt och ordentligt klädd, det låg någonting välbergadt i hela hans yttre.
Han helsade, kom så fram och satte sig i soffan midt emot mig.
Det var rediga drag, en fast, bestämd min.
Det syns att han lider.
Ansigtet är blekt, strängt och med ett drag af trötthet.
Jag har sällan sett ett så utprägladt uttryck af viljekraft och sjelfbeherskning.
Det var mig omöjligt att låta bli att se på detta kalla ansigte med sin blåaktiga skäggbotten.
Det var likt en karaktär.
En helt ung flicka, en urblekt klädning och en tunn liten schal.
Armen bar hon i list.
Hon kunde vara en sexton år.
En slät hy och oval ansigtsform.
Hon helsar, sätter sig hos arbetaren i soffan och ser så omkring på de närvarande, liksom för att begära medlidande, gungar sin sjuka hand med den andra, som vore den ett qvidande barn hon skulle tysta.
Hon drager små fina och smärtsamma rynkor i pannan, ser sig åter omkring, hälften skyggt och hälften för att göra bekantskap.
Af blyghet fins det icke ett spår.
”Det gör så ondt i min hand,” säger hon sakta, liksom ut i luften, så kan hvem som vill taga fast hennes yttrande och knyta ett samtal vid det.
En medlidsam blick från mig är emellertid enda svaret.
Hon sitter tyst några ögonblick, nervös, orolig.
Detta stadsbarn är icke af dem som äro vanda att tiga.
”Har han skadat sin hand?” vänder hon sig till arbetaren.
”Fått den i någon maskin?”
”Någon svår skada?”
”Krossad.”
”Nu nyligen.”
”I går.”
Han talar med ansträngning, kort, kärft som vid ett polisförhör.
Svetten bryter fram på hans panna; han tar upp en ren, blårutig näsduk och stryker öfver sitt bleka ansigte.
Det är en bred hand, vand vid arbete, men icke grof och vanskaplig som en jordarbetares.
Hon skakar på hufvudet, de mjuka läpparne skälfva.
”Jag har så ondt i min hand,” hviskar hon åter, sakta, klagande, som ett förklemadt men tåligt barn.
Hon är icke vacker, dertill äro dragen för litet utpräglade, färgerna för obestämda.
Ingenting annat än vekhet i linierna, och så ett förunderligt tycke!
Det lockar och drager, detta blekhyade ansigte, det är som en oläst bok, man undrar och gissar.
Jag sitter och ser på den hand hvarmed hon stöder den andra, hvilken hon ännu skakar smått, som när man söfver ett lidande barn.
Handen har en vacker form och smala spetsiga fingrar, den känner lika litet till handskar som hårdt arbete, den brukar aldrig sqvalpa i vatten, aldrig diska, tvätta och skura.
Det är något hos henne af en vildfåle, men en som är foglig och mild af naturen.
Under hela sin barndom har hon sprungit der i gränderna och lekt med andra ungar, allt en smula sjelfsvåldig, men aldrig stygg.
Hos mor har hon fått mat och kakor har hon tiggt till.
Och sedan skall det gå vidare, på den vanliga vägen – ty hon är så näpen, så mjuk och fin, det skall icke finnas någon undflykt för henne! man behöfver bara höra hennes smeksamma lilla röst för att ge akt på henne.
Ett ”gladt” lif, således, några år, ett oordentligt lif, sedan nöd och elände, sist en graf på fattigkyrkogården.
Så är allt slut, och detta lif så spårlöst borta som tusen andra.
Sådant skall hennes lif bli –.
Om det ändå fans rum för ett kanske!
En fin herre med vackra kläder, en fin herre, till hvilken hon ser upp som till en gud – det blir det första.
En fin herre, som har råd att kasta bort sina leksaker.
Hon ser sig omkring liksom bönfallande och ögonen bli fuktiga.
”Jag längtar så – ack min hand, min hand!”
Det är samma mjuka, klagande hviskning.
Det fins i hela din varelse någonting tilldragande, regellöst, vind-för-våg-kastadt.
Det är en egendomligt intagande blödighet.
Hur du skall kastas ur hand i hand, arma flarn!
”Hvad är det med handen?” frågar jag.
Hon syns riktigt tacksam att få bryta tystnaden, den der lilla munnen är icke vand att stå still.
”Jag har klämt af en finger,” svarade hon.
