Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hoppas likväl, att för Ståndets öfrige ledamöter ordalagen i Utsk:s betänk. icke äro så otydliga; och kanhända skulle de, vid nämare betraktande, jemväl för Frih.
Cederström Jakob kunna klarna. 16
Den 12 Juli. Frih:n har klandrat Utsk. derför, att det sagt, att konventionerne i städerne skola uppgöras i den ordning författningarne bjuda, och Frih:n har tagit för gifvet, alt Ulsk. dermed åsyftat någon författning om presträttigheternes utgörande.
Jag hade ej trott det kunna ifrågasättas, alt ju Disk. ganska väl haft sig bekant att den författning som i de föregående punkterne varit omförmäld, nemi. den af år 1681, icke är för Städerne gällande, ulan att presternes inkomster derstädes utgå på annat sätt nemi. genom påskböckers kringsändande m. m.; och just på den grund, men alldeles icke till följe af någon obekantskap med förhållanderne i legalt hänseende, har Utsk. begagnat den ordställning, att konventioner böra uppgöras ”efter de taxeringsgrunder, som för ändamålets vinnande må anses mest lämpliga”.
Cederström har ansett detta uttryck vara riskeradt.
Jag frågar då: hafva vid dessa konventioners uppgörande, städernes innevånare icke rätt, att lill hvad som föreslås, samtycka eller vägra bifall, eller föreslå jemnkningar och ändringar, tills man finner det rätta?
Om den värde Frih:n, i st. f. att ensamt fästa sig vid denna punkt, hade genomläst Utsk:s föregtde recit, hade Frihm måhända icke framkommit med den beskyllning, hvars gilltighet jag likaledes nödgas förneka.
Då en tid af 25 år är föreslagen såsom kortaste tidrymden för dessa konventioners ingående, så, hvad angår sådana stadsförsamlingar, der mycken omvexling uti stadens rörelse och befolkningsnumerär förefinnes, bör man väl förmoda, att konventioner fastställas för bemälde minimum af tid; och der någon fluktuation i förenämnde hänseende icke varit för handen, synes ett ökadt antal af år utan fara kunna bestämmas.
Jag vet icke, hvarföre man skall motverka alla försök att i detta afseende kunna för hvarje ort vidtaga den mest lämpliga och erforderliga åtgärden; utan får heldre fortfara att lefva i ett oefterrättlighetstillslånd, som ej väcker belåtenhet, tvertom föranleder beständiga klagomål.
På grund af hvad jag i ämnet haft äran anföra, anhålles vördsamt om bifall å ifrågavar. punkt i vårt betänk.
Till gensvar å hvad Frih.
Cederström Jakob anfört, som skulle Utsk. i sitt förslag hafva tillstyrkt K.
M. att öfverskrida den Honom i grundlagen medgifna beslutande rätt, och att inträda på det gebit, som R.
St. allena tillhör, nemi.
Svenska folkets rätt att sig sjelf beskatta, samt att grunderne för presterskapets aflöning i städerne är beroende af godtycke, får jag anföra, att här i Utsk:s betänk, frågan just är att R.
St. måtte bestämma, om den beskattning som skall utgå till presterskapet; och att en sådan jemväl enl. hitintills gällande författningar, utgått, har Frih.
Cederström medgifvit ehuru med tillägg, att bidragen utgjordes efter godtycke.
När nu en kon vention på de grunder förslaget innehåller skall uppgöras, beror det på församlingarnes godtfinnande, om densamma bör ingås under en tid af 25 år, som här blifvit föreslagit.
Om således härvid någon beskattningsrätt skall utöfvas, utöfva R.
St. nu densamma - Den 12 Juli. 17 samma i nära likstämmighet med hvad redan i författningarne finnes stadgadt, och af sådan anledning kan jag icke se att något klander häremot bör äga rom.
Det blifver följaktligen' då konventioner uppgöras och beskattning på grund af desamma utgå, ett II.
St:s beslut som fullgöres och icke någon af K.
M. usurperad rättighet i beskattningsväg.
På grund häraf vidhåller jag att Utsk:s förslag bör antagas och får derjemte fästa uppmärksamheten derpå, att om än uti Stockholm skulle förefinnas disproportion emellan stadens borgerskap och öfriga innevånare, så är förhållandet likväl uti en del småstäderne sådant, att deras innevånare nästan uteslutande tillhöra borgerskapet.
