Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När hon vände sig om på tröskeln, satt han med händerna hårdt tryckta mot ögonen, försänkt i tankar eller drömmar.
Den Mazèrska katastrofen, länge förutsedd och förespådd, väckte, när den inträffade, stor bestörtning, mindre i affärsvärlden än i den societet, de båda makarne tillhörde.
Isynnerhet diskuterade damerna ifrigt, »hur Clara skulle taga det», och sedan några af de allra intimaste varit uppe hos henne för att kondolera, blef det allmänna utslaget, att hon tog det »storartadt».
Hon hade redan förhört sig om en anspråkslös våning på fem rum och med mycket få bekvämligheter någonstädes på en af smågatorna i ett alldeles nytt kvarter.
När hon talade om denna inskränkning, sade hon uttryckligen, att det inte alls behöfde bli otrefligt, fast det var smått.
Hon skulle ha det vådligt enkelt men så stiligt och nätt.
Ungefär så måtte Marie-Antoinette talat om Petite Trianon, och det var till och med inte utan, att Clara för ögonblicket gjorde ett par af väninnorna litet afundsjuka.
— Man kan ju aldrig få de här förfärligt stora våningarne så förtjusande som de små!
— Nej, de skulle naturligtvis inte ta’ med sig några af sina fina möbler.
Clara nämnde det, som om detta varit uteslutande beroende af eget godtycke.
Nåja, några af hennes älsklingssaker och smycken skulle bli inropade för hennes räkning, det hade hon redan fått löfte om.
— Så vackert af henne att taga det så och inte klaga och vara förtviflad, sade väninnorna.
— Hvarför skulle hon vara förtviflad?
Det svåraste var att hålla uppe couraget hos Hugo.
Han var förfärligt nedslagen, stackare, men det var ju inte hans skuld, att det var så dåliga tider.
Tänk, hvilka firmor, som gått omkull bara på de sista åren!
Och Clara räknade upp en hel del af stadens gamla, fina namn, hvilka hennes åhörarinnor i så många år varit vana att associera med högt lefnadssätt, mecenatskap, stora donationer etc., att de, innan de reflekterade öfver, hvad frågan egentligen gällde, hade en förnimmelse af, att det egentligen låg något distingueradt i att Mazère’s »voro med».
Det var inte utan, att Clara kände något liknande.
Allt nytt, och isynnerhet allt nytt, i hvilket hon var medelpunkt och spelade en roll, hade något lockande och pikant för henne.
Detta var ovedersägligen något nytt, och så voro de, som sagdt, i så ofantligt fint sällskap.
— Kära du, alla människor ha gjort konkurs i år, tröstade hon fru Henrika, som kom upp alldeles hopplös efter en genomvakad natt, under hvilken hon legat och försökt fundera ut, hvad Clara i Herrans namn skulle ta’ sig till för att att hjälpa till att försörja sig och barnen.
Detta, att vännerna i allmänhet och systrarna i synnerhet försökte »ställa» för henne, irriterade Clara mer än allt annat.
Nej, hon ville visst inte ta’ inackorderingar eller baka småbröd eller öppna en syatelier med barnkläder som specialitet, hvarför inte lika gärna proponera, att hon skulle skrifva böcker eller ge pianolektioner?
Att Henrika skulle vara beställsam och i sitt esse, när det gick emot för andra, var lätt att förutse, och att Eleonore skulle försöka arrangera systerns framtid i öfverensstämmelse med egna högre vyer, var oundvikligt men inte roligare för det, som Clara uttryckte sig.
— Eleonore är värre än tjugo konkurser, anförtrodde hon sin man, då systern gått.
Eleonore hade uppträdt som den förfördelade.
Visste Clara, hur mycket Konrad förlorade på hennes man?
Inte, nå, då skulle hon berätta det.
— Kors så mycket, utbrast Clara.
Men han är väl inte den ende, tillade hon filosofiskt.
— Den ende!
