Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare, då man ser, huru Konungens rådgifvare vid besättandet af höga embeten så väl sympatisera med de skuldsatta, skulle mången kunna tro, att det sker af den beräkning, att hvar och en blir medgörligare, i samma män han är fördjupad i skuld.
Jag vill dock icke säga, att häri ligger någon plan, utan blott antyda analogien emellan detta förhållande och hela Rikets skuldsättning.
Jag får till slut fråga, om någon kan tro sig uppfylla sina committenters önskan, då han yrkar Rikets onödiga skuldsättande.
Jag vill blott fråga, om ej nationen var glad, då landet blef fritt från dess utländska skuld, och om det väl är under fredens djupaste lugn, som man nu åter bör inleda Riket deri?
För min del tror jag ej, att detta skulle vara behagligt för Svenska folket.
Jag kan väl icke döma om den stora massans tänkesätt, som jag icke känner; men jag dömer efter de upplysta personers mening, med hvilka jag haft tillfälle att samtala och hvilka anse det som en olycka.
Åtskilliga hördes yrka proposm.
Redan vid ett föregående tillfälle liar jag på detta rum yttrat den öfvertygelse, att nu ifrågavar.
K. propos. icke borde antagas.
Ett noggrannt och allvarligt begrundande af allt, hvad som både skriftligen och muntligen rörande detta ämne sedermera blifvit anfördt, har ytterligare stadgat min då uttalade åsigt, att statens mellankomst för upptagandet af ett sådant lån, som K. M. föreslagit, under nuvar. förhållanden vöre olämplig och Den 3 Ftbruari e. m. för det allmänna högst ofördelaktig.
Mängden af de talare, som inom denna afdelning af Representationen i dag uppträdt för att understödja och försvara de föreslagna låneoperationerna, föranleder 111ig att öka det ringa antalet af dem, som härstädes höjt sina röster till bestridande af det beslut, en icke oförmodad pluralitet, efter all sannolikhet, kommer att fatta.
Det är med verklig tillfredsställelse jag funnit mina åsigter uti nu förevar ämne, på ett förtjenstfullt sätt, utvecklade uti StatsUtsk:s med skicklighet författade, ehuru af Utsk:s ledamöter inom detta RiksSt. utan försvar lemnade utlåt., för hvilket äfven jag således egnar Utsk. min gärd af erkänsla.
En af de talare, sorn ifrat för lånefrågans genomdrifvande, Hr Rosenblad, har också funnit sig föranlåten medgifva riktigheten af Utsk:s vederläggning af den envist yrkade satsen om det föreslagna lånets oskiljaktiga samband med den nu verkställda realisationen.
Jag delar således denne talares öfvertygelse om realisationens bestånd, utan att den behöfver understödjas af något utländskt lån eller andra konstlade medel; men just derföre anser jag, tvärtemot den värde ståndsledamoten, att den ifrågavar.
, af behofvet ingalunda påkallade skuldsättningen, hvilken, enligt min åsigt, skulle blifva mera menlig än nyttig för realisationen, bör, särdeles under ntivar. tidpunkt, undvikas.
Hr Rosenblad har vidare framställt åtskilliga anmärkn:r vid StatsUtsk:s rör:de denna fråga sednast afgifna betänk.
Dessa anmärkn:r hafva dock förefallit mig dels oriktiga och dels till den grad obetydliga, att de icke förtjena att till besvarande upptagas, Utsk. har icke, på sätt den åberopade talaren uti sina anmärknrr anfört, yttrat, att räntan för utlånade medel i allmänhet numera nedgått till 5 proc.
Utsk. har endast uppgifvit, att räntan för lån emot nöjaktig säkerhet i sednare tider visat en benägenhet att sjunka till berörde belopp; hvilket förhållande svårligen lärer kunna förnekas.
