Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mörner utvecklat, att om staten skulle bidraga till att underhålla Svensk predikant vid en utländsk badort, så skulle sådana själasörjare på mångå andra ställen än ilrågav.de komma i fråga.
Vid Svenska brunnsinrältningar meddelas icke något understöd från staten åt predikanten, utan desse underhållas antingen af donationer eller af brunnsgästerna, vanligen på båda sätten.
Likväl besökas
Svenska brunnsorter af en mängd fattigt folk, under det att de Svenskar, som besöka Carlsbad, i allmänhet torde vara i den ekonomiska ställning att de utan någon hjelp från statens sida skulle kunna underhålla en predikant.
Särskildt har Stats-Utsk:t visat, att under de år, då K.
M. medgifvit att af allmänna medel fylla aflöningen till ett visst belopp, så uppgick insamlingen från brunnsgästerna till nära nog ingenting.
Af dessa skäl får jag för min del anhålla om bifall till StatsUtsk:ts hemställan.
Jag skall icke länge uppehålla R. o. Ad:s tid, men, då man bar jemlört Carlsbad med Svenska bad-orter, der det ej finnes några själa-sörjare aflönade af staten, tiar jag funnit mig nödsakad att påpeka, huruledes detta är ett så olika förhållande, att all jemförelse måste ramla.
Om man visste på förhand, hvilka Svenskar, som ämna sig till Carlsbad, så skulle det säkerligen gå för sig att genom hopsamling anskaffa denna lilla summa; men det vet man ju ej, och att först efter ditkomsten rangera om anskaffandet af en prest från Sverige, fordrar så lång tid, att badgästerna kanske skulle till en stor del vara färdiga resa derifrån, innan predikanten hunne att ankomma.
Helt annorlunda är ju förhållandet vid Svenska badorter, der prest, om han ej finnes att genast tillgå inom församlingen, lätteligen kan erhållas från den angränsande.
Om nu predikant skulle på statens bekostnad anställas vid Carlsbad, der, som jag har sagt och som hvar och en vet, flere
Svenskar uppehålla sig än på andra utländska badorter, 124 Den 14 Januari f. m. så är det icke något skäl, enligt hvad jag kan se, för att befara att predikanter komma att anställas vid alla möjliga utländska liad och brunnar, helst K.
M. alltid kommer att för hvarje särskildt fall pröfva behofvet deraf.
Då detta lilla belopp städse blifvit väl och till stor nytta användt, så får jag, under anhållan, att detsamma måtte fortfarande få utgå till detta ändamål, yrka afslag å i fråga vide punkt af Stats-Utsk:ts Betänk.
Jag skulle icke besvära R. o. Ad. ännu en gång, stöde jag ej i den belägenhet att behöfva af- eller tillstyrka afseende å en af R.
St:r uttryckt önskan.
En ledamot har ock velat påpeka denna af Stats-Utsk:t gjorda hemställan, såsom någonting mera grannlaga, derföre att den hade egenskap af en önskan; men det måste den också hafva, såsom afseende medel, hvaröfver K.
M. anser sig ega dispositionsrätt.
Förenande mig i hufvudsaken med Hr MontcomeryCederhjelm, har jag velat tillägga ett par ord, för att få framställa till R. o. Ad., om det skulle vara en åtgärd att klandras af R. o. Ad„ att 600 rdr användas för att skaffa tröst och själavård åt sådarie sjuklingar, som blifvit tvungna att söka återvinnande af sin helsa i främmande land.
Jag önskar att användandet af hvarje anslag af R.
St:r vore så fritt från klander som användandet af dessa 600 rdr.
Hr von Ehrenheim:
Jag är endast uppkallad af den siste värde talarens yttrande, att en hemställan i denna fråga borde undvikas, äfven derföre att den, såsom gällande ett anslag, har en vida större betydelse, än hemställanden i andra ämnen, — moraliskt möjligen, konstitutionell icke, ty de använda medlen hör till dem, som ostridigt af K.
