Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Å, jag tror inte, hon skulle högakta mig särdeles derför,» sade han, låtsadt likgiltigt.
Och plötsligt slog han om och nästan skrek: «Men jag skulle bra gerna önska, att någon af de många, som tycka det hela är så förvändt, en gång sade honom det rent ut och läste honom lagen.»
Hon teg en stund och svalde rådvillt.
«Jag tror, att då vore det allra enklast, han en gång steg hitin,» genmälde hon kort.
«Då behöfde visst ingen särskildt läsa lagen för honom.»
Och då han dertill ingenting svarade, gjorde hon en tvär åtbörd, som om hon samlade sig, virade paketet fastare samman samt slöt själen tätare om lifvet.
«Ja, godnatt då.»
«Godnatt.
Det hade blifvit kväll under tiden.
Då hon hunnit utanför byn, var solen redan nedgången; broderns gård låg der borta framför henne som en skarptskuren silhouett mot den bjerta, köldgula höstaftonsrodnaden.
Icke en menniska att se på vägarne; hon gick alldeles ensam fram i kvällen, hvilken i detta moment var så intenst ljus, för att i nästa slockna och skymma så mycket hastigare.
Blott råkorna firade orgier i den genomskinliga luften; de suto högt, högt uppe som små små svarta prickar, helt orörliga, hvilande på vingarne, — så med ens kom det rörelse i massan, och de sköto nedåt genom rymden i en blixtsnabb båge, så det hven i den tysta kvällen.
Hon stannade och blickade opp mot råksvärmens lustiga lek; och som hon dervid vände det i en svart baschlik inramade ansigtet upp mot den ljusa himlen, blefvo dragen dubbelt så regelbundna som vanligt, de blanka bruna ögonen dubbelt blanka och den gulaktiga hyn nästan genomskinlig.
Det tog till att bli kyligt; hon svepte sjalen tätare omkring sig, och den långaktiga gestaltens något beniga former togo sig ännu kantigare ut än eljes i den glansdränkta luften.
Som hon fortsatte sin afbrutna vandring, varseblef hon på backen af vägen framför sig, klart aftecknad mot den gula kvällshimlen, gestalten af en man.
Hon kunde tydligt urskilja, att han bar mjuk filthatt, kragstöflar och joppe med knappband tvärs öfver ryggen.
Han vek af in på inkörsvägen till broderns gård och försvann i alléen; men hon hade igenkänt ingeniören, som sysslade med afvägningar i orten i och för det stora utdikningsföretaget och som hon sett då och då vanka omkring med stativet och profröret ute å markerna.
När hon kom fram, var det redan mörkt.
Bandhundarne skälde som ursinniga, så att hon måste tilltala dem, för att få dem att tiga.
I folkstugan var tomt och mörkt; pigorna sysslade i köket med kvällsmaten, och manfolket stälde med hästarne och korna.
Hon hörde samtal från kammaren och steg in; genom skumrasket och röken glimmade tre glödande cigarrer emot henne, och hon kunde urskilja trenne manliga gestalter, som reste sig, då hon inträdde.
«Nå, det var bra, du kom,» sade den ena, brodern, «vi ville just ha oss en toddy till en trekarl.»
Hon blinkade med ögonen, det sved i dem af röken, och trädde fram i rummet, spejande in i det rökuppfylda dunklet efter hvem de andra voro.
«Ah, det är visst inspektoren,» sade hon och räckte den ene handen.
«Ja,» svarade brodern.
«Och så vidare ingeniör Jonsson, — min syster.»
De bugade sig båda stumt för hvarandra i mörkret; och hon gick ut att hemta lampan.
Mathilda slog fönstret upp på vid gafvel, för att den myckna cigarr-röken måtte drifva ut.
Derute hade månen gått upp, och det var så ljust som midt på dagen.
