Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var just ej underligt efter allt detta, att en dag i mars en liten, röd prästgårdssläde, bemålad med gröna tulpaner, och en liten, röd prästgårdshäst stannade utanför trappan till Munkhyttan.
Hon måste nu naturligtvis följa med hem till mor, hon Ingrid.
Pastorn hade kommit för att hämta henne.
Han sade ej mycket om att de voro glada, att hon lefde och sådant.
Men man kunde se på honom, att han var storligen förnöjd.
Han hade aldrig kunnat förlåta sig, att de ej varit goda nog mot fosterdottern, och nu strålade han af lycka öfver att få börja om med henne och göra det bra den här gången.
Det sades intet ord om det, hvarför hon hade rymt bort.
Sådant var ju ingenting att gräfva fram och pina sig med så där långt efteråt.
Men Ingrid förstod, att prästfrun hade haft en svår tid och varit plågad af samvetskval, samt att de ville ha henne åter för att få vara goda mot henne.
Hon förstod, att hon nästan var tvungen att resa till prästgården för att visa, att hon ej bar agg mot fosterföräldrarna.
Alla tyckte, att det var naturligt, att hon följde med hem på en vecka eller två.
Och hvarför skulle hon ej?
Hon kunde ej skylla på att hon behöfdes, där hon var.
Nog kunde hon stanna borta ett par veckor, utan att det skedde Gunnar Hede någon skada.
Det var tungt för henne, men det var nog bäst, att hon reste, då alla tyckte det.
Det kan nog hända, att hon velat, att de skulle bedt henne stanna.
Hon satte sig i släden med den känslan, att bergsrådinnan eller jungfru Stafva skulle komma och lyfta henne ur den och bära henne in igen.
Det var rent omöjligt att fatta, att hon åkte nedåt allén, att hon for in i skogen, och att Munkhyttan försvann bakom henne.
Men om det nu var så, att de ej velat hålla henne kvar rent af godhet.
De kunde törhända tro, att ungdom och lifslust ville bort från ensamheten på Munkhyttan.
De kunde tro, att hon tröttnat vid att vara dårvakterska.
Hon lyfte handen och ville fatta i tömmen för att vända hästen.
Det föll henne in nu, då hon var en mil från gården, att det var för den skull de låtit henne fara.
Hon skulle hafva velat vända om och fråga dem.
Det var som att gå och leta sig fram i villande skog att gå mellan all denna stora stumheten, som omgaf henne.
Inte gaf någon människa henne svar eller råd.
Ja lika mycket svar fick hon af tall och gran och ekorre och berguf som af människor.
Det kunde just vara detsamma, hur hon hade det hemma i prästgården.
Hon hade det mycket bra, trodde hon, men det gjorde som sagdt detsamma.
Hade hon fått vara i slott och förtrollande lustgård, hade det ock varit ett.
Det finns ingen bädd så mjuk, att den ger hugnad åt den, som längtar.
I början bad hon hvarje dag så ödmjukt hon förmådde, att de skulle låta henne resa tillbaka, sedan hon haft denna stora glädjen att än en gång få se mor och syskonen.
Men då var det rent ohjälpligt med väglaget.
Hon fick ge sig till tåls, tills kälen gått ur jorden.
Det stod väl ej för lifvet, att hon kom tillbaka till det där stället.
Det var svårt för Ingrid att förstå, hvarför det retade folk, då hon sade, att hon ville fara tillbaka dit bort till Hedes.
Det var så med far och mor och med alla andra i socknen också.
Man fick nog ej längta till något ställe i världen, då man var i Råglanda.
Hon fann snart, att det var bäst, att hon alls ej talade om sin resa.
Det kom så oändligt med hinder fram, så snart hon nämnde den.
Det var ej nog för dem, att vägen ännu var lika usel.
De satte upp gärdesgård och mur och vallgraf omkring henne.
Hon skulle sticka täcken, väfva väf och plantera i drifbänk.
