Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om således införseln af utländska varor genom konstlade åtgärder inställes eller försvåras, så måste del hafva ett menligt inflytande pä utförseln af våra egna exportvaror.
Beklagligen har redan, genom en ogynsam conjunctur, äfsältningen å utländska marknaden af vår förnämsta exportarlikel blifvit betydligen förminskad.
Det torde då vara så mycket nödigare alt tillse, det icke äfven afsältningen af vår dernäst vigligaste exportvara må möta hinder och olägenhet.
Det är kändt, alt i England för icke längesedan vidtogs en reglering i afseende på införselstullen af trädvaror.
Del har ausells, att denna reglering varit gynnsam för Europeiska trädvaror, så att de derigenom lättare kunnat uthålla täflan med deni från Canada.
Sådana tilldragelser hafva dock i handelsverlden på sednare lid företett sig, — dc der genom ministericlla förhandlingar erhål - 580 Den 26 Augusti. lit någon vigt, — att auledn. icke saknas till den farhåga, alt, om mera resi rict i va åtgärder vidtagas i de länders tull-lagslifning, med hvilka England slår i handelsförhållanden, sådant kunde för dessa länder leda till undantag eller inskränkning i de fördelar, som genom förrberörde reglering af Engelska trädvarutulleu i allmänhet medgifvits.
Jag hemställer till eder, mine Hrr, om icke detta vore att förekomma eli mindre ondt med ett större.
Jag bör slutligen fästa uppmärksamheten derpå, att fråga kommit å bane om handclstractater äfven med andra länder, till fördel för vår trädvaru-export; men äfven dervid kunde det möta svårigheter, i händelse vi antoge mera reslricliva grundsatser för vår import.
Jag anhåller, att dessa yllerl. anmärkn-.r måtte få åtfölja remissen.
Jag beklagar, alt jag måste vara af en annan mening än den siste värde talaren : men jag kan icke förneka en öfvertygelse, som jag så länge hyst och hvilken ännu är hos mig lika Ullig.
Saken skulle vara mig likgilltig, om icke fäderneslandets väl vore i fråga; men då så är, måste jag ock försöka alt kämpa för en sak, som icke är min, utan det allmännas.
För egen del tror jag alldeles icke på verkan af de s. k. ömsesidiga eftergifterna Stater emellan, ej eller på den satsen, alt den som icke koper, icke får sälja.
Om man tager exempel af ett mindre förhållande, så inser man lätt huru dermed hänger tillsammans.
Om jag tänker mig ett vanligt torg i staden eller en marknad på landet, så är det klart, att den som har bästa varan och säljer för bästa priset, får afsättning, antingen han pä det torget eller den marknaden köper någonting annat i stället, eller far hem med penningarne i sin ficka.
Man svarar: annat är förhållandet emellan den ena Staten och den andra; vill man hafva någon eftergift i tull på ena sidan, så begär den andra Staten något motsvarande på sin sida, och man nödgas göra utbyte af fördelar samt se lill antingen man derpå vinner eiler förlorar.
Sådana afhandlingar skedde lättare fordom, emedan ndringsidkarne i hvarje land då ägde mindre kännedom om förhållandet hos andra och således mindre visste alt iakttaga egen fördel än för närvarande.
Nu är det nästan ogörligt för någon Regering alt medgifva något annat än hvad näringsidkarne sjelfve finna antagligt.
Underhandlingar, de må föras aldrig så väl, kunna emot den ögonskenliga fördelen intet uträtta.
Sker någonting annat, så kan man nästan förutsätta, att fördelen stannar hos den starkaste.
Jag vill blott anföra ett enda exempel, nemi. af handelsförhållandet mellan Frankrike och Belgien.
Jag råkade för ett par år sedan vara i Paris just då, när underhaudlingarne derom drefvos, och hörde dagligen omtalas med hvad nit de sköttes från Belgiens sida.
Saken ansågs da vara, likasom afsättning ännu är, en lifsfråga för Belgien.
Man vet, att dess
Drottning är dotter af Konungen i Frankrike.
Hans måg koni sjelf dit, för Den 26 Augusti. att bedrifva sitt lands angelägenheter; och man trodde att svärfadren gerna hade gjort honom lill viljes, om Frankrikes intresse varit förenligt dermed.
Men detta lands näringsidkare, särdeles i de nordliga departementen, uppreste sig deremot, Franska
Regeringen måste rätta sig efter deras fördel, och underhandlingen slog ut lill Relgiens skada.
