Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kunde han hjelpa alla menniskor?
Han ville slå bort sina dumheter.
Han ville gå ut och äta middag.
Hvad var det med julafton?
Var det något, som han hade med att göra?
Julafton?... bara för barn!
Han skulle behandla den öfverlägset.
Han hade vuxit ifrån julafton.
Han var en gammal skeptiker.
Nyrakad och fin gaf han sig åstad.
Rakad hade han nu en gång blifvit; det kunde icke hjelpas mer.
På gatan mötte han barn och gummor med papperssirade armstakar.
Han mötte herrar med paketer, stadsbud med paketer, fröknar med paketer.
Herre Gud, menniskorna voro ju galna!
Och alla tycktes de ha brådt om, alla sågo så vigtigt förväntningsfulla ut.
Han kände sig till öfverlopps eller som en obehörig, och han gick fort, liksom för att inbilla folk att någon väntade honom.
För att slippa gå på gatan och spela en komedi, som ingen brydde sig om att se på, slank han ned på Östermalms ångkök, det var det närmaste.
Han var en tarflig man med bara en lifränta och inga illusioner; han kunde gerna äta på ångkök.
Ensam satte han sig vid ett bord, och medan han väntade på soppan föll han i funderingar.
Ung hade han varit en gång.
Och det hade funnits en annan, som också var ung då, och som hade röda kinder, en rund liten figur med nätta fötter i högklackade skor.
Hans mor hade icke yttrat ett förebråelsens ord, men han hade känt med hennes känslor, — känt med henne hur det var att bli tillbakasatt af den man höll mer af än sitt lif, att skjutas undan i andra rummet, att lemna husets styrelse ur sina händer efter att ha egt den i trettio år.
Hvarje vänlig blick åt de röda kinderna var en stöld från modern: det var en slitning att icke uthärda.
Derför drog han sig tillbaka för att tänka efter, innan han tog ett afgörande steg, och medan han tänkte efter, gifte sig de röda kinderna med en kolhandlare, i den fasta öfvertygelsen, att Per Tobiasson var en svekfull mansperson, den der samvetslöst dref sin lek med trofasta qvinnohjertan, och allt framgent närande ett agg emot hela hans kön — kolhandlaren inberäknad.
Och så blef herr
Tobiasson gammal ungkarl — för att försona sitt svek.
Ja, och nu satt han der ensam på ångköket och åt soppa.
Jaha ja.
Hur hade det varit förra julafton?
Han hade haft studenter hos sig, tre stycken, som inte hade något hem att resa till.
De hade varit så glada, berättat historier, rökt hans cigarrer och sjungit visor till öfver tolf.
När de märkte, att han ville de skulle gå hem så tidigt, blefvo de missnöjda och tyckte, att han inte behöft bjuda dem, fast de voro för artiga att visa hvad de tänkte, och när de gått, var hushållerskan arg som ett bi, derför att de stannat så länge.
Här skrattade skeptikern öfverlägset.
Så var det att bry sig om andra!
Nej, man skulle lefva för sig sjelf bara.
Endast en kan man göra till nöjes; må då denne ende vara man sjelf!
Herr Tobiasson kände sig snillrik.
Det var ju en aforism, han hittat på, — en sannskyldig aforism, — och med nästan cynisk aptit förtärde han sin biff, som efterträdt soppan.
När han hunnit till katrinplommonen, var han nöjd med sig sjelf, utan ringaste förbehåll.
Men det var qvaft der nere, och det kändes godt att komma upp på gatan igen.
Det låg snö på marken, lyktorna voro tända.
Slädar pinglade fram och tillbaka, sjelfva klangen hade något af friluft och frost.
Han stack händerna i öfverrockens fickor och började gå.
Der låg
Humlegården, aftecknande sina lyktor och trän mot ett genomskinligt töcken, der låg biblioteket så mörkt och tungt, borta från Esplanaden andades det elektriska ljuset i långsamma drag och med blåaktigt sken.
