Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför att den kungliga teaterns scen är illa bygd, derför att en så stor sträcka afgår till prosceniet, att fonden, som äfven i Axel och Valborg var lika stor som på Meiningarnes scen, hvarken kunde märkas eller begagnas.
Skådespelarne kunna aldrig komma in på lifvet af åskådarne, aldrig nå öfver den öken, som ligger framför dem och genom hvilken de skola ropa.
Annorlunda på Stockholms dramatiska teater.
När man uppför stora stycken, som kräfva vidt utgrenad uppsättning, flyt-tas de öfver till operahuset, som ännu icke är så rymligt i fråfi om åskådarplatserna som danska kungliga teatern.
På den mindre scenen hör skådespelet hemma ända från drama till lustspel, den konstform hvari det talas och samtalas.
Här råder nyansens tjusande trolleri.
Och man har en viss rätt att begagna det franska ordet nuance om svensk scenisk konst, icke just derfor att denm i och för sig är fransk — all konst som duger bär nationah tetens karaktärsmärke — men derför att den svenska teatera från sin uppkomst och intill nutiden i hög grad stödt sig på franskt skådespel.
Dramatiska scenen är blott hundra år gammal och instiftades under Gustaf III, då Stockholm förfinades och förfranskades på samma gång.
Fransk tragedi med Voltaire, franskt lustspel med Molière och Des-touches, den komiska operan med Sedaine beherskade de svenska teatrarne i förra århundradet, medan den inhemska produktionen var vida svagare än vid teatrarne i Köpenhamn, der både danska och norska författare kunde göra sig gällande.
I vår tid har den stockholmska teatern med flit och förmåga odlat det franska dramat, som man här i Köpenhamn med dum förnämhet håller sig borta från.
Vi lefde på Scribe mellan 1820 och 1850 och vi kommo aldrig ifrån den skammen, att hans stycken äro spelade oftare än någon dansk skalds den t. ex. tre gånger så ofta som Oehlen-schlägers.
Men med Scribe upphörde också det danska intresset för fransk teater och hvarken odlade man det franska dramat med Victor Hugo och Dumas d. ä. eller det moderna skådespelet med Augier och Dumas d. y.
Icke så i Stockholm.
Endast detta att Dumas ’ komedi Le demi-monde i många år var Dramatiska teaterns glansföreställning, visar olikheten mellan Stockholm och Köpenhamn.
Vårt sippa väsen skulle knappast funnit sig i styckets ämne och dessutom egde teatern icke krafter till hufvudrollerna, hvarken till den eleganta parisaren som Höedt på sin tid önskade spela eller till den mer än koketta So * zanne.
Hr Gustaf Fredrikson och fröken Björkegren spelade på sin tid första akten så förträffligt tillsammans att icke en Théâtre Français1 utförande nådde högre.
På den kungliga teatern uppfördes i fjor af samman lagdt 28 stycken tre franska skådespel, nämligen ett nytl Paillerons Råttan och två Molièrska komedier Fruntimmers-slcolan och Scapins skälmstyclcen.
Deremot uppförde undersamma säsong dramatiska teatern följande franska skådespel: En parisare, Lilla syster, Herr Derblays giftermål, Duvals skihmessa, Sällskap der nian har tråkigt, En kopp thé, En teaterpjes, Giftbägaren, En liten förmyndare, ft ’ / / salu, Pepa, Gnistan, Krigslist och Offret samt af klassiska saker Moliéres Tartuffe och Les femmes savantes tillsamman sexton stycken.
Hela repertoaren utgöres af 45 stycken, alltså upptaga de franska öfversättningarna mer än en tredjedel af hela årets verksamhet.
Tager man den kungliga teaterns 28 stycken, så länder det vår scens ära att 22 af dessa äro danska arbeten; resten utgöras af tre norska arbeten af Björnson och Ibsen och af de ofvannämda tre franska.
Deremot ser den dramatiska teaterns repertoar, från nationell synpunkt betraktad, ytterst sorglig ut.
Af de 45 skådespespel, hvarmed svenskarne visa sig hålla våra 28 stången äro blott 8 (säger och skrifver åtta) svenska, resten äro dansk-norska (likaledes åtta), tyska nio, engelska tre och spanska ett.
De åtta svenska styckena äro följande:
Sveas fana (Staafl).
Flinta och stål (Hedberg).
Final (Lundegård och Ahlgren).
En räddande engel (Edgren).
I telefon (Ahlgren).
Vid Sofiero (Wijkander).
