Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. synes hafva varit, nemi. att der oöfvervinnerliga hinder för fasta skolors inrättande förefinnas, böra ambulatoriska skolor i stället till vägabringas.
Denna förutsättning af verkställbarhet anser jag gå hela betänk, igenom.
Jag vill visserligen icke motsätta mig det tillägg, som Hr von Hohenhausen har begärt, men anser detsamma, på grund af hvad jag redan anfört, vara alldeles öfverflödigt.
Önskvärd! vore, att så liten förändring, som möjligt, i betänk, göres.
Förändringar synas endast då böra göras, när man anser den princip, som i en § är uttryckt, vara oliklig.
Jag lior således, alt det är bäst bifalla i:a §:n med dess inom., sådana som de i betänk, äro föreslagna.
Hr von Troil, Emil: Jag har uppstigit, för att vördsamt tillstyrka R. o. Ad., att oförändradt bifalla i mom. af i §:n, hvilket föreskrifver, att minst en fast skola skall finnas i hvarje socken.
Jag tror att detta mom. innehåller hufvudsaken af hela den föreslagna författningen; ty att blott stadga, att en skola af en eller annan beskaffenhet skall finnas, är alt endast föreskrifva sådant, som i allmän - Den 10 Februari f. ro. bet redan äger rum, emedan någon slags folkundervisning lyckligtvis finnes öfverallt inom vårt kära fädernesland.
Det är ej min mening att på något satt underkänna vigten af den grundsats, hvilken af Ur Lefren och Hr von Hartmansdorff blifvit framställd, nemi. att man varsamligen bör gå till väga, då fråga ar alt ålägga församlingarna nya skyldigheter, och att en god sak visserligen icke kan värre skadas, än om man bedi ifver den så, att den får emot sig deras omdöme, hvilka skola sätta den i verket, och för hvilkas nytta den blifver beslutad.
Jag har, sedan längre tid tillbaka, haft den öfvertygelsen att det, förr eller sednare, borde i lag stadgas, alt menigheterna äro skyldiga att hålla skolor, likasom de äro skyldiga att hålla kyrka, landsväg m. m., och anledningen hvarför jag ej för R.
St. framställt ett förslag till stiftande af en sådan lag, har just varit afseende på den af Hr von Hartmansdorff och Hr Lefren framställda grundsats.
Nu tror jag likväl tiden vara inne att stifta en sådan lag; så tyckes man åtminstone kunna domina af allt hvad man i denna fråga har haft tillfälle att höra inom BondeSt. vid denna riksdag.
Jag tror verkligen, att denna tidpunkt är särdeles lämplig, just derföre att vid denna riksdag blifvit möjligt att eftergifva några af de bördor, hvilka dels trycka de mindre jordbrukarne, och dels utgå per capita och således trycka hela folkmängden.
Vid en sådan riksdag kan det gå an att ålägga menigheterna en ny skyldighet, och jag skulle tro, all det vore oriktigt handladt, om man läte ett sådant ögonblick gå förloradt, utan att vidtaga en åtgärd af den behöflighet, som den ifrågavarande.
Den framgående civilisationen gör denna åtgärd till ett oeftergiflig! behof, som förr eller sednare mäste komma att göra sig gällande.
Det kan visserligen ej bestridas, att de afsedda skolorna ej äro fullt så lämpliga i de glesast bebodda trakterna, som på det tätt befolkade slättlandet.
Likväl får jag fästa uppmärksamheten derpå, att äfven i de norra provinserna finnes det omkring kyrkorna alltid en tätare befolkning, för hvilken det skulle vara af mycken vigt att hafva en fast skola, d. v. s. en skola, om hvars duglighet man kunde vara öfvertygad; och jag föreställer mig att på många ställen skulle ambulatoriska skolor icke ens komma i fråga, emedan deras barn, sorn bodde mest aflägse under den tid, då de begagnade undervisningen, kunde inhysas hos personer, som bodde nära skolorna, och derifrån besöka dem.
