Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han kysste henne — kysste henne så varmt, att hennes hjärta åter fylldes af lycka.
»Dröj inte länge!» hviskade hon blott.
»Nej! — Adjö!»
Han skyldrade med käppen för Eric; han var numera helt beskyddande i sitt sätt gentemot sin hustrus kusin, och detta tog sig uttryck i hans hälsning.
Det kom sig däraf, att han alltid kände sig en smula besvärad i Erics sällskap; han sökte dölja det genom att anslå en ton af kordial förtrolighet.
Men hans öfverlägsenhet hade ännu en annan grund.
I de kretsar, där han umgicks, talades det mycket om Eric och Maria.
De hade alltför ofta visat sig i hvarandras sällskap, för att icke bli föremål för skvaller i en storstads-småstad, där alla människor hade så väl reda på hvarandra som i Stockholm; men egendomligt nog hade skvallret för en enda gång farit varsamt fram med en kvinnas rykte.
Kanske var denna mildhet emot den ena af parterna ingenting annat än raffinerad grymhet emot den andre.
Kanske var det blott en skadeglad beräkning att placera den svenska litteraturens braverande
Don Juan på en obesvarad böjelses sträckbänk och låta honom vrida sig där — honom, som skrattat åt sentimentaliteten, åt allt hvad olycklig kärlek hette, honom, som sjungit så månget trotsigt ode till Afrodite och den hedniska lifsglädjen.
— Eller kanske var det blott en slump, att ett grand af sanning denna gång fallit i skvallrets brygd.
Casimir hade mer än en gång hört tydliga anspelningar på detta förhållande och förstått, att han med anledning af det verserande ryktet var föremål för en särskild uppmärksamhet.
Detta smickrade honom.
När han tänkte på saken, föreföll det honom högst rimligt, att ryktet talade sant; och det var med en viss skadeglädje som han föreställde sig Eric försmäktande af obesvarad kärlek till hans egen lilla Mia, för hvilken han visste, att han själf var allt.
Han kände ingen svartsjuka, därtill var han för trygg; och detta, att han visste henne vara föremål för en annans trängtan, gjorde henne blott ännu mera dyrbar för hans hjärta.
Han njöt medvetandet därom med alldeles samma känslor, som en grosshandlare ser sin dyra vän på tribunen exponera sina trikåklädda behag för löjtnanter, grefvar och baroner.
Också fick hans ansikte alltid ett belåtet och leende uttryck, när någon af hans umgängesvänner förtroligt slog honom på axeln och med en menande blick sade: »Du är allt en lyckans Pamphilius!»
Jojo!
Han förstod mycket väl halfkväden visa, och han förstod också att värdera sin lycka!
Det var som om den fått flera sidor för honom nu, sedan hans ögon efter hand blifvit öppnade för en mängd ting, som han aldrig hittills anat.
Alla hans umgängesvänner hade läst franska romaner i dåliga öfversättningar, och alla hade de på teatern sett franska äktenskapskomedier, i hvilka hustrun ofta var markisinna och alltid var sin make otrogen.
De unga löjtnanterna, som icke själf kunde försörja en hustru, önskade just ingenting hellre än att träda i förbindelse med en sådan vacker markisinna, som kunde ha lust att bli sin herre och man otrogen.
Olyckan var nu blott, att markisinnorna voro så sällsynta i vårt nordiska klimat, hvarför de små löjtnanterna icke heller upplefvat någonting, som på ringaste sätt kunde jämföras med hvad de skådat i de franska komedierna; men deras lifsåskådning hade rönt inflytande af den andliga näring de njutit, och de anade små romaner af Paul de Kock öfverallt i luften omkring sig.
De voro så vissa om, att de funnos, som en skolpojke är viss om, att det finns fågelbon i den skog, han passerar.
Men hvar?
De voro så nyfikna, så nyfikna, och deras samtal buro alltid spår af denna nyfikenhet; den skymtade fram i mystiska uttryck sådana som »horn», hvilket ord Casimir för första gången hörde användt i en bemärkelse som icke bokstafligen kunde hänföras till nötboskap; det skymtade fram i blinkningar med ögat, i miner och åthäfvor, som alltid regelbundet följdes af skallande skratt.
Casimir förstod, att den prydnad, som benämndes horn, icke i någon högre grad var ägnad att tillvinna dess innehafvare sympati, och det gick upp för honom, att en äkta mans vandring genom lifvet enligt dessa herrars uppfattning måste vara som en vandring mellan räfsaxar, och att det måste vara mera lycka än förtjänst, om han kunde lotsa sig fram — förande en vacker kvinna vid armen — utan att fastna i något giller och mot sin vilja bli krönt.
