Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag står och ser in i, hvad som varit, med samma förnimmelse, som stirrade jag in i en djup svart, kokande hvirfvel, hvilken snurrat mitt lif rundt, och ur hvilken jag på ett underbart sätt blifvit räddad.
Jag hör den brusa, känner ännu hur den vill rycka mig nedåt, ser dess böljor, hvilka tyckas i evighet gripa och släppa hvarandra.
Och jag förstår ej, hur jag blifvit räddad.
Fattar ej, att det är jag, som står och ser allt detta.
Känner mig blott som i svindel efter en gungande storm, vill springa bort för att komma i säkerhet, men måste stå kvar och se in i denna hvirfvel, hvilken tyckes mig hafva gräfts ned i marken på samma plats, där jag först tog miste om vägen.
Just nu har det icke händt något annat, än att min hustru och jag gingo ensamma genom dessa öde rum, där gardinerna voro nedtagna, gingo som på afsked ur rum i rum och sågo den nedgående solens strålar falla genom almarnas gulnade blad.
Vi gingo ur mitt rum in i salen, från salen ut i förmaket, från förmaket in i sängkammaren.
Så gingo vi samma väg tillbaka igen, och på vår vandring följdes vi som af osynliga väsen, hvilka vi nu skulle lämna kvar, och från hvilka vi togo farväl.
Vi stannade vid fönstret i förmaket, där vi suttit så ofta, och fyllda af detta underliga vemod, som kommer oss att minnas vissa ögonblick af vårt lif, liksom rymde de mera än lifvet själft, stodo vi där tysta och sågo ut öfver terrassen.
Det var en af dessa milda höstaftnar, då bladen falla ett efter ett, sakta och darrande, som ville förintelsen obemärkt och stilla smyga sig öfver naturen.
Det ligger något smeksamt i den milda ton, hvilken då breder sig öfver blommor och blad.
Det är nästan, som om hösten icke nändes att med tung hand röra vid sommarens prakt.
Med något af den lugna resignationens milda kyla breder den täcket af fallande blad öfver den alstringströtta jorden.
Och när solens sista strimma glider öfver markens gräs och försvinner i trädens toppar, glider in i och smälter samman med det stora glödklot, som slocknar i väster – då lämnar den kvar en tankfull, tigande stämning, hvilken hvarken är smärta eller oro, hvarken uppror eller sorg, utan går öfver i den stilla fridkänslan: nu är hösten inne, och nu måste jorden få sofva.
Så sof allt omkring oss, när vi i skymningen gingo ut och från den gamla förfallna terrassen, hvilken låg nedanför den plats, där nu Skansen blifvit byggd, sista gången vände våra blickar tillbaka till det gula huset.
Ljus brunno i ett par af fönstren, de blänkte emot oss som två ögon, två underliga talande ögon, hvilka på sitt stumma språk sade oss allt, hvad vi genomlefvat under de två år, som vi bott här.
Dessa ögon tycktes hafva sett allt och förstått allt.
De sade kanske icke detsamma till oss båda.
Säkert var det en stor skillnad på det språk, som de talade till
Olga och det, som jag tyckte dem tala till mig.
Men hur fjärran hennes tankar än i detta ögonblick voro från mina, så fanns det dock i dessa stumma ljus, hvilka lyste ut från det hem, hvars dörrar snart skulle stängas efter oss båda, ett föreningsband, som drog oss till hvarandra och verkade som minnen, hvilka fånga tankar och öppna hjärtan.
Och när vi till sist vände oss om och sakta gingo vidare, trampande torra grenar, som bräcktes under våra steg, då märkte jag, att min hustru böjde sitt hufvud ned, och jag förstod, att hon grät.
Så främmande hade vi länge varit inför hvarandra, att jag med förvåning märkte, att hon inför mig gaf sina känslor luft.
Utan att tala gingo vi vidare under de gamla träden, hvilkas grenar flätats ihop till ett hvalf öfver våra hufvuden.
