Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett undantag i detta hänseende gjordes äfven af K.
M. sjelf i Dess Propos. vid förra Riksdagen om den s. k.
Prinsregeringen för de, enligt denna, inträdande interimsregenterna. 35 0
Samma undantag vore jemväl iakttaget i det på R.
St:s bord till afgörande vid nästa Riksdag hvilande förslaget till ändring i 39 och 40 §§ Reg:sF:n, hvarigenom Kronprinsen skulle inträda såsom sjelfskrifven Regent, när Konungen för sjukdomsförfall eller reser utrikes.
Jag hade fördenskull önskat, att ett sådant i alla hänseenden lämpligt undantog äfven här blifvit stadgadt och föreställer mig, att detta varit den K.
Proposms mening.
Men då jag numera icke kan hoppas framgång åt denna anmärkning och Const.Ctsk:s tillstyrkande dessutom är forrnuleradt efter Norska Storthingets redan fattade beslut, gifver äfven jag oförändradt bifall till Utsk:s förslag.
Paykull, Joh. Gustaf, anförde skriftligen:
Vid början af denna Riksdag hvilade på Ständernas bord ett grundlagsändrings-förslag, konseqvent upslSIdt till alla sina delar, med ändamål att ställa en K.
Prins i spetsen för RiiisStyrelsen så ofta Konungen sjelf till följd af sjukdom eller andra anledningar var förhindrad att föra densamma.
De bland R. o. Ad., som egnade någon upmärksamhet åt detta ärende, torde påminna sig, att jag så väl genom den reservation, som åtföljde Gonst.Utslus afstyrkande Utlåt, i frågan, som genom de ord jag vid dess behandlande inom Ståndet yttrade, tydligen tillkännagaf min åsigt att en K.
Prins i vissa fall företrädesvis borde ega rätt att föra Regeringen, och denna min åsigt har jag ingalunda förändrat.
Beklagligen vann det omnämnde förslaget icke R.
St:rs bifall och af detta deras, enligt min öfvertygelse, otjenliga beslut skörda vi nu den första pura frukten.
Jag hade önskat förslagets framgång, men på den väg Grundlagen utstakar och icke genom dennas tillfälliga tolkning eller kringgående.
— Det sätt, hvarpå denna sak för närvarande blifvit ämne för Ständernas öfverläggningar, innebär ett sådant kringgående.
Illa skulle jag upfatta mitt kall såsom ledamot af det Utsk., som framför allt eger att vaka öfver Grundlagens helgd, om jag någonsin kunde tillåta mig att antingen med tystnad förbigå eller ock rent af tillstyrka en åtgärd, som jag icke ansåg stå i full öfverensstämmelse med denna lag, och det är en afvikelse derifrån, hvartill syftas såväl i förevide Propos. som i detta Utslcs Betänk, deröfver.
Jag vill icke inveckla saken; jag vill tvertom söka i möjligaste måtto förenkla densamma.
Frågan är icke här om det förhållande, hvari RiksAkten står till Reg:sF:n, utan frågan är helt enkelt: ega Ständerna genast, sedan en Konung så allvarligt in sjuknat, att han ej befattar sig med Regeringsärendena, rätt att i afseende på Rikets Styrelse förordna huru de för godt finna?
Härom innehåller RiksAkten icke ett enda ord, utan man har endast och allenast RegisFkn att hålla sig tiil.
Men 91 och 92 §§ stadga att Sländerne icke ega denna rätt förr än Konungen, till följe af bortovaro eller sjukdom, i mer än 12 månader sig icke med Styrelsen befattat.
Vill man nu, innan denna termin t i 11 - ändalupit, företaga sig att på sätt man för godt finner förordna om regeringens förande, kan man omöjligen, om man vill vara Den 23 September f. m. 311 rätt uprigtig, dertill upgifva något annat skäl, 8n att man anser det nyttigt.
Vid närmare skärskådande af den K.