Också var han tacksam emot Maria för den trygghet, han själf kände, och som han nog alltid känt lika stark, fastän den förefallit honom som en helt naturlig sak, innan umgänget med den bildade hufvudstadsungdomen lärt honom, att den var en särskild lyckans gunst.
Därför var han också helt nöjd med tillvaron, då han nu såg vagnen rulla bort, och han smålog belåtet för sig själf vid tanken på, att han så lugnt kunde åse, hur hans hustru bortfördes af en man, som tillbad henne, bortfördes i denne mans egen vagn, till hans eget hem.
Landtjunkaren från Småland hade blifvit helt fransysk till själen, och medan han med en liten löjtnant under armen marscherade genom Malmtorgsgatan upp emot »Kungen», lekte småleendet ännu på hans läppar — det öfverlägsna småleende, som i franska romaner och dramer är den lycklige älskaren förbehållet.
När vagnen stannade utanför den lilla villan, helt nära brynet af Liljansskogen, stod Marias kammarjungfru på trappan och neg.
Det lyste ur matsalens fönster.
Supén var serverad, och Eric och Maria satte sig till bords utan ringaste förlägenhet.
Den dagliga sammanvaron hade alstrat en säregen förtrolighet, och Maria höll af sin kusin som om han varit hennes egen köttslige bror.
Hon var fullkomligt trygg i hans sällskap, och han var henne till tröst i hennes bedröfvelse — ty nu efteråt kändes det i alla fall en smula tungt, att Casimir föredragit kamraternas sällskap framför hennes eget.
I det ögonblick, då hans varma kyss berörde hennes läppar som ett hemligt budskap från hans hjärta, hade medvetandet om, att hon var älskad, fyllt henne så helt och fullt; det hade icke lämnat minsta utrymme för någon annan tanke; men nu, efteråt, kom reflexionen med sitt »hvarför»?
Hvarför lämnade han henne ensam afton efter afton?
Det måste vara någonting mycket starkt detta, som drog honom bort från henne.
Och ...
Ja, hon visste, att han gick tungt i trapporna och att han oftast druckit mera än han tålte; men detta ville hon icke veta, hon ville glömma det, just därför var det henne en tröst, att Eric var hos henne denna natt.
Hon kände sig orolig; hon skulle icke kunna sofva, om hon gick till sängs nu strax, och hon bad kammarjungfrun tända lampan i salongen, sedan hon först, småleende, frågat Eric, om han hade lust att sitta uppe och språka ännu en stund.
»Casimir kan väl inte dröja mer än en timmes tid,» sade hon.
Hon anade, att Casimir skulle dröja långt utåt morgonsidan, men den aningen jagade hon bort.
Eric bäddade åt henne med sidenkuddar på chäslongen, och hon lät honom omhulda sig och smålog af tacksamhet för hvarje liten uppmärksamhet.
När ljuset från lampan föll henne i ögonen, flyttade han lampskärmen, så att hennes ansikte kom i skuggan.
Och så satte han sig midt emot henne och tände en lätt cigarr.
Hon tyckte om röken från Erics lilla havanna; den påminte henne om Casimir.
Och de talade förtroligt om gamla minnen från Norrbyholm och Aspinge och om gemensamma vänner och släktingar.
Tiden gick; och Maria nämnde slutligen Gerdas namn.
»Hon gifte sig på hösten det året, då du var hos oss på Aspinge.»
Eric drog ett par bloss ur sin cigarr och blåste ut röken framför sig i en fin spiral.
»Och hon är lycklig?» sporde han.
»Det är hon väl.»
Han hörde på tonen, att Gerdas äktenskap icke var lyckligt — någonting som han redan trodde sig ha förstått af enstaka yttranden, dem Casimir fällt.
Men då han nu såg på henne med en forskande blick, tillade hon liksom för att bortförklara det intryck, hon framkallat genom sitt tonfall:
»Hon har ju barn.»
Den smekande ömhet, den bundna värme, hon lade in i det enda ordet: »barn», förrådde mera om henne själf, än en lång bekännelse.
Det talade om längtan efter en sällhet, som hon aldrig skulle nå, men som hon drömde om i djupet af sitt hjärta.
Eric höll andan och teg för att icke förråda sin sinnesrörelse.
Det lilla ordet var som ett poem fullt af moderslängtan och det hade trängt fram mot hennes vilja.
