Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarför skulle Ni med Ert komedi-löfte uppväcka fåfänga förhoppningar för att sedan dag efter dag låta dem dö en långsam tvinsot under Er föraktfulla tystnad?
Ni är den starkare och jag den svagare, härvidlag, och derför – derför kan Ni handla som Ni gör, men det är just den tanken som kommer mitt blod att koka hvar gång jag tänker på Ert uppförande.
Jag kan nog föreställa mig att Ni – som så många – afskyr ”blåstrumpor”, och just detta var orsaken till mina antagna karlnamn, men det ger Er ingen rätt att bryta Ert ord, ty det jag skrifvit blir hvarken bättre eller sämre för det jag är en qvinna.
Jag frågar
Er ännu en gång om Ni vill låta mig få svar, penningar eller revers?
Sedan ämnar jag icke uppoffra flera 12 öre frimärken på saken, ty dels har Anna Nordqvist lofvat att påminna Er och dels kan jag ju sjelf göra mig påmint, genom brefkort.
Glömma mig får Ni icke.
”E.
A-n”.200
Om någon stege fram (till mig) med (rättighet till) denna uppfordran:
”Säg mig hvilket som är verklighet, säg mig hvad som är dikt.”
Då skulle jag önska att kunna svara:
”Jag vet icke – ty allt är sanning.”
– – – en viss någon, en herr Ahlgren som ingen känner, en opålitlig person, /odåga som är/ allestädes närvarande och ingenstädes till finnandes.
Men ni kan ju fråga Svensk folktidning som åtminstone har sett skuggsidan af honom.
Jag vet ej hur jag kom att tänka på den minst produktive men mest konstnärlige af vår tids skalder, I.P. Jacobsen.
Jag kan icke tänka mig denne författare arbetande under feberaktig oro och famlande brådska, men snarare med en samvetsgrann flits outtröttliga ihärdighet.
Det förefaller som om hvarje ord vore enkomt skapadt för den sammanställning hvartill han valt det, för att frambringa dessa färgskiftningar och ljusreflexer som tyckas hemtade från fantasiens féverld och hvarmed han dock förstår framtrolla den påtagligaste verklighet.
Och då han talar om döden – ”den vanskelige Død” – ligger der en samlad kraft, ett tillkämpadt lugn i hans ord som är af en förunderlig verkan just derför att man genom den dämpade tonen får en förnimmelse af hvilket djupt allvar de innebära för författaren sjelf.
Det är som hade han icke hjerta att framställa den i all dess nakna förfärlighet, fast han sjelf gjort sig förtrolig dermed, och derför kastade ett skylande hölje öfver dess qvalfulla ryckningar.201
I går var här en gammal döf gubbe som är god vän till Christian och som fordom varit vaktmästare i diskonten.
Han talde sjelf om att han vid 63 års ålder gift sig med en flicka på 20 år.
Nu ha de varit gifta i 7 år.
Hon är 27 och han 70.
De ha 3 barn om 6, 4 och 1 års ålder.
En 4-årig flicka är döfstum.
Naturligtvis efter gubbstuten.
Han är lång och mager.
Tandlös, skallig, med stripiga, grå hårtestar framdragna vid öronen och upphöjda ådror från tinningarne löpande uppåt den kala hjessan.
Händerna magra, vissnade och alltid blåfrusna.
Kan man kalla det äktenskap att han af prestens ord bundit vid sig en ung qvinna?
Om barnen sade han:
”Man skulle icke trott att der funnes någon sådan möjlighet vid mina år, men min hustru är ung, kraftig och liffull i alla afseenden.”
Jag hörde på honom med en känsla af djup vämjelse, djupare än jag i ord kan uttrycka.
Att ega fräckhet nog till att kalla en qvinna sin hustru när han är gammal nog att vara hennes morfar!
Att bryta naturens egna bud och tro sig ha rätt att göra det derföre att verldslig lag sådant tillåter!
