Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Båda voro kopierade efter andra teckningar och utförda i korsstrecksmanér, hvilket var lärarinnans metod.
Nej, då hade Hedvig en långt mera värdefull samling af teckningar i en liten portfölj i sin pulpet.
Der funnos porträtt af både kamrater och lärare.
Der funnos scener från skollifvet och från balen hos Andersons, och Hedvig måste qväfva sitt skratt, när hon såg på dem, så bra liknade de dem alla.
Hon skonade icke heller sig sjelf, och på många af teckningarna hade hon framstält sin egen oroliga person med vildt oordnadt hår och ett förvirradt uttryck i ansigtet vid sidan af Hulda Franssons uppmärksamma och underdåniga fårprofil.
— Det var i alla fall minnen att föra med hem från skolan.
Hon insåg, att hon borde känna denna dag som ett afsked, såsom något som aldrig skulle komma igen och derför hade något vemodigt vid sig, men hon kunde icke känna det så.
Hon kände det blott som en befrielse.
Hon längtade efter att börja lefva.
En annan, som heller icke var synnerligen rörd till sinnes, var Maria Heller.
Hon hade visserligen med intresse inhemtat en mängd kunskaper, och hon var ett par af lärarne ganska hängifven, i synnerhet hyste hon verklig beundran för läraren i matematik, en liten ljus, vacker karl med ett nästan qvinligt väsen.
Det var icke hans person, som Maria beundrade.
Hon var alldeles likgiltig för alla män, men det var det skarpa, ljusa förståndet, som dolde sig bakom den unge mannens milda drag, som imponerade på henne, och hon kände på sig, att hon skulle komma att sakna matematiklektionerna.
Men i allmänhet arbetade hon bäst på egen hand, och hon hade svårt att underordna sig de metoder och inskränkningar, som skollektionerna medförde, der undervisningen gälde många, och der man icke blott skulle rätta sig efter de ljusa hufvudena, utan också måste vänta på de tröga.
Nu skulle hon läsa!
Hon tänkte sig en framtid, der hon kunde råda öfver dag och natt efter egen vilja och gripa verket an, detta verk, som hon ännu hade mycket dunkelt för sig.
Efter balen hos Andersons hade hon flere dagar varit mycket melankolisk till mods.
Hon hade den qvällen känt, huru lätt Dina glömde henne och att kärleken blott fans å hennes sida, och hon försökte att en hel vecka visa sig kylig och tillbakadragen mot Dina.
Men en eftermiddag, då hon satt ensam och skref på ett tema, öppnades dörren, och någon kom sakta in och lade båda händerna för hennes ögon.
Maria och lyfte hufvudet.
Det hade aldrig förr händt, att Dina hade kommit till henne.
Maria gick alltid till Dinas hem.
De våta handskarna, som Maria fick tag i, gåfvo henne ingen upplysning.
Men nu klämdes hon fast med en arm, och strax derpå lades två bara händer öfver hennes ögon.
— Hon kände på dem.
— Åh, dem kände hon genast igen, dessa mjuka, spetsiga händer med en ring på det venstra lillfingret, som hon sjelf hade satt på.
— Hon ref bort handen.
»Ack, Dina!» hennes röst ljöd hänrvckt.
Dina kastade sig om halsen på henne.
»Jag kunde inte stå ut med, att du var ond på mig längre!
Var det inte, kära, älskade!
Du kan väl förstå, att på en bal måste man dansa med herrarne och kommer då att försumma sina vänner.
Men jag bryr mig inte ett dugg om alla herrar i verlden, om du inte håller af mig!»
Maria ville ännu göra invändningar, men Dina hörde till de oemotståndliga.
Hon log så inställsam och segerviss, som om Maria redan var öfvervunnen, — och hon blef öfvervunnen och vände tillbaka till sin slaftjenst med mera brinnande hängifvenhet än någonsin förr.
Att denna sista skoldag var den sista dagen vid Dinas sida, det var Marias sorg den första juni.