Och om man frågade henne efter dess djupaste andemening, skulle hon förneka den — ty hon var lycklig eller trodde sig vara det.
Men i hennes lycka fanns en enda hemlig brist: att hon icke hade barn.
De sutto länge tysta, hvar och en försjunken i sin stämning.
Men så med ens kom det öfver Maria en förnimmelse af, att hans tankar följde hennes egna på deras dunkla vägar.
Det var en förnimmelse af samma slag, som den nervösa känslan när någon fixerade en viss punkt af hennes kropp, nacken eller ryggen; det var som om hon nu känt detsamma beträffande själen.
Och för att dölja sin förvirring började hon tala om Gerda:
»Jag tror knappast, att hon och hennes man passa för hvarandra — eller kanske har hon aldrig hållit af sin man.
Det förefaller mig ibland som om det varit någon annan, hon älskat.
Hon har ju ingenting sagt — vi gledo ifrån hvarandra strax efter det jag blifvit gift — — det var nog min skull, till stor del — jag tror att lyckan gjorde mig egoistisk — — men jag kunde inte hjälpa det; det ligger visst i min natur att ge allt åt en.
Jag borde väl ändå ha haft mera öfver åt henne — men jag tyckte också, att hon blef så inbunden och bitter; och jag föreställde mig, att hon hade en kris att genomkämpa— — — Jag minns den sommaren, då du var på Aspinge — jag hade aldrig sett henne sådan!
Hennes lynne var som aprilväder — ibland strålande solklart, ibland mulet — med hagelskurar— — — Då borde jag ju ha försökt vinna hennes förtroende.
— För en häftig natur sådan som hennes är vårbrytningen farlig— — — Jag tror att tusentals unga kvinnor då kasta bort sitt lif af en nyck, i ett anfall af misshumör — — så var det kanske med henne— — — Hvad tror du?»
Han visste ingenting att svara.
Frågan kom så oförberedt, och han kände ett sting i hjärtat.
Han hade ju ingenting att förebrå sig, men han kunde icke utan sorg tänka på henne, hvars lifs lycka kanske förlist, därför att hon skänkt honom sin kärlek.
— I stunder af missmod, då ensamheten blef honom tung, hade han ofta sagt till sig själf, att Gerda just var den kvinna, som skulle ha passat att bli hans maka.
Med sin förnäma hållning, sin skönhet och sin elegans var hon som skapad att göra les honneurs i ett ambassadhotell, och hennes lifliga, hungrande intelligens skulle han lätt nog kunnat dressera till jaktfalk åt en diktares tankar.
Hans förstånd sade honom, att en förbindelse emellan honom själf och Gerda Du Camp skulle ha blifvit mycket lycklig; det var blott hjärtat som ideligen protesterat — det hade icke varit möjligt att aftvinga det ett ja.
Nu såg han henne i tankarne nedgräfd i en aflägsen landsortsvrå vid sidan om en man, som hon icke älskade; och han tänkte på, hur allt hvad godt, som ursprungligen funnits inom henne, måste gå under i ett sådant förhållande.
Maria väntade en stund, men då hon intet svar fick, sade hon sakta, i en ton så mjuk, att orden berörde honom som dun:
»Ibland har jag tänkt, att det kanske var dig, hon älskade.»
Den innerliga förtrolighet, med hvilken hon sade det, ingaf honom en känsla af, att hvarje banal undflykt, hvarje yttrande som icke var helt och fullt uppriktigt, skulle skära in i stämningen som en falsk ton.
Han svarade sakta:
»Det var det nog.»
Återigen blef det en stunds tystnad; så klang det från chäslongen:
»Stackars, stackars Gerda!»
Men för honom var det som om utropet icke gällt Gerda ensam, utan alla dem, som lida oförskyldt; det slog emot honom någonting af den oändliga sympati, han själf kände för alla de människohjärtan, hvilkas värme strålar ut i luften till ingen nytta.
Och i det ögonblicket var smärtan, som han förnam, icke hans egen; den var mindre egoistisk, den var icke koncentrerad på en enda punkt; den hade vidgat sin famn och den rymde nu alla dem, som lidit och lida af samma åkomma som han, af denna hjärtats nerv-värk, mot hvilken det icke finns någon bot, som sällan dödar men som i stället gör lifvet så outhärdligt trist, att det tyckes som skulle det icke vara värdt att lefvas.
Eric reste sig och räckte fram sin hand till godnatt.
Men ännu många timmar senare brann arbetslampan på hans skrifbord däruppe i andra våningen.