”Af? – alldeles af?”
”Ja, den hängde lös, och frun klippte den af så fort jag kom hit.”
”Hur länge sedan är det?”
”En månad.
Jag går hit hvarje dag, men nu har jag värre ondt än strax.”
”Hur gick det till?”
”Jag stack handen för långt fram, och så drogs den in i maskinen.”
”Hvar hände det?
På någon fabrik?”
”På spinneriet.”
Hon såg på mig nästan förebrående.
”Gjorde det inte förskräckligt ondt?”
Det kändes inte alls.
Jag slet den ut med ens, och hade jag inte gjort det, så kunde hela armen strukit, för det dröjer innan de kunna stanna maskinerna.
”Spinnmästaren grälade på mig för det jag inte aktat mig bättre, för nu får fabriken betala mig tills jag blir frisk.
Men det är väl ändå värst med mig, som mister min finger.”
Hon såg vädjande på mig och jag medgaf det.
”Spinnmästaren grälar alltid när någon kommer till skada, precis som om det inte vore bäst för en att akta sig, om man förstode det!”
Det kom något helt nytt i hennes blick, eggande, öfvertalande.
Hvad denna mjuka röst borde kunna ha ett välde!
”Han tror att arbetarne bara äro någonting som hör till maskinerna.
Han är stygg – spinnmästaren, – tysk är han; ingen enda af arbetarne tål honom.
De ge sig på att han skall derifrån hvad det lider.”
”Åh, min hand, min hand!” jämrade hon.
”Värker den så?”
”Ja den har varit så stygg sista tiden.
Frun har alldeles varit rädd att det skulle gå kallbrand i den.
Hon ångrade nästan att hon tagit mig om hand, men den är allt lite bättre igen.”
Nu öppnades dörren till mottagningsrummet och patienten kom ut.
Det var min tur, men fabriksflickan reste sig och såg bedjande på mig.
”Ack om jag finge gå in nu!
Jag längtar så,” sade hon och tillade i en förtroligare hviskning då hon stod bredvid mig vid dörren, ”jag både längtar och jag är rädd, för det gör så fasligt ondt när hon rör vid den.”
Hon log vemodigt på ett sätt som nästan kom henne att se intelligent ut.
Jag öppnade dörren och släppte henne in.145
För scenen fans det tre oöfverstigliga hinder: att vara född skånska, en vidunderlig längd samt en vindthundslik magerhet.
Kom ihåg hin håle i planschverket ”Spanien”, som hon förälskat sig i!
Edgren har i sin öfversättning:
Barnaläppar jollra bort mig, och en ny rival ger tröst, Barnahänder, vaxlikt mjuka, tränga mig från modrens bröst.
Men Fredin har i stället:
Min rival med barnaläppar jollrar ut mig dag från dag, Späda barnahänder smeka ur ditt minne mina drag!
Hur mycket vackrare är inte Fredins!146
Hilda sade härförleden att Ernst Ahlgren är endast ”en halfherre”.
S-e om Ernst Ahlgren:
– många med oss kunna förtröstansfullt säga om ert förstlingsarbete:
Omen accipimus!
Om Hedbergs ”Högre uppgifter”:
– såsom förstlingsarbete ett godt omen: omen accipimus.
Om Amalia Fahlstedts ”I flygten”.
– Och för det hoppet uttala vi redan nu ett Omen accipimus.
Mig synes verkligen att förmyndaren ”accepterar” alldeles för oförsigtigt.147
– med ett så beherskadt ansigte, att hon till och med kunde klippa till utan att med munnen göra saxens rörelser efter.
– att hon flyttar allting från sina platser och rör omkring i dammet.
På fruntimmernas språk tror jag det der kallas att rymma upp.
”Såg han bra ut?”
Pojken.
”Det vet jag inte, men – – – o! – så’na stiliga pipor han hade.”
Provisor Wennblad hade länge gått och deklamerat i apotekarens lusthus.
Osedda åskådare voro Anna och Marianne, uppklufna i ett träd.
”O himmel!” deklamerade han, slog handen mot sitt bröst och såg mot höjden.
Då fick han se de två.
Stor tablå.148
När Anna Nordqvist var i Kopparberg skref hon flitigt till fästmannen som bodde i ”ovädersgränd” eller något ditåt.