Därinunder var mörkt, men när vi kommo fram till barrieren, strålade emot oss de tusentals ljusen från Stockholm, som i en fantastisk båge bredde sig under våra fötter.
Jag hade ej vågat fråga Olga, hvad hon tänkte.
Jag hade ingenting sagt, som kunnat framkalla ett svar eller tolkas som nyfikenhet.
Under ett halft år, hade vi lefvat som främlingar för hvarandra, och jag hade gräft mig in i den tanken, att ingenting skulle blifva annorlunda.
Men här i ljuset, som slog oss till möte från den stora stadens nattliga festskrud, såg jag åter, hur tårarna föllo från hennes ögon, jag såg en darrning i hennes ansikte, hvilken jag kände från den tid, då den minsta rörelse i dessa drag gaf genljud inom mig själf, och jag greps af medlidande.
Jag tyckte, att hon vid min arm stod så ensam, som om hon varit skjuten undan af hela världen.
Och i minnet af den känsla, med hvilken vi en gång mött hvarandra, böjde jag mig ned och kysste utan ett ord tårarna bort från hennes kinder.
Så stodo vi länge och sågo ut mot staden, hvilken vi en gång flytt af fruktan att lockas med i den vilda ringdansen kring den gyllne kalf, som är världens konung.
Minnet af hvad vi sökte, när vi flyttade bort från gatornas larm, lifvets hetsjakt och nöjenas karneval, drog med en ton af djup smärta genom min själ.
Och som gripna af samma känsla, vände vi oss om och gingo åter upp mot det gula huset, där de båda upplysta fönstren lyste emot oss som outgrundliga ögon.
När vi kommo in, stannade Olga i mitt rum, och för första gången på öfver ett halft år talade vi med hvarandra.
Det var Olga, som talade, och jag hade intet att svara henne.
Men med hvarje ord hon sade, växte min ångest öfver att märka, huru vilse jag gått.
Det finns tider i vårt lif, då det ser ut som om onda andar jagade oss fram till olycka och fördärf.
Ur djupet af vår själ dyka makter upp, hvilka vi aldrig hafva märkt, eller hvilkas tillvaro vi ej velat erkänna ens inför oss själfva.
Det är som trolldom i vårt blod, som gycklande spegelbilder för vår syn.
Våra ögon se icke, våra öron äro döfva, vårt förstånd sofver, vår känsla är död.
Hela lifvet blir ett djäfvulskt fata morgana, hvars bländverk eggar oss till onaturliga handlingar, och hvars falska bilder taga den plats, där förut lifvets verkligheter härskat.
Jag sof icke den natten, då min hustru talat vid mig, och när jag tog hennes hand till godnatt, visste jag icke, hvad jag sade.
Men när jag blef ensam, sjönk jag ned i stolen framför mitt skrifbord, och i ett nu tyckte jag mig se allt, som varit, hela det underliga öde, hvilket hållit mig fången, se det i ett nytt ljus, som ingaf mig fasa, icke blott för mig själf, utan för hela lifvet, och allt hvad i lifvet fanns.
Långsamt försvann detta intryck.
Långsamt arbetade sig en tanke fram ur kaos.
Denna tanke spred sig vidare, som ett ljus tränger till de dunklaste hörnen af ett mörkt rum, och sakta gled det sista årets historia förbi min syn, visande mig mitt eget jag med denna pinsamma obarmhärtighet, som när man kommer att sitta framför en spegel och fascinerad af sig själf, tvingas att följa sina egna rörelser, sitt minspel, det minsta drag, som skiftar i det ansikte, hvilket man icke mäktar vända bort.
Den första tid jag mindes, var den, då vi först flyttade hitut.
Jag hade sedan några år varit anställd som verkställande direktör i ett bolag, och mitt arbete var af den art, som gaf mig aftnarna lediga, men sysselsatte mig ungefär hela förmiddagarna.
