Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådant foreskrifves också tydligt af författaren.
Om Södra teaterns verksamhet under de två månaderna må i detta häfte endast nämnas, att den fortgått i samma goda riktning som senast förut och med samma väl förtjänta framgång.
* Anna Stina i Stockholm », Frans Hedbergs gamla, nu något ändrade lustspel, har gifvit flere af teaterns goda skådespelare tillfälle att roa allmänheten och uppförts för fullsatt salong en lång följd af aftnar.
Detta stycke fick mot slutet af januari till kamrater Victorien Sardous förstlingsarbete » Herr Oarab samt » Korp-Kersti&gt; af Frans Hedberg, livilka också mottogos med bifall.Gustaf Mauritz Armfelt såsom konungagunstling.
Af Ernst Wallis.
Gustaf Mauritz Armfelt.
Studier ur Arm-felts efterlemnade papper samt andra hand-skrifna och tryckta källor af Elof Tegnér.
Stockholm, F. &amp; G. Beijers-Förlag, 1883 och 1884.
Det var icke på svensk jord som det vänskapsförhållande mellan konung Gustaf den tredje och Armfelt grundlädes, hvilket skulle blifva af så stor betydelse för Sveriges öden.
Gustaf den tredje hade sommaren 1780 begifvit sig till Spa, den tidens mest fashionabla brunnsort, i Europas lilla Versailles ».
Den svenske suveränens närvaro hade gjort säsongen ännu mera lysande än vanligt.
^Grefven af Haga * blef medelpunkten för den glänsande aristokratiska främlingsskara från alla Europas land, hvilken samlats i den lilla belgiska brunnsorten, kanske mer lockad af dess glada sällskapslif och beryktade spelbanker, än af dess helsokällor.
Konungens artighet och älskvärdhet framkallade en verklig förtjusningsfeber.
Han tycktes göra sig ett nöje af att glömma sin rang och här låta frihet och jemnlikhet råda, och hans föredöme följdes af de- franska prinsar och tyska småfurstar, som denna sommar infunnit sig i Spa.
Sjelf var Gustaf den tredje förtjust och yttrade, att han ej på många ar upplefvat ett gladare lif.
Han njöt i fulla drag af detta
V. 3.
16franska sällskapslif, som han så lifligt älskade.
Den ena lysande festen till hans ära aflöste den andra.
De många furstliga personerna täflade att öfverbjuda hvarandra i prakt och elegans.
Gustaf den tredje hade redan ett par veckor vistats i Spa, då Armfelt, i början af augusti, begaf sig dit från Paris för att göra konungen sin uppvaktning.
Gustaf Mauritz Armfelt var ännu blott 23 år gammal.
Till yrket var han militär, liksom alla hans förfäder varit, allt sedan bonden Erik Larsson, hvilken från soldat tjente upp sig till ryttmästare och adlades 1648 med namnet Armfelt.
Vår hjeltes fader, Magnus Wilhelm Armfelt, deltog såsom officer vid dét franska regementet » Royal Suédois » i ett fälttåg i Flandern på 1740-talet, under befäl af en bland århundradets snillrikaste fältherrar, marskalken af Sachsen, för hvilken han alltid behöll en liflig beundran, som gick i arf till hans son.
Denne Mauritz af Sachsen, med sin tapperhet och äfventyrslusta, ridderlighet och frikostighet, med sin dyrkan af qvinnor och nöjen, blef gossens ideal.
I dopet hade han endast erhållit namnet Gustaf; efter sin “ barndoms ideal antog han senare namnet Mauritz.
Vid sjutton års ålder, på våren 1774, lemnade Gustaf Mauritz Armfelt sitt föräldrahem i Finland för att som fänrik tjenstgöra vid gardet i Stockholm.
I fyra års tid lefde han nu ett öfverdådigt gamisonslif i hufvudstaden.
Han kom under dessa år äfven i beröring med hotkret-same och med konung Gustaf den tredje.