Maria skulle nu ut på landet och sedan till Stockholm, dit hennes far nyligen blifvit förflyttad som underlärare vid en större skola.
Der, i hufvudstaden, skulle hon få tillfälle att lära sig och se allt möjligt.
Dina måste deremot tillsvidare stanna der hon var.
Maria tänkte på någon utväg för att få henne till Stockholm, men Dina hade inga egentliga anlag, för hvilkas skull hon kunde behöfva vidare undervisning, och när hon kom dit på besök, skulle det endast vara för att gå på baler och teatrar med sina bekanta.
Maria kunde icke få klart för sig, att de verkligen nu skulle skiljas åt.
Hon fick då och då en stöt i hjertat, som gick upp i halsen, men så förstod hon det icke igen och satt blott och såg i smyg på Dina, som om hon ville öfvertyga sig om, att hon ännu verkligen var der.
Dina var denna dag mycket vacker.
Hon var klädd i en brun och gul vårdrägt och hade stuckit in några bruna aurikler i västuppslaget på sin klädning.
Hon var mycket gripen af det betydelsefulla i ögonblicket; lärarnes allvarliga ansigten, lärarinnornas ovanliga mildhet, blommorna, slutbönen, allt det högtidliga i en skilsmessa.
Egentligen var det ingen hon särskildt sörjde öfver att skiljas från, men effekten af det hela rörde henne, så att hon oupphörligt fick tårarna i halsen och hade ett mycket mildt och mjukt uttryck i sina förtjusande ögon.
Hulda var alldeles som död från sina kamrater.
Hon hvarken såg eller hörde dem.
Hela hennes uppmärksamhet var koncentrerad på lärarnes frågor.
Hon satt med framsträckt hals, färdig att gripa hvarje detalj, som en annan icke kunde, och som hon möjligtvis kunde glänsa med.
Både hon och familjen voro i största spänning öfver hvilka betyg hon skulle få.
Endast ett var den rättvisa lösningen af saken, det var man ense om, men man kunde ju icke veta, om rättvisan var som den borde i skolan.
Sofi var både glad och sorgsen.
Hon höll af nästan alla lärarne och kamraterna, och det var så sorgligt att veta, att de aldrig skulle träffas mera som i dag.
Men så skulle hon ju få komma hem, hem till det älskade hemmet på landet, der far och mor och de sex systrarna och den förtjusande lilla brodern väntade henne.
Hon hade stått fadder åt honom under jullofvet och ansåg honom nästan som sitt eget lilla barn.
Hennes far och två systrar sutto vid väggen och afhörde examen.
Fadern var en ännu ung man, kraftig och solbränd med ett manligt, godmodigt utseende, och de två äldre systrarna liknade alldeles Sofi och voro alldeles lika klädda i blått af två nyanser, med runda hattar, och skinande af helsa och renlighet.
Då och då nickade Sofi till dem.
När examen var slut, skulle de äta middag på hotellet och sedan genast resa hem, en half dagsresa på jernväg.
— Ja, när examen var slutad, men det var en gräslig stund, och Sofi blef alldeles het i hufvudet, när hon tänkte på betygen.
Hon gjorde sin far och mor föga heder.
Lilla Berta var klädd i ljusrödt med guldskinnskor.
Hon hade mindre förstånd än vanligt i sitt lilla hufvud, hvarifrån den tunga, långa flätan hängde ned så blank och välkammad.
Vid de frågor, hon fick, rullade hon tankfullt med ögonen, bet sig i läppen, framhviskade några otydliga ord, sänkte ögonhåren och började blinka med dem.
Strax derpå blef något vått synligt, och en liten underläpp stack fram.
Frågan passerade vidare, der Hulda satt och väntade på att gripa den.
Hvarken herr eller fru Anderson voro närvarande, men vid afslutningen kom frun upp, gick in och tackade alla lärarne och lärarinnorna och bad dem vara välkomna till en stor middag nästa söndag.
