Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ju närmare han nalkades den skånska vallen, dess klarare tycktes det honom, att det gällde en landstigning bland fiender.
Han mindes den tidiga morgon vid Karlbergs kungsgård, då han, innan farmodern och systrarna ännu vaknat, smög sig utför trappan med Hultman och red bort till kriget.
Han ville icke återse de kända ansiktena.
Han ville icke rida genom Stockholms gator och se folket med beckfacklor hälsa en väderdrifven och skeppsbruten konung.
Väl såg han, att dessa svenskar alltjämt läto sitt lif för honom och för det stycke land, som ännu var deras, men han visste också att många bland dem i sina stilla böner anropade Gud att gifva honom en bråd död.
Han såg det allt lika klart som han förr gått skumögd.
Han tänkte icke på fred och försoning.
Han kunde icke glömma, att de tusen, som följt honom, fått sin kula, att hans folks gråt och välsignelser mjukt bäddat deras öfvervuxna grafvar, att de blifvit heliga män, hvilkas synder glömdes men dygder prisades.
För en krigare fanns det blott två vägar till försoning med Gud och människor, och det var segern eller banesåret.
När han i strömmande nattregn steg i land på den skånska vallen knäböjde han icke och drog ingen suck af vemod eller lättnad.
Brådskande och utan ett enda ord gick han till en stor sten, som kallades Stafsten.
Han, ryttaren från Demotica, soldaten, hvilken obekymradt lagt sig till sömn på snödrifvan, glömde sig i denna stund så helt, att han i lä bakom en sten sökte skydd mot några menlösa vattendroppar.
Där blef han stående.
Det ringde icke i kyrkorna.
Det fejades och eldades icke på kungsgårdarna.
Medan nattregnet plaskade i takrännorna, sofvo svenskarna i sina hem och anade icke att deras konung efter femton år af sagolika segrar och namnlöst elände och med misslyckandets vrede i sin själ, nu trampade sitt rikes jord, mottagen och hälsad af ingen.
Han såg icke längre tillbaka, endast framåt.
Hämd!
Det ordet svingade hans tanke som en hammare, hämd på löftesbrytarna, hämd på den värld som gjort honom till en flyktig ömkling utan mynt, utan makt ... men en stor, konungslig hämd!
Han visste att nästa dag många af hans undersåtar skulle jubla men också att många darrande skulle spå om galgar och stupstockar.
Han log däråt.
Hans förbittring var blygselns och den sårade kärlekens.
Det var därför han i de sista år så undvikande hade talat om Sverige.
Han ville straffa och besegra dessa sista fiender, men icke på afrättsplatsen.
Lugnt och befallande ärnade han trampa den mark, som de varit nära att rycka från honom.
Han ville ställa sig bland de dystra ansiktena.
Lika sorglöst som en herde bland skogens buskar ville han sofva midt ibland de sammansvurna, om där funnos några, och ännu en gång tvinga dem att sänka fanorna och följa honom dit han gick.
Han ville besegra de svenska fienderna genom att visa dem, att de ännu voro honom trogna.
Dagen begynte gry, och några jordarbetare kommo på fältet, men alla färger lyste så hårda och starka.
Allt tycktes så kallt och främmande.
– Är då detta Sverige, – mumlade Rosen bakom sin uppslagna krage.
– Jag känner det knappt längre igen!
– Era ögon äro röda af blåsten, – svarade konungen.
Därefter tillade han:
– Om vi inte känna igen allt här hemma, så skola andra känna igen oss!
Han lät en af jordarbetarna visa vägen fram till Trelleborg.
Med lugnaste ansikte talade han om sin trängtan att få träffa de lärda professorerna i Lund och den store Polhem, som skulle hjälpa honom att bygga en kanal tvärs igenom Sverige.
I rikets nedersta hörn gingo de tre herrarna mellan småstadens plank och sofvande kojor likt skeppsbrutna äfventyrare som blifvit främmande i eget land, och under den djupt neddragna hatten grät Rosen som ett barn.