Det fägnar mig, att Frih. Cederström, Claes Rud. erkänt, alt någon författning, ronde presträltigheterues utgörande i städerne icke finnes och det fägnar mig ytterligare höra, att han ansett sig kunna försvara Utsk. dermed, att Utsk. ingenting beslutat, utan helt enkelt öfverlemnat från 11.
M. beskattningsrätten i städerne.
Jag kan likväl icke godkänna detta den sednare delen af den värde talarens yttrande, likaså icke heller hvad Hr von Hohenhausen anfört om Stockholm.
Det är icke längesedan vi här på Riddarhuset férehade till öfverläggning en fråga, hvarest det utreddes att i Oregrund funnos 9 borgare och alt de öfriga stadens innevånare tillhörde icke borgerskapet.
Jemför man Oregrund med Stockholm, så oaktadt den sednare stadens öfverlägsenhet, hade Oregrund likväl 12 båtsmän men endast 9 borgare.
Dä 1681 års författning bestämmer presträtligheterne på landet, hafva Konung och Ständer funnit, att församlingarne emot deras vilja icke kunnat tillförbindas, att ingå några konventioner, men på landet der sådana icke kunnat uppgöras hafva föreskrifterne i 1681 års författning mäst eflerlefvas, sä att presterne på åkrarne räknat skörden.
Nu passar det likväl sig så illa, att våra flesta småstäder blifvit förunnade en myckenhet jord, och om vid sådant förhållande, R.
St. skulle besluta, att 1681 års författning skall fullständigt tillämpas, jemväl i städerna så att pastor ägde att räkna sin lön från jorden tillhörande städerne, pastorerne derstädes skulle blifva bättre lönade än pastorerne på landet, enär de sålunda skulle erhålla flera hundra tunnor spannmål.
Men lagsliftarne på 1600-talet, då presträtligheterne uppgjordes, afsågo alt pastorerne i städerne skulle erhålla sin aflöning genom frivilliga tillskott, men på det att presterne icke skulle blifva för mycket beroende af det större eller mindre årliga bidragen, eller om stadens inkomster icke voro högre än hvad, som jemt erfordrades för innevånarnes bergning, egde K. M., att till fyllnad i löneinkomsterna anvisa ett pastorat i grannskapet såsom piaebende eller annex.
Såsom exempel härpå vill jag nämna, att i Christianstad har komministern ett dylikt prebende, dä på ett annat ställe pastor åter såsom i Carlshamn, fått sig dylikt prebende tillagdt.
Flera exempel om så behöfdes, skulle jag kunna anföra, men nog 7 H. 2 i Den 12 Juli. af dylika praibenden hafva tillkommit, då städerne ännu icke hunnit uppbringa sig til! någon förmögenhet.
Man skulle kunna tro att staden Carlshamn hunnit det oberoende, att det till pastor anslagna praebende kunde undvaras.
Men om så än vore förhållandet, har pastor, genom K. resolution, blifvit tillförsäkrad om detsammas bibehållande.
Det linnés icke något skäl för ett rättsenligt försvar för Utsk:s framställning, såvidt jag kan förstå 57 § Reg.F., jemförd med de ekonomiska författningar som angå presträttigheter.
Jag vidblifver milt första förklarande att jag visserligen icke vill motsätta mig bifall till förevar, punkt, enär densamma blifvit af PresteSt. antagen, men jag vidhåller äfven milt yrkande, att en modification deri må äga rum genom borttagande af ordet ”ovilkorligen”.
De af mig till stöd härföre uppgifne skäl synes mig ganska talande, och hvad Frih.
Cederström, Cl.
R. anfört till deras vederläggning, finner jag icke vara af beskaffenhet, att hafva uppfyllt del dermed åsyftade ändamål.
Det erfordras icke mycken sakkännedom eller skarpsinnighet, för att inse alla de svårigheter, som uppstå vid bildandet af konventioner inom städerne, hvilka konventioner, icke såsom på landel, uppgöras efter hemmanlalsberäkningen och fastighetsvärdet utan med afseende på innevånarnes antal och förrnögenhetsvilkor, hvilka olika med jorden och dess värde, äro underkastade mångfaldiga omvexlingar, ty en person kan under en tidrymd vara rik, mea under en annan fattig, och just denna omständighet lägger tydligast i dagen orättvisan af alt påtvinga städerne eli fixt aflöningssält för deras presterskap, enär stadsförsamling vid konventionens ingående kan hafva utgjorts af rika innevånare, hvilka sedermera blifvit utbytte emot endast fattige.
