Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett ytterligare skäl har jag hemtat derifrån, att jag, såsom jag i motionen antydt, har anledning antaga, att från Danska Regeringen nyligen erbjudits att, mot vilkor af re - Den 31 Januari e. m. 235 ciprocitet, sätta Svenska undersåter i Danmark, i afseende å rätt till handels idkande, på samma fot med Danska.
En särskild anledning till min framställning angående Norge och Danmark har ock varit den, att vid 1863 års National-ekonomiska möte i Göteborg, hvilket möte, så vidt jag kunde förmärka, icke hade någon politisk, men deremot en skarpt utpräglad social-skandinavisk rigtning, allmänt uttalades den önskan, att inbyggarne i hvart och ett af de tre nordiska rikena måtte berättigas att i hvart och ett af de öfriga lika med inföding idka handel, handtverk eller annat näringsvrke.
.lag bar ansett mig skyldig att angifva dessa motiver för min motion, emedan jag anser att man i en social fråga icke bör inblanda någon politik, eller bortvrida en näringsfråga til! en demonstration för eller mot den politiska skandinavismen.
Man har här yttrat, att R.
St:r icke borde besvära K.
M:t med en skrifvelse i detta ämne, och att de endast borde vända sig till honom i stora och vigtiga frågor.
Hvar och en ser frågan ur sin synpunkt och finner den då vigtig eller ej; jag fäster för min del stor vigt vid beholvet af större arbetsskicklighet i Sverige, och finner då denna fråga ega sin stora betydelse.
För öfrigt torde det vara skäl att gifva Regeringen en direkt uppmaning angående sina önskningar, emedan den eljest numera ej opåkallad lär inlåta sig i några traktater med främmande makter; åtminstone uppmuntrar just ej dertill den nyligen vunna erfarenheten.
Jag slutar nu med att anhålla om bifall till Utskds hemställan; visserligen skulle jag önska, att ordalagen i förslaget till skrifvelse något förändrades, men då frågan blott gäller en skrifvelse och ej ett lagförslag, ligger derpå mindre vigt.
Jag hör icke till dem, som vilja obetänksamt bortskänka landets lördelar till främmande makter utan ersättning, men jag kan icke inse, att vi skulle förlora något genom bifall till ifrågav:de förslag, utan anser tvertom, att det ifrågav:de aftalet endast skulle leda till ömsesidig fördel för båda ländernas undersåter.
Man bör alltid iakttaga konseqvens i sina handlingar, och mig förefaller det åtminstone högst inkonseqvent, om, efter att hafva inbjudit de skandinaviska folken att i år deltaga i en industriexposition i hufvudstaden, man samtidigt härmed afsloge en billig hemställan om borttagandet af hindren för det ena landets industriidkare att kunna bosätta sig och utöfva sin näring i det andra.
Vi böra icke heller glömma, att de hinder, som frågan om en skandinavisk industriexposition i början mötte i Danmark, öfvervunnos genom den Danska allmänhetens välvilja, en välvilja, som jag, Mine Hrr, önskar måtte bibehållas mellan tvenne grannfolk, som hafva så mycket med hvarandra gemensamt.
Ett bifall till detta förslag vore icke det första steget till en närmare anslutning till vårt grannfolk, ty vi hafva icke längesedan antagit en konvention angående domars och utslags reciproca verkställande inom de båda länderna.
Jag hemställer, 236 Den 31 Januari e. m. huruvida en ogrundad fruktan för en politisk skandinavism, som tvifvelsutan icke på lange, om någonsin, kommer på föredragningslistan, bör utgöra hinder äfven för den sociala skandinavismen, samt anhåller om bifall till punkten.
Det af Ekon.-Utsk:t gjorda förslag om näringsfrihet för Danska män här i Sverige, finner jag visserligen ganska oskyldigt och icke i och för sig innebära några vådor, men jag finner det likväl besynnerligt att, under det näringsfriheten i Danmark är vida mer inskränkt än i Sverige, Danska män inbjudas att här åtnjuta en större fördel, än som kan komma Svenska män till godo, om de inflytta till grannriket.
Det är sannt, att förhållandet är likartadt i Norge, men då under innev:de storthing förslag der är väckt om utsträckning af näringsfriheten för beredande af likställighet i detta hänseende mellan de förenade rikena, och denna fråga sannolikt snart blir afgjord, har jag icke velat motsätta mig det i afseende på brödrariket gjorda förslag.