M. kunna inom hufvudtiteln användas med eller utan afseende å hvad R.
St:r derom kunna hemställa.
Sedan öfverläggningen förklarats härmed fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å Utskits förev:de hemställan, framställde IIr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades många ja jemte åtskilliga nej, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utlöllo med många nej, blandade med ja; hvarefter förnyad propos. å bifall till merberörde hemställan gjordes, och sedan propos:n blifvit besvarad med starka ja, blandade med nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. § 6.
Gronstedt, Fredrik:
Under åberopande af den reservation, jag algifvit mot Utsk:ts beslut och hvilken återfinnes under pag 36 i Utsk:ts Betänk., anhåller jag om afslag å denna punkt. R. o. Ad. gör ingenting annat, genom att afslå denna punkt, än att gilla revisorernes åsigt, den nemi. att de funnit
Den 14 Januari f. m. 1?5 sig förhindrade att granska en redovisning för statsmedel, hvilken blilvit af K. M. i Stats-Rådet godkänd och, med anledning af hvilket godkännande, K.
M. lemnat redogöraren fullständig décharge.
It. o. Ad. torde icke behöfva dervid reservera sin rätt att framdeles besluta rörande det vigtigaste mom. i denna punkt, emedan saken ofelbart återkommer med 1862 års revisorers berättelse, eller, rättare sagdt, då Stats-Utsk:ts Utlät med anledning af 1862 års revisorers berättelse kommer att här föredragas.
Henna fråga har efter min uppfattning en stor konstitutionel betydelse, emedan här gäller, om K.
M. kan förhindra den granskning, sorn den andra statsmakten eger alt utöfva.
Hetta kan enligt min tanke icke ega rum, ty Konungens rätt att fordra reda af sina embetsman och representationens rätt att granska statsutgifterna, äro såsom 2 paralella linier, som löpa bredvid hvarandra, utan att någonsin träffas.
Icke heller har något försök skett i delta fall; ty K.
M. har, sedan han lemnat décharge åt I)ep:ts-chefen lör dess förvaltning af dessa 25,000 rdr, till stats-kontoret inlemnat de räkningar, hvarå utgifterne voro upptagne, och har dermed tillkännagifvit sin uppfattning af saken.
Hen af K.
M. meddelade déchargen hade således icke bort utgöra något hinder för revisorerna att granska dessa räkningar, och godkänner jag följaktligen den åsigt, sorn Stats-Utslut uttalat.
Henna fråga, som är af ganska stor vigt, sönderfaller i två delar.
Hen ena är en åtgärd af K. M., nemi. den af honom meddelade décharge åt en ledamot af StatsRådet; i afseende å denna har Utsk:t ingenting yttrat, utan, såsom det står i Utiåt:t, förbehåller sig Utsk:t att vidkommande öfriga delar af saken lå yttra sig framdeles vid granskning af 1862 års revisions-berättelse, der frågan i dessa hänseenden ånyo förekommer.
Hen andra delen är en åtgärd af R.
Stms revisorer, och i afseende å denna har Utsk:t förklarat, att revisorerne bort verkställa den granskning, som dem åligger enligt 6:te §:n af instruktionen för R.
Stms revisorer, hvilken säger att de böra bland annat efterse och granska, huruvida utgifterna med stat och författningar instämma.
Här finnes icke något undantag, och det måste vara stridande mot allt begrepp af konstitutionel ansvarighet, om K.
M. skulle genom en särskild décharge kunna befria någon Stats-Råds-ledamot från redovisning för hans förvaltning af allmänna medel.
Om detta kunde ske i några fall, så kunde det snart utsträckas hur långt som helst, och revisorernas gransknings-betydelse blefve då alldeles illusorisk.
Jag anser således, att det är tydligt, att revisorerne icke bort låta den här meddelade déchargen inverka på deras granskningsrätt, utan hade de bortjjtölva den i alla händelser.