Om man nu antager just med afseende pä hvad här förekommer, att presterskapets löneinkomster i stad skola bestämmas efter den högre lefnadskostnaden derstädes, jemförd med den, som erfordras å landet, så skall, enligt denna punkt, K.
M. först bestämma, att för presterskapets underhåll i hvarje stad, erfordras det eller det beloppet, och sedan ålägga stadens innevånare en ovilkorlig betalningsskyldighet deraf, ehvad de mågla fullgöra den .eller icke.
Jag antager för exempel att denna kostnad inora hvarje församling här i staden bestämmes till 4,000 r:dr b:co.
Om nu församlingarne icke kunna öfverenskomma om sättet för uttaxerande af dessa 4000, r:dr skulle K.
M. äga alt derom förordna.
Ar då en församling så olyckligt lottad att, af de flera tusende personer, hvaraf den består, kanske f:delar utgöres af sådana ledamöter, som icke äga mer än hvad de förtjena för dagen och således sakna all tillgäng till presterskapets atlönande, sä skulle hela det fastställda lönebeloppet 4,000 r:dr falla den återstående femtedelen ensamt till last; Och jag frågar om väl sådant instämmer med billighet och rättvisa?
Fäster man uppmärksamhet härpå, så skall man förgäfves söka försvara möjligheten att inom städerne införa fixerade löner för presterskapet, med iakttagande dervid af ett beskattnings - Den 12 Juli. 19 sålt, som icke, ehuru lämpligt för tillfället, kan genom tidernas omvexlingar, understundom blifva i hög grad ojenint och tryckande, men också i bland allt för lindrigt i förhållande till den aflöning presterskapet med fog skulle kunnat förvänta af stadens innevånare.
Sanningen häraf är lätt bevisad genom ett exempel: man kan nemi. icke bestrida, att staden Norrköping under de sednare 30 åren i högst betydlig män tillvext i både folkmängd och förmögenhet, så att dess innevånare nu vida bäti re än tillförene förmå, alt aflöna sitt presterskap, till deltas fulla belåtenhet.
Om nu inom denna stad, förr än den uppnått sitt nu ägande välstånd en konvention om presterskapets aflöning varit ingången så hade densamma måst grundas på innevånarnas då varande inskränktare förmögenhetsvilkor, och icke kunnat bestämmas till det belopp, pastor möjligen, under andra förhållanden, haft rätt att fordra.
Denna konvention skulle sedermera, oaktadt stadens förkofran, hafva fortfarit och pastors löneinkomster följaktligen icke kunnat vinna den tillökning, som både hans församlingsboers ökade antal och dessas ökade rikedom, rättvisligen bade påkallat.
Antager man återigen, att en konvention uppgöres i Norrköping efter nuvar. förhållande, men olyckor i ett eller annat afseende inträffa hvarigenom innevånarnes förmögenhet blir betydligt nedsatt, eller staden återföres till sin förra obetydlighet; vore det väl då med rättvisa öfverensstämmande, alt denna konvention skulle gälla likaväl som under det att staden befann sig på höjden af dess välstånd?
Således, från hvilken sida man betraktar saken, skall man finna, att lönekonventioners uppgörande inom städerne medföra så mångå olägenheter, alt man vid föreskrifterne derom bör iakttaga största försigtighet.
Jag har icke yrkat någonting annat än att man må utesluta ett af Utsk. föreslaget uttryck, med hvilket man vill peremloriskt tvinga hvarje stads församling, att uppgöra lönekonvention, ehvad möjlighet dertill är för handen eller icke; och jag skulle tro det vara föga klokt handiadt af en lagstiftande församling, att ingå till K.
M. med en begäran om utfärdandet af föreskrifter, som sedermera icke kunna verkställas, hvarföre jag fortsätter mitt yrkande, att, i fall Utskrs förslag antages, ordet ”ovilkorligen” derifrån måtte uteslutas.
Afven jag har hyst betänkligheter vid bibehållandet af ordet ”ovilkorligen”, dä frågan om landtförsamlingarnes skyldighet, att ingå konventioner här förevar.
Men jag underlät då, att härå fästa Ståndets uppmärksamhet, emedan andra omständigheter förekommo, hvilka jag befarade skola föranleda söndringar.
Dessa betänkligheter, hvilka icke ansetts vara af den vigt, att de afhållit PresteSt. från förslagets antagande, synas mig dock på grund af Hr Printzenskölds yttrande, vara af den beskaffenhet, att jag, lika med honom, tror ordet ”ovilkorligen'” bör från förslaget utgå.