Men hvad
Danmark beträffar, tycker jag det vara tids nog att utfärda den ifrågaställda inbjudningen när Danmark ordnat sin egen näringsfrihet, och en verklig internationel reciprocitet således kan inträda.
Icke heller finner jag åtgärden behöflig för att, såsom en annan talare yttrat, hit inlocka Danska kapitaler och arbetskrafter.
Erfarenheten har nemi. visat, att äfven under nuv:de förhållanden ett stort antal
Danskar inflyttat, t. ex. till Skåne, och fått tillstånd att der besitta jord, samt medtagit Danska arbetare.
Något särdeles anmärkningsvärdt hinder för sådana inflyttningar finnes ej heller i författningarne.
De bestå endast uti att förete frejd- och myndighets-betyg, samt ställa borgen för 3 års utskylder, hvilka praestanda tyckas vara icke särdeles betungande, åtminstone för kapitalister.
Jag kan således ej föreställa mig, att en vidsträcktare frihet skulle befordra hitflyttning af några kapital, eller i något hänseende bidraga till utvecklingen af vår industri.
Deremot kan jag ej för mig dölja den tanke, att såsom motiv för förslaget spåra en smula skandinavisk politik.
För mig och dem som äro af min mening, betyder detta visserligen ingenting, men deremot är jag förvissad om, att, derest R.
St:r, och enkannerligen U. o. Ad., bifölle det väckta förslaget, sådant skulle utbasunas såsom en väldig opinionsyttring och ett betydelsefullt steg inpå den politisk-skandinaviska banan.
Detta utgör för mig ett ytterligare skäl att tillstyrka afslag.
Den siste värde talaren började sitt anförande med att förklara, att han ansåge ifrågav:de förslag vara särdeles oskyldigt, och jag ber att få upprepa detta yttrande, ty det kan väl icke finnas något mera oskyldigt stadgande, än att medgifva innevånarne i vårt naboland, hvilka tala samma språk som vi, och hvilkas förhållanden i så många afseenden närma sig våra, rätt att här drifva handel eller handt - Den 31 Januari e. ra. 237 verk.
Vi hafva under senare tider temligen bestämdt öfvergått till liberalare grundsatser i näringslagstiftningen, och fråga icke vidare efter, från hvilket land vi hemta våra förnödenheter, utan söka endast att erhålla dem till det lägsta pris och af den bästa beskaffenhet.
Om en främling på andra sidan sundet, till hvilken man nu skickar arbete från Sverige, funne för sig förmånligt att flytta öfver hit, för att här sprida en del af produktionskostnaden, sina kapitaler och insigter, borde vi väl icke förvägra honom det, ty det är ju vi, som skörda vinsten derutaf, då vi slippa importera våra artiklar.
Fordra icke de principer, vi numera följa i näringslagstiftningen, och konseqvensen, att vi medgifva våra grannar i I anmark den nu föreslagna rättigheten?
Hr af Klint har yttrat, att, om man vore konseqvent, man borde medgifva icke allenast
Danmark, utan äfven alla andra nationer den ifrågasatta rättigheten, men den värde talaren har dervid förbisett, hvilken skilnad i förhållande till Sverige det är emellan
Danmark och andra länder, och att man i Danmark talar nästan samma språk sorn hos oss.
Hvad beträffar den af samme värde talare yttrade förmodan, alt statsskäl legat till grund för Utslcts ifrågavide hemställan, så vill jag i en så oskyldig fråga som denna icke spåra eller vädra några djupare skäl, och bryr mig icke om den skandinaviska politiken, utan fäster mig endast vid det, som är förmånligt för Sverige, och anser allt sådant böra medgifvas.
En af Sveriges possessionater bar i dag berättat mig, att han på sin egendom har f\ra Danskar, hvilka äro uppförda till fyrktal, och i alla andra alseenden införlifvade med våra Svenska förhållanden.
Jag frågar, om det kan vara skäl att, då en Dansk man, som i 10 år vistats i Sverige och erlagt skatter, vill anlägga en fabrik, säga till honom:
Du får icke anlägga någon sådan, förr än Konungens Bef:de meddelat dig tillstånd dertill.
En talare, Hr von Ehrenheim, har sagt, att man borde iakttaga försigtighet, men jag kan icke inse skälet härtill, ty, om Danskar, hvilka alltid hafva visat sig vara ett sparsamt och idogt folk, vilja inkomma i Sverige, så vore det ju mycket förmånligt för oss, som under 100 år erkänt och ständigt måste erkänna, att vi behöfva arbetskraft, att vi behöfva armar.