Proposm finner man också deruti en strof, som synes mig icke otvetydigt utvisa att sjelfva Föredraganden måste i grunden varit af samma tanka i afseende på tiden, inom hvilken en godtycklig regering kan af Ständerne tillsättas.
Denna strof lyder sålunda: »Med afseende härå och då vårt hälsotillstånd som de nyttigast finna, hafva Vi etc.»
Det torde vara svårt att förneka alt denna strof innebär ett erkännande af Ständernas pligt att afvakta den lagligen bestämda tiden. —■
Hvad är det då som egentligen skall förmå oss att nu tillstyrka en lagstridighet?
Jo! att saken anses nyttig.
En annan gång kommer ett nytt grundlagsvidrigt förslag, som också af dåvarande Styrelse anses nyttigt.
Det tillstyrkes och antages —• och så allt framgent.
Men på detta sätt skulle Grundlagen endast bli en lekboll för Riksdagspartiernas hugskott och icke den orubbeliga grundval, hvarpå Statens säkerhet hvilar.
Skulle man antingen af parti-åsigter, af fruktan, af tillgifvenhet eller andra tillfälliga bevekelsegrunder låta hänföra sig, kunde lätt nog det ena bladet efter det andra bortrifvas ur vår Grundlag, tilldess icke mer deraf återstode än som lämpade sig efter despotismens eller folkyrans önskningar.
Onder oroliga tidskiften, då t. ex. den ena Statsmakten genom ett envist vidhållande af, ett olyckligt politiskt system störtat land och rike i ett haf af elände, då kan den tvingande nödvändigheten rättfärdiga en afvikelse ifrån Grundlagens bud, men att midt under det djupaste lugn, så i afseende på inre som yttre förhållanden, med vett och vilja i denna Grundlag öfverkorsa en mening som för tillfället anses obeqväm, sådant är vanvördnad för gällande
Statsförfattning och ett farligt efterdöme för framtiden, innebärande vida större vådor än dem, hvilka man nu önskar undvika.
Jag känner lifligt det stora obehaget att, under närvarande förhållanden, för brister i form, nödgas afstyrka en sak, som eljest vore god och riktig, men då jag icke kan dagtinga med min öfvertygelse, måste jag yrka afslag på Betänkandet.
Min afsigt kan inga lunda vara att genom en advokatorisk deduktion söka gendrifva de skäl, som här blifvit anförda mot antagandet af Const.[Jtsk:s Betänk.
Jag är lika angelägen som någon annan om grundlagens helgd, och om jag i denna båga har en oriktig öfvertygelse, så ligger orsaken dertill i min bristande upfattning.
Men jag måste förklara, att jag hvarken af hvad här blifvit yttradt, eller af hvad inom pressen blifvit anfördt, kommit till den öfvertygelsen att våra Grundlagar på minsta vis blifvit förnärmade genom antagande af detta Betänk.
Mig förekommer detta fall . såsom ett helt och hållet eget, som grundlagsstiftaren icke förutsett och för hvilket han ingenting stadgadt.
Grundlagen föreskrifver huru förhållas skall, när Konungen under 12 månader varit af sjukdom hindrad att föra RiksStyrelsen, det åligger då den sammanträdda Interims - 312 Den 23 September f. m.
Regeringen alt kalla Ständer och Stortbing för att afgöra, huru med RiksStyrelsen skall förfaras.
Nn inträffar, M. Hrr! att K.
M. sjelf förklarat sig till följd af sjukdom icke kunna föra regeringen under en tid af minst 12 månader, d. v. s. K.
M. har afsagt sig styrelsebesväret under minst 12 månader.
AI. har upfyllt lagens bud genom sammankallande af InterimsRegeringen, men bar tillika antydt R.
St:r att då de nu voro samlade, så behöfde de icke särskildt sammankallas.
