Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du måste se på mig och säga, att du förlåter mig och att du inte är ond på mig längre!»
»Du kan inte förstå det,» snyftade Ellen, »nej, du kan inte förstå sådana dagar det har varit för mig – när jag har stått där bakom disken från morgon till kväll – och profvat handskar på främmande damer – unga, vackra flickor, som du kanske känner och som få vara tillsammans med dig ... eller när jag såg ut genom fönstret och du gick förbi.
– Vet du Tomas, jag har gråtit hela nätterna – »
»Nu får du inte gråta mera,» sade han.
Hon satt tyst i sitt soffhörn med en kudde under hufvudet och såg honom rakt i ögonen.
»Kan jag tro dig, Tomas?» frågade hon.
»Bryr du dig verkligen något om mig?»
»Jag bryr mig inte om någon annan än dig,» sade Tomas.
Kanariefågeln började nu sjunga af full hals.
Ellen reste sig hastigt och gick in i en garderob efter ett mörkt skynke, som hon omsorgsfullt bredde ut öfver buren och vecklade omkring på alla kanter, så att intet ljus trängde in.
Snäckan fyllde hans hörsel med ett doft, ihållande brus, som tycktes arbeta sig fram från något ställe djupt inne eller långt borta, och som kom honom att tänka på hafvet ... och på ett namn, som han någon gång hade stått och ropat utåt hafvet.
Ellen satt åter vid hans sida, och hennes blickar hvilade i hans.
»Om du tycker om mig, så säg det tre gånger,» bad hon skygg, förlägen, ännu med en tår i ögonfransarne.
Hans blickar gledo omkring från de brokiga strimmorna i trasmattan under hans fötter till möblernas blommiga tyg och sängens hvita, hemstickade täcke.
»Ser du,» sade Ellen tankfullt, »när man en gång har kommit in på den orätta vägen, är det så svårt att vända om.
Därför får du inte gå ifrån mig, Tomas, du måste hjälpa mig ...
Jag vill inte bli en dålig flicka!»
Kanariefågeln uppgaf ännu ett och annat svagt pip under sitt bruna skynke, tills han slutligen tystnade och föll i sömn; han trodde att det var natt.
Han hade smugit en arm om hennes lif.
Han kände, att hon började blifva svag, och det hade stigit upp en simmig glans i hennes ögon.
Förhållandet till Ellen blef icke detsamma som det hade varit.
Efter hvarje ny berusning följde ett uppvaknande, då de stirrade på hvarandra utan ord, som två främmande, han i leda, hon i skrämsel för hans kalla blick; ty han hade förvandlats, glidit undan för henne.
Han hade blifvit en annan än den Tomas, som råkat korsa hennes väg en ljus vårmorgon, som hon sedan älskat besinningslöst och ungt, och för hvars lidelse hon icke hade undanhållit en vrå af sin varelse.
De kände blott, hur tomrummet vidgades mellan dem, mera för hvarje dag, och hur fruktlöst de ansträngde sig att fylla det.
Så gingo dagarne, tomma och färglösa, och blefvo till veckor utan att han räknade dem.
Man var redan i slutet af juli.
Hammer var just återkommen från en kortare vistelse på konsul Arvidsons landtställe vid Mälaren; han hade haft ett par veckors ledighet från kontorsarbetet.
Han satt där, hvit i ansiktet som en pudrad clown, och läppjade på sin vermouth med samma uttryck af blekt tålamod som alltid.
De tre herrarnes båda fruar voro på landet.
Herr Grenholm hade ett gråsprängdt romerskt patricierhufvud på en något tung kropp.
Man talade politik; herr Wenschen var frisinnad utan att likväl vara radikal på något sätt, men han blef oafbrutet öfverröstad af herr Grenholm och doktor Rehn, som i alla punkter hade fullkomligt lika åsikter, nämligen strängt konservativa.
Han var på väg ner till ångbåten, men hade egentligen icke brådtom; han slog sig ned och drack en flaska vatten.
