Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man föreställer sig lifvet under bilden af en resa, bör man icke vid dess början förskaffa sig de egenskaper, som kunna bereda lättnad och fördel under färden.
Ämnar man företaga en resa, rustar man sig olika för en färd 132 Den 3 December e. m. öfver Alperna, olika för en vandring genom urskogarne, och olika för en resa öfver verldshafvet.
Men nu är resan genom lifvet gemensam för oss alla; och huru olika än vår ställning må vara, är det hufvudsakligen dock lika.
Jag skulle vilja säga att upfostran är en beredelse till lifvet.
För att väl genomgå detta, erfordras att man känner de föremål, som derunder mötas.
En sådan kunskap är af nöden, dels för att undanrödja de hinder, som lägga sig i vägen och dels för att draga nytta af de fördelaktiga omständigheter, som erbjuda sig.
Vill man, i öfverensstämmelse med denna åsigt, bestämma de ämnen, hvilka böra vara föremål för allmän elementarundervisning, måste man tillse, hvilka de föremål och förhållanden äro, som möta alla här i lifvet.
Det första, som man härvid påträffar, är, utom vår egen or ganism, den yttre naturen och dess inverkan på oss.
Naturens studium måste således vara vigtigt för hvarje menniska.
Och hvad är väl detta studium annat, än ett studium af de lagar Gud följer vid Sin skapande verksamhet.
Då Gud endast uppenbarar
Sig för menniskan genom Sina verk, är det medelst studium af dessa verk man vinner kännedom om Hans storhet och makt.
Hvarje verklig naturforskare slutar derföre med att finna sin egen obetydlighet, samt att nedfalla och tillbedja Guds vishet och makt.
Detta studium har, sådant oaktadt, varit icke blott förtryckt, utan ofta rent af fördömdt.
Tider hafva funnits, då idkarne af dessa vetenskaper för folket utpekades såsom de, hvilka forsler i fvi t sig åt Djefvulen.
Och hvilka voro väl de, som sålunda brännmärkte desse beundrare af Guds vishet och storhet?
Jo! de som sjelfva kallade sig Guds tjenare; men hvems tjenare voro de väl, om icke mörkrets eller Djefvulens.
Deras bemödanden åsyftade att förhindra kunskapen om Gud och hans verk, samt qvarhålla folken i mörker.
En dunkel, men säker instinkt säde dem, att i samma mån ljuset fick utströmma öfver menskligheten, skulle deras makt, som endast trifdes i mörkret, försvinna som nattens skuggor för den upgående solen.
Numera hotas väl icke naturens studium med bålet eller inqvisitionens tortyrer, men såsom ett arf från de vördnadsvärde katholske fäderne qvarstår ännu en benägenhet att nedsätta och förringa värdet af naturstudiet.
Om vigten af ett studium bör mätas efter det inflytande det haft på mensklighetens utveckling, så bör man tillse hvad naturstudiet och hvad philosophien i detta afseende uträttat.
I denna sednare vetenskapen mötes man af det förunderliga förhållandet, att den tyckes aldrig gjort något bestämdt framsteg.
Plato och Aristoteles, som skrefvo för öfver 20 sekler sedan, kunna ännu studeras i jemnbredd med Kant, Fichte, Schelling och Hegel.
Om philosophien verkligen gjort säkra och bestämda framsteg, skulle sådant icke kunna äga rum.
Naturstudiet deremot erbjuder en helt annan tafla.
När der en villfarelse blifvit riktigt vederlagd, kan den aldrig vidare upträda, utan när sanningen väl blifvit insedd, qvarstår den orubbad.
Här finnes ett bestämdt framåtskridande.
Denna naturvetenskapernas utveckling gick väl under medeltiden ganska trögt.
Dess fria verksamhet hindrades af hvarjehanda fördomar och förföljelser, Ken 3 December e. m. 133 hvarigenom den tvangs att insvepa sig i mystiska formler, hvilka sedermera icke kunde tydas af adepterne, utan fattades ofta omklädnaden såsom det väsendtliga.
Först sedan Bacon skrifvit sitt Novum Organum, och sedan en riklig plan för naturens studium blifvit utkastad, först då kunde några egentliga framsteg ske och först då började menskligheten känna verkningarne af de nya vetenskaperna.
Men deras underbara verkningar på mensklighetens civilisation hafva egentligen uppenbarat sig på sednare tider.