Detta var annat än Lund!
Det var så stort och ödsligt att gå ensam i denna främmande stad.
Han tyckte om det och han söp in luften i djupa drag, som vidgade bröstet.
Det är ändå märkvärdigt med julafton, luften är en annan, ljusen ha ett annat sken, och minnen komma tågande, sorgsna stämningar, barnsliga tankar och en underlig saknad af — lycka.
Aha, var han nu der igen!
Nej, julafton var en dum inrättning.
Hvad hindrade honom, att ignorera den?
Att trotsa den rentaf?
Han vände sig hastigt om och började gå nedåt Stureplan till.
Han ville gå en tur i Kungsträdgården.
Hvad rörde det honom, att andra hade brådtom eller att andra voro väntade dit de gingo!
Han dref sakta framåt trottoaren, förbi de upplysta bodfönstren.
På Stureplan var det skumt.
Hvilken massa granar!
De liksom sögo mörkret till sig, gömde det emellan sig.
De stodo på träfötter, de lågo på marken, stora granar, små granar; granar till både fattiga och rika.
En sträf lukt af barr och nyskuren en kom med hvarje andetag; det låg jul i sjelfva luften.
Värdfolket skulle inte ha gran; de hade inte råd till det.
De hade sökt klargöra det för de små, men dessa hade icke kunnat fatta det.
Hvarför skulle de icke ha gran?
De skulle vara tysta och snälla hela dagen, kunde de så icke få gran?
Han hade hört det på morgonen, genom den tunna brädväggen, när han var i sin garderob.
Hvilken jätte till gran! — mörk, tät och styf.
»Hvad kostar den?» frågade han endast af nyfikenhet, ty han var en vetgirig gammal herre.
»Femtio öre.»
Hans häpnad var mållös.
Var det ett pris?
»Jag kan likså gerna sälja den till det som att släpa hem den igen», sade karlen.
Men det var ju inte skapligt att sälja en sådan gran för femtio öre.
Det var ju barbari, det var ju rena vanvettet.
Hushållade man så med skogen här uppe?
Karlen stod och såg så förväntningsfull ut; han höll mössan i handen.
Här skulle det väl bli handel af.
»Det har gått dåligt i dag.
Så dåligt har det aldrig gått något år, derför säljer jag för vrakpris.»
Karlen hade stått der med sina granar från tidigt på morgonen, han hade rest in till staden, den långa vägen, medan det ännu var mörkt, långt innan dagen började gry.
Och nu sålde han en sådan gran för femtio öre!
Herr Tobiasson såg ut som om han betänkte sig.
Karlen med de förväntningsfulla ögonen stod och betraktade honom, angelägen att läsa hans tankar.
Var det nu möjligt att säga sig ha frågat af nyfikenhet blott, och att gå sin väg? — se den höfligt påpassliga minen gå öfver i missräkning och groll!
»Det är röfvareköp», sade karlen.
»Bär hem den då, här är mitt kort.»
»Och så får jag tjugufem öre för jag bär hem den.»
Herr Tobiasson gaf honom sina sjuttiofem öre och gick vidare.
Der, på hörnet, låg en blomsterbutik, liten och oansenlig, men med så vackra blommor.
Herr Tobiasson kunde aldrig låta bli att se på dem, han var en blomstervän.
Der inne stod en ung man och såg på, medan trädgårdsmästaren ordnade friska blommor i en korg, hvita, röda, mångbrokiga, och under blommorna låg det frukt — äpplen, päron och drufvor, — drufvor i stora, gröna klasar.
Den unge mannen log, han log så lycksaligt, och hans vinterrock var så sliten, hans händer röda af kölden.
Men hvad tänkte han på det!
Det var julafton.
Herr Tobiasson gjorde helt om.
Det var icke att uthärda.
Han hatade den unge mannen, som var så glad, han hatade trädgårdsmästaren, som såg så beskäftig ut.