Man hade kommit in på den nyare litteraturen och diskuterade bland annat en romanförfattare, hvars namn för några år sedan hade flutit upp på de ändrade litterära konjunkturer, som blefvo en följd af reaktionen mot landets främste diktare.
Han var en af de många bland åttiotalets män, som senare ha kommit på bättre tankar.
Hammer satt just och talade om en af hans böcker, då han själf gick förbi ute i alléen.
»Hvilket medlidande måste inte en sådan man hysa med det gamla nötet Petrus, som dröjde ända till tredje hanegället med att förråda sin mästare,» sade han.
Mortimers löje var godmodigt öfverseende.
»Han skulle troligen ha föredragit att vara tuppen!»
Tomas Weber log icke, han skrattade högt; men det var endast ett barns skratt öfver det, som de äldre säga vara löjligt.
»När det är tjugu grader varmt i skuggan, se alla människor ut som handelsresande,» sade han.
Herr Wenschen såg på sin klocka, reste sig, tog farväl af sitt sällskap och gick.
Herr Wenschen såg icke glad ut; i själfva verket hade han också husliga bekymmer.
Tomas satt och undrade inom sig själf, när han skulle få återse Johannes Hall.
Han behöfde låna pengar af honom.
På morgonen hade han fått ett brefkort från Hall, afstämpladt Wiesbaden; Jean Arvidson tillbragte sommaren därnere, och Hall hade följt honom och hållit honom sällskap ett par veckor.
Han ämnade nu resa omkring till några tyska småstäder, som han ville se eller återse, och sedan skulle han kanhända för återstoden af sommaren slå sig ned vid någon badort på Sjællands kust.
Han bad ännu en gång Tomas att komma ut till Dalarö på söndagen med modern, och Tomas lofvade att komma.
Herr Grenholm föreföll rörd af en eller annan anledning; hans ögon voro beslöjade af en lätt dimma, och han klappade upprepade gånger vännen på armen.
Men då i detsamma en af uppasserskorna kom i närheten, började han i stället klappa henne på magen och bad att få betala.
Tomas och Hammer hade blifvit så godt som ensamma på platsen.
Det rådde en lindrande svalka i den djupa skugga, som sof under de gamla lindarnes bladverk och svarta kvistnät och som ytterligare fördjupades invid husets mörka, grå mur.
Tomas, som var lättrörd och ännu icke hade sett mycket af nöden, tog gång på gång upp sin portmonnä, medan Hammer satt oberörd som en bild med ett kallt småleende öfver den andres frikostighet.
»Skrifver du aldrig något nu för tiden?» frågade Tomas slutligen då tystnaden började blifva långvarig.
»Ajo,» sade han torrt, »jag skrifver nog ett och annat ibland.
Men jag trycker det inte.»
»Men hvarför det?»
»Jag har godt om tålamod.
En gång kommer den.»
De hade icke något vidare att säga hvarandra.
Tomas skulle för öfrigt gå hem och äta middag, ty klockan var öfver fyra; han betalade sin vermouth och gick.
I förbigående uppfångade han en glad nick från en af uppasserskorna, en liflig flicka med svarta ögon, med hvilken han sommaren förut hade stått på god fot.
Hvar skulle han få pengar?
Att inte ha en cigarr att röka till kaffet ofvanpå middagen, det var ungefär som att ha tandvärk.
Om han kunde gå in som vanligt och be om en cigarr och sedan låtsa som om han hade glömt sin portmonnä hemma ... i fickan på en annan rock.
Efter ett ögonblicks tvekan steg han in i butiken, men tvärstannade förskräckt, då han bakom disken upptäckte ett gammalt fruntimmer med glasögon i stället för den unga flicka som eljes brukade stå där.
»Ursäkta, jag har visst gått galet,» mumlade han ursinnig, gjorde en tvär vändning och försvann.