Jag har aldrig sett någon menniska hvars oförskämdhet så slagit mig med häpnad, som denne gubbes.
Det är icke så utan att jag inför det oförtjenta fötroende Ni hyser till mina kunskaper känner mig en smula brydd, ty jag märker att Ni öfverskattar dem.
Då Ni emellertid just i följe deraf /häraf/ icke skulle kunna uppfatta ett afslag annorlunda än som bristande tillmötesgående å min sida, har jag icke annan råd än att – ehuru med en viss bäfvan – skrida till utöfning af en lärares kall.
Men innan dess – och en gång för alla – ber jag
Er komma ihåg att jag är en autodidakt, en som tum för tum på egen hand måst tilkämpa sig sitt vetande, min metod blir således ej den häfdvunna, så att säga ”lagliga” pedagogiens, och skulle den af någon pedagog ex professo förkastas, har jag intet att försvara mig med annat än att jag gjort efter bästa förmåga, samt att jag aldrig sökt förgylla den.
Om jag får säga min mening rent ut, och det måste jag om jag skall kunna vara Er till nytta, så ligger bristen hos Er svenska mindre i teorien än i praktiken.
Ert skriftspråk är för tungt.
Ni saknar öfning, se der hela saken!
Lectionerna böra således mindre bestå i att läsa grammatik än i att skrifva; dels i form af bref, dels uppsatser.
Det är också detta jag ämnar föreslå, men det kommer att kosta Er arbete.
Etc.202
”Då var det för tidigt, ty jag älskade icke; nu är det för sent, ty jag har lärt att reflektera.”
På ett bondbröllop der ”damerna” voro uppsträckta i blommor på håret och ”herrarne ” i hvita handskar sade en af de senare till sin syster, som höll sin sofvande lille son i knät:
”Hodent e de mä din torscheman?”
(Hur är det med din tröskeman?)
”Jag passar icke för äkta ståndet,” sade hon leende.
”Om du icke varit min syster skulle jag haft lust att öfverbevisa dig om motsatsen,” svarade han.
Man bör aldrig försöka att med sitt eget ansigtsuttryck återgifva tankar och stämningar hvilka icke härleda sig direkt från de yttre omgifningarne, ty om stämningen uppstått genom en kedja af idéassociationer inom en sjelf, står åskådaren ju fullkomligt oberörd deraf, och man blir lätt missförstådd.
Hon syntes intelligent och hennes omdömen voro ovanligt klara för att vara en qvinnas, men hon afgaf dem med en viss skygghet.
Detta var hans tanke första gången han såg henne.
Det var på en supé och hennes man var icke med.
Andra gången föreföll hon som ett sjåp.
Då var mannen med.
Tredje gången råkade han och mannen i dispyt och då fick han lösning på gåtan.
Det är någonting klemigt i Mammas karaktär.
Så tycker hon t. ex. att man icke behöfver spela skalor emedan det är ”tråkigt”.
Om en läkare förordnar någon behandling anser hon att invändningen ”det gör ondt” skall vara alldeles tillräcklig för att patienten skall få slippa.
27.9 1883.
Lundegårdhs, Thedenius’, Skröders och Palmens voro här igår.203
Ungdomen hade dragit sig in i förmaket.
Anna Erika satt naturligtvis och teg, som hon gör för det mesta när der är främmande personer närvarande.
Rätt som hon satt med händerna korslagda i knät ryter Axel Lundegård till:
”Kan Ni då icke hålla händerna på något ledigare sätt!”
Anna E. blef så häpen att hon strax icke sade något, men då hon hemtat sig antog hon samma ställning som Lundegård, nämligen med ena handen der byxfickan har sin plats och den andra utsträckt på ett bord.
”Kanske denhär ställningen är ledigare,” sade hon.
”Skall den vara en härmning af min, så är den åtminstone misslyckad,” fräste han.204
Senare skulle de visa prof på att med förbundna ögon söka upp någonting under det två eller tre personer med sina händer bilda en magnetisk kedja kring lifvet på den sökande.