Och när Casimir utåt morgonsidan slog sin plånbok i bordet efter att ha betalt aftonens förtäring och raglade ut i tamburen med en silfverkrona i handen — åt rockvaktmästaren — och en annan krona under armen — Johan Ulrik Krona, underlöjtnant, kallad »Blykrona» af kamraterna, sedan de upptäckt, att han var falsk — då satt just Eric Lindenow och läste den dikt, han skrifvit:
»Jag gitter ej lasta den värld, som vi lefva i.
Det är banalt, som att kalla vår värld »den bästa»;
jag klagar ej öfver att mänskorna narrar förbli,
som älska och hata — blott aldrig förstå sin nästa.
Men när decemberskymningen faller på
och synviddens ödslighet i sitt mörker dränker ...
på alla lyckogrand, som till spillo gå
jag i min ensamhet ofta med vemod tänker.
Då sörjer jag hvarje bubbla, som steg i glans
mot hoppets högblå, soliga sommarhimmel,
men brast och föll som stänk i en ögonfrans
och dunstade bort för vinden i lifvets vimmel.
Då sörjer jag hvarje frö till ett godt, som kväfts
och hvarje gnista af ljus, som stormen släckte,
och hvarje drömmens luftslott, som undergräfts,
som svunnit i dimmor hän, när dagen bräckte.
Jag tänker på hvarje känsla, som, innerlig,
steg fram ur ett hjärtas djup — och tillbakastöttes;
på alla ömhetsflingor, som hvar för sig
ha längtat att smälta samman — men aldrig möttes.
Jag ser de fina flingorna fladdra om
likt hvita sommarfåglar i vintervinden:
förfrusna kyssar åt någon, som aldrig kom
och aldrig visste att fånga dem upp på kinden.
De vilsna flingorna falla till jorden ner,
och hvita fjärilar trampas af smutsiga fötter.
Jag sitter vid fönstret.
Det skymmer mer och mer ...
Jag känner sorgen värka kring hjärtats rötter.
Naturens ordning — är den så sinnrik ändå?
Den skimrar skönt i sin underbara förtrollning.
Men all den kärlek, som får till spillo gå?
Är icke det en skriande misshushållning?
När han slutat gick han fram till fönstret och öppnade det.
Stora, mjuka flingor föllo långsamt därutanför.
Han såg hvarken himmel eller jord, han såg blott denna ideliga jämna rörelse, som gaf intryck af oändlighet; och det var som om detta intryck af någonting, som aldrig skulle upphöra, bitit sig fast inom honom just på hans eget sinnes ömmaste punkt, och den sorg och det vemod, som nyss utvidgat sig och tagit form i dikten, krympte nu åter samman till någonting helt och hållet personligt — en svidande värk och dock ingenting konkret, en intensiv förnimmelse af tomhet i hjärtat, någonting liknande den fysiska hungern, när den nått förtviflans yttersta gräns.
Men han ville icke underkasta sig detta lidandets tyranni, och det steg upp inom honom en här af trotsiga tankar, som uppförde en krigsdans med skri och hån och skratt för att öfverrösta smärtan och tvinga hjärtat att glömma sin hunger.
Han började gå häftigt af och an i rummet.
Hans resliga gestalt rätade ut sig i den mjuka arbetsrocken, hufvudet satt käckt på axlarne, och med en rörelse af handen strök han upp håret vid tinningen så att den svarta vingen, som slokat nedåt pannan medan han skref, nu åter höjde sig djärft och stolt, som kunde den med ett vingslag lyfta honom öfver jordens sorger och smärtor till de lifsglädjens höga rymder, där idel lefnadslustiga änglar i skarlakansröda sidendräkter flyga om och prisa det knubbiga tvillingparet af gudabarn, den rusige Bacchus och den lystne Cupido.
Utan att han visste det hade hela hans andliga
Jag satt sig i försvarsställning; han hade gentemot sig själf, gentemot det i sig, som led, antagit samma utmanande hållning, som om han befunnit sig i ett sällskap af sentimentala medmänniskor; han spelade för sig själf den roll, han så länge varit van att spela för andra; han var åter en riddare, i färd med att bestiga sin käpphäst och bryta en lans för den hedniska lifsglädjen.
Han kände blodet sjuda genom sina ådror, bulta i pulsarne, bränna under pannan och hjässan.
I denna heta atmosfär föddes heta tankar.
Kunde han endast komma åt sin känsla, det skära och fina hvaraf han led!