Han kom ofrivilligt att tänka på en af dessa olycksdagar under skoltiden, då han först i ett tiominuterslof blef illa tilltygad af några starkare kamrater och sedan under nästa lektion fick en anmärkning för ouppmärksamhet af läraren; och när så klockan ändtligen ringde och skolan var slut och han kom hemspringande, hungrig och arg, så var det kabiljo till middagen.
Han kunde nästan svära på att det var kabiljo till middagen i dag också, oaktadt han icke kunde erinra sig att de hade haft det sedan han var barn.
Han gick genast öfver till honom och bad honom lägga ut femton öre till en cigarr; han hade glömt sin portmonnä hemma.
»Ä, ljug lagom,» skrattade Recke. »Inte glömmer man sin portmonnä hemma, om det finns något i den!»
»För resten kan du mycket väl få låna en tia om du har lust,» sade han då de skildes.
Tomas tackade och lofvade att lämna igen den så snart som möjligt.
»Jag är rik för närvarande,» tillade han.
»Jag har varit hos tegelhandlaren vid Svartmangatan.»
Det var icke kabiljo till middagen, utan kalfkotlett med blomkål.
»Det är sant, det har kommit ett bref till dig,» sade modern då de stego upp från bordet.
»Det ligger inne hos dig.»
Tomas stod vid skrifbordet i sitt rum.
Han höll ett bref i handen och stirrade på det, blek af sinnesrörelse.
Det var samma kära, förställda handstil på kuvertet, som han så väl kände till från de många gånger lästa och omlästa små biljetterna sedan början af sommaren.
Hvad kunde hon ha att säga honom?
Låg det några nya sorger, låg det kanske någon olycka gömd och väntade på honom i detta lilla oskyldiga hvita kuvert?
»Tomas!
Möt mig i morgon på Döbelnsgatan klockan half sex.
Jag har något att säga dig.»
Det var allt hvad som stod där.
Det var dateradt dagen förut.
Klockan fattades tio minuter i half sex.
Hvad ville hon säga honom?
Han tog närmaste vägen ner öfver Humlegården.
Vid Linnés staty hälsade han vördnadsfullt på pastor Caldén, som försjunken i betraktelser gick af och an mellan blomstergrupperna, och hvars kalla och stränga drag lyste förmildrade och liksom utjämnade i eftermiddagssolens fred.
Han hade varit Tomas’ kristendomslärare i skolan.
Märta kanske redan väntade honom ...
»Det är vackert, det här,» sade han slutligen i en dämpad och inåtvänd ton.
»Ja,» svarade Tomas.
»Men jag tycker inte om färgerna.
Jag förstår mig inte på allt det röda ...
Se, hvart man vänder sig, rödt öfverallt, bara rödt.
Man kan ju stå och stirra sig blind på det.»
»Nej, hvita blommor och hvita själar ...»
Tomas stod och skrufvade på sig.
»Jag ser att du har brådtom,» sade han småleende.
»Adjö, hälsa din far!»
Och han gick långsamt bort och satte sig att drömma på en af sofforna, midt i det blida solskenet.
Tomas tog vägen genom en af de gränder, som föra ned till Roslagstorg.
Pastor Caldén brukade icke vara sentimental ...
I trätrapporna upp till Johannes kyrkogård satt den svarta katten med de hvita framtassarne ännu på sin dörrtröskel och solade sig.
Tomas gaf sig tid att stanna ett ögonblick och stryka honom öfver ryggen.
Hon var mycket blek, och hennes ögon hade blifvit så stora.
»Har du väntat?» frågade
Tomas lågt och med grumlig röst, medan han famlade efter hennes hand.
»Nej, jag kom nyss,» sade hon utan att möta hans blick.
Hvad skulle det bli af detta, hvad ville hon säga honom?
De stodo tysta och stirrade på hvarandra midt på golfvet i förmaket.
Genom ett öppet fönster trängde ljudet af trampande fötter från gatan.
»Jo, ser du Tomas ... jag kan inte lefva utan dig ... det är omöjligt, det går inte ... och det var mitt fel alltsammans ... det får gå hur det vill ...»