En hofsven (anonymt).
Kapten PufT (Kexel).
Af dessa stycken är kapten PufT en gammal komedi af den fyndige och qvicke bearbetaren från Gustaf Hl: s tid.
Intet af hans stycken äro original, något som nyligen åter är påvisadt af Levertin i hans förträffliga bok Teater och dramer under Gustaf 111; i kapten PufT plagierade Kexel till och med Bellman.
Stycket upptogs säsongen 87 — 88 i anledning af teaterns 100-årsfest.
För de öfriga styckena har man att tacka moderna författare, fyra voro nya: det anonyma En hofsven, som gick 6 gånger, Vid Sofiero, en tillfällighetspjes i anledning af konungens födelsedag, som spelades 4 gånger, Flinta och stål af den rutinerade författaren Frans Hedberg, hvars 18 representationer beteckna en succés för den äldre skolan, och ändtligen Final, det enda alldeles moderna stycke, som hade förtjenat ett långt bättre mottagande än hvad som be-tecknas af blott 4 representationer.
Stycket är tryckt ort.
hvar och en kan öfvertyga sig om den icke obetydliga dra matiska kraft, som rymmes i dess hufvudscener.
När Firmi höll sig så kort på repertoaren, vittnar det blott om, til man i Stockholm som i andra nordiska hufvudstäder fon % och främst begär af teatern den allra lättaste underhållning
Detta var alltså nyheterna.
Hvad utgjorde då den egent liga svenska repertoaren.
Tre skådespel från de senaste åren, af hvilka de två till och med äro enaktspjeser, vådfr viller utan kupletter, alldeles lika i tillyxning, nemligen En räddande engel och I telefon, medan det tredje ännu otryckta, Sveas fana.
är ett lustspel, för hvilket man kan tacka « qvick och klok Stockholmspublicists eleganta skepsis.
Dei är snart sagdt det enda svenska arbete af mera betydaode slag, som under de senaste åren har uppnått en oomtvistii; succés på Dramatiska teatern.
På så torftig grund kan en svensk teater byggas, så litet kraf på en nationell konst ställes alltså från befolkningens sida, men, skall man kanske invända, när det inte fins någon författare, hvad hjelpa då menniskors önskningar och hvar skall teatern finna stycken, da inp stycken finnas?
Men denna argumentation håller icke streck, för det första derför att det säkert skulle vara möjligt att upptaga några stycken af det äldre dramat före 1870 (hvaiy år).
Kapten Puff är en alltför sparsam representation.
Mer vill eller kan man inte detta, så borde i alla fall literaturec efter 1870 odlas på annat sätt.
Och då kommer ovillkor ligen namnet Strindberg på ens läppar.
Sverige har fur tillfallet en stor skald, och han skjutes åt sidan, som om han kunde undvaras i den literära rörelsen.
Och hvad mat nu än må ha för tankar om denne man, hur långt man ar må hålla sig från hans teorier, så kan intet tvifvel rådi om, att hans skådespel äro och skola förblifva klassiski verk inom svenska literaturen.
Detta gäller säkert om hans ungdomsarbeten Mcister Olof Gillets hemlighet och Hm Bengt.
Och är man viss på att icke Fodren skall räkna * bland hans mest genialiska saker?
De tre första styckena ha hastigt försvunnit från repertoaren efter några Q representationer, Gillets hemlighet upplefde visst sammanlagdt ttr och upptogs sedermera aldrig, och hvad Fadren angick, så nådde det icke Dramatiska teaterns tiljor.
Föyden af denna försummelse, som i gelfva verkftdrabbar teatern lika mycket som författaren, är den, att Strindberg nu, när han skrifver skådespel, gör dem långt mindre dugliga att uppföras än förut.
Man tage t. ex.
Fröken Julie, som med en smula omsorgsfullare förberedelse, en finare psykologi och mindre fysiologi kunnat bli ett drama, som en teater skördat ära af alt spela.
Och hvilka starka roller inrymde det icke, både fröken, köksan och isynnerhet den präktiga lakejen?
En sådan roll borde fresta en intelligent och energisk skådespelare sådan som hr Personne, hvilken kunde sammansmälta figurens komiska och brutala sidor.
Men som Fröken Julie nu är skrifven, törs icke Dramatiska teatern uppföra det intressanta stycket, hvars värde beror på karaktärsskildringen, men sannerligen inte på handlingens våldsamhet.