Grönstedts reservation har, långt ifrån att kunna rubba mig 126
Den 14 Januari f. m. i denna min öfvertygelse, snarare stärkt mig i densamma, och jag anhållar om bifall till ifrågav:de punkt af Stats-Utsk:ts Utlåt.
Då jag står antecknad som reservant vid denna paragraf, så ber jag att få tillkännagifva, att denna min reservation icke afser sjelfva saken eller revisorernas granskningsrätt, utan fast mer formen för Betänk:t.
Det upplystes nemi. i Stats-Utsk:t, att 1862 års revisorer förklarat sig berättigade att verkställa en sådan granskning, och då ansåg jag det vara obehöfligt att uttala ett klander emot 1861 års revisorer, emedan ändamålet med detta klander redan vunnits genom denna förklaring af 1862 års revisorer.
Vid sådant förhållande borde jag måhända konseqvent yrka på afslag å i fråga v:de punkt af Stats-Utsk:ts Utlåt., men då jag i sjelfva hufvud* saken ölverensstämmer med Stats-Utsk:t, så får jag ändå tillstyrka bifall dertill.
Det kan ju icke lida något tvifvel att R.
Sl:rs revisorer ega rättighet att granska räkenskaper å utgifter bestridda af allmänna medel.
Hvad åter den gilna déchargen beträffar, så kan den endast hafva afseende på det Stats-Råd, som erhållit den; men skulle revisorerne vid granskning af räkenskaperna finna att t. ex. någon missummering egt rum eller att stats-medlen icke blifvit använda till de ändamål, hvartill de blifvit afsedda, så äro R.
Sl:r berättigade att hafva sin talan öppen mot den eller de Stats-Råd, som tillstyrkt K.
M. att gifva décharge, och i detta afseende visar 30:de §:n Riksd.-Ordn. den väg, som StatsUtsk:t har att beträda.
Jag anser sålunda att Siats-Ulsk:t haft fullkomligt rätt, och jag måste anhålla om bifall till dess Utlåt.
Den siste värde talaren har lemnat en upplysning, som synes mig vara af ganska stor vigt vid denna frågas bedömande.
Han har nemligen omförmält att 1862 års revisorer förklarat sig vilja företaga granskning af ifrågavarande räkenskaper, hvilka 1861 års revisorer ansågo sig förhindrade att granska.
Om detta är förhållandet och R. o. Ad. nu skulle alslå Stats-Utsk:ts framställning, så skulle R. o. Ad. genom ett sådant beslut redan på förhand gifva 1862 års revisorer orätt.
Detta leder mig till den åsigt, att, då StatsUtsk:t uppskjutit en del af frågan och i sitt Betänk, förklarat, att det framdeles vid granskningen af 1862 års revisions-berättelse ville dertill återkomma, så hade Utsk:t gjort rättast, om det icke afgifvit något Utlåt, i frågan, förr än denna granskning försiggått.
Då hade saken i sin helhet kunnat framställas för R.
St:r och man hade då kunnat få en fullständig kännedom om densamma.
Det är högst ovanligt att K. M. förvandlar en af Konseljens Ledamöter till penningförvaltande auktoritet, såsom här varit fallet.
Skulle det nu komma derhän, att, sedan detta skett, någon granskning af penningförvaltningen icke skulle få ega rum, Den 14 Januari f. m. 127 så är svårt att förutse, hvart detta skulle kunna leda, likasom jag ej inser, luiru detta kan låta sig göra i ett samhälle, som man vill kalla konstitutionelt.
Jag är benägen tro, att nu omförmälda händelse är det första exemplet af dylik art sedan 1809, och synes det mig följaktligen vara så mycket vigtiga re att man noga ser till hvad som bör åtgöras.
På det man må erhålla en fullständigare kännedom om saken, anser jag således det vara lämpligast att denna punkt återremitteras till Stats-Utsk:t.