Och hon hade två stora tårar i ögonen, då hon fattade hans hufvud mellan sina skälfvande händer och benådade honom med ett sommarregn af kyssar.
Tomas bodde icke längre hemma; det var endast han och Märta som visste hvarför.
Han åt likväl fortfarande hemma hos sina föräldrar, ty eljes hade han öfverhufvud taget icke kunnat äta.
Han hade hyrt ett lågt vindsrum i ett gammalt förfallet hus uppe vid Adolf Fredrik, ett litet torftigt och gammalmodigt möbleradt rum med sluttande golf, och hvars enda fönster låg åt en stenlagd gård med stora susande träd.
Där låg han om förmiddagarne på soffan med en bok i handen, men han läste icke mycket; han grubblade mest öfver frågan, hur han skulle göra för att förtjäna pengar.
Tills solskenet, om det var en vacker dag, föll in på sned genom rutan, började leka bland tapetens vissna blommor, klippte af hans bekymmer och lockade honom ut.
Där tillbragte också Tomas och Märta de flesta af sensommarens långsamt bleknande eftermiddagar med armarna slingrade om hvarandra, och sekunderna hastade förbi och blefvo minuter, och minuterna drefvo undan i ilande flykt, som sand för vinden, medan de med blundande ögon lyssnade till suset i almarnes grenar – tills de bägge på en gång höllo andan och deras ögon med ens stodo vidöppna och stirrade in i hvarandra med hemlig undran och hvar och en i den andres blick läste samma tysta fråga, ledsagad och buren af vindens sång därute: hvart bär det hän – hvart bär det hän –
Hela förmiddagar igenom kunde han drifva omkring på gatorna utan andra mål än stundens ingifvelser, medan dammet lade sig i allt tjockare lager öfver studieböckerna hemma på hyllan.
Först då han stod vid disken och den närsynte gamle bokhandlaren tog upp paketet och granskade böckerna misstänksamt, den ena efter den andra, först då hade han sett, att »Anor och Ungdom» af Jac. Ahrenberg också hade kommit med i packen.
Hans första tanke hade varit att lägga den åt sidan och behålla den, men då bokhandlaren bläddrade i den med tydligt intresse och bjöd ett särskildt högt pris just för den, hade han låtit den följa med bland de andra.
Han köpte en liten bukett af hvita Malmaisonrosor, betalade den och bad att få den skickad fram på eftermiddagen.
Han uppgaf sin egen adress.
Hon hade gått trottoaren fram och stannat vid fönstret för att se på de nya orkidéerna; bland andra hade hon gifvit akt på en, som var alldeles lik den Johannes Hall hade haft i knapphålet hos Arvidsons.
Så hade hon kommit att se in genom butiken genom rutan, och då stod Tomas därinne och köpte hvita rosor.
»Hvem är det du går och köper blommor åt?» frågade hon indignerad. »Det måste du tala om för mig.»
»Det är åt en gammal fru,» sade han slutligen.
»En gammal fru, som fyller sextio år i dag, och som jag måste betyga min vördnad,» tillade han i en högtidlig ton, som angaf att han om möjligt gärna ville bli trodd.
»Å, så du narras!
Du känner inte någon gammal fru, som inte jag också känner.»
Greta nöp honom i armen midt på gatan så hårdt, att det verkligen gjorde ondt.
Hon hade blifvit brun och röd af sin sommar nere i Skåne, och den lilla barmen hade fått en mjukare, mera medveten rundning.
»Du är bara afundsjuk för att inte du också får blommor,» sade Tomas.
Hon rodnade af förtjusning, men hennes frågvishet ökades endast.
»Har du så godt om pengar?» frågade hon, när de åter kommit ut på gatan.
»Hvar i all världen får du dem ifrån?»
»Jag stjäl dem i en bank,» svarade Tomas allvarsamt.