Och inte kunde hon vilja fara från den stora födelsedagsfirningen i prostgården!
Inte kunde hon resa, förrän Karin Landberg firat bröllop!
Det var intet annat, som återstod för henne, än att lyfta upp händerna mot vårhimlen och bedja den skynda på med sitt arbete.
Bara bedja om solsken och värme, bara tigga den hulda solen, att hon ville lägga sig vinn om den långa gränsskogen, sända in små, stickande strålar mellan granarna och smälta snön under dem.
Kära, kära, gjorde just detsamma om någon snö blef smält i dalen, bara det blef bart på bergen, bara skogsstigarna blefvo gångbara, bara säterflickorna flyttade in i hyddorna sina, bara myrarna blefvo upptorkade, bara den vägen blef gångbar, som var hälften så kort som landsvägen.
Ingrid visste, hvem det var, som ej skulle vänta på skjuts eller tigga skjutspengar, bara skogsvägen blefve gångbar.
Hon visste, hvem som då skulle draga bort från prästgården en ljus natt, visste hvem som skulle göra detta utan att begära lof af en enda människa.
Hon trodde, att hon väntat våren förr.
Det var ju något, som tillhörde alla människor att vänta på våren.
Men nu visste Ingrid, att hon aldrig förr längtat efter den.
Ånej, ånej, hon ville ej kalla det där andra för längtan!
Förr hade hon väntat på gröna löf och sippor och trastsång och gökrop.
Men delta var barnslighet och ingenting annat.
Den längtade ej efter våren, som bara tänkte på det, som var vackert.
Man skulle taga upp och kyssa den första jordtorfvan, som stack fram ur snön.
Man skulle plocka det första skrumpna nässelbladet, bara för att få bränna in i skinnet, att nu var det vår.
Alla människor voro innerligt hulda mot henne.
Men fast hon ingenting sade, satt den tron kvar i dem, att hon alltid tänkte på att få resa.
– Jag kan ej förstå, hvarför du vill tillbaka till det där stället och vakta den galne – sade Karin Landberg en dag.
Det var, som om hon kunnat läsa Ingrids tankar.
– Asch, hon har slagit det ur hågen nu – sade prästfrun, innan flickan hann svara.
Då Karin var gången, sade prästfrun: – Folk undrar på det där, att du vill resa från oss.
– Ingrid teg hon.
– Man säger, att då Hede blef bättre, var han törhända sådan, att du blef kär i honom.
– Ånej, inte sedan han blef bättre – sade Ingrid, och hon blef skrattlysten.
– Ja hur som helst, kan han ej vara något att gifta sig med – sade fostermodern.
– Far och jag hafva talat om det, och vi mena, att det är bättre för dig, att du stannar hos oss.
– Det är då snällt af er, att ni vilja ha mig kvar – sade Ingrid.
Och hon var nog rörd öfver, att de nu ville vara så goda mot henne.
De trodde henne ej, hur undergifven hon blef.
Hon kunde ej veta, hvad det var för en stjärna, där de läste hennes längtan.
Nu hade ju fostermodern sagt henne, att hon ej fick fara dit igen.
Men hon kunde ej låta sig nöja med detta.
– De kunde ju skrifva efter dig, om de behöfde dig därborta – sade hon.
Återigen blef Ingrid skrattlysten.
Det vore väl det underligaste af allt, om det komme bref ifrån ett trollslott.
Hon undrade, om fostermodern trodde, att bergakungen skref efter den bergtagna, då hon glömde sig kvar hos sin moder.
Men om fostermodern vetat, hur många bud hon fick.
Det skulle nog ha gjort henne hufvudyr.
Det kom bud i drömmar om natten, och det kom bud i syner om dagen.
Han lät Ingrid veta, att han behöfde henne.
Han var så sjuk, så sjuk.
Hon visste, att han höll på att bli tokig på nytt, och att hon måste komma till honom.