Dinas gamla tanter kommo ett par timmar och sutto i det starka solskenet och ansträngde sig att hålla sig vakna.
De smålogo hela tiden och försökte se intresserade ut, men de förstodo icke ett ord och togo sig omvexlande en liten lur och knuffade sedan hvarandra vakna.
Ebbas mor, grefvinnan von Tärne, hade fått en bra plats anvisad åt sig, och hon satt der under hela examen och lyssnade med intresse, icke blott på Ebbas, utan ock på alla de andra flickornas svar.
Det var något uppmuntrande i att möta hennes ögon.
De sågo ut, som om de sade: »Tänk dig nu för; du vet det bestämdt mycket väl.
— Midt emot henne, vid en af de första bänkarna, satt fru Fransson och hennes andra dotter.
Fru Fransson var klädd i svart, en mycket vidlyftig klädning, som hon spridde vidt omkring sig och icke tålde att någon annan rörde vid.
Hon satt nästan som Hulda, spänd med framsträckt hals och väntade på hvarje fråga Hulda skulle få, eller rättare på det utmärkta svar hon skulle ge, och för hvar gång Hulda med hög och säker röst rabblade upp svaret, vände fru Fransson på sig och såg med en triumferande blick på de omkringsittande.
»Ja, man kan ju inte rå för, att man har begåfvade barn», tycktes hennes min säga.
Så snart någon tog i dörren för att komma in, gjorde hon helt om och mönstrade från hufvud till fot den oförskämde, som vågade störa lektionen.
Hon sjelf hade kommit tio minuter innan examen hade börjat, och hon var den sista, som reste sig från sin plats; — det var ett exempel, som hon önskade inprägla hos de andra.
Under en af qvarterna gingo Maria och Dina arm i arm på gården.
»Jag kommer i alla fall snart och helsar på dig, Dina!
Du har ju fått lof att ta emot mig?»
»Ja, kom så snart du vill, älskade vän!» svarade
Dina och tryckte hennes arm.
»Tänk, att det är sista, allra sista dagen vi äro tillsammans!» tillade hon derpå.
»Jag vill helst inte tänka på det», svarade Maria barskt.
»Det är så förskräckligt, att jag inte vill tro, att det är sant.
Hvem vet, hvad framtiden kan föra med sig.
Vi träffas kanske aldrig mer.»
»Hur kan du säga något så dumt!» sade Dina och slog henne lätt på kinden.
»Det beror väl på oss sjelfva.
Du har kanske för afsigt att öfverge mig, men jag, — jag —»
Hon afbröts af att en af lärarne kom fram till dem.
Det var den lilla vackra herrn, som intresserade sig för Dinas sång.
Han böjde hufvudet till en helsning och sade:
»Jag hoppas, fröken, att ni inte skall glömma att utbilda er vackra röst.
Om ni i tid ville intressera er derför, skulle ni bestämdt komma att sjunga utmärkt bra.»
»Åh, jag tror inte, att jag har vidare anlag för musik», svarade Dina och skakade på hufvudet.
»Ni vet sjelf, herr Hjort, att jag har så svårt att lära mig takten riktigt.»
»Det är bara derför att ni inte vill vara flitig», sade läraren och smålog.
»Men när ni nu inte får några lexor längre, kan ni nog egna en del af er tid åt musiken.»
Klockan ringde, och Maria släppte Dinas arm och gick förut.
»Och så ville jag säga er tack, — tack för den tid, ni har varit min elev.
Jag har haft mycken glädje af er.»
Han såg så rörd ut.
Hans bruna ögon sågo länge och sorgset på henne, och det darrade kring hans små mustascher.
»Nej, det är jag som skall tacka er, herr Hjort, för ert tålamod med mig.
Ni har verkligen varit mycket, mycket god mot mig!»
Dina fick tårarna i halsen och räckte honom handen.
Hon skyndade sig in i klassen, men han blef stående och tog upp näsduken.
Han hade visst snufva, ty han vände sig länge om och höll den för ansigtet.