Bolagets affärer voro ganska vidtomfattande, och emedan jag under denna tid kom i liflig beröring med en massa människor, var det naturligt, att jag också rycktes med i det umgängeslif, som karakteriserar Stockholm, och hvars tyngdpunkt allt mera förlägges från hemmen till restauranterna.
Det var tider, när min hustru och jag knappast sågo hvarandra oftare, än när jag kom hem för att hämta henne ut, och icke träffades på tu man hand, förrän vi vid tolf- eller ett-tiden stodo ensamma på gatan, sökande en droska, som skulle föra oss hem.
Det var jakten i detta lif, som första gången vållade liksom en förstämning mellan oss båda.
Jag kan ännu minnas, hur vi, ifall vi händelsevis en afton sutto ensamma hemma, kunde känna oss oroliga, som om vi saknat något eller önskat, att något skulle inträffa, som kunde fylla upp de timmar, hvilka ej voro upptagna af arbete eller nöjen.
Vi voro liksom brydda öfver denna ovana tête-à-tête, kunde icke finna någon anledning att afbryta den, lika litet som någon sysselsättning för att få tiden att gå.
När aftonen kom, blef denna oro outhärdlig.
Behofvet efter att se människor, höra buller, kanske också begäret efter förfriskningarnas stimulus – allt detta förenade sig till en feber, som ej gaf oss någon ro.
Som om vi fruktat, att i ensamheten tankarna skulle tränga för djupt och visa oss den afgrund, vid hvilken vi firade fester, började vi söka en anledning att afbryta detta på tu man hand, hvilket väckte vår oro.
I den vanvettiga hvirfvel, hvari vi lefde, som för öfrigt ej var annorlunda, än hvad mängden af de människor, som »lefva med», år efter år uthärda, glömde vi liksom förmågan att lefva med hvarandra, och vi återfunno den först när sommaren kom, och vi drogo oss tillbaka till vår villa i skärgården.
Den enda rest efter ett behof att lefva ett lugnt och lyckligt lif, som ännu fanns kvar hos oss, yttrade sig däri, att vi under sommarens månader gärna flyttade så långt ut som möjligt för att åtminstone då få vara allena.
Här lefde vi med hvarandra och med våra barn.
Och här hämtade vi krafter för att under den vinter som kom, kunna fortsätta med samma dåraktiga lefnadssätt, från hvilket vi på våren hade längtat.
Hur många gånger minns jag icke från denna tid, att vi från en uppsluppen fest, där champagnen flödat och stämningen varit hög, tysta och förstämda följdes åt genom de folktomma gatorna för att återvända till vårt hem.
Vi voro båda lika trötta, lika fulla af leda vid det lif, som förstörde oss genom öfveransträngande arbete och lika öfveransträngande förströelse.
Jag öppnade porten till vår boning, vi gingo uppför trapporna, och så fort vi tagit af oss ytterplaggen, tände Olga ett ljus och gick in i barnkammaren.
Jag följde henne på tå för att ej väcka barnen, och vid deras bäddar stannade vi, sågo på deras friska anleten och lyssnade till de lugna ljuden från deras jämna andetag.
Det for som samvetsagg igenom oss, medan vi stodo där, och vi lutade oss tigande mot hvarandra, när vi gingo ut.
Dessa aftnar kunde vi sitta länge uppe och känna, hur vi drogos allt djupare ned i det mörker, som är tomhet.
Hvad gagnade det oss, om vi med åren blefvo förmögna?
Hvad gagnade det oss, om vi ännu voro unga och till och med kunde vara lyckliga?
Vi rycktes med i hvirfveln som spånor, hvilka kastas omkring utan uppehåll eller mål, hela vårt lif blef ingenting annat än ett meningslöst jagande efter tomma skal, som det ej lönade mödan att knäcka.