Kunde han endast draga det fram ur den hjärtats vrå, där det gömde sig!
Kunde han blott en enda sekund hålla det upp i ljuset af sitt förnuft, så skulle han dräpa det, blåsa ut det som man släcker ett ljus, med det hånskratt, han höll i beredskap.
Denna barnsliga sötmjölkskärlek väckte hans leda, mild och spenvarm och ljuf som den var!
Ljuf!
Det var just ordet!
Men det var ett ord, som han skulle vilja se utrotadt ur språket, ett ord för sentimentala månskensmamseller och svärmande bodbetjänter!
Hans tankar kastade sig öfver det med ett raseri, som om detta lilla ord varit den känslans sångfågel, som han ville döda, plocka fjädrarne af, gissla ...
Men när denna Kainsbragd var fullbordad och det föreföll honom som om det icke återstått en enda trasa mer att slita sönder, sökte hans raseri ett nytt offer och vände sig mot sig själf.
Föraktet hade gått tillbaka som ett svinhugg i Cambio från ordet till känslan och från känslan till honom själf; och nu fann han sig plötsligt gående af och an på golfvet med stora steg, fylld af ett vanvettigt raseri mot sig själf.
Han hatade sig själf för denna känslas skull!
Den förödmjukade honom, gjorde honom löjlig!
Han erinrade sig sitt lifs många lätta eröfringar, och han sade till sig själf, att han aldrig skulle ha vunnit en enda seger, om han i sitt uppförande emot kvinnorna alltid varit lika tölpigt blyg, som han varit det emot henne, med hvilken han tillbringat halfva natten i sin egen salong utan att säga ett ord som icke hennes make kunde ha hört, utan att lyfta handen till en smekning, ja, utan att hans tanke oskärade henne ett ögonblick.
Men det var just däri det låg!
Man kan ej taga den kvinna, inför hvilken tanken känner andakt, ty känslans innerlighet förlamar djärfheten, när han utsträcker sin hand emot henne ...
Så älskar en femtonåring sitt trettioåriga ideal och så älskar en och annan ofördärfvad gråhårsman sitt gosseideals sextonåriga dotterdotter!
Men han borde ha visat, att han icke var någon yngling och att han hvarken var tillräckligt gråhårig eller tillräckligt ofördärfvad för att afsäga sig djäfvulen, världen och sitt eget kött!
Så rasade den bålde riddaren emot sig själf.
Men djupt under den sjudande strömmen af tankar lefde känslan sitt eget lif, helt och hållet oberörd af smädelserna och hånet.
Och den spred omkring sig i djupet någonting svalt och doftande, någonting af tystnaden och helgdagsron i en katolsk kyrka en sommardag, när de målade fönstren genomskimras af sol och helgonbilderna lysa förklarade på väggarna — och en aning om offertjänstens rökelse ännu sväfvar som ett skönjbart moln högst uppe under spetsbågshvalfvet — — och en ensam kvinna ligger på knä framför altaret — bedjande — med tårfyllda ögon— — —
Och riddaren steg af sin häst, och ur den rasande
Rolands rustning smög det sig fram ett blödigt barn.
Eric Lindenow satte sig gränsle öfver en stol vid fönstret och lät sitt hufvud sjunka ned mot fönsterposten.
Det snöade icke längre, himlen var klar, stjärnorna tindrade, och termometern hade sjunkit långt under nollpunkten.
Han kände frostens iskalla händer kring sin panna, smekande som en kvinnas händer; och han vaggades hän i gråtmilda drömmar.
Då hörde han snön skrika under ett par nattvandrares fötter, och strax därefter trängde ett par lallande röster upp till honom.
»Hör du, Blykrona,» sade Casimir Du Camp, »ser du att det lyser däruppe?
— Där bor Eric!» — Och så följde ett själlöst skratt i trio.
Casimir vinglade, stödd på två nyförvärfvade vänner.
Men när de närmade sig villan, försökte han lägga band på uppsluppenheten.
»Nu ska’ vi vara tysta,» sluddrade han.
»Inte tala för högt!
— — Se, grefvinnan — hustru min, förstår ni — hon sofver som en fågel — lätt som en fågel, förstår ni — — alldeles som en fågel.
Och därför ska’ ni ta’ mej fan vara tysta — och inte skräna, förstår ni!
För se hon tycker inte om skrän.
Och om jag är — lite full — det kan hon se genom fingrarne med, förstår du — Blyhatt!
Men om du också är full — då går det inte — — »
Eric stängde fönstret.