Då postmästarn i Kopparberg fick förlofningskort, gratulerade han med ett visitkort, på hvilket endast stod:
”Hm, hm – Ovädersgränd!”
D. 28 April 1885.
Käre gamle bok!
Seså, nu lär du komma riktigt till heders igen och det mera än förr, ty endast så småningom lär man sig konsten att göra anteckningar, – att skrifva till sig sjelf.
Och så – – – ja så har jag mistat ”Axel” och fått ”herr Lundegård” igen, följaktligen fins det ett tomrum, och det får du fylla.
För närvarande fins det ingen annan som är värd den äran.149
Det var märkvärdigt att det första intrycket af att han kommit hem var ett slags ”Skuffelse”.150 Nej det var för resten inte märkvärdigt.
Det var just det jag väntat och det som gjort att jag bedt honom icke komma som en öfverraskning.
Jag vet ju så väl att det gamla skall hänga oss i armen, att vi icke så skola kunna vara kamrater när vi träffas som när vi skrifva bref.
Jemför bara detta stela ”ni” med ett raskt, okonstladt ”du”.
Det kan aldrig bli det samma.
Nu har jag emellertid försonat mig med att han är här, nu tycker jag till och med att det är roligt; det var endast strax det kändes så tomt att veta att nu hade man ingen att få bref från, ingen att skrifva till.
Men jag undrar om vi kunna bli bekanta, – så bekanta som vi voro i brefven.
Jag tror knuten är att komma riktigt in i ett arbete.
Och ingen fruntimmersaktighet, sipphet och tillgjordhet!
I går läste Christian slutet på Pengar.151
”Hos patronen fins något af mig,” sade han på qvällen.
”Det skall inte vara mycket,” svarade jag med hela sanningens jemnmod.
”Den är spännande, den är rent af glänsande på sina ställen, det är ett fyrverkeri med tankar, som fängslar en, – men ..... i hennes förhållande till honom kan man allt ha en del att anmärka.”
Aha! tänkte jag, nu kommer det.
”Jo först när hon känner sig nervös och saknar sin Richard, så är han så beskedlig att resa med henne till Stockholm för att förströ henne, och när han så för att muntra upp henne och visa henne en smula uppmärksamhet vill bjuda henne på champagne blir hon med ens som en furie.
Man kan väl inte tänka sig något värre.
Det är ju höjden af otacksamhet.”
Jag teg och tänkte blott att det är förunderligt hur lätt man kan glömma gamla synder.
Inte brydde jag mig om att säga något.
Det är icke till honom jag talar i min bok.
Och nu, sedan jag är fri, fins det icke skymt till harm.
”I detta fall tycker jag åtminstone att du låtit honom uppträda schángtilt.”
Nu höll jag på att skratta – ”schangtilt”! – med champagne och nachspiel, joo.
Han är helt enkelt ursinnig, men vågar inte bryta ut riktigt.
För ”herr Lundegård” skäms jag allt bra mycket mer öfver mina dumheter än för ”Axel”.
Så höll jag t.ex. på att krypa ned i jorden när han talade om ”Ni” i Aftonbladet.
– Jag sade att det tar mig så der ibland, att obetänksamt slunga ut något skräp innan jag hunnit tänka mig om.
– ”Men ni får allt vänja er af med de der tagen.” – Buuh, så jag skämdes!
– Och Tage.
”När ni försöker att vara burleskt humoristisk är ni alltid olycklig.” Buuh – ja!152
Axel kunde aldrig gjort sin entrée på ett mera fördelaktigt sätt än som han gjorde.
Hå! det var något så raskt och friskt i frånvaron af det konventionella i drägten och hela situationen.
Och så bra han tog sig ut just för det var något så fritt i uppträdandet, han visste ju inte att det fans någon i rummet.
Till Nordensvan. 27 April 85.
Tack för brefvet, eller rättare sagdt brefven!
Om Ni redan nu kan beräkna hur stor plats min skizz skall taga, så är jag naturligtvis tacksam om Ni sänder honoraret.
Fast det endast rörde affärer, var det ändå roligt att få ett par rader af Er hand.
Den som – likt mig – endast på afstånd kan deltaga i det literära lifvet sätter dubbelt värde på allt som i ringaste mån bildar ett samband med den verld mot hvilken hela ens håg sträcker sig.
E. A.153
D. 27 April 85 (Onsdag.)
A. L. reste till Lund i går.
På qvällen kom gumman hit ett slag.
