Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Framför allt skulle hon velat åstadkomma en samvetsgrann förteckning öfver alla sina fel, för att, småleende af lycka, räcka honom den långa listan och säga:
»Så många fel har jag.
Kan du älska mig ändå?
— Men hon tyckte sig aldrig kunna få förteckningen färdig!
Från honom fick hon små korta, torra affärsbref till svar på sina egna långa hjärteutgjutelser; men som allt var förträffligt, hvad han gjorde, så voro brefven det ock.
På samma sätt som hon hos honom själf såg tusen goda egenskaper, hvilka intet annat öga uppdagat, så såg hon det ock hos hans bref; och ett kort bref, mellan hvars rader hennes egen känsla lagt in ett rikt innehåll, var för henne ett bref skrifvet med manlig koncentration, hvarför själfva torrheten snart blef en dygd.
Affärsbrefstilen såväl som de ortografiska felen fingo en personlig karakter och blefvo små egenheter, som gjorde honom olik alla andra och kom henne att älska honom så mycket mer.
Och när han berättade henne, att höstutsädet på Aspinge var slutadt eller att Bläsan nedkommit med en kalf, då kände hon sig dragen in i hans förtroende, och för hennes inbillning hägrade som i en skön dröm ett samlif, där makarna dela allt, hvarje tanke, hvarje känsla, hvarje solgrand af lifvets bagateller.
På ett sådant förtroende svarade hon alltid genom att meddela honom någonting af det, som låg hennes hjärta närmast, och den förbluffade Casimir fick ett bref uppfylldt af religiösa frågor och af de djupaste mänskliga spörsmål, tolkade på försök af en sanningssökande själ.
Genom alla dessa frågor skimrade odödlighetshoppet som en fackla i natten.
Hon blef helt exalterad af den tanken, att deras kärlek icke vore för detta lifvet allena, utan att hon äfven i en annan och bättre värld skulle återse honom, som var hennes allt härnere; och hon målade detta nya lif med färger, som lånat sin värme af hennes jordiska kärlek.
— När Casimir läste det, var han till mods som om han fått en opåräknad gåfva och gladde sig åt utsikten till detta nya lif som ett barn gläder sig åt desserten efter en god måltid.
— Hennes frågor satte honom icke i förlägenhet; det var honom lätt att besvara dem, tack vare det grundliga studium han i ungdomsåren måst ägna Luthers lilla katekes.
Detta var den visdomskälla, ur hvilken han öste, och den säkerhet, hvarmed han svarade på allt, gjorde ett djupt intryck, ty i hans svar lade hon alltid in tusentals djupsinnigheter, som Casimir aldrig haft någon aning om, därför att de härstammade från en sfär, långt öfver den, där hans tankar dvaldes.
Maria beundrade honom i hemlighet; men å andra sidan fann hon sig själf vara föremål för en blind beundran, och detta gaf jämvikt åt förhållandet.
Mellan raderna i hans bref läste hon samma ödmjuka tillbedjan som i hans ögon.
Hon var för honom ett väsen från ett annat land, och hvarje ord, han hänvände till henne muntligen eller skriftligen, hade i sitt tonfall ett visst något, som hennes hjärtas instinkt förstod.
Hon var för honom det högsta af allt.
Själfva hans tro på Luther, hela den grundval på hvilken hans bildning hvilade, skulle ha störtat samman, om hennes mun behagat blåsa på ett enda af katekesens bud.
Strax på nyåret skulle bröllopet firas, och i medio af december reste Maria hem till Granudden.
Det hade då blifvit bestämdt, att tant Sofie skulle komma till Aspinge, där det behöfdes en van och kraftig hand till att fatta den inre hushållningens tömmar nu, då mamsell Anderssons dagar snart skulle vara räknade.
Hon skulle flytta strax efter bröllopet.
Gamle baronen hade med blödande hjärta bragt sina barn detta offer.
Själf visste den stackars »Skälen» icke, hur han skulle kunna lefva utan denna kvinna, vid hvars omsorger han vant sig.
Hon var ju den enda varelse i världen, som beundrat honom — den enda som älskat honom, tänkte han ibland.
Tålig och resignerad som alltid, tog hon det själf som en naturlig sak, att hon skulle resa, när barnen så önskade.
Och ändå sved det henne in i hjärtat, när hon tänkte därpå.
Hon kunde alldeles icke göra sig reda för, hvari det bestod, men att det fanns någonting däri, som icke var rättvist, det kände hon.