Om någon sagt henne det, skulle hon genast svarat, att hon visste det.
De stora stjärnögonen sågo allt längre och längre bort.
Det var väl ej lätt att tro, att hon skulle bli lugnt och vackert sittande hemma för den, som jämt såg den blicken.
Det är väl ej heller så svårt att se på en människa, om hon trifs eller längtar.
Det behöfs bara, att man ser en liten glimt af lycka i ögonen, då hon kommer in från arbetet, eller då hon sätter sig ned vid brasan.
Men i Ingrids ögon sågs ingen glimt af lycka, utom då hon såg bergbäcken, som kom neddansande ur skogen, öfverfull af vatten.
Det var ju han, som banade väg för henne.
Det föll sig en gång så, att Ingrid satt ensam med Karin Landberg, och då började hon berätta henne om sitt lif borta på Munkhyttan.
Karin hade blifvit helt förskräckt.
Hur hade Ingrid kunnat stå ut med något sådant?
Hon skulle som sagdt gifta sig, Karin Landberg.
Och hon var nu på den punkten, att hon ej kunde tala om något annat än sin fästman.
Ingenting visste hon, som han ej lärt henne, ingenting kunde hon företa sig, om hon ej fick fråga honom.
Det föll henne in, att
Olof hade sagt ett ord i den här frågan, som hon kunde använda för att afskräcka Ingrid, ifall det skulle vara så, att hon börjat tycka om galningen.
Och så började hon berätta för henne, hur tokig den där Hede verkligen varit.
Ty Olof hade berättat henne, att då han varit på marknaden förra hösten, hade ett par herrar sagt, att Getabocken visst ej vore tokig.
Han bara låtsade vara det för att locka till sig kunder.
Men Olof hade påstått, att han var tokig.
För att bevisa det, hade han gått bort till kreaturstorget och köpt en liten usel get.
Och visst var han tokig.
Olof hade bara behöft ställa geten framför honom på disken, där han haft sina knifvar utlagda, för att han skulle löpa ifrån både säck och varor.
Och alla hade skrattat så förfärligt vid att se hur rädd han blef.
Och inte var det möjligt, att Ingrid kunde bry sig om en, som varit så tokig.
Det var törhända oförsiktigt af Karin Landberg, att hon ej såg upp till Ingrids ansikte, medan hon berättade denna historia.
Om hon hade sett, hur ögonbrynen rynkade sig på henne, hade hon kanske blifvit varnad.
– Och du vill gifta dig med den, som gjort något sådant – sade Ingrid.
– Jag tror, det vore bättre att gifta sig med själfva Getabocken.
Och detta var sagdt af Ingrid i så full och tydlig mening, och det var så besynnerligt, att Ingrid, som var så mild, ville säga något så hårdt, att det riktigt skar sig in i hjärtat hos Karin.
Hon var orolig sedan i flera dagar, att ej Olof skulle vara den hon ville, att han skulle vara.
Det förbittrade alldeles Karins lif, ända tills hon tog sig för att berätta Olof hela saken, och då var han nog huld att trösta och lugna henne.
Det är inte ett lätt göra att vänta in våren i Vermland.
Man kan ha det soligt och varmt på kvällen och ändå finna marken hvit af snö nästa morgon.
Krusbärsbuskar och gräsmattor blifva nog gröna, men björkskogen står kal och liksom envisas att ej vilja slå ut.
Vid pingst var det vår i dalen, men inte hade det hulpit något med Ingrids böner.
Inte en enda säterflicka var utflyttad till skogen, inte ett kärr var uttorkadt, ingen möjlighet var det att komma fram på skogsvägen.
Pingstdagen var Ingrid i kyrkan och fostermodern också.
Det var en så stor dag, att de fingo åka i vagn.
Ingrid hade tyckt mycket om förr i världen att komma inkörande i fullt språng på kyrkplanen, medan de, som stodo utmed stengärdesgården och vid vägkanten, togo af hatten och hälsade, och de, som stodo midt i vägen, kastade sig undan med ett par långa språng, såsom voro de alldeles öfverväldigade.