Så vida icke de betydliga upplåningarna för Rankens, Riksg.contrs och Arme'ens Pensionscassas räkning kommit att verkställas samt, i förening med den kända brislfälligheten i våra utsökningslagar och den olyckliga föränderligheten i myntvärdet, menligt inverkat på allm. penningerörelsen i landet, skulle, enligt min fullkomliga öfvertygelse, den vanliga räntan för lån, grundade på realcredit, för närvar, icke öfverstiga det belopp, dit man nu, genom statens inblandning uti enskildas lånetransactioner, vill, på ett konstladt och föga ändamålsenligt sätt, nedtvinga densamma.
Hr Rosenblad har jemväl strängt klandrat
Utsk. för yttrandet af den ”kärlekslösa” satsen, att det vore för staten likgiltigt, om den synlige jordägaren verkligen ägde den jord, han innehade, eller om han endast i sjelfva verket vore den s. k. capitalistens arrendator.
Talaren har dock icke, så vidt jag kunnat fatta, lyckats alt vederlägga riktigheten af denna sats Den 3 Februari e. m. eller af Utsk:s likaledes klandrade åsigt, att det vore af föga vigt för det allm., oin jordens nuvar. innehafvare kunde bibehålla sina egendomar eller om de nödsakades försälja dem.
Historien äfvensom samtida förhållanden inom främmande länder ådagalägga emedlertid, att i samma mån industrien utvecklar sig, näringarna vinna förkofran och bytesmedlen okas, i samma mån blir all egendom vanligtvis mera rörlig och äganderätten mera ombytlig.
Sådant svnes likväl icke kunna medföra några menliga följder hvarken för hela samhällets eller för de enskilda medlemmarnas välstånd.
Boye har tillkännagifvit, att han vid flera riksdagar ifra t för näringarnas understödjande medelst ökade lånetillgångar. 1 sådant fall äger Hr Frih. i sanning den tillfredsställelsen att hafva lyckats i sina bemödanden.
Men näringsidkarnes nuvar. belägenhet och de dagligen växande anspråken på ytterligare lånunderstöd borde dock hafva öfvertygat Hr Frih. derom, att de sålunda begagnade medlen till näringarnas upphjelpande i sjelfva verket mera skadat än gagnat desamma.
Hr Frih:s uppgift, att det vid sista riksdag beslutade lånet lockade näringarnas representanter att biträda de föreslagna realisationsbesluten, är stridande emot verkliga förhållandet.
Det var först sedan dessa beslut voro fattade, som frågan om det s. k. silfverlänet väcktes.
Hr Frih. har behagat tillvita dem, som yttra sig emot det nu ifrågastallda lånet, att de endast ifra för capitalisternas interessen.
Jag får i atdedn. häraf förklara, att jag anser det vara min pligt, såsom en af Svenska folkets representanter, att, med åsidosättande af alla enskilda personers interessen, söka befrämja allenast hvad som i någon män kan bidraga till hela nationens fördel.
Hvad jag finner leda till detta mål skall jag derföre alltid, så vidt min förmåga medgifver, verksamt understödja och befordra, men hvad dermed, enligt min åsigt, icke öfverensstämmer skaili jag, äfven om det vore förmånligt för en eller annan Corporation eller samhällsclass, öppet motarbeta.
I följd häraf anser jag mig således böra bestrida upptagande af det till skuldsatta jordägares understödjande nu föreslagna statslån, såsom stridande emot Rikets sannskyldiga nytta.
Min öfvertygelse härom har jemväl vunnit en ökad styrka af den hos lånets mest nitiska vänner och gynnare uppenbarade stridigheten i åsigter om sättet för detsammas upptagande och användande, ett förhållande, som tydligen ådagalägger, huru foga visshet de äga om beskaffenheten och lämpligheten af de medel, sorn skola leda till det efterlängtade målet.
