Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bäst som han går kommer en mask och hänger sig fast vid hans arm.
– ”Ni är doktor Brandes; jag känner er.” – ”Men jag känner icke er.” – ”Jag känner hela ert lif.” – ”Såå.” – ”Tre qvinnor älska er.” – (Tre – det var måttligt tilltaget, tyckte han väl.)
”Och de skulle vara?
” – ”Une demoiselle brune.” (Josepha) – ”Nå?” – ”Votre hôtesse.”
(Fru Jadwiga Barijnska eller Berijnska, hvad det nu är) ”Nå – och den tredje?” – ”C’est moi.” –211
Ja, och så var det en femton års flicka, som flög honom om halsen för det han skrifvit vers på hennes solfjäder.
Och så var det tre gamla fröknar, hvilka, liksom de der tre i grekiska mytologien, måste samsas om en tand alla tre gemensamt.212
Vi skrattade rätt godt.
Han hade kommit i humör.
”Jag blir allt dummare och dummare,” sade han och lutade sig med kinden mot min, ”men säg det inte för någon.
Ni märker nog hur dum jag är?”
”Ja, ni är mycket dum.”
”Ja, ty jag börjar tala om mig sjelf beständigt, och det är ett säkert tecken.”
Och så såg han så rar och snäll ut, liksom sorgsen öfver sin egen barnslighet.
Underliga lilla menniska!
Men jag tycker om detta mjuka väsen, så olikt mitt eget.
”Nu har jag pratat mig i riktigt godt lynne,” sade han, ”och det har jag er att tacka för.”
Och så pratade han vidare, gladt och gemytligt.
Och så kom beständigt tanken på kronprinsen och hans burleska fråga: ”Hvad skal jeg sige til kron-Peter?”
Ja, jag håller af mitt stora barn i alla fall.
Det kommer mer och mer af moderlighet i min tillgifvenhet för honom.
Det är löjligt, men det är så i alla fall.
I alla hans kärleksaffärer betraktar jag honom som ett oförståndigt barn.
– Bara att ha gått och gift sig som han!
Och så trassla in sig i denna oändlighet af småintriger!
Och så berätta den ena qvinnan om de andra!
Han har sjelf en känsla af det narraktiga i detta.
Han är liksom rädd att man skall skratta deråt, men han kan ändå inte låta bli att berätta allt detta, som han borde tiga med.
Hans farhågor komma alltid fram så der halft på skämt, med allvar inunder.
Jag skulle väl tala om hans fåfänga, sade han, då jag skall skrifva den bok som en qvinna alltid brukar skrifva om den man hon en gång ”synts lidt om.”
Jag skrattade blott och sade att det skulle jag.
Så skulle jag framställa honom som en Prahl-Hans, liksom Liszts forna älskarinna, madame (naturligtvis glömt namnet) hon, som var mor till hans dotter, hvilken blef gift med Richard Wagner.
Hon hade sagt att han saknade talent. – ”Liszt sakna talent!
Kunde man tänka sig någonting löjligare!”213
Jag förstod nog jemförelsen, men svarade ingenting och hade min dumma min på.
”Men hvad skal jeg dog sige til kron-Peter!”
Han är så oemotståndligt godmodig och rolig, när han bara låter bli att drapera sig i sin egen storhet.
Hvilken jag åtminstone så väl förstår att uppskatta just när han är som mest hvardagsaktig och enkel.
Så var det tid att gå.
”Detta är ert glas,” han förde det mot mig.
”Ja, det är mitt.”
”För resten gjorde det väl icke så mycket om vi två drucke ur hvarandras glas?”
”Nej inte just.”
Barnen, hans, bli så förtjusta när han icke är rädd för att dricka ur deras glas.
”Sådana små varelser,” sade han och skrattade så godt, ”skulle man vara rädd för det!
De bestå nästan endast af Mœlkedraaber.”214
Jag kommer alltid att hålla så af honom när han säger någonting sådant der, rent menskligt.
Då blir han vacker och rar.
Det är annat än när han paraderar med små salongstriumfer.
Och så bad jag honom en afton komma och dricka te hos mig.