Om sådant likväl på några ställen ej försiggår, så står alltid vägen öppen att inrätta ambulatoriska skolor för de mera aflägsna delarna af församlingen.
Dessa ambulatoriska skolor blifva likväl tili sin duglighet ganska tillfälliga, ty de kunna ej stå så noga under presterskapets och skoldirectionens tillsyn.
Derigenom att en läst skola linnes i församlingarna, så blir det alltid någon utväg för de aflägsnaste församlingarna att, om också med någon större uppoff - iGo D c n io Februiri f. ra. ring, förskaffa sina barn den undervisning, som för dem kunde anses beli öflig.
På dessa grunder anhåller jag att andra morn. måtte oförändradt bifallas.
Jag anmälte mig när Hr Lagergren sökte vederlägga de satser, sorn ligga till grund för Hr von Hartmansdorffs och Hr Lifrens yttranden.
Med dessa sednare herrar delar jag den åsigten, att man förfelar ändamålet om man föreskrifver alltför många stadganden, som skulle komma all genera församlingarna i deras önskan att befordra upplysningen.
Under de sednare åren har jag varit i tillfälle alt flera gånger se, huruvida det är med verkligheten öfverensstämmande hvad Hr von Troil nyss vltrat, att tiden nu ar kommen, då allmogen önskar en förökad lätthet till undervisning; jag tror visserligen att 15ondeSt:s representanter på riksdagen hafva hunnit till denna punkt, men ännu har jag ej funnit detta förhållande vara erkändt af församlingarnes bönder.
Jag har tvertom vid de tillfällen, då man gifvit mig en vink om att komma till socknar för att hjelpa deras innevånare, hvilka önskat förbättrade skolinrättningar, funnit att en stor del bönder äro i så fatta omständigheter, att de anse det ägget ej bör lära hönan värpa, en föreställning, som de förmodligen fått inom hus, der frun gifvit mannen föreskrifter om hvad han vid sockenstämman skulle yttra; det verkliga förhållandet torde vara alt far skämmes för att sonen sålunda lätteligen skulle komma att veta mer än han.
Om vi nu önska en förbättrad skolinrättning inom en stor del af socknarna, åtminstone i medlersta delen af Sverige, så tror jag, lika med Hr von Hartmansdorff och Hr Lefren , att man ej bör gå för strängt tillväga med §§:na, och anser alt den K. proposin har gått den rätta medelvägen.
Hvad angår att bestämma det en fast skola skall finnas inom hvarje socken, så kan det väl hända, att det finnes län, för hvilka en sådan föreskrift utan risk kan göras gällande; men hvad Westmanland beträffar, så försäkrar jag att den skulle skada saken, emedan det har händt mig ganska ofta att flyglarna af socknarna hafva underställt mig, huruvida det är rättvist, att de skola bidraga till en skolinrättning, hvaraf de, i anseende till hinder af klimatet, äro ur stånd att draga nytta.
— Man har talat om yrväder, som kunde hindra barnen att komma till de fasta skolorna.
Dermed förhåller det sig ganska riktigt; det har till och med varit bevis på att barn af vargar blifvit borttagna under det de gått till eller ifrån skolan.
Svårigheten för en fattig far att skicka ett barn till skolan utan kläder och för modren att ej hafva något att lägga i matsäckspåsen blir åtminstone något minskad, om skolan är ambulatorisk.
På de ställen, der man inrättat skolan för vissa månader på flyglarna och förvissa - Den 10 Februari f. ra. vissa i centern, liar man ändock vunnit sitt ändamål.
Detta ändamål skut lc helt och hållet förfelas, om det bestämdes, att det skulle vara en fast skola; ty underhållskostnaden blefve då fördubblad, för att ej säga tredubbel.