År efter år har Dramatiska teatern icke uppfört något stycke af Sveriges främste skald och dennes stora kraft förspilles.
Man hemtar från Spanien en medelmåttig dram sådan som Galeotto, hvilken fyller en hel säsong, medan man icke begagnar de inhemska krafterna.
Ty följden af att Strindbergs allvarsamma konst under-tryckes är vidare den, att publikens smak, som icke tvingas till det större, helt naturligt vänder sig ännu hastigare till det mindre betydande och mindre mogna.
Hur karaktäristiskt att En räddande engel ideligen spelas, medan Sanna kvinnor, fru Edgrens bästa arbete, icke hör till repertoaren 1 Hur karaktäristiskt att I telefon sänder afton efter afton sitt tomma hallå ut öfver scenen, medan Final faller till marken.
För få år sedan uppfördes ett märkligt skådespel af Tor Hedberg, En lifsfråga.
Publiken alTärdade det genast.
Kan man förvåna sig öfver att Geijerstam, skrämd af spåren, slår sig på att skrifva farser, och tror man, alt de yngre i det hela taget med förtröstan vända sig till teatern?
Det gror ingen säd, när man inte sår och för tillfallet tyckes den svenska smaken snarare lägga stenar i vägen för en ung och god konst än bereda jordmånen.
Alldeles orimligt skulle det vara, om man kastade skulden på direktör Fredrikson och hans kamrater, hvilka skola stå i breschen för ett nyupprättadt privatföretag, ett vågspel, som billigtvis måste begränsas af en oundviklig hänsyn till kassans kraf.
Dessutom skall man alldrig ställa teaterdirektioner till ansvar.
En publik har den teater, som den för-tjenar.
Och den äfven i Sverige mäktiga konservatismen, det literära pryderiet, det sociala ibjeltigandet och den allkonst mördande pekpinnesmoralen — dessa faktorer behersh publiken och dess teatrar, för att icke tala om den borger liga andefattigdom, som söker den allra ytligaste underha^ ning i farser och operetter.
Huru skulle väl Dramatiski teaterns direktion kunna öfvervinna de makter, med hvflki den frisinnade intelligensen kämpar i hela norden.
Dramatiska teatern råder öfver en utmärkt personal som ypperligt går ut med komedi och lustspel, men mindr » egnar sig för det allvarliga dramat, bl.
a. derior att &lt;fc tragiska premiéreaktrisen fru Fåhraeus, född Björkegren, nt blott uppträder som gäst, medan pcre noble har skraia repre sentanter och det rollfack, som heter grand jeune prcmm karaktärsälskare, om man så vill, såsom Kainz vart iekr heller representeras af en mogen konstnär.
Den sveoski skådespelare, som möjligtvis kan utveckla sig till något be tydande inom detta fack, heter Svennberg och finnes m Augusd Lindbergs trupp.
Dramatiska teatern har ett ofta förekommande program som arla stockholmare känna och helsa med välbehag oc som blestår af fyra mycket » söta * enaktsstycken.
Dessa.
som gifva ett slags profkort öfver personalen, heta.
£ * räddande eng cl, Han är inte svartsjuk, I telefon och K * kopp thé.
Det är, med respekt till sägandes, ett ganska idiotisk ' program, en aftonmåltid af idel dessert.
Det är stycken, som antingen kunna inleda en föreställning eller afslula den men som sakna det substantiella, hvilket gifver ett värde * fullt intryck af en teaterafton.
af pjeserna ha samma ämne: en ung fru är förtviflad öfver att hennes man icke visar sig svartsjuk och söker genos: låtsad otrohet uppväcka den slumrande Othellokänslan.
Detti fadda rskämt serveras på sin tyska med svagdricka i Hr är inte svartsjuk (af en okänd författare, vid namn ELr och på sin franska med svagt the i det andra stycket, ti hvilket affischen icke ens uppger författarenamnet.
Detta var hälften af programmet.
Resten utgöres *!
två svenska stycken, båda författade af damer, båda mycte nätta i känslouppfattningen, båda framställande samma ovirdiga kokett, som äfven i bägge pjeserna spelas af samma skådespelerska, och bägge prisande samma muntra flicksnärta, som likaledes i bägge styckena spelas af samma konstnärinna, nämligen den oförlikneliga fru Hartman, för hvilken både En räddande engcl och I telefon äro skrifna.
Hon blifver sålunda aftonens primadonna, liksom hon i det hela taget är teaterns.
