Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orsaken, hvarföre länsindelningen blifvit föreslagen, är den, att ledamöterna i nämnderna, inom hvilka man velat förskaffa lekmännen, dels K. M:s Bef:de och dels hushålls-sällskaperna, något större inflytande, skulle väljas länsvis, hvaremot det icke finnes någon lekmanuaauktoritet, som omfattar stiften.
Att återigen göra regleringen omfattande hela riket, tror jag vid tillämpningen skulle möta oöfvervinnerliga svårigheter, och jag hemställer om det ens vore behöfligt.
Det skulle vara nödvändigt, om man fordrade att alla pastorer skulle hafva lika lön, ehuru detta ändock svårligen kunde åstadkommas.
Men det är icke afsedt i K.
M:s förslag, att lönerna skola blifva lika, fastän det tenderar till att minska den nu varande olikheten.
Det kommer således, likasom nu, att inträffa, att inom samma stift finnas pastorer, som äro bättre aflönade, och sådant kommer att ega rum i alla delar af riket; men man behöfver icke befara att inom vissa län eller vissa stift, alla pastorater skola blifva mindre lönande än inom andra.
Man vill, att de summor, som inflyta genom boställenas utarrenderande, skulle användas för en lönejemkning.
Detta möter -också stora svårigheter; regeringen kunde näppeligen vara den, som bestämde öfver denna fördelning, utan det skulle då bildas en kassa, som stöde under R.
St:rs förvaltning och hvilken af dem disponerades vid hvarje Riksdag, såsom händelsen är med andra anslag.
Men dervid bör man ihågkomma, att presterskapets löner hafva ett lagligt berättigande i gällande privilegier, och jag tror knappast, att presterskapet, på hvars afgörande frågan dock beror, skulle vilja underkasta sig en dylik fördelning och förvaltning af deras inkomster.
I ett fall finnes en tillgång för en så beskaffad jemkning, nemi. i den s. k. behaglig tids förlänings-spanmålen, som på sednare tider blifvit tillagd vissa församlingar och kan af K.
M. indragas samt för andra ändamål disponeras.
I afs:de å denna spanmål har K.
M. också föreslagit, att den borde vid blifvande reglering tagas i betraktande och användas till mindre väl lönade pastorer, hvarigenom den åsyftade jemkningen till en del skulle åstadkommas.
Så vidt jag kan erinra mig, har jag nu vidrört de anm:r, som blifvit framställda emot K.
M:s nåd. förslag, och skall derföre icke taga R, o.
Ad:s tid och upmärksamhet i anspråk.
Det är i sanning svårt att be möta en talare, sådan som den siste, hvilken med auktoriteten af sitt höga embete förenar den af sin personlighet; men jag måste Don 23 November f. m. 325 dock försöka att besvara en eller annan af de anrmr, lian framställt emot mig.
Till en början har jag, då jag önskade, att en siffra i afs:de å folkmängden inom pastoraten skulle bestämmas, icke velat att den skulle vara obligatorisk, utan endast ungefärlig, väl vetande, att det förra skulle vara alldeles omöjligt.
Men derjemte får jag nämna, det jag tror att hvad både jag och många med mig yrkat på, nemi. att bringa presterna i närmare beröring med alla sina församlingsboer, förutsätter såsom nödvändiga vilkor dels att icke befolkningen är för stor, och dels att icke afståndet gör en sådan beröring helt och hållet omöjlig, och jag tror att detta, i förening äfven med den regeln att blott en prestman skulle finnas i hvarje församling, vore fördelaktigare än det nuv:de förhållandet, då man gifvit pastor till biträde än en kaplan än en adjunkt.
Hvar och en, som sett en dylik medhjelpare på landet, vet, att pastor håller honom så på afstånd, så pä mariginalen, att han icke får deltaga i några andra presterliga göromål, än de besvärligaste, äfvensom hålla vissa predikningar, då pastor sjelf icke vill det.
Från det högre presterskapet höres ofta yrkande på en sträng kyrkotukt, och man menar då blott upifrån och nedåt; men jag erkänner upriktigt, att ämnet är så alfvarligt, så vigtigt, att man icke får skräda ord allt för mycket; jag erkänner, att kyrkotukten äfven är nödvändig nerifrån och upåt, cch jag vet att detta sednare behöfts.
Man har såsom ett skäl emot de stora pastoratens delning anfört, att många församlingar slagit sig ihop och bygt stora kyrkor, som de icke skulle vilja skilja sig vid.