Hon fann i själfva verket denna uppgift mindre omöjlig än historien om den gamla frun.
De följdes åt Birger-Jarlsgatan fram; Greta var på väg till en väninna, som bodde ute vid Strandvägen.
Hon hade ändtligen fått sluta skolan och njöt nu af sin frihet i fulla drag.
Vid hörnet af Hamngatan skildes de.
»Vet du hvad, Tomas,» sade hon slutligen vid afskedet, »jag vet mycket väl hvarför du inte vill bo hemma!»
Greta hade blifvit mycket röd, men såg honom fast i ögonen.
»Mamma tror att det är för att du skall kunna komma hem hur sent som helst om nätterna utan att hon vet af det, och pappa tror att det är för att du skall kunna ha punschzwyckar hemma hos dig med dina kamrater och för att ni skall kunna sitta och spela kort till långt fram på morgnarne.
Jag tror, att det är för att du känner något otäckt fruntimmer, som du vill vara tillsammans med!»
Hon var så generad öfver det hon sagt, att hon hade gråten i halsen då hon slutade.
»Nej, Greta, du dömer mig orätt,» svarade han så allvarsamt som möjligt.
Hon såg tviflande på honom; därefter skildes de och gingo åt hvar sitt håll.
Var det icke Ellen, som kom emot honom därborta ...
I sin urblekta gråa kappa ...
Det var för sent att vända om, och det fanns ingen sidogång i närheten, som han kunde slå in på ...
Han hade icke sett henne på öfver en månad.
Sedan hade han skrifvit till henne, att det måste vara slut.
Han vek af in i den trånga, krokiga gränden vid judiska synagogan och kom fram till Kungsträdgården.
Klockan var nyss tolf.
De ännu sommartomma alléernas sandgångar lågo kalkhvita i förmiddagens skarpa ljus, glest beskuggade af de halfvuxna trädens små neddammade, runda kronor.
Utanför dramatiska teatern stodo ett par aktörer och gäspade med hattarne på näsan.
De svårmodiga uppassarne, hvilkas bleka skuggor förr likt fredlösa andar hade glidit fram och åter utmed väggarne i korridorernas dödsstillhet, hade försvunnit och blifvit ersatta af odalisker i brokiga sidentrasor.
Med dem hade publiken kommit; det dracks och röktes rundt omkring.
I en af alkoverna, där en röd gaslåga ständigt fladdrade i halfmörkret, satt löjtnant Gabel med ett halft dussin andra unga officerare, af hvilka några voro i uniform.
Tomas slog sig ned vid ett öppet fönster, på samma soffa där han hade suttit med Hall en af dagarne närmast efter sin examen, i slutet af april.
Ja, hvar blef Hall af?
Kunde det vara något nöje i längden ...
Då han senast skref, var han ännu i Tyskland.
Men nu måste han komma hem med det snaraste, ty eljes blef Tomas tvungen att höra sig för hos tegelhandlaren.
Nå, det kunde han för öfrigt göra när som helst, ju förr dess bättre.
Wannberg, som stod i förbindelse med ett par förläggare, hade visserligen lofvat att försöka skaffa honom någon öfversättning; men det kunde draga ut på tiden.
Han räknade i stället på denna inkomst längre fram, då det gällde att betala det viktigaste af skulderna.
Hans hufvud hade sjunkit ned mellan axlarne, utan att han själf visste af det.
Det var ögonblick, då han trodde sig hålla själfva den leende lyckan i sina armar, fångad för alltid, och i nästa sekund famlade hans händer i den tomma luften.
Officerarne i alkoven hade bytt om samtalsämne; det talades om fru Wenschen och Grothusen.
Baron Grothusen hade tröttnat, i synnerhet som han, efter hvad det påstods, var upptagen af allvarligare planer; så hade han då gjort en tur till Paris för att komma ifrån historien.
»Ja,» sade löjtnant Gabel, »det är ju inte oförklarligt, när man tänker närmare på saken.