Men någon konungagunst kom ännu icke i fråga.
» J^g saknade », skrifver Armfelt, » ännu hållning och lefnadsvett och satte mig öfver allt hvad man vanligtvis sätter värde på i ett hof. »
En duell mellan Armfelt och en annan ung officer vid gardet under dess pågående öfning på Ladugårdsgärdet väckte Gustaf den tredjes synnerliga missnöje.Konungen tillkännagaf sin afsigt att förflytta fänriken Armfel t till ett landtregemente.
För att undgå en sådan förödmjukelse begärde Armfelt tjenstledighet för att företaga en längre utländsk resa.
Efter längre eller kortare uppehåll på sin gynnares och reskamrats, den ryktbare öfverste Göran Magnus Sprengtportens boställe * Brahelinna i Finland, i Petersburg, Warschau, Breslau, Berlin och Strassburg anlände den unge Armfelt våren 1780 till Paris.
Det var här, under umgänget med den svenske ambassadören, den älskvärde och välvillige Creutz, och en annan af det Gustavianska tidehvarfvets bästa karak-terer, Malte Ramel, och dennes grefvinna, som tanken på en anställning vid Gustaf den tredjes hof först synes hafva blifvit väckt hos Armfelt.
Första steget till realiserande af denna för en ungdom med Armfelts skaplynne så lockande framtidstanke togs, då Armfelt i sällskap med Ramel begaf sig från Paris till Spa.
Planen stötte emellertid på hinder.
Gustaf den tredje synes allt sedan
- Armfelts tjenstgöring vid gardet i Stockholm hafva hyst en viss motvilja mot honom och skydde icke att nu i Spa öppet visa denna ovilja.
En dag, så berättas det, stod Gustaf den tredje på väg att göra visit hos grefvinnan Ramel, men då han varseblef Armfelt på balkongen midt i grefvinnans société, lät konungen köra förbi, emedan han ville undvika att råka Armfelt.
Den ädling, som skulle blifva Gustaf den tredjes bortskämde gunstling och förtrognaste vän, fick sålunda röna ett det tydligaste, nästan förolämpande bevis på * konungens onåd.
Samtidigt voro i konungens följe i Spa två andra unga adelsmän, den sjuttonårige grefve Claes Fredrik Hom och den tjugutvåårige Carl Pontus Lilljehom, hvilka skulle komma att deltaga i den samman-svärj ning, som kostade Gustaf den tredje lifvet.
Så förvandlas känslorna och ombytas rollerna!
Gustaf Mauritz Armfelt hade ända från sina tidigaste ynglingaår varit en dyrkare af q vin lig skönhet.
Damernas riddare, hade han äfven blifvit damernas gunstling.
Den krets af aristokratiska skönheter, hertiginnan d ’ Aremberg, prinsessan de Croy, grefvinnan Ramel rti.
fl., i hvilkas sällskap Gustaf den tredje så väl trifdes, var förtviflad öfver den onåd, konungen visade deras vackre och älskvärde riddare.
» De sammansvuro sig », så berättar en anteckning * från den Gustavianska tiden, » för att bespara Armfelt den förödmjukelse, som Gustaf den tredje ville l£ta honom undergå genom att utesluta honom från socie-teten.
Dessa intriger segrade öfver konungens motvilja.
Det kom till en förklaring, som slutade med en ömsesidig tillfredsställelse.
Konungen fann Armfelt så intagande, så qvick, så alldeles efter sin smak, att han bad honom följa sig till Sverige och stanna vid hans sida. »
Så hade Armfelt damernas gunst att tacka för att han kom i tillfälle att vinna konungens.
Ett par veckors sammanvaro var tillräcklig för att fullkomligt förändra Gustaf den tredjes åsigt om den unge gardesfänriken, som han förut velat förflytta till ett landtregemente och med hvilken han undvikit att sammanträffa i societeten.