Det är ganska sannt och jag har äfven tänkt derpå; jag känner dessutom flere sådana fall, der församlingarne skulle anse det vara en upoffring i pekuniärt hänseende, och der det verkligen vore en sådan.
Men huru står det till i dessa församlingar, som öro så stora ?
Jag kan nämna ett exempel på en sådan församling, som har omkring 7,000 innevånare.
Den har sin pastor, som lönas mycket väl; men denne prest måste börja sin gudstjenst kl 9 om morgonen och sluta den kl. 0 på aftonen de Söndagar, då ban har nattvardsgång, ty nattvardsgästernas antal upgår vanligen till 1,500.
Skall han ut på socknebud, måste han först färdas flere mil i åkdon, och sedan rida flere mil.
Det är ett dagsverke, som går öfver en mans både materiella och spirituella krafter; han måste duka under derför.
Det är af denna orsak, som jag föreslagit att B.
St:r måtte bestämma en någorlunda allmän beräkningsgrund, öfver hvilken man vid en förändrad reglering af pastoraten icke får skrida, och efter hvilken stifts-styrelserna böra tillse att de smärre pastoraten sammanslås, så att det icke sker, såsom nu är händelsen, att flere församlingar hafva två eller flere kyrkor på 1 >/j ellet 2 mils afstånd från hvarandra.
Hvad privilegii frågan beträffar, tviflar jag icke på, att PresteSt.
, som är något annat än ecclesia militans, eller det lägre presterskapet, som egentligen drager bördan och dagens tunga, möjligen skall finna K. M:s Propos. hafva gått något nära in på privilegierna; det tror jag visserligen, om man också kanske finner att tidens 326
Den 23 November e. m. riktning är så allvarsam, att man något mer än förr bör tiga med braskandet om privilegier.
Det som någongång blifvit yrkadt i afs:de å t. ex. biskopslönerna, att de skola indragas och anslås icke till prester, utan till skolorna, till välgörande ändamål o. s. v., det anser jag vara orätt; men att deras privilegier skola vara så starka, att då sockneboerna säga: »vi vilja icke taga */10 öre ifrån edra inkomster, utan vi vilja blott hjelpa eder att förvalta dem, så att de icke allenast gifva högst betydligt mera, än nu, utan äfven göra nytta med sig», då kan jag för min del icke finna, oeh då tror icke heller att talet om privilegier i detta fall bör komma i fråga.
Ofverläggningen förklarades fulländad oeh den K.
Proposai jemte yttranderne remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utskrt. it. o. Åd. åtskiljdes kl. %. till 4 e. m. in fidem, O. Braket.
Onsdagen den 23 November 1859.
Justerades protokollet för d. 9 dennes.
Föredrogs oeh remitterades till StatsUtsk:t följande d. 19 d:s bordlagde K.
Propositioner oeh Skrifvelser till K. St., nemligen:
Propoiitionerne, ang:de anslag af vin- och byggnadssäd för Qvarsebo församling; ang:de ytterligare anslag för reparations-arbeten å Westerås domkyrka; ang;de ytterligare anslag till iståndsättande af Linköpings domkyrka, samt Skrifvelserne, ang:de ifrågasatt upphörande af de s. k. frisocknarnes tjenstbarheter till
Dylta svafvelbruk och socknarnes rotering; Den 23 November e. ra. 327 ang:de väckt fråga om lindring i Båtsmaushållet med äfs. på derifrån utgående beklädnadsbidrag; ang:de förnyad indelning af nyroterade jorden i Blekinge län; i fråga om den tillämnade fyrinrättningens å Hernöklubb förläggande till Lungön utanför Hernösand; ang:de hegardt ytterligare statsbidrag till fullbordande af hamnoch kanalbyggnaden vid staden Carlstad; ang:de gjord underd. framställning om ytterligare låneunderstöd för kyrkobyggnaden i Christinehamn; med öfverlemnande af förslag till ordnande af den civila helsovården i riket.
Då härefter förekom K.
M:ts d. 19 d:s bordlagde nåd.
Skrifvelse till K. St., med öfverlemnande af förslag till redaktions-förändringar och tillägg i nu gällande Tulltaxa, anmälde sig och yttrade Frih.
M:t be hagade nedsätta en s. k.