När då konungen skulle gifva vägvisaren hans lön, märkte han att alla dukaterna blifvit bortskänkta under färden.
Han hittade endast det turkiska mynt, som Grothusen fört med sig i trumman och skickat honom med en önskan, att det guldet en gång i fredliga år måtte smältas till en hederlig svensk penning.
Det var konungens sista mynt, och det var icke hans, ty det hade lånats af en turkisk jude.
Utan ett ord lade han det främmande myntet i den svenske bondesonens hand.
BLAND SVENSKA SKÄREN.
Från värdshus till värdshus tågade de hem vandrande svenska krigarna i dammiga kläder och söndertrampade skodon.
På kärran framför dem skakade de finska kvinnor, som konungen friköpt från turkarna och bortgift med sina soldater, och bredvid i halmen under vagnssätet stod buren med kameleonterna, som magister Eneman hämtat från Asien.
Kärran med kvinnorna blef snart efter och djuren blefvo döda, men mellan de solbruna soldaterna och stallknektarna leddes ännu Brandklipparen, fast trött af år och med stel gång och utan att längre bära någon segrande hjälte i sadeln.
Ett stycke före alla de andra gick beständigt en lång mager man med fredlösa ögon och rynkig panna.
Hans kind var mörk som bark, men tänderna blänkte i det gråsprängda skägget, som han icke gaf sig tid att låta bortskära, och själf hade han hvarken knif eller sax.
Den uslaste vägstrykare skulle ha ratat hans nedstänkta rock, men allt hvad han ägde förde han med sig – och det var en säck och en påk.
Väl hade just han vid färdens begynnelse blifvit kringskickad att uppnegociera penningar, men de voro länge sedan strödda för vinden.
För att icke främlingar skulle peka finger åt hans fattigdom och åt hans land kallade han sig simpel soldat, men han var lifdrabant och hette Ehrensköld.
I sin ungdom hade han en oktobernatt nedstuckit en fänrik Gyllenstjerna, och ännu fladdrade hans sinne så skiftande, att fast han var den muntraste vid ölkannan, låg han om natten vaken i oroliga tankar.
Knappast lyste dagningen, innan han med sin träpåk bultade i härbergets golf för att väcka kamraterna.
När den uttröttade skaran om kvällen samlades kring bordet i värdshussalen, förblef han stående och höjde lusteligen kannan för alla de nyfikna, som utifrån klättrade upp i fönstren.
– Si, si! – hviskade åskådarna.
– Hvart ärr på dessa mäns ansikten och händer är en saga om en bragd.
Det är de återvändande hjältarna från Ilion!
Därefter tillade de, när de på gården sågo Brandklipparens stela skridt:
– Och trähästen ha de tagit med sig!
Men då berättade Ehrensköld att det var Brandklipparen, och medan högborna grefvinnor stego ur vagnen med bröd och socker för att kunna få berätta för sina efterkommande, att Brandklipparen en gång ätit ur deras hand, tömde han kannan i botten och bultade i bordet till tecken att kamraterna åter skulle bryta upp.
– För din hemsjukas skull unnar du oss hvarken att sitta eller sofva, – knotade kamraterna.
– Anrättas en måltid, ropar du strax åt oss att stiga upp och gå vidare innan köttet ens blifvit förskuret ...
Då blef han misstrogen och hatfull mot sina forna vänner, och en morgon smög han sig bort före de andra.
Han behöfde knappast läsa på vägvisartaflorna eller spörja.
Han visste att han gick mot norr, att han alltid vek af den ginaste vägen.
År efter år hade hemsjukan blifvit honom allt mer öfvermäktig, och då nu hvart steg ändtligen förde honom närmare mot de bygder, om hvilka han aldrig talade men på hvilka han beständigt grubblade, växte endast hans längtan i styrka.