Men nu för tiden gladde hon sig åt ingenting.
»Längtan tar bort doften hos rosen och glansen hos fullmånen», säger ordspråket.
Men Ingrid tyckte om det hon fick höra i kyrkan.
Det var godt att höra, att lärjungarna blefvo tröstade i sin längtan genom ett glädjens under.
Hon tyckte om detta, att Jesus tänkte på att trösta dem, som voro så rent förbi af att längta efter honom.
Medan Ingrid och alla andra sutto i kyrkan, kom en lång dalkarl gående på vägen.
Han gick i päls och hade den tunga kramsäcken på ryggen, såsom en, den där ej kan skilja på vinter och sommar, på hvardag och helg.
Han gick ej in i kyrkan, utan smög med stort bekymmer förbi hästarna, som voro bundna vid vägskranket, in på kyrkogården.
Där satte han sig på en graf och tänkte på alla de döda, som ännu sofvo, och på en död, som hade vaknat till lif.
Han satt kvar där ännu, då folket gick ut ur kyrkan.
Karin Landbergs Olof var en af de första, som kommo ut, och då han råkade kasta en blick bortåt kyrkogården, fick han syn på dalkarlen.
Det kan vara svårt att säga om det var nyfikenhet eller något annat, som dref honom, men han gick bort för att tala med den där karlen.
Han ville se, om det var möjligt, att han, som skulle vara botad, hade blifvit vansinnig på nytt.
Och det var nog möjligt.
Han berättade genast för den unge fästmannen, att han satt där för att vänta på en, som hette Graflilja.
Hon skulle komma och spela för honom.
Hon kunde spela så, att solen dansade, och stjärnorna gingo i ring.
Då sade Karin Landbergs Olof till honom, att den han väntade, stod borta på kyrkplanen.
Bara han reste sig upp, kunde han se henne, där hon stod.
Hon skulle nog bli glad att få råka honom.
Prästfrun och Ingrid skulle just sätta sig upp i vagnen, då en lång dalkarl skyndade mot dem.
Han kom med god fart, trots alla hästar, som han måste niga för, och han vinkade ifrigt med handen åt den unga flickan.
Och så snart
Ingrid fick se honom, blef hon stående helt stilla.
Hon skulle inte ha kunnat säga, om hon blef mest glad öfver att se honom, eller förtviflad öfver att han blifvit tokig på nytt, hon bara glömde allt annat i världen.
Och ögonen började stråla på henne.
I den stunden såg hon säkert ingenting af den fattiga, eländiga människan.
Hon kände väl bara närvaron af den fina själen, som hon längtat sig sjuk efter.
Det stod fullt af kyrkfolk rundt om, och de måste alla se på henne.
Ingen kunde taga sina blickar ifrån hennes ansikte.
Hon rörde sig ej för att gå emot honom, hon stod bara stilla och väntade honom.
Men de, som sågo, hur hon strålade af lycka, ville nästan tro, att det var någon stor och härlig människa, som kom emot henne, och icke en dåre.
De sade sedan, att det nästan sett ut, som om det funnits ett samband mellan hans och hennes själ, ett hemligt samband, som legat så djupt under medvetandet, att ej människoförstånd kunde nå fram till det.
Men då Hede var endast ett par steg från Ingrid, grep hennes fostermor om henne med ett raskt tag, lyfte upp henne och satte henne i vagnen.
Hon ville ej ha något möte mellan de där två här på kyrkplanen i så mycket folks åsyn.
Och så snart de voro uppe i vagnen, satte drängen hästarna i fyrsprång.
Det ljöd ett par gräsliga, vilda rop efter dem.
Prästfrun satt och tackade Gud, att hon fått flickan upp i vagnen.