Vid sådana tillfällen lofvade vi stundom hvarandra, att vi skulle börja ett annat lif.
Under ett par dagar höllo vi också ord – till dess att den fysiska tröttheten var öfvervunnen.
Det finns ej ord för att skildra den meningslösa pina, som ett dylikt lif medför.
Vi hade en lifskraft, som tillät oss att njuta, vi voro tillräckligt unga för att kunna glädjas åt lifvet, vi hade den lyckan att mestadels sammanträffa med människor, hvilka ej gjorde våra dagar alltför innehållslösa.
Men denna ständiga växling mellan trötthet och feber håller fast de själar, hvilka den en gång gripit, lika säkert som prostitutionen behåller de kvinnor, hvilkas kroppar en gång kommit inom trollkretsen, där det svarta spöket härskar öfver de stora städernas nätter.
Jag vet ej, om andra i min belägenhet gjort samma erfarenheter som jag.
Men jag har skäl att tro, att vi ej varit de enda, som känt hela vårt förhållande på väg att slitas i tu af denna öfverretning, som ligger i öfvermåttet af förströelser.
Det var nästan, som om vi blygts inför hvarandra öfver detta lefnadssätt, hvars enda ursäkt var den, att det i ingen mån skilde sig ifrån alla andras.
Vi blefvo nervösa och öfverspända.
Den minsta motgång var tillräcklig för att sätta oss i olag.
En småsak kunde framkalla vredesutbrott, hvilkas brutalitet kom oss att blygas, på samma gång vi vid lugnare eftertanke måste le åt den öfverdrift, som låg både i våra handlingar och i våra ord.
Ett litet meningsutbyte om den obetydligaste sak kunde skapa en misstämning, hvilken varade i hela dagar.
Under dessa dagar undveko vi hvarandra, det fanns oss emellan som ett hemligt groll, hvilket blott behöfde en ringa anledning för att bryta ut.
Detta groll var på en gång smygande och öppet.
Jag vet ej, hur jag skall karakterisera det.
Men jag tror, att det hade någon gemenskap med det lurande hat, som finnes mellan två människor, hvilka i hemlighet äro förenade i det gemensamma medvetandet om ett gemensamt brott.
Och var det icke i själfva verket så emellan oss?
Visste vi icke, att med hvar dag som gick, nötte vi bort något af den ömma känsla, hvilken en gång bundit oss samman?
Var det oss främmande eller obekant, att vi försummade allt det, som gör lifvet rikt och varmt, och endast sökte allt sådant, som splittrar och förstör?
Visste vi icke, att den kult, vi drefvo, var den barbarernas gudstjänst, där pukornas och tamburinernas dån öfverdöfvade barnajämmern från de olyckliga, som offrades i den glödande Molochs ugn?
Visste vi icke, att vi dagligen offrade vårt hem, vår lycka, våra barn, och att den städade orgiens rus dref lifvets andakt bort ur våra hjärtan?
Det var denna andakt, som mer än något annat dog bort ur vårt lif.
Det var bristen därpå, som skapade hela den jagande, hetsiga känsla af disharmoni, hvilken i hvarje ögonblick narrade oss att söka nya bedöfningsmedel för att förtaga verkan af de föregående.
Det var den fruktansvärda känslan af att vara kastade ut ur all jämvikt, hvilken kom oss att ännu ytterligare öka omöjligheten att stanna eller vända om.
Och aldrig kan den malström, hvilken griper en passionerad spelare, verka mera djupt förödande än vårt ömsesidiga lyckobegär, som dag för dag obevekligt hos oss dödade lyckan.
Det var en juni månad, när vi nyss flyttat ut på landet, som vi först fingo denna sanning klar.
Hur väl minns jag icke denna stilla junikväll, när vi gingo utmed sjöstranden och sågo ut öfver det klara, lugna vattnet, i hvars djup de nyutspruckna björkarna speglade sina ljusa knoppar.
En ångbåt gick förbi.