Frågan befinner sig i precist samma stadium som om InterimsRegeringen, efter att hafva fört styrelsen i 12 månader, hade till följe af Grundlagens bud sammankallat Ständerna. K. M. föreslår Ständerna att, emedan de äro samlade, genast begagna sig af sin rätt, att med, afseende på Styrelsen fatta det beslut de nyttigast finna, och föreslår dem att updraga RiksStyrelsen åt H. K. II.
Jag hemställer om man med skäl kan säga, att Grundlagens ordalydelse härvid på minsta sätt förnärmas.
Är det ens tänkbart att InterimsRegeringen skulle afsluta denna Riksdag, för att efter 12 månader sammankalla en annan, som egde besluta, huru med RiksStyrelsen skulle förhållas?
K. M. har sjelf sagt, att han på 12 månader icke kan föra Regeringen, då skulle inom denna tid Ständer och Storlhing ånyo sammankallas, landet belastas med ökade riksdagskostnader, utom en mängd andra olägenheter, som deraf skulle blifva en följd.
Min öfvertygelse är, att hvar och en bör söka bevara Grundlagarnas helgd, och att äfven deras ordalydelse bör läggas till grund för tolkningen, der sådant kan komma i fråga, men vid detta tillfälle kan jag icke inse att man begår minsta oriktighet i Grundlagarnes tillämpning.
Jag är ledsen att vara af olika tanka med min vän Hr
Dalman, men han har yttrat en betänklighet dervid alt Const.Utsk. öfverskrida K. M:s Propos. och föreslagit, att man skulle updraga Styrelsen åt II. lv. H.
Kronprinsen »med full konungslig makt och myndighet».
För min del anser jag
Utslcs förslag vara ganska välbetänkt; ty annars skulle under en tid, hvars längd vi beklagligtvis icke kunna beräkna, alla embeten komma att tillsättas på förordnande.
Litet hvar känna vi de olägenheter som upstå, om ett större antal tjenstemän endast äro tillförordnade, och då böra vi väl ej sjelfva fatta ett beslut, hvarigenom ett sådant förhållande skulle upkomma.
På alla dessa grunder hyser jag sjelf ingen betänklighet vid att bifalla Constit.- Utsk:s Betänk., och jag tillstyrker R. o. Ad. att äfven bifalla detsamma.
De Geer, Louis Gerh.:
Jag begärde ordet endast med anledn. af Hr Dalmans yttrande, att Const.Utsk. skulle hafva föreslagit en förändring i K. AI:s Propos. genom att tillstyrka R.
St. att updraga Regeringen åt H. K. H.
För min del anser jag, att Utsk. dermed endast förtydligat meningen i den K Propos.
Konungamakten är bestämd i Reg:sF:n, och den enda inskränktare konungamakt som omtalas är den, hvilken i 39 § tillägges Stals Rådet, då det i Konungens ställe för regeringen med all den rätt, Den 23 September f. m. 313 som Reg:sF:n Konungen tillägger, dock med vissa undantag.
Då nu K. M. föreslagit att Kronprinsen skall föra Regeringen ulan dessa undantag, så måste deraf följa, att han skall regera med full konungslig makt och myndighet.
Afven ulan att hafva åhört de yttran den, som här blifvit afgifna, kunde man förutse den utgång frågan skulle få hos R. o. Ad. med de tänkesätt, som i allmänhet här äro rådande.
Således, ehuru jag för min del anser de åberopade vådorna af att föra RiksStvrelsen på samma sätt som förra gången II.
M. Konungen var sjuk, icke vara så stora, som de från åtskilliga håll blifvit framställda, så kan det icke falla mig in att söka inverka på någons öfvertygelse i motsatt anda, eller att icke rätta mig efter den bekanta satsen: »plurima vota valent».
Men förutskickande detta tillkännagifvande, kan jag dock icke godkänna det raisonnement, hvarpå Utsk. grundat sitt tillstyrkande af förslaget.
Jag skulle heldre sett att Utsk. fotat sitt raisonnement på några andra grunder, hemtade från nyttan och nödvändigheten af att afvika från gällande lagstadganden.