Och Eleonore uppräknade med skoningslös samvetsgrannhet en hel del stora köpmän, som förlorade på Mazère, och en hel del mindre, som han »drog med sig».
— Du får för all del vara försiktig, Clara, tillade hon.
Ni måste inskränka er på allt möjligt sätt och framför allt få du och barnen akta er för att gå så elegant klädda på gatorna, det väcker ondt blod, kan du väl förstå.
Du har ingen aning om, hvad folk anmärker.
Och så får du försöka taga dig till något.
Henrika och jag vilja gärna bistå dig med råd och dåd.
— Tack skall du ha, råd har jag fått tillräckligt.
Hvad tror du, du skulle kunna taga dig till, om du blefve fattig?
— Tusen saker, sade Eleonore med öfvertygelse.
— Det tror du bara, inte en, som du skulle kunna lefva af.
Du kan göra öfver med pengar, det kan du.
Man talar om, att du har ett utmärkt ställ på ditt hus, det kan så vara, men din praktiskhet är inte billig.
Så där ja, nu kommer Hugo. Du får inte göra honom ledsen, det säger jag dig, det är nog synd om honom ändå, så plågad som han blir på alla håll och kanter.
— Nå, det är förskyldt.
Mazère kom in, hans utseende var prägladt af en besynnerlig blandning af nedslagenhet och viktighet.
Han stannade i dörren, när han såg Eleonore rak och charmant sitta i soffan och hålla domedag.
— Precis som
Jerichos murar, sade han i dystert högtidlig ton, sedan han hälsat på henne.
— Hvad menar du? frågade hon skarpt.
— Allt störtar tillsammans öfver ens hufvud, det ena är inte likt det andra.
— Jag tycker tvärtom det varit mycket för likt.
På Götha kanal
FÖRSTA BREFVET.
Min kära, snälla Ninni!
Du, som ännu icke sluppit från pensionen, vet icke huru det käns då man för alltid lemnat den.
Men jag, som slutat tröska med den s. k. bildade verldens alla språkläror, hackat igenom wiener-methoden, klottrat ner ristals med papper till kria-skrifning och mera dylikt, jag vet huru genomlycklig man är efter att ha utstått alla dessa vedermödor och betraktas och behandlas som en riktig menniska; eller, med andra ord, såsom fullvuxen flicka.
Du, stackars barn, har ännu trehundrade och sextiofem dagar att lefva, innan du kommer så långt.
Om jag undantager saknaden efter dig och några af kamraterna, tror jag bestämdt att den dag då min styfmor hämtade mig ur fröken R–s »edukationsinstitut» i Stockholm var den fröjdefullaste i mitt lif.
Aldrig hade mitt barndomshem, det vackra Widingesjö, förefallit mig så underskönt, som då jag efter två timmars åkning helsades der af min far.
Min förtjusning var så stor, att jag till och med fann Johans utseende mindre obehagligt än förr.
Du minnes väl Johan, som jag så många gånger talat om? min fars f. d. myndling, medicine kandidat, mäkta rik och son till aflidne banko-kommissarien Lundström (ett nedrigt namn), min fars bästa vän.
Allt ifrån Johans barndom och min födelse hade våra fäder uppgjort, sig emellan, att vi skulle blifva ett par.
De glömde likväl att taga mitt medgifvande med i räkningen!
Så långt jag kan erinra mig, har Johan varit den förargligaste och retsammaste karlmenniska på jorden; men när jag nu kom hem, efter fullbordad uppfostran, föreföll mig allt så solljust, att jag till och med glömde min antipathi för Johans långa näsa, långa hals och långa armar.
Det var icke heller att undra på.
Pappa såg så betagen ut i sitt enda barn och min unga styfmor var så blid.
Hon menade att Widingesjö nu skulle blifva riktigt trefligt, då hon i mig fick en vän och ett kärt sällskap.
Begriper du, i din oerfarenhet, hvad det vill säga att af ett tjuguåtta års fruntimmer betraktas som vän?