Ibland kunde han stanna med händerna korsade öfver påken och stirra på vägen, men utan att han själf visste därom begynte han så åter att gå och gå.
Hände det en regnig natt att han med hårda ord blef bortvisad från en dörr, där han ödmjukat sig och kallat sig en fattig svensk trosskusk, som bad att få ett stycke bröd vid den värmande brasan, då glömde han, att han icke längre var på krigsstråt.
Såg han då genom fönstret brödkakorna och mjölkskålen på bordet i skenet från spiselglöden, böjde han upp blyremsorna och plockade ut ett par tre små rutor och tog för sig så mycket af anrättningarna, som han kunde räcka.
Men bäst som han stillade sin törst och stoppade säcken full med brödbitar, kom han ihåg att han var god krigsman och stack, innan han gick, in påken och dref den så dundrande hårdt i bordet, att skålar och kakor hoppade.
Då förstod husfolket, som sprang till från alla sidor, att det inte var någon vanlig tjuf.
Före de andra kom han till Stralsund, men staden gaf sig åt fienderna, och deras flottor spärrade Östersjön.
Efter många äfventyr hittade han ändtligen i Amsterdam en holländsk smack, som låg färdig att afsegla till Bohuslän, och var han då så medtagen att han bäddades under skepparens lapptäcke på halmen nere i kajutan.
Men så snart han hörde ankarspelet knarra, stötte han med påken i kajutstaket och kallade på skepparen.
– Kära far, när I får känning på de svenska skären, skall
I låta mig därom veta, så att jag får ansa skägg och klädsel och gå upp på däck.
Skepparen lofvade att göra honom till viljes, men knappast stod han på däcket innan det åter bultade i kajutstaket.
– Hemåt, hemåt ... – stammade Ehrensköld och tog skepparen vid handen.
– I har berest hafven och pröfvat många ting, far.
Säg mig, hvaraf kommer dock denna sinnenas villa, som vållar att man måste veta sig hemma för att kunna hålla fred med sig själf?
Där nere hos turken, när salig
Funcken blef död i febern, anförde jag vakten vid begrafningen, men tro mig, jag kunde knappast hålla pliten eller minnas kommandoorden ...
Stenarna lågo så hvita ... cypresserna stodo så likgiltiga ...
Om jag själf blifvit lagd på det rummet, jag skulle inte kunna sofva roligt.
Jag skulle rifva upp mullen öfver mitt hufvud och anropa Herren Gud om barmhärtighet ...
Skepparen svarade:
– Har inte samma fadershand skapat hvart stycke af jorden och till och med de svaga bräder, som nu bära oss i stormen?
Vänd er mot väggen och hvila ut!
I krigsfolk till lands ären släta sjömän, och vi få hårdt väder.
Redan tidigt den nästa dagen, då skepparen stod hos rodermannen, hörde han nya knackningar i kajutstaket.
– Jag har en kula här under refbenen, – sade Ehrensköld, – och jag har aldrig rätt förstått om det är den eller hemsjukan, som så medtagit min sundhet att jag nu inte utan vedermöda kan hålla mig upprätt.
Just vid denna tid på morgonen, då det är halfljust men solen ännu icke upprunnen, är hemsjukans timme.
Det blef en orolig färd, och sjöarna dånade.
En natt kom skepparen i kajutstrappan med en hornlykta och lyste på Ehrensköld.
Han satt vaken i halmen med påken bredvid sig och säcken som kudde, och hans hår var nu så långt att det hängde öfver öronen.
– Nådig herre, – begynte skepparen och fäste lyktan på takkroken.
– Vi äro nu vid de svenska skären utanför Uddevalla, men stormen ligger svårt på och natten är disig och svart ...
Vi få vända och hålla till hafs och invänta klarare luft.
– Ja, vänd smacken, du! –ropade
Ehrensköld så att det klang genom kajutan.
– Jag vill inte hem!