Sedan Schéele och Lavoisier slitit de sista banden emellan chemien och aichemien samt skingrat den fördomens dimma, som omhvärfde detta studium, så har på icke stort mera än halft sekel chemien, i förening med physiken, nästan alldeles omskapat verldens utseende.
Hvad förut icke ens kunde anas, hvad de Orientaliska sagornas lifligaste phantasie icke kunde updikta, det framstår nu såsom verklighet.
Odens korpar voro sengångare emot våra elektriska telegrafer.
Hvad vår Nordiska saga tilldelar endast en OfverGud, står nu hvarje enskild menniska till buds, och det i vida högre grad.
Det är sagdt, att menniskan blifvit skapad att vara naturens herre; men för att intaga denna thron, för att kunna beherrska denna väldige undersåte, fordras det att hon grundligen känner densamma.
De gamla sagorna veta omtala huruledes adepter väl kunde framkalla andar, men icke förmådde styra och beherrska dem, utan blefvo offer för obändighet.
Så kan äfven nu den okunnige sätta naturens krafter i verksamhet, men endast den insigtsfulle förmår leda dem till ett för sig och menskligheten gagneligt mål.
Hvad kan mora bestyrka menniskans öfverlägsenhet öfver andra skapade varelser, än förmågan att låta naturkrafterna i sitt ställe arbeta?
Om således de vetenskaper, som kraftigast befordrat mensklighetens civilisation, böra intaga främsta rummet, då måste i sanning naturstudiet tillerkännas en hedersplats.
Mången har velat framställa naturstudiet, såsom ledande till atheism och derföre fördömligt.
De säga i sin enfald att, om naturen styres af vissa oföränderliga lagar, blifver Guds verksamhet obehöflig.
I sin förblindelse måste de hafva fattat ett förunderligt begrepp om naturlagar; ty hvad betyder i sjelfva verket ordet: naturlagar?
Rimligen icke annat, än vår upfattning af Guds eviga och oföränderliga verksamhet.
Hvarje bildad menniska, som söker göra sig en föreställning om Gudomen, skall snart inse att denna måste vara evig och oföränderlig.
Hos Gud måste frihet och nödvändighet sammanfalla till enhet.
Men då menniskan, såsom ändlig och ofullkomlig, icke kan fatta den eviga, absoluta sanningen, måste den åtnöjas med att, genom betraktande af Guds för oss uppenbarade verkningar, sammanföra de af dem, som synas likartade, till klasser, hvilka sedermera af oss benämnas naturlagar.
Sjelfva ordet natura innebär i sig en nödvändig betydelse, den nemi. af det, som skall födas, som skall blifva.
1 enlighet härmed skapade Gud icke verlden, utan skapar den ouphörligt.
Här finnes ingen hvila, intet stillastående.
Guds verksamhet tröttnar aldrig.
Kan något för menniskosinnet vara mera uphöjdt, mera förädlande, än alt, så 134 Den 3 December e. m. vidt i mensklig förmåga står, följa Skaparen i Dess verksamhet.
Men hur långt än mensklig vishet och forskning må gå, aldrig hinner den skapelsens början.
Gud har uppenbarat sig för menniskan på tvenne sätt: genom ordet och genom skapelsen.
Dessa tvenne böcker äro de, som, enl. min åsigt, företrädesvis böra studeras.
All sann kunskap kommer ofvanifrån, ifrån ljusets källa.
Endast genom att betrakta Guds uppenbarelse vinnes verklig kunskap.
Philosopherne må upställa systemer, det ena klyftigare än det andra; men i den mån de icke äro grundade på kunskapen om naturen, — menniskan, såsom naturprodukt, deri inbegripen, störta de för en vidgad emperi.
Alla deras med stort sjelfförtroende uttalade satser smälta undan, som snö för naturvetenskapernas upgående vårsol.
Har icke den abstrakta philosophiae velat visa nödvändigheten af ett visst, då kändt, antal planeter i vårt solsystem, och dock uptäcka Astronomerne, denna philosophi till trots, ständigt nya planeter.
Den absoluta sanningen kan icke af vårt förnuft fattas, endast brytningen af dess ljusstrålar kan ingå i vårt medvetande.
Endast genom att betrakta Guds verksamhet kan menniskoslägtet stiga allt högre och högre i vetande, men det absoluta når det dock aldrig.
På grund af hvad jag nu yttrat, anser jag naturvetenskaperne böra ingå såsom ett hufvudelement uti elementarundervisningen.
Utom de redan anförda, förefinnes ännu ett vigtigt skäl härför.