Jag anhåller, att få fästa uppmärksamheten något närmare på de omständigheter, hvilka flere talare redan anfört mot fordran, att konventioner ovilkorligen 2 * 20 Den 12 Juli. skola upprättas vid inträffande ledigheter.
Då förekommer först, att mången församling finnér sig belåten med nuvar. aflöningssätt, och att en förändring härutinnan möjligen skulle föranleda till missnöje.
Sådant länder troligen icke till prestens fördel utan måhända snarare till nedsättning af hans inkomster.
Med förändringen har man då endast tillskyndat honora förlust och församlingen obelåtenhet.
Man har då i dubbelt hänseende skadat.
Här är förut omförmäldt, huruledes personer i släder tillfälligtvis flytta från den ena församligen till den andra.
Men sådant beror icke blott af tillfälliga omständigheter, utan äfven af personernas godtfinnande att välja den församling, oberoende af boningsstället, hvarest afgifterna till presterskapet falla sig lindrigast, eller presten är mest omtyckt.
Jag vill såsom exempel uppgifva alt en person, kan under vissa förhållanden välja mellan 4 särskildta församlingar.
Om han t. ex. vore officer vid något af gardesregine, kammarherre vid någoldera hofvet, och bosatt inom Storkyrkoförsamlingen men född i Finland, så skulle han efter behag kunna vara medlem af Gardes- Hof- Storkyrko- eller Finska församlingen.
Likaså kan det inträffa uti andra städer såsom i Carlskrona, der det finnes en tysk församling, en amiralitetsförsamling och en stadsförsamling.
En officer vid flottan kan således tillhöra, hvilkendera af dessa församlingar han behagar.
När följaktligen aflöningen beror af personalen och af dennes val mellan församlingarne, samt det sålunda kan inträffa, alt, under en tid, en större mängd inflyttar till en församlig, och under en annan tid åter lill en annan, är det förenadt med särdeles svårigheter, alt för en längre tid bestämma afgifternas belopp.
Men säger man, när Preste- och BorgareSlm, hvilka saken närmast angår, antagit förslaget, sådant det är så bör väl R. o. Ad. äfven antaga detsamma.
Jag vill icke bidraga dertill, att R. o. Ad. i flera omständigheter afviker från förslaget, eller att man i framtiden skulle kunna anse R. o. Ad. såsom orsak dertill, att det goda, som kunnat åsiadkoramas genom antagandet, uteblifvit.
Men ordet ”ovilkorligen” synes mig vara för strängt, hvarföre jag hemställer, att med dess uteslutande, Ståndet ville för öfrigt antaga PresteStis förslag.
Borttager man ordet: ”ovilkorligen”, så gör man denna punkt i betänk, temligen vattenaktig; den torde då blifva nära nog utan verkan.
Har man ansett ordet: ”ovilkorligen”, böra bibehållas i de föregtde punkterne, ser jag icke minsta skäl, hvarföre det uti den förevar, må borttagas.
När man på landet der 1681 års författning likväl är gällande, funnit konventioner lämplige, månne det då icke vore af vigt, att dylika konventioner skola ovilkorligen i städerne upprättas, hvarest närmare föreskrifter i fråga om presternes lönevilkor alldeles saknas?
Borttages ur förslaget ordet: ”ovilkorligen”, skola de hvilka förklarat sig nöjde med det nuvar, fria och vidsträckta spelrummet i presternes aflöningssätt inom städerne, nog finna utvägen att motverka den princip, hvilken Utsk. för sin del Den 12 Juli. 21 funnit vara den enda antagliga.
Jag tillstyrker således att, derest Ståndet, såsom det hittills har velat synas, godkänner bemälde af Utsk. antagna princip, Ståndet icke måtte bifalla borttagandet af ett ord, som så väsendtligen inverkar på möjligheten att åstadkomma ett i allmänhet tillfredsställande resultat.
Hvad åter angår tiden, för hvilken konventioner böra upprättas, så äro möjligen 50 år nog mycket; men då det tillkommer församlingarna, att föreslå den tid de kunna finna tjenlig, och 25 år, som utgör det föreslagna minimum af lid, icke kan anses vara en tidpunkt, hvarunder förhållanderne troligtvis kunna särdeles förändras, hyser jag den önskan och det hopp, att jemväl i detta hänseende Utslus betänk, måtte röna Ståndets bifall.