Nej, nej ... hvad har jag väl hemma att beställa!
I Kalmare kyrka ligger min far, och hans vapen sitter på muren ... bror min är i fångenskapen ... småsystrarna ha blifvit stora och gifta och gamla ...
De äro inte mer de samma ...
Småsystrarna finnas inte längre till ...
Hemmet finns inte längre till ...
Med sådana ord svarade han skepparen, men då denne ville gå, höll han honom fast i rockärmen.
– Hör inte på mig! – sade han.
– Håll I tappert samma kurs som förut.
En braf soldat får inte efter lång och redlig tjänst hos sin konung komma hem som en poltron!
– Och smacken då, nådig herre?
Den är min enda ägodel, och öfver den har jag att befalla.
Nog tycker jag mig se båksken i nordost, men skärgården är här farlig och full af kapare, som sätta ut villeldar.
Ehrensköld var icke längre någon skröpling.
Han satt upprätt med ena benet ur bädden och höll skepparen järnhårdt fast.
– Aktar
I något en officers vilja, så segla på!
Väl äger jag här intet annat att gifva er än de arma paltor, som jag ändock med heder skall bära, när jag väl går i land, men vid Kalmare stad har jag en liten gård, så framt den ej blifvit mig fråntagen.
Den skall
I få som gäld, om skutan går i kvaf.
Skepparen trodde, att hemsjukan släckt hans förstånd och han visste godt, att blef rodret icke omkastadt i tid, så voro klipporna nära.
Han brottades för att göra sig lös.
Rockärmen brast vid axelsömmen, och med naken arm sprang han till trappan.
En stöt skakade skeppet så häftigt, att ljuset föll omkull i lyktan och slocknade.
Där, herre, har I de svenska skären!
– Då må denna stund vara välsignad.
Sedan jag var barn har jag ingen morgon med lättare sinne sprungit ur bädden.
Ehrensköld hörde skott och handgemäng.
Han tog säcken och påken och klättrade upp till det islupna däcket.
Sjöarna slogo öfver honom, men dagningen bröt fram genom snödiset, och han såg, att fartyget strandat på ett stenigt skär och att en svärm af män afväpnade besättningen.
– Gif hit hvad du har! – befallde honom ett rödskägg och höjde musköten.
– Strandadt vrak hör strandfolk till.
Ehrensköld knöt handen om påkskaftet och slängde tiggarsäcken framför honom.
– Tag den, tag den!
Den hjärtats ro, som jag nu hunnit, kunna era kulor inte från mig taga, men hade du inte röret, skulle en lek af detta slag stå dig dyrt ...
Jag är en kronans officer!...
Eftertänksamt sänkte rödskägget musköten.
Öfverst på skäret glödde en nedbrunnen villeld, och längre bort bakom klipporna låg en galliot utan flagga.
Där satt bredvid den släckta akterlyktan en sjukligt gulblek ung man insvept i en präktig räfskinnspäls och med två kryckor i knät.
– Hvad är det, Norcross? – ropade han med en stämma, som var tunn men gällt genomträngande som en hvisselpipa.
– Skynda på nu, skynda på nu!
Rödskägget svarade:
– Mannen här säger att han är kronkarl, och då lär det väl vara bättre att ge honom en kula än att låta honom slippa i land och föra talan ...
Nå, karl, säg ut hvem du är!
Nog ser jag dina trasor men intet kronans liveré.
Har du varit så länge borta att du inte hört talas om Lasse i Gatan?
Där på gallioten sitter han.
Det är kommendör Gatenhjelm, du!
– Mitt namn,– sade Ehrensköld, – det skall du få veta, om du först skaffar mig en klädsel efter mitt stånd, men litet frågar jag efter det onda du kan göra mig, om jag bara ännu en gång i detta jordelif får trampa den svenska botten.
Väl skönjer jag, att ni äro gudlösa kapare, och väl återser jag ett annat land än det ljusa och lyckliga som jag lämnade ... men likafullt är jag nu hemma ...