Den opinionsyttring, som meddelades af BondeSt., då lånefrågan sisth gårdag derstädes förevar, är dessutom ett icke ovig tigt bidrag till bedömandet af den allm. sinnesstämningen i afseende på det till jordbruksnäringens förmenta understöd framställda låneförslaget.
Man hade smickrat sig, att denr na fråga, åtminstone inom del RiksSt., som egentligen re - Den 3 FeLruarie. m. presenterar och uteslutande utgöres af jordbruksidkare, skulle gå igénom, såsom man säger, med pukor och trumpeter.
Den ringa pluralitet af endast 7 röster, genom hvilken förslaget, oaktadt alla deraf förespeglade fördelar för den skuldsatta allmogen, blef af delta Stånd antaget, utvisar på ett anmärkningsvärd! sätt, till hvad grad tankarna äfven inom BondeSt. äro delade i fråga om det äskade lånets nytta för sjelfva jordbruket.
Det är icke utan förundran, som jag finner, att så få ledamöter af B., o. Ad. yrka bifall till den härstädes förut beprisade K. proposm, hvilken numera synes nästan allmänt ogillas och således förmodligen jemväl inom detta Stånd Blir med acclamation förkastad.
Deremot har Hr af Bill— berghs i reservationsväg nu väckta nya förslag vunnit ett lika kraftigt som oväntadt understöd.
Jag vill visserligen icke förlänga R. o. Ad:s redan långvariga öfverläggning med anställandet af någon jemnförelse emellan de för det allm. sannolikt härflytande olika följderna af den K. propostns antagande och af berörde borgensförslags godkännande; men jag kan dock icke underlåta att vid detta tillfälle fästa uppmärksamheten på den omständighet, att enligt detta förslag skulle samma verk, som icke, utan stor svårighet, kan, emot en ganska betydlig ränta, på kortare tid få upplåna de medel, som erfordras till dess egna utgifters bestridande, ikläda sig betalningsansvarigbeten för stående lån till ett helt och hållet främmande ändamål mot lägre ränta, än cautionisten sjelf nödsakas erlägga.
Antagligheten af den erbjudna borgen torde derföre med skäl vara tvifvelaktig; emedlertid kommer obestridligen det ifrågaslällda borgensansvaret, antingen det kan begagnas eller icke, att på ett högst betänkligt sätt inverka på Riksg.contts credit.
Den mångfaldiga gånger ådagalagda stridigheten emellan det nu ifrågavar. låneförslaget och R.
St:s vid denna riksdag fattade beslut i afseende på det s. k. silfverlånet vill jag nu endast i förbigående åberopa, under förklarande, att de vidlyftiga muntliga och skriftliga framställningarna, i ändamål att bevisa, det någon sådan stridighet icke förefunnes, icke uti den ringaste mån kunnat ändra min öfvertygelse i detta hänseende.
Det är i sanning en besynnerlig ställning, deruti jag och de, som dela mina åsigter, nu befinna oss i afseende på våra motståndare såväl uti den förevar. lånefrågan som uti de vid denna riksdag behandlade frågorna om Svenska folkets representationssätt.
De, som vid flera tillfällen under riksdagens lopp med värma i frat för mera genomgripande representationsförändringar och sökt ådagalägga den huvar.
Representationens olämplighet samt Nationens missbelåtenhet dermed, äro nu nödsakade försvara den ringa återstod af aktning och anseende, densamma ännu äger qvar, emot dess mest nitiska loftalare och representationsreformernas häftigaste motståndare, hvilka i dag icke akta för rof Den 3 Februari e. m. att ådraga denna Representation den missaktning, som måste blifva en ovilkorlig följd af det ifrågastållda upphäfvandet af dess egna, i grundlagsenlig ordning nyligen fattade beslut.