Då Armfelt i slutet af augusti, i sällskap med Ramel, lemnade Spa, var det redan öfverenskommet mellan honom och Gustaf den tredje, att han skulle återvända till Stockholm och der tillhöra konungens närmaste om-gifning.
På Ramels egendom Hvidarp i Skåne, der Armfelt vistades någon tid och der äfven Gustaf den tredje, på sin hemresa från Spa, gjorde ett kort besök, fick Armfelt
* Minnen ur Sveriges nyare historia, samlade af B. von Schinkel.
Första delen, sid. 278.af konungen befallning att inställa sig i Stockholm.
Han kom till hufvudstaden på senhösten, åtföljde för någon tid hofvet till Gripsholm, men måste tillbringa större delen af vintem på sjuksängen, en följd af en svår förkylning.
Denna långvariga sjukdom vållade emellertid intet afbrott i konungens gryende vänskap, som tvärtom visade sig i talrika förfrågningar om patientens helsa och i en viss otålighet att få se honom vid hofvet
Efter sitt tillfrisknande erhöll Armfelt, • sommaren 1781, sin första anställning vid hofvet, nämligen såsom kavaljer hos kronprinsen Gustaf Adolf, då ett barn på sitt tredje år.
Ett år hade icke förflutit, sedan Armfelt gjort sitt inträde vid hofvet, förr än han nämndes såsom Gustaf den tredjes förklarade » favorit ».
Och den konungagunst, som så hastigt förvärfvats, skulle oatbrutet fortfara, ända tills döden gjorde ett slut på vänskapen mellan dessa båda likstämda naturer.
De samtida åsyna vitnena voro allt annat än blida.
i sina omdömen om detta gunstlingsskap.
Kammarherren grefve Adolf Hamilton kallar Armfelt för » en ny Sejanus, uppväxt vid den möderne Tiberii sida, » och förklarar, att hans » vackra figur, rödlätta ansigte och öppna uppsyn dolde den ofantligaste ärelystnad under ett gladt och otvunget umgängessätt ».
Nästan ännu hårdare är den gamle statsmannen Fersen, som tecknar Armfelts karaktär med följande ord: » denne gunstling, som med ett dåligt hjerta, en oförskämdhet utan allt återhåll och en djup okunnighet förenade ett naturligt förstånd och hela lågheten hos en smickrare, studerande alla sin herres svagheter - och tillegnande sig dem ».
Icke ens Armfelts eljest så allmänt prisade skönhet och älskvärda umgängessätt vill Fersen erkänna, utan skrifver: » baron Armfelt, tjock om lifvet, utan hållning och behag ».
Den klassiskabildningens allvarlige representant vid Gustaf den tredjes hof, Adlerbeth, ger följande bild af Armfelt under hans ungdomsår: » vacker, glädtig, begifveri på nöjen och uppfinnare af nya, kitslig, fåfäng och ostadig, men af godt hufvud och begrepp, när han orkade använda det, till-tagsen, vårdslös, vällustig, slösaktig, om ättlig af pennin gar, emedan han egde omättliga behof ».
Och Gustaf den tredjes svägerska, hertiginnan af Södermanland, klandrar i sin dagbok så tidigt som i juni 1782 skarpt den unge gunstlingens öfvermod och anmärker, att han redan nu börjat taga en beskyddarton såsom förklarad » favorit ».
Ganska riktigt skrifver emellertid samma spirituela och ovanligt frimodiga furstinna i sin dagbok 1783: » En förklarad gunstling är icke älskad i något land: det är nästan en olycka att vara en konungs gunstling; det medför hat, och man undgår ej smädliga beskyllningar.
Då nu ingen af dem, som konungen gynnat, varit på en så förtrolig fot med honom som baron Armfelt, så har heller ingen varit så afundad; också utspridas dagligen om honom kränkande rykten, hvilka mycket skada honom i allmänna omdömet. »
Det är dessa » kränkande rykten » och hårda omdömen, falska föreställningar och traditioner, som herr Elof Tegnér företagit sig att med stöd af den omsorgsfullaste källforskning beriktiga i den utförliga biografi öfver Gustaf Mauritz Armfelt, hvars två hittills utkomna delar blifvit mottagna med så allmänt bifall af kritiken och pressen.