Fru Wenschen har troligen aldrig förr haft någon verklig passion, och hon är nu trettiosex år ...»
Man instämde, och en af sällskapet beklagade under de andras skratt herr Wenschen, som nu gick omkring med hängande mustascher och förklarade, att hans hustru hade rest ner till Köpenhamn för att hälsa på sina släktingar.
Han visste icke hvarför, men han ville nästan gråta.
Det hade blifvit tyst i kaféet; Gabel och hans sällskap hade gått.
Två stiliserade fantasifåglar i ett dörrornament af blått och guld betraktade honom stelt och oafvändt med sina tomma cirkelögon.
»Nå, tegelhandlaren alltså –»
Han tog ångslupen öfver till Gustaf III:s staty och gick uppför Slottsbacken.
Det dröjde något, innan han fann rätt på Svartmangatan i det spindelnät af gränder, som omger Stortorget.
Han bemannade sig, öppnade dörren och kom in i ett tämligen stort rum med kornblåa tapeter; de nedfällda rullgardinerna, mot hvilka solen låg på, lyste ännu mera skärande blåa.
En liten välfödd fyrtio års man i rutig sommarkostym stödde sig i en behagsjuk attityd mot kontorspulpeten och betraktade honom intressant afvaktande.
Tomas kände genast igen tegelhandlaren på Reckes beskrifning.
Han tyckte sig för öfrigt ha sett honom någon gång förr, men kunde icke erinra sig när eller under hvilka omständigheter.
Det var i synnerhet de spelande pepparbruna ögonen, som föreföllo honom bekanta.
Tomas uppgaf sitt namn, refererade till sin vän, kandidat Recke, och framställde sitt ärende.
Han ville underhandla om villkoren för ett mindre lån – det var en tillfällig förlägenhet – 300 kronor –
Då tegelhandlaren hörde namnet Recke, gjorde han en världsmannalik gest mot en gulbetsad pinnstol, medan han själf förblef i sin halft stående, halft sittande ställning, i hvilken fanns något af själfhärskare, något af frisinnad tidningsredaktör och något af landsortskomediant.
Då Tomas kom till siffran 300, flög det en hastig reflex af ett löje öfver hans ansikte, men i nästa ögonblick var han åter allvarlig, bekymrad, nästan sträng.
»Ja, det är dåliga tider – osäkra tider – jag gör dagligen förluster.
Ja, mediko-filosofie kandidat, ja visst ...
Ja, som sagdt, jag gör oupphörliga förluster ...»
Han trippade af och an i rummet med händerna på ryggen.
Förluster ...
Tomas hade den besynnerligt ängslande förnimmelsen att ha upplefvat denna scen en gång förr.
»Och dessutom känner jag ju inte egentligen till min herres förhållanden ...»
Han satt och stirrade på det färglysande titelbladet af en amerikansk detektivroman, som låg hopslagen på pulpeten med en remsa tidningspapper inskjuten som bokmärke mellan bladen.
Borde han kanske resa sig och gå så godt först som sist?
»Hur var det – 300 kronor?» återtog tegelhandlaren.
»Ja, summan är af mindre vikt.
Utan säkra namn ingenting!»
Säkra namn ...
Tomas förstod ingenting af allt detta.
Med säkra namn kan man ju utan vidare omständigheter låna i en bank eller hvar som helst, och mot billig ränta ...
Hvarför skulle man vända sig till en tegelhandlare, om man hade säkra namn?
»Ja,» svarade han kallblodigt, »jag hoppas att de namn, som jag har på förslag, inte skola komma att förorsaka några svårigheter.»
»Jag hoppas detsamma,» sade han med ett varmt och hjärtligt tonfall, som föreföll Tomas så gammalt och bekant, att han nästan blef rädd.
»Det var alltså villkoren, som min herre önskade höra.
För en så liten summa – och med en alldeles ny klient – beräknar jag inte lånet längre än till tre månader.
Vi skrifva då papperet på 375, med 6 procents ränta.