Detta är den lifvande inverkan naturstudiet har på det ungdomliga sinnet.
Ledes detta studium riktigt, blir det icke inslängdt inom skolrummet, utan följer ynglingen öfverallt, hvart han än må vända sig.
Allestädes påminnes han om de läror, skolan lemnat honom.
Hvart han än må skåda, finner han bekräftelse på skolans lärdomar.
Han tvingas således att utom skolrummet erinra sig de satser han der inhemtat.
Detta gör kunskapen lefvande, samt gör den till en ingredierande beståndsdel hos lärjungen, och icke blott till en tom minneslexa, hvilken bortflyger lika lätt som den kommit.
Om således, för inbemtande af verklig kunskap, fordras sjelfverksamhet hos lärjungen, så tviflar jag att något studium finnes, som mera lifvar en sådan verksamhet, än studiet af naturen.
Vidare mötes under lifvet menniskan, icke blott såsom naturprodukt, utan såsom en moralisk, i samhälle med sina likar, förenad varelse.
Menniskan blir således ett vigtigt föremål för undervisningen.
Dess egenskaper böra inhemtas icke blott genom umgänget med andra menniskor, utan äfven genom historien, som visar huru menniskan hunnit dess nuvarande utveckling.
Menniskorna inverka på hvarandra genom språket.
Genom att beherrska språket, beherrskar man äfven menniskorna.
En stor författare har i detta afseende sagt: »Quarn magnum, quarn excelsum prffi»stare hominibus in eo ipso, quo homines praestant animalibus.»
Känslan af ordets makt var stor hos de gamle Greker och Romare.
Derföre riktade de nästan alla krafter vid undervisningen på inhemtandet af modersmålet.
Vältalighet utgjorde högsta frukten af all lärdom.
Men som erfarenheten visar, att nästan ingen blir Den 3 December e. m. fullkomligt mäktig något främmande språk, måste hvar och en, som genom talet vill kraftigare inverka på sina medmenniskor, dervid begagna sig af modersmålet.
Kunskapen af detta är derföre af yttersta vigt.
Detta insåg ock en af verldens störste författare.
I sin ungdom tvekade Göthe någon tid, antingen han skulle välja Franskan eller Tyskan för sina skrifter.
Hans snille sade honom snart, att han aldrig med full säkerhet skulle komma att beherrska något annat språk än sitt modersmål, och derigenom förskaffade han åt verlden en af dess största författare, som i motsatt fall troligen aldrig hunnit samma fulländning.
Kännedomen af den jord vi bebo måste äfven vara vigtig för hvarje menniska.
Och då vår tid indelas efter jordens och månans rörelser, bör kännedomen om dessa icke saknas hos någon bildad menniska.
I forntiden, innan ännu några almanachor funnos, var kunskapen om dessa ämnen vida större än nu.
Lika litet kan någon med anspråk på bildning sakna kännedom om de större planeterna eller de vigtigare stjernkonstellationerne.
Och frågas härvid, finnes något föremål, som lifligare kan ingifva menniskan begrepp om Guds makt och storhet, än betraktandet af det oändliga, med otaliga verldar öfversådda himlahvalfvet?
Under hela lifvet framträda tingen i förhållande till hvarandra, kunskapen om dessa förhållanden kallas mathematik, och någon kunskap härom kan icke saknas hos någon menniska.
Den bildade måste derom hafva ett klart och tydligt vetande.
Slutligen, och såsom det högsta, framstår förhållandet emellan menniskan och dess Skapare.
Kunskapen härom måste, börjad i barndomen, fortgå genom hela lifvet, för att bereda öfvergången ifrån detta till ett annat lif, på andra sidan grafven.
Kunskapen om de ämnen jag nu upräknat är nödig för hvarje menniska; och först genom att förvärfva sig en klarare insigt deri äger man anspråk på benämningen bildad.
Undervisningen i dessa ämnen bör derföre vara gemensam för alla, först efter inhemtandet af en någorlunda kunskap deri, inträder fack- eller specialstudiet.
Emot denna förteckning torde anmärkas, att främmande språk deri saknas.
Sådant har likväl icke skett af glömska.
Enl. min åsigt kan verklig och äfven stor bildning vinnas utan kunskap om något främmande språk.
Såsom exempel härpå torde få anföras de gamle Grekerne.
De kände i allmänhet icke något annat språk än modersmålet, och anses dock för den mest bildade nation, som hittills funnits.