Stjernstedt, Joh. Wilh.:
Det är flere gånger sagdt, att revisorerne icke böra ingå i granskningar till sifTran af statens räkenskaper, utan mera se på sjelfva användandet af statsmedlen, i öfverensstämmelse med hvad § 6 af instruktionen för R.
Stms revisorer löreskrifver, hvilken ock blifvit af Stats-Utsk:t i dess förevarande Retänk. åberopad.
1861 års revisorer ingingo ej i någon sådan detalj-granskning af sifTror, och föll det deni heller aldrig in att anse statsmedlen origtigt använda, ty de voro ju disponerade i full öfverensstämmelse med hvad R.
St:r beslutat.
Under sådane omständigheter ansågo revisorerne ej någon granskning böra ega rum, desto mindre som K.
M. redan för den utdelat décharge.
Denna fråga är af en mer än vanlig ömtålig beskaffenhet, emedan man knappast vet, huru mycket man här på detta rum har rättighet att tala derom.
Den angår nemligen en summa, som af K.
M. först blifvit anordnad åt en af Stats-Rådets Ledamöter, hvilken derefter af K.
M. fått sig för densamma full décharge beviljad.
Enligt min tanka, kan under sådana omständigheter ingen annan anmärkning ega runi, än möjligen en anmälan hos Konst.-Utsk:t, Det gifves, som kändt är, åtskilliga utgiftsposter, vissa hemliga medel, lör hvilka K.
M. meddelar décharge; men ifrågavarande utgift lärer ej vara af denna art.
Hvad som kan ifrågasättas, synes endast vara sjelfva déchargens behörighet, men den frågan tillhör icke Stånden, utan Konst.-Utsk:t.
Deremot kan det väl aldrig blifva fråga om att granskningen nu skulle föranleda till ett åtal inför Kammar-Rätten mot den, som fått décharge af K. M. Högsta magten har nemligen, sedan den gifvit décharge, åtagit sig ansvaret, d. v. s. att ansvaret måste öfvergå från den, som fått décharge, till de ledamöter afStatsRådet, som tillstyrkt densamma, och på kontrasignanten.
Jag tror att revisorerne gjort ganska rätt, som endast omnämnt förhållandet inför Stats-Utsk:t.
Detta Utsk. hade kunnat oell bort, om det dertill ansett sig ega anledning, direkte göra anmälan till Konst.-Utsk:t.
Då 1111 Stats-Utsk:t sjelft tillika har upplyst, att det blott till en del har handlagt frågan, och att en annan del, på grund af 1862 års revisorers berättelse, återstår, så anser jag, att den enda åtgärd, som bör vidtagas 128 Den 14 Januari f. m. med frågan i dess nu befintliga skick, är att återremittera densamma, hvarom jag, i likhet med Gr.
Mörner, anhåller.
Hr Reutersvärd, Patrik Oskar:
Då det, enligt min tanke, varit stals-revisorernas skyldighet att granska de ifrågavarande räkenskaperna, ehuru dessa på förhand blifvit af K.
M. déchargerade, beslöt 1862 års revisorer, likväl efter votering, att förutnämnde granskning skulle ega runi, men då densamma skulle företagas, inträffade den besynnerliga omständigheten att räkenskaperna icke kunde i Slats-konloret återfinnas, och, elter hvad det är mig berättadt, lärer dessa ännu icke återfunnits, och är detta förhållande således orsaken, hvarföre ifrågavarande granskning uteblifvit.
Då det dessutom blir tillfälle att vidare yttra sig i denna fråga, när 1862 års revisorers berättelse inkommer, så anhåller jag om bifall till den nu föredragna punkten.
Hr Skogman:
Jag har begärt ordet, endast för att nämna, det jag delar reservanternes åsigt om saken.
Jag ber att få hemställa, hvartill en återremiss skulle tjena.
Frågan är ju icke af (Jtskit sammanblandad, utan är det ju i Betänk:t tydligen utsatt, huru dermed förhåller sig.