Läraren i svenska hade varit borta och talat med Hedvig.
»Jag skall säga fröken», sade han på sin breda norrländska, »att fröken kan komma att skrifva svenska riktigt bra, och jag väntar mig att en gång få se något annat än krior från frökens penna.
Det fins nog mycket i det der lilla hufvudet, och bara det kommer i ordning, får man nog form för det».
Hedvig skakade sina lockar och böjde ned hufvudet.
»Jag tror inte alls, att jag kommer att skrifva», sade hon.
»Maria Heller skrifver då mycket bättre än jag.»
»Ja, ja!»
Läraren gjorde en missnöjd grimas.
»Hon har mera stil, det medger jag, men det är så torrt, så torrt, — det fins ingen fantasi i det, ingenting tilltalande, och så är hon så full af excentriska och omogna idéer.»
»Det kan också komma i ordning», svarade Hedvig.
»Och hon har mycket mer energi än jag.»
»Ja, ja, hon är en dugtig flicka; det är inte frågan om det», sade läraren och rättade på glasögonen.
»Men jag tror också, att ni kan bli något, om ni bara vill låta bli att ha brådt.
— Försök att låta bli att ha för mycket brådt!»
»Det lofvar jag, att jag skall försöka», sade Hedvig, och då klockan ringde i detsamma, flög hon bort som på vingar.
Läraren skrattade och ropade efter henne:
»Fall inte, fall inte!
Ni kommer tids nog ändå!»
Berta gick rundt från den ena till den andra.
Alla skulle kyssa henne, ge henne ett litet minne eller få något af henne.
Det var så många vänskapsringar, små medaljonger, tioöringar med monogram och så vidare.
Hon kysste alla lika vänligt och omfamnade alla lika ömt, och hade hela tiden tårar i ögonen.
Sofi hade fått hennes porträtt, som hon satt och beundrade.
»Det liknar dig nog, men du är då sjelf hundra gånger sötare», sade hon och vände på det.
Berta blinkade med ögonen och såg nöjd ut.
Förhören voro slut, och det kom en dämpad rörelse i hela skolan som före ett oväder, då alla begåfvo sig in i bönsalen och, klass efter klass, ordnade sig på bänkarna.
Det skulle ske något stort.
Afslutningen skulle hållas och betygen skulle utdelas.
Rektorn stod vid orgeln nedanför katedern och tog emot packorna af de utskrifna betygen, som föreståndarinnan räckte honom, och derefter gingo flickorna fram, en och en, och mottogo dem, nego och vände tillbaka till sin plats.
Först der var det tillåtet att öppna papperet för att läsa sin dom.
Hedvig var mycket röd i ansigtet, då hon räckte ut handen efter sitt betyg och neg.
Hon skyndade sig till sin plats och läste hastigt igenom det skrifna.
Hon hade genomgående bra betyg; det fattades blott då och då något i fliten.
I alla fall öfverstego de hennes största förhoppningar, och hon kunde omöjligt sitta stilla.
Hon knäppte med fingrarna och skakade på lockarna.
Bara hon hade haft någon enda som tillhörde henne, åt hvilken hon kunnat säga hur glad hon var!
— Men hon visste, att när hon slutligen kom hem, skulle hennes far säga: »Nåja, — det var ju din pligt!»—eller kanske skulle han endast lägga undan det utan att säga något alls.
Sofi slapp också igenom för bättre pris än hon hade tänkt.
Man hade tagit hänsyn till hennes genomgående flit, och hon hade bra flitbetyg i alla ämnen.
Deremot hade man icke ansett sig kunna ge henne högre betyg än C i matematiken, som hon icke hade varit i stånd att skaffa sig det ringaste begrepp om, och i kyrkohistoria och dogmatik, dessa ämnen, på hvilka hon användt så många och långa timmar, var resultatet ett Bc.
Men på det hela taget var hon lycklig.
Examensfasan var öfverstånden.