Ehuru berörde sats innebär sin fullkomliga sanning, gör dock ställningen i vårt fädernesland kännedomen af främmande språk vigtig för hvar och en, som antingen vill en vidsträcktare beläsenhet, eller står i förhållande till utlandet.
Svenska språket talas endast af ett ringa antal menniskor, och dess litteratur är derföre äfven inskränkt.
Vidare nödgas hvar och en, som har något vidsträcktare affärsförhållande, vända sig till utlandet, och i detta afseende är kännedomen af de lefvande språken honom oumbärlig.
Genom de nu i hög grad lättade kommunikationsanstalter, höra resor till främmande länder till ordnin - 136 Den 3 December e. m. gen för dagen.
Antingen man således sjelf reser till utlandet eller hemma sammanträffar med utländingar, måsté man försaka många tillfällen till intressant utvexling af idéer, om man saknar kunskap uti de mera utbredda språken.
En följd af dessa förhållanden har ock blifvit, att de tre mest utbredda lefvande språken numera icke kunna undvikas vid ett väl ordnadt elementarläroverk.
Inbegreppet af dessa kunskaper utgör hvad jag vill kalla det humanistiska, och skulle således idéen af homo först realiseras genom inhemtandet af en klar kunskap i dessa ämnen.
Denna upfattning af begreppet humanistisk bildning beslrides i allo af gamla skolans förkämpar.
Enl. deras åsigt utgör kännedomen om de klassiska språken ett oundgängligt vilkor för all grundlig bildning, hvilken derförutan icke förefinnes.
För att rätt kunna bedöma ett sådant påstående, torde det vara nödigt kasta en blick på historien om de klassiska språkens studium, och tillse huruvida icke den nödvändighet, som t i 1 Iskrifves detta studium, mer tillhört en förfluten tid, än det tidehvarf i hvilket vi lefva.
När efter barbariets mörker hågen för vetenskaperna åter väcktes, fanns icke någon annan litteratur, än Grekernas och Romarnes samt Arabernes, hvilka sistnämnde af de förra hemtat sina kunskaper.
Under sådana förhållanden nödgades hvar och en, som nitälskade för vetenskaperne, att hemta kunskapen om dem hos Greker och Romare.
Genom flere omständigheter blef småningom Latinska språket de lärdas språk.
Härpå skrefvos alla afhandlingar, förfine måtte tillhöra hvilken nation- som helst.
Latinet blef de lärdas modersmål.
Ehvad nation man än tillhörde, kunde man med lätthet kommunicera sig med de lärde uti hela verlden.
Man läste, skref och talade nästan intet annat än Latin; och det behandlades derföre af den tidens lärde med stor lätthet.
Detta förhållande ägde till stor del rum ända intill slutet af förra seklet, ehuru de nyare språken under tiden alltjemt inkräktat på Latinets område.
Med detta århundradets inträde har de lefvande språkens öfvervigt blifvit oförtydbar.
Numera begagnar hvarje författare sitt modersmål.
Undantag härifrån äger rum endast i särskilda fall för vissa ämnen.
Genom att behandla vetenskaperne på de moderna språken, har äfven upstått en sjelfständig modern litteratur, hvars öfverlägsenhet öfver de gamlas ingen rimligen lärer drista bestrida.
En följd häraf har ock blifvit att äfven de, som ex professo studera de klassiska språken, nödgas att läsa flera böcker på de moderna språken, än på Latin.
Alla ämnen, äfven de som röra de gamla folkens förhållanden, historia, språk m. m., äro skrifna på lefvande språk.
Härigenom har Latinska språket, från att vara hvardagsmat för de lärde, småningom blifvit en skåderätt, som endast framtages vid högtidligare tillfällen.
Småningom har också Latinet blifvit mer och mer främmande för de lärde, sedan det dagliga umgänget dermed uphört.
Återstår att tillse, om icke de klassiska språken numera förlorat egenskapen af allmänt bildningsmedel, och i stället blifvit ett specialstudium, i alla tider likväl märkvärdigt som ett historiskt moment.
Betraktar man historien, skall Den 3 December e. m. 137 man finna, att på olika tider upstå särskilda ämnen, kring hvilka allt annat grupperar sig; men, sedan de upfyllt sin bestämmelse, måste de åter träda i bakgrunden och andra faktorer inlaga den lediga thronen.
Frågas nu, är icke så förhållandet, åtminstone i vårt fädernesland, med de klassiska språken?