Han var genomfrusen; han ryste till.
Det var ingen vanlig kyla, han led af; det var en kyla genom märg och ben.
— Han tänkte på denne lallande faun och på sina egna drömmars drottning.
Hur var det möjligt, att hon kunde älska honom ännu, sedan hon sett honom en enda gång i detta tillstånd?
Hur var det möjligt, att hon någonsin kunnat älska honom!
Hvad kände hon väl i denna natt, när han trädde in i hennes rum med vinglande steg, väckte henne med sitt buller och intog sin plats vid hennes sida, förande med sig en atmosfär af sprit och tobaksångor — och somnade som ett själlöst, svettigt djur?
Kunde hon verkligen ännu ha en enda illusion i behåll?
— — Men Casimir hade dragit af sig stöflarne i tamburen och tassade så tyst som möjligt in i det lilla gårdsrummet, där han befallt sin betjänt att bädda de nätter, då han stannade länge ute och då han, af hänsyn till sin hustrus nattro, föredrog att gå till sängs i ensamheten.
Där sof han snart, till hälften afklädd, drinkarens dödlika sömn, och han vaknade icke ens, när ett häftigt men snart öfvergående illamående höll på att vända ut och in på hela hans kropp.
Han vaknade icke heller, när Marias kammarjungfru, som vanligt, steg in i rummet på morgonen för att utplåna spåren af nattens vederstyggligheter.
— Den unga flickan var sin matmor hjärtligt tillgifven och åtnjöt hennes förtroende i långt högre grad än någon annan af tjänarne.
Också förstod hon, att det skulle pina grefvinnan mindre, ifall ingen af de andra tjänarne fick veta någonting om dessa nattliga vederstyggligheter; därför utförde hon egenhändigt sin samaritan-gärning tidigt hvarje morgon.
Hon nämnde aldrig någonting till sin matmor därom; men det hade aldrig händt att icke grefvinnan, efter en sådan natt, gett henne ett par blanka silfverkronor.
I medio af april lämnade Casimir och Maria Stockholm, men dessförinnan hade de båda tagit löfte af Eric, att han skulle tillbringa någon tid af sommaren på Aspinge.
»Kom efter så snart du kan,» sade Maria när hon från kupéns fönster räckte honom sin hand till afsked.
Och tonfallet blef så varmt.
Detta var icke någon höflighetsfras; det var en omedelbar, uppriktig önskan.
Han misstog sig icke därpå — och han missuppfattade den icke.
De båda kusinerna hade under dessa månader kommit hvarandra mycket nära, men han visste, att förhållandet emellan dem aldrig kunde bli af annan art än det var.
Hennes känslolif var som en värld för sig, och allt hvad som fanns däri, tillhörde Casimir och endast Casimir.
Det var som en sluten cirkel, och Casimir var medelpunkten däri; men i periferien möttes hon och Eric, och i allt hvad som låg utanför det helgade området var förtroligheten emellan dem oinskränkt.
Eric nöjde sig med hvad som på detta sätt kom honom till del.
Hans kärlek formade sig efter hennes tillgifvenhet; han lärde sig kufva allt det fordrande och pockande i sin känsla, ty han visste, att en enda glimt af lidelse skulle vara nog att för alltid skrämma henne tillbaka.
— Då först skulle han bli riktigt fattig, fattigare än nu.
Nu njöt han åtminstone den förmånen att få vara i hennes närhet, att få sola sig i hennes tillgifvenhet.
Och det var som om hon meddelat honom något af sitt eget lugn; hans trötta hjärta hvilade ut däri som en blomma under höstens bleka sol.
Efter det hon rest föll ensamheten öfver honom som en kväfvande dimma.
Han försökte nog strida emot den, men den följde honom hvart han gick.
Han återtog sina vanor, han tvingade sitt lif in i den gamla strömfåran, där det glidit fram helt makligt, innan hon ånyo fördes i hans väg.
Men det hjälpte icke, ty allt hvad han själf älskade, hade också hon älskat, och de medel, med hvilka han eljes kunnat slå bort saknaden, gjorde den nu blott än mera häftig.
Han kunde icke höra musik numera utan att den längtan tonerna väckte till lif, öfverröstade nöjet och gjorde njutningen till ett lidande.
Och på samma sätt var det med allt annat.
Han fann sig afskuren från hvarje förströelse.
Han var fullkomligt bragt ur jämvikten.
Det var som om hans kropp blifvit beröfvad det bästa af sin näring och hans själ den atmosfär i hvilken den andades.