Det hade ej lidit långt fram på eftermiddagen, förrän en bonde kom till prästgården för att tala med prästen.
Han kom för att tala om denne tokige dalkarlen.
Han hade blifvit alldeles galen nu, de hade måst binda honom.
Hvad rådde nu pastorn?
Hvar skulle de göra af honom?
Pastorn hade intet annat råd, än att de skulle föra honom hem.
Han berättade bonden, hvem han var och hvar han bodde.
Senare på kvällen talade han om allt detta för Ingrid.
Det var säkrast att låta henne veta sanningen, så att hon skulle låta förståndet råda.
Men då natten kom, insåg hon, att hon ej hade tid att längre vänta på våren.
Hon gaf sig af, fattig tös, för att gå landsvägen till Munkhyttan.
Hon skulle väl komma fram på den ock, fastän hon visste, att den var dubbelt så lång som skogsstigen.
Det var annandag pingst på eftermiddagen.
Ingrid kom gående framåt landsvägen.
Det var en ljus trakt: små låga berg och små holmar af björkskog mellan åkrarna och stundom midt i dem.
Det var blommor på rönn och hägg, ljusa, kådiga blad på asparna, landsvägsdikena voro fulla af klart, sorlande vatten, som kom de nytvättade stenarna på bottnen att glittra och glänsa.
Ingrid gick och sörjde öfver honom, som blifvit tokig på nytt, undrade, om hon skulle kunna göra något för honom, undrade om det skulle gagna något, att hon på detta sätt gett sig af hemifrån.
Hon var hungrig och trött, skorna började redan gå sönder.
Hon tänkte att hon gjorde bäst att vända.
Hon skulle nog aldrig komma fram.
Hon blef allt mer och mer bedröfvad ju längre hon gick.
Hon kunde ej låta bli att tänka, att det ej lönade stort, att hon kom nu, sedan han blifvit fullt tokig.
Det var väl alldeles för sent, rent hopplöst att kunna göra något numera.
Men så snart hon tänkte på att vända, såg hon Hedes ansikte tätt bredvid sin kind, såsom hon sett det ofta förr.
Då fick hon nytt hopp, tänkte, att han kallade på henne, fick en stark visshet och förtröstan om att hon nog skulle kunna bota honom.
Just då Ingrid höjde upp hufvudet och såg en smula mindre bedröfvad ut, kom hon i möte med ett besynnerligt sällskap.
Där kom en liten häst, som drog en liten kärra, och på kärran satt en tjock madam och bredvid den gick en mager, sliten karl med långa mustascher.
Härute på landsbygden, där ingen förstod sig på konstnärsskap, lade alltid herr och fru Blomgren an på att se ut som enkelt, borgerligt folk.
Den lilla kärran, som man körde omkring med, var väl öfverhöljd, ingen kunde ana, att den ej innehöll annat än fyrverkeripjeser och trolleriapparater och dockteatermarionetter.
Ingen kunde veta, att den tjocka gumman, som satt högt uppe på lasset, och såg ut som en välbärgad borgarmadam, var före detta miss Viola, som en gång hade flugit genom luften, eller att karlen, som gick, och som var så lik en afskedad soldat, var densamme herr Blomgren, som stundom brukade bryta vandringens enformighet med att slå volt öfver hästen och buktala med trastar och siskor, som sjöngo i träden vid vägen, så att de blefvo rent galna.
Hästen var en liten, liten en, som hade brukat draga en karusell, och därför aldrig ville gå, om han ej hörde musik.
Fru Blomgren satt därför oftast uppe på kärran och spelade munklavér, och så snart de mötte någon, stoppade hon det i fickan, så att man ej skulle förstå, att de voro sådant där konstnärsfolk, som ingen på landsbygden har någon respekt för.
På det sättet kommo de ej särdeles raskt fram, men de hade ej heller någon brådska.
Den blinde fiolspelarn måste vandra en liten bit efter de andra för att ej förråda, att han hörde till sällskapet.