Författaren har.
till sitt förfogande haft det mest fullständiga material af historiska källor.
Utom en mängd andra handskrifna källor har han haft tillfälle att begagna det rikhaltiga, » för profana blickar länge tillslutna » Arm-feltska familje-arkivet på Åminne i. Finland.
Det är till stor del med Gustaf Mauritz Armfelts egna ord, som herr Tegnér kunnat skildra sin hjeltes omvexlande lefnadsbana.
Ensamt på Aminne förvaras14 stora portföljer förtroliga bref från Armfelt samt dessutom hans hittills otryckta vidlyftiga dagböcker och memoir-anteckningar.
Den sorglösa uppriktighet och stundom nästan öfvermodiga öppenhet, som utgjorde ett af de förnämsta dragen i Armfelts karaktär och vid flere tillfällen i lifvet kostade honom så dyrt, förläna åt hans bref och anteckningar en friskhet och ett behag af det mest utsökta slag.
Sjelf tecknar Armfelt i ett af dessa bref sitt porträtt med de orden, att han vore » så glad, så galen, så fallen för sällskapslif, nöjen, qvinnor och literatur, men icke desto mindre den mest nitiske bland undersåtar och vätiner ».
Det var också utan allt tvifvel genom sin glädje, sitt friska skämt, sin muntra persiflage, som han först vann Gustaf den tredjes ynnest och måhända äfven åtskilliga af sina fiender vid hofvet.
Han var — såsom Schröderheim skref i en prolog, hvilken 1783 uppfördes vid hofvet — » tjocka baron * som alltid ville hålla kungen vid godt humör ».
Detta lyckades också ypperligt, och säkerligen var det en sällsynt undantagsdag, då Armfelt, sommaren 1783, i sin dagbok antecknade: » Det skrattades icke förr än vid supén ».
Under de sju första åren af hans hoflif inskränkte sig i sjelfva verket Armfelts gunstlingsskap hufvudsakligen till att vara konungens maître des plaisirs.
Om den skarpa, men ofta oemotståndligt skrattretande tonen i Armfelts skämt och persiflage vitna mångfaldiga af herr Tegnér anförda ställen ur hans anteckningar och bref.
Ett karaktäristiskt prof af hans skrifsätt är hans skildring af den danska konungafamiljen, hos hvilken Gustaf den tredje och hans följe gjorde ett besök på Marienlyst den 9 juni 1786.
» De afhemtade oss från Helsingör till Marienlyst », skrifver Armfelt, &gt;der vi råkade gamla enkedrottningen, en tjock ful kärring, full medscorbutiska fläckar på armame, första upphofvet till drottning Mathildas olycka.
Hennes hofstat såg ut som Bileams brandklippare.
Efter en halftimme kom den förryckte monarken (Christian VII); innan de ' fingo in honom, var det ett fasligt skrapande i förstugan.
Han kom ändtligen; såg tokig ut, helsade som om han gått i, sömnen, och sprang ur det ena rummet i det andra.
Prins Fredrik och hans gemål äro ett styggt par: hon sätter hvitt i ansigtet; han är puckelryggig och hon utmagrad.
Lilla prinsessan är ' söt som en engel, artig, glad och vacker, vällustiga manér och gracer i alla leder.
Då vi kommo till bords, sutto vi med tvenne elaka anrättningar i två timmar; och som desserten kom in, steg det galna majestätet opp, och vi fingo passera oss utan både körsbär och sockerbröd (— n. b. Malaga vinet gick omkring strax efter soppan).
Under måltiden satt han och grinade åt Essen; smakade på alla rätter, utan att äta af någon, och om han åt, spottade han genast ut tuggan under bordet, ryckte tallriken.från sin mor och sin dotter och at af den mat, de hade för sig. »
Det är för öfrigt icke det enda ställe, der Armfelt skämtar med kungligheten.