Den kastade svallvågorna upp mot stranden.
De suckade under våra fötter, stänkte upp på sandvägen framför oss, sjönko tillbaka igen, till dess fjärden åter låg lugn och klar, endast med en lätt gungning.
Rundt omkring oss kretsade fåglarna, en fiskmåses gälla skri skar genom tystnaden, och långt bort flögo några änder tungt öfver den låga vassen.
Vi gingo och sågo på allt detta, som om vi långsamt vaknade upp till att känna och förstå hvarandra.
Men det var, som om febern och oron gjort oss slöa.
Tanketomma gingo vi där, och vi kunde ej återfinna den känsla af hänryckning, hvilken fordom behärskat oss, så fort vi lämnat stadens buller och åter stodo ansikte mot ansikte med naturen.
Vi kunde ej som förr känna en lättnad öfver att hvilan ändtligen kom.
Vi kunde öfverhufvud icke längre känna, hvad vi visste, att vi borde känna, och det var intet tvifvel, att ej samma stämning behärskade oss båda och att vi båda voro medvetna därom.
Det var dödens förtviflan, som låg i denna känsla.
För första gången erforo vi den, och som sjuka, hvilka länge märkt sjukdomen, men af oaktsamhet låtit den taga öfverhanden, erforo vi den isande fruktan, som ligger i den föreställningen, att sjukdomen skulle vara obotlig, förebråelsen, att icke hafva sökt läkemedel i tid.
Och med ångest märkte vi, att vi voro främmande inför den omgifning, till hvilken vi längtat med den vilda otålighet, som städse utmärkte alla våra känslor.
Vi voro främmande för naturen, för tystnaden, för lifvet, för hvarandra, och nästan med undran hörde vi, att allt omkring oss var stilla, förstodo på samma gång med förskräckelse, att om vi endast gingo ett litet steg längre, om vi blott fortsatte ett, två år – hvad vet jag – så skulle vi vara dömda att aldrig kunna vända om.
Ensamheten skulle bli oss olidlig, tystnaden skulle verka skrämmande, vi skulle båda fasa för de dagar, då ensamheten visade oss tomhetens Medusahufvud, och i obotligt förstörelsebegär skulle vi å nyo låta oss rycka vidare för att på en gång glömma den fasa, hvilken denna stund innebar – och göra själfva fasan evig.
Det var maran från storstadslifvet, som förföljde oss i vår ensamhet, hotande oss med helvetets valspråk:
Lasciate ogni speranza voi q’entrate.
Det var icke ett lugnt beslut, som vi nu fattade.
Det var en plötslig, oemotståndlig dödsångest, hvilken kastade oss i hvarandras armar.
Behofvet af räddning var så skriande starkt, att vi knappast behöfde tala därom, och först gjorde vi det ej heller helt enkelt emedan vi icke kunde det.
Som människor, hvilka vant sig vid narkotiske medel, behöfde vi tid och ro för att komma bort från det inflytande, som dessa medel utöfva.
Vi behöfde tid, för att våra känslor, som varit bedöfvade, skulle återfå förmågan att tala, vi behöfde tid, för att allt, som blifvit förvridet inom oss själfva, åter skulle kunna dragas rätt och komma i läge.
Vi talade icke härom den afton, då vi tysta gingo samman vid stranden under björkarnas ljusa blad.
Men jag vet, att den kvällen spirade inom oss båda, hvad som sedan blef vårt beslut.
Det var då vi första gången tänkte på det, som sedan kom oss att hyra det gula huset, hvilket ligger på backen, från hvilken man ser Stockholm som en underbar festad, badande i solsken, glittrande i gasens och elektricitetens bjärta ljus, hvari vattnet skär små mörka fåror, insvept i dimma, täckt af hvit bländande snö eller omgifvet af regndusk, mörkt, smutsigt och oformligt i alla linier.