Denne blinde hade en liten hund till förare, det var honom förbjudet att låta leda sig af ett barn.
Det skulle ständigt hafva påmint herr och fru Blomgren om en liten flicka, som hette Ingrid.
Det skulle hafva varit allt för smärtsamt.
Och nu voro alla dessa ute på landet för vårens skull.
Ty hur god förtjänst de än kunnat hafva inne i städerna, så måste herr och fru Blomgren ut på landet vid denna tiden på året.
Det var konstnärsfolk, herr och fru Blomgren.
De kände ej igen Ingrid, och hon gick först förbi dem utan att hälsa, ty hon hade brådtom och var rädd att bli uppehållen.
Men hon tänkte strax, att detta var fult och hjärtlöst och vände tillbaka.
Om Ingrid kunnat bli glad då, skulle hon väl blifvit det vid att se de gamla människornas glädje öfver mötet.
Och det blef ett långt samtal på den förfärligaste rotvälska.
Den lille hästen vände hufvudet gång på gång för att se efter om karusellen hade gått sönder.
Märkvärdigt nog var det Ingrid, som talade mest.
De gamla sågo ju genast, att hon gått och gråtit, och de blefvo så bekymrade däröfver att hon blef tvungen att berätta dem alla sina öden och äfventyr.
Men det var lisa för Ingrid att få berätta, ty de gamla hade sitt eget sätt att taga allting.
De klappade händer, då hon berättade hur hon kommit upp ur grafven, och då hon talade om hur hon skrämt prästfrun.
De smekte henne och berömde henne, därför att hon gått bort från prästgården.
Ingenting som var tungt och bekymmersamt, fanns till för dem, utan allting var lätt och förhoppningsfullt.
De hade just inga mått för att mäta verkligheten, därför voro de så oåtkomliga för dess sträfhet.
De jämförde allt de hörde med dockteaterpjeser och pantomimer.
Litet sorg och elände satte man ju också in i pantomimen, men det var endast för att höja effekten.
Och naturligtvis skulle allting sluta bra.
Allting slutade bra i pantomimerna.
Det var något smittsamt i så mycken hoppfullhet.
Ingrid visste, att de ej alls förstodo, hur stor hennes olycka var, men det var dock uppmuntrande att höra dem.
Men Ingrid fick också verklig hjälp af dem.
De talade om, att de ätit middag på Torsåkers gästgifvargård för en stund sedan, och just då de stigit upp från bordet, hade några bönder kommit körande till gästgifvaregården med en dåre.
Fru Blomgren tålde ej se dårar och hade därför genast velat resa sin väg, och herr Blomgren, hade lydt henne.
Men tänk, om detta skulle vara Ingrids dåre!
Och ej förr hade de sagt detta, än Ingrid sade, att det nog vore troligt, och ville lämna dem.
Men herr
Blomgren frågade då sin fru på sitt högtidliga sätt, om de ej voro ute endast och allenast för vårens skull, och om det ej gjorde dem detsamma hvart de foro, och gamla fru Blomgren frågade lika patetiskt tillbaka, om han trott, att hon skulle öfverge deras älskade Ingrid, innan hon nått sin lyckas hamn.
Så blef karusellhästen vänd, och det blef besvärligare att samtala, därför att munklaveret måste börja spela.
Så snart fru Blomgren ville säga något, måste hon lämna instrumentet till herr Blomgren, och då herr Blomgren ville tala, lämnade han det åter till sin fru.
Och den lilla hästen stannade för hvarje gång klaveret gick från mun till mun.
Hela tiden hade de bara tröstande saker att säga Ingrid.
De togo fram alla sagor, som de hade sett uppföras på dockteatern.
De tröstade henne med Törnrosa, de tröstade henne med Askungen.
De tröstade henne med alla sagor i världen.
Herr och fru Blomgren betraktade Ingrid, då de nu sågo, att hennes ögon började tindra upp något litet.