Det lärer icke kunna nekas, att om Reg:sF:n här skulle tillämpas utan all inverkan af RiksAkten, så hade vi endast tvänne §§ att rätta oss efter, nemi. de välbekanta 40 och 92 §§.
Den 40 § säger: »Blifver
Konungen så sjuk, att Han icke RegeringsÄrendena vårdar, förvalte StatsRådet Styrelsen», och den 92 g säger: att om 12 månader förflutit, under hvilka Konungen af sjukdom varit hindrad att sig tued RegeringsArenden befatta, då skall StatsRådet sammankalla Ständerna för att förordna om Styrelsen.
Constit.- Utsk. har såsom en slags motsats till Grundlagens bud: att den skall tolkas efter ordalydelsen, förklarat alt denna ordalydelse skall vara sådan som vetenskap och sundt förnuft stadfästa densamma.
Om vi endast hade att rätta oss efter Svenska Grundlagen, så tror jag verkligen att vetenskap och sundt förnuft stå i full öfverensstämmelse med ordalydelsen, och att det icke vore möjligt att tolka Grundlagen annorlunda än den enligt ordalydelsen och gällande språkbruk lyder.
Ett annat förhållande har likväl inträdt genom föreningen med Norrige.
Då K. M. vid 1815 års Riksdag till Ständerna öfverlemnade Norska Grundlagen, yttrade K.
M. bland annat följande, som jag tager mig friheten upläsa ur Utslcs Betänk.: »Det nya förhållande, hvaruti Sverige kommer att befinna sig med Norrige, kunde icke förutses vid den tidpunkt, då grunden lades till Rikets närvarande Reg:sF.
Detta förhållande står ej heller i ett så omedelbart, sammanhang med Sveriges inhemska Statsförfattning, som hvarje annat förslag, endast syftande på inre styrelsen.
Att således, j sednare fallet, bryta de former Grundlagarne föreskrifva, vöre, för dessas bestånd, lika så vådligt, som det törhända vore oförenligt med deras natur, att, i förra fallet, ej medgifva en vidsträcktare tydning än den, som från deras stränga ordalydelse kan hemtas. —•
Det är Rikets förändrade yttre ställning, som nödvändigt bör påkalla och äfven vid denna Riksdag tillvägabringa en jemkning i Grundlagarne, i 314 Den 23 September f. m. den mån desse stå i sammanhang med den nya yttre ställningen».
Ordalagen i detta K.
M:s yttrande äro vigtiga, derföre att de tydligt angifva de motiver, som föranledde R.
Str: att antaga RiksAkten.
De antogo den under förutsättning, att det icke skulle medföra någon rubbning i Grundlagarnes helgd med afseende på hvardera Rikets slyrelse, och enligt min tanka betraktade sig R.
St:r vid detta tillfälle såsom en constituerande församling, berättigad att undantagsvis fastställa en lag, som skulle stå vid sidan af Svenska Grundlagen, och hafva gällande kraft vid de fall, då det var nödvändigt att rätta sig efter de. förändrade förhållanden, som inträdt genom föreningen med Norrige.
Jag antar således den förutsättning, som Utsk. gjort i detta afseende, men kan icke komma till annat resultat än att det just var med anledn. häraf som stadgandet ang:de InterimsRegeringen upkom.
Då vidare 1815 års
Ständer endast undantagsvis i denna punkt betiaktade sig såsom constituerande, så vill jag endast undantagsvis antaga hvad som Frih. De Geer i sin reservation åberopat, nemi. att derest någon motsägelse skulle finnas emellan Svenska och Norska Grundlagarne angtde unionsförhållandena, så bör Norrige» Grundlag efter vanlig lagtillämpning följas.