För att ej trötta R. o. Ad. med att upprepa minu åsigter, som instämma med de herrars, hvilka jag nyss har nämnt, mäste jag nu sluta.
Då ännu många talare anmält sig att tala öfver den nu föredragna punkten, och tiden var långt framskriden, uppskjöts fortsättningen af detta måls pröfning till eftermiddagen.
Ad. åtskiljd es kl. 3 e. m.
Onsdagen den io Februari 1841.
Justerades i prot.utdr. för denna dug f. m.
Justerades pleni-prot. för den 27 sisth Januari.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utskts förslag N:o 2Öo till R.
St:s und. skrifvelse till K. M., ang:de en uppkommen brist i i83g års anslag för beväringsmanskapets vapenöfningar.
Upplästes Exped.Utskts mern.
N.‘o 31, i anledn. af Vallofl. BorgareSl:s återremiss af Exped.Utsk:s förslag till R.
St:s und. skrifvelse N:o 147.
Derjemte föredrogs Exped.Utsk:s under N:o 236 afgifna förnyade förslag lill R.
St:s und. skrifvelse till K. M., ifråga om upphäfvande af den genom Bergs-collegii kungörelse den 7 Febr. 1780 åt de brukande bergsmännen förbehållna lösningsrätt till fjerdeparter i Fahlu grufva.
Hr von Hartmansdorff, A u g., samt Gr. Taube, Gustaf Joh., begärde, att Exped.Utsk:s mein.
N:o3i samt förslag N:o 236 mätte få hvila på bordet.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utsk:s förslag till R.
N:o 237, om reglerande af pastoraten på Gottland; 20 H. 21 162 D«n 10 Februari c. m. N:o 2lg, i anledn. af vackt fråga öm allmän frihet till 'hem t ning af Ijäruved å Kronans skogar i Rikets norra län.
Upplästes till justering Exped.Ulsk:s förslag N:o 118 till R.
St:s rind. skrifvelse till K.M., angtde upphäfvande af K. förbudet mot dueller och slagsmål al den aa Aug.1Ö82 och dermed sammanhang ägande författningar.
Hr Lilljenstolpe, Axel Fredr.:
Som jag anser att uti detta, i LagUtsk:s betänk.
N:o 172 framställda och af samtliga RiksSt:n godkända förslag till förordning emot envig, några ord genom misstag aro uteglömda i sista punkten, så får jag derom göra anmärkning.
”För delaktighet i envig eller utmaning, dertill vare straff, sorn i allmänna lagen utsatt är.”
I allmänna lagen finnes icke tahult om envig eller utmaning dertill.
Jag skulle derföre tro det vara nödvändigt, att man, för alt fylla meningen, lillsätter några ord, sorn iafven finnas i motiverna till LagUtskts betänk., nemi. ”för delaktighet i missgerningur, ” så att sista punkten komme alt lyda sålunda: ”För delaktighet i envig elfer utmaning, dertill vare straff, som i allmänna lagen för delaktighet i missgerningar utsatt är.”
Jag tog mig friheten, då detta förslag till lind. skrifvelse förevar inom Exped.
Utsk., att fästa Utsk:s uppmärksamhet derpå, men Utsk. ansåg det icke vara Utsk. tillständigt alt göra denna förändring.
Jag trodde då att Utsk. borde gå in till RiksSltn med ett memorial för att upplysa detta förhållande, men äfven detta ansågs icke behöflig!; hvarföre jag nu täger mig friheten nämna detta och med detsamma anhålla att förslaget till und. skrifvelse måtte blifva hvilande på bordet, på det att R. o. Adis ledamöter må komma i tillfälle att under tiden bedomina huruvida min anmärka, ur riktig eller icke.
Exped.Utsk:s förslag blef i följe häraf hvilande på bordet.
Det är till följe och med anleda, af det af Ståndet i sista plenum afgjorda utlåt, angule grunderna och villkoren för hemmansklyfning (Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utkms betänk.