Hvad den siste värde talarens yttrande, att vi borde betinga oss reciprocitet, beträffar, så kan jag icke finna annat än, att Utsk:t i ifrågav:de punkt föreslagit en sådan, då Utsk:t säger, att »likartade bestämmelser för Sverige och Danmark» borde beredas.
Förslaget innebär ju, att samma fördelar skulle beredas Sverige som Danmark.
Kan det väl vara skäl, att det lilla sundet skulle utgöra en så oöfverstiglig gräns, att icke en Dansk, som kan finna för sig fördelaktigt att öfverflytta sin rörelse till Sverige, skulle ega tillstånd dertill, och i hvad afseende kunna politiska skäl påkalla ett förbud derför?
Om vi också befarade, att ett bifall till denna punkt skulle utbasunas såsom politisk skandinavism, så synes det mig i sanning som om Svenska representationen icke behöfde bekymra sig derom, och jag skall för min del icke låta 238 Den 31 Januari e. m. afskräcka mig hvarken af skuggrädsla eller några andra betänkligheter från att gifva min röst för en åtgärd, som synes mig så rättvis och billig.
Jag vill till slut förklara, att jag instämmer med Frih.
Sprengtporten deruti, att det vore besynnerligt, om, på samma gång vi inbjuda till en Skandinavisk exposition, vi förvägrade medborgare från Danmark och Norge att här slå sig ned och arbeta till vår fördel.
Af nu anförda skäl yrkar jag bifall till punkten.
Efter den siste värde talarens anförande, i hvilket jag helt och hållet instämmer, har jag ganska litet att tillägga.
Det förefaller mig, som om denna fråga gjort mera väsen af sig, än den i sjelfva verket förtjenar.
Jag medger visserligen det rigtiga i reservanternas åsigt, att K.
M:t nog skall i detta fall vidtaga de åtgärder, som äro för fosterlandet gagneliga, och skulle derföre ej ansett såsom någon särdeles stor olycka, om någon motion i detta ämne aldrig väckts, men då engång så skett och då ett R.
Stms Utsk. tillstyrkt detsamma, finnér jag det vara ett mindre välbetänkt steg af R.
St:r att afslå Utslcts förslag.
Detta förslag sträfvar att närma de skandinaviska folken till hvarandra; ett sådant sträfvande kan ej vara klandervärd!, och aldrig skall jag med min röst motsätta mig något förslag, som åsyftar att vinna ett sådant mål.
Jag är ingen politisk skandinav, och, i likhet med Hr von Koch, deltog jag i det national-ekonomiska mötet i Göteborg och i alla der fattade beslut, just derföre att detta möte var fritt från all politisk skandinavism och endast afsåg att aflägsna de skrankor, som hindra folk af samma språk, samma religion och samma sedvänjor att umgås såsom bröder.
Om det önskvärda i ett sådant mål torde väl alla vara ense, och min innerliga önskan och förhoppning är, att detta de nordiska folkens närmande till hvarandra ock skall i en framtid i farans stund skänka styrka och stöd åt hvarje folk särskildt.
För att nu öfvergå till den jemförelsevis mindre vigtiga sak, som nu är i fråga, så tror jag, att det skulle lända Sverige till fördel, om Danska handtverkare hit inflyttade.
Jag känner temligen väl Danmark, och jag vet, att de Danska handtverkarne stå ej obetydligt framför de Svenska i skicklighet, sparsamhet och förnöjsamhet med sin lott.
Men, säger man, de kunna ju redan nu nedsätta sig bär under vilkor, som ingalunda äro tryckande.
Nå väl! om vi kunnat nöja oss med så föga tryckande inskränkningar, och icke lunnit några menliga följder af att Danskar hit inflyttat, hvarföre då ej alldeles borttaga dessa inskränkningar.
Man hotar med att förslagets bifallande af detta Stånd, som med skäl torde kunna anses såsom det mest statskloka af Stånden, skulle kunna tydas såsom en demonstration i skandinaviskt syfte; men då Ståndets föregående uttalanden just icke utvisat några sympathier för skandinavismen, kan jag ej finna, att ett beslut, som undanrödjer några för Den 3] Januari e. m. 239 handtverkare stadgade hinder, kan tolkas i sådan anda.
För öfrigt är det ej enligt min åsigt så farligt med den skandinaviska rörelsen, som man vanligen tror.