Det var icke framtida näringsbekymmer, hon fruktade; för hennes utkomst var det rikligen sörjdt.
»Familjen Du Camp har ju riktigt hedrat sig,» sade hennes syster, som var gift med en urmakare i grannstaden och som spekulerade på, att urmakarens barn skulle få ärfva sin moster.
— Men mamsell Andersson kände icke samma glädje öfver det ekonomiska resultatet — därtill var hennes hjärta för djupt engageradt.
Till bröllopet hade det kommit flera långväga gäster.
Brudens morbror, grefve Nils Wiede från Norrbyholm, hade med sin grefvinna tagit in på Granudden; men då utrymmet i den hvita villan var mycket begränsadt, hade brudens kusin, baron Eric Lindenow, fått bostad åt sig anvisad på Aspinge.
Han kom direkt från Stockholm, där han för några månader sedan inträdt i tjänstgöring vid utrikesdepartementet.
Tant Sofie hade däremot icke kunnat lämna Norrbyholm, där hon ännu en gång fått tyglarne i sin hand under ungherrskapets frånvaro; men hon väntades till Aspinge inom den allra närmaste tiden.
Vigseln förrättades af kyrkoherden, hofpredikanten Pettersson i Vimmerstads kyrka, som högtiden till ära för första gången blifvit uppvärmd af en järnkamin, skänkt af gamle baron Du Camp.
Koret var smyckadt med bladväxter, blommor och grönt från Aspinge orangeri, och hela templet var fullpackadt af byns eljes föga kyrksamma invånare, för hvilka den unge baron Du Camps bröllop var en högst märklig tilldragelse.
För de inbjudna bröllopsgästerna var plats reserverad kring altaret.
Församlingens klockare hade komponerat en bröllopsmarsch — af reminiscenser från en mängd populära musikalster, bland hvilka särskildt Ulfåsamarschen och Kronobergarnes regementsmarsch gjorde sig i hög grad gällande.
Maria hade hela den dagen rört sig som i sömnen.
Hela organismens verksamhet var så starkt koncentrerad inåt, att alla yttre sensationer förnummos endast med half styrka.
Det var som när någonting aftecknas på näthinnan i ett öppet öga, men icke frambringar något intryck på själen, därför att tankarna äro borta, och ingen ordnande kraft skänker de döda konturerna medvetandets lif.
Där hon nu, förd af sin styffar, gick genom den tätt packade midtelgången upp emot altaret i Vimmerstads gamla kyrka, såg hon ut öfver församlingen, men varsnade ingenting distinkt, lika litet som hon kände, att hennes fötter berörde marken.
Hon visste, att Casimir skulle finnas däruppe i koret, men hon kunde icke urskilja hans drag i detta kaos af ansikten.
Det hviskades bland åskådarne; hviskningen strök som en vindil genom säf, hufvud efter hufvud böjdes under en sakta susning; men hon hörde ingenting däraf.
Man fann henne vacker i den hvita skruden med myrtenkronan öfver det ljusa håret.
Dräkten slöt sig ledigt till den smärta figuren.
Det var icke någon öfverdådig dräkt, icke någon urringad, juvelgnistrande fest-skrud, af det slag hon sett så ofta i den stad, som var medelpunkten för all europeisk lyx.
Det var en fin och kysk klädning, tusen gånger vackrare i sin medvetna enkelhet än alla de lysande konstverk, som utgå från de parisiska ateliererna till den högre societetens damer af värld och halfvärld.
Den reflexionen gjorde Eric Lindenow, som stod vid sidan om Gerda Du Camp och som just lutade sig ned emot henne för att hviska någonting i hennes öra.
Den berömde skalden presenterade sig i en uniform så guldsmidd och ordensprydd, att
Vimmerstadsborna aldrig i sitt lif sett någonting liknande; och gamle
Per stötte sin gumma i sidan, pekade på den ståtliga företeelsen och gaf luft åt sin vördnadsfulla häpnad i en hviskning:
»Sir du den höge herrn där, Lotta?
Han måtte vara mer än kungen!»
Men detta styfva guldprål tillfredsställde ingalunda Eric Lindenows skönhetslängtan.
Han drömde om flydda sekler, då människorna ännu förstodo att lefva, liksom de förstodo att kläda sig med smak och elegans.
Det var just om detta han hviskat till Gerda; denna idé var hans favoritkäpphäst, och han begagnade hvarje tillfälle till att värfva proselyter, i synnerhet bland damerna.