Det var Uno som gick, Anna Palm och Lundegård som höll.
Uno gick åt fel håll.
”Tänk!” sade Anna Palm till L., under det hennes egna ögon stirrade som en besatts.
”Jag tänker,” svarade L. med sin mörkt ironiska min.
”Nej, ni tänker inte riktigt.”
”Jag tänker bättre än ni.”
”Ja, men hvad tänker ni på?”
”Hur väl detta måtte taga sig ut.”
Den lille tjocke ”postmästaren” stod midt på golfvet med bindel för ögonen, Anna Palm och L. med händerna under hans rock, som hängde ut öfver deras armar som en fågelstjert.205
Anna Palm tog upp råd till hr.
Jag rådde honom att äfven utsätta öster på sin kompass.
Då leken var slut kom han och begärde ”förklaring” öfver rådet.
Jag sade honom att vi bo i öster, räknadt från prestgården.
Då gick der upp ett ljus för honom.
När han tog afsked sade han: ”Jag skall bedja att jag får följa det der rådet.”
”Gerna, det var just meningen,” svarade jag.
Uno hade applåderat då rådet sagts upp och när de främmande voro gångna frågade jag hvad han trodde att jag menat.
Han hade tänkt att jag menade att L. bordt välja Aachen (kurort för syfilis-patienter) i stället för Lysekil, der han legat och badat i sommar.
Det är således [i] den sjukdomen han är så dålig att han icke kan resa till akademien i denna terminen!
Redan då han for till Lysekil hörde jag
Uno slå på den strängen, men var icke riktigt säker på att det var just det han menade.206
”Fina” kom med lykta för att hemta fru Lundegård och A.E. såg att Uno hviskade något i hennes öra då han gick förbi, förmodligen ett möte.207
På den mycket omtalade stora Murmanska middagen i Ramlösa var äfven en viss fröken Beate Murman.
Fin och stilig i svart atlasklädning, m.m., hvad dertill hörer.
Damerna drucko emellertid mycket vin och så blefvo de fulla, alldeles som fru Svedenborg hos kapten Bomans.
När damerna blefvo rusiga togo herrarne närgångna och A.E. såg tvenne par, hvilka icke voro förlofvade, sitta med armarne om hvarandras lif.
Beate M. var en del af ena paret, häradshöfding Johan Larsson af det andra.
Fru Hilda var förbittrad, ty hon tycker att allt skall gå anständigt och reputerligt till.
Nämnde Joh.
Larsson är nu gift med en älskarinna som hade först ett barn med honom och sedan fick ett till, men detta ville icke presten döpa utan om Larsson gifte sig med fästmön.
Om en man förför en qvinna under bevisligt äktenskapslöfte är lagen sträng:
Antingen årligt underhåll åt henne och barnen eller också äktenskap.208
Härom dagen hade Justus och Axel Lundegård råkat i dispyt borta till Palmens angående den senares åsigter rörande äktenskapet m. m.
”De der idéerna gå bort med tiden,” sade Justus, ”när du varit lite mer ute och blifvit äldre dunsta de bort af sig sjelfva.”
”Ja så tror du, derför att du aldrig sjelf haft några idealer.”
”Jag räknar det som en heder att jag icke kan skryta med att ha haft så många som du.”
”Jag menar icke kött-idealer.”
”Kanske icke kött men fläsk,” svarade Justus torrt.
28.9 1883.
Uno berättade i dag att Axel Lundegård reste hemifrån i går, för att icke mera återvända.
Han och fadren hade kommit i ordvexling derför att sonen ville ha penningar att fortsätta sina studier för, följden blef en brytning.
Ingen vet hvart
Axel rest men Uno hade några rader från Justus i går, deri denne bad att få femtio kr. af tafvelpengarne ty han och brodren ämnade resa bort samt äfven göra en tripp till Köpenhamn.