Dock sorn skälen både för och emot den under öfverläggning varande frågan redan blifvit å ömse sidor fullständigt utvecklade, anser jag mig icke behöfva rör:de sjelfva liufvudsaken tillägga något vidare, helst jag i allt fall förmodar, att opinionerna äro förut så bestämda, att ingen låter hänföra sig af en mer eller mindre lycklig förmåga att ånyo upprepa dessa skäl, och jag för öfrigt vågar hoppas, att hvar och en, innan han afgifver den möjligen afgörande rösten, noga öfvertänkt frågans vigt och följderna af det blifvande beslutet.
Jag får derföre sluta med den förklaring, att jag anser skuldsättning, så vidt densamma af omständigheternas kraf icke oundgängligen påkallas, böra af ej mindre staterna än individerna med största sorgfällighet undvikas, äfvensom att stora statsskulder i allmänhet äro, enligt min åsigt, för folkens välstånd och sjelfständighet vådliga samt för Svenska Nationen förstörande.
Vi bebo, mina Hrr, ett af naturen föga gynnadt fädernesland, hvars flesta invånare till fyllandet af dagens behof måste från morgonen till qvällen nästan oupphörligt släpa i mödor och besvär.
Skola vi nu, för att bereda oss och våra samtida en oförtjent maklighet, ådraga våra efterkommande ökade bördor, torde dessa derigenom få grundade skäl att tillskrifva våra åtgärder deras oeconomiska och möjligen deraf äfven föranledda politiska betryck.
Låtom hvarje tid fylla sina'behof samt bära sina bördor, och låtom oss icke lindra desamma på bekostnad af kommande tiders ökade ansträngningar och uppoffringar.
Jag tillstyrker bifall till StatsUtskts betänk.
Hr Gr. af Wetterstedt har på ett strängt sätt uppträdt emot mig för ett på f. m. fäldt yttrande.
Rådfrågade jag endast min ringa förmåga som talare, skulle jag icke våga uppträda mot en man, hvars vältalighet jag med detta Stånd så ofta hört och beundrat; men frågan för mig kan aldrig blifva att täfla om vältalighetens lager, utan endast att ansvara för mina ord.
Mer än väl känner jag, att Konungens rådgifvare i allmänhet förtjena all aktning som enskilda medborgare; men det är icke representanten medgifvet att intränga inom det enskilda lifvets område; han kan till ledning för sitt omdöme endast rådfråga de offentliga åtgärderna, och i detta afseende vidhåller jag, att Regeringen begagnat otillåtliga medel för att genomdrifva lånefrågan.
Till stöd häraf beliöfver jag endast åberopa den mängd egenheter, som utmärka denna sak.
Detta lån, hvars första föremål var realisationens betryggande, förvandlades hastigt, sedan anslagsfrågorna blifvit afgjorda, till ett lån till jordbrukets understöd, hvars Den 3 Februari e. si. betryckta ställning först då lärer blifvit upptäckt.
Redan afslaget af samtliga Stånden under den ena formen, upptages det ånyo på ett grundlagsvidrigt sätt under en annan form.
Constit.Utsk. har också ansett åtgärden vara af en sådan beskaffenhet, att det för densamma ställt Konungens rådgifvare under riksrätt.
Just.ombudsm. har ansett sig böra yrka laga ansvar för rådgifvarnes förhållande i denna sak.
Jag kan således här åberopa såväl Constit.Utsk:s sorn Just.ombudsmts auctoritet.
För öfrigt får jag blott hänvisa till PresteSt:s prot., der åtskilligt finnes att inhemta ronde den till denna frågas genoindrifvande begagnade riksdagstaetik.
Slutligen vädjar jag till hvad hela Svenska allmänheten nogsamt känner rör:de behandlingen häraf.
Gr. af Wetterstedt har äfven upptagit mitt yttrande om de sportler, som falla af utländska lån Jag får härvid anmärka, att jag tydligen uttryckte, det jag blott hade afseende på regeringar i allmänhet.
Hr Gr. har yttrat, att det finnes andra sportler, som äfven äga sitt värde, nemi. popularitetssportlerna.