Utan tvifvel går det sä för hvarje annat land, som försöker att dela vinst med ett starkare.
Jag tror således, alt hvarje Stat måste se lill, att han tillverkar goda varor och säljer dem för billigt pris; sker det, så får han afnämare utan tractater; sker det icke, så blifva underhandlingar fruktlösa.
Denna discussion torde på det hela icke blifva utan sin nytta, emedan den kan visa, att åtskilliga olika tankar i detta sä många gånger debatterade ämne ännu finuas qvar, och att de yppersta statsmän detta Hus innesluter ännu tvista derom.
Det torde således vara lämpligt alt nu, innan frågan går till Utsk., en och annan vidare anmärkning derom göres.
Jag begagnar först med nöje tillfället att få förena mig med den siste värde talaren om hvad han först yttrade, nemi. att reciprocilets-lractater
Stater emellan numera sällan anses lända till fördel för det land, som i politiska krafter är underlägset; men då jag gjort detta medgifvande, anser jag det vara min skyldighet att förklara, att om Hr Fåhrams andragit detta icke fullt grundade argument, för att besvara ett föregide yttrande af Ilr Nordenanckar, så att argumentet skulle kunna anses nästan såsom ett argumentum ad hominem för alla dem som äga trädvaror att exportera, och sålunda äfven af dem uppfattats, så var likväl det öfriga, som af Ilr Fåhraeus yttrades, nemi. om nödvändigheten alt låta handeln reglera sig sjelf, så riktigt, att jag tror icke sanningen deraf hör försvagas af den anmärka.
Hr von Ilartmansdorlf nu efteråt derom gjort.
Jag ber Hr von Hartmansdorff om förlåtelse, om jag vid detta tillfälle har trott honom icke böra få sista ordet.
Jag erkänner hans nit för den sak han förfäktar, och det är ingen i delta Hus obekant, ali det är restrictioner i handeln, som han förfäktar likasom skvddssystemet.
Men, mine Hrr, oaktadt den grundsats jag ämnar förfiikta, redan genom Hrr Hjertås och Fåhrmi yttranden blifvit belyst, ber jag dock att få kläda den i en annan form.
Jag tror, att man skulle kunna uppställa argumentet så: antingen vilja Svenskarne hafva utrikes handel eller vilja de det icke; vilja de hafva utrikes handel, så måste de tillåta de handlande att handla så som med deras fördel öfverénsstämmer.
Alt föreskrifva huru och hvad de skola köpa, är ett försök som ofta blifvit gjordt, och som alltid ländt, icke till de handlandes förlust, men till det lands förlust, hvarest en sådan lagstiftning gjort sig gällande.
Det är icke genom •sådana stadganden man förekommer förbrukning af de varor, som, jag måste medgifva det, då rikets exportartiklar fallit i deras vanliga värde, leda till en större sjlfverexport, hvilket 582 Den 26 Augusti. är (let factum, hvaröfver FIr von Hartmansdorff nu beklagat sig.
Men sjelfva factum och dess orsak, sådan den till en del förekommer, äro ett, ett annat är, huru det onda skall kunna hjelpas.
Det är nemi. en helt annan fråga, om man kan genom förbud förekomma consumtion af utländska luxartiklar, eller om det är nyttigt att sådana consumtionsartiklpr förbrukas.
Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff i den sanning, att sedan realisationen har exporten af bankens silfver blifvit en ganska säker thermometer på nationalförmögenhetens tillväxande eller aftagande, emedan i den vrå af vcrfdcn, der vi ligga, man kan anse bankens silfver för en besparad nationalpenning, hvilken användes när vi icke hafva annat alt exportera.
Den satsen är efter min tanke alldeles obestridlig; men jag påstår, all deraf icke föijer, att man för framliden förekommer silfrels utförsel genom en sådan föreskrift, som Hr Nordenanckar föreslagit.
Det följer icke, nemi. först derföre, att del minskar köpmännens förmåga, för det andra derföre att det är omöjligt, äfven med all försigtighet, att förekomma det andra än grosshandlare, d. v. s. smyghandlare, förse sig med de största qvantiteter af silfverförrådet för att kunna importera dessa varor.
Det torde vara omöjligt alt genom förbud eller högre tullafgifter tvinga dem att bli exportörer af våra svärsålda producter såsom valuta för de luxartiklar de inpraktisera.