Beträffande åter Frih. Jakob Cederströms yttrande i fråga om det mera eller mindre grundlagsenliga uti Ulsk:s förfarande, så vill jag lika litet i detta som i andra fall, när frågan är om grundlagstolkning, med Frilen inlåta mig i någon strid, emedan erfarenheten visat, att vi icke förmå alt rubba hvarandras öfvertygelse.
Mig åtminstone har det varit klart, att grundlagen intet hinder lägger för det gjorda förslaget.
Pä grund af hvad jag ofvan haft äran anföra, tillstyrkes vördsammast bifall å betänk, sådant det nu är.
Jag förenar mig med Hr von Hartmansdorff derutinnan, att ordet ”ovilkorligen” bör utgå icke af det skäl, att konventioners uppgörande inom städerne är mindre behöflig! än på landet, emedan jag är öfvertygad om motsatsen, utan derföre, att saken är alldeles ny och om än såsom Frih. Cederström, Cl. R. påstått, förslaget skulle blifva något vattenaktigt är det likväl bättre, att hafva förslaget klart.
Erfarenheten har visat, alt genom de pä landet uppgjorda konventionerna, någon orätt icke blifvit tillfogad församlingen eller dess pastor.
Men då några konventioner inom städerne icke varit träffade, och saken genom sin nyhet, medför mångå svårigheter tror jag icke att man bör gå våldsamt tillväga med dess införande.
Jag är fullt öfvertygad derom, att såväl preslerskapet som stadsboerne inse billigheten af konventioner, men vid deras ingående möta flera svårigheter, hvilka först mäste undanrödjas, och hvartill åter fordras en längre tid än den, som kan vinnas vid nu först blifvande ledigheter inom sladspreslerskapet.
Jag anhåller att ordet ”ovilkorligen” måtte utgå.
Jag har med förundran afhört, huruledes Frih. Cederström, Cl.
R. för bibehållandet af ordet ”ovilkorligen” i nu föredragna punkt, anfört såsom skäl, alt R. o. Ad. låtit samma ord qvarstå uti den punkt, som angick konventioner inom landsförsamlingar.
Frih:n som deltagit i handläggningen af detta betänk., och sålunda känner författningarne, ang:de presträttigheter och företrädesvis 1681 års författning, kan följaktligen icke sakna kunskap derom, att presternes aflöning inom landsförsamlingarne är till belopp och beskaffenhet bestämd, och alt vid de konventioner, som å landet uppgöras, fråga icke är om annat 22 Dan 12 Juli. än ett sammanförande af alla dessa afgifter och regleringen af dem, så att man vet på förhand hvad man skall betala.
Nu finnes icke någon sådan författning för städerne, och hade Carl XI, som var en man, den der genomdref hvad han ansåg nyttigt och nödigt, funnit någon möjlighet, att stifta en lag för reglering af presterskapets rättigheter inom städerne såsom
Han i detta hänseende gjorde för landet, så kan man hålla sig förvissad derom alt en dylik lag icke hade uteblifvit.
Men denne store Statsman insåg omöjligheten af en dylik lagstiftning och
Han lemnade den derföre åsido.
Hr von Hohenhausen har anmärkt, att man vid införandet af dessa konventioner i städerne, bör söka ledning af författningarne för landet; men kan det vara väl betänkt att, för att utföra idéer, på sätt Frih.
Cederström, Cl. R. yttrat, man skal! uppoffra den sämja och enighet, som nu råder emellan stadsförsamlingarne och deras presterskap?
Bör man icke vid fråga om införandet af nya förhållanden tillvägagå med den yttersta varsamhet och låta tiden så småningom bortnöta de hinder som lägga sig deremot?
Lika litet man kan ögonblickligen omskapa en stat, lika litet kan man ögonblickligen göra förhållanderne lika inom stads- och landsförsamlingarne.
Om man 1111 äfven borttager ordet ”ovilkorligen”, är förslaget i sin uppställning så positivt, att det i allt fall - uppfyller sitt ändamål.
Man har derigenom icke afvikit ifrån PresleSl:s önskan, alt vinna en bestämd lönereglering inom städerne och den, som betänker saken, skall jemväl lifligt hysa denna önskan; men derföre bör man väl icke underlåta att, noga öfverväga, huruvida denna önskan kan verkställas och, om så icke är förhållandet bjuder klokheten att heldre låta saken falla.
Några ledamöter af Ståndet hafva önskat, att ordet ”ovilkorligen” skall ur förslaget borttagas.
Jag anhåller, att få fästa uppmärksamheten derpå, att om man borttager ordet ”ovilkorligen”, så sker icke någon väsendtlig förändring uti den föreslagna skrifvelsen, ty det står uti förslaget, kort före ordet ovilkorligen, ”sednast”.