Hon är, hvad också alla köpenhamnare veta, en, ingénue af första rangen, egande ett något kokett hehag, en öppen, trovärdig blick och en fylllig, klingande stämma.
Alla de stämningar, som ligga mellan barnslig sorg, harm, uppspirande erotik, leende genom tårar, oskyldigt koketteri, alla de områden, som på det franska psykologiska profkortet från förra århundradet inrangerades under området le tendre, alla de smådrag, som poeter och literära fabrikanter i tusentals romaner och skådespel tillagt den oföränderligen intagande askungen, barnbruden och påsk-engeln och hvaraf skapats det ideal, som på verldsliteraturens tinnar heter Agnes i Fruntimmersskolan och som derifrån sjunker till den ömkligaste vådevills ingénue och fruntim-mersromaners bortskämda hjeltinna — alla de nyanser, som tillhöra denna likaså klassiska som triviala figur, har fru Hartman att förfoga öfver.
Man kan i en enda replik, nästan i ett enda ord, och det är hennes största konst, höra en rikedom af olikfärgade tonfall!
Den unga damen är virtuos, och som sådan äfven en smula maniererad och något för mycket behagsjuk.
Det följer tyvärr med facket.
När man afton efter afton skall framställa den naiva älskvärdheten, hur är då möjligt att icke forcera tonen en smula?
Och fru Hartman undgår icke den förebråelsen att göra barnsligheten ännu spädare och oskyldigheten ännu hvitare än rollerna fordra, men hon delar denna anklagelse med de allra flesta ingénuer här i verlden.
Och fru Hartman han hemta klangen från en djupare resonnansbotten, när tillfälle gifves.
I detta afseende var det Shakspearska lustspelet Så tuktas en argbigga ett godt bevis.
I denna pjes spelar fru Hartman sjelfva argbiggan med en kraft och en passion, hvari uppenbarade sig en rikare konst än hos de vanliga sinå skönheterna.
Hon vågade sig intill skönhetens yttersta gräns, men var alltjemt naturlig och intagande.
Med denna roll till utgångspunkt borde de svenska skalderna begagna hennes talang.Vid denna fyrapjesföreställning spelade hr Fredriksot grefven i En kopp thé, denne verserade verldsman, som hans unga hustru dock lyckas bibringa en orimlig jaloua Det är icke med orätt hr Fredrikson i kulisspråket går urxk: namnet marquis ’ en, ty han är afgjordt den enda nordiska skådespelare, som förmår framställa en verldsman, de franska och tyska skådespelens verldsman.
Att hr Emil Pouhei icke eger denna förmåga är allom bekant, och detta länder denne skådespelare ingalunda till skam, så omfattande, * orr denne skådespelares talang är.
Den raarkisroll i Klad » ^ handlarens måg, som gick sönder för honom, hör till hr Fredriksons yppersta, och man behöfver blott se En kopy thé för att veta, att han har tillegnat sig den öfverlägasa värdighet och det kalla lugn, som från Bressants dagar kännetecknar verldsmannen på scenen.
Hans något stela hållnin?
harmonierar med den prägel af skeptisk intelligens och oåi komlig lifserfarenhet, som beherskar hans fysionomi.
Men hvarigenom hr Fredrikson företrädesvis verkar, de: är den samtalsform, den beherskade och den naturliga sam talsform, i hvilken han ställer publiken.
Konsten alt artt kulera, utan hvilken ingen god diktion existerar, är hr Fr^ driksons orubbliga styrka.
Han behandlar en replik som en bonde sin jord: han indelar, låter ett stycke ligga i trade, nedlägger hela sin kraft på ett annat, rödjer alla träd fras det ställe, der sol och luft skola verka, medan han liter andra delar ligga i skuggan.
Om jemförelsen förefaller dalig eller simpel, så må man tänka på en fältherre, som indelar och besätter sin terräng.
I alla fall har man att i hr Fre driksons tal njuta af det välordnade, hvarmed repliken^ mening och stämning når örat I sjelfva verket är denna förmåga att sönderdela och åter sammansätta repliken grund valen för hela skådespelarkonsten och likväl försummas ofb detta studium.
I en af sina sista följetonger klagar Sarcer öfver, alt man icke på Théâtre-Français har samma artikula tion som förut.
Och när icke ens den franska mönster scenen är oklanderlig i detta afseende, hvad kunna då andra begära?
Men man blir likväl ej skådespelare endast derfor, tu man förstår att tala igenom repliken.