– Ja, men han kände sig nästan generad af att alltid vara min gäst; han kunde ju aldrig bjuda mig igen.
”Ni pratar!”
”Pratar jeg?”
Han såg snäll ut.
Och så talade han om sin polska värd – Berijnski – eller hvad han heter, han som har 45 flammor, nej älskarinnor var det.
Brandes tyckte det var så underligt att gå till ett främmande bord alltid, han kunde aldrig känna sig rätt hemma med det.
Det var liksom ett obehag när det hvarje dag kom bud om han ville komma upp till middagen – den enda måltid han åt samman med de andra.
Han höll också på att flytta till hotell, – sade till sin vän att han tyckte sig icke längre kunna äta hans mat.
”Og véd De hvad han svarede?”
”Jeg syns det var saa fint og saa vittigt:
– Kære ven, du taler jo som en tysk Spidsborger.”
Men i alla fall, fast den rike Berijnsky inte behöfde bry sig om kostnaden var det dock så besynnerligt att gå der, tyckte han, när han hade hustru och barn hemma.
– ”Och mitt eget arbetsrum, hur föga trefligt det än är, så är det ändå det bästa.
Hur enkelt och allvarsamt han kan tala!
Han blir som en annan menniska.
Så stod han tyst en lång stund och endast höll mig i handen, med blicken fästad på golfvet.
”Jag undrar om jag under andra omständigheter skulle kunnat bli lycklig.
Jag menar endast så der lugnt och stilla tillfreds.
– – – – Jag fordrar icke så mycket.
Men den qvinna jag skulle kunna lefva tillsamman med borde ha varit af en oändlig blidhet, – derför att jag sjelf är så orolig och nervös.”
Så stod han lite igen.
”Jag har icke träffat många sådana; kanske två eller tre.
– – – – Jag träffade förlidet år en rysk dam, som om det sade någonting så otroligt slående.
– Hur många sådana qvinnor har ni känt? – sade hon.
Två, svarade jag.
– Det är en för mycket, sade hon med ett leende.
– Det var djupt sagdt.
Det var slående.
– Det var en för mycket, derför kunde jag icke bli lycklig.”
Derför att han griper alla kan han aldrig fasthålla en.
Jag går och lägger mig.
Det fans en möjlighet för att han skulle komma, men jag var för upptagen af mitt arbete för att bry mig om att göra toilett.
Han fick ta mig sådan jag var, om han kom.
Och jag har på hela qvällen icke haft ett ögonblicks längtan.
Icke ett!
Tiden har gått fort, och lampan lyser ännu lika godt som strax.
Jag skall gå ifrån honom, utan brytning, utan ovänskap, utan bitterhet, nästan utan smärta.
Jag mister ingenting.
Några smekningar, som börja bli enformiga både för honom och mig.
Nej, sådan der erotik, nåja – det är behagligt – javäl, – men jag är verkligen värd att vara vän åt en karl.
Att bara vara ett litet tidsfördrif! – bäh, – tror han jag skall sörja och vara bitter öfver att mista ett sådant skräp som den 1/1000-dels förälskelse han pressat fram ur sig för att äfven kunna föra upp Ernst Ahlgren på sin lista.
Som om det skulle förarga mig, att jag låtit fängsla mig litet!
Som om han skulle behöfva gå ifrån mig, och som om jag skulle känna mig öfvergifven!
Hå, jag går sjelf, går när jag af samvaron blifvit botad för en lidelse, som min ensamhet och min varma fantasi kommit att flamma upp.
Jag går af egen fri vilja.
Jag går, derför att jag är trött på det som är tomt och halft.
Jag är inte besviken.
Min känsla har varit verklig.
Jag vill vara en vän åt dig, jag vill hålla af dig.
Jag vill aldrig för andra erkänna dina svagheter.
Du har varit så säker på att jag var en nolla.
Du vet hvarken hvad jag tänkt eller känt medan vi varit tillsamman, och om mitt förflutna vet du intet.
Du var så säker på att jag icke lefvat.
Hå, – du tror jag är liten.
Derför tror du jag skall känna mig förskjuten när du inte bryr dig om mig.