Hvad rörde det dem, att det var julafton i qväll!
Behöfde de göra sig till fånar för det?
— Drufvor och blommor ...
Han dref åter hemåt.
Han skulle gå hem och läsa tidningar, låtsa som om ingenting vore på färde.
Man skulle vänta julklappar af honom, nu, när han varit ute.
Han visste precis hur det skulle gå till.
Pigan skulle komma in med hans aftonté, se på honom med en skyggt glad blick: nu ger han mig sin gåfva.
Och han skulle låtsa om ingenting.
Då skulle den glada minen draga bort igen som en försvinnande ljusglimt, hon skulle sänka hufvudet på det der sättet, liksom hängde det löst på en tråd och föll framåt af sin egen tyngd.
Och hennes ögon skulle fyllas af tårar.
Han kände det så väl.
Det var utstående, ljusblå glosögon.
Tårarne skulle draga sig öfver dem som vatten öfver en glasruta, göra blicken orörlig, stå och leka på brädden af ögonlocken, färdiga att rinna öfver.
Hon skulle göra allt för att dölja det; bortvänd skulle hon gå ur rummet och ljudlöst stänga dörren efter sig.
Men han skulle ha sett det ändå, och han skulle se den blicken om och om igen i sitt minne, han skulle pinas, våndas ...
Och nu spökade den igen, den slankiga gamla bomullsklädningen med refvan på ärmen, der kölden bet i nakna huden.
Hade han då mera qvar sjelf än att han kunde lefva som han gjorde!
Hvad var det för fordringar?
Hvad skulle han försaka?
Nej, det måste vara slut med blödigheten!
Under det han gick och grälade med sig sjelf kom han in i trappuppgången och traskade upp.
Det var pigan som öppnade.
»Här var nyss on karl med en gran», sade hon tvekande, »han sade, att den skulle hit.»
Enslighetsälskaren
Til Fru * * *
En blott öfversättning af The Shrubury – om den af Er blifvit företagen – skulle onekeligen öfverträffat detta stycke, som endast i planen har någon likhet dermed.
Emedlertid är det Ni som upmuntrat mig att författa det, och man skulle tycka att jag sjelf tiltrott mig äga nog skicklighet därtil, då jag nu vågar tilägna det åt Er.
Kanske är det likväl min enda förtjenst att hafva förenat det känslofulla med den strängaste Moralitet, det är åtminstone denna förening som ger mig hopp om ert bifall.
Om jag endast skrifvit för mängden, hade jag frugtat att trötta den med Naturens och oskuldens språk; men det är detta språk som Ni så väl känner, och för hvilket – midt i lättsinnighetens och förströelsernas tidehvarf – Ni äger nog mod att icke rådna.
Hvarföre skulle du vilja rycka mig ur den enslighet, som så länge utgjordt målet för min längtan? hvarföre önska att återföra din vän ibland de förströelser, som endast lämna tomheten i hans själ?
– Knapt har jag hunnit att aflägga det tvång en konstlad belefvenhet fordrar, knapt har jag helgat åt Naturen hundradedelen af den tid, som jag upoffrat åt fåfängan; och jag skulle bortskänka rena nöjen för den toma yta, som skiftar med Modernas ombyten? jag skulle glömma hälsan och glädjen, som, i hvarje flägt, framdoftas af den nyfödde våren?
– Nej, jag är icke nog orörlig för det sköna att kunna dåras af dess föregifna bild, eller snarare, erfarenheten har lärt mig att föragta dessa vämjiga tidsfördrif, som ha syslolösheten att tacka både för sitt uphof och sin prydnad.
Dessutom, tror du väl att sorgdrägten skulle passa i de muntra sällskaper hvari jag förut deltagit, mera af vana än af böjelse?
Man skulle skämta med min svarta klädnad, man skulle finna det narragtigt att jag begråter en slägtinge som jag knapt känt, och den egendom hon lämnat mig skulle bli ämne för en tröst, likaså vidrig för mitt hjerta som förolämpande för mina tänkesätt.