Hon såg de tre männen, brodern och de begge främmande, långsamt gå ned igenom trädgården, som bredde sig ut framför henne med bruna skuggor och hvita dagrar.
Träden kastade sina skuggteckningar öfver de kalkade väggarne och de grusade gångarne, hvarje blad och hvarje kvist utpenslade, — orörliga äfven de, orörliga som månskenet, orörliga som denna septembernatt, i hvilken intet annat ljud hördes än de tre männens steg, som aflägsnade sig.
Hon blef stående i det öppna fönstret utan att veta af det.
Det stod kallt in af nattluften, men hon märkte det ej.
De tre männen voro borta, utan att hon sett dem försvinna nere bak häcken.
Det fins något, som hon söker efter, någonstädes der inne i sig.
Hon vet icke precis hvad, ej heller precis hvar; men någonstädes inom sig känner hon detta något, som hon söker efter.
Det strök igenom henne, detta något, ungefär såsom ett mycket gammalt minne, en erinringsförnimmelse från mycket mycket länge sedan, liksom vi ofta inför ett landskap eller ett ansigte tycka oss ha sett samma ansigte eller samma landskap någon gång förut, utan att detta dock vore möjligt.
Sålunda strök det igenom henne, — och blef liggande inom henne.
Det försvann icke igen; det fans der kvar; hon kunde icke se det, icke gripa det, men hon kände, att det låg der.
Hon letade och letade rundt omkring i sitt lif; ibland tyckte hon sig vara det så nära, att det dunkla täckelset i nästa ögonblick måste falla och bilden med ens stå der midt i ljuset; men i detta nästa ögonblick kände hon sig fjermare derifrån än någonsin.
Ovissheten var återigen der.
Men den var icke af det slags, som man annars erfar, när det sökta ordet, som fallit en ur minnet, redan ligger på tungan, men ändock ej vill låta finna sig.
Det var en ljuf ovisshet, — som den, hvilken man känner i unga dagar och hvari hela lifvets fullhet sväller, — som den, med hvilken ungmön far till sin första bal.
Det kändes så varmt att så der stå der med den inom sig; och hon visste af ingenting, visste icke hur länge hon stått der.
Hon vaknade upp, som ur en rent kroppslig sömn, vid att någon kom gående fram emot henne nere å trädgårdsgången.
Först ännu långt senare kom det för hennes medvetande, att det var brodern, som vände tillbaka efter att ha följt sina gäster ett stycke på väg.
Hon hade liksom glömt det alltsammans; den låg redan liksom så långt, långt borta, hela kvällen, — alldeles som färden till balen och dennas första timmar tyckas ligga så långt bakom oss, när man på morgonen reser hem derifrån.
Hon stängde fönstret och gaf sig till att ordna smått i rummet.
När brodern kom in, rödde hon undan på toddybordet.
Mekaniskt; fingrarne förrättade det vanda verket, men det öfriga af henne var icke med dervid; hon var som tvedelt; hon visste icke sjelf af, hvad hon företog sig, och när det hela var slutadt, var hon förundrad öfver, att det var gjordt: det var som om främmande eller osynliga händer verkstält det; att hon utfört det, hade fullständigt undsluppit henne.
Brodern tilltalade henne, — det tycktes henne, som om rösten tillhörde en främmande person.
Hon betraktade detta ansigte, hvarifrån orden kommit, — och fann på ett stort afstånd inne i en sky några otydliga drag, ehuru hon kunde säga sig, att de vore kända; det vore det sjelfklara, att det var han, Nils, hennes bror, men på samma gång tyckte hon, att det var besynnerligt, att det ock verkligen så förhölle sig.
Hon strök sig öfver ansigtet, som för att se bättre; hon tyckte, hon fått vatten i öronen, som det ibland händer den badande.