Du kan icke fatta att jag dag efter dag kommit närmare likgiltigheten, – att jag dag efter dag blifvit säkrare på mig sjelf.
Du dömer blott efter mitt stilla, ödmjuka sätt.
Den sega kraft, som ligger inunder har du ingen aning om.
”Flyg, fly! åkerhöna flyg, flyg!”215
Jag håller dig inte qvar med ett finger.
Jag är glad att jag icke behöfver bryta.
Jag är icke så småaktig, att det kan harma mig om du tror dig ha öfvergifvit mig.
Din ovän vill jag aldrig bli.
Men jag skall gå vidare och söka.
När du icke bryr dig om mig är jag åter fri.
Och jag vill söka en menniska att hålla af.
Helst en man.
En vän, en son, en kamrat, en hvad för något som helst; ”eit Menneske umframt meg sjölv,” som jag icke behöfver ljuga för.
Antingen skall jag finna detta hos dig, sedan det der dumma halferotiska dunstat bort, eller också – troligare – skall jag finna det hos någon annan.
Det är jag som går.
Jag har penningar nog att stanna.
Men på söndag reser jag; icke i harm eller förhastande, utan lugnt, derför att nu är kuren slut.
Det är jag som går, derför är jag inte bitter, derför kommer jag icke att skrifva en nedsättande bok om den jag höll af.
Jag har aktning för mig sjelf, det är med grannlagenhet jag ser på de känslor jag hyst.
Jag har älskat dig, och hade du varit mera samlad och mera helgjuten i ditt känslolif än du är, då skulle jag kanske kunnat älska dig alltid.
Men jag beundrar din begåfning.
Jag beundrar också finheten och ädelheten i din karaktär.
Jag vill visa att jag är dig värdig.
– Jag vill tänka högt om dig, derför att jag sjelf icke är låg.
D. 16 Mars.
Så kom den då: – upplösningen.
Historien har fått sitt slut, min nyfikenhet är stillad.
Är det afsmak eller vänskap som skall växa upp på dess graf?
Det beror på hur mycken själsfinhet han har qvar.
Jag känner en dof saknad, en tomhet, nästan en skam.
Men det är icke öfver mig sjelf jag blygs, – det är öfver honom.
Samma ofinhet hos honom som hos de andra: själslifvet bryr han sig icke om, blott han får kroppen.
Att vara älskad på detta sätt är vidrigt; för mig åtminstone.
Är min vänskap, min tillgifvenhet, min aktning rakt ingenting.
Åh, detta afskyvärda, att icke få vara menniska, endast qvinna, qvinna, qvinna!
Och så kastas bort som skalet kring en orange – – – !
”Sig blot nej eller ja.”
Att se in i detta ansigte, som blifvit mig så kärt, luta sig mot denna axel i smärtfyld sorg, och veta att all denna tillbedjande ömhet skall vara intet för honom i samma stund jag sagt mitt nej!
Det var icke afslaget, som var tungt; jag kände icke ett ögonblicks frestelse, men det är tungt att se allt det bästa och finaste i ens varelse mätas i värde mot några famntag; det är hårdt att se det djupa, skiftande, varma, som gömmer sig i bottnen af en menniskosjäl kastas tillbaka, derför att man icke vill ge bort det fattiga skalet.
Detta ”du”, som jag törstat så efter, smekte mig som en svag musik, dessa ögon glänste emot mig och han höll mig så fast som om jag aldrig, aldrig mer skulle få gå.
Skyggheten mellan oss var försvunnen, och äfven jag sade ”du”, för första gången.
Det var som om det personliga förtroendet börjat spira så svagt: jag kände det som skulle jag kunna lära mig att tala så småningom.
Och så kom frågan; utan öfvergång, oväntadt, med hans mjukaste tonfall, men hvilken fråga!
”Skal vi slukke de lys og gåå hen i den seng?”
Hviskad så tyst, så fint, så kärleksfullt.
Och jag visste med det samma att ett ja skulle vara att kastas bort med förakt om några dagar, ett nej skulle vara att se honom draga sig tillbaka med köld.
Jag dröjde.