Jag är hemma!
Mitt lif kan jag nu gladt låta, men neka mig inte att först stiga neder på det svenska skäret.
– Det är billigt taladt, – svarade Gatenhjelm.
– Men skynda på nu, skynda på nu!
Han knackade allt otåligare med kryckan i relingen.
Ehrensköld kastade sin påk i däcket som en sträckt värja och trädde ned på skäret.
Några steg gick han långsamt framåt, som hade marken gripit fast om hans fötter.
Så knäföll han och strök och smekte med händerna öfver klippan och böjde sig ned med kinden intill den.
– Pris ske dig, himmelske fader, – hviskade han, – som från så långa och främmande vägar återfört den husville sonen.
Din, din vare äran!
Då gaf Gatenhjelm ett tecken, och Norcross lade musköten till ögat och sköt från relingen Ehrensköld genom hufvudet.
När dagen rann upp, styrde redan kaparna med sitt byte in mot bohuslänska stranden, men ute på skäret låg den hemkomne krigaren med armarna om klippan.
I MARSTRANDS KYRKA.
Oroliga borgare rådplägade på Marstrands torg, och en fiskare berättade, att Tordenskjold snart ärnade styra med sina skepp mot ön och intaga fästningen.
Martin Rosengård, klockaren, kom öfver torget med nyckelknippan och gick midt genom trängseln sin raka väg till kyrkan utan att tala med någon.
– Han är klenhörd och gammal, – sade folket.
Rosengård svarade sakta för sig själf:
– Men han är minnesgod den gamle Martin.
Han är mycket minnesgod.
Han glömmer aldrig den dag som gaf honom glädje och mod för ett helt lif.
Han glömmer inte Baggen, fast den mannen nu fem år legat i sin graf med en fullmakt från Bender under hufvudkudden.
Han var vår lärare, och ännu ur mullen skall han lära oss.
Det är därför vi i dag skola minnas honom.
Han hör till oss, om ock hans gärning prydde gångna dagar.
I våra hjärtan finns en fästning, som inga fiender kunna ifrån oss taga.
Vrid ni händerna!
Det är söndagsmorgon och gamle Martin har sina sysslor.
Hans förtorkade gestalt blef hufvudet högre och han smånickade så innerligt förnöjdt, när han hade låst kyrkdörren bakom sig.
Han satte svärdsliljor i stakarna och vecklade upp altartäckets knypplade Vadstenaspetsar.
En hågkomst från hans ungdom fyllde så helt hans tankar, att han nästan tyckte sig höra röster och slammer af sporrar i den tomma kyrkan.
Det var också en söndag, och Gyldenlöw, som med sina danskar nyss eröfrat ön, hade befallt kyrkoherden Fredrik Bagge att hålla Te Deum samt uppläsa den i Danmark brukliga bönen för konung Kristian och hans segrande här.
Gyldenlöw satt själf i kommendantstolen med sina officerare, och på gången stodo främmande soldater ända ned till dörren, så att Bagges mässkrud föreföll urblekt och torftig bland alla de glittrande dräkterna.
De svenska männen och kvinnorna i de nedersta stolarna stirrade stelt framför sig, och många bland dem hviskade bittert, när de vid altaret sågo hans trygga ansikte i solljuset från det öppna fönstret, där sparfvarna flögo in.
Han sjöng med klarare stämma än någonsin förr, och då mässan var förrättad och han stod i predikstolen, föll honom Gyldenlöw sakta i talet.
– Bagge, Bagge, du blir oss en god predikomästare!
Han förkunnade om segerns storhet med sådan ljungande eld, att de stränga knektarnas ögon fuktades, men när han kom till kungsbönen, knäppte han händerna högt framför sin panna och bad sin gamla bön för svenskarnas konung.