Dinas papper innehöll de mest olika betyg.
Det såg ut, som om det skulle gälla flere personer.
I ett ämne var hon godkänd, men hade dåligt betyg i flit, i andra var hennes flit berömd, men hennes kunskaper ansedda otillräckliga.
Ja, nu gjorde det detsamma.
Skolan var ju slut nu.
Hulda var den, som afgick med segern, och som i allting var utmärkt både för flit och kunskaper.
Hon hade knappt satt sig, förrän hon ref upp sitt papper och med bleka kinder läste igenom det.
Hon var nöjd, ja, hon var nöjd, men hon kunde icke riktigt smälta, att både Maria Heller och Hedvig voro satta framför henne i svensk skrifning.
Kunde det då finnas något bättre än det korrekta?
Hon vexlade telegrafiska blickar med modern, och strax derpå seglade fru Fransson bort till Huldas plats för att öfvertyga sig om sin dotters triumf.
Berta satt och grät tårefloder öfver den rad med B och Bc, som hon nigande hade mottagit.
Med bästa vilja hade man icke kunnat utmärka henne på något sätt.
— Det var dock ett slags tröst, att föreståndarinnan klappade henne på hufvudet, då hennes mor kom för att taga afsked och sade:
»Vår kära lilla Berta!
Vi komma att sakna henne så mycket; men något läshufvud är hon inte.»
Närmast Huldas kom Maria Hellers afgångsbetyg, hvaremot Ebba hörde till medelmåttorna.
Då alla hade kommit någorlunda i ordning, steg rektorn fram för att hålla afskedstalet.
Han var en lång, mager man med grått hår och ett litet grått helskägg.
Han var känd som en rättvis och bestämd man, som aldrig närmade sig någon af sina underordnade på något innerligare sätt, men man kunde vara säker på att i honom finna en opartisk och rättänkande domare.
Han hade nyligen blifvit enkling och hade under en längre tid icke visat sig i skolan.
Då han steg upp i katedern, blef det dödstyst i bönsalen.
Längst fram sutto de minsta flickorna och sågo med stora uppmärksamma ögon upp emot honom.
Bruna och blå ögon, glada och förgråtna ansigten, friska och sjukliga barn, alla sutto i spänd väntan på hvad som skulle komma.
Rundt kring väggarna trängdes fruar och fröknar, skolpojkar och fäder, och det var hett i salen, tyst och hett, men utanför kommo milda fläktar och sväfvade öfver fruktträden, som skakade ned blommorna i solskenet, och svalorna flögo hvinande förbi fönstren.
Han stod en stund stilla och väntade på fullkomlig tystnad.
Derpå redogjorde han i korthet för det förflutna året, läste upp namnen på dem, som skulle uppflyttas från en klass till en annan, på dem som måste sitta qvar i klassen, och på dem, som genom trägna studier i vissa ämnen under sommaren kunde vänta att bli flyttade till hösten.
Derpå kom han till öfversta klassen, till dem, som nu skulle lemna skolan.
Och nu började ett gråtande och ett snyftande på bortersta bänken, der flickorna i högsta klassen sutto, och som nu alla reste sig.
Ebba stod och såg ned framför sig, allvarlig och orörlig.
Hedvig hade röda ögon och förde oupphörligt sin lilla tunna näsduk mot sin näsa.
Lilla Berta såg ut som en våt fläck; det var blott en enda tåreflod.
Maria stod och bet sig i läppen, som om hon ville beherska något, som gjorde mycket ondt.
Hon tänkte på Dina, hennes kärlek.
Dina sjelf såg ut som en »Didone abbandonata» med hufvudet mot bröstet, som sjönk och steg, öfverväldigad af en ljuf, angenäm rörelse.
Det var dock icke den eviga hvardagsstämningen.
Sofi grät ärligt och öppet och förvred ansigtet, medan Hulda tjöt högt och energiskt, som om hennes sista stund var kommen.
Rektorn talade om de unga, som nu skulle ut i verlden.