Det är tydligt, att då förslaget innehåller, att dessa konventioner skola uppgöras antingen och helst under nuvar. kyrkoherdars tjenstetid, eller ock sednast och ovilkorligen vid deras afgång, skola, antingen ordet ovilkorligen qvarstår eller det uteslules, konventionerne upprättas under nuvar. kyrkoherdars tjenstetid eller ock sednast vid deras afgång.
För den händelse, att Ståndet gillar deras mening, hvilka påyrka borttagandet af ordet ovilkorligen tillstyrker jag ali orden ”sednast ock” mätte jemväl utgå.
Häruti instämde Hr Printzensköld.
Hr Printzenskölds sednaste anförande särdeles lärorikt och upplysande; ty detta hans yttrande visar bäst hvad vigt man bör lägga på användandet af ordet: ”ovilkorligen”, emedan Hr Printzensköld sjelf anmärkt, att om man hyser farhågor för möjligheten, att lillvä - Den 12 Juli. 23 gabringa konventioner, har raan, så vidt detta ord borttages, en utväg att hindra dessa aflals uppgörande.
Just delta vill jag förekomma; men om man borttager ordet: ”ovilkorligen”, och blott en enda ledamot linner svårigheter möta, kan han på sådant vis motsätta sig hela den öfriga församlingens vilja uti ifrågavar. fall. Gr.
Lagerbjelkes sisla yttrande skulle, derest det vunne godkännande, olyckligtvis ganska lätt leda dertill, ehuru det visserligen ej lärer vara Hr Gr:s afsigt, alt uppställningen af den föreslagna författningen blefve sådan alt dermed ingenting kunde uträttas.
Så mycket mindre kan jag tillerkänna Hr Gr:s åsyftade amendement egenskapen af en nöjaktig förbättring; tvertom.
Hvad vidare angar denna genom ytterligare påspädning i vattenhalt ännu mer förtunnade redaction och dess af Hr von Hohenhausen omförmälda önskvärda klarhet i ordalagen, så, ehuru stort värde man må sätta på besagde förtjenst, torde den ej böra så uteslutande eflersträfvas, att man fördenskull uppoffrar alla andra, eljest också efterslräfvansvärda egenskaper.
Ehvad man alltså må anföra till lofordande af den klarhet, en vattenhaltig redaction må äga, sä lärer man väl få medgifva att egenskapen af styrka äger den åtminstone icke.
Vidare önskar jag vid detta tillfälle beröra en af Hr von Hartmansdorff under denna öfverläggning framställd anmärkn. nemi. huruledes en och samma person lätteligen skulle kunna tillhöra liera församlingar, ifall han t. ex. vore anställd såsom tjenstgörande kammarherre hos H. M., officerare vid något af garnisonsreg:ne, boende på Ladugårdslandet och husägare inom Storkyrkoförsamlingen och kanske i ännu några flera.
Månne det likväl är att förmoda, att alla dessa eller dylika qvalificationer i allmänhet förenas hos en person?
Mig förefaller del, såsom skulle sådant endast högst sällan kunna inträffa.
Men man stiftar väl lagar för vauliga förhållanden, men icke för dem, som höra till de mest sällsynta undantagen.
I alla fall uppstår intet grundadt skäl härutinnan lill hinder derför, att ordet: ”ovilkorligen” må såsom varande ingalunda likgiltigt, i författningen användas.
Om man deremot inginge på Gr.
Lagerbjelkes förslag, så skulle jag tro, att för saken ganska ringa vore vunnet.
Men då det för öfrigt blifvit upplyst, att Borgare- och PresleStm antagit Ulsk:s förslag, hvilka Stånd, ulan att man i andra fall behöfver citera dem såsom auktoriteter, obestridligen i delta fallet äga deu närmaste kännedom om förhållandet.
Deraf blifver för mig så mycket mera skäl att ånyo vördsammast hemställa det äfven R. o.
Ad. ville antaga betänk, utan någon förändring.
Ehuru diskussionen blifvit uttänjd utöfver behofvet, kan jag likväl icke underlåta, att ännu engång begära ordet.
I början af denna diskussion yttrade jag, att Utsk. icke gjort sig reda för nuvar. föreskrifter och ehuru regleringen af presträttigheternes utgörande inom städerne rätteligen bör lillvägabringas, utan af ren okunnighet tillskapat ett tillstyrkande, hvarmed de i annat fall icke kunnat framkomma.