Då sprang Gyldenlöw ur stolen, och i den lilla kyrkan blef ett larm och svärjande och ett klirrande af sporrar och vapen som under ett handgemäng, men öfverröstande bullret hördes hela tiden Bagges lugna bön.
Soldaterna trängde sig upp på predikstolstrappan och ledde ned honom, men han fortsatte ända till bönens sista ord.
– Har du inte annat att säga, – ropade Gyldenlöw, – så väntar dig dödsstraff eller lifstids fängelse.
– Jag har ännu något att tillägga.
Snyftningarna tystnade af i de nedersta bänkarna, och danskarna hejdade sig väntande.
Då begynte Bagge att bedja för den svenska hären, för de oansenligaste männen i ledet och för segern, segern åt de svenske, så att de skulle återvända och befria hans ö.
Gyldenlöw gick några häftiga steg framför altarskranket och smällde i luften med handskarna.
– Tag hit handjärnen, som hänga utanför kyrkporten vid skampallen! – befallde han.
Två soldater gingo ut och återkommo med de släpande kedjorna, som skrällde i stengolfvet.
Gyldenlöw stannade framför Bagge.
– Jag vill tro, att du är en rättskaffens herde och att du handlat af enfaldigt nit.
Därför vill jag än en gång låta pardon gälla, så framt du ångrar dig ...
Men vid Gud!
Tredskas du på nytt, har du intet annat att vänta än ståndrätt och dom.
Du har hus och hem ...
Besinna dig väl!
Jag skall gifva mig till tåls, medan du ransakar dig själf.
Släpp honom, soldater, och låt honom än en gång stiga upp i predikstolen!
Och ni, godt folk, där nere i bänkarna, ni ha hört mina ord!
Bagge makade sin kappa till rätta som för att lyda och begifva sig upp i predikstolen.
Så vände han sig åter mot församlingen.
– Jag har något att ångra.
Det är riktigt taladt.
Men jag kan yppa det här, där jag står, och behöfver därför inte ånyo beträda predikstolen.
Gyldenlöw sköt de närmsta officerarna tillbaka och ställde sig vid sin plats, men hans fingrar spelade otåligt på värjfästet, och alla åhörarna stodo redan ute på gången eller i bänkdörrarna.
I stället att knäppa händerna räckte Bagge dem framför sig, och ingen visste rätt hvad han härmed menade.
– Jag ångrar, – sade han, – att jag allt för länge töfvat med den bön, som kanske närmast låg mig på hjärtat.
Därmed begynte han bedja för årsväxten och väderleken, för timmerflotten på älfven och hölasset vid stugan och för hela det svenska land, hvilket han lofvade trohet, om han än därför till kommande dagar skulle försmäkta i den djupaste och skummaste fängelsehåla.
Då förstodo knektarna, hvarför han framräckt sina händer.
Medan han ännu talade fastskrufvade de klofvama och ledde honom sedan mellan sina dragna värjor ur kyrkan och upp mot fästningen.
KATERINUSCHKA, MOR LILLA ...
Det var en vinternatt med det kalla stjärnljus, som kommer den ensamme att gråta utan att han själf vet hvarför.
Den bekransade suppåfven, som nyss förts genom Moskvas gator, hade af folket hälsats tystare än annars, och midt under smörveckans lössläppta upptåg hviskades om hat och sammansvärjningar och fängelser.
Hvar två människor möttes ohörda, förbannade de tsaren.
Poperna mumlade vid sina rökelsefat, att han åt kött i fastan och dyrkade romarnas gudar i stället för helgonen.
Bojarerna klagade, att de icke fingo sofva i fred om nätterna utan blifvit arbetsslafvar, som måste ombygga hela Ryssland från källaren ända upp till tornhufven.
De berättade, att han blifvit vansinnig.
Satt han icke i resvagnen eller vid sitt mikroskop så botade han sjukdomar som en läkare, gjorde stöflar som en skomakare, båtar som en skeppsbyggare, elfenbenspjeser som en svarfvare, eller också afhögg han hufvud som en bödel.