Du vet at jag icke, sedan min barndom, sett denna faster hvars närmste arfvinge jag var; mine vänners omsorg för min befordran hade altidnekat mig, att, efter hennes åstundan, tilbringa någon sommar på landet, och jag ägde sjelt icke styrka att bryta den kedja som qvarhöll mig i hufvudstaden.
Änteligen sjuknade hon, och, til straff för min försummelse, hann jag endast fram att få emottaga hennes siste suckar.
Ack min Vän! huru lifligt jag känner detta fel, som mindre härflutit af kallsinnighet, än ett obetänksamt hopp att hon icke så snart skulle sluta sine dagar; huru ifrigt har jag icke önskat att återkalla henne till lifvet, för att afbörda en skuld, som
Naturen fordrade innan tacksamhetens röst ännu hördes!
Den sista bedröfliga plikten återstår ännu.
I dag sker begrafningen.
Tusende göromål syslosätta mig.
– Så
snart jag hunnit blifva fri från denna plågande mängd af människjor, som omgifva mig, tro, att jag sällan skall lämna så kårta ögnablick åt vänskapen.
Jag kan icke beskrifva huru mycket jag saknar dig, huru väl jag behöfver dina råd; aldrig har jag varit i en sådan belägenhet.
Ack! hvarföre kan jag icke lämna dig mitt förtroende utan att såra minnet af en slägtinge som jag har att tacka för så mycket!
Ett af de fel som gemenligen åtfölja ålderdomen, är begäret att samla; jag vill tro att detta begär endast härrörer af brist på egna behof; men det finnes likväl i en grad, som ofta är förnedrande för mänskligheten.
Till en del lärer du redan förstå hvad jag vill säga.
Jag har funnit här en myckenhet af pantsaker, tilhörande verkelige fattige, som genom missväxt eller andra olyckor blifvit tvungne att sätta sig i skuld, och genom en fortsatt ränta förlorat hoppet att kunna betala den.
Jag har icke blifvit underrättad härom förr än vid genomfeendet af min fasters räkningar; Man har ansett mig för en dåre då jag förkla­ratattjag,utanbetalning,villeåterlämna en del af dessa panter til sine ägare; man har påstått att jag derigenom skulle ådraga mig sjelf många förtretligheter, och upmuntra lättjan i stället för att understödja torftigheten.
Ack Gustaf! hvad dylika skäl äga för et värde hos dem, som vilja undvika att göra det goda, under förevänning af de missbruk som möjligtvis kunna upkomma deraf.
Jag har icke sökt öfvertyga dem om motsatsen; jag är säker att alla Filosofiens skäl, sammantagne, icke kunna inplanta Människjo-kärlek i ett hjerta, som af upfostran eller andra omständigheter blifvit härdadt; jag skall smyga mig att upfylla mina skyldigheter; så mycket lyckligare, som jag är säker att afunden icke då skall oroa mig.
Mitt beslut är tagit att aldeles draga mig ur den syslosatta verlden; ärelystnaden är en passion som aldrig har plågat mig, och hvarföre skulle jag dröja att njuta lugnet, tills åldren beröfvat min själ den liflighet som förljufvar det.
Likväl skall min kärlek till ensamhet icke urarta till afsky för mine likar; jag finner sjelf nödvändigheten af muntrare sällskaper, jag söker dem hos mine grannar, och tänker i eftermiddag hälsa på en bekant som bor tre mil härifrån.
Min lilla resa torde räcka några dagar, kanske längre, om stället roar mig; men jag vill förekomma ledsnadens ögnablick häldre än afbida det.
Du påstår att jag aldeles skall förlora denna kärlek för ensamheten, så snart jag, ibland det andra könet, finner någon som fästar mitt hjerta.
Du har orätt.