Finans-komité, var det mången, som förestälde sig, att denna komité skulle betrakta det som sin första upgift att från spridda håll samla alla de uplysningar, som kunde sätta It.
St. i tillfälle, att, på grund af fakta, sjelfständigt pröfva den för våra närv:de förhållanden så vigtiga frågan, huruvida det s. k. frihandelssystem, som hos oss infördes, om jag ej misstager mig, genom en K.
Förordn. i slutet af Dec. månad 1856 och hvarigenom all tull på spanmål och landtmannavaror uphäfdes, varit för landets ekonomi mer helsosamt och gagneligt än det Statshushållningssystem, som vid samma tillfälle afskaffades och hvars lyckliga följder för landet vi varit i tillfälle erfara genom den sakrika berättelse, som under loppet af samma Riksdag till R.
St. äfgafs af en hög embetsman.
Jag känner ej, M. Hrr! huruvida Finanskomitén betraktat sitt updrag från denna synpunkt; men hvad jag vet är, att i detta ögonblick nämnde uplysningar ej finnas för R.
St. tillgängliga.
Och då jag nu går att yttra mig öfver K.
Propos. med öfverlemnande af förslag till tulltaxa, finner jag mig, på grund af det förut anförda, förhindrad att ingå i någon speciel granskning af densamma.
Jag inskränker mig sålunda till att yttra några ord i afseende på vår handels-lagstiftuings allmänna karakter.
Detta är också det vigtigaste, ty af föga betydenhet förefaller det, om i en särskild fråga någon rättelse kan behöfvas.
Men om sjelfva systemet, som skall utöfva sitt inflytande på vårt land, under en lång följd af år, skulle vara i något afseende bristfälligt, vore det i högsta grad betänkligt.
Och hvad angår vårt antagna handelssystem, tvekar jag icke att uttala den öfvertygelse, att inom ett land, som har så ringa tillgång på produkter som Sverige, som har ett så afskiljdt läge, och hvars hamnar under 5 månader äro afstängda från verldshandeln, ett handelssystem, hvars första grundsats är att förkasta tulltaxan som en regulator för den stora handeln, icke i längden kan komma att verka gagneligt och nyttigt.
Ty en sådan regulator behöfves för 328 Den 23 November e. m. att gifva
St denna handel den riktning, som motsvarar dess bestämmelse: att skänka lif och rörelse åt de inhemska näringarne; att befordra den inhemska varutrafiken, som bör utgöra den stora handelns grundval; att åt näringarne bibehålla ett tillräckligt rörelsekapital och åt myntet sitt värde, samt för behållande af reciprocitet i våra handelsförhållanden till andra stater.
Ett handelssystem, som förkastar tulltaxan som en sådan regulator, kan visserligen skapa en rik skattkammare, men jag befarar, att det kommer till slut att skapa ett fattigt land.
Emellertid anser jag att frihandelssystemet hos oss kastat sina ankare så djupt, att det möjligen ännu under några år kommer att hafva rotfäste.
Men under sådana förhållanden må det synas som en billig önskan, att man åtminstone söker bringa detta handelssystem i öfverensstämmelse med sig sjelft derigenom, att, såsom en motvigt mot den obegränsade importfriheten, det åtminstone medgifves en fri export af alla landets produkter, så att man undanrödjer äfven den minsta omständighet, som kan vara ett hinder för deras afsättning i främmande länder.
Ty vi veta att produktion är rikedom och vilkoret för produktionsafsättning.
Jag kan ej betrakta det annorlunda än som ett lyte på vårt handelssystem, att, under det man förkunnar en obegränsad frihet för utlandet att på vår inhemska marknad täfla med våra egna producenter af råvaran och i allmänhet af allt hvad jorden frambringar, så bibehåller man import-tull på tackjern, malmer och åtskilliga trävaror.
Jag får således fästa upmärksamheten derå, att, så framt en obegränsad tullfrihet skall ega rum för import till vårt land af alla jordbrukets produkter, konseqvensen fordrar, att förenämde importtullar äfven afskaffas.
Jag respekterar frihandelns tendens och tror att den rör sig i tidens riktning; men jag kan åt dess abstrakta satser icke gifva en absolut, utan endast en relativ betydelse vid deras tillämpning å bestående förhållanden.
Hvad jag deremot klandrar hos frihandeln eller, rättare sagdt, hos det kosmopolitiska handelssystemet, är dess öfvermodiga anspråk i att betrakta sig allena som skapare af allt, och dess bekymmerlöshet äfven för det fall, att det kunde komma att uppresa sitt välde på ruiner.