» Medgif, att konungarne äro födda skådespelare », skrifver han en gång, » och att den enda skilnaden mellan dem ocji andra,skådespelare blott består i vårt undseende att icke offentligen hvissla ut dem och i deras frihet att sjelfva författa de stycken, som de vilja spela för oss. »
Men ju hvassare Armfelts penna och tunga ofta voro, desto mer länder ett förhållande honom till heder, hvarpå hans biograf med skäl fäster uppmärksamheten.
&gt;1 de anteckningar, som Armfelt bestämt för efterverlden, skall man förgäfves », skrifver herr Tegnér, » söka motsvarigheter till de nedsättande omdömen om konungen, som förekomma i Adlerbeths, Schröderheims och J.
G. Oxenstjemas memoirverk.
Konungen räknade äfvendessa snillrika män till sina personliga vänner och kunde hafva skäl att fordra deras tacksamhet så väl som Armfelts.
Det länder icke denne sistnämde till skam, att hans uppfattning af tacksamhetens förpligtelser var en annan än dessa samtidas, om han ock stundom varit af en annan tanke än sin konung i frågor af så väl större som mindre
• vigt. »
Ty Armfelt var ingalunda blind för Gustaf den tredjes fel och svagheter och vågade äfven motsäga honom, stundom till och mod icke utan en viss hetta, som vitnade om hans häftiga finska lynne.
Då kunde ftågon gång lätta strömoln uppstå på deras vänskajis klara himmel och hos Armfelts afundsmän vid hofvet väcka de ljufvaste förhoppningar.
Men det dröjde aldrig länge, förr än nådens sol åter kastade sina strålar öfver denne gunstling, hvars uppriktiga och hängifha trohet konungen aldrig hade något skäl att betvifla.
Det skulle emellertid dröja temligen länge, innan denna hängifvenhet fick pröfvas i rikets stora och vigtiga värf.
Tills vidare var det egentligen Armfelts glada lynne och uppfinningsförmåga, som stäldes på prof vid arrangerandet af hofvets nöjen, särskildt de dramatiska.
Den vackre och ståtlige gunstlingen blef en bland de ifrigaste deltagame ett i dramatiskt sällskap, som Gustaf den tredje bildade under vintem 1781 — 82 under namn af » förbättringssällskapet för svenska språket ».
Huruvida Armfelt visade några framstående anlag som skådespelare, vill hans biograf lemna osagdt och tillägger, att.
hans utseende och j&gt;tvungna väsen fingo väl ersätta hvad som brast i djupare uppfattning och studium.
Äfven med smärre^ tillfällighetspjeser sökte och lyckades Armfelt roa konungen och hofvet, utan att likväl mer än en gång höja sig öfver dilettantens ståndpunkt.
Då Armfelt och Hallman i förening författade den lilla ypperliga vaudevillen » Tillfället gör tjufven », gjorde deett af dessa lyckliga grepp, hvarpå äfven andra lands, t. ex. Frankrikes dramatiska literatur erbjuder exempel Det är icke enda gången som ett par författare, hvilkas • ensamt utarbetade teaterstycken längesedan hemfallit åt glömskan, lyckats med förenade krafter åstadkomma ett stycke, som håller sig uppe på repertoiren.
En vidsträcktare estetisk verksamhet erhöll Armfelt, då han, efter att kort förut hafva blifvit invald i Svenska akademien, utnämndes till Öfverintendent af KongL Maj: ts Hotkapell och Spektakler, den i juli 1786.
Såsom den kungliga teaterns chef inskränkte sig likväl Armfelt 1 * 11 att utföra konungens befallningar, så att Gustaf den tredje sjelf behöll högsta ledningen af teatern.
Öfver skädespelame herskade Armfelt med jemspira och behandlade dem, såsom man den tiden behandlade rekryter.