Han mönstrade de närvarande och fann ett rikligt materiel för sina teorier:
»Inte sant?
Det är en underlig samling?
Och jag själf är den underligaste af alla!
Gerda måste finna mig förfärlig! — i det här guldtrådsfodralet med påhängdt glitter — i långpermissioner, med en båt på hufvudet eller under armen — och en värja som inte passar mer än en eldgaffel till en prålig kälkborgardräkt!»
Han kastade en ironisk blick nedåt sig själf, och Gerdas ögon togo samma riktning; men hon tycktes icke öfvertygad.
Eric Lindenow var, oafsedt dräkten, en ståtlig företeelse.
Den höga, icke mycket fylliga gestalten hade någonting förnämt i hela sin hållning; icke den konstgjorda förnämhet, som består i en afmätt stelhet — hans rörelser och hans sätt voro snarare alltför fria än motsatsen; men det var någonting gratiöst i denna frihet, en frihet och en elegans, som tycktes bero på andens fullkomliga herravälde öfver kroppen, hvilket gjorde att en smula själ skimrade fram i hvarje minsta kroppens åtbörd.
Hans hufvud var litet och välbildadt; särskildt hade hjässan en vacker kontur, som gaf halsen en simmande svans hållning.
De stålblå ögonen hade ett skarpt uttryck, men gnistrade ofta af munterhet.
Näsan var af örn-typen; munnen lefnadslustig och käck, med svarta mustascher, omsorgsfullt-raffineradt kammade uppåt.
Håret var benadt strax ofvanför vänstra tinningen, men det föll icke som på Casimir Du Camp, beskedligt nedåt pannan, likt en hängande man; det höjde sig likt en korpvinge, lyftad till flykt.
Han talade lifligt och raskt med den lekfulla förtroligheten hos en man, som blifvit en smula bortskämd af kvinnlig ynnest.
Eller kanske just detta hans sätt från början betingat hans framgångar; ty kvinnorna älska friheten äfven när de själfva böja sig för tvånget, och den uppstyltade korrektheten får ofta en korg, där en smula temperament och natur skulle ha vunnit en lätt seger.
— Rösten var icke stark, men hade en vacker timbre.
Han skorrade lätt, icke otympligt, som en skånsk bonde, utan med en civiliserad, europeisk skorrning, som låg öfver allt, hvad han yttrade, likt ærugo nobilis öfver gamla smycken af brons.
De lifliga ögonen flögo öfver församlingen och glänste till då och då, som om han inom sig magasinerat ett helt fyrverkeri af lustigheter.
»Tänk hvad en fest skulle taga sig annorlunda ut med kavaljerer i brokiga siden- och sammetsdräkter i stället för de svarta frackarne; med silkesstrumpor och knäbyxor i stället för de förfarliga långpermissionerna — och så skor med röda klackar och rosetter!
— Hur man i allt lägger an på fulheten!
Det ligger i tidsandan!
Jämnlikhet i fulhet är tidens lösen!
Se bara på de svarta hattarne!
Finns det något mera smaklöst än dessa hufvudbonader, till hvilka man lånat modellen från skortenspiporna på lokomotiven, tidens gentlemens!
— — Eller — kan man tänka sig någonting fulare än modet med de långa klädningarna!
Det modet kan passa för Amerika, där damernas fötter mätas med aln — inte häruppe, där vi mäta våra kvinnors fötter i tum!»
Han såg på henne, alltjämt med samma leende, en smula gäckande, en smula öfverlägset, liksom hans tal, men godmodigt i grund och botten.
Gerda tyckte om både minen och talet.
Hans konversation roade henne; den hade en doft af stora världen, och detta låg som en krydda öfver allt hvad han behagade säga.
Dessutom var hans minspel så uttrycksfullt; det föreföll henne alltid, när hon såg dess skiftningar, som behölle han det muntraste och kvickaste af hvad han tänkte för sig själf; och hon började redan förnimma en längtan efter, att han skulle dela med sig åt henne af dessa undansnillade rikedomar.
Nu togo hennes blickar samma riktning, som hans; och hans blickar anträdde en flykt ut öfver de församlade bröllopsgästerna.
Där var gamle baronen i sin bästa vapenrock, med blågult skärp; hans vänstra hand höll kring sabelfåstet, men ansiktets uttryck var allt annat än krigiskt; det var så fredligt som en äldre välvillig kvinnas ansikte.
Vid hans sida stod Marias mor och stred med en rörelse som hon icke kunde behärska, medan hennes bror, grefve Nils, såg jovialisk och sorglös ut som alltid.