Utsk:t har nemligen sagt, att, beträffande den delen af frågan, sorn rörer décharge-åtgärden för den StalsrådsLedanrot, som haft dessa medel till sin disposition, Utsk:t kommer att framdeles yttra sig derom i sammanhang nied 1862 års revisorers berättelse, som ännu icke är tryckt.
Hvad åter vidkommer den åtgärden att revisorerne icke ansett sig kunna företaga granskning af siffror, så förklarar Utsk:t bestämdt att det anser denna åtgärd origtig.
Antingen skulle lltsk:t, såsom nu skett, uttala den åsigt, att det anser att 1861 års revisorer haft orätt, eller ock vid behandlingen af 1862 års revisions-berättelse förklara att dessa sednares uppfattning af granskningsskyldigheten var rigtig.
Men detta kommer ju på ett ut.
Jag upprepar ännu en gång att jag ej lörstår, hvartill en återremiss skall tjena, utan anhåller jag om bifall till ifrågavarande punkt af Utsk:ts Betänk.
Ett par talare, Frih. Stjernstedt och Ilr Reutersvärd, hafva omnämnt åtskilliga skäl, hvarföre granskning af ifrågav:de räkenskaper icke blifvit gjord.
Den sednare talaren har anfört ett, mot hvilket visserligen ingen anmärkning kari göras, det nemligen att revisorerne ej kunnat påträffa räkenskaperna.
Detta förhållande är dock ganska besynnerligt.
Hvad beträffar det som Frih.
Stjernstedt yttrat, att revisorerne icke under den korta tid, de sammanvarit, hunnit att fullkomligt noga genomgå alla de räkenskaper, som Den 14 Jannari f. m. 129 sorn för dem framlagts, så finner jag det ganska naturligt.
Det är, till följd af deli korta tiden, gifvet, att granskningen alltid skall blifva mer eller mindre knappband]';.
Det är emellertid icke fråga härom; utan frågan, såsom enligt min tanka en högst vigtig principfråga, riirer sig kring, huruvida räkenskaper, för hvilka K.
M. en gång meddelat décharge, kunna undandragas R.
Sl:rs pröfning eller ej.
Detta har af en annan talare, Hr von Koch, blifvit antydt, och har han tillika framställt, alt, 0111 anmärkning mot redan af K.
M:s déchargerade räkenskaper skulle kunna tänkas, borde sådan anmärkning af Stats-Utsk:t göras; men huru skulle Stats- Ut sk: t kunna göra en sådan anmärkning, då räkenskaperna ej funnits att tillgå?
Jag bestrider ålerremiss och yrkar bifall till ifrågavarande punkt af Stats-Utsk:ts Betänk.
Gr. Mörner:
Under diskussionen i denna fråga hafva ytterligare upplysningar i densamma meddelats af den art, alt jag finner mig föranlåten helt och hållet frångå mitt yrkande om återremiss.
Det har nemligen blifvit uppgifvet af en utaf de
Hrr, som deltagit i 1862 års stats-revision, att dessa ifrågav:de räkenskaper icke kunnat i Stats-Kont. tillrättafinnas.
Under sådane omständigheter kan det vara osäkert till hvad resultat Stats-Utsk:t kan komma uti det Utlåt., som Utsk:t föremält sig skola framdeles afgifva.
Jag kan emellertid ej undgå att ur konstitutionel synpunkt anse det vara af största vigt att saken icke förfaller, utan alt R.
St:r i densamma uttalat en bestämd mening.
Då den framställning, som nu blifvit gjord af Stats-LJtsk:t, icke alser annat, än alt fälla ett omdöme öfver R.
St:rs Revisorers åtgörande vid 1861 års revision, hvaröfver R.
St:r ovilkorligen äro rätta domare, och då ett bifall till denna framställning endast kan leda till att hos kommande revisorer inskärpa den åsigt, som R.
St:r hysa, så får jag nu mera förena mig med dem, som yrka bifall.