Han stälde till henne ett par förfrågningar om likgiltiga ting, hushållsangelägenheter, samt gaf några anvisningar för morgondagen; hon svarade rigtigt på allt och behöll allt i minnet, men det låg alltsammans förvaradt i lager inunder medvetandet och hade icke passerat igenom detta; hon blef medveten om innehållet i det hörda först en lång stund efter att orden uttalats; hon komme säkert att handla i öfverensstämmelse dermed, men på samma sätt som en hypnotiserad efter uppvaknandet utför de under sömnen undfångna befallningarna.
Hennes sofrum var fullt af månsken, och hon klädde af sig utan att tända ljus.
Hon rullade gardinen ned och gick till sängs samt blef liggande orörlig, med stora, blanka, orörliga ögon blickande ut i den ljusa dagern.
Det var sömnen som kom, men hon kände den icke igen, ty det var icke den vanliga sömnen, hvilken hon annars till natten märkte komma, — den som med ett slag kastar sig öfver menniskan samt, innehållslös och brutal, förvandlar henne till ett dödt ting.
Nej, den kom icke utifrån, denna natt, utan den satt derinne i henne, såsom något lätt och ljust, hvilket genomträngde hela hennes varelse, en hvila full af kraft, en glad känsla, en väntan på goda drömmar och en föraning om att, när hon nästa morgon vaknade upp, skulle hon fråga sig: hvad är det för något ovanligt och högtidligt, som i dag väntar mig och som nu ligger som sol i sinnet?
— Det bredde sig ut igenom henne; hon kände, hur det bredde sig, hur det fylde henne, hur hon sjönk hän deri, försvann deri, upplöstes deri; och medan ögonen slöto sig och de första jemna tysta andetagen af en sofvande blefvo hörbara, hade hon sjelf endast en förnimmelse af denna inom henne städse växande och svällande salighet.
Hur länge hade det räckt?
Vid dessa tillstånd fins tiden ej mer till; det måttet är upphäfdt.
Men som hon låg der i denna nya sömn af ljushet, klarhet, stillhet, kom med ens, ovisst hvarifrån såsom allt ursprung, upp ur dessa dunkla djup, hvilka fortfara att lefva, om menniskan sofver eller är vaken, — kom en böljning upp genom det stilla, en grumling i det klara, en skugga öfver det ljusa.
Det var ett ingenting, men framgånget ur det organiska, steg och steg, och vidgade sig, — blef i själen till en obestämd oro, en villsam otålighet, en flämtande ångest, en bultande feber, — slumrerskans andedrag blefvo korta och ojemna, ansigtslinierna spändes i stelning, — ut ur alla de oklara förnimmelserna löste sig plötsligt en bestämd förnimmelse, ett ljud, ett ljud som hon hört hundra gånger förut, medan hon låg i sin säng på natten, först i verkligheten och sedan i fantasien, — kroppen krökte sig i en ryckning, och med ett sätt satt hon upprätt i bädden, stirrande ut framför sig med ögon, vidöppna af skrämsel, sömndruckna och dock spöklikt klara ...
Det hade låtit som ljudet af en vagn, hvilken närmade sig hastigt långt långt borta.
Hon satt upprätt i sängen och lyssnade, med händerna sammandragna som i kramp och hvarje nerv spänd till att vibrera af det ljud, hon trodde sig ha förnummit.
Det var ljust i rummet, som då hon somnade in; bakom gardinen stod månskenet andlöst och orörligt, och vid sidan af den sköt en lång stråle in öfver golfvet, bröt sig mot väggen och lopp vidare uppåt mot loftet.
Hörde hon nånting eller hörde hon icke nånting?
Det susade och surrade för hennes öron.
Eller var det bara månskenet, som skälfde?
Hon lade hufvudet på sned, — månskenet stod stilla omkring henne, som fruset.
Hon strök sig med handen öfver ansigtet, andades upp och satte sig att lyssna igen: susandet hade plötsligt fallit ned från hennes öron, och allt stod med ens stumt och stilla rundt omkring, — natten, månskenet, allt.