Husaruniformen lyste upp i församlingen och fördunklade fullständigt den infanteriuniform, som inneslöt lille löjtnant Wollsioe, en son till hofpredikant Pettersson och hans frodiga gemål.
— Den unga grefvinnan Wiedes dräkt gnistrade af gamla smycken och kom väl till heders mot bakgrunden af Alfred Johnsons enkla svarta frack.
Alla väntade; men den energiske och välmenande klockarens festmarsch tycktes aldrig vilja taga slut.
Hofpredikanten Pettersson stod redan framför altaret, med kyrkohandboken i hand och det särskildt för högtiden skrifna festtalet insmuggladt mellan dess blad.
Alla voro otåliga.
— Eric Lindenow fördref tiden med att hviska sina anmärkningar till Gerda — det hade icke undgått honom, att hon villigt lånade dem sitt öra.
»Hvad folket är fult häruppe!» — han såg ut öfver menigheten.
»Ju längre norrut man kommer, dess fulare bli människorna, tycks det — ja, det blir samma förhållande, när man kommer söderut, på andra sidan skönhetsgränsen, trakten kring
Medelhafvet, där den antika kulturens vagga stod.
Italiens bönder likna våra grefvar — och beduinerna äro Afrikas italienare.
Så komma de öfriga folkslagen — jag förmodar att Afrika har sina germaner så väl som Europa — och så längst ned mot ekvatorn ha vi negrerna, heta zonens lappar, liksom lapparne äro polcirkelns negrer. —»
Men nu slutade ändtligen festmarschen med en halsbrytande piruett på orgel, i hvilket luftsprång kompositören nedlagt all den lifsglädje hvaraf ett klockarehjärta kan vara mäktigt — och den högtidliga aktens senare del tog vid.
Hofpredikanten grep sig an med sitt festtal, som lyckligt täflade i längd med klockarens festmarsch.
Han hänvände många högstämdt-förnuftiga och många högstämdt-oförnuftiga ord till det unga brudparet.
Han fördjupade sig i genealogiens irrgångar och sökte slå symboliskt mynt af sina i och för festtalet förvärfvade heraldiska kunskaper.
Han sammanslingrade de båda familjernas vapen till ett slags heraldiskt monogram, som blott hade ett enda fel: att den sammanhållande tråden var spunnen af hans egna tankars ull.
Hela denna kaskad af ord var, för så vidt det gällde bruden, förspilld.
Orden bullrade som tomma ljud på hennes öronhinnor; till hennes hjärta trängde de icke.
Allt det, som rörde sig och bröt sig inom henne, tog ännu alltjämt hennes själslif helt och hållet i anspråk.
Dock kände hon dunkelt alla de nyfikna blickarne, som riktades emot hennes ansikte för att följa dess skiftningar, och detta gjorde, att hon icke kunde upplyfta ögonen.
Casimir hade flera gånger förgäfves sökt hennes blick.
Han stod vid hennes sida, klädd i sin nya, svarta frack.
Blek var han just icke; snarare var väl färgen i hans ansikte något friskare än vanligt, och öronen lyste blodröda.
Han var lycklig, just så lycklig, som det öfverensstämde med hans natur att bli.
Det var hvarken någonting öfversvinneligt eller någonting öfversinnligt i hans lycka, ingenting af det, som älskar att sväfva kring i blåa rymder och som lyfter högt öfver den jord, hvardagslifvet trampar med sina platta fötter; det var icke den fjärilsvingade lycka, som dansar fram genom själen och sjunger, det var en sund hvardagslycka, en solbränd jänta med frodiga kinder och bred mun och ett par bastanta ben att stå på.
Under dessa sista dagar hade han varit föremål för en uppmärksamhet, som aldrig förr i lifvet kommit honom till del.
Han kände sig smickrad däraf.
Hans lilla Jag, som länge bott likt en dvärg i mörkret, såg sig helt plötsligt försatt midt i solskenet och fann med en oändlig öfverraskning, att det endast varit en inbillning, när det trott sig vara en dvärg.
Det var ju den medelpunkt, kring hvilken hela denna lysande konstellation rörde sig.
Alltifrån den dag, då det blef bekant, att han vunnit Maria Lindenows hjärta och hand, hade människorna verkligen behandlat honom med större aktning.
Det hade börjat på Norrbyholm, där han blifvit mottagen med en uppmärksamhet, som det var naturligt nog, att man visade Marias blifvande make, men som i början föreföll honom själf oerhörd.