Hade mycket att förtälja.
I Lördags (på födelsedagen) hade kyrkoherden varit mycket nedstämd.
Hon trodde det var stämningen vid att bli ett år äldre.
Vid middagstiden kom Axel.
Det var en öfverraskning för alla.
Ida tyckte att Ågren såg så ”märkvärdig” ut.
Vid middagsbordet satt hon och såg på honom med sådana ögon att gumman tror hon är kär i honom.
– I Söndags tyck[t]es Ågren vara snäf emot alla de andra, särskildt kyrkoherden.
I Måndags middag syntes kyrkoherden upprörd, rödflammig i ansigtet.
Ida sade:
”skam till sägandes såg han ut som förr i verlden när han hade begärelser.”
Ågren och han talade icke med hvarandra.
Ågren satt och hångrinade för sig sjelf.
I går, Tisdag såg gubben hängfärdig ut.
Ovänskapen fortfar.
I Måndags hade Axel varit nere hos honom hela eftermiddagen och qvällen.
Ida trodde att gubben talat om deras äktenskap.
Det är troligt att han gjort det och att han sagt det samma till honom som till mig.
Och om han varit så öppen emot honom som emot mig, då är det helt naturligt att Axel skall känna sig dragen öfver till hans sida.
Stackars menniskor – sammanlänkade i samma ok och dömda att plåga hvarandra!
Fins det reson i sådana lagar?
– Ida trodde att det var första gången kyrkoherden talat fullt ut till Axel om detta.
Hon sade att då Sofi föddes var han förälskad i husmamsellen, en aflägsen slägtning.
Han talade då aldrig till Ida.
Hon sade att det då kunde vara långa tider som han behandlade henne med uppenbar fiendskap, och ändå fordrade han att hon skulle underkasta sig, och hon gjorde det.
Och det kallar hon en qvinnas pligt!
Jo, sådan är kälkborgerligheten.
Nej ryk och ränn så långt vägen räcker!
Om jag så vore tio gånger gift med en man skulle jag icke anse att jag skulle vara såld åt honom som ett afvelsdjur.
Men det kommer väl mycket af fruntimmernas – hm – hvad skall jag kalla det?
De tro sig kunna hålla mannen för sin egen räkning om de blott stå på tå för alla hans önskningar.
Det kunna de inbilla sig.
– Nej, om jag vore gift så skulle jag säga åt honom så helt förstulet:
”du är alldeles fri min gubbe lille, gör som du vill.
Men vill du ha en kyss af mig, så får du ställa om att jag tycker det är roligt att kyssa dig, annars får du ingen.
– Jag ville ha rättighet både att kokettera för honom och hålla honom på distance.
Det är den enda form för äktenskap som jag anser drägligt.
Men sådana äktenskap finnas icke.
– Att skola hålla sin man på distance som om man vore en igelkott och ändå inte kunna kokettera för honom det är väl inte äktenskap, skulle jag tro.
Och man koketterar väl för katten inte der man känner endast afsmak!
Dessa idéer har jag ju haft sedan min spädaste ungdom, det var min illusion om äktenskapet; jag tänkte mig aldrig möjligheten af tvång.
Men tänk att jag derjemte ända in till den sista tiden kunde inbilla mig att det fans karlar som inte voro mer djur än t.ex. jag.
Men det tror jag inte längre.
Derför är enda medlet för en hustru att få vara i fred det, att hon ger mannen full frihet.
Det är derför jag på allra sista tiden uppgifvit fordringarne på dygd hos det manliga slägtet.
Vi qvinnor få bestämdt inte ställa våra fordringar högre än att de män vi skola högakta inte äro grisiga.
Om vi vilja att de skola vara ”redliga” så bara ljuga de för oss.
Men skulle vi derför vilja blifva som de?
Fy vale!
En liderlig qvinna, hu.
Det är det vederstyggligaste kräk på jorden.
Och skulle det verkligen kosta oss så mycket att vara hyggliga?
– – – Att bli kär?
Nå, herre Gud, det är ju naturens ordning, och allt det andra, som följer med, när två äro kära i hvarandra, – men att gifva sig hän när det der inte fins – – – – – – Hå, nej, nej, nej!
Hvad Christian är förbittrad öfver ”Pengar”!
Det var uppgörelsen mellan oss.