Jag tror dock icke, att detta kan lämpas på mig.
Första gången, jag yttrade mig på detta rum, var det i frågan om den lika arfsrätten; och andra gången i den om nationalrepresentation.
Vid dessa tillfällen stötte jag mig på samma gång med den liberala opinionen och med Regeringen.
Jag förutsåg dock detta, innan jag beträdde de allm. ärendernas stormiga bana; men jag ville som en fri och sjelfständig man här uppträda för att, utan menniskofruktan, kunna tala för sanning och rätt.
Så ofta Regeringen framkommer med förslag, der folkets sanna interesse icke är afsedt, skall min plats alltid vara på oppositionsbänkarna.
Då det är min öfvertygelse, att sjelfständighet i tänkesätt hvilar på sjelfständighet i eeconomiska omständigheter, skall jag alltid lägga mig emot åtgärder, som hota att förvandla Sverige till ett enda stort assistancecontor.
Jag fortfar således att yrka bifall till StutsUtskts betänkande.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedt:
Ingen kan mer än jag beklaga, att ett sådant ämne, som det ifrågavar., skall upptaga R. o. Ad:s tid.
Jag hade hoppats, att Frih. Klingspor, utan att derföre försaka någon slags sjelfständighet, likväl, i anledn. af mitt sista yttraude, bort finna sig föranledd att erkänna, det han begått ett misstag i uttryck, samt sålunda förklarat dessa på något tillfredsställande sätt.
Ofta kan det hända, att man på meningsstrideruas stormiga bana kommer att nyttja ord, hvilka i verkligheten icke motsvara de begrepp, man velat dermed uttrycka; men man ångrar dessa misstag, då man derpå göres uppmärksam, och man anser sig böra bevisa sådant med att erkänna, och öppet erkänna, desamma.
Långt ifrån att begagna en sådan anvisad utväg, har Frih. Klingspor, sammanställande sitt Den 3 Februari e. m. yttrande med ett inledt riksrättsmål, hvilket icke tillhör vår öfverläggning här, sålunda uttydt sitt yttrande: per fas aut nefas , att han dermed afsett, det Regeringen användt otillåtliga medel, för att vinna resultat i lånefrågan.
Hvilka äro då dessa medel?
Jag hade trott det tillhöra Hr Frih. att antingen uppgifva detta, eller ock erkänna, att hans mening icke varit att framkasta dylika beskyllningar.
Men han har vidhållit sitt ytlrande med endast en sådan förklaring deraf, som synes gifva det en ytterligare utveckling.
Jag vädjer derföre till Eder, mina Hrr, om det är tillåtet att inom detta Stånd nyttja sådana ord!
Jag hade föresatt mig att icke falla besvärlig med något yttrande i detta ämne, hvaröfver jag redan i min reservation uttalat min mening, och jag stärktes ytterligare i denna föresats, då jag erfor det mindre behagliga sätt, hvarpå discussionen blifvit förd.
Men det är Hr v. Qvanten, sorn nu föranledt mig att begära ordet.
Jag ämnar likväl icke att till besvarande upptaga alla de mångfaldiga anmärkn:r, som blifvit gjorda emot mitt förslag, såväl af aktning för R. o. Ad:s tid, som för att följa min egen böjelse; blott några deribland anhåller jag att i korthet få vidröra.
Klingspor har atitydt, som skulle jag låtit nyttja mig till mask för den K. propos:n. Jag får i anledn. häraf tillkännagifva, att från första stunden, jag hörde omtalas jordbrukets vanmagt, sorn numera allmänt erkännes, gjorde jag mig till en pligt att undersöka orsakerna.
Resultatet häraf blef, att då skatterna sedan 1810 icke blifvit ökade, men väl minskade, dels i följd af directa åtgärder till lindring, dels genom myntets fallna värde, kunde ej orsaken komma derifrån; men deremot korn jag i erfarenhet, att det är jordbrukets stora skuldsättning mot hög ränta, som är rätta orsaken till dess vanmagt.