Vid frukostbordet afhandlade vi detta ämne och Uno uttryckte sin undran öfver hvad der månde bli af den unge mannen.
Jag gissade att han blir en ”röd” tidningsskrifvare.
Framtiden får visa om jag har rätt.
Det är stor skilnad på att tala om småfolk och storfolk.
Om de förra kan man säga hvad man vill, ogeneradt presentera dem i tidningar och böcker, utan att någon gör sak om det.
Signalementet passar också in på hundrade, namnen med, der finnes tjogtals af dem i hvarje socken.
Med storfolk är det deremot helt vanskligt och i hvarje ögonblick måste man tänka på att modellstudien icke får blifva ett porträtt.
Det är som att gå på nattgammal is, man kan vänta sig en kall öfversköljning när som helst.
L.P.s recept på brefskrifning.
Man börjar med en aforism, en paradox om man så vill, eller i alla händelser med ett originelt yttrande som slår an och med ens griper läsarens intresse.
Derefter kommer det hvarom man egentligen skrifver eller allt hvad man har att framställa och berätta.
Till sist afslutar men med några hjertliga ord, hvilka fullborda det behagliga intrycket genom att qvarlemna ett varmt, vänligt minne.
Hon såg en främling i trädgården.
En gammal man som såg helt prydlig ut och såg sig omkring som en den der sett stället för många år sedan och så betraktar alla de förändringar som inträdt.
Förgäfves sökte hon genom otaliga frågor få reda på främlingen, men ingen kände honom.
När han gick sprang hon från det ena fönstret till det andra och vid det sista kröp hon upp och ned längs fönsterbågen som en mask, bara för att uppfånga ännu en skymt af honom.
Den döfve vaktmästare Pålsson sade om en kassör i diskonten hvilken blifvit afskedad och som han aldrig kunnat tåla derför att han ej varit tillräckligt vörnadsfull emot herr vaktmästaren:
”Han var döf också och det är naturligtvis rysligt obehagligt för folk att nödgas stå och skrika till en döf kassör för att få sina pengar.”209
”Människor som äro begåfvade med fantasi lära lättare språk än andra”:
Parerga und Paralipomena, ”ty med det nya ordet förbinda de strax bilden af tinget, medan de andra endast förbinda det equivalenta ordet i deras eget språk dermed.”210
Mamma har ibland talat om en mycket oärlig inspektor som snöt sin husbonde och lefde som en herreman.
I all sin oärlighet var han omtyckt af husbonde och bekanta för sin aldrig svikande godmodighet.
Der måtte ha gömt sig något af en Falstaff i honom.
Han hade ofta främmande och bjöd på fin och riklig förplägning, men då han bjöd brukade han säga:
”Kom hem till mig och ät sill och potatis i qväll.”
Sedan han snutit sin husbonde så att denne ändtligen förlorade tålamodet och afsatte honom från hans plats, gjorde han ännu kalaser, fast de voro något enklare, men när han bjöd sade han:
”Förr bjöd jag på sill och potatis, men nu har tiderna vändt sig så att jag får nöja mig med att bjuda på potatisskal.
Mycket välkommen.
En gång körde han under sin välmaktstid förbi min morfar och bjöd honom sitta upp bredvid honom i den gentila täckvagnen.
”Så fint är jag minsann icke van att åka,” sade morfar då de åkt lite.
”En dålig tiggare som inte har någon glad dag,” blef svaret.211
”Det skulle vara bra att köpa böcker, om man tillika kunde köpa tid till att läsa dem, men ofta förvexlar man det, att man köper böckerna, med att man tillegnar sig deras innehåll.”
Schopenhauer.
Om Gösta och Pernilla.
”Säg mig hvad de sade om mig annars berättar jag aldrig fler historier om Gösta och Pernilla.”
”Det bryr jag mig icke om, ty nu kan du icke fler.”