Efter ett sådant dagsverke hade de ibland vid taffeln sett honom gå bort och sätta sig bland musikanterna och slå trumma med en sådan skicklighet, att icke heller i den konsten någon annan fick bli hans öfverman.
Köpmännen knotade vid sin disk öfver de långa krigen, och bönderna sleto förbittrade i sina tjocka rockar och gömde i fickan sina heliga afrakade skägg.
Ju senare det led på natten, dess hvassare glindrade stjärnorna, och Alexei, tsarens son, satt ensam i sin kammare, som var hvälfd i taket och helt och hållet skarlakansröd samt bemålad med gröna löfslingor.
Rundt omkring honom på golfvet lågo teologiska verk och små tunna böcker med fromma helgonsägner.
Han höll ännu pennan öfver ett halfskrifvet bref till sin Affrosinja, den rödhåriga finska trälinnan, men arbetet tröttade honom och pennan sjönk.
Han glömde att man fråntagit honom hans värja och hans arfsrätt till riket.
I de forntida tsarernas styfva sidenpäls och små turkosbesatta stöflar tyckte han sig i sitt afstängda slott granska hofguldsmedens arbeten och samtala med lärda munkar.
Sedan drömde han sig gå ned i kapellet och i vinterskymningen förrätta sin andakt under hvalfvets stirrande kristushufvud, men vida omkring bredde sig ett gammaldags rike, där byklockorna sjöngo och där man sent steg ur bädden och bittida släckte ljusen.
Så sprang tsar Peters blod honom åt pannan, och han inbillade sig sluta kvällen i ett dryckeslag och slunga tömda tennkrus i hjässan på tacksamt jublande bojarer.
Dörren öppnades bakom honom, men han trodde att det var tjänarna och förblef sittande i sitt grubbel.
Först när han hörde steg och skratt i gångarna vände han sitt magra och gråbleka ansikte med de infallna kinderna och sluga ögonen.
Det var fadern.
Det var tsaren, som kom med sina nattgäster, och mellan sig buro de ett långt bord, på hvilket tio brinnande vaxljus stodo faststuckna i lika många brödbullar.
Hur ofta hade ej Alexei tagit medicin för att bli sjuk och slippa infinna sig vid hans taffel!
Hur ångestfullt hade han icke med sin Affrosinja, förklädd, rymt ända ned till Neapels vinberg för att gömma sig undan denne fader, som nu höjde käppen öfver hans hufvud!
Han gick baklänges mot vrån.
– Alexei, – befallde tsaren, – du skall vara värd i natt.
Sätt dig midt emot mig!
I samma stund alla satte sig, gaf tsaren sin närmaste man en smällande örfil och ropade:
– Låt den gå vidare bordet rundt!
Ingen tror, hur väl sådana här stora herrar, som sitta samman med en förste, förtjäna en örfil.
Örfilen flög af hjärtans grund med slag på slag kring bordet ända till adjutanten Wjasemskij, som var tsarens närmaste granne på andra sidan.
Det var en helt ung och ännu oerfaren officer, och med handen halflyft bleknade han och såg stelt på tsaren.
Det fanns ingen i laget, för hvilken tsaren fattat en sådan tillgifvenhet som för denne gullockige yngling, men ett rykte hade i natt hviskat, att han anslutit sig till sonen och upprorsmännen.
Därför ville tsaren pröfva honom, och med Ivan den förskräckliges raseri i blicken och en moskovitisk handtverkares godmodighet i skrattet sade han till honom:
– Wjasemskij, min gosse.
I mitt eget rike törs snart ingen nämna mitt namn utan att förbanna mig.
Här är min kind.
Vid Gud och hans enfödde son ålägger jag dig uppriktighet.
Skänker du belackarna rätt, slå då till!
Jag förtjänar då inte heller bättre än de andra.