Gr. Wacht meister, Hans:
Då jag begärde ordet, var det blott för att yttra mig i afseende å den konstitutionella sidan af Irågan, emedan jag ansåg att man under diskussionen icke lagt tillräcklig vigt derpå.
I Gr.
Cronstedts reservation bär blifvit uttaladt, att R.
St:rs Revisorer icke böra ingå i granskning af en redogörelse, för hvilken K.
M. redan meddelat décharge.
Denna åsigt stöder sig på en oriktig uppfattning af det grundlagsenliga förhållandet emellan Regering och Ständer.
Det är tydligen i Grundlagen uttryckt, att R.
St:r ega rättighet att granska förvaltningen af de medel, som de ställa till Regeringens disposition, och helt naturligt följer af denna rättighet en skyldighet för R.
St:rs delegerade, Revisorerna, att verkställa denna granskning.
Vore detta icke förhållandet, skulle Grundlagen eller Instruktionen för H. II. 9 130 Den 14 Jnnnari f. m. revisorerne hafva stadgat, att dem ålåge att granska statsverkets räkenskaper, för så vidt K.
M. icke sjelf i nåder åtagit sig denna granskning.
Detta vore ju att ställa Regering och Ständer i paritet bredvid hvarandra såsom granskande myndigheter, hvarigenom Ständernas rätt alt kontrollera användandet af de medel, de beviljat, hlefve illusorisk.
Cronstedt har vidare anmärkt, att det skulle leda till en inkonstitutionel handling, om revisorerna skulle granska en åtgärd, för hvilken K.
M. redan gifvit déchnrge, emedan ett af Konungen i Stats-Rådet fattadt beslut omöjligen kan ändras utan af Konungen sjelf i Konseljen; då deremot en sådan gransknings-åtgärd skulle förutsätta en på annan väg skedd ändring i ett af K.
M. fattadt beslut.
Denna anmärkning förefaller visserligen ganska vigtig, men jag tror att dess betydelse bortfaller, när man besinnar att det beslut, hvarigenom K.
M. meddelat décharge, afser endast och allenast den redovisande myndighetens förhållande lill K. M., och alldeles icke att borttaga R.
St:rs granskningsrätt, utan endast att frikalla berörde myndighet från allt vidare ansvar inför K. M.
Då nu enligt min tanke denna R.
St:rs grundlagsenliga rätt att uteslutande granska statsmedlens förvaltning icke kan bestridas, så uppstår likväl den frågan: mot hvem skola uti förevarande fall ersättningsanspråken göras gällande, ifall medlen skulle befinnas vara oriktigt använda?
— Stats-Utsk:t har utgått från den åsigten, att ersättningsanspråken öfverflyttas från den redovisande myndigheten till de Konselj-ledamöter, som tillstyrkt déchargen, och det Stats-Råd, som kontrasignerat K. M:s beslut.
Denna åsigt anser jag icke vara fullt riktig; ty om så vore, skulle äfven Gr.
Cronstedts anmärkning vara befogad, att uti ett sådant fall ingenting skulle vinnas genom en af revisorerne gjord granskning, ty § 5 af Ansvarigshetslagen fiir StatsRådets Ledamöter ålägger visserligen ansvar för det Stats-Råd, som deltagit i eller underlåtit att göra föreställningar mot ett beslut, sorn innefattar oriktigt användande af Statsmedlen, men det ansvar, som stadgas, är endast tjenstens förlust.
Det innebär således endast ett högre politiskt ansvar för en inkonstitutionel handling, men ingalunda någon ekonomisk ersättningsskyldighet för speciella fall.
Just derföre måste, enligt min åsigt, den redovisandes ursprungliga ansvar inför R.
St:r qvarstå, oförhindrad af den décharge, K.
M. kunnat bevilja, emedan denna endast afsett dess förhållande till K. M. sjelf.
På grund af hvad jag i början af mitt yttrande haft äran anföra, får jag anhålla om bifall till denna punkt af Stats-Utsk:ts Utlåt.