”Jo, jag kan finna upp.”
Huru ytterst försigtig en styfmor måste vara om hon ej af styfbarnen vill anses partisk blef jag nyligen erinrad om genom följande exempel:
Hilma hade fått en ny klädning, så mycket på billighet som möjligt, men derför att tyget var en stuf och i följe deraf otillräckligt, hade vi måst taga dess mer af besättningstyget, hvilket, äfven det, var billigt.
Mathilda fick se klädningen färdigsydd utropade hon:
”Nej så vacker!
Det är minsann annorlunda än då vi voro barn, vi fingo nog nöja oss med en slät klädning och en garnering nerevid.”
Och detta fastän hon från början vetat att tygstufven omöjligt kunde räcka till en klädning utan hjelp af besättningen!
Det andra exemplet var när
Hilma fick en skolväska som kostade 50 öre och Mathilda sade:
”Kors!
Jag blef minsann aldrig så förmögen att jag kunde hålla mig med skolväska under min skoltid, och det fastän de andra gingo och stornade sig med sådana.”
Anna Erika talade om att på den förut omtalade Murmanska middagen i Ramlösa var ett danskt herrskap, mycket rikt och egentligen hedersgästerna för hvilkas skull tillställningen kommit till stånd.
Herr grosshandlaren, eller hvad han var, klingade naturligtvis med alla som bad att ”få dricka ett glas” med honom och följden blef att han kom i en mer än lifvad sinnesstämning.
Så höll han tal, det ena efter det andra och när musiken spelade upp och dansen började ville han vara med, bjöd så enträget upp sin fru att hon slutligen skulle försöka att dansa men han blef stående på ett ställe utan att kunna snurra eller komma framåt.
Då sprang hon ifrån honom och när han vidare envisades sade hon tvärt nej.
När han gick vände hon sig skrattande till en af sina grannar och sade: ”Jeg kunde jo ikke faa Mensket rundt.”
När Fia tycker illa om någon så får han icke vara treflig eller angenäm.
Hon har ett eget sätt att knycka med nacken och dra munnen till ett försmädligt leende, hvilket innebär den kraftigaste protest om någon yttrar sig fördelaktigt om ifrågavarande person.
Hon kan aldrig glömma att Lars
Peter talade om att han blifvit våt om ena foten under vår resa till Hårderup, och hon fann det ytterst märkvärdigt att Hildegaard lånade en torr strumpa åt honom.
”Han har en sådan vana att hemma betraktas som hufvudpersonen att han icke kan låta bli att anse sig vara det då han kommer bort också,” sade hon.
”Ja det var ett rysligt fjäsk,” medgaf herr Phil, ”skulle en landtman göra så mycken affär af hvar gång han blef en smula våt om fötterna så vore det icke godt.”
Under samtalets gång var der någon som sade att han är så treflig.
”Ja han skall väl vara det,” inkastade Fia med sin välkända knyck på nacken, ”men jag förstår mig åtminstone icke på hans humor.”
Sista ordet uttalades med ironisk betoning.212
Samma gång var det något som
Mamma helt vänligt bad
Fia om, strax denna var kommen.
I en ton som ville hon bitas oaktadt den tillgjordt vänliga tonen:
”Låg mig bara få hatten af så skall jag göra hvad Mamma vill.”
Bönen skulle antyda hurusom Mamma är så fordrande att dottren måste särskildt tigga om så mycket tid att hon kunde taga hatten af sig.
8.10 1883.
I dag är jag kommen upp i riktig ”otta”, emedan Christian hela natten ideligen väckt mig med hostande, snarkningar eller flåsande.
Till slut blef jag så uttröttad, att jag lät kalla fru Berlin och steg upp.
En gammal man, som vill göra sig angenäm för någon, bör synbarligen icke välja denne någon till sin sängkammar-kamrat, det är allt hvad man kan lära häraf.
Fadren. ”Gack ud ette min paraplöj.”