Hvarken inom Danmark eller Sverige eger den några starka sympathier, ty hvartdera landet vill bestå såsom sjelfständig stat.
Detta hindrar dock ej, att man icke bör söka närma de båda folken så mycket som möjligt till hvarandra, och då Utsk:ts förslag är ett, om än ringa steg i sådant syfte, röstar jag för bifall till detsamma.
Några talare bafva förklarat denna fråga vara af stor betydelse, andra åter afliten.
Jag lemnar derhän hvilketdera den är, men en sak anser jag vara af stor betydelse, och det är, att R.
St:r, när de behandla ett ärende, göra sig klart, om den åtgärd, som föreslås, kan medföra gagn åt det folk, hvars representanter de äro.
Jag har förgäfves sökt fatta hvilken fördel Svenska folket skulle hafva af en sådan åtgärd, som här är föreslagen.
Fattas här handtverkare?
Jag tvillar derpå, utan tror tvärtom, att här finnas alltför många, åtminstone att döma efter den mängd, som söker arbete, utan att lyckas erhålla sådant.
Visserligen kan jag medgifva, att vi kunna erhålla en fördel derigenom, alt de Danska och Norska handtverkarne, hvilka äro, i synnerhet de
Danska, mycket hushållsaktiga, kunna lära våra handtverkare att blifva sparsammare och sträfsammare än de nu äro, men jag tviflar på, att de skola inflytta hit i så stort antal, att de kunna verka såsom exempel på annat sätt än att de, som ej äro sträfsamma, komma att svälta ihjäl.
Hvad reciprociteten angår, kommer den ej att hafva någon betydelse för våra arbetare, ty de skola ej, med sina anspråk att lefva godt, kunna trifvas i Danmark.
De äro ock, såsom den siste värde talaren riktigt anmärkte, både mindre arbetssamma och sparsamma än Danskarne, och kunna derföre ej uthärda täflan med dem.
Man har sagt, alt Danska och Norska handtverkare skulle bereda oss bättre priser, men enligt min erfarenhet skola de snart nog lära sig att taga lika bra betaldt, som våra handtverkare och kanske litet mera.
En och annan talare har här yttrat, att kapital skulle genom dessa Danska handtverkare inflyta i landet.
Jag tror motsatsen, ty sällan föra dessa fyttfoglar hit något kapital, men väl härifrån.
De komma nemi. hit för att förvärfva kapital, men medföra ej något, och älska de sitt fädernesland, föra de snart tillbaka dit, hvad de lyckats samla.
Då således förslaget enligt min uppfattning hvarken leder till någon reciprocitet eller medför några fördelar och ingalunda kommer att hitföra några kapitaler, finner jag ej skäl att understödja detsamma och yrkar derföre afslag.
Hr Mannerskantz, Adolf Fredrik:
Allt för lifligt öfvertygad om den stora fördel, som landets sydligaste del, der också jag är bosatt, skulle i kommercielt och industrielt hänse - 240 Den 31 Januari e. m. ende ernå, om åtgärder vidtogos till lättande af bestämmelserna om sjöfarten m. m. emellan Danmark och Sverige, tager jag mig friheten yttra några ord i nu under behandling varande Betänk.
Den sydligaste af landets provinser, Skåne, ligger så nära Danmark, att man kan färdas dit på 10 minuter, samt från Skånes vestra kust till
Danmarks hufvudstad på 1 k 2 timmar.
Det faller sig klart, huru förmånligt det skulle vara, om ifrån Skånes vestra kust kunde, utan hämmande band, ölverföras och afsättas ladugårdsprodukter och industrialster uti den så nära belägna folkrika hufvudstaden.
Men icke allenast
Skånes vestra kust, utan, snart sagdt, hela
Skåne skulle skörda fördel deraf, att ega en sådan afsättningsort, ty sedan numera 3:ne jernvägar hafva sina ändpunkter i 3:ne af de vestra städerna, kunna produkter lätt ditföras, utan betungade afgifter, och bevis härför finnes deraf, att vestra städernas spannmålshandlare finna sin uträkning att ända bort på Christianstads-slätten anlägga magasiner, derifrån de sedan på jernväg transportera deri uppköpta spanmålen till hufvudmagasinerna å vestra kusten.