Han vande sig emellertid snart, han njöt däraf, och hans själfkänsla svullnade som hufvudet på ett med vattensot behäftadt barn.
— Han förstod icke, att man på Norrbyholm gjort upp för sig ett schema af den man, som skulle vinna Marias hjärta, och att det snart nog skulle uppdagas, om hans bild icke passade in i detta schema.
Under de få dagar, han stannade där, blef upptäckten icke gjord — han hade ju alltid Maria vid sin sida.
Efter det han återkommit till Aspinge hade själfkänslan så småningom åter blifvit reducerad om icke till sitt forna intet så åtminstone till normala dimensioner.
Här var han icke blott Maria Lindenows trolofvade utan äfven Casimir Du Camp sådan man känt honom sedan många år tillbaka; men i alla fall såg man på honom med andra ögon än hittills, och själfva den mycket skeptiske doktorn Alfred Johnson sade till sig själf, att det omdöme han hittills bildat sig om Casimir Du Camp otvifvelaktigt behöfde justeras; det måste finnas en eller annan fördold egenskap, som gjorde det förklarligt, att Maria valt honom och ingen annan till make.
Men alltsedan bröllopsgästerna börjat anlända hade Casimirs själfkänsla återigenom börjat svälla på ett onaturligt sätt.
Han kunde icke dölja för sig själf, att han under dessa dagar var medelpunkten i den lilla värld, som räckte så långt hans tankar gingo.
Och där han nu stod framför altaret, hade han en mycket stark känsla af, att han var den förnämste i detta lysande sällskap, förnämligare än grefven och ryttmästaren, förnämligare än friherren och skalden — han sade du till dem båda! — förnämligare än hofpredikanten framför altaret och mycket, mycket för mer än hans son, den lille löjtnanten, hvilken han hittills betraktat nästan som en jämnlike.
En varelse fanns det likväl, som han aldrig skulle våga betrakta som en jämnlike, inför hvilken han alltid skulle känna sig som ett käril af gröfre lera, och det var just hon, som stod vid hans sida, och hvars namn prosten nu nämnde, i det han frågade honom, Casimir Du Camp, om han ville taga henne, Maria Lindenow, till sin maka och älska henne i nöd och lust.
Han svarade ett kraftigt och bestämdt ja, ett ja, så fullt af innerlig öfvertygelse, som en hurtig och matfrisk pojkes svar på sin mors öfverflödiga fråga, om han vill ha smörgås, när det lider framåt eftermiddagen.
Och så vände sig hofpredikanten till henne med sin fråga.
Vid ljudet af Casimirs röst hade hon vaknat upp ur det dvallika tillstånd, hvari hon befunnit sig, och nu svarade hon hvad hennes hjärta lade henne på läpparne, ett ja, som ljöd likt en suck, sådan man kan få höra i skogen en sommarnatt, när allting sofver och endast älfdrottningen vallar med sin längtan i månskenet.
Det var som om denna suck fortplantats ut i kyrkan till åhörarne; den dödstystnad, som rådt i det ögonblick hon uttalade det afgörande ordet, lämnade nu rum för en hvisknings-epidemi, som bredde sig hastigt från bänk till bänk.
Det var som om den allmänna uppmärksamheten samlats helt och uteslutande på denna punkt af ceremonien; nu var spänningen öfver, och reaktionen kom i denna il af tissel och tassel, som hofpredikanten förgäfves sökte besvärja med de böner, hvarmed akten afslutades.
Då grep klockaren fatt uppe på orgelläktaren.
För andra gången började han bearbeta tangenterna med fingrar, som lånat kraft af hans inspiration, och för andra gången ljöd den kompilerade tonskapelsen, nu i ett vrålande forte, som oemotståndligt lyfte församlingen.
Gubbar och gummor foro upp från sina bänkar och kastade längtansfulla blickar hän emot templets portar, som just nu öppnades; men respekten för det nådiga herrskapet höll dem fångna i stolarne; endast den lösa hopen, som fyllt midtgången, hade så snart kyrkdörrarna slagits upp försvunnit som agnar i korsdrag och skockade sig nu åter på kyrkogården, vid grindarna, som brudföljet måste passera.
Och nu skred brudparet fram genom den tomma midtgången, och efter dem följde de inbjudne, par efter par, alltefter släktskaps- och rangordning — sist kom lille löjtnant Wollsioe, missbelåten med det hårda öde, som gjorde, att han, en svensk officer i uniform, skulle vara den som afslutade detta lysande tåg, att han offentligen måste schavottera som den där stod lägst i rang, och, till råga på olyckan, måste föra vid armen sin egen ofrälse, korpulenta mamma!