Det är emellertid omöjligt att icke först omnämna denna fulländade tekmk hos hr Fredrikson, som för öfrigt förmår framställa intelligens, erfarenhet, lefnadstrött skepsis, raffinerade egenheter.
Misförstår lätt, att han bief en mästerlig Relling i Vildanden, emedan han omdanade sin verldsmannamisstro till den Ibsen-ska bitterheten öfver Gregers Werles fraser och till den intelligentes medlidande med Hjalmar Ekdals ömklighet.
Hr Fredrikson eger den konstnärliga uppfattning af nyanserna, som Gregers Werle kastar öfver ända med sitt obevekliga teologiska kraf.
Hr Fredrikson representerar med lätthet det sunda förnuftet, icke just de stora vyerna, allra minst den genialiska lidelsen.
Från roller, der menniskoframställningen skall röra sig på detta slags områden, håller han sig Qerran; man förstår att han icke spelar Victor Hugo ’ ska hjeltar.
Likväl må man ej tro, att han ej går ut med den erotiska passionen.
Naturligtvis var han förträfflig i En parisares titelroll, i det alla hans skådespelaregenskaper kommo honom till godo i denne något tillgjordt ädle verldsman, men allra bäst lyckades honom sista aktens scen med Géneviève, der plötsligt kärleken till den unga flickan brytèr igenom fadersvärdigheten.
Här spelade hr Fredrikson med en hänförande lidelse, visade sig ungdomligt betagen och glödande.
Dramatiska teatern uppförde i september månad Ett löfte af Ernst Lundqvist, skrifvet i ett stilfullt språk med fina och själfulla repliker.
Här var hr Fredrikson den kloke läkaren och hvarje ord från hans läppar blef klart som kristall och rikt på känsla.
Läkaren tillbads af två qvinnor, en ingénue, som fru Hartman gaf frisket och färg, och en trettioårig dam, som spelades alldeles ypperligt af fru Fahl-man.
Denna konstnärinna hade redan i En kopp thé visat förmåga att i en konversation vara en värdig vis à vis till hr Fredrikson.
Men denna pjes är så oändligt fadd och hålles på repertoaren blott derför att den gamle komikern hr Hedin deri figurerar så obeskrifligt löjligt som en gammal pratmakare i farsgenren.
Fru Fahlmans talang kom till sin fulla rätt på svensk botten; hon framstälde utan spår af affektation och med samtalets fina nyanser den mogna qvin-nans skarpa förstånd och svikna illusioner.
I de fyra pjeserna uppträdde äfven teaterns komiska krafter, den intelligenta och begåfvade fröken Åhlander, som spelar äldre damroller; hr Bäckström, hvars apparition påminner om Thiron från Théâtre-Français och som i besittning af liknande älskvärdt temperament verkar med en lugn komiks stilla medel.
Slutligen hr Personne, teaterns bonvi-
COvant och af en dess dugligaste skådespelare.
Han är lång och ståtlig enligt svenska skaldernas skick, ty när man ser honom, hr Fredrikson, hr Hillberg, hr Palme, den nye lyriske älska-ren hr Skånberg, hr S vennberg, så får man ett starkt intryck af att rasen närmar sig mera gardistlängden, än den danska.
Hr Personne, som spelar Duval i Duvals skilsmessa, eger den blandning af elegans och komik, hvarmed bonvivanten kan våga kasta ett skimmer öfver sig sjelf.
Han är alldeles förträfflig som den rutinerade förföraren i En räddande engel och visade en klassisk djerfhet och uppsluppenhet som den muntre betjenten i Shakespeares Argbigga.
Två af teaterns främsta konstnärer uppträdde icke denna lustspelsafton.
Den ene var hr Hillberg, scenens tragiska kraft, kanske den skådespelare i norden, som bar största förutsättningen för att uppbära moderna tragiska roller.
Han var enligt författarens och andra sakkunniges mening en förträfflig Gert bokpräntare i Mäster Olof \ en demonisk Jacques i Gillets hemlighet, men pjeserna äro försvunna och hr Hillberg får nöja sig med den ädle äkta mannen i Ooleotto.
Hans mask karaktäriserar förträffligt spanjoren och han spelar med en utomordentlig energi och intelligens; blott i sista aktens melodramatiska uppträde, der skådespela-aen skall framställa den döendes feberyrsel, har man svårt att uppfatta orden, derför att hr Hillberg gifver efter for en alltför naturalistisk sträfvan till trohet mot verkligheten.