N:o 28), äfvensom det i samma plenum afgjorda utlåt, från Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsktn, ang:de uppodling och nybyggens anläggande å Kronans ouppodlade trakter, som jag går att väcka efterföljande motion.
Flere hafva trott sig se de fattigare af allmogens stånd til! godo, då de sökt försvara principen af att lagen icke skulle lägga något binder i vägen för innehafvaren af jordegendom, att afyttra den uti huru små lotter som helst.
Jag delar med dein begäret att göra den obemedlade bondehopens, de icke jordägandes af landsbygdens folkmängd tillstånd så drägligt, så lyckligt som möjligt; jag delar med Den io Februari c* m. i63 dem önskan, alt detta måtte ske utan de bemedlades betungande och med afseende på hela landels, det stora helas bestånd och förkofran; men jag delar icke deras tänkesätt, då de tro, att delta bör och kan ske genom att medgifva en obegränsad rättighet lill jordegendomnrnes styckning.
Mina skäl dertill uro dels absoluta dels relativa.
Då jorden, såsom hos oss, begagnas till åkerbruk och sädesodling, kan en egendom icke brukas med fördel, som icke är så stor, att derpå icke blott kunna underhållas de dragare och kreatur, hvilka för jordens skötande äro nödvändiga ; derå böra äfven kunna uppfödas tillräckliga att ersätta det en gång uppsatta förlaget af dylika, då de blifvit odugliga, — armars då. en ny uppsättning skall göras, helst om olyckshändelse vållar., alt det måste ske förrän den tid tilländalupit, som för begagnande af ett dylikt vanligtvis kan beräknas, är dess innehafvare i allmänhet ruinerad.
Akerbiuk så litet, att det icke sjelft kan underhålla dragare, är i vårt land och under våra förhållanden en näring, som endast medför förlust.
Vår jord är icke fri; derå hvila icke blott stora skatter och bördor, såsom räntor, rustning tn. m.; med dess ägande äro dessutom förenade sådana prestationerj in natura, besvär och tjenstbarheter, såsom skjuts, väghållning m. m., hvilka folden, som har så stort bruk, att han dertill kan använda egna kreatur och folk af dem, hvilka han dessa oansedda för sitt jordbruk måste hafva, äro mindre betungande, men folden, som måste lega dylikt dertill eller betala derför, äro odrägliga och utarmande.
De, sorn hafva alltför litet åkerbruk, hufva icke råd alt använda den kostnad derpå, som erfordras om det skull gifva den möjligaste högsta afkastning; de kunna ej använda derpå iner än egen arbetskraft; ofta hafva de icke tillfälle att bekosta all denna derpå, utan måste på annat sätt förskaffa sig förtjenst för sin utkomst; de hafva icke en gång råd att nedlägga så stor förlagskostnad i jorden, sorn ligger i hela deras egen arbetskraft; de måste söka arbete hos andra, hvilket de strax få betaldl; ty jordbruket är en näring, sorn i allmänhet först efter år, alltid endast efter en längre tid, återger den derpå nedlagda kostnad, lönar den derpl använda möda.
Blefve de obesuttna jordegendomarnes antal störst, (den sammanlagda summan af den areal de utgjorde), eller alla blefve uteslutande sådana, — hvar skulle deras ägare få arbete?
Folkökningen tilltog, de kunde icke lemna dem, som ingen jord hade, arbete
Mur gick det med boskapsskötseln när de inga kreatur kunde uppföda?
Hur gick det med åkerbruket?
De kunde endast sköta det på det sätt, som fordrade minst förlag och kostnad, d. v. s. det som guf minsta afkastning.
Åkerbruket blefve liknevis sådant, som dens åkerbruk, hvilken nu odlar sin stenbundna mark med hackor, emedan lian ej har råd ali bortföra stenen; afkastningen biel' derefter.