Det kunde hända honpm att midt på teatern gifva käpp-rapp åt De Broen och örfilar åt Ahlgren.
Såsom han sjelf påstod, gaf denna » helt och hållet militäriska metods de yppersta frukter.
» Man spelade, lärde och lydde förträffligt. » I sina bref kallar han skådespelame för &gt;cette canaille », hvilket icke hindrade honom att som kamrat deltaga i deras » orgier och nöjen ».
Ett mer hedrande minne för Armfelt är det intresse han visade den snillrike Thorild.
Han åhörde den dispu-tationsakt i Upsala, då Thorild i närvaro af konungen försvarade sin » Kritik öfver Montesquieu ».
Armfelt lof-ordar Thorild i de varmaste ordalag: » Hans snille, hans föredrag, hans vältalighet och den eld, som framlyste i hans blick och åtbörder, väckte allas förvåning.
Härmed förenade han en saltad qvickhet och sade ofta grymma epigrammer; slutligen kom han oss att skratta, så att vi fingo tårama i ögonen.
Sjelfve den tjocke Schröder-heim, hvars qvickhet annars sällan tryter, blef slagen till marken, då mot honom slungades en jemförelse med
— Venus, så bitande, att Schröderheim, ganska oförtjent,nu för tiden far heta Venus från Upsala. » Äfven senare stod konungagunsjtlingen Armfelt i förbindelse med fri-hetsvännen Thorild, hvilken till och med i en supplik ger Armfelt den något högtrafvande titeln: » den högste ocb allrahärligaste af konungens serafer ».
Innan vi lemna kapitlet om Armfelts literära intressen, hvilka utan tvifvel väsentligen bidrogo att närmare sammanknyta vänskapsbanden mellan honom och den vitter-hetsälskande konungen, böra vi kanske påminna om det kända förhållandet, att Armfelt liksom Gustaf den tredje skref och författade helst på franska språket.
Hans svenska är starkt uppblandad med franska ord.
Då Armfelt 1784 i Gustaf den tredjes följe besökte Paris, dödades en annan af konungens gunstlingar, Peyron, i duell.
Första underrättelsen härom grep konungen djupt- och han visade en rörelse, som hedrar hans hjerta.
Men hvem kan undgå att dra på mun, då Armfelt skrifver: » Första momenten var konungen alldeles abandonneräd till sin douleur, men den andra gjorde han reflexioner, som con venerad e en filosof och en person, hvilken för väl känner point d ’ honneur ’ ns lagar för att.
ej vänta sig
deras funesta suiter. »
Det var i enlighet med Gustaf den tredjes lifliga önskan * Armfelt gifte sig med den ädla Hedvig De la Gardie.
På bröllopsdagen, den 7 augusti 1785, utnämndes grefvinnan Armfelt till statsfru hos drottningen.
At det nygifta paret inreddes en präktig våning i slottet.
Konungen brukade sedan ofta tillbringa sina aftnar i Armfelts nya hem, i små aftonsamqväm, till hvilka drottningen, prinsessorna och hofkretsens äldre medlemmar icke voro t&gt;judna.
Denna förtrolighet väckte mycken afund vid hofvet, och hertiginnan af Södermanland har i sin dagbok för december 1785 antecknat: » Konungen tyckes icke trifvas annat än i Armfelts bostad eller i hans sällskap. » Armfelts giftermål blef således i böijan en källa till nya bevis af konungens gunst.
Men snart skulle hans högsinnade maka erhålla en rival, hvilken skulle förstå att förvärfva icke blott Armfelts kärlek, utan äfven konungens ynnest, och på sätt och vis skulle blifva den tredje i förbundet mellan den snillrike monarken och hans ärelystne gunstling.
Armfelts uppförande mot Magdalena Rudenschöld
bildar en af de mörkaste fläckame på hans minne, och
det har icke lyckats hans senaste biograf att utplåna
Dessa fakta äro så allmänt kända, att de här endast
behöfva antydas.