Jens.
”Ne min Gud o själ gör jag ej.”
Fadren.
”Sattan te paug så qveck!”
(Morbror Nils’ historia.)213
”Gu ske lof att Bruun kom med!”
Rådman Qvidings i Malmö.
Han har ett landtställe nere vid sjön, då det var anlagt kallade han det ”Sjölunda”, men då de planterade träden sågo så ömkliga [ut] att der fans ringa utsigter för att de någonsin skulle bilda en lund så förändrade rådmannens vänner ställets namn till ”Ingalunda”.
Efter några år syntes träden få en smula fart och då förändrades namnet till ”Någorlunda”.
Qvidings och Eckerströms äro rätt mycket tillhopa, men för resten umgås Qvidings nästan icke alls.
De ha två döttrar af hvilka den ena är något öfver tjugo år, den andra endast 14 – 15.
Den äldsta ligger i Stockholm för att måla, ingen af dem har någonsin gått i skola, utan frun har sjelf undervisat dem.
Hon har egnat hela sitt lif åt deras uppfostran och intet orent har fått tränga till dem.
Den yngsta flickan har ännu icke varit ute i verlden och har inga jemnåriga bekanta.
Hemmet är komfortabelt och der fins öfverflöd på lektyr.
Barnet har proppat sig hufvudet fullt af sagor, skaldestycken och berättelser.
I sång och dikt är hon hemmastadd, men af lifvet har hon intet sett annat än sitt tysta hem och den ende karl hon känner är hennes originelle far.
Bröder har hon aldrig haft.
En gång fru Eckerström var der hade hon dukat ett bord, det var för sex inbillade bröder, hvilka hon låtsade ha kommit hem efter många faror och bedrifter och så liflig var hennes inbillning att hon nämnde dem vid namn, bjöd dem af sina rätter, allt under det hon konverserade på det allra lifligaste med bröderna, hvilka tycktes vara henne mycket kära.
Hennes ansigtsspel var dervid helt rörligt, just som om hon utbytt leenden och blickar med någon.
Fru Eckerström blef nästan hemsk till mods dervid och började frukta att flickan till slut kunde bli rubbad till förståndet genom att så uteslutande lefva i inbillningens verld.
Der lär vara en syster till frun i huset, hvilken hjelper henne med både hushållet och barnens uppfostran.
De äro för ingen del läsare och jag tror att flickorna få gå med föräldrarna på teatern rätt ofta.214
Gubben är mycket egen.
Han skall vara en glad sällskapskarl när han kommer ut ibland menniskor, men han söker intet sällskap.
Han har öfre våningen, bestående af 7 rum, till sin disposition.
Familjen har hela nedre våningen.
Han ”bor” i alla sina rum och är än i det ena, än i det andra liksom Kirkegaard.
Han tillbringar tiden med att läsa, tänka och skrifva.
Han har gifvit ut böcker, men för dem skäms hans fruntimmer, ty han säger däri att äktenskap icke borde finnas, samt att barnen borde uppfostras på statens bekostnad.
Han står på god fot med familjen och håller ofantligt mycket af barnen.
Hvar dag tar han sig en promenad genom de gamla promenaderna kring staden, icke mer och icke mindre.
När han går vexlar han en krona till 10 öringar och dem skänker han åt fattiga barn på sin väg, när kronan är slut gifver han icke mer och tar heller aldrig hem någon tioöring.
Lördag har han ”klubb”.
D.v.s frun anrättar den spelendidaste måltid hon kan, med vildt, vin, blommor och festlig upplysning nere i familjens våning.
Då kommer gubben ned; han är ”klubbens” enda medlem.
När han ätit tar han sin tömda birbutelj, lägger den på golfvet och sparkar till den så att den rullar bort till köksdörren, det är signalen till att måltiden är slut.
När vi sist voro i Malmö hade Otto Collin fått en lång pipa af sin fader, och den pipan var hans stolthet.