Hvarföre del ännu har varit möjligt för ågarp af ett jord - Den 10 Fobruari t. m. bruk, sorn är under lagom, d. v. s. elt sådant, sorn åtminstone underhåller de dragare, hvilka för jordens skötsel begagnas, att då de varit hushållsaktiga någorlunda kunna begå sig, är emedan dessa mindre jordbruk ännu icke blifvit de allmännaste, långt mindre de endaste.
I)ä dessa jordägare icke hafva födan af sitt eget bruk, knnna de tinna den genom arbete hos andra.
Hvarföre sådana jordbruk varit och äro så mycket eftersökta, är, emedan de försäkra sina ägare 0111 en säker boningsplats och ett visst oberoende, hvilket han annars svårligen kan tinna.
Olägenheterna af jordegendomarnes styckning eller hemmansklyfningen äro således, att åkerbruket genom delta egendomarnes söndersprängande kommer i förfall, all boskapsskötsel försvinner, oförmåga att utgöra de jorden åliggande in natura prestationerna och slutligen deraf följande fattigdom.
Fördelarna äro, att de arbetande folkelasserna på landsbygden kunna få egna säkra boningsplatser och derigenom vinna en oberoende ställning, hvarpå alla menniskors ansträngningar utgå, och hvarom hoppet lifvar dessa folkclasser, arbets- oell tjenstefolksclasserna, till en omtanka och sparsamhet, sorn de annars icke skulle äga.
Jag tror man på flera sätt kan vinna dessa fördelar med undvikande af olägenheterna.
Jag har redan, ehuru utan att vara så lycklig, alt det vann S lii cider nes uppmärksamhet långt mindre bifall, gjort ett förslag i denna väg.
Uti den motion jag nu går att framställa viii jag göra ett nytt; bådas princip är oberoende för arbetaren på landsbygden utan att genom jordegendomarnes söndersprängande förstöra åkerbruket och öka fattigdomen.
Skilnaden dem emellan är blott, att det förra var allmännare än detta.
Jag vill nu hasta till målet och i möjligaste korthet framställa milt förslag, sedan dessa allmänna principer blifvit förutskickade; jag vill blott tillägga, att så väl hvad jag i förberedelsen yttrat som hvad jag härefter kommer att framställa endast afser de delar af Röket, der åkerbruket är hufvudsaken, oftast den endaste näringen; idem, hvarest åkerbruket, inbegripande under sig boskapsskötseln, endast är en bisak, eller hvarest många binäringar finnas, anser jag hemmansklyfningens skadlighet vara mindre betydlig, nästan ingen; stundom kan der hemmansklyfningen vara nyttig.
Men der jorden endast användes till åkerbruk och sädesodling, finnes ett mått såväl för egendomens storhet som för dess litenhet, hvilket icke, ulan så väl Statens som den enskildes skada och förlust, kan öfverskridas.
Då 9 §:n af det i sista plenum af Ståndet hufvudsakligen bifallna förslaget till förnyad förordning ang:de grunderna och villkoren för hemmansklyfning lärer föranleda, att mången, som hittills åtminstone varit så lycklig, att han, ehuru fattig, haft tak öfver hufvudet och derigenom till någon del kunnat minska olägenheterna af sin fattigdom, nu blir husvill med sin familj och sitt armod; så vill jag, Den 10 Februari c. m. 165 på samma gång jag faster R.
St:s uppmärksamhet på den olyckliga belägenhet, hvaruti en del af landets innevånare genom denna förordning oell på detta satt konnner alt lörsåttas, ufven uppgifva ett förslag till densammas afhjelpande.