Jag hade varit i hemmet omkring en vecka, då mamma en afton yttrade till mig:
– Hvad skulle du, min lilla Maria, tycka om att få göra en resa till Strömstad?
Hon frågade hvad jag skulle tycka derom!
Fanns det då mera än ett man kunde tycka, nämligen att det skulle blifva utomordentligt, förtjusande, gudomligt roligt.
Jag som aldrig rest annat än mellan Widingesjö och Stockholm, det vill säga knappa två mil, som aldrig färdats på andra ångbåtar, än de små som gå till Djurgården, aldrig varit i en jernbanskupé eller tillbringat natten i en ångbåtshytt.
Det vore ju att upplefva någonting spritt nytt.
Jag skulle få se Bohuslänska skärgården och dervid erinra mig »Rosen på Tistelön» och »Enslingen på Johannisskäret.»
Mins du hvilka floder af tårar ni gräto, när ni i smyg slutade dessa gudomliga romaner?
Mitt svar behöfver jag icke upprepa.
Det innehöll naturligtvis att jag skulle blifva den lyckligaste af alla lyckliga menniskovarelser.
Mamma sade då, att hon verkligen ämnade förskaffa mig denna oerhörda lycka, och hon tillade:
– Mitt bröst är klent, läkarne hafva föreskrifvit ett par månaders vistande vid vestra kusten och din far skall säkert icke neka mig ditt sällskap.
Jag kastade armarne om hennes hals och Gud vet om jag icke grät i förtjusningen; ty då min styfmor önskar en sak, då är den äfven afgjord.
Redan samma afton blef min resa beslutad mellan pappa och mamma.
Ett förfärligt sömmande och fäktande började derefter.
Jag fick vackra hattar, schalar och mantiljer.
Det var minsann en annan uppsättning, än den som bestods i pensionen.
Ändtligen var allt i ordning och dagen för packningen inföll.
Jag var sysselsatt att profva min bästa hatt af ljusblå crepe, du, med hvita blommor, och tänkte just lägga ner den, då Johan inträdde, och det just som jag skulle kasta den aldra som hastigaste och sista blick i spegeln.
Johan hade under hela vår arbetsbrådska varit försvunnen.
– Kors hvad du ser hygglig ut i den der hatten, utlät sig Johan.
Hygglig, kan du tänka dig något trivialare uttryck?
Jag tog också genast af mig hatten och lät honom förstå, att jag aldrig hört det jag haft ett ohyggligt utseende.
Han sökte visserligen blidka mig, men det var icke någon lätt sak.
Jag förklarade slutligen att af alla de behag jag väntade af min lustfärd, var det att slippa se honom ingalunda det minsta.
Kan du föreställa dig hvad den figuren då svarade?
Ingenting mer och ingenting mindre än att han ämnade följa med till Strömstad.
Han var ytterst klen och svag, han, den tre alnar långa karlen, med en rygg så bred, som en inkörsport, plågades af ett svårt hjertlidande, och så hade han gikt i venstra foten, rheumatism i högra armen och Gud allena vet hvar han icke hade ondt.
Jag kände mig så retad af hans sjukdomar, att jag sprang in till mamma och beklagade mig öfver honom.
Hon skrattade och fann naturligt, att min blifvande fästman ville ledsaga mig.
Om jag kunnat försättas i dåligt lynne, visst fanns det nu anledning dertill; men resan, med allt hvad jag under den skulle komma att upplefva, gjorde att jag snart glömde min förtret.
På eftermiddagen foro vi från Widingesjö.
Vi skulle stanna i Stockholm en eller ett par dagar hos mammas föräldrar, kamrer Hagmans.
Den sjette Juni på aftonen gjorde vi vårt inträde i deras boning i Kungsbacken.
Min styfmors enda bror var der.
Han hade dagen förut kommit från England, der han vistats alltsedan min fars bröllopp, då jag såg honom första och enda gången.