Vid betraktande af dessa språks öde i Sverige, företer sig den märkvärdiga omständigheten, att ehuru de gamla språken under tvenne sekler här utgjort bufvudföremålet för undervisningen, har Sverige dock icke framhragt en enda, säger en enda, Phi lolog af mera framstående ryktbarhet; då deremot uti de förbisedda, föraktade vetenskaperne, Sverige kan skryta med namn, hvilka icke hafva sin jemiike i hela Europa.
De, som afslutade sina förstudier under förra seklet, ägde, till följd af då för handen varande omständigheter, stor färdighet i Latinska språkets läsande, skrifvande och talande, ehuru de saknade möjligen den djupare philologiska insigten.
Men äfven denna våra fäders färdighet har med dem nedstigit i grafven.
Den är ett lik, hvari alla besvärjelser förgäfves skola söka inblåsa lif.
Mången skall möjligen anse detta mitt yttrande för öfverdrift.
Han erinrar sig, vid besök uti universitetsstäderna, hafva hört omtalas den och den store Latinaren, Greken eller Orientalisten, men, om han vill göra sig mödan närmare undersöka förhållandet, skall han finna att dessa Pbilologers rykte aldrig förmått tränga sig utom universitetets portar.
Afven jag hörde i min ungdom omtalas personer af detta seklet, hvilka påstodos vara stora Latinare; men en närmare granskning utvisade att de, efter en viss författare, vanligen Cicero, inlärt sig ett eller annat dussin talesätt, hvilka ouphörligt användes, utan att den talandes individualitet hade derpå något inflytande.
Uttrycken voro stereotypiska.
Man påstår att klassisk bildning är nödvändig för blifvande Prester och Embetsman.
Låtom oss derföre tillse om dessa klasser verkligen innehafva sådan bildning.
Först må vi betrakta Presterne.
Härvid beder jag, att man torde iakttaga, det hvad här yttras om prestbildning, gäller endast dem, som direkte ingå på prestbanan, men alldeles icke de personer, hvilka, efter att hafva tillbragt sina bästa år vid skolan eller universitetet, sedermera välja prestembetet såsom en lugn tillflyktsort för en mera framskriden ålder.
Huru förhåller det sig i sjelfva verket med den så mycket omtalade prestbildningen?
Finnes hos de vid Consistorierne kreerade Prester verklig klassisk bildning?
Jag vågar bestämdt bestrida ett sådant förhållande, och är fullt öfvertygad att icke någon, som en längre tid vistats vid universitet, kan deremot hafva något att invända.
Under min studenttid kallades Prestkandidaterne Seminaristen, och jag frågar en hvar, som sjelf med större allvar idkat de klassiska studierne, om det vid universitetet rimligen kunde falla honom in att med en Seminarist inlåta sig i discussion om dessa studier?
Jag åtminstone har icke påträffat exempel derpå.
Ett enda undantag känner jag; men det är ock en man af ovanligt snille, och nu en af vår kyrkas förnämsta prydnader.
Seminaristens kunskapsmått var i hög grad inskränkt. 138 Den 3 December e. m.
Ringa var kunskapen i Latinet, ännu mindre i Grekiskan, der de med stor möda lärde tolka Evangelisterne.
Att hafva läst hela Novum hörde till det ovanliga; och dock är Nya Testamentet en ganska liten bok.
Med kunskapen i Hebreiskan var det ännu bedröfligare.
Under svett och möda lärde man sig några kapitel i Genesis och några af Davids psalmer.
Huru stort vetandet var i Latinska språket, kan bäst inbemtas genom en skildring af Presternas disputationsact.
Bland andra prestanda vid pastoralexamen skulle examinandus offentligen försvara af honom författade Latinska theser.
Nu skulle hvar och en oinvigd tro, att härtill erfordrades det vederbörande kunde icke blott tala, utan äfven skrifva Latin.
Så har man ock velat inbilla de profane.
Men den nakna sanningen är här ganska torftig.
För några och tjugu år sedan tillgick på följande sätt, och jag har all anledning förmoda, att sedan dess ingen förändring härutinnan skett.
Härom har jag erhållit bekräftelse derigenom, att den Latinska disputationsacten numera är borttagen och tillåtelse medgifven att afhandla ämnet på Svenska.
Likaså har Hebreiska bortgått från pastoralexamen; hvilket allt måste anses såsom ett erkännande att dessa tvenne språk icke innehafvas af Prester i allmänhet.
Men nu till disputationsakten.