De olyckliga följder, hvilka nödvändigheten af eli förbud mot jordegendoinarnes oändliga styckning och tillvägabringandet af en återgång, der denna styckning redan gått för långt, skulle komma att medföra, äro val lill någon del afhulpna genom Utsktns till sin princip förträffliga förslag till förordning om jordafsöndring; men det beror dock på den enskildes godtycke, om de, hvilka såsom obesuttna blifvit tvungna alt afstå sin arida eller förvarfda egendom, skola genom dylik upplåtelse af jord kunna få en ny boningsplats eller nödgas bivouaquera på landsvägen; och jag gör derföre, med afseende pä Skåne, der olägenheterna så väl af liemmansklyIningen äro störst som isynnerhet af en återgång derifrån förmedelst jordens höga värde och provinsens folkmängd torde komma att blifva det, följande förslag, afseende lika mycket att förhindra, att vi icke måtte få en vandrande hord af utlösta obesuttna hemmansägare, som att förekomma, att nian ej måtte af medlidsamhet tvingas alt förklara en hemmansägare besutten, hvilken verkligen icke är det. t:o Att Pi.
St. för sin del besluta, att de s. k. kronobe le na i Skåne, hvilka för närvar, äro bortarrenderade på trettio år, efter denna arrendetids slut, hvilket om några år inträffar, måtte med vissa villkor få upplåtas till uppbyggandet af kronotorp företrädesvis åt dem, hvilka såsom ohesuttna blif vit sin innehafvande hemmansdel afhända.
Villkoren för denna upplåtelse borde vara: i :o alt åt hvarje kronotorp beviljades icke större plats, än ett kappland till bakplats, utom ilen rymd hvarje hus ansågs böra upptaga; alldenstund afsigten med denna upplåtelse endast vore aft skaffa mängden säker besittning och plats att bygga på för att ej göra den hemfallen under det enskildta godtycket; 2:0 att viss stiidja jemte årlig jordskyld till Kronan malte erlaggas för hvarje dylik lägenhet ; 3:o att dess innehafvare vore skyldiga vid påfordran göra Kronan tjenstbarheter mot dagspenning, såsom genom dagsverken vid vägar, broar och dylika offentliga arbeten; 4;° aft deri, sorn stadt en dylik lägenhet, men ej bebyggt den efter viss tid, hade förlorat sin rätt till densamma.
Uti de mera reglementariska föreskrifter, hvilka för ett dylikt upplåtande af dessa kionöjnrdar kunde anses af nöden, t. ex. måhända ett visst föreskrifvet byggnadssätt, liksom Byggn.-bins för kronohemman in. m., torde R.
St. ej behöfva ingå.
Dessa kronoliden ligga vid landsvägarna, så alt ej någon väg behöfdes uttagas lill de derpå byggda torpen.
Utom annan nytta kunde det äfven medföra den, ehuru obetydliga, att göra de ödsligare vägarna mera bebodda; ty dessa kronobe - iG6 D< 9 10 Februari e. m. len iiro just belägna vid sådana och voro fordom för vägfarandes, isynnerhet för de från öfra Skåne och från Småland nedkörande timmerhandlarnes beqvämlighet.
Föreskrefves att den hagplats, som lemnades till hvarje torp, skulle till hälften utgöra afståndet mellan dessa, hade man förekommit för stor härjning af eldsvåda, ifall dessa torp biefvo flera; stadgades, att den fick företrädesvis städja ett sådant tolp, som kunde något handtverk eller på annat sätt hade säker bergning, hade man förekommit, att dess innehafvare folie samhället lill last.
De kommo naturligtvis att tillhöra de socknar, inom hvilkas gebit kronobetet var beläget. 2:0 Hvarest kronoallmänning ännu finnes att tillgå, hvilket isynnerhet är fallet i skogsbygden, holde den vid behof på samma sätt upplåtas till kronotorp. 3:o Att R.
St. anhålla, det kyrkojordar, (kyrkors fasta egendomar utan hemmantal) måtte, nar pastor och vederbör, myndigheter funne det med kyrkans nytta förenligt, på samma satt få upplåtas till bebyggande mot jordskyld och städja till kyrkan.