Jag har i’edan för tre år sedan från trycket utgifvit mina tankar härom, och jag kunde derföre ej annat än med glädje emottaga den nu ifråga var.
K. proposm, som utgick från samma åsigt.
Då det förslag, som jag i anledn. af denna K. propos. först uppgjorde vid återremissen af Utsk:s första betänk., återkom till Utsk., befunnos opinionerna der vara sådana, att man emot R, St:s redan fattade beslut ansåg sig icke kunna tillstyrka något låns upptagande directe af Riksg.cont., och som jag nitälskade för saken, föranleddes jag häraf till den modification i förslaget, att hypotheksföreningarna sjelfva skulle upptaga lån emot B.iksg.cont:s borgen.
Det var således, och jag bekänner det öppet, för att komma till samma resultat, som den K. propos:n åsyftar, som jag uppgaf det förslag, hvilket Utsk:s afdeln. äfven antog, ehuru det sedermera förkastades af Utsk. in pleno.
Dermed vill jag dock ingalunda erkänna, att jag antagit de grund - Den 3 Februari e. m. 121 grundsatser, som här blifvit yttrade, om förderfligheten af statslån; det var tvärtom, som sagdt är, blott nödtvång, som föranledde till mitt, från den K. proposm afvikande förslag.
Hvad dess verkställbarhet beträlFar, hafva vi icke så fåtaliga exempel i landet på enskilda, som fått utlandska lån, och jag ser då intet hinder, att ju icke äfven associationer af enskilda kunna erhålla dem.
Skulle de åter icke kunna erhållas, så blir ju i allt fall intet äfventyr förenadt med förslagets antagande.
Ilr Cederschjöld har lill mig framställt den frågan, huru jag kan veta, att ett större rorelsecapital nu erfordras emot förr.
Jag behofver blott i minnet återkalla, att vårt jernsmide under tiden betydligen stigit, att våra manufacturtillverkningar uppgå till dubbelt mera än för io år sedan och att spannmålsproductionen ökats ända till export.
Detta i förening med en ökad folkmängd torde tillräckligt visa behofvet af ett ökadt rörelsecapital.
Hr Cederschjöld har vidare på ett nog oparlamentariskt sätt yttrat, att jag sagt osannt, då jag påstått, att inga publika cassör utlåna sina medel för mindre än 6 proc.
Talaren har emot mig åberopat Riddarhuscassorna och sparbanken; men jag har endast talat om publika cassör, och jag upprepar ännu en gång, att jag icke känner någon sådan cassa, som utlånar under 6 proc.
—Men jag återkommer nu till Hr v.
Qvanten.
Jag hörde hans anmärkn:r, innan jag haft tillfälle att taga kännedom om PresteStrs beslut; men om delta beslut antages , skulle jag tro, att anmärkningarna kunna förfalla.
PresteSt:s beslut förutsätter nemi., likasom mitt förslag, solidarisk ansvarighet emellan hypotheksföreningarnas ledamöter, så att inga andra an de, som äro grundade på en sådan ansvarighet, kunna få del i Riksg.- cont:s garanti; men PresteSt. har uppfattat 3:dje punkten af mitt förslag såsom tillägg till i:sta punkten, och jag medgifver gerna denna omflyttning, äfvensom att 4;de punkten helt och hållet utgår, på den grund, att PresteSt. bibehållit sednare mom. af irsta punkten i mitt förslag, som innehåller, att garantien blott skall lemnäs åt sådana hypotheksföreningar, som äro organiserade efter stadgade hufvudgrunder, d. V. s. för hvilka sådana hufvudgrunder blifva uppgjorda, att de lemna full säkerhet icke blott för nu ifrågavar. lån, utan äfven för alla andra, som af föreningarna upptagas; ty i förening med den befattning, som StatsUtsk. kommer att få med dessa hufvudgrunders uppgörande, kan då Uppdragas åt Utsk. att jemväl föreslå det reglementariska i afseende på fördelningen och ordningen emellan de särskilda hypotlieksföreningarna, så att någonting derom nu icke behofver stadgas.