Fins det någon lagparagraf som säger att en man får jaga ut sin hustru om hon nekar att kyssa honom? – när hon inte kysser någon annan?
– Jag tror det knappt, ty i så fall skulle det ju vara en smal sak att få äktenskapsskillnad.
Men om det nu inte fins någon sådan paragraf, så är lagen rysligt orättvis emot mannen – om qvinnan råkar att vara en igelkott.
Mannen har köpt ett vackert litet djur.
Han ikläder sig genom vigseln skyldigheten att underhålla det köpta favoritdjuret.
Han gör det i den uträkning att alltid ha någon att kyssa.
Men ponera nu att igelkotten sätter ut alla sina taggar och att mannen icke är starkare än hon, – att det fins energi nog hos henne att hellre strypa honom än ge sig sjelf; man har sett sådant.
Nej, det vill säga att ”man” har inte sett det, men ”cela peut se passer”154 i tysthet, – nå, då står han der lurad på konfekten.
Med skyldighet att underhålla henne!
Visa lagar!
Bra för mig.
Kors så jag pratat öfver dig, gamla bok!
Ja nu har jag blifvit förvand, nu har jag ingen kamrat att skrifva till när teorifebern eller pratlustan kommer öfver mig; nu får du fylla luckan.
God natt gamla bok.
Jag håller hvarken af dig eller någon annan, derför behöfver jag sådant der ett surrogat.
Ho hej!
Jag har pratat mig glad med dig, gamla tvärvigg, som inte har ett ord att svara mig, fast jag förtror dig mina hemligaste tankar.
Jag undrar hvad du allt skall få se!
Och hvem skall få se dig till sist?
Tror du att jag nånsin får se en paria så svart att du och han skulle passa för hvarandra och så att jag icke skulle skäms ögonen af mig för din skull?
Jag har just i qväll suttit och bläddrat igenom dina fullklottrade sidor och undrat om jag skulle vilja låta honom som jag kallar ”kamrat” taga dig i hand, – låta honom se hur jag under årens lopp och bekantskapen med dig skiftat färg och skinn, – hur menlöst sentimental jag varit ibland och hur ogeneradt låg ibland.
Du skulle bara göra honom arg som ett bi genom dina oartigheter och din hållningslöshet, och du, som inte har ett ord att säga till mig, du skulle sqvallra om för honom hur dum jag är, – långt mer än han vet; – ack så omoralisk!
Nej, ”herr Lundegård” får allt vänta.
– Då skulle han först högfärdas öfver mig.
Det gör aldrig du, gamla hedersprisse!
Hörby d. 24 Maj 1885
Hr Einar Jörgensen.155
Men det har försatt mig i den största förvåning.
Har ni glömt att jag den 20de April var och sökte er på apoteket, och – då ni ej var hemma – lemnade mitt kort der: ”Fru Victoria Benedictsson (Ernst Ahlgren)”?
Har ni glömt att jag d. 21 April träffade er?
Att jag frågade om ni öfversatt någon af mina studier, och att ni svarade ”Nej”?
Att jag frågade om ni ämnade göra det.
”Nej, ni hade fått annat tillbud.”
Att jag sade:
”då autoriserar jag en annan öfversättning?”
Det har jag också gjort, och ni får icke låta införa någon af mina skizzer i någon tidning.
Ni kunde sagt mig sanningen genast, så hade ni undvikit obehag, och jag ej indragits i förvecklingar.
Redan samma dag jag talat med er fick jag veta att ni haft ”Paa Hospitalet” i Nordstiernen, och dagen efter fick jag tidningsnumret.
Som ni dock haft skyldighet att sända mig, då ni afgiftsfritt fått offentliggöra min skizz.
Jag kan mycket väl fatta att ert handlingssätt till någon del kan ha sin förklaring i er öfverraskning vid att se den förvandlade ”Ernst Ahlgren” så plötsligt slå ned öfver er som ett slags ondt samvete, men – man kan ju möjligen tala sanning äfven om man blir öfverraskad.
Ett par rader till förklaring skulle vara rätt välkomna ty det hela liknar en fars utan afslutning.
Bref går samtidigt till Illustreret
Tidende och förbjuder tryckningen af ”Giftermål på besparing”.
– Den är redan engagerad.
Red. af Illustr.
Tidende.