De köpa af exportörer vexlar, så länge sådane finnas omkring pari, men då cursen stiger deröfver, laga de silfver, emedan detta alltid finnes äfven för deras räkning till hands al pari.
En annan omständighet, som talar för creditupplaget, har här icke blifvit nämnd, nemi. att handlande stundom äro tvungne vid försäljning af exportartiklar all taga sådana varor tillbaka, som ofta alldeles icke kunna afsältas, men som de erhålla för godt köp, och hvilka de upplägga antingen på nederlag, eller, då varan här är någorlunda begärlig, såsom caffe och i synnerhet socker, äfvenledes på creditupplag.
Har partiet dä råkat bli för stort för inrikes behof, så bänder ofta att en del af det sednare åter exporteras.
Skulle man nu förbjuda dem att pä detta sätt gä hit med retour-frakt, och lägga upp sina varor tilldess de kunna åter försälja dem, så skulle man beröfva dem och riket en vinst och tillika göra frakthandeln omöjlig.
Att reglera handeln genom förbud för de handlande, är och förblifver efter min tanka omöjligt; utan man återkommer lill den grundsats jag först uttalade; frågan är: vill man handla eller vill man icke handla?
I anledn. af hvad sednast blifvit aufördt af de åtskillige talare, som yttrat sig i delta ämne, får jag äran åter erinra derom, alt jag alldeles icke föreslagit tullens förhöjande på någon artikel utom finare stålvaror, och alt min mening således ännu mindre varit att införa något förbudssystem.
Här har vidare yrkats den sats, att om man vill exportera, så måste man äfven importera.
Jag har trott, alt exportörens interesse bäst bevaras, om man försäkrar honom om ett Den 20 Augusti. 583 rättvist pris pä den vara, som man nu helst bör söka importera, jag- menar silfret, och af denna orsak har jag i en följande motion uppställt den grundsats, att banken borde berättigas att uppköpa vexlar sä snart cursen faller under 128.
Hvad angar Gr.
Frölichs yttrande, att credilupplaget kunde betraktas såsom en utväg att upplägga sädana varor, som sedan exporteras, sä medgifver jag att en sådan transitohandel är nyttig och bar äfven derföre uttalat den grundsats, att en drawback bör beviljas för återexporterade varor.
Derigenom tror jag att detta nationella intresse äfven är skvddadt.
Hvad särskildt angår tullen på Svenska trädvaror, i afseende hvarpå en värd talare förespeglat, att om vi införde alltför stränga tullförfattningar, så skulle detta intresse förlora, ber jag få erinra derom, att Engelska tullen varit bestämd för Oslersjövirke till den betydliga summan af 22 £ per 10 tolfter och nedsaltes för några år sedan lill 17 £
St , oell alt det, utan allt afseende på utländska önskningarne, var endast de inre Engelska intressena, som verkade denna nedsättning.
Svenska trädvaror hafva aldrig varit salta i annan catliegori än Nordiskt virke i allmänhet, och jag skulle ej tro, att England höjer en sådan tull af det enda skäl, att en god tullcontroll ulan förhöjda afgifter stadgas i Sverige, hvilket är det enda jag med min motion åsyftat.
Sedan discussionen vändt sig något längre in i det ämne, som har närmaste sammanhang med motionen, ber jag att få yttra några ord.
Här har blifvit sagdt, att det land som ingenting vill köpa, får icke något sälja.
Det är en allmännelig sats, hvars värde jag icke vill för det närvar, bestrida; jag vill blott försöka en liten tillämpning.
Sverige är, relativt till sin export och relativt till sin förmögenhet och relativt till sin folkmängd, det starkast consumerande land i Europa.
Det skulle kunna med siffror bevisas, att
Sverige på hvarje million menniskor consumerar måhända 3 å 4 gånger mera socker,-jemförelsevis med något annat folk; alt Sverige consumerar 3 ä 4 gånger mera caffe relativt till folkstocken än något annat land i Europa; och möjligen skulle äfven kunna med skälig säkerhet bevisas, att Sverige i proportion consumerar mera vin än sjelfva vinländerna, då jag undantager det sämsta slaget af vin, som der svarar emot värt svagdricka.
Sverige är således icke någon så dålig kund för ulläudningen, att han skulle göra sig någon särdeles brådska att mot Sverige öfva repressalier, i fall det skulle blifva så pass förståndigt, att se tili sina tullförfattningar litet bättre än hittills.