Icke ett ljud; icke nära, ej heller fjerran.
Med en lättelsens suck lade hon sig tillbaka mot hufvudkudden.
Det hade bara varit en febersensation, — ljudet af vagnen, som närmade sig hastigt långt derute på vägarne.
Liksom så ofta förut, — men det var länge sedan, hon sist haft det.
När var den sista gången?
— Hon kunde knappast minnas det mer; men hur det varit, det mindes hon; det kom ännu alltid så lifslefvandes igen, så snart hon bara lät det komma opp i sig, och särskildt denna natt, som hon låg der och fantasiförnimmelserna ännu ekade inom henne i nervernas skälfning, hvilken blef till konkreta bilder, till klang af stämmor, och syn af ansigten, och hela scener .....
Hon låg der i sin säng, precis som nu; och modern sof derborta vid andra väggen.
Modern kastade sig af och an; med ens blef det stilla derborta, som om hon låge och hölle andan och lyssnade.
«Mathilda!»
«Ja, mor.»
«Jag tycker, det kör.»
«Det är bara som I tycker, mor, I har bara drömt.
Sof igen, mor.
Der är ingenting att höra.
Men när så modern sof sin oroliga sömn igen och en stund gått och hon sjelf legat der och lyssnat, hörde hon tydligt det köra långt borta.
Hon spände hvarje nerv i sig till att lyssna, icke blott örats: det var deras vagn, hon kände igen ljudet af dess rullande på en half fjerdingsvägs afstånd.
Nu kom den uppför backen, Brönningebacken; nu bar det utför; in i Hannarps by, med ett särskildt ljud framför husen och ett särskildt, då den passerade öppningarna mellan dem; — fram om sista huset, — in på byvägen, — i alléen redan, — gårdshundarne satte i att skälla, tjöto och skälde, — närmare och närmare, — jesus kristus, det måtte gå i sträck, — ännu på den grusade vägen, men i nästa ögonblick måste den rulla in på stenläggningen, — nu, nu, hon krympte sig dervid, — en pisksmäll, ett skramlande af hästhofvar och vagnshjul, — plötsligt stilla, och så ett frustande af svettkörda hästar och högröstadt samtal af många stämmor.
Modern var redan ur sängen.
«Nej, blif I, mor.
Låt mig stå upp.»
Hon for i det nödvändigaste; men fadern var redan i grannrummet, sjungande och svärjande, talande med sig sjelf, småskrattande och bullrande, vältande stolar och bord, fingrande om nyckeln, tumlande in till dem, — gamle Per Olsson i Hannarp, storbonden, supbrodern, den bäste och den sämste menniska under solen, allas vän, bara sin egen och de sinas fiende.
Han satt dinglande på kanten af moderns säng, och trefvade efter hennes händer och ansigte.
«Nå, mutter.
Ger du oss nånting godt?»
«Låt mor vara i fred, far.
Hon behöfver sofva.»
«Höhö, piper kycklingen!»
Och jätten kom in mot henne, sakta, osäkert, med lyft hand.
Modern grät stilla borta i sängen.
«Inte slå henne, far.
Det kommer du att ångra.»
«Så—å, så—å.
Hönan kacklar också.
Nå, så skulle då också djefvulen ...»
Hon höjde armarna kring hufvudet för att afvärja slagen och störtade ut ur rummet, men hörde ännu modern kvida derinne, som om han släpat henne vid håret ur sängen .......
En natt på efterhösten vaknar hon plötsligt vid att det håller stilla derutanför fönsterna.
Hon är med ett språng ur sängen och i kläderna.
Det blir så tyst, tycker hon.
Hästarne frusta och skaka på seltyget; men annars icke ett ljud.
Hon tvärstannar midt i sin påklädning och lyssnar med vidöppen mun: allt förblir tyst.
Hon är ensam: brodern är vid folkhögskolan, och moderns säng fins icke mer der, sedan hon sjelf gått bort.