Ingen visste, hvad framtiden bar i sitt sköte, ingen visste, hvad deras öde skulle bli.
Här i skolan hade lärare och lärarinnor gjort sitt bästa för att upptäcka hvars och ens särskilda anlag, för att uppmuntra dem och varna dem vid olika tillfällen.
— Nu öfverlemnades de till friheten, till att sjelfva bestämma öfver sin tid och sina krafter.
Han bad dem blott minnas, att friheten endast var oss gifven för att användas till nytta.
På ett eller annat sätt skulle vi alla tjena menskligheten, och det var af vigt, att de unga, som nu gingo in i detta gemensamma arbete, skulle vara uppmärksamma på att väl förvalta det pund, som var dem anförtrodt. —— »En lärares eller lärarinnas största glädje», sade han, »är den att höra, att de qvistar, som de ha inympat, en gång bära frukt».
Han ville nu tacka dem alla — gråten och snyftningarna blefvo allt högljuddare — för all flit, lydnad och intresse, som de ådagalagt i skolan, och han hoppades, att de alltid under lifvets vexlande öden skulle bevara ett vänligt minne af sin första ungdomstid, af skolan och dess lärare.
Man grät tyst och snyftade högt, och några af de små, som icke blifvit uppflyttade, funno stämningen sympatisk för sin egen enskilda förtviflan och tjöto af hjertans lust.
Ännu var det starka näsputsningar rundt omkring i salen, då orgeln började spela och lärarinnan, som satt der, upptog psalmen.
Alla reste sig och sjöngo: »Oss välsigna och bevara —»
Derpå steg föreståndarinnan upp och läste en afslutningsbön.
Då den var slutad, böjde hon hufvudet, och alla läste den sista, tysta bönen.
Det var alldeles tyst bland alla de många der inne i den stora varma salen.
Föräldrar bådo för sina barn, och barnen sjelfva stodo rörda och högtidliga.
Det kom icke många ord till deras läppar, och det uppsteg icke många tankar i deras hjertan; det var blott några ögonblick af tyst andakt inför det obekanta tillkommande, ett sista farväl till det, som var slut.
Men genom de öppna fönstren, hvarifrån solljuset strömmade in och bar med sig doften af lönnblommor och björklöf, sväfvade vårens och lifvets ande sakta öfver alla de böjda hufvudena som en välsignelse.
Samma middag var hettan så tryckande som på en riktig sommardag och vid stationen vimlade det af menniskor, som skulle i väg åt alla håll.
Tåget söderut skulle gå först, och Hedvig kunde således få säga farväl till Ebba, som kom i sin mors och sina bröders sällskap, omgifven af betjenter och tjenstflickor, koffertar och paket i det oändliga.
Ebba var så glad, att hon knappast kunde stå stilla, och då hon och alla de andra lyckligt och väl hade kommit in i den första klassens kupé, hvari de skulle åka, gick hon fram till fönstret och förblef stående der för att räcka Hedvig handen.
Hennes ögon och tänder lyste.
Hon såg ut som idel solsken och lycka.
Hedvig deremot var allvarlig, och hennes ögonbryn sammandrogo sig smärtsamt.
»Bara du kunde vara glad», sade Ebba och böjde sig ned emot henne.
»Jag sjelf är så lycklig i dag, och jag ville så gerna, att du och alla andra också skulle vara det.»
Hedvig stod och stack med sitt parasoll i golfspringorna på perrongen och såg ned.
»Jag har ingenting att vara glad öfver», sade hon och såg upp på Ebba.
All den frigörelse hon hade känt vid skolans afslutning var redan bortdunstad.
Hon skulle ju hem till Gefle, till sin gamle gnatige far.
Det var det första, som väntade henne.
»Det kan hända så mycket, som du inte vet nu!» sade Ebba och nickade uppmuntrande.
Hedvig svarade icke, men så sade hon:
»När månn tro vi träffas igen?
Det kan dröja länge.»