Emellertid ser man lätt här och i Argbiggan hvilka egenskaper hr Hillberg kan framställa: yttre kraft och inre son-derslitenhet, eller om man inte vill använda detta gammaldags ord, inre oro.
Hvad all verlden vet om hr Hillbergs hf tyder på en orolig ande, som kastar sig in i många olikartade förhållanden.
(Hr Hillberg var till och med for någrm år sedan tidningsutgifvare) och som kan förlita sig på en betydande fysisk kraft.
Men på denne ensam kan han inte grunda sin skådespelarkonst.
Man märker det när han framställer Petruchio i Argbiggan.
Petruchio är en ganska rå landtjunkare, som för pengarnas skull gifter sig med den argsinta Katarina och som använder ytterst låga medel för att betvinga hennes bångstyriga sinne.
Det är så nära kroppslig aga som möjligt.
Rollen bör göras sympatisk — åtminstone i våra dagar — genom en lössläppthet, som kastar alla skrankor hin i våld, och för öfrigt äro också de upptåg Petruchio anställer af ganska clownartad karaktär.
M&lt;nhr Hillberg, som i sällsynt grad så att säga kan krypa in i vederbörandens skinn (han maskerar sig alltid med en framstående förställningsförmåga), kan icke i samma grad tillegna sig Petruchios sinne: han har lof att vara stursk och stark, men har får ej visa lidelse, och man förnimmer ett inre uppror hos herr Hillbergs Petruchio, hvilket icke passar till Shakespeare ’ s.
Emellertid har figuren en sådan prestance som ingen annan skådespelare i Skandinavien.
Oeh när man har sett hr Hillberg här, sett honom som en mästare visa oron och osäkerheten hos äkta mannen i Galeotto och hört hans djupa stämma skildra samvetsqvalen hos löftesbrytaren i Lundqvists pjes, då tänker man med förtrytelse på, att icke denne man kan bygga sin konst på de Strindbergska gestalterna från Gert till » Fadren » och på den literatur, som kunde växa upp i de Strindbergska fårorna.
Det kan äfven nämnas, att hans Bark i Sanna kvinnor var konst af första rangen.
Emot honom spelar i Galeotto fru Baeckström, teaterns yppersta qvinliga kraft i det allvarliga dramat efter fru Fåhraeus ’ afgång.
Det är en helt ung, spensligt bygd dam, hvilken ser ut som idel nerv och intelligens.
Hon förde sig med fin säkerhet i en verldsdams väsen och höll sin diktion i en naturlig och själfull form.
Nervösa skälfningar lyckades henne förträffligt både här och i Ett löfte, och man hade beständigt intrycket af en fin konstnärsnatur med förmåga af verklig utveckling.
Härmed är efter några teateraftnar Dramatiska teaterns personal skizzerad, förträffligt egnad för det borgerliga dramat och lustspelet och upptagande enstaka krafter, som kunna användas i tragedien.
Denna personal samverkar på ett långt intensivare sätt än hvad samspelet vanligen formar sig på vår Kungliga teater, der de enskilda framstående krafterna skilja sig från ensemblen och draga allas blickar till sig.
I Stockholm förenas de spelande i ett gemensamt arbete, der det visserligen icke alltid presteras så lysande saker, t. ex. inom det komiska facket, som vi kunna njuta i hr Olof Poulsens bästa konst, men hvarest till ersättning tonen är naturligare, mindre konstlad.
Konversationsstyckena ha verkat på svensk scenisk konst och tvinga be-ständigt skådespelarne in på det lättflytande samtalston, naturligt uppstående nyanser.
Denna personal skulle lätt kunna fortplanta en god dramatisk literatur, om det funnes mottaglighet for en sådan.
Vid sidan af Dramatiska teatern arbetar Svenska teatern med icke synnerligen olikartad repertoar, men utan den stori autoriteten och utan så godt samspel, fastän enstaka krafter äro förträffliga.
Här finnas en utmärkt komiker hr Holmqvisi, en begåfvad karaktärsskådespelare hr Olsson, en mycte talangfull skådespelerska fröken Lundqvist och ännu flera Svenska teatern med sin energiske direktör hr Hjertstedt understödd af hr Ludv.
Josephsons utmärkta förmåga, är stundom inne på den enda rätta vägen: att spela de sate som Dramatiska teatern icke dristar sig till, derfor att denna ännu bär prägel af » kunglig »; men samtidigt måste Svenska teatern spela sådana usla tyska och danska farser, som af alla teaterdirektioner betraktas såsom lämpliga for kassan.