Det löper en rysning igenom henne; det är så ohyggligt, att allt förblir så tyst.
Nere i gården går en dörr, träskor komma slamrande öfver stenbron, och skenet af en lykta faller in i rummet.
Derpå blir det igen tyst, en liten stund; och så klappra träskorna uppför stora trappan.
Hon springer handlöst genom rummen, halfklädd som hon är, snafvar och reser sig igen, törnar emot men springer vidare, ut i förstugan, rifver dörren upp ...
Der står störstdrängen, gamle trotjenaren, med sin lykta i handen, hvit i synen som ett lakan.
«Det är visst händt en olycka,» säger han, famlande på målet, samt vänder lyktan om mot vagnen, som är kastad på sidan och ramponerad.
Hela gården väckes upp och kommer på benen.
Man går alla, drängar och pigor, med lyktor i händerna, nedåt alléen.
Mörkt och tyst.
Icke en ljusning; icke en vindflägt.
Ingen mäler ett ord; och lyktorna kasta fantastiska sken ut öfver plöjåkern.
Och nere i kröken till inkörsvägen finner man gubben med det krossade, blodiga, grå hufvudet emot den spetsiga, kalkade stenen ——————————
Förut, när dessa erinringens skräckbilder skrämt henne upp ur sömnen, hade hon, så snart hon kommit till sig sjelf igen, kallblodigt bekräftat, att det bara vore en elak minnesdröm, lugnt afvaktat, att det upprörda sinnet åter hunne lägga sig till hvila, samt derefter sjunkit tillbaka i sin innehållslösa, döda sömn.
Men denna natt kom det annorledes för henne.
När det gick upp för henne, att hon bara febrat och att allt det der var något förgånget som icke längre fans, så skedde det ej i denna kända form.
Ur nysprungna källådror inom henne välde fram en varm och ymnig ström, som sköljde det bort i ett nu, — stämningen från förr i kväll, i hvilken hon slumrat in.
Och hon hängaf sig ånyo åt den, tryckte sig intill densamma, som om den vore något varmt och lefvande vid hennes sida, i hvars skydd hon kunde sofva in tryggt som ett barn, — närvaron af en ny verklighet, som förtog de onda erinringsfantasiernas makt, utplånande dem som det liflösa skuggspel de voro.
«Detta skulle alltså vara ingeniörens rum, om ingeniören ville hålla till godo.»
Hon hade öppnat dörren till husets gästrum, der alltsammans ännu stod som på föräldrarnes tid, med hvitblå, storblomstriga tapeter, långa hvita gardiner och ljuspolerade möbler.
Allt sken af renlighet och förrådde, att en kvinlig hand farit fram deröfver.
Fönsterkarmarne stodo fulla af blommor i krukor; och på bordet en vas med georginer och astrar, som ännu doftade af daggen.
«Å vet fröken,» svarade gästen, «det är mer än jag annars är van vid.
När man som jag( så der flackar kring året rundt och jemt kommer i nya främmande trakter, så får man nöja sig äfven utan komfort.
Man blir så van vid gästgifvaregårdselegansen, att man mot sin vilja blir helt illa till mods, när man för en gångs skull får det så här rart och hyggligt.
Man sofver ju ofta bara för en natt på ett ställe, och då tänker man inte så mycket på, hur der ser ut; men här käns det en så, när man träder in, som om man skulle bo här för länge.
Tusen tack, fröken.»
Hon vågade icke se upp, men kände hans blick på sig och att han log: det lyste och det brände på hennes ansigte.
Hon kastade en snabb och skygg blick hän till brodern och drog sig skyndsamt tillbaka, lemnande de begge männen allena.
Hon kände icke fötterna inunder sig; men inom henne låg en olidlig känsla af skam: hon hade bestämdt förrådt sig, det stode att läsa öfverallt på henne, i hennes åtbörder, i hennes sätt att gå; och nu hade hon till på köpet röjt sig genom att utstyra rummet, hans rum, så der, med blommor och på annat vis.