De paragrafer i Norska Grundlagen, som kunna hafva tillämpning på nu förevarande fall, äro 39 §, som lyder: »Dör Konungen, medan Thronföljaren ännu är omyndig, skall Norska och Svenska StatsRådet genast sammanträda, för att gemensamt utfärda kallelse till Storthing i Norrige och Riksdag i Sverige»; 40 §: »Intill dess bägge Rikenas Representanter äro församlade och hafva förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett, af lika antai Norska och Svenska ledamöter sammansatt, StatsRåd förestå Rikenas Slyrelse, med iakttagande af dessas ömsesidiga Grundlagar.
Den Norske och den Svenske StatsMinistern, som hafva säte i förenämnde sammansatte Råd, skola draga lott, om hvilkendera derstädes skall föra ordet». 41 g: »De i föregående 39 och 40 §§ gifna föreskrifter skola äfven ega rum, då det, till följe af Svenska Reg:sF:n, tillkommer Svenska StatsRådet att, i egenskap af sådant, föra Regeringen».
Nu hafva de som vilja afvika från praxis och Grundlagens föreskrift, och updraga Styrelsen åt Kronprinsen, icke allenast såsom skäl anfört obeqvämligheter och svårigheter af en 12 månaders InterimsStyrelse, . utan de hafva äfven ifrån detta biskäl, som Grundlagen icke kan vidkännas, velat leda sig ända derhän att Regeringens updragande åt Kronprinsen skulle vara fullt enligt Grundlagen.
De hafva af 41 §:n velat draga den slutsatsen, att det vore StatsRådets skyldighet att genast sammankalla Ständerna, när StatsRådet till följe af Konungens sjukdom förde Regeringen, de hafva nemi. satt denna fråga i analogi med det fall, då Konungen dör medan Thronföljaren ännu är omyndig.
Dessa paragrafer kunna likväl med lika skäl tolkas på det sätt att 39 § endast innehåller föreskrifter för det fall att Konungen dör, och att 40 § endast har afseende på sjelfva formationen af Svenska och Norska StatsRådet.
Häraf synes, att det 'verkligen finnes en tvetydighet i Norska Grundlagen; ty den ena meningen kan vara
Den 23 September f. m. 315 lika riktig som den andra.
De som grunda sin åsigt på en analogi kunna omöjligt säga: endast vår mening är den rätta, och de som säga att 40 § endast innehåller en föreskrift med afseende på SlatsRådets formation kunna äfven sägas hafva orätt, emedan 40 § börjar med orden: »Intill dess begge Rikenas Representanter äro församlade».
Jag säger således att. man hvarken för den ena eller andra åsigten kan åberopa en oförtydbar ordalydelse, och vid sådant förhållande, då dessa paragrafer äro tvetydiga, så måste man, för att icke behöfva stadna vid det subjectiva, söka skaffa sig något objectivt stöd för sitt omdöme.
Men af sådana objectiva stöd hafva vi flera.
Paykull har i sitt yttrande vidrört ett, nemi. följande strof ur K. M:s Propos.: »Med afseende härå, och då Vårt helsotillstånd, enligt läkarnes intyg, icke medgifver
Oss att åt RegeringsArendenas vårdande egna Väre omsorger under minst ett år, eller den tidrymd, efter hvars förlopp de förenade Rikenas Grundlagar, i händelse
Konungen under så lång tid är af sjukdom hindrad att med Regeringen sig befatta, öfverlemnat åt R.
St. och Storthinget att taga den författning om riksstyrelsen, som de nyttigast finna, håfve Vi etc.»
För mig är det svårt att fatta annat än att då Konungen här talat om de förenade Rikenas Grundlagar i pluralis, så har Konungen dermed sjelf erkänt att InterimsRegeringen enligt Grundlagarne bör sammanträda.
För det andra har K■ M. verkligen sammankallat InterimsRegeringen, hvilket K.
M. icke hade behöft göra, såvida K.
M. icke ansett att R.
St. genom Grundlagarne voro förhindrade att genast fatta beslut i saken.
För det tredje har sedan 1815 InterimsRegeringen flera gånger verkligen sammanlrädt och under längre tid skött RiksStyrelsen.