Åh, blott ett ögonblick ännu af vänlighet, ett ögonblick af hvila blott, så ville jag gå, – gå ut i min ödemark igen.
”Är du inte riktigt rask idag?”
”Men du vill ikke?”
”Du får inte bli ond.”
”Er det Dyd?”
”Er det Modvilje?”
”Men kære hvad er det dog?
Hvorfor vil du ikke?”
Han såg mig så der forskande in i ansigtet.
”För det jag håller af dig.”
Jag måste le.
”Vilde du daa, hvis det var nogen du ikke syntes om?”
”Nej, nej, nej!
Naturligtvis ändå mindre.”
”Naa, hvad er det saa for en Logik?”
Jag kunde icke låta bli att skratta, och jag gömde näsan.
”Det är min logik.”
”Du behöver ikke väre bange, jeg skal väre ganske rolig, kun kärtegne dig.”
”Nåja, du skall följa din natur, och framför allt icke låta dig öfvertalas.”
Jag darrade för, att nu skulle ovänligheten komma.
Men den kom icke ännu.
Han lyfte upp mitt nedböjda hufvud och såg mig skälmskt in i ansigtet.
”Se dog ikke saa höjtidelig ud.”
”Jag är inte högtidlig.”
”Er du vred paa mig; sig! – er du vred?”
Han vände åter mitt ansigte och såg in i det med detta underligt på en gång skarpa och bekymrade uttryck, som är honom så eget.
”Nej, jag är inte ond.”
”Er du bange for mig?”
”Ja jag känner mig så underligt skygg.”
Han sade ingenting och så satt hon en stund med näsan mot hans rock.
Sakta och tyst lyfte han upp hennes ansigte mot sitt, och så sutto de tysta länge, länge.
Hon tänkte vid sig sjelf:
”är jag lycklig nu?”
Det skymtade för hennes blick en af närheten förstorad panna, svart hår och svarta ögonhår.
Hon blef skrämd, men slöt sina ögon, och nu svarade det inom henne:
”Ja jag är lycklig – för ett ögonblick, af en dröm, – drömmen att vara älskad.
– Hon satt i ett skrufstäd, om hon ville eller ej, hon skulle icke kunnat göra sig lös, om hon velat.
Och när hon blef lös vågade hon icke se upp, hon tordes icke möta denna liksom sugande blick, hon hade endast blixtsnabbt lyft sina ögon och så slagit ned dem igen.
”Hvorfor saa höjtidelig?
– Ja – det är lätt att fråga, för den som njuter en kärlekshistoria med samma bekymmerslöshet som andra.
Det är svårare att svara, för den som står med hela sitt kommande lif i sina händer.
Men hon log emot honom.
Han var henne kär, och hon visste att nu skulle hon stöta bort honom med sina egna händer.
Några ögonblick till, blott, – några ögonblick att vara lycklig.
Och när hon log hviskade han ännu en gång i det han drog henne intill sig:
”skal vi såå slukke de lys og lukke den dör?”
Det var som om han skurit i hennes hjerta med långsamma knifdrag, – – – Skilsmessa – – – kyla – – – Men det måste komma.
”Du vill ikke?”
Han fick ej annat svar än det han tog från hennes läppar och läste i hennes ögon.
”Ja, ja; följ din natur.”
Han strök hennes panna, strök det sträfva håret derur, han smekte och kelade, men hon var sorgsen.
Ljusen skar henne i ögonen.
Förkänningen af hans kommande ovänlighet hade vuxit till en tortyr.
”Släck de ljusen, de plåga mig.”
Han reste sig och gjorde som hon sagt.
”Skal jag slukke lampen med?
– Han trodde att hon ångrat sig. –
”Nej,” kom det kort.
Han kom sakta tillbaka, liksom obeslutsam.
Hon sträckte vänligt sin hand emot honom.
Han såg ett ögonblick tvehugse emot henne, så kom han.
Kastade sig med lidelsefull häftighet ned, alldeles intill henne.
”Tag af det der!” sade han i en hastig hviskning, ryckande upp ett par knappar i hennes tröja.
Hon såg endast afvisande på honom och knäppte dem igen.