När ett föremål väckt vår upmärksamhet, när det syslosätter alla våra tankar, och icke lämnar något tilträde åt de förströelser som äro nödige för samfundslefnaden, huru kan du då vänta den liknöjdhet som är oumbärlig, för att lämpa sig efter särskilte personers särskilte lynnen, och den köld som fordras, för att låtsa ett deltagande i händelser hvilka på intet sätt röra oss? jag vet att samfundet kräfver ett uppoffrande af våra krafter till dess tjenst; men jag kan icke se att det hela skulle vinna genom ett tvång af mina böjelser, eller umgänget förlora genom saknaden af min tysta närvaro.
Det är icke Eremitens lefnad jag vill försvara; det är lika långt ifrån min fallenhet, att älska ett tilstånd som skulle söndra mig ifrån menskligheten, som det är ifrån min öfvertygelse, att tro en Medborgare äga rätt dertil.
Ack! hvad skulle det vara för ett lif som icke mer lämnade oss några plikter att upfylla, hvad för en andagt, som, endast syslosatt med sig sjelf, skilde sig från sine likar, och glömde, att oagtat betraktelsens förkjusning, är fromheten förvandlad i en last, om en enda tår ifrån uslingen rättvist anklagar den.
Det är sant att jag älskar lugnet; men visa mig en skyldighet som befaller att jag skall lämna det, och anse mig som ett missfoster om jag nekar att lyda.
Det finnas få som icke hafva erfarit, att de nöjen man länge väntat merendels bedraga vår önskan, då de som oförmärkt smyga sig öfver oss, göra ett starkt intryck på det oberedda hjertat.
Antingen att inbildningen, som merendels i förhand upsamlar våra ljufva ögonblick, har målat njutningen vida större än den möjligen kan bli, eller att det endast är den första skakningen af våra känslor som upväcker förkjusningen, och att denna skakning, en gång åstadkommen genom hoppet, nödvändigt måste vara försvagad innan vi hinna det verkliga.
Du lärer redan gissa att denna anmärkning har sit afseende på någon händelse, som förefallit under min resa, och du torde le åt mit romantiska lynne.
Jag tilstår att jag sällan kan hindra, icke en gång obetydeliga föremål, att vinna mitt deltagande och hvarföre skulle jag hindra dem?
Är det icke dessa rörelser som utgöra hvad man kallar lifvets vällust? är det icke de som förekomma den tröghet, hvilken vanligen intager själen då hon icke syslosättes med annat än afsöndrade betraktelser.
Jag erkänner med Sterne, att om ödet dömde mig att vistas i en ödemark, skulle jag äfven där finna något ämne som rörde mig; huru mycket mer måste jag då äga dem, omgifven af människjor.
– Jag säger af människjor emedan jag lefver i landtbygdens enfald, och möter icke mer detta öfverdrifvit konstlade som fört en del af mitt slägte så långt ifrån Naturen, att i hela skapelsens kedja icke finnes ett ställe som ej skulle vanprydas af en så onyttig länk.
Emot min vilja blef jag öfvertald att dröja på L – – – – tils i går eftermiddag; man rådde mig att rida genom skogen, emedan min resa därigenom skulle bli en mil kortare, och som man försäkrade, att jag snart skulle träffa en väg hvilken jag förut kände, blygdes jag att föra med mig någon ledsagare.
Men den sjelfkloke finner sig icke sällan bedragen.
Trackterna voro angenäma, och syslosatte mina tankar med helt annat än krökningarne af den stig jag borde följa.
Än hördes en enslig dufva som kurrade i en åldrig stam, än lyssnade jag til orrens afton-musik, som öfverröstade en flock af starar och förenade sine toner med den gälle bosinken, stundom syslosatt att betrakta en vig Ickorn som hoppade emellan Tallarne, eller att följa med ögat den lätte Haren, som, skrämd af min ankomst, skyndade att söka de gömslor stöfvaren ännu aldrig hunnit.