Man torde invända: mången af dessa torpare skulle måhända, sedan han ej mer kunde arbeta, falla församlingarna till last; jag invänder blott deremot: vore icke delta snarare att befara så länge de endast vore inhyseshjon eller kringirrande tiggare?
Här är icke så mycket fråga 0111 att tillskapa nya familjer och hjonelag genom yppandet af ett bättre tillfälle för deras utkomst; förslaget alser synnerligast att skalfa en plats för de obesuttna hemmansägare med deras familjer, hvilka redan finnas till, men medelst det af R.
St. bifallna nya lagförslaget om hemmansklyfning kunna blifva tvungna att taga lösen för den obesuttna hemmansdel de innehafva och på detta sätt blifva husvilla.
Så länge man lemnar de fattiga lof att lefva, (år man väl äfven låta dem blifva på jorden; ju lättare tillfälle vi lemna dem till utkomst, ju sannolikare är det, att de ej skola falla samhället till last; jag vågar icke tro, att man vill göra obesuttenhet till ett brott, såsom man redan funnit försvarslöshet vara det, och att man skulle vilja inrymma alla obesultna en plats i våra tillämnade nya fängelser.
Man befarar öfverbefolkning i Sverige; i andra länder mäler man landets styrka efter dess population.
Sverige borde kunna löda minst fem gånger den folkmängd det äger, så väl i städerna som på landet.
För de förra fordras industri , för det sednare inga stora jordpossessioner, besuttne åkerbrukare och fria oberoende arbetare, hvilka icke, derföre att de äro torpare på annan enskild mans grund, måste träla hos honom för intet, kunna efter hans nyck, kanske när deras kralter af ålder och arbete svigta och de hafva en mängd minderåriga barn, belöfvas både boning, utkomst oell derigenom äfven frihet.
Deras tillstånd ar värre än forntidens lifegnas; ty dem föd - D*n io Februari e. m. 167 de oell underhöll deras herre lill deras död; desse måste olla söka en fristad i fattighusen, stundom få de den på correctionshusen.
Man liar anfört Irlands öfverbefolkning och fattigdom, Chinas öfverbefolkning ocii den snart sagdt ståndig» hungersnöden der, att icke tala om den periodiska, hvilken ofta bortrycker millioner, såsom exempel på hvad som hotar oss, om vi icke söka hämma folkökningen.
Irlands onda är icke dess folkmängd; det är, utom religiösa förhållanden, att några tiotal af män äga nästan hela landet och det öfriga är sprängdt till obesultcnhelens ruiner.
Chinas olägenhet af dess folkmängd härrör dels af dess isoleringssysleine, dels deraf, att Chinesarne icke äro activa, sjelf— ve in- och exporterande handlande; dels deraf, att de inskränka sin industri till några få näringar, att deras handel icke består uti ett utbyte af produeter, dervid myntet endast begagnas såsom ett medel att göra handelsrörelsen vigare, utan uti ett utbyte af produeter mot endast klingande mynt.
Skulle Englands genom en högt drifven industri tillkomna befolkning endast underhållas af landets egen afkastning, vore dess öde likt Chinesarnes.
Men Engelsmännen vilja ej ensamt lefva af sitt eget lands produeter, de utbyta sin industris öfverflödiga alster till en del mot lifsmedel; Chinesarne deremot endast mot silfver, sednast äfven mot opium.
Den princip, som för välståndet på landet hos oss måste realiseras, är icke folkökningens hämmande; det är att kunna få utbyta våra torpare och obesuttna hemmansägare mot besuttna åkerbrukare och fria oberoende arbetskarlar.
Med ringa hopp om framgång, anhåller jag dock att denna min motion mätte blifva remitterad till sammansatta Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk:n.
Blir den remitterad till glömskan, står den dock i protocollet till minnes.
Begärdes på bordet af Frih. Ridderstolpe, Fredr.