Släde efter släde styrde mot Granudden, där doktorn och doktorinnan Johnson gåfvo middag för brudparet och bröllopsgästerna.
Stora, hvita flingor dalade sakta ned från den gråa vinterhimlen, lade sig öfver vägar och stigar, öfver tak och träd, öfver den frusna jorden och det frusna vattnet.
Ideligen dalade de ned; och timme gick efter timme.
Fönsterrutorna skimrade i bröllopshuset; därutanför hade en mängd af byns småfolk samlat sig, tåligt väntande, att festmåltiden skulle taga slut, då brudparet skulle ropas fram.
Och det blef afton; det snöade icke längre; mörkret bredde sig öfver jorden.
Ute på den isbelagda sjön hade en väg blifvit utstakad med granar och enar; nu tändes beckfacklor längs med denna väg, som förde från Granudden till stranden vid Aspinge, där godsets underhafvande byggt en äreport åt sin husbonde och hans unga brud.
Natten kom; den väntande folkhopen försvann.
Det hördes bjällerklang, och den första släden körde fram.
Casimir lyfte sin hustru upp i en bädd af mjuka, varma fällar och tog själf plats vid hennes sida; kusken slog klatsch med piskan och det bar af i sakta mak.
Efter dem följde alla gästerna för att ledsaga brudparet och låta vinterluften svalka blodet.
Från andra stranden lyste alla slottets fönster som eldslågor i natten, äreportens lyktor tändes, och ordet
Välkomna framstod i eldskrift mot fonden af den mörka skogen.
Godsets underhafvande, som samlat sig vid äreporten, blottade sina hufvuden, när Casimir och Maria foro förbi, och ett par bastanta hurrarop ljödo ut öfver sjön.
På en improviserad vinterväg längsmed vallgrafvarne och öfver bryggan, som också blifvit kantad med facklor, gled släden in i porthvalfvet, där medarnes gnisslande mot stenläggningen blandade sig med ekot af bjällerklangen, som återkastades af borggårdens murar.
Förbi de nigande pigorna gingo de unga uppför trapporna till den våning, de skulle bebo.
Casimir öppnade dörren och lät Maria stiga in; därpå följde han själf efter, stängde dörren och öppnade sin famn; och alldeles som han gick och stod i björnskinnspäls med skärp kring lifvet, slöt han henne i sina armar och kysste henne.
»Välkommen i ditt eget hem!» sade han.
Därinne var det varmt och ljust, alla dörrar stodo öppna, och i hvarje kakelugn fanns det glöder efter en nyss utbrunnen brasa.
De gingo från rum till rum.
Maria ville se allt.
För henne kunde denna afton aldrig bli lång nog, och hon vaggades af fina stämningar och hon kände sig lyft öfver jorden och hon var lycklig, lycklig som en människa är det endast några få, välsignade stunder i sitt lif.
Det var som om hon hållit i sin hand en kostbar, mogen frukt; och hon var icke ett naturbarn, hvars primitiva instinkt dref henne att strax föra den till sina läppar.
Dessförinnan lät hon sina ögon smekas af dess form och färg, höll hon den upp i ljuset, så att det fina fjunet glänste, insöp hon dess doft, strök hon med sin hand öfver det lena hullet.
Och — som hon var en kvinna — skulle hon helst velat gömma den till följande dag.
Casimir var en man.
Han var icke någon raffinerad varelse, och skönhetssinnet var icke det starkaste af hans sinnen; men i sitt förhållande till Maria leddes han af en instinkt som icke visade miste.
Hela hans känslolif tycktes ha blifvit adladt af hennes kärlek.
Han visste hur ömtålig och skygg hon var; medvetandet därom kom alla goda frön i hans hjärta att spira och blomma, och han blef taktfull och finkänslig af ett eget inre behof, utan någon som helst föresats eller viljesyttring.
— Kanske anade han också, att själfva lyckan skulle bli rikare om han ingenting fordrade men mottog allt — knäböjande — ur hennes händer.
Han hade en nästan religiös vördnad för detta begrepp: lyckan, och lyckan hade för honom blifvit förkroppsligad i Marias spensliga gestalt.
Han var nästan rädd att taga för hårdt i henne, han fruktade att han skulle kunna göra henne illa med sina grofva händer.