Den siste värde talaren har sökt, att i en enda term, nemi. frihandel, sammanfatta ett helt lagstiftningssystem, och han har yttrat, att, enligt hans åsigt, detta system icke kunde med fördel tillämpas på våra förhållanden.
För min del är jag af en alldeles motsatt tanka, och jag skall bjuda till, att i korthet angifva skälen för min mening.
Men först och främst, hvad är då i sjelfva verket det s. k. frihaudelssystemet?
Hvad innebär det?
— Fri handel är ingenting annat än frihet att verkställa utbyten — att få utbyta de produkter, hvarpå man har öfverflöd, emot dem, hvarpå man lider brist.
Och hvad är detta återigen annat än den direkta och nödvändiga tillämpningen af en princip, som utgör grundvalen för hela vår närv:de kultur: jag menar arbetets fördelning.
Den, mine Hrr!
Den 23 November e. m - 329 den och ingen annan är den grundsats, hvarpå hela systemet hvilar.
Ty det finnes blott två vägar, på hvilka man kan upnå hvad man i materielt hänseende önskar; två sätt, på hvilka man ärligen kan tillfredsställa sina behof, och dessa aro: det ena, att sjelf göra den sak, man behöfver; det andra, att förskaffa sig den genom utbyte af en annan.
Och hvilkendera af dessa utvägar är det, som mest begagnas eller kan begagnas?
Må hvar och en i detta hänseende återföra sin upmärksamhet på alla de föremål, hvaraf han sjelf har behof, på allt, som finnes omkring honom, och han skall häpna öfver, huru oändligt ringa af allt detta han skulle förmå att sjelf åstadkomma.
Icke en hundradel, nej icke en tusendel af allt hvad vi dagligen nyttja och behöfva, kunna vi anskaffa utan andras biträde, eller genom något annat medel, än genom denna underbara mellan millioner menniskor rådande samverkan, hvars lifsprincip är ett fritt aftal oell ett fritt utbyte af tjenster oell produkter.
Den, som underkänner frihandeln såsom grundsats, och i och med detsamma äfven principen om arbetets fördelning, och dermed sam manhängande frihet till utbyte, den ställer sig derföre också, enl. mitt oförgripliga omdöme, på ett helt annat kulturstadium, än der vi nu i sjelfva verket befinna oss.
Det har sedan lång tid tillbaka, ända intill närv:de ögonblick, varit vanligt, att man på lagstiftningsväg sökt utöfva inflytande eller våld på menniskornas frihet att på det sätt och den väg, dem bäst synes, få förskaffa sig sina behof.
Tider hafva funnits här i landet, då det var förmenadt genom lagar, till den grad drakoniska, att det i vissa fall gällde ens lif, att fritt handla med sina egna prokduter, och att sjelf åstadkomma hvad man behöfde.
Så var det t. ex. ej en landtman tillåtet, att befatta sig med sådant arbete, som ansågs tillhöra stadsmanna-näringar, och vid hårdaste straff förbjuden, att »kladda» (såsom det hette) i någon dylik handtering, var han sålunda förpligtad, att i staden köpa, äfven det, som han ganska väl sjelf kunde frambringa.
Nu är rolen emellertid omkastad.
Nu är det som ville man, så långt man förmår, genom lagstiftning tvinga menniskorna att göra allting sjelfva, och, åtminstone så vidt det rörer utländska förhållanden, undvika det förderfliga utbytet.
Men månne icke naturen sjelf i detta fall har anvisat den väg, som bör följas?
Har icke naturen sjelf bestämt, hvarest silke, socker, kaffe, vin, säd, skog o. s. v. lämpligast kan odlas, och är det i sådant hänseende klokt, att vilja omkasta naturens ordning?
— Det vore visserligen ej omöjligt för Sverige att producera salt, men vore det skäl att så göra, i st. f. att skaffa sig salt genom utbyte?
— På samma sätt:
Danmark behöfver skogsprodukter och trävaror; skulle Danmark derföre förvandla sina bördiga åkrar och ängar till skog?
— Bör England nödvändigt sjelf frambringa hela sitt behof af hampa och lin, hellre än att hemta dessa varor från Ryssland och andra länder?