Ingeniör Carl
Hagman är tjugufyra år, lång och blek, med svart hår och svarta ögon.
Han begagnar pince-nez.
Efter en timmes förlopp hade vi gjort bekantskap och jag kände mig genast mindre väl stämd emot honom, emedan han blef en orsak till att vår resa från Stockholm uppsköts två hela dagar.
Under dessa talade Carl icke om något annat än huru vackra östgöthaflickoma voro, emot alla andra i hela Sveriges rike.
Sedan påstod han sig vara min onkel och tyckte att jag borde nämna honom så.
Onkel åt en tjugufyra års yngling, som visserligen hade varit ända till England; men som kanske icke derför var klokare, än jag skulle vara efter min återkomst från Strömstad; nej, jag tackar, bättre jugement än så hade Maria Ahlrot.
Han fick heta Carl rätt och slätt.
Sista dagen vi voro i Stockholm uppstod en tvist angående vår resa, hvilket som vore bäst, att fara med ångbåt till Göteborg eller gå med jernbanståget.
Mamma ville resa kanalvägen, men Johan påstod att det var den komplettaste galenskap, och pappa sekunderade honom.
Carl höll med sin syster, och menade, att då jag aldrig sett Götha kanal, det väl förtjenade att jag fick göra det en gång.
Johan förifrade sig och sade att icke någon af god ton reste annat än på jernväg till Göteborg.
Min far ordade om dårskapen att ligga två dygn på sjön, då man kunde göra resan på tolf timmar, och Johan kunde det aldrig hända annat än att han reste på jernväg.
– I så fall, utlät sig min styfmor, gå vi miste om ditt sällskap, efter som jag redan köpt ångbåtsbiljett för mig och Maria.
Vi få väl trösta oss med Carls sällskap.
Jag har alltid tyckt mycket om min styfmor, men nu gjorde jag det i ännu högre grad.
Hade icke Carl med sin afskyvärda pince-nez varit närvarande, så hade hon fått en riktig omkramning.
Klockan fem på eftermiddagen satte vi oss i den vagn som skulle föra oss till ångbåten.
Vid Riddarholmshamnen var fullt af folk.
Der trängdes och skuffades man omkring landgången till fartyget.
Däcket var packadt med menniskor.
En hel legion af vänner och bekanta till min styfmor hade samlats för att säga henne farväl.
Jag blir yr i hufvudet, bara jag tänker på alla dessa menniskor, som slogo en ring om oss.
Hvilken massa af handtryckningar och kyssar utdelade icke min styfmor till höger och venster, under det pappa och Carl drogo försorg om att våra saker kommo ombord.
Efter en allvarlig uppmaning af min far, lyckades det mamma att komma ifrån sina vänner och ombord.
Jag var så hvimmelkantig, att jag visst aldrig kommit mig för att hvifta med näsduken, om Carl icke gifvit mig en påminnelse derom.
På stranden rörde sig ett oräkneligt antal näsdukar upp och ned, så att allt gick omkring för ögonen, och jag gaf icke akt uppå huru vacker vår hufvudstad är äfven från mälaresidan.
Vi voro långt förbi Marieberg, då Carl frågade mig om jag trodde det någon stad kunde vara vackrare än Stockholm.
Jag måste tillstå att jag ännu icke kommit att tänka derpå, en sak som väckte mycken munterhet hos mamma och Carl.
Den senare beklagade att jag icke begagnade ett par så vackra ögon, som mina, då jag hade så mycket att skåda.
– Jag tänkte inom mig att jag aldrig mer skulle låta så förbluffa mig, att jag glömde gifva akt på de trakter vi passerade.
Att Mälarens stränder äro förtjusande, vet du, som hvarje år rest emellan Mariefred och Stockholm.
Pappa följde oss till Södertelje.
Aftonen var lugn och herrlig, då fartyget styrde in i nämnde stads kanal, hvilken föreföll mig riktigt storartad, då jag jemförde den med Djurgårdskanalen.