Nu är visst sannt, att i vestra kustens städer finnas s. k. färjbåtar, hvilka äro befriade ifrån en stor del betungande afgifter vid aflastning på Danska kusten, men dessa båtars antal är allt för litet, så de finna sig kunna antaga endast sådana frakter, som innehålla värdefulla varor, hvilka kunna finna uträkning att betala hög frakt.
Deremot finnas längs
Skånes vestra kust, om jag ej missminner mig, bortåt 20 stycken fisklägen med 100:tals mindre fartyg och båtar, hvilka äro inskränkta till fraktfart å Svenska kusten ända till fram på sommaren, då fisket börjar i sundet och närliggande farvatten.
Dessa båtars egare hafva vanligast endast ett litet boningshus, med dertill hörande, på Skånska kallad, kolhave, af några skeppelands vidd, hvadan en fraktfart på Danmark, som nu af dem endast helt obetydligt kan bedrilvas, skulle vara särdeles välbehöflig.
En talare har nyss här sagt, att han icke trodde, att
Danskarne skulle vara så skickliga handtverkare, att de kunde blifva förgångsman för våra inhemska handtverkare; jag vill lemna detta obestridt, men hvad jag med visshet vet, det är, att många
Danskar äro och ha varit dugliga förgångsmän för det Skånska jordbruket.
Under de sednare 10:talen år hafva en mängd
Danskar inflyttat till Skåne, och alla om förhållandena mera underrättade skola otvifvelaktig! kunna intyga, att dessa inflyttade
Danskar hafva, i icke oväsendtlig grad, bidragit till höjandet af provinsens modernäring, jordbruket.
Hvad som Utsk:t i denna punkt föreslagit, är visserligen ett litet steg till ernåendet af det stora mål, jag önskar så högt att man må kunna upphinna, nemi. ett underlättande af de kommerciella och industriella förhållandena emellan Danmark och Sverige, men med många små steg kan målet slutligen hinnas; det är derföre jag högeligen önskar, att Utsk:ts förslag uti ifrågavarande punkt måtte å detta rum vinna framgång.
Den 31 Januari e. m. 241 Gr.
Det var med någon förvåning som jag åhörde Gr.
Sparres anförande i denna fråga, hvilket skulle kunna ingifva den, som följde detsamma, den tron att Sverige vore ett Japan, till hvilket man behöfde skicka beväpnade fartyg och använda samma medel, som emot nämnde land användas, för att bereda främlingar inträde.
Så är dock, dess bättre! icke förhållandet.
Om Hr Grin något närmare fäst sig vid den af K.
M:t under den 18 Juni 1864 utfärdade Förordning ang. utvidgad näringsfrihet, så skulle Hr Gr:n kommit till den erfarenheten, att det verkligen icke är förenadt med svårigheter för främlingar, från hvilket land som helst, att här drifva sitt yrke.
Att någon ordning bör vara gällande och några föreskrifter iakttagas inom hvarje land, torde val ej kunna bestridas.
En talare har här åberopat R.
Stirs skrifvelse till K. M. i dylikt ämne vid 1860 års riksdag, men, då nu R.
Stms uttalade önskningar blifvit efterkomne, och stadganden i öfverensstämmelse dermed intagne i 1864 års Kongl. Förordn., torde väl den värde talaren vara tillfreds med hvad som sålunda blifvit åtgjordt.
Jag tror, att det sker kanske lika många utflyttningar från Sverige till Danmark som tvertom, men är icke i tilllälle att kunna bedöma, hvilketdera landet derpå skördar de största fördelarna.
Att det finnes många tusen Svenskar i Köpenhamn och på flera andra ställen i Danmark och att de i allmänhet blifva med särdeles stor välvilja emottagne af de sträfsamma
Danskarne, det tror jag icke kan förnekas, men, enligt
Svenskarnes gamla sed att ringakta och nedsätta hvad som är Svenskt, erkänna de knappast detta hedrande förhållande, förstå ännu mindre att uppskatta detsamma.
Enligt min åsigt hafva vi neg af traktater och böra akta oss för att blifva på alla håll omgärdade af dylika, och derigenom hindrade i vår fria verksamhet, men till en ny sådan skulle ett bifall till ifrågavarande punkt i Utsk:ts förslag föranleda.
Man har visserligen sagt att vi skulle erhålla reciprocitet, men möjligen skulle vi få en sådan efter Fransyskt begrepp, hvilket är något helt annat än hvad andra nationer dermed förstå.