— Med ett ord, bör ej hvarje land använda sina naturförmåner och sitt arbete på det sätt. som af naturliga orsaker lemnar bästa resultat, och för öfrigt ej sky, att genom utbyte anskaffa det, som lättare på denna väg kan erhållas än genom direkt produktion.
Men då kommer 330 D«n 33 November e. m. man icke till detta raångfrestande i allt, som man nu så ofta hör påyrkas, utan man koncentrerar sin kraft på ett mindre antal naturliga näringar, i hvilkas bedrifvande man då äfven vinner skicklighet och framgång.
Hvad nu blifvit sagdt om arbets-fördeiningens nytta, med afseende på förhållandet mellan olika länder, gäller lika väl i fråga om skiljda orter inom samma land.
Hafva vi ej slättbygder, skogsbygder, bergsbygder, skärgårdstrakter? och har ej naturen sjelf bestämt , dessa orters förnämsta näringsfång ?
Men äfven der icke naturen updragit dessa skarpa gränslinier, hafva ofta i industriellt hänseende, på grund af vanor och fortplantad arbetsskicklighet, märkvärdiga olikheter utbildat sig.
Hvem känner icke linneväfnadsindustrien i Norrland, bomulls-industrien i Westergöthland? och mångfalldiga andra exempel finnas dessutom i samma väg, såsom: klockmakeriet i Dalarna, humle-odlingen i Wingåker, nubbsmidet i Lerbäck, kruttillverkningen i Husby m. m.
På vissa orter tillverkar man korgarbeten, på andra laggkärl o. s. v. Ligger det något ondt uti, att en trakt sålunda utvecklar en för densamma lämplig industri och deri förvärfvar sig en större konstfärdighet, för att sedan genom utbyte lättare kunna förskaffa sig hvad den behöfver, än genom att göra allting sjelf?
— Jag hemställer, om icke grunden till hela detta förfarande, nemi. arbetets fördelning, deraf följande utveckling af yrkes-skickligheten, samt slutligen produktionens utbyte, är fullkomligt riktig, och just utmärkande för en högre kulturgrad; och jag hemställer, om icke principen är alldeles enahanda i förhållandet mellan olika länder.
Emellertid är det detta man bestrider och söker motverkar genom upställandet af hinder mot det fria utbytet mellan folken, hvilket anses leda till vårt förderf.
Man talar om de stora olägenheterna af importen, men man tyckes icke hafva besinnat, att det ofta kan vara en uppenbar fördel, att importera vissa effekter i st. f. att sjelf tillverka dem.
Jag vill taga ett exempel, som vi alla dagar hafva för ögonen.
Här ligga på flera ställen i staden stora högar af jernrör till den nya vattenledningen, hvilka äro hemtade utifrån.
Nå väl, under antagande, att denna vattenledning skulle byggas, och att således jernrören måste anskaffas, frågas nu: är det en förlust, eller en förståndig hushållning, att denna import egt rum?
Det är onekligen sannt, att dessa jernrör ganska väl kunnat tillverkas inom landet, men pä hvad villkor? — jo! på det villkor, att dertill måst användas ett minst 5 0 proc. dyrare jern, hvilket nu i stället blifvit förvandladt till stångjern eller andra produkter, som hafva högre värde.
Om således dessa jernrör icke införts i landet, så hade man visserligen på vissa håll haft den tillfredsställelsen, att se en mindre import, men man hade å andra sidan också förorsakat en minskning i exporten, som icke blott motväger, utan kanske ej så obetydligt öfverstiger värdet af denna import.
Och hvad angår den mycket omtalade spanmålsinförseln, eller importen af Ryskt mjöl, — hvilken, såsom föranledd af en särskild omständighet vid bränvinsbränningen, emellertid nu uphört, — så låter det bestämdt bevisa sig, att denna import vid flera tillfällen Den 2.3 November e. m. 331 icke medförde förlust för landet, utan tvertom.
Ty samtidigt med importen på ett ställe har varit export på ett annat, men likväl med den skilnad, att exporten skett till 1 å 2 rdr högre pris pr tunna, än hvad som betaides för den importerade säden.
Hade det nu verkligen varit någon fördel i det hela, att genom en konstlad lagstiftning tvinga vissa orter, att från andra orter inom ltiket till högre pris fylla det behof, som genom importen ersattes?
då härigenom naturligtvis den export blifvit omöjlig, som nu upstod, och som genom öfverpris i förhållande till importen, tillskyndade landet en ren vinst, utan att taga i betraktande den ökade fraktförtjenst, handelsvinst o. s. v., som upkom.