Jag skrifver endast för att bedja Er icke publicera en af mig författad skizz, ”Giftermål på besparing”, öfversatt och inlemnad af en herr Einar Jörgensen.
Det skulle varit mig en glädje och en heder, att i Edra spalter bli presenterad för den danska allmänheten – jag hoppas också att namnet Ernst Ahlgren någon gång måtte bli synligt der – men den i fråga varande skizzen har jag redan lofvat bort på annat håll, ty först i qväll har jag fått veta att hr Jörgensen för lång tid tillbaka lemnat den åt Er.
Han får taga den tillbaka, ty den skall intagas i en på Gyldendalske Boghandels Forlag utkommande novellsamling.
”Fra det unge Sverig”.
Det hela är en obehaglig förveckling, som kunnat undvikas, om hr Jörgensen från början varit öppen emot mig.
För ett halft år sedan skref hr Jörgensen till mig och bad om tillstånd att få öfversätta några af skizzerna i min studiesamling ”Från Skåne”.
Jag gaf honom genast tillstånd, med vilkor att han skulle sända mig de tidningsnummer, der han lät införa dem.
Jag hörde ej af honom sedan.
I slutet af April var jag sjelf i Köpenhamn, sökte upp hr.
Jörgensen och frågade honom om han öfversatt någon af skizzerna. – ”Nej.”
– Om han ämnade göra det?
– ”Nej, han hade fått annat tillbud,” svarade han.
”Godt, då bemyndigar jag en annan öfversättning,” sade jag.
Och så skiljdes vi.
Innan jag reste från Köpenhamn fick jag emellertid veta att hr Jörgensen ändå öfversatt en af mina studier, samt att den stått intagen i Nordstiernen.
Jag skaffade mig sjelf tidningsnumret, förvånade mig öfver herr Jörgensens beteende och tänkte icke mer på saken.
Den var klar nu, mente jag.
Vid min hemkomst låg här bref från fru Edgren, om jag ville låta två af mina små-skizzer inflyta i ”Fra det unge Sverig”.
Detta har jag svarat ja till. ”G.p.b.” skall vara den ena, den andra väljer fru Edgren sjelf, och jag vet ännu ej hvilken hon tar.
I qväll fick jag bref från hr Jörgensen, jemte ett no af Nordstiernen för Februari månad, just det jag skaffat mig i Köpenhamn!
Han nämner i brefvet att ”G.p.b.” med snaraste kan väntas i Illustreret Tidende.
För ett halft år sedan skulle ett sådant meddelande varit mig oändligen kärt, men nu återstår det mig ingenting annat än att säga: tack det är för sent.
Jag får således på det allvarligaste anhålla att hr Jörgensens öfversättning ej användes.
Dock ber jag er vara öfvertygad om, att det fortfarande skall vara mig en sann glädje att få bli presenterad i Edra spalter, när sådant framdeles kan låta sig göra.
Med utmärkt etc.156
Montreux d. 24 Maj 85 Hotel Breuer.
Min älskade vän!
Tack för dina båda bref.
Nog vet du att jag besvarat dem förr om jag kunnat!
– Tänk att jag kommit lefvande till Montreux och är inte ens sämre efter resan, endast fasligt matt, hvilket du kan se på stilen, den är mest lik en 8 årings, men du ursäktar.
Herr Ammentorp har jag att tacka för allt – ingen kan föreställa sig med hvilken storartad godhet han vårdade mig på resan och uppoffrade sig för min skull.
Jag kan ju sjelf inte gå 2 steg och han har burit mig ur kupé i kupé, ur vagn i vagn, bäddade sjelf ned mig i kuddar och filtar, klädde och kammade mig, ja hade jag diarré, han hjelpte mig.
Det är ju något mer än ovanligt af en ung man, men att han är med. kand. bidrar ju naturligtvis till att man kan ha så stort förtroende för honom och han tar också allt så allvarsamt och på sådant sätt, att man kan säga allt till honom utan att genera sig.
Herr Lundsgård ansågs på sista tiden i Ajaccio vara betydligt starkare än jag, han promenerade och åkte utan vidare, men resan hit var för ansträngande för honom, han dog fyra dar efter sin hitkomst och begrofs i förrgår.
Herr Paulsson lär hafva vårdat honom såväl hela tiden under resan som här.
Lyckligt var det för Lundsgård sjelf att få dö, ty han plågades så förskräckligt de sista dagarne.