Örn man icke allmänt ansett detta vara Grundlagens mening, så hade naturligtvis IriterimsRegeringens verksamhet inskränkt sig till att genast sammankalla R. St:r
För det fjerde hafva R.
St:r sjelfva uttalat sin åsigt med afseende på Grundlagens mening i denna fråga på det sätt att R.
St:r förklarat en propos. ang:de RiksStyrelsens updragande åt II. K. H.
Kronprinsen för det fall, sorn nu är i fråga, böra hvila till afgörande vid nästa Riksdag.
Då således en talare på förmiddagen yttrat, att Grundlagen har en förnuftig och en oförnuftig ordalydelse, och att de som med honom äro af olika mening hafva ett oredigt begrepp om 92 § Reg:sF:n, så har han med detsamma uttryckligen påstått, att K. M. och Regeringen, då de i sin propos. tala om de förenade Rikenas Grundlagar, som ock föregående Ständer genom det sätt, hvarpå de tillämpat Grundlagen, och nuvar:de
Ständer, då de förklarat denna fråga böra hvila till nästa Riksdag, visat sig hafva oredigt begrepp om 92 § Reg:sF:n.
Om man detta oaktadt nu är så angelägen att både afvika från förut varande praxis och tolka Grundlagen på annat sätt än förr, så skulle jag för min del anse det vara villa nyttigare för framtiden, om Utsk. erkänt detta rent ut, i st. f. den något sofistiska deduction, som här blifvit framlagd.
Jag vill icke inlåta mig i vidlyftigt afhandlande af frågan : huruvida det hade varit vådligt att låta den hittills gällande praxis fortfara, en våda, som efter min 316
Den 23 September f. m. öfvertygelse är belt och hållet inbillad, men jag kan icke underlåta att såsom min enskilda tanke yttra, att Grundlagen, detta palladium för vår frihet och sjelfständighet, skulle för framtiden vunnit i helgd, om man, oaktadt de obeqvämligheter, som kunna vara förenade med en 12 månaders InterimsRegering likväl hållit fast vid den mening, som Statsmakterna hittills ansett Grundlagarne innebära, i st. f. att såsom nu söka borlräsonnera densamma med så svaga och ohållbara skäl som man nu vill göra gällande.
Jag kan slutligen icke undgå att förklara det man åtmin stone bordt kunna fordra att den Konungens Rådgifvare, som i sisth Februari ang:de samma sak yttrade sig i motsatt syftning, i StatsRåds-prot. något närmare redogjort för de motiver, som föranledt honom att förändra öfvertygelse och tillstyrka den K. Propos. Gr. Frölich, David:
Jtg har mycket tvekat, om jag skulle yttra mig i denna fråga, hvilken redan flera veckor varit föremål för debatter i tidningarne, men ehuru jag kommit till det egna preddtament, att jag anser mig böra sluta upp med att befatta mig med offentliga ärenden, så kan jag likväl icke iakttaga tystnad i en fråga, som helt naturligt för tanken tillbaka på de debatter som egde rum, när fråga var om de grundlagsändringar K.
M. vid denna och föregående Riksdag föreslagit.
Min åsigt skiljer sig betydligt såväl från den, som blifvit uttalad af pressen, som från de, hvilka inom RiksStånden funnit förfäktare.
Man har ifrigt sökt utleta Grundlagens mening, och då detta i denna frågan icke var så lätt, så bar man sökt sammanställa alla på denna fråga tillämpliga paragrafer på så sätt, att den ena paragrafen qvadrerade med den andra, och så att man kunde draga en generel slutsats, för hvilken man hade stöd i alla paragraferna.
Detta kunde likväl icke gå på den strängt juridiska vägen,' hvilken jag tillfölje af min från ungdomen inhemtade juridiska bildning alltid sökt följa, och efter det allvarliga studium jag på sistone gjort af våra Grundlagar har jag kommit till den öfvertygelsen att om man vill strängt juridiskt tolka Grundlagarne, så kan man icke bifalla K. M:s Propos.