Jag tror icke eller, att man skulle brådska med repressalier, om Sverige skulle vidtaga sådana författningar som andra länder vidtagit.
Ett bevis på huru pass förståndiga vi äro, är att då andra länder skaffa sig ett tillräckligt och lämpligt rörelsecapital, för att låta sina näringar komma till flor och bestånd, så consumera vi så mycket, att vi icke en gäng äga en skilling öfver att öka vårt rörelsecapital och vårt grundcapital, för att öka vår förmåga 584 Den 26 A u gusti. att producera mera för framliden.
Vi hafva en lång tid legat i händerna på Tumba pappersbruk; dit vända sig allas ögon för alt få ett capital; men det är icke något capital; det ören fix ide hos nationen att så är, emedan hon blifvit förvillad genom ett långvarigt trassel i sina peuningeförhållanden.
Det är blott capital, som man genom flit, omtanke och sparsamhet skaffar sig på den stora verldshandeln, när man utgör ett folk, som deltager i verldshandeln.
Sverige har mycket ännu att göra, för alt komma till den ställning i handelsväg, hvaruti andra förståndiga nationer befinna sig, och jag kan icke dela den liberalism, som här predikas till förmån för utländningen, under förevändning att det skall vara nyttigt för fäderneslandet att vara lättsinnigt.
Vi måste skydda våra näringar och skalla oss capitaler på annan väg än från Tumba.
Atskillige ledamöter yttrade härtill deras bifall.
Hr Fåhreeus:
Då den siste värde talaren velat påstå, att
Sverige är det mest consumcrande land i verlden, eller att det i förhållande till sin folkmängd consumerar mest af utländska varor, så vågar jag påstå, att han gjort sig skyldig till en öfverdrift.
Jag hänvisar honom till tabellerna öfver Norriges import; han skall deraf klarligen finna, att oändligt mycket mera af t. ex. caffe och vin jemförelsevis consumeras i Norrige än i Sverige.
Hvad det öfriga af Hr Lefre'ns anförande angår, tror jag det vara öfverflödigt att å min sida besvara något, om ej hans hänvisning till förståndet i våra tullförfatlningar.
Det ligger deruti en, ehuru indirect, bestraffning, som drabbar både mig och öfrige af den värde talarens motståndare, som bär talat i samma syftning som jag.
För min del bör jag likväl deruti finna mig, då det träffar äfven högre, som baft att skaffa med sednasle propos. ang:de tullregleringen.
Afven efter detta anförande hördes bifallsrop af många ledamöter.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att Hr Nordenanckar förevarande motion angick dels förökad tullbevakning, dels förpassningsstadgan, dels husvisitationer och delscreditupplag samt särskilde tullbestämmelser, hvarföre den syntes tillhöra 4 Utsk:s behandling; men att då enligt grundlagen det Utsk., till hvilket motionen blefve remitterad, vore berättigadt att sammanträda med andra, H.
Ex. ansåg sig böra föreslå remiss endast lill det Utsk., af hvars behandling motionen hufvudsakligast vore beroende; och hemställde H. Ex. fördenskull om II. o. Ad. behagade till Bevilln.Utsk. remittera denna motion jemte hvad i anledn. deraf blifvit anfördt; hvilket bifölls.
Vidare föredrogs Hr Nordenanckar, Fredr. Wilh., d. 24 dennes e. m. på bordet lagda motion om förändrad lagstiftning för R.
Sirs Bank.
Hr Den 26 Augusti. 585 Hr Mannerskantz, Carl Axel:
Jag instämmer visserligen i hufvudsvftningen af det vackra oell sakrika anförande, i afseende på regleringen af landets bancoväscnde och financiella ärenden i allmänhet, som Hr Nordenanckar afgifvit; likväl skulle jag vid en och annan punkt af hans förslag vilja göra några aumärkntr.
I 2 punkten har Hr Nordenackar föreslagit, att bancovinslen skulle till Riksg.cont. öfverlemnas.
Detta förslag skulle jag endast villkorligt vilja tillstyrka.
Det har nemi. hittills varit stadgadt, att den årliga baucovinst, sora emellan riksdagarne inflyter, skall förblifva till Bancoslyrelsens disposition, för att hufvudsakligen användas till den metalliska cassans förstärkande.