Pastoralexaminanden vände sig till någon af de yngre akademiska lärarne, hvilken författade icke blott theserna, utan äfven argumenterne deremot samt svaren som borde afgifvas.
Försedd härmed upsteg examinanden djerft i kathedern och mötte med lugn sina motståndare, liksom vore han i dessa idrotter en öfvad kämpe.
Striden afgjordes naturligtvis alltid till examinandens fördel; och opponenterne funno sig således föranlåtna att uti granna, svassande (naturligtvis äfven på förhand författade) tal prisa hans ådagalagda stora lärdom.
Det förargliga hände väl stundom, att argumentet N:o 1 genmältes med svaret N:o 2; men å sådana lapsus calami lemnades ingen upmärksamhet.
Att så tillgick för några och tjugu år sedan, kan jag destoheldre intyga, som jag sjelf vid ett par dylika tillfällen fungerat såsom opponens.
Ar den klassiska lärdomen större hos andra klasser?
Man påstår t. ex. att kunskapen uti Latinet är nödvändig för Juristen, emedan han derförutan icke kan erhålla kännedom om den Romerska Jurisprudencen, hvilken i allmänhet anses såsom grunden för all annan lagstiftning.
Juristen bör således vara hemma i Latinet.
Ilurudant är nu verkligen förhållandet?
Kunna våra Jurister i allmänhet obehindradt läsa Institutionerneoch Pandecterne?
Härpå måste man sanningsenligt svara nej!
Det vore visserligen icke utan gagn om våra Jurister voro hemmastadda i den Romerska lagfarenheten; men i allmänhet äro de derom i hög grad okunnige.
En af skälen härtill är otvifvelaktigt bristande språkkunskap.
Sådant är i sanning bedröfligt, när man besinnar att de offrat flera af sina bästa år på inlärandet af ett språk, om hvilket de aldrig hinna till sådan kunskap, att de deraf kunna skörda någon verklig frukt.
Romerska lagfarenheten blifvit genom mångfaldiga afhandlingar, särdeles på Tyska, framställd, skulle en ganska god Den 3 December e. m. 13!* kännedom derom inhemtas äfven utan kunskap i Latinet.
Om således våra Jurister hemta ringa eller ingen nytta för sitt yrke genom latinstudiet, torde man böra tillse om icke något annat språkstudium, som ligger honom mycket närmare och hvaraf han kunde hemta vida omedelbarare frukt, nästan helt och hållet åsidosattes.
Vårt lagverk utgör något särskildt, hvartill motstycke knapnast torde finnas i öfriga Europa.
Svenska lagstiftningen hvilar på egen nationel grund och har utvecklat sig, utan att den Romerska derpå utöfvat någon mera genomgripande inverkan.
Roms örnar nådde aldrig Skandinaviens kuster.
Dess segrande vapen kunde således icke här plantera Homs institutioner.
Vi hafva således ett stort och dyrbart arf från våra fäder, må vi sträfva att lära oss rätt förvalta det.
Men denna, liksom andra fördelar, med hvilka en Nådig Försyn begåfvat vårt fädernesland, missvårdas på det högsta.
Om det är sorgligt att våra Jurister i allmänhet icke kunna läsa Romerska lagen, måste det väl vara i vida högre grad beklagansvärdt, att de icke kunna läsa våra gamla lagar, i brist af erforderlig språkkunskap.
Hvar och en, som vill se sanningen, måste finna, att studium af Isländskan och Norrsena lingua är för Svenska Juristen af vida större vigt, än det af Latinska språket.
För att rätt kunna fatta och tyda vår lag, erfordras att känna dess ursprung och utveckling.
Månget stadgande, 'sorn vid första påseendet förefaller besynnerligt och onaturligt, skall, sedan man inbemtat dess historiska ursprung, befinnas ganska vist och nödvändigt.
Men i detta, som i många andra afseenden, finnes ett stort förakt för allt Svenskt, allt nationelt.
Den gamla skolans förfäktare påstå att, för erhållande af kännedom om civilisationens utveckling, de klassiska språkens studium är nödvändigt, men de förbise helt och hållet att för oss, såsom Svenskar, måste kunskapen om vår egen utveckling vara den vigtigaste.
Genom vår osvenska upfostran har också inträffat, hvad man förut bort kunna förutse, eller att numera knappt någon fullständigt känner hvarken vårt språk eller vår lagstiftning.
Utländskt gods insmuglas ständigt, så i ena som i andra hänseendet.