På detta sätt bortglömdes timmarne, och vid brädden af en insjö märkte jag först min förseelse; men det var för sent att knota öfver ett fel som ej mer kunde förekommas, jag anförtrodde mig därföre åt lyckan och tillät min häst att föra mig hvart han behagade, säker att den väg han tagit skulle leda till något hus.
En gärdsgård styrkte mig i denna öfvertygelse; det är sant att den tycktes inhägna en del af skogen, men en mängd af löfträn, på andra sidan, gaf tillkänna att någon gård fanns i grannskapet.
Jag steg af vid en tilspikad grind, och fick snart sigte af några tak, som skymtade fram, då jag genast lämnade vägen och följde ett spår som krökte sig utföre, kullen och föreföll mig att vara genare.
Angelägen att fortsätta min resa fästade jag blott en flygtig upmärksamhet vid de nejder jag genomvandrade, och det fordrades nu ett föremål af sällsynt skönhet för att uppehålla mig.
Detta mötte mig snart:
Det var ett slags vildt löfhvalf, eller, att närmare beskrifva det, en hop af unga trän hvars toppar voro sammanflätade och genom sin täthet åstadkommo en nog mörk skugga.
Det inre formerade nästan en half-cirkel, afskuren genom en klippa, som utgjorde kullens fot, emellan hvars klyftor åtskilliga halfspruckne smultronblom visade sig, och några sippor prydde sidorne af en liten gräsbänk, så okonstlad att man skulle säga Naturen sjelf hade danat honom.
Jag gick in med samma vördnad som man nalkas ett heligt ställe, ingen flägt oroade tystnaden, och sorlet af en bäck, som på ett kårt afstånd strömmade fram, kallade endast själen til dessa höga granskningar, som röja hennes bestämmelse, och tycktes locka de sinnliga känslorna till slummer, för att lämna en friare utflygt åt den stigande tanken.
På gräsbänken låg en bok, jag tog up den och fann deruti följande Stancer, till Vänskapen, som gjorde för starkt intryck på mitt hjerta att icke genast fästa sig i mitt minne.
Trött jag vandrade på lifvets stig,
Nattens irrbloss villade mitt öga;
ingen stjerna blänkte i det höga.
Känslofull för mine suckars röst
skickade en vän intill mitt bröst,
och bekymren flydde detta hjerta.
Ljusnande emot ett nyfödt hopp,
i dess möte, ser jag dagen randas,
och jag känner – mattad af mitt lopp –
hvilans lugn med mina mödor blandas.
Lifvets börda trycker mig ej mer
pligtens bud är lättare att lyda:
Med en Vän jag törnet mjukna ser
och en blomma ödemarken pryda.
Tillslut Lycka dina stolta slott;
Purpurns skimmer höljer icke bojan:
Med en vän mitt högmod fordrar blott
mättligheten och den lugna kojan.
Störta Motgång, störta mot mitt tjäll,
detta tjäll som dalens låghet gömmer:
Med en vän, i lifvets skymning säll,
leende jag ödets stormar glömmer.
Hvarje känsla, gömd uti min barm,
blir en dygd då hon af vänskap renas;
Hvarje drift, för Mänskligheten varm,
blir en eld som med min själ förenas.
Årens flygt, som följer tidens lopp,
skall förgäfves mina nöjen störa:
I det lugn som föder mina hopp
skall mitt hjerta deras fyllnad göra.
Då jag lämnar dödlighetens strand
skall en vän mitt trötta öga sluta
och en usling på min Urnas rand
tacksamhetens varma tårar gjuta.
Jag vet icke huru länge jag dröjde på detta ställe, men det vet jag att jag måste göra våld på mig sjelf för att slita mig därifrån.
Det var lika som en hemlig kraft ville qvarhålla mig, en slags vanmagt, så ljuf, så ovanlig, att jag icke kan beskrifva den.