Delta stadgande, om det ock ej fullt utsäger hvad det menar, måste dock innefatta, att
Bancostyrelsen derigenom har erhållit till sin disposition hela den influtna bancovinslen, för alt dermed strypa, i fall bankens silfverfond skulle få ett visst, i bancoreglemts 120 § omnämndt ofördelaktigt förhållande till den utelöpande sedelstocken.
Och om nu 11.
St. utan några vidare föreskrifter blott skulle besluta, att den årliga bancoviuslen skulle år efter är lill Riksg.cont. öfverlemnas, för alt, genom att af Riksg.cont. användas till åtskilliga Statens behof, åter i rörelsen utsläppas, så skulle deraf följa, alt denna Bancofullmäktiges rättighet att indraga ett visst belopp af sedelstocken, om det behöfves, skulle försvinna.
Således vill jag endast sä till vida tillstyrka ett sådant stadgande, som man, vid ordnandet af bankens financer, ställer till Bancofullmts disposition eu denna bancovinst motsvarande summa, hvarmed Bancofullmäktige förpligtas alt, när behofvet så fordrar, draga in sedlar.
I den sista punkten har Hr Nordenanckar föreslagit, alt Bankofullmäktige, vid fråga om inköp af vexlar, skulle få rättighet att förstärka sig med ett par ledamöter, som Bancoslyrelscn skulle äga att tillkalla.
Alt söka kunnige mäns råd i dessa ämnen tror jag väl vara ganska nyttigt, men jag fruktar att denna åtgärd icke gör tillfyllest.
Jag tror, att om man icke gör en helt och hållet ny organisation af bankens Öfverstyrelse, sä skall allt hvad man annars vill föreslå i afseende på en ny reglering af bankens hela verksamhet — och hvaribland, dea vigtiga rättighet, som Hr Lefre'n velat tillägga Bancofullmäklige, att genom tillfällig begränsning eller utsträckning af bankens lånerörelse efter behof öka eller minska sedelstocken, och hvad Hr Nordenanckar i sin nu föredragna motion föreslagit, med annat mera, bör inräknas — icke uppfylla ändamålet.
Så länge Bancostyrelsen är sammansatt, såsom den nu är, af personer, sorn icke behöfva vara financierer, utan kunna vara valde, trenne utur hvarje RiksSt., möjligen blott med afseende ä de politiska meningar som de bekänna, sä kan man af dem icke mycket vänta, för utförandet af deras dock så ytterst maktpåliggande och så synnerligen svåra och ömtåliga förtroendeuppdrag.
Jag tror, alt man borde så inrätta Bancostyrelsen, att man för densamma sökte ut några, säkerligen ganska få, af de personer, som inom landet 1 H. 74 586
Den 26 Augusti. äro kände för att äga särdeles utmärkta financiella och dermed sammanhang ägande kunskaper.
BancoUtsk. gjorde derföre, efter min tanke, bäst uti, att föreslå en fullkomligt förändrad organisation af Bankens nuvarande Öfverstyrelse, i synnerhet i afseende på sältet för dennas bildande.
Detta kan förmodligen icke tillgå på annat sätt, än att BancoUtsk. måste göra upp ett förslag, och låta det inkomma till Consl.Utsk., som i följd deraf skulle anmodas föreslå en förändring af den föreskrift i grundlagen, som handlar om huru Baneostyrelsen af R.
St. skall väljas.
Och jag tror, att man då skulle böra bestämma ett valsätt af Bancofullmäktige, ungefärligen efter samma grunder som den s. k. Tryckfrihetscomiteen nu viiljes, nemi. att en nämnd, sammansatt af de särskilda RiksSlm, valde denna Baneostyrelse.
Derigenom endast skulle man möjligen kunna fä personer så qvalificerade alt de med framgång kunde förvalta ett så vigtig! åliggande, som ett helt lands penninge- och financeväscnde.
Viglen af denna min sednare anmärka., skulle jag önska att BancoUtsk. toge i noga öfvervägande, när, som jag får utbedja mig, hvad jag nu yttrat, kommer alt lill BancoUtsk, åtfölja lie Nordenanckars nu föredragna motion.
Jag bör bekänna, att jag icke tagit notice om Hr Nordenanckars förevar, motion, af den orsak, att, ehuru jag väntar mig att dcu värde talaren, såsom sjelf ledamot af BancoUtsk. ganska grundligt gått till väga, så skulle jag velat förbehålla mig och alla ledamöter, som intressera sig för ämnet, att i ett sammanhang fä se hvad BancoUtsk. föreslår i denna fråga.