»Ja, hvem vet», svarade Ebba och såg tankfull ut.
Hedvig hade ibland nästan väntat, att Ebba skulle bjuda henne hem till sig på landet, eller yttra något om, att de nog snart skulle träffas, men något sådant kom icke.
Ebba gick så helt och hållet upp i sin familj och sin stora slägt.
Hon ville gerna vara vänlig mot Hedvig, men hon behöfde henne icke, — och Hedvig behöfde henne så väl, men det förstod hon icke.
»Ja, lef väl», sade Hedvig och räckte upp handen.
Hon höll Ebbas hand länge och såg innerligt på henne.
Hon sade ingenting, men hennes ögon önskade den tillbedda väninnan all lifvets lycka.
Tåget började darra och skaka, och strax derpå gled det ut från perrongen.
Ännu en stund såg Hedvig Ebbas hvita halsduk fladdra i luften, — så svängde tåget, och den försvann.
Sofi skulle också söderut.
Hon kom bredvid sina två systrar, alldeles bakom fadern.
De hade i all hast ätit middag tillsammans på hotellet och sågo alla glada och upprymda ut.
Der väntade ännu Sofi den glädjen, att Berta, lilla Berta sjelf, stod der nere med en blomsterbukett.
En hel mängd skolflickor skulle resa, och så hade hon följt med och hade köpt en bukett på vägen, då de andra köpte blommor.
Hon kunde ju alltid hitta på någon att ge den åt.
Sofi med sin familj kom så rakt på henne, att Berta räckte fram buketten och sade:
»Vill du ha denna med dig, Sofi!»
»Ack, hvad du är rysligt söt och vänlig!» utbrast Sofi och kysste henne.
Hon blef så rörd, att hon fick tårar i ögonen.
»Pappa! —Emmy! — Laura!
Får jag presentera er en af mina mycket goda väninnor!»
Berta neg och vippade med ögonhåren.
Sofis far och systrar helsade flyktigt.
De hade brådt att komma in i kupén.
Då de sutto der inne, sade Sofi till systrarna:
»Var hon inte söt?» och hängde sjelf ut genom fönstret för att se efter Berta.
»Vi observerade henne verkligen inte vidare», var det kallsinniga svar hon fick.
»Men så se då!»
Hon skuffade fram dem till fönstret.
»Hon der borta med de ljusblå banden på hatten och den svarta sammetsjackan.
— Hon står der mellan fyra andra flickor!»
»Jaså hon, — åh ja. —»
»Se då på hennes hår!
Se på hennes fläta!» uppmuntrade Sofi, då Berta vände sig om.
Och den långa flätan var det sista Sofi såg af Berta, ty hon vände sig icke ens efter tåget, då det gick, utan hörde på, hvad de andra flickorna sade, och lät dem sedan draga i väg med sig.
Dina följde med Maria till tåget.
Hon hade gifvit henne en stor bukett drifhusblommor, som Maria omsorgsfullt tryckte intill sig som en skatt.
Maria var mycket blek och ansträngde sig starkt för att icke gråta.
Dina såg också melankolisk ut, men hon kunde dock icke låta bli att kasta spejande blickar omkring sig, då hon såg, att två unga herrar, två resande, gingo upp och ned på perrongen och beundrade henne.
»Om du kommer med tanterna till Södertelje, så kommer jag till dig, om jag också skall gå hela vägen», sade Maria från kupéfönstret.
»Ja, hvem vet, hvart vi komma att ta vägen?» svarade Dina och ryckte på axlarna.
»De gamla äro så tröga af sig.»
»Men du skrifver väl i alla fall snart, om också ingenting är bestämdt för sommaren?»
»Der har du min hand, sa’ skojaren!» svarade
Dina och lade sin lilla behandskade hand på det neddragna fönstret, — och derpå en flyktig blick på de förbigående herrarne, som ifrigt betraktade henne.
Konduktören kom och ruskade i dörren för att se, om den var riktigt stängd; tåget skulle gå.