”Här kommer ingen, vi kunna stänga dörren.
Hvarför kunna vi inte det, den qvarts timma jag har qvar?
Jeg kläder af mig paa en minut, hur lång tid behöfver du?”
”Ungefär den samma, men –”
Jag måste le åt denna glada ifver, som var så alldeles förspild.
Han förstod mig.
”De kan ikke, – de skal fölge Deres Natur, – men saa vil jeg ikke kysse dem mere.”
De tego båda mycket länge.
Han satt slapp och liknöjd, med blicken riktad på golfvet.
Hon såg hans nacke samt en liten del af kinden och ögat; han satt alldeles orörlig, ögonlockets kant blef rödaktigt och det glänste vatten öfver emaljen.
Hon vågade icke säga något, icke göra en rörelse.
Hon kände sig som en missdådare, derför att hon sagt nej, hon skulle ha känt sig som en ännu större missdådare om hon sagt ja.
Det var en tystnad, som kunnat utsträckas hur länge som helst.
Plötsligt skakade han till som af en frossbrytning, och kinden blef gråblek.
Han vände sig icke om, men det var som om han känt hennes skrämda blick.
”Det er ingenting.
Det er kun Lidenskab; det gaar strax over.”
Efter några minuter reste han sig, gick bort i rummet och började tala om likgiltiga ting, som om ingenting händt.
Han såg endast litet allvarsammare ut än eljest.
Han felsade sig och sade du.
”Nej, det är dumt att säga du,” rättade han sig, ”ni” – – – –
Det var som ett knifstyng.
Nu skulle straffet börja.
Oh, oh, oh!
– – – Det klagade och stönade i hennes sinne.
Men hon måste böja sitt hufvud och uthärda.
Och detta straff var oförtjent.
Han var stilla.
Det var ingen ovänlighet, endast något underligt automatlikt i hans sätt att tala, det var som om tanken icke alls följt med orden.
Det kom något så vekt och sorgset öfver honom, när han plötsligt böjde hufvudet ned framför henne i det han med sin mjuka, tunna röst sade:
”För en hand genom mitt hår, der i nacken – uppåt.”
Hon gjorde som han sade, och hon kunde ha brustit i tårar dervid.
Detta kära hufvud!
– – – Åh, att säga farväl – gå bort – af egen fri vilja!
Veta att hans stilla sorg skall räcka blott fem minuter, och så vara förbi för alltid!
Hur länge skall hon sakna?
Men det fans icke ett ögonblicks frestelse.
– ”Hugg foten af och fräls lifvet.”216
D. 17 Mars 1887.
Alltsamman är endast illustrationer till hans yttrande: ”De synes at have en naturlig Hang til Grovhed.”217
Han tror att jag icke kan känna och tänka fint.
”Nordboerne ere ikke födte under Romeos og Julies Stjerne,” sade han en gång, ”erotiken är dem nästan okänd, de kunna ej tala derom utan att nämna brännvin och syfilis.”
Han tror jag är grof. Men i mitt arbete skola de lefva, alla fina stämningar.
Det skall bli roligt att se hur han gör.
Han har tre alternativ:
1o dra sig tillbaka, 2o försöka på nytt, 3o öfvergå till vänskap.
Drar han sig tillbaka, då var det ett tomt experiment, hvari hans verkliga känslor ingen del hade, och han skulle genast ha öfvergivit mig.
Försöker han på nytt, då har hans fåfänga blifvit eggad af mitt afslag, och det är möjligt att ifvern att bryta mitt motstånd framkallar en verklig värme hos honom.
Öfvergår han till vänskap, då har det åtminstone legat någon sanning i de känslor han visat, då är han en bra karl, och då skall jag hålla af honom.
(Klockan nio.)
– Jag går och går.
Det är som om jag skulle digna af smärta; nej det är som om smärtan ville fräta upp hela min varelse invändigt, urhålka mitt bröst med sina obarmhertiga, gnagande tänder.
Hjelp, Gud, om du fins!
Det bryter mig, det krossar mig, det stampar sönder mig till en enda blodig massa.