Men, mine Hrr! på botten af denna klagan mot handelsfriheten och importen ligger frågan om högre tullar, och framför allt frågan om tullar på landtmanna-produkter eller lifsförnödenheter.
I detta afs:de ber jag dock att få förklara, att jag anser ett sådant system vara helt och hållet förkastligt, framför allt, då det icke af finansiela skäl är nödvändigt, i hvilket fall (såsom t. ex. i Norge) det kan betraktas såsom ett oundvikligt ondt.
Detta system är, enligt min åsigt, först och främst förkastligt derföre, att det strider emot grunderna för en billig och rättvis beskattning.
Hvad gör man, då man genom tull fördyrar, d. v. s. beskattar lifvets första nödvändighetsvaror? jo! man uttager en skatt i dess allra sämsta och orättvisaste form.
Man uttager den icke allenast lika obilligt, som om man fördelade skatten per capita, lika för den rike och den fattige, utan man lägger verkligen en större tunga på den fattige än den rike.
Det är nemi. lätt begripligt, att dessa lifvets första nödvändighets-varor just äro de, som företrädesvis och i största mängd förbrukas af den arbetande klassen, och det blir således en naturlig följd, att, om man lägger skatt på dessa artiklar, så faller denna skatt tyngre på den som konsumerar mera, än på den som kon sumerar mindre.
Detta i afs:de å sjelfva grundsatsen.
Beträffande dess tillämpning, hemställer jag, hvilken fördel, som deraf väl skulle kunna upstå för det intresse, som man tror sig skydda.
Då vi under vanliga förhållanden hafva ett så betydligt öfverskott af spanmål, att detta upgår till mer än 1 mill. t:r, som måste utföras (jag ber, att i detta hänseende få uplysa, att fjolårets export utgjorde omkring 1,300,000 t:r, och att exporten detta år troligen blifver ungefär lika stor), så torde det vara klart, att våra sädespriser här hemma i främsta rummet måste vara beroende af den utländska marknaden, och att en import tull på spanmål under sådana omständigheter ej kan utöfva något annat inflytande, än att möjligen partielt förhindra handelns fria och naturliga gång.
Men, säger man, det gifves tillfällen, då, i ans:de till ymniga skördar utomlands, priset derstädes är lågt, på samma gång som skörden här hemma utfallit ganska knappt; och vid dessa tillfällen är det nödigt, att våra spanmåls-priser hållas uppe (såsom det heter) genom en lämplig tull, så att jordbrukaren, i dessa högre priser, har någon ersättning för den mindre afkastning han erhållit.
Jag hoppas, att jag någorlunda klart har återgifvit, mina motståndares mening.
332 Den 23 N ovember e. m.
Mig tyckes dock, att en dylik fordran helt och hållet strider emot billigheten.
Ty, har man det anspråk, att vid ett sådant fall, som det omnämnda, d. v. s. då utlandet har riklig, men Sverige svag skörd, våra priser skola, genom konstlade medel, hållas uppe utöfver andra länders, så måste man vara rättvis och på reciprocitetsgrund medgifva, att i det motsatta fallet, d. v. s. då skörden här i landet varit ymnig men utomlands ringa — oell Sverige således, öfverlemnadt åt sig sjelft, skulle hafva billiga priser, — spanmålspriset härstädes hålles nere till hvad skäligt kan vara, så att icke de sädesbehöfvande och fattigare klasserna, oaktadt god tid är i landet, blott på grund af höga priser utomlands måste betala omkring 40 rdr för Hvete 25 rtlr för Råg o. s. v., hvarpå man icke så länge sedan haft exempel.
Satsen är enkel.
Vill man, att priserna genom lagstiftningens mellankomst hindras från att falla under vissa omständigheter, så måste man på grund af rättvisa och reciprocitet äfven medgifva, att de under andra omständigheter hindras från att stiga — d. v. s. man bör då hafva en variabel så väl in- som utförsels-tull, och slutligen export-förbud.
Men skulle någon vilja förorda en återgång till detta föråldrade, overkställbara och af alla öfvergifna system?
och skulle väl jordbruket sjelft önska sig en sådan anordning?
— Hen bästa och säkraste bundsförvandt, som jordbruket eger, är utan allt tvifvel en stark och utvecklad spanmålshandel, och vilkoren för dess upkomst och bestånd äro frihet och trygghet.