Knapt hade jag gått några steg innan jag var frestad att vända om, och jag frugtar att min böjelse segrat öfver mitt förnuft, om ett fruntimmers röst icke fästat min upmärksamhet.
Detta var endast ett uprepande af den sista Stanza som jag nyss hade läst; men sjelfva uttrycket – du kan icke föreställa dig någon ting så rörande: en ton, som i den minsta del af ljudet röjde at det var hjertat som tolkade orden; en ton som svälde under harmoniens hela skönhet och sagta domnade bort, antingen qväfd af ömhetens tårar, eller sjelf, förvandlad til en känsla, återgången til det bröst som lånat den sitt uphof.
Du påminner dig att Milton beskrifver Adam såsom ännu lysnande då Ängelen redan slutat sitt tal: så förvånad stadnade äfven jag, så öfverspända voro mina begrepp, och mina tankar så fästade vid dessa ljud, hvilka inbillningen sökte att återlifva i susningen af den aftonflägt, som sagta skakade småskogen.
En skogsdufva störde denna angenäma kjusvilla; hennes rädda flygt omkring den eken emot hvilken jag hade lutat mig, underrättade mig att hon där hade ett näste.
Jag fortsatte således min gång och fann mig innom några
Minuter vid en stenmur som omgaf trädgärden.
En half öpen port tycktes bjuda mig att gå in; utan betänkande lydde jag denna kallelse, och vandrade sagta fram i en liten Allé af fruktträn som innestängdes af vinbärsbuskar.
I huset, som låg vid ändan af Alleen, fick jag veta att ägendomen hette Elfskog och tilhörde Herr Haller: en ämbetsman som redan i sina bästa år öfvergifvit verlden, och nu tilbringade en lugn ålderdom i den sällhet som alltid följer de husliga dygderna.
Ehuru jag endast kände honom till namnet, lät jag likväl drängen öfvertala mig att gå in under det han kallade sin Herre.
Rummet, hvaruti han förde mig, var möbleradt på ett sätt lika så täckt som ovanligt.
Under båda fönstren stodo två små soffor, och emellan dem, vid posten, en balja hvarutur en vinranka upsteg som slingrade sina grenar åt båda sidor och gjorde dagen mindre stark, emedan den kastade sig mångfaldigt omkring ett spjälverk som var upsatt i fönstren.
På motsatta sidan var en bokhylla och jämte den tvänne små bord, fullsatte af blomsterkrukor.
Hörnena pryddes af fyra Pommerans träd, alla i full blomning och gjorde det skönaste afbrott emot de hvita väggarna.
Midt emot dörren stod ett Claver, öfver hvilket hängde åtskilliga Landskapsmålningar samt några utsydda blommor , så lifliga att de knapt förlorade vid jämförelsen, då man tillika betraktade deras mönster som Naturen sjelf hade frambragt.
Alla dessa skönheter öfverfor jag i ett ögnablick, emedan mängden gjorde mig brydd och jag kunde icke afgöra vid hvilken jag först borde fästa min upmärksamhet.
Jag fick likväl snart ett annat ämne derföre; jämte en hög Legustrums häck, som begränsade en liten Parterr, blef jag varse ett fruntimmer syslosatt att upträda några smulltron på ett strå.
Redan länge hade jag trodt mig vara i en förtrollad nejd, och det behöfdes icke mer än hennes åsyn att förverkliga min inbillning.
Jag kan sjelf finna att jag i detta tillstånd måste hafva gjordt en löjlig figur för Herr Haller; Hans höflighet märkte det likväl icke.
Jag fick nu veta att jag helt och hållit tagit miste om vägen, att jag hade mer än två mil till mitt hem; och med en godhet som skulle lockat en Människjohatare, med ett slags ljuft tvång, som på det lifligaste uttryckte hans okonstlade tänkesätt, öfvertalte han mig att dröja qvar öfver natten.
– Han smålog åt den beundran hvarmed jag beskådade rummet.