Det är min fantasi och min längtan, som tagit öfvermakten igen.
Men det är den sista striden.
Blir han borta i qväll, då tror jag att segern är vunnen.
Det bräcker i hufvudet, min strupe är torr som jag vandrat igenom en öken, – och så denna förfärliga, ödeläggande smärta i bröstet!
Pärm till Victoria Benedictssons lösa dagboksremsor och en sida ur pärmen.
(1/2 9.)
Nej, jag ångrar mig icke ett ögonblick.
– – – Men hur jag lider!
Det är som om smärtorna visste att nu står den sista striden, att nu måste de samla hela sitt raseri, och att då de uttömt hela sin sammanträngda kraft, då är jag fri.
Vrid mig i stycken, martera mig, låt mig ligga halfdöd qvar, uttömd af trötthet, sönderbråkad och tio år äldre!
Men det är en operation, och den skall gå öfver.
Och sedan den är förbi skall såret läkas, långsamt och smärtsamt, men dag för dag.
Och då såret är läkt, då har jag segrat.
10 minuter i 9.
Ännu är ovissheten icke förbi.
Hela mitt inre skälfver af oro.
Spänningen är så stark, att svettilningar af ångest löpa öfver min rygg, smyga som harar.
Och det vrider likt klämmande tänger i mitt bröst.
Jag har icke en redig tanke, – endast ett vanvettigt:
”kommer han eller kommer han icke?”
Maten står på bordet, men jag kan icke äta.
Jag kan icke vara stilla; plågorna vilja döda mig.
Jag går och går, sätter mig endast ned vid bordet och kastar dessa rader på papperet, går så igen – – –
Gamla Ernst, vi vilja qväfva vårt skri.
Ingen skall veta hvad vi lidit.
Hvarför denna förfärliga ångest? frågar jag mig sjelf.
Ja hvarför?
Hvad är dess egentliga kärna?
Det är icke sjelfva skilsmessan; jag har ju mitt arbete.
Det är ännu mindre längtan efter hvad jag tillbakavisat.
Det är smärtan vid den tanken, att han kan känna groll och ovilja emot mig.
Det är denna tanke, som är mig olidlig, derför att han varit mig kär eller är det ännu.
Om vi endast i förtroende och tillgifvenhet kunde säga hvarandra farväl, då skulle jag gå nöjd, – sorgsen, men i .. (här kom han) resignation.
Ha, ha, ha – och klockan 10 satt jag i lugn och ro och åt mina smörgåsar med god aptit, – fyra smörgåsar.218
Du lilla räf!
Jag ser nog hur fint du går åt det.
Men du är i alla fall rar, och jag håller af dig.
I dag skulle han hålla i sig och inte kyssa mig.
Jag skulle svältas, – tämjas som en bångstyrig häst.
Men inte helt ändå.
Ett par små, snabbt förbihalkande parenteser, alldeles sådana som på teatern.
Och så tal om att han aldrig behöft smäkta, aldrig blifvit tillbakavisad.
”ja, nu se vi hvarandra på Lördag för sista gången.
– Och så borta i skumrasket vid dörrn en den kyligaste teaterparentes, så ett par blickar som möttes, frågande skälmaktiga, så en ny inte fullt så kylig parentes, som inte heller blef så kort, ty kring en mjuk pelskrage lade det sig en arm, och en gymnastik-smidig figur böjde sig, åt sidan, smög sig in emot en pels med pösande uppslag, och den parentesen sade allt det som de fubbliga orden icke rå med.
Och aldrig har jag sett en blick så skälmaktigt triumferande, som den som lyste borta från dörren, sägande: ”ser du, du fick komma ändå!”
Han skrattade det trollet: ”ser du, det hjalp!
Jag skall nog veta att tukta dig!”
Och så – högt – ”Lev vel til paa Lördag.”
Du lilla troll, om du bara inte blir arg, så ska vi få se!
Kommer jag bara underfund med dig och blir varm i kläderna, så skall jag nog löna dig och inte vara högtidlig längre.
Jag skall skämta och väsnas – du! – med händerna i din svarta peruk; och du skall se om du kan få en smul mer än jag vill ge dig.