Armfelt förför fröken Rudenschöld,
förleder henne att deltaga i hemliga politiska stämplingar
mot svenska regeringen, och då dessa upptäckas, flyr
han till Ryssland.
Såsom Armfelts medbrottsling kastas
fröken Rudenschöld i fängelse, gör under rättegången
allt för att framställa Armfelts förhållande i det bästa
ljus, dömes till döden, får nåd från lifsstraffet, men måste schavottera och inspärras på spinnhuset.
Efter två års grymma, orättvisa och förödmjukande lidanden frigifves hon, men nu är hennes själsstyrka bruten, hon ingår en henne ovärdig förbindelse och nedsjunker i fattigdom och nöd.
År 1801 återkommer Armfelt till Stockholm.
Hans forna älskarinna, som för hans skull uppoffrat allt, skrifver till honom ett bref, deri hon utförligt skildrar sina lidanden och meddelar upplysning om sina olycksöden.
Om Thackeray eller Balzac skulle hafva velat framställa en otacksam egoist i en sådan situation, skulle de för en dylik skildring alldeles förträffligt hafva kunnat använda det bref från Armfelt till en förnäm utländsk dam — hertiginnan af Sagan — hvari han redogör för innehållet af fröken Rudenschölds klago-skrifvelse och derefter tillägger: » Jag skall svara på brefvet; ingen förebråelse, ingen anmärkning skall flyta ur min penna; jag beklagar, men dömer henne icke.Det gifves olyckor, som förnedra och förslöa ... För min egen del, sä ber jag henne icke fordra, att jag skall återse henne.
Hennes åsyn skulle göra mig oerhördt ondt; redan hennes bref har nästan förlamat mig. »
Armfelt vägrade att äterse den qvinna, som han störtat i vanära och olycka.
Dock gaf han henne pengar till en utländsk resa och sedermera ett ärligt bidrag till hennes underhåll.
Men 1813 mâste madame de Staël, den franska författarinnan, som dä besökte Stockholm och ömmade för Magdalena Rudenschölds öde, påminna Armfelt om utbetalningen af detta årsanslag, som försummats sedan 1811.
Dock från detta för Armfelt så nedsättande slut återvända vi till början af kärleksromanen mellan Gustaf den tredjes gunstling och hofvets mest firade skönhet.
Som ung och innan ännu olyckorna börjat drabba henne, egde Magdalena Rudenschöld ett glädtigt sinne, ett lifligt och behagfullt väsen.
Hon fattade redan vid sitt första sammanträffande med Armfelt, 1784, en eldig kärlek till denne konunga- och qvinnogunstling, om hvilken hon skrifver: » Alla, som hafva sett och känt denne man, skola instämma med mig deri, att han förenar allt, som kan fängsla äfven det flyktigaste qvinnohjerta.
Mina drömmars sköna ideal, som jag hittills fåfängt sökt, sägs hos honom förverkligadt. »
Under loppet af 1787 upphörde kärleksförbindelsen mellan Armfelt och fröken Rudenschöld att vara någon hemlighet — hertig Fredrik uppgifves hafva varit den, som först röjde den.
Denna upptäckt minskade emellertid icke den ynnest, som fröken Rudenschöld för sin älskvärdhet och qvickhet åtnjöt hos Gustaf den tredje.
Sjelf var Armfelts älskarinna en af konungens ifrigaste be-undrarinnor och förblef det äfven efter 1789 ars händelser, då nästan alla hofvets damer gjorde gemensam sak med oppositionen.
Dertill kom, att Gustaf den tredjetidigt erfor, att fröken Rudenschöld egde nog förstånd och takt att ej missbruka vigtiga förtroenden rörande politiken.
Konungen gynnade derför på allt sätt denna kärleksförbindelse.
» Jag önskar », skref en gång Gustaf den tredje till Armfelt, » att den sköna Magdalena måtte länge förblifva synderska och att ni icke måtte göra henne botfärdig. »
Dessa konungens önskningar uppfyldes också.