Gripenstedt, Joli. Aug.:
Med anledning af hvad som blifvit yttradt, ber jag att få lemna några upplysningar.
En talare bar nemligen sagt, att detta vore det första fall sedan 1809, då ett Statsråd lått en summa penningar af allmänna medel till sin disposition emot redovisning.
Detta är likväl icke fullt förhållandet, ty, om den varde ledamoten påminner sig, så förekom - Den 14 Januari f. m. 131 ma sädana dispositioner icke så sällan, fastän vanligen icke till så stort belopp, som det ifrågav:de.
Såsom exempel härpå vill jag nämna, ali K. M., lill stöd åt behöfvande, hvarje år brukar anvisa en rund summa åt Chefen för Finans-I)ep:t, hvilken, efter skedd utdelninng och redovisning inför K. M., af honom erhåller décharge.
Den andra frågan, som jag ville beröra, var nemi. den ledsamma omständigheten, att dessa ifrågav:de räkenskaper hafva förkommit.
Detta är visserligen besynnerligt och mätte hafva skett genom någon förseelse eller tilllällighet i Stats-Kont.; men härvid är det af vigt alt påminna sig, hurusom dessa räkenskaper likväl varit synliga lör 1861 års revisorer, så alt man icke bör misstänka, det någon afsigt legat till grund för deras försvinnande.
Då denna fråga dessutom är en principfråga af särdeles stor konstitutionell vigt, ber jag att få tillägga, det jag anser att en af K.
M. gifven décharge ingalunda kan afskära lör den andra statsmagten dess konstitutionella riilt att granska den ifrågav:de åtgärden, så vida ej, på framställning af Konst.-Ulsk:t, denna statsmakt sjelf redan meddelat décharge, hvilket likväl i förevarande fall egt rum.
Stjernstedt:
Det har af tvenne ledamöter blifvit påpekad!, att dessa räkenskaper hafva förkommit efter 1861 års revision.
Detta är ganska riktigt, men om R.
St:r vilja se räkenskaperne, så är ingenting lättare, ty de kunna ju lä afskrifvas ånyo genom Sekreterarens i Stats-Kontoret försorg, hvarigenom Stats-lltsk:t komme i tillfälle att ånyo behandla denna fråga.
Hvad principen vidkommer, så hafva revisorerne visserligen betänkt, att, genom denna décharge, deras konstitutionella granskningsrätt möjligen skulle kunna afskäras, men ingen af dem har satt i fråga, att användandet af dessa medel icke varit riktigt, ulan hafva de blott ansett sig ej böra ingå i någon detalj-granskning.
Jag ber att få vidblifva mitt yrkande om återremiss, på det att Stats-Utsk:t må kunna komma i tillfälle att taga båda frågorna i öfvervägande.
Det förhållande, hvarpå Frih.
Gripenstedt syftat, att nemligen K.
M. understundom anordnat ett mindre betydligt belopp af möjligen 1000 rdr eller så omkring, i uppgifvet ändamål att användas till smärre nådegåfvor, är, enligt min tanka, af belt annan art, än det, hvarom nu är fråga, och tror jag lörstberörde mindre betydliga anordningar aldrig ansetts af beskaffenhet att några revisorer funnit sig föranlåtne derpå fästa afseende, eller att derå påkalla R.
Stms uppmärksamhet.
Helt annorlunda gestaltar sig saken, då det blir fråga om en större summa eller om ett af K.
M. äskadt och af R.
St:r vid föregående riksdag, för visst bestämdt ändamål beviljadt stats - 132 Den 14 Jaunari f. m. anslag; öfver deltas behöriga användande påkallas, såsom mig synes, ovilkorligen granskning från revisorernes sida.
Då jag sålunda anser mig hafva utredt skillnaden mellan föriberörda 2:ne frågor, och enligt min åsigt häraf är temligen klart, alt den sednare är ur konstitutionell synpunkt ganska vigtig, finner jag mig fortfarande böra yrka bifall till Utsk:ts framställning.