– Konstnärsögon ! – sade de och nickade förnöjda till hvarandra.
– Hvad var det vi sade?
Konstnärsögon!
På något outransakligt sätt hade de funnit ut, att Ingrid kommit att bli en af deras, en af konstnärsfolket.
De tyckte, att hon spelade med i ett drama.
Det var en triumf för deras gamla dagar.
De färdades framåt, så raskt de kunde.
Det gamla paret var endast oroligt, att Ingrids dåre ej skulle vara kvar på gästgifvaregården.
Men han var kvar där, och än värre var det, att ingen visste, hur man skulle få honom därifrån.
De båda Råglanda bönderna, som kommit med honom, hade fört in honom i ett af gästrummen och stängt in honom där, medan de väntade på häst.
Då de lämnade honom, hade han varit säkert bakbunden, men hur han än burit sig åt, hade han lyckats vrida lös händerna ur repet, och då man kommit för att hämta honom, hade han stått fri och ledig och i fullt raseri gripit en stol som tillhygge, för att slå till.
Man hade endast haft att skynda ut och bomma igen dörren om honom.
Nu gingo bönderna och väntade på att gästgifvarn och hans drängar skulle komma hem, så att de skulle bli manstarka nog för att binda honom på nytt.
Allt hopp, som de gamla vännerna väckt hos Ingrid, blef dock ej utsläckt.
Hon förstod, att Hede var sämre än någonsin, men hon hade ej väntat annat.
Hon hoppades ändå.
Det var ej deras sagor, det var deras stora kärleksfullhet, som kommit henne att stråla upp.
Hon bad, att hon skulle blifva insläppt till Hede.
Hon sade, att hon kände honom, och att han ej skulle göra henne något.
Men bönderna svarade, att de ej voro galna, de ock.
Han därinne skulle slå ihjäl hvem som helst, som komme in till honom och ej kunde försvara sig.
Ingrid satt en lång stund tyst och eftersinnade.
Hon tänkte på hur underbart det var, att hon just i dag skulle råka herr och fru Blomgren.
Det måtte väl vara någon mening med detta.
De skulle ej hafva kommit i hennes väg, om det ej varit någon mening med det.
Och Ingrid började tänka öfver hur Hede blifvit bra förra gången.
Kunde hon ej nu äfven få honom att göra något, som skulle påminna honom om något gammalt, som skulle föra honom bort från galmanstankarna?
Herr och fru Blomgren sutto på en bänk utanför gästgifvargården och sågo mer olyckliga ut än någon trott vara möjligt.
De voro nästan färdiga att gråta.
Då kom hon fram till dem, hon, Ingridsbarnet, och log mot dem, så som endast hon kunde det, och smekte deras gamla rynkiga kinder och bad dem, att de skulle göra henne den stora glädjen att få åse en föreställning, sådan hon fick vara med om hvarje dag förr i världen.
Det skulle vara en så stor tröst för henne.
Nå, de sade nej först, ty de voro just ej i sitt glada konstnärslynne, men då hon kostat på dem ännu ett par leenden, kunde de ej stå emot henne.
Och de gingo ut till lasset och packade upp sina trikådräkter.
Då de voro färdiga, och då den blinde blifvit tillkallad, valde Ingrid plats för föreställningen.
Hon ville ej, att de skulle visa sig på gårdsplanen, utan förde dem in i gästgifvargårdens trädgård.
Ty det fanns en trädgård vid gästgifvargården.
Det mesta var nog nakna kryddsängar, där ännu ingenting kommit upp, men här och där stod ett blommande äppelträd.
Och Ingrid sade, att hon ville se dem uppträda just under ett af de blommande äppelträden.
Ett par drängar och pigor kommo springande, då de hörde fiolen, så att de fingo en smula publik.
Men det bar dock emot för herr och fru Blomgren att uppträda.
Hon, Ingrid begärde för mycket af dem.
De voro alldeles för bedröfvade.