Vid inloppet stannade fartyget och der gingo de passagerare af, som skulle till Telje, men de hindrades att landstiga af en mängd gummor, som kommo störtande ombord, med korgar fulla af kringlor och pepparkakor.
Hvar och en af passagerarne köpte af dem.
Jag fick tre påsar kringlor och tre stora pepparkakor och dervid tänkte jag på hvad vi skulle ha varit lyckliga, om vi, under våra oräkneliga fastedagar i pensionen, haft dessa rariteter.
Pappa kysste mamma och mig, skakade Carls hand och följde sedan efter gummorna i land.
Han gick uppför vallen med hastiga steg, utan att vända sig om och nicka åt oss.
Jag kände mig litet bedröfvad deröfver, men fick ej tid att öfverlemna mig åt några betraktelser; ty ångfartyget sattes i rörelse och framskred helt sakta emellan den grönklädda och med träd planterade vallen, mot en bro som var belägen öfver våra hufvuden.
När fartyget nalkades, började den röra på sig och svänga omkring, så att den lemnade fartygets master fri passage, derefter rörde den åter på sig och intog ånyo sin plats såsom bro.
Jag blickade dit upp och fick då se pappa stå der i höjden.
Han aftog hatten och tillvinkade oss sitt sista farväl.
Fartyget gled framåt, bron och pappa försvunno bakom krökningen af kanalen.
Några ögonblick till och vi voro på Mörköfjärden.
Nu först slog man sig i ro och började granska reskamraterna.
Kapten på ångfartyget var en utmärkt artig ung karl.
Han konverserade helt lifligt med mamma; Carl tog plats hos mig, sägande:
– Vet du af att ombord här är en utmärkt man?
– Huru skulle jag kunna veta det, jag som ännu icke har reda på om här finnes någon menniska? blef mitt svar.
– Men hvad har du då gjort under dessa två timmar, som förflutit sedan vi gingo från Stockholm?
Omgifningarna har du icke tagit i betraktande.
Är det saknaden efter Johan, som sysselsatt dig.
Jag sakna Johan!
Medgif Ninni, att man kan blifva ond för mindre.
Jag försäkrade också att jag icke tänkt på någon, utan haft fullt göra med att hopsamla mina kringströdda tankar.
Detta blef honom svårt att fatta.
Han skrattade åt att bullret af maschinen, propellern, fartygets vaggning och vågornas sqvalpning gjort mig hufvudyr.
Sedan vi diskuterat detta ämne och Carl förklarat mig att i Östergöthland icke fanns en flicka så nervsvag, att hon för så litet kommit ur jemnvigt, återkom han till märkvärdigheten vi hade ombord.
– Ser du den gamle mannen der med sitt hvita hår? frågade han.
– Han, som har ett ungt fruntimmer vid sin sida?
– Det är professor Anders Fryxell.
Käraste lilla Ninni, du kan aldrig föreställa dig hvad man erfar, då man så der oförmodadt befinner sig ansigte mot ansigte med en stor man.
Om jag stått i stället för att sitta, hade jag vid ljudet af hans namn nigit af vördnad.
Tänk dig huru mycket snille, kunskaper och utmärkt förstånd en sådan man måste ega framför oss vanliga menniskor!
Jag kunde icke heller få ett ord öfver mina läppar, utan stirrade på den gamles vördnadsvärda gestalt.
Jag tyckte att Carl brast i aktning, som talade i hans närhet, och det föreföll mig, då professor Fryxell reste sig upp, som om alla bort göra så med.
Fryxell lärer vara sjuttio år.
Du tänker dig honom måhända såsom en gubbe med stolt hållning, hvilken i medvetandet af sin öfverlägsenhet blickar likgiltigt ner på hvardagsmenniskorna.
Å nej, kära du, han ser icke ut på det viset.
– Till växten öfver medelmåttan, är han mera fet än mager.