Jag instämmer således med Frih. Åkerhjelm, att PresteStts beslut måtte antagas till contrapropostn, och uppmanar Hr v. Qvanten alt afstå från sin conlrapropostn, såsom öfverflödig. i 9 H. 16 122 Den 3 Februari e. m.
Jag hade icke ämnat att yttra mig i denna fråga, om jag icke dertill blifvit uppmanad genom de besynnerliga yttranden, sorn här blifvit fällda emot Statsrådets ledamöter under benämning af Regeringen.
De kunna icke kallas Regeringen, utom i de fall, då Rikets styrelse, enligt grundlagen, är åt dem öfverlemnad; men då kunna de icke vara här tillstädes.
Jag förklarar således, att hvarje yttrande, som här fälles om Regeringen, är otillbörligt, och jag protesterar deremot, såsom stridande mot grundlagen.
I sjelfva saken anhåller jag att få fästa uppmärksamheten på skillnaden emellan ett statslån, som upptages för statens egen räkning, och ett sådant, som göres till enskildas bispringande.
Här är ej fråga om annat, än ett lån af sednare slaget, eller till enskilda, sorn lemna full säkerhet för både capital och ränta.
Om man ej kan bestrida nyttan af jordbrukets stigande, måste man begripa, att en ökad production fordrar ökade förlag, och man borde då ej bestrida nyttan af det nu ifrågavar. lånet, så framt det kan erhållas på de föreslagna vilkoren.
Jag tillstyrker således antagande af PresteSt:s beslut i hufvudsaken, ehuru jag önskar andra termer derför, så att det öfverlemnades till K. M., såväl alt upptaga sjelfva lånet, sedan vilkoren derför blifvit af lagstiftningen bestämda, som äfven att fastställa ordningen för medlens utlemnande till liypotheksföreningarna, i den mån de kunna prestera säkerhet; ty jag tviflar på möjligheten att på annat sätt uppgöra saken, så att den blir verkställbar.
Då jag är beredvillig att göra rättvisa åt ali sanning, ger jag gerna rätt åt de ledamöter, som anmärkt, att realisationen vid sista riksdagen bifölls, innan lånefrågan väcktes.
Men af deras minne väntar jag den rättvisan tillbaka, att de erinra sig, huru saken i sjelfva verket tillgick.
De, som då påtagit sig att upplysa och förena opinionerna, tystade farhågorna för den allm. brytning, som realisationen skulle medföra, genom det under liand gifna löftet, som de äfven sedermera höllö, att lån skulle följa derpå; det redliga sätt, hvarpå motionären tili länet sade, att han dermed ville förstärka Banken, visar äfven, att sammanhang fanns emellan begge frågorna.
Jag har således äfven rätt, och det var detta jag ville säga.
Hvad angår den propos., som Hr Gr. o.
Landtm, kommer att gifva oss, instämmer jag deri, att PresleSt:s beslut må blifva contrapropostn.
Frih. Rantzou, Joh. A Ib.:
Jag började mitt förra anförande med uttrycket af min misströstan att kunna tillvägabringa någon öfvertygelse hos R. o.
Ad:s majoritet, och denna misströstan har af discussionen fått ny näring.
Jag vill således ej upptaga tiden med alt återupprepa de skäl, jag framställt, och hvilka derefter af andra ledamöter blif - Den 3 Februari c. m. vit ut) vidare utvecklade.
Några få anmärkn:r vill jag likväl i korthet besvara.
Man har velat förebrå mig mitt tvifvelsmål öfver uppriktigheten af Styrelsens bevekelsegrunder för den i fråga var. lånepropostn.