Hade han icke lett emot henne — det ville säga så mycket som, att han visste, hur det stod till med henne.
Och brodern?
Brodern hade haft ett särskildt uttryck i sitt ansigte, — eller hade han icke?
Hon försökte leta sig till i erinringen, hur han sett ut och hurudant det der uttrycket varit, medan hon stod vid fönstret ut till trädgården inne i sitt rum, med brännande ögon och matt i knäna; men hon kunde rakt ingenting fasthålla.
Så gjorde hon en otålig gest med ett litet föraktfullt utrop af ovilja öfver sig sjelf, och gick till sina sysslor ...
Om det var lyckan, hon hade fått?
Det var så helt olika mot hvad hon förut haft och som hon menat vara lyckan: friden i sinnet, lugnet i sinnena, den goda helsan och den sunda sömnen, sysslorna hemma och samvaron med menniskor då och då, denna obrutna nöjdhet i själen, som icke är lojhet utan omedvetet välbefinnande.
Hon hade varit, själsligt sedt, såsom en af dessa menniskor, hvilka icke veta af, hvad sjukdom är, emedan de sjelfva aldrig varit sjuka.
Och nu hade detta andra kommit, hvilket på en enda kväll — hon kunde icke säga huru — förvandlat henne från innan till utan och gjort henne till en helt annan menniska, så att hon icke mera kände sig sjelf igen.
Vore det lyckan, det som man menade med lyckan, kärleken ....?
Det var helsa, men icke mer som förr, utan en helsa, som bultade af lif, strålade af sol, helsa och sot på samma gång, en känsla af öfverfullhet, som icke gaf ro, en ny varelse inom henne, hvilken vred och våndade sig med vällustiga smärtor, jubel och ångest, skam och tindrande lust, en längtan så sjuk som slocknande aftonrodnader, stämningar bräddade af gråt, och känslor så stilla och varma som den unga moderns ...
Morgonen efter den der märkvärdiga kvällen vaknade hon tidigare än vanligt och liksom mera utsofven.
Hon steg ur sängen med samma förnimmelse, som om hon stigit upp ur badet.
Hon gick hän till fönstret och rullade opp gardinen: hon betraktade krukblomsterna en efter en och kände en alldeles egenartad kärlek för hvarje särskild af dem.
Och när hon blickade ut i trädgården, der solen lyste på daggen, förekom det henne, som om hon först nu lärt känna detta sceneri så som det verkligen vore.
Hon njöt det som något hon ännu icke sett och som plötsligt ligger der inför henne och talar helt intimt till hennes hjerta.
Det hade kommit henne så mycket närmare; och det hela var liksom mera till för henne personligen än tillförene.
Solen sken ljusare, och daggen glittrade mer blinkande, och allt tycktes tillropa henne ett tyst: kom, du har ju tusen förtroenden att gifva oss, du behöfver inte yppa dem högt, men kom bara hitut och gå här fram midt ibland oss, så skall du förnimma inom dig, att vi allasamman äro diskreta medvittnen till, hvad som födts nytt inom dig, samt känna dig helt lätt och lycklig till mods öfver, att du kan gifva dig hän så der utan tvång i vår krets.
Och som hon stod der och såg ut i denna pånyttfödda verld med dess nya underliga stämning, fann hon sig med ens blicka in i sig sjelf och der finna alldeles samma nya underliga stämning; och då klarnade det plötsligt till i henne och hon visste hvad det var: hon igenkände det samma, som i hennes barndom särskilt helgdagen från veckans öfriga sex dagar.
I hagtornshäcken, som lopp långs trädgårdens ena sida, var en öppning; och från gärdesgården bakom den samma hade man en vid utsigt öfver markerna långt bort mot Brönninge backar.