Märker jag bara att du inte går – – – tjo hej!
Då är det inte farligt.
Min älskare får du inte bli, men mista dig vill jag heller inte.
Vi ska’ se till hvad som kan göras.
Sehär hur det gick till den aftonen, sedan jag var alldeles halfdöd af förtviflan öfver att ha förlorat hvad jag egt.
Det var ungefär nio eller något öfver nio, som han kom.
Jag gick ännu fram och tillbaka på golfvet.
Han var sig alldeles lik.
”Hur har ni haft det?” sade han på sitt vanliga sätt.
”Åh, jag har gått här och våndats.”
”Våndas?
Hvad vill det säga?”
”Plågas, – lida” – – –
”Ah – vaandes – – – Hvarför?”
”Jag var rädd ni skulle vara ond.”
”Gud! – vänj er då en gång vid den tanken” – (mitt hjerta krympte sig; jag trodde han ville säga att jag icke fick bry mig om hvarken om han kom eller gick) – ”att jag [icke] är en tiger.
Jag är ingen tiger, hvad man än må säga om mig; jag är ett lam i björnskinn.”
Han öppnade leende sin fina, vackra pels.
Jag kände mig upprifven ännu, talade om att det skall gå öfver, att det gör ondt nu, men att det är som en amputation. – ”Kan ni likna en liten resa till Paris vid en amputation?” – ”Så är det åtminstone en operation, som gör ondt.” – ”Jag har aldrig försökt någon operation,” svarade han torrt.
Jag frågade om han läst Ola Hanssons bref eller om jag bara omnämnt det för honom.
Nej, han hade icke läst det, men han ville gerna.
Vi reste oss och gingo fram till skrifbordet.
Om jag ville sätta mig!
Han kunde icke lida att jag skulle stå; han visste att jag blef trött.
Jag satte mig på min skrifstol och han tog plats i fönsterkarmen, med pelsen på och fullt belyst af lampskenet.
”Är ni du med honom också!” utropade han ogillande.
Ja, jag var du med alla de närmare af mina författarbekanta.
Han erinrade mig om hvad Musset sade till George Sand om att hon var du med – ja, jag mins inte hvem.
Ja, nu ångrade jag mig.
Jag skulle önska att det icke funnes mer än en enda menniska i verlden för mig att säga du till.
Så läste han brefvet.
Jag satt och såg på denna lilla manliga hand, så liten och så stark, så väl vårdad och oskön.
Jag tycker om denna hand nu, derför att den är hans.
Han har så lätt att läsa krångliga stilar, han läste Olas kråkfötter alldeles obehindradt.
”Nej, läs ni,” sade han då han kom nära slutet; och jag läste sista sidan högt för honom.
”Menar han att de alla äro likadana som Herman Eek?” utropade han när jag slutat.
”Det säger han ju.”
”Vill han säga att de alla förföra Vaskepiger?”
”Nåja, han klagar ju öfver att det icke fins annan råd för dem, alla dessa unga män af hans sort.”
Han såg på mig med dessa lugna och skälmaktiga ögon.
”Vilja damerna icke ligga hos dem då?”
”Förmodligen inte.”
”Jeg har aldrig behövt at smægte, aldrig blefvet afvist.”
Jag log.
Det kunde nog hända att det funnes någon skilnad mellan Georg Brandes och Ola Hansson.
Han såg åter så der skälmaktigt på mig.
”Hvarför har Gud skapat enkor?” sade han.
Jag svarade icke.
”Jo, jag tror att gud skapat enkor för det att unga män skola bli lyckliga, och jag tror han har skapat skuld (Gæld) för det man skall göra sådan.”
Han var så vacker, der han satt i fönsterkarmen, belyst af lampskenet, med ögonen glittrande mot ljuset.
Och så sade han omigen att han finner Jægers bok otäck.
Och så var det inte mer.219
D. 19 Mars.
Han hade lofvat att komma alldeles säkert.
Jag var så trygg för att han skulle göra det.
Kommer farande upp och säger att han skall gå strax.
Och så att han ”kanske” tittar upp före kl. 11, om jag då ännu är uppe.