Hit var det också vi efter denna sommar af samvetsagg flyttade, sedan vi kastat loss från allt hvad som band oss i staden, och här lyckades vi till en början att genomföra, hvad vi tänkt, återfinna oss själfva och lefva ett lif, som var skildt, från hvad vi förut genomgått.
Hur jag minns detta första år, och den sommar som föregick inflyttningen!
Vi voro som barnen, hvilka varit fångna hos jätten och ängsligt trefvade oss tillbaka på de kända stigarna, som vi visste leda till hemmet.
Vi voro glada och dock ängsliga.
Vi njöto vår frihet, men vi hyste en hemlig fruktan att blifva ertappade på vår flykt från trollen och tvungna att återvända i deras krets.
Vi voro på vår vakt för hvarje steg vi togo, vi stredo för att skydda våra lif, och inom oss märkte vi nya krafter vakna, nya möjligheter öppna nya vägar.
Stilla och säkert återvände hos oss hela den känsla för lifvet, ur hvilken all lycka kommer.
Välgörande som hvila och eftertanke kände vi dagarnas enahanda glida oss förbi och stämma våra sinnen till samklang med lifvets eviga gång, och när vi flyttade in i det gamla huset, utanför hvilket träden stodo i höstprakt och några strödda astrar blommade i den vanskötta trädgården, tyckte vi, att vi genom ett under undgått en stor fara, och att vi återvändt till lifvet från en hemsk fängelseperiod.
Hvilket år detta var!
Hvilket år!
Aldrig visste jag, att samlifvet mellan två människor kunde rymma så mycken lycka, ej heller att man kan lefva på ett så innerligt sätt med de sina.
Mina barn, hvilka jag förut knappast sett, hvilka jag på sin höjd plägat ägna en sentimental tanke, på ett egendomligt sätt blandad med ånger, när jag, återkommen från en nattlig supé, vid min hustrus sida böjde mig öfver deras bäddar, de hade nu blifvit personligheter, hvilka sammanhängde med mig själf, berodde af mig, hvilkas karakterer jag vördade, och hvilkas glädje som sorg jag ville få dela och bad att få dela.
Vi togo hvarje dag som en ny lycka, och det gick icke en timme förbi, som ej hade sitt värde, nästan sitt nöje.
Det var en indiansommar i vårt lif, hvilken hade vårens hela glans och omstrålade oss med en lycka, som vi undrade öfver själfva och aldrig kunde visa för andra.
Jag minns endast en sak, hvilken kunde förfölja oss, som om den inneburit en källa till oro.
Det var närvaron af hufvudstaden, hvilken vi genom de stora träden kunde skymta från våra fönster, och som vi sågo under våra fötter, så ofta vi gingo ut och togo vår promenad i den gamla parken, där minnesmärken från forna dagar skvallrade om en tid, då vår tysta tillflyktsort var samlingsplatsen för alla de nöjen, från hvilka vi dragit oss tillbaka.
När vi sågo ut öfver det låga staketet, kunde denna känsla komma öfver oss, i synnerhet när festblossen tändes i tusentals ljus, hvilka som en glittrande flamma glödde genom natten.
Då kunde från denna stad, där vi varit så nära att tappa bort oss själfva, stiga en dof stämning af olycka, hvilken göt liksom ett feberhett minne af den gamla nöjesjagten i vårt blod.
Detta minne på en gång lockade och skrämde.
Det fanns däri ett något, hvilket kunde komma tillbaka, som hotade hela vårt lif.
Och jag minns, att jag en gång som uttryck för våra känslor citerade Baudelaires ord:
La prostitution s’allume dans les rues.
Det gick en rysning igenom oss båda, och som gripna af samma tanke, vände vi oss om.
Framför oss låg då det gamla, vänliga gula huset, omgifvet af sina höga träd, bakom hvilket skymtade gråa klippor.