Hon kröp ut igenom öppningen, satte handen för ögonen mot solen och blef så stående, blickande ut mot horisonten med de mjuka våglinierna af backarne: der hade han sitt arbete.
Men der var ingenting att se.
Gång efter gång vände hon tillbaka, smög sig hemligt ut ur huset och ned genom de aflägsnaste gångarne af trädgården, som om hon förehade något olofligt, samt befann sig alltid till sist på platsen bakom häcköppningen, der ingen kunde se henne.
Slutligen, ut på eftermiddagen, varseblef hon långt derute i den klara höstluften, på krönet af backen, i skarp silhouett mot bakgrunden af den blekblå hösthimlen, det höga trefotade stativet med vattenröret samt hans gestalt, som än stod lutad deröfver än rörde sig hit och dit.
Och det klack till i henne af hemlig fröjd; hon såg sig ofrivilligt om, om icke någon iakttoge henne, samt blef stående och följde silhouettspelet.
Tills med ens den tanken med skrämsel slog ned i henne: han sjelf kunde kanske varseblifva henne, som hon stod der och tittade ut.
Hon försvann in genom häcken och gick tillbaka upp genom trädgården med feberheta pulsar och nervös gång, ansträngdt skrattande åt sin farhåga.
Hon skämdes invärtes, som om hon betett sig narraktigt och icke vore säker på, att icke ännu någon annan förutom hon sjelf varit vittne dertill.
Dagen derpå, då de suto vid middagen, sade brodern:
«Der är bjudning till Brönninge.
Jag hade också att tala med ingeniören.
Du följer väl med!»
Det gick varmt igenom henne vid hans namn, och hjertat stod stilla af fröjd vid utsigten att få se honom; men med en motsägelse, lika underlig som vanlig, vände hon utåt en kall likgiltighet och sade torrt:
«Å, jag vet inte.
Skall jag det?
Han såg förvånad på henne:
«Hvarför inte?»
«Jag var der ju så nyss.»
«Dumheter.
Du är ju van att gerna komma med.»
Hon svarade ingenting, men var glad öfver att han insisterat: nu var det han som velat det!
De talade icke vidare om saken, men då tiden för affärden var inne och brodern gick att kläda om sig, försvann äfven hon för att göra toilett, såsom sjelfklart och aftaladt.
I gillesgården var redan fullt med gäster, när de anlände.
Hon såg ingen, hörde intet, hörde och såg allt och alla såsom genom en dimma; hela hennes varelse var som en enda ljuf spänning att få se honom plötsligt ibland vimlet; hon gick i detta som i en enda kaotisk massa af ljud och rörelser, hvari fans allenast hon sjelf och så detta ansigte, som hon såg och förnam invid sig — ehuru det ännu fans blott i hennes väntan — tusen gånger starkare än alla dessa andra ansigten, hvilka stodo verkliga omkring henne.
Hon skred genom kafferummet; men han fans der icke.
Toddyn kom fram, och korten; men vid spelborden var han heller ingenstädes att se.
Hon vandrade rundt, — mera med sina ögon än med sin kropp, och mera med sin längtan än med sina ögon—; såsom hyndan, hvilken letar efter sin unge.
Kanske komme han först senare, intalade hon sig, — hade ett eller annat arbete för sig, som icke tålde uppskof.
Men timmarne ledo, och kvällen kom, utan att han blef synlig.
Det blef henne outhärdligt, ovissheten tog makten öfver henne, hon måste ha besked.
Orden suto henne på tungan vid hvarje tillfälle som erbjöd sig att fråga, men hon kunde ej få dem lösa, tills en gång värdinnan satte sig vid hennes sida.
Hon var alldeles kall, och blundade, när hon hastigt, för att icke ge sig sjelf tid att hålla orden tillbaka, sade:
«I har främmande i huset för tiden!»
«Ja.
Han är inte här i kväll.
Han är körd till Aggerup; i ett nödvändigt ärende, sade han.»