Han har silfverhvitt hår och ett ansigte hvarur mildhet och godhet talar.
Då man blickar derpå, känner man sig gripen af både vördnad och kärlek.
Hans väsende är enkelt, hans leende förbindligt.
Om jag icke hade varit en liten obetydlig flicka, hade jag bra gerna velat gå fram för att få kyssa den hand som tecknat vårt lands historia.
Under det jag i tankarne svärmade för den gamle mannen, gick han ner i salongen, och mamma underrättade oss att hon ämnade supera.
Vi stego utför en smal trappa och togo plats i en lång soffa, framför hvilken stod ett dukadt bord.
Jag, som aldrig förr varit ombord på ett ångfartyg, fann det besynnerligt att äta i ett rum der väggar och golf skakades af propellerns rörelse.
Jag kände mig litet underlig och önskade bara att få komma upp igen, något hvaröfver Carl skämtade och påstod att jag hade känningar af sjösjuka.
Ett infamt förtal, förstås.
Till stor glädje för mig blef det ändtligen slut på måltiden.
Vi suto uppe på däck till sent på qvällen.
Himlen var klar och sjön lugn, men luften kall.
Carl blef nu en smula älskvärd.
Han talade om den väg vi skulle fara; huru vacker den var etc.
Men sedan blef samtalsämnet återigen det välsignade Östergöthland, der han vistats en tid och riktigt förälskat sig, icke blott i flickorna, utan i hela landet.
Jag sade honom emellertid rent ut, att jag trodde det han fantiserade betydligt, då han talade om detta »underbara» landskap, tog derefter god natt och följde mamma ner i vår hytt.
Har du varit i en ångbåtshytt?
Å nej, det har du icke; emellan Mariefred och Stockholm begagnas icke sådana.
Jag fann den lilla cellen förtjusande; men mamma hon suckade, yttrade något om obehaget att ligga i en skrubb, på smala och hårda madrasser, med propellern ända in i öronen.
Mig föreföll detta såsom kink.
Allt var nytt, var ovanligt och följaktligen förtjusande för mig.
– Sofva är nu alldeles omöjligt, utlät sig mamma.
– Å, det går nog bra, var min åsigt.
Jag slöt ögonen, fullt och fast besluten att bevisa hvad jag sade; men trots min goda vilja blef klockan både ett och tu, utan att det ville lyckas.
Afskedet i Stockholm, våra vänners hviftande näsdukar, den svängande bron i Telje, pappas promenad öfver den, professor Fryxell, kaptenen och Carl, allt dansade huller om buller i hufvudet på mig, så att jag först emot klockan tre kunde insomna.
Klockan sex vaknade jag.
Hytten var tom, mamma hade redan lemnat den och efter några minuter var äfven jag på däck.
Vi voro nu i den stora kanalen och hade passerat Söderköping.
Mamma fanns icke ombord, ej heller Carl; de hade gått i land.
Jag var förtretad öfver att ha sofvit så länge; jag som hade så mycket att taga reda på.
Först och främst skulle jag veta huru det gick till att komma ur den ena slussen och i den andra, sedan skulle jag se mig omkring på landskapet, för att veta huru det såg ut.
Det var uppfyldt af grönskande träd och blomsterströdda ängar.
Kaptenen underrättade mig att fru Ahlrot och ingeniör Hagman gått i land i Söderköping och skulle komma tillbaka ombord vid någon af de sista slussarna.
I detsamma fick jag se professor Fryxell med dotter komma promenerande emot fartyget.
Äfven de voro således i land.
Kaptenen nämnde för mig de anmärkningsvärdaste ställena, som vi skulle komma att passera.
Han talade med värme om kanalliniens natursköna omgifningar och påstod, att oaktadt han rest denna vägen i nio år, tröttnade han icke att beundra det härförande den
Hvad borde icke jag då erfara, som aldrig förr gjort den färden.
I mitt nästa bref skall du få del af »mina reseintryck» och huru det gått med mina upptäckter angående östgöthaflickornas skönhet.