Det såg ned på oss med sina lysande fönster, och när vi gingo in och stängde dörren efter oss, föll känslan af trygghet öfver våra sinnen, och utan att vi visste det knappast, växte för hvar dag, som gick, inom oss den kraft, hvarur spirar glädjen i lifvet.
Vid denna tid hade allt, hvad som fanns inom oss båda af lyckobegär, lagt sig till ro, icke därför att det hade tystnat, utan därför att utanför den värld, hvilken vi skapat oss själfva, kände vi, att för oss fanns icke mer att begära.
Efteråt har jag tänkt, att det kanske finns någon sanning däri, att när två människor funnit lyckan, följas de understundom i sin lycka af afundsamma väsen, hvilka i hemlighet arbeta på, att deras sällhet icke må få fortfara.
Kanske har sagan rätt, som ger dessa väsen, hvilka utan vår vetskap syssla med vår tillvaro, makt att, utan att vi ana det, utan att vi ett ögonblick känna deras närvaro, smyga i våra sinnen det hemliga gift, som förvänder vår syn och ger våra bästa tankar en ny och förut icke anad riktning.
Hur ofta har icke detta kommit för mig!
Hur ofta har det icke synts mig vara endast en klumpig omskrifning för att beteckna det outransakliga öde, som behärskar hela vårt lif.
Detta öde, på hvilket vi stirra med förfäran och nyfikenhet i förening, och som vi dock aldrig lyckas att utforska.
Och dock är denna sagans förklaring, om man rätt tänker på saken, lika god som någon annan.
I grund och botten förklarar den lika mycket och lika litet som någon af de lärda utläggningar, hvilka fylla folianterna af modern psykologi.
Och eget är, att när sorgen kommer, vända våra tankar tillbaka till sagan, till de aningar, hvilka sedan generationers generationer tolkat de gamles tunga känsla af lifvets kval, och där de söka den tröst, som psykologien icke skänker.
Åtminstone gjorde mina tankar det, då olyckan bröt in öfver oss en dag i april.
Det är nu öfver ett år sedan.
Den kom i form af sjukdom och död, och det var vår äldste gosse som dog – han, som var vår kärleks första barn, bekräftelsen på vår lycka, han, som en gång såg dagen under jubel och fröjd, när det var maj och allt blommade omkring oss.
Han hann nu icke sin nionde födelsedag, utan sjukdomen tog honom, dödade den späda varelsen, som var vår lycka och vårt hopp.
Och detta blef slutet på vår lyckas första år, sedan vi trott oss kunna öfvergifva världen och glömma allt, som bundit oss i trolldomens fjättrar.
Hur väl minns jag icke dessa dagar.
De voro ej många, men jag minns dem nu, som om de varit månader.
Andra dagen hade jag sändt återbud till kontoret, och i sängkammaren, dit vi burit hans bädd, sutto Olga och jag under tystnad kännande huru minuterna gingo, och betraktade gossen som låg med slutna ögon och tungt arbetande bröst.
Han brann i feber, och han flämtade som ett ljus, hvilket kan släckas af den minsta vindfläkt.
Vi sutto där, utan att tala, men i bådas våra bröst kämpade gråten, och våra fingrar togo krampaktiga tag af smärta, när en af oss försökte att trycka den andres hand.
Vi väntade på läkaren, och han kom.
Som timmar syntes oss de korta minuter under hvilka han böjde sig öfver vårt barn.
Han reste sig upp, sade ett par ord, hvilka ringde i våra öron, som hade de ingen tillämpning på hvad som nu skulle ske.
Men när han gick, visste vi, att allt hopp var ute, och att vår lille John om ett par timmar skulle vara död.
Hvad som under dessa timmar försiggick med och inom oss båda, det kan jag ju aldrig berätta.
Det gick oss, som det alltid går med människor inför döden.
Hjälplösa sutto vi där, hjälplösa och rådlösa.
Vi hade ingen tröst att gifva, icke ett ord att säga hvarandra.