Han gick fortfarande af och an i rummet med händerna på ryggen.
Plötsligt tvärstannade han midt framför Tomas, i det han återtog sin första attityd med ryggen mot pulpeten och det ena benet slängdt i kors öfver det andra.
»Är min herre myndig?» frågade han tvärt.
Han reste sig likväl obesväradt och började knäppa sin ena handske.
»Myndig, ja naturligtvis är jag myndig,» svarade han i den likgiltigt tankspridda ton han på sista tiden lärt sig att använda när det skulle ljugas.
Man skulle alltså vara myndig också för att få gå till en tegelhandlare, och ha säkra namn, och fan och hans mor ...
»Nå, låt oss då säga om onsdag vid den här tiden, med klara papper!»
»Weber,» mumlade han för sig själf, »Weber ...
Skulle min herre möjligen vara en son till professor Weber?»
»Ja,» svarade Tomas kort.
»Så, jaså ...
Ja, det finns nog utsikter till att vi skall kunna komma öfverens ...
Alltså på onsdag.»
Och han tillade med hufvudet ut genom dörren:
»Akta er för trappan, det har gått en bit ur ett af de öfversta stegen.
Värden här i huset bekymrar sig inte något vidare om sina medmänniskors lif och hälsa!»
Han gick i tankar och såg hvarken till höger eller vänster.
– Hvart bär det hän –
Då han kom på yttre borggården, stannade han och tog sig åt hufvudet: det stod med ens klart för honom, hvar han hade sett tegelhandlaren förut.
Så hade de också kommit in på Nya kyrkogården och stannat för att se på en begrafning.
Det var en tarflig kista, åtföljd af några få enkla människor: utom prästen fanns det i hela likföljet endast en person, hvars dräkt tydde på att han tillhörde de bättre klasserna, en liten välfödd man med spelande, pepparbruna ögon.
Därefter steg den lille mannen upp på jordvallen och började tala; och de kringstående blottade andaktsfullt sina hufvuden, medan han med rörd stämma och ögonen mot höjden tolkade de efterlefvandes förlust.
Det var en af höstens stora dagar.
Humlegårdens glesnande träd stodo röda och gula.
Likt jättestora flyttfåglar, hvilkas breda, svarta vingar hela minuter kunde förmörka solen och lägga jorden i skugga, drefvo söndertrasade molnflikar i hast och oro fram öfver en oktoberhimmel så bjärt och blå, som om den varit ämnad att lysa öfver en varmare och mera sydlig höst.
Gångar och gräsmattor lågo strödda med kvistar och vissna blad och hela lösryckta trädgrenar, och ännu alltjämt sjöng vinden i kronorna, medan kastbyarne nere vid marken hvirflade upp den ena vansinnigt dansande pelaren efter den andra af jord och sand och brokiga döda blad.
Tomas och Märta hade stämt möte med hvarandra i parkens norra del, vid den fläderbuske, under hvilken hon en varm dag i juni hade väckt honom genom att kittla honom på munnen med ett strå.
»Det är en storartad dag,» sade Tomas.
»Vi måste hitta på något!»
»Ja,» sade Märta lågt och dröjande, »vi måste hitta på något ...»
»Hvad fattas dig?» frågade Tomas.
»Ingenting, ingenting ...»
Det var lifligt på gatorna.
På Biblioteksgatan var Tomas nära att blifva kullkörd bakifrån af en droska; i droskan sutto konsul Arvidson och Jean.
Kusken saktade hästarne för ett ögonblick, och man utbytte hälsningar i förbifarten.
Konsuln strålade af hälsa och ungdom, och hans hand var mjuk och varm.
»Han såg dålig ut,» sade Märta.
»Ja ...»
Det hade kommit en hemlig oro öfver Tomas i samma ögonblick han tryckte konsul Arvidsons hand.
Hvarför hade han fallit på den idén att just skrifva hans namn – hans och Gabriel Mortimers – på tegelhandlarens papper?