Detta är min uppriktiga mening om saken, men deraf följer ingalunda att jag skulle vilja motsätta mig det förslag, som nu är i fråga.
Flnligt min upfattning är Grundlagen dels en samling af så beskaffade principer, som måste ligga till grund för hvarje konstitutionelt samhälle, och dels en mängd föreskrifter, som icke äro annat än godtyckliga satser, hvilka just utgöra det ofullkomliga i våra Grundlagar.
Ti 11 följe af denna åsigt har jag kommit till den öfvertygelsen, ått då fråga är om en afhandling mellan Konungen och folkets representanter, såskall man icke tolka Grundlagen strängt juridiskt, utan fastmera rätta sig efter de allmänna grundsatser, hvilka egentligen bordt utgöra Grundlagens enda innehåll.
De åter, som strängt och juridiskt hålla sig vid grundlagsparagrafen, skola ovilkorligen stanna på denna stötesten, och för några veckor sedan yttrade såväl ett StatsRåd som många andra hö’ga auktoriteter att de tviflade om man med bibehållande af Grundlagens helgd kunde samtycka, men Deu 23 September f. m. 317 »la force des choses» tvingade dem att se till, om det ändå icke kunde gå an att bifalla.
Afven med fara att man skulle anse mig vilja förneka den helgd, hvari Grundlagen bör hållas, får jag öppet förklara, alt jag icke har någon vördnad för det reglementariska och det öfverflödiga stipulerande, som finns i våra Grundlagar, så högt jag än skattar de principer, som der äro nedlagda, genom hvilka folkets och regeringens rättigheter bestämmas, och hvilka måste hållas i helgd, såvida samhället skall ega bestånd och trefnad.
Redan för 30 år sedan — jag ser ännu här en aktad ledamot, som då innehade Hr Gr. o. Landtm:s plats — förklarade jag, uti mina från trycket utgifna grundlagstolkningar, att jag icke ansåg något sundt förnuft finnas i den 83 §, som före skref att Grundlagen skulle tolkas efter ordalydelsen.
Denna paragraf har qvarstått allt sedan Grundlagen stiftades, man har hyst en slags fruktan för att vidröra hvad man ansåg vara ett palladium för grundlagen, eller för det egentliga palladium.
Man skulle icke få tolka annat än Grnndlagen och likväl har sedan den tiden funnits många tolkningar der man satt Grundlagen åsido, när frågorna varit af en starkare natur än vördnaden för lagen, och, säger jag, detta med rätta.
Först och främst får jag med historien till hjelp förklara att af de papperskonstitutioner, som under sednare tiden blifvit förfärdigade, har ingen uplefvat längre tid än vår Grundlag, d. v. s. 50 år, med undantag af den Engelska.
Och hvarföre just den Engelska?
Jo derföre att denna icke är pappersbruk, derföre att grundlagsstadgandena der äro af den enkla beskaffenhet att de insupas med modersmjölken, och jag säger att af den nu lefvande Engelska generationen finnes högst få, som någonsin sett det tryckta original, som innehåller Engelska Grundlagen.
Det behöfs icke, ty de få veta från det de börja tänka, hvilka de oryggliga sanningar äro, som de kalla sin Grundlag, och derefter lefva de.
En af dessa sanningar är, att när det icke är fråga om att uphäfva dessa sanningar, så måste Konungen och folkets representanter ega full rätt att vid hvarje fall fatta det beslut, som de anse vara nyttigast för landet.
När man besinnar alla de tydningar, som blifvit försökta inom och utom detta rum, så kan man icke lösgöra sig från den tanken att skulden till allt detta ordande, den ligger hvarken i någon benägenhet hos Regeringen, eller ännu mindre hos folket, att bryta mot Grundlagen genom framställande af förslag, som innefatta dess kränkning, utan den ligger i sjelfva Grundlagens natur.