Han ville ju ofantligt gerna visa henne, men det kunde ju icke gå an att komma rökande in i damsällskap.
Derför öppnade han dörren, naturligtvis stickande pipan före, låtsade sig blifva öfverraskad af att finna oss der, helsade så gentlemannalikt det var honom möjligt med hans otympliga figur, och sväfvade så genom rummet, hållande pipan i handen som en prestaf men ändå så att den skulle föreställas vara dold för våra blickar.
Vi skrattade naturligtvis [vilket] icke hindrade att han upprepade manövern flera gånger.
Följande dag förekoms han af L.P., som öppnade dörren till oss och ropade:
”Mitt herrskap, herr Collin röker cigarett idag.”
Derpå vände han sig emot den unge mannen och sade med förekommande vänlighet:
”Nu behöfver du icke gå in, ty jag har anmält för damerna att du rökar.”215
Uno slår sig ut för en piga i prestgården, som heter Fina.
När Anna Erika var här hade hon fått reda på detta och äfven lärt sig känna skatten så att hon gjorde mig uppmärksam på henne när hon kom för att hemta fru Lundegård.
Det är märkvärdigt hvad Anna Erika har en snabb iakttagelseförmåga!
Uno skäms en liten smula för sin kurtis, men inte så mycket.
Härom dagen nämnde han att fr.
Ågren är grå på honom.
”Hvarför det?” sporde jag.
”Åh det var jag som var oförskämd emot henne en gång.”
”Hur kunde det komma?”
”Det var väl någonting om
Fina,” framkastade Mathilda.
”På sätt och vis, ja,” sade Uno, på en gång skamflat och skrattsjuk,
”Det var ett misstag.”
”Ah, ett misstag!”
”Ja, hon gick på kyrkogården och jag trodde att det var någon annan – – – ”
”Så tokigt!”
”Ågren gick der naturligtvis också och väntade, fast icke på mig.
Fina, sade jag och kom i detsamma fram till henne, men märkte i det samma mitt misstag, fortsatte ändå och sade: jaså är det ni Sanna, hvarpå jag började prata en hel hop goja, men hon blef ond så att hon fräste.”216
Man säger att Axel Lundegård är stygg mot pigorna både på det viset att han kurtiserar dem samt så att han är oförskämdt kommenderande mot dem, behandlar dem med öfversitteri och vill ha mycken uppassning.
Han lär visst ha tagit ett lån innan han reste till Lysekil och fadern står i borgen derför.
Det påstås att badsejouren gick till 700 kr.
Sant är åtminstone att han gjorde af med så många penningar han hade der uppe, och måste skrifva hem till fadren för att få mera, ty han hade icke så mycket att han kunde komma derifrån.
Fadren lemnade brefvet obesvaradt och det hade gjort sonen mycket ondt.
Jag tror att det var Justus som skickade honom penningar till hemresan.
Fadren var mycket ond derför att han förslösat alla penningarne och han sade till modren:
”Jag vill icke se honom mera för mina ögon, han får icke komma in, jag tål honom icke.”
Om detta visste sonen ingenting och modren satt i fönstret och såg när han kom gående öfver gården, stolt och glad som en triumfator, han såg upp och helsade, men hon skyndade ned för att säga honom hur sakerna stodo.
Alldenstund fadren hade förbjudit honom att komma för hans åsyn gick modren upp med honom på sönernas rum i flygelbyggnaden och berättade allt.
Han var visserligen något nedslagen af fadrens vrede men stursk nog att säga:
”det var ju icke pappas pengar”, hvarpå hon erinrade honom om att fadren stod som borgen och troligtvis blef den som kom att betala.
Hur det nu var åvägabragtes ett slags försoning, förhållandet var dock icke som förut.
Axel har alltid varit kyrkoherdens älsklingsbarn.
En dag hade båda föräldrarne varit inne i fruns sängkammare utan att veta det Axel satt i rummet utanför.