Då BaneoUtsk:s ledamöter sjelfva äga rätt alt inom Ulsk. väcka motioner, kan jag icke riktigt göra mig reda för ändamålet, hvarföre den värde motionären här framlrädt med en motion, som gifvit den siste värde talaren anledning att föra discussionen in på fältet af förändringar i conslitutio nen.
Jag säger icke detta såsom ett klander emot Hr Manner skantz’ yttrande, ty jag anser att det står i fullkomligt sammanhang med motionen; och jag har egentligen endast begärt ordet för ali få i prof. förbehålla mig att enskildt yttra mig, när jag får se hvad BancoUtsk. i sin helhet kommer att föreslå, ty jag tror icke att det kan vara nyttigt, hvarken för det ta
Hus eller för de öfriga Stånden eller i allmänhet, all så bitvis disculera hvarje fråga, som hörer till linancerna.
Föredrogs Gr. von Sch wer i n s , Adolph Henning, d. 24 dennes e. m. på bordet lagda motion, om upphörande af portofriheten för tidningar och periodiska skrifter, som genom Postverkets försorg afsändas.
Vi hafva här åter före en motion om grundskattens afskaffande.
En föregule motionär ville utbyta den emot större tullafgifter; den närvar, har åter upp - Den 26 A ugusti. 587 funnit en utväg, som mahanda ingen förut tänkt på, men jag tror dock, alt den i verkställigheten kommer att möta åtskilliga svårigheter, hvarföre det vore önskligt att motionären behagade bifoga några tillförlitliga beräkningar, huru den nya afgift han föreslår skulle svara emot behofvet, om grundskatten, såsom han önskar, afskaffades.
I annat fall lärer, som jag befarar, hans välmenta afsigt i delta hänseende icke lända lill något resultat.
De tidningar som afgå till landsorterna äro redan i dubbelt afseende beskattade.
En afgift erlägges nemi. till Postverkets tjenstemän af 2 r:dr b:co pä hvarje exemplar, och dessutom utgår en stämpelafgift såsom bevillning.
Motionären har föreslagit en tredje, hvilken skulle utgå såsom vanligt postporto, beräknad efter 1 sk. b:co på lodet.
Jag tror att stora svårigheter skulle uppstå vid uppbärande deraf, och han har icke i sitt förslag utvecklat, huru dermed skulle tillgå.
Om lidniugarne skulle charteras och redovisning deraf ske, uppkommc sannolikt ett stort ökadt arbete derigenom för Postverkets tjenstemän.
En enklare utväg hade väl i sådant fall varit att förhöja ehart* sigillatmafgiftcn, men motionären har icke velat detta, emedan denna afgift, såsom han ganska riktigt uppgifver, på grund af Ileg.F. 60 § är af hevillnings natur.
Han har derföre velat införa en annan slags afgift, som också, enligt samma grundlags-§, är bevillning.
Jag hemställer, om han i detta afseende varit lycklig att träffa målet.
Motionären är en varm vän af tryckfriheten i allmänhet och har insett den stora nytta tidningarne medföra.
Jag har denna uppgift af ganska säker hand, ty jag har läst den i sjelfva motionen.
Men den man älskar den agar man; så har åtminstone fallet varit vid delta tillfälle; ty den skatt som motionären föreslagit att läggas pä tidningarne skulle hafva den följd, att de flesta af deni komme alt upphöra.
Någon förlust tillskyndades sannolikt icke derigenom de fä som kunde fortfara.
Deras afsättning klefve måhända ännu större än den för närvar, är, men förlusten stannade hos allmänheten.
Den offentliga discussion af allmänna ämnen som utom representantkammaren föres af tidningarne, anses öfverallt i conslitutionella stater vara nödvändig.
Detta iir tcmligen allmänt crkändl, sä att jag icke anser mig behöfva ingå i någon bevisning derom.
Men skall denna discussion leda lill något ändamål, skall den icke urarta lill allt för stor ensidighet i uppgifter och omdömen, så fordras det att de disculerande ej skola vara alltför få.
Motionärens förslag skulle sannolikt leda till, att hela landsortspressen ginge under, och äfven de af hufvudstadens tidningar, som icke hafva särdeles stort antal prenumeranter för det närvar.
De öfriga som qvarstannade skulle sannolikt föra en ensidig talan, med eller utan afsigt, då ingen funnes på den offentliga discussionens fält att dem vederlägga.