En föregående talare har sagt, att i följd af den nya Franska traktaten för det närvarande en Fransman har större rättighet i Norge än en Svensk man och äfven större rättigheter i Sverige än som derstädes tillkomma en Norrman; ja, man skulle t. o. m. kunna bevisa att i visst hänseende Fransmän hafva större rättigheter i Sverige än Svenskarne sjelfva.
Detta kan nemligen inträffa i det fall att en Fransk skeppare kommer hit och intager last med destination till Fransk hamn, ty, äfven om han under hemvägen besökt andra länders hamnar, erlägger han vid ankomsten till Frankrike hvarken för skepp eller last någon serskild afgift, under det att deremot en Svensk skeppare, med last härifrån, som seglar direkt på Frankrike, måste betala en tilläggs-afgift af 75 centimer pr tonneau, och, om han under resan inlöper i annat lands hamn för att lossa eller lasta varor, H. 11. 16 242 Den 31 Januari e. m. mäste vid ankomsten till Frankrike för fartyg och last vidkännas alla de förhöjda afgifter, som finnas stadgade för fartyg från icke privilegieradt land.
Jag tror således, att man icke kan finna något inbjudande i dessa förhållanden, och att del är mera skäl att man fäster sig vid de åsigter, som vid förra riksdagen, då frågan om den tillämnade Franska traktaten förevar, uttalades af Hr Chefen för Finans-Dep:t, och hvilka, såsom Hrnne torde erinra sig, innefattade att han i princip var obenägen för att ett folk skulle i afseende på frågor som rörde dess inre förhållanden binda sig genom traktater med främmande makter.
Jag anser denna princip ganska rigtig och får äfven af detta skäl anhålla om afslag å Utsk:ts framställning i nu föredragna punkt.
För min del har jag icke blifvit öfvertvgad af de skäl, hvilka åtskilliga talare hafva anfört mot Ekon.-Utsk:ts föreliggande förslag.
Man har klandrat detsamma så väl i lörmelt hänseende, som i afseende å sjelfva saken.
Hvad det formella vidkommer, har man egentl. fäst sig vid den af Hr von Ehrenheim afgifna reservation, i hvilken flertalet af R. o. Ad:ns ledamöter inom Utsk:t instämt.
Hr von Koch har dock redan så fullständigt ådagalagt, att det icke är så farligt med de förespeglade vådorna af att aflåta en skrifvelse, sådan som den nu föreslagna, att jag dertill endast behölver tillägga, att om man vill såsom princip antaga den försigtighet, hvilken åtskilliga talare här förordat i afseende å underd. skrifvelser till K.
M:t i allmänhet och i inre frågor, så se vi i sjelfva verket denna princip nästan dagligen lemnad å sido.
Hvad serskildt vidkommer hemställningar rörande underhandlingar med främmande makter, så har man ej heller följt en sådan princip.
Det torde icke hafva fallit ur It. o. Ad:ns minne, att R.
St:r vid förra riksdagen förklarade sig för en traktat med Frankrike.
Denna anses nu i mångas ögon såsom serdeles vådlig och en talare har derom yttrat: vi hafva nog med traktater; han kan visserligen förklara, att vi hafva nog med traktater liksom med nya grundlagsförslag, men då Konung och Ständer antaga desamma, så måste man väl ändock dermed åtnöjas.
I afseende å sjelfva saken har här yttrats, att förslaget icke skulle medföra några fördelar för Sverige.
Detta påstående har dock redan blifvit af flere talare vederlagdt.
De hafva nemi. erinrat, att ett land alltid behöfver kapital och arbetskrafter, isynnerhet de sednare.
I sammanhang dermed påminner jag mig ett yttrande af en bland Europas störste publicister, visserligen en främling, men som dock väl kände vårt land, der han i trenne år vistats, Ernst Moritz Arndt.
»Sverige kan ej utföra den rol i verldshistorien, hvartill det är ämnadt, förr än det eger åtta millioner innevånare; och denna siffra kan det med en ändamålsenlig utveckling af sina tillgångar utan svårighet uppnå.»
En af vår tids vackraste tendenser är just dess sträfvande att upphäfva det isoleringssystem, som alltför länge fått råda Den 31 Januari e. m. 243 mellan staterna.
Den tid kan ej hafva gått ur vårt minne, då hvarje stat sökte omgärda sig med en sorts chinesisk mur, ej mindre emot utifrån kommande idéer, än personer och varor, då man vid gränsen möttes än af förbud att resa vidare, än af förständigande att der stadna tills vederbörligt tillstånd erhållits att i landet inkomma.