Helsa alla kamraterna i fall du ännu icke rest hem till Mariefred, hvilket du väl icke kommer att göra förr än till midsommarveckan.
Jag känner till det der, sedan gammalt.
Gudi lof, att det hörer till en förfluten tid!
Tänk ofta på din lyckliga vän
ANDRA BREFVET.
Snälla, snälla Ninni!
Mitt föregående bref slutade jag bestämdt vid Carlsborgs sluss, der mamma och Carl stego ombord.
Den senare hade af promenaden blifvit varm och såg riktigt bra ut.
Det var första gången jag gjorde en dylik upptäckt.
Han var derjemte så innerligen vänlig, att jag glömde min harm vid hans lofsånger öfver östgöthaflickorna.
Sedan vi passerat Loddby och Norsholm, kommo vi ut i Roxen.
Jag hoppas att du fortfarande läser din geografi och icke under ferierna glömt att Roxen är en sjö.
När man kommer ut ett stycke på den, ser man Linköping, alla östgöthars stolthet.
Den gamla staden har man på ett betydligt afstånd, så att det hufvudsakligen är tornet på domkyrkan som synes.
När Carl pekade på detta och sade:
– Der har du Linköpings domkyrka, lät detta så rysligt högtidligt, att jag i en hast tyckte mig se den mäktiga biskop Brask sväfva emellan mig och den gamla tornspiran.
Hvad den kyrkan ändå upplefvat för märkvärdiga omhvälfningar, tänkte jag.
Om den kunde uppteckna allt hvad den vet och bevittnat, då finge vi allt veta mycket hvarom vi nu lefva i okunnighet.
Du kan af dessa betraktelser finna, att sedan jag upphört att vara en pensionsflicka, har jag äfven börjat reflektera.
Sedan vi talat om den åldriga staden och jag lyssnat till hvad Carl hade att förtälja, kommo vi till Bergs slussar.
Det är något riktigt märkvärdigt med dessa.
Du, som aldrig sett någon annan sluss än den i Stockholm, kan icke göra dig den ringaste föreställning om hvad Bergs slussar vilja säga.
När man från Roxen befinner sig vid inloppet af kanalen, har man högt öfver fartygets masttoppar slussarna, som i ett stigande gå allt högre och högre.
Det ser förunderligt ut, att fartyget skall dit upp i höjden.
Vi gingo emellertid af vid första slussen, för att gå fram till Wreta kloster.
Mamma hade varit der flera gånger och brydde sig icke om att göra den långa promenaden, utan Carl, jag och flera af passagerarne begåfvo oss af.
Carl var den dagen riktigt treflig.
Efter en temligen lång vandring framkommo vi till Wreta kyrka.
Den är, som du vet, hemskt gammal och skall, enligt Carls berättelse, hafva varit kloster i fordna dagar.
Den är uppbygd af Inge den yngre på 1100-talet.
Tänk, Ninni du! den är öfver sjuhundra år.
Jag, som tycker mig ha lefvat så länge, räknar likväl icke mer än 17 vårar.
Det måste kännas bedröfligt att vara så gammal, äfven om man utgör lemningarna af ett kloster.
Jag tyckte också att kyrkan, oaktadt den var väl bibehållen och på senare tider blifvit betydligt förskönad, såg dyster och tungsint ut.
– Nå nå, det är icke så lätt att hafva en glad uppsyn, när man genomlefvat alla de förvandlingar, den undergått, och dertill i sitt sköte gömmer så många historiska personer.
Här, vid altaret, hvilar Inge den yngre och sedan kommer Ragvald Knaphöfdes, Magnus Nilssons och Waldemars grafvar; dessutom den sista abbedissans och så familjen Douglas’.
Wreta är icke någon vanlig domkyrka, skall du tro, utan den står der och låter oss se fördjupningar, som utvisa hvarest nunnecellerna varit belägna.
Jag tycker hvad der skall spöka.