Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var stäldt till Dom Ignazio, och gaf tillkänna, att emedan brefskrifvarinnan hyste en afgjord vedervilja att medfölja till Europa, hade hon oryggligt beslutat qvarstadna; men då hon kände sina cousiners välmenta envishet och dessutom trodde sig hafva märkt att en af dem hedrade henne med en böjelse, som hon icke kunde besvara, så hade hon funnit bäst, att utan mundtligt afsked öfvergifva huset.
Hon slutade med att tacka sin morbroder för hans mot henne hittills bevisade ömhet, men bad honom icke mera bekymra sig om hennes vidare öden, emedan hon funnit en säker fristad och för öfrigt ämnade hon hädanefter ensam sörja för sig sjelf.
Medan de öfriga efterforskade sättet, huru Elvira kommit undan, störtade Antonio Carlos på dörren.
Detta uppdagades snart, men vi förbigå förklaringen derom, ty hvar och en vet lätt, att en flicka, som vill göra sig osynlig, dertill har hundrade utvägar, hvarom man också i böcker och på theatern tusen gånger meddelat andra flickor i samma läge behörig undervisning.
Vi flytta oss i stället trenne timmar längre fram i tiden, då vi se Antonio Carlos återkomma, kasta sig från sin löddriga häst, störta in i rummet, och ropa stammande af raseri: det är förbi!
Min brud förlorad, hon sjelf vanärad och hela vår slägt!
Hon är den krönta nidingens frilla.
Min aning! utropade
Dom Ignazio och föll vanmäktig ned på en stol.
Det var äfven min! utbrast Dom Antonio.
Men hören mig!
Jag förmodade genast, att jag endast hade att söka henne på ett af lustslotten, Santa Cruz eller Boa Vista.
En lycklig slump förde mig till det sednare.
Med vindens hast flög min häst öfver fältet Mata Porcos och sedan den lilla kullen uppföre, och stadnade utanför slottsporten.
Man förvägrade mig inträde.
Jag smög mig då åt trägårdssidan, öfversteg med lätt möda den låga muren, och gick rakt mot palatset.
Det första föremål jag fick se, var Elvira.
Hon upphof ett anskri, och ville fly, men jag grep henne såsom örnen det späda lammet, och ville bortföra henne.
– Är du galen, Antonio? utbrast den oförskämda; ännu blott ett skri från mig och du är en fånge.
Men vill du träda in i slottet, i mina rum, som ligga afsides, skall jag höra dig och du höra mitt svar.
– Gå in i palatset! upprepade jag.
För att du der skall låta fånga mig.
Du är falsk och nedrig, Elvira.
Men jag trotsar alla dina snaror:
Sedan vi kommit in, reglade jag dörrarna, under ett småleende af Elvira, hvars betydelse jag först efteråt förstod.
Hon bad mig sitta ner och började med en flödande tunga en lång berättelse, hvaraf följande var hufvudinnehållet.
Hon hade märkt min böjelse för henne, men icke kunnat dela den, dels emedan hon trodde att jag mer älskade politiken än henne sjelf, dels emedan hennes hjerta redan förut varit upptaget af en annan.
– Denna kärlek, afbröt jag, är ett brott, ty din förförare är en gift man, och vore han än icke det, så skulle han ändock aldrig räcka dig en krona.
– Du bedrager dig, Antonio.
Dom Pedro försäkrar tvertom, att politiken just tillstyrker honom, att gifva sin hand åt en dotter af en bland landets mäktigaste slägter.
Du ser således, Antonio, att då jag bereder min egen lycka, så bereder jag också din och mina anförvandters.
Kejsarinnan lefver väl än, men aftynar redan af en märklig lungsot, och läkarne försäkra, att hennes död måste inträffa efter högst ett år.
– Och du tror då, Elvira, att familjen Andrada skulle vilja bygga sin uppkomst på qvinnogunst?
Och blyges du icke, att grunda hoppet om din så kallade lycka på en annan menniskas död?
Du hade väl åtminstone kunnat afvakta denna tidepunkt.
– Sådan var också vår ..., var min afsigt.
Men er oförmodade afresa, din böjelse, din otyglade häftighet, Antonio!
– Du kastade dig således godvilligt i armarna på din förförare?
– Han är icke min förförare, Antonio.
Han har lofvat mig tills vidare ett morganitiskt giftermål ..
– Ett morganitiskt giftermål! upprepade jag.
Hvem har någonsin hört talas om ett sådant med en gift man!
Du är bedragen, eller vill sjelf bedraga oss.
Ingen prest vågar knyta ett så oheligt band.
– Det har redan skett, svarade Elvira stolt: vår förmälning stod redan förleden natt.
– Och således också ert biläger?
Ha! jag förstår!
Svara, Elvira?
– Hon teg, rodnande.
– Följaktligen redan vanhedrad!
Det återstår då blott ett: du måste dö, Elvira, äfven om jag sjelf derefter skulle omkomma.
Endast ditt blod kan aftvå vår slägts vanära!
– Jag drog mitt svärd, men med en öfvernaturlig ansträngning slet hon sig lös och flydde med ett anskri ur rummet genom en af mig obemärkt lönndörr.
I detta ögonblick inträdde genom samma dörr Dom Pedro, åtföljd af åtskillige hofmän, ibland hvilka äfven den förhatliga Oliveira.
I förbigåendet hörde jag
Elvira ropa till de inträdande:
Antonio vill bortföra mig!
Skona honom, Dom Pedro!
Han är vansinnig: låt honom blott gå!
– Jag måste göra henne den rättvisan, att hon endast nämnde ordet bortföra, icke döda.
Förmätne, utbrast Kejsarn, är det icke nog, att du vill störta min thron, utan du intränger äfven såsom röfvare i mitt eget hus!
Denna dame, hvilken du och dina bröder med våld velat bortsläpa, är min undersåte och har ställt sig under mitt beskydd.
De rättigheter öfver henne, som J missbrukat, äro nu förverkade: såsom hennes souverain bestämmer jag hennes vidare öden och skaffar henne en annan förmyndare.
– Nedrige hycklare! ropade jag, icke mer mäktig mig sjelf ....
Dock låt mig förtiga hvad vidare följde: jag minnes icke mera mina ord: jag talade icke mer till kejsaren, utan till nidingen.
– Dennes hittills med möda qväfda raseri upplågade, och han utfor i hotelser och skymford, som icke gåfvo mina efter.
Jag drog då mitt svärd och gick honom på lifvet, men min arm och mitt lif blefvo i det samma omfattade af sex eller åtta andra armar.
– Skurk, ropade den krönte äreskändarn; jag kunde låta häkta dig som en högförrädare, och lägga ditt hufvud på stupstocken.
Du hade redan i andra hänseenden långt för detta förtjent det.
Men jag föraktar dig.
– Tyrann, begynte jag ... – men Dom Pedro vände mig ryggen, och sade kallt:
Oliveira, lät kasta honom ur palatset!
Och så, min fader, mina bröder, slöt Antonio Carlos, skärande tänderna, blef värjan ryckt ur min hand, jag sjelf utföst, utskuffad, och trägårdsporten slogs med hånskratt igen efter mig.
Antonio mätte salen med vilda steg.
Hämd! hämd! vid alla helgon! ropade han och ville störta ut.
Min son, började Dom Ignazio, hejdande honom, vi hafva alla blifvit skymfade, nedrigt bedragna.
Men hvad kunna vi nu företaga?
Du vill väl icke ensam storma palatset?
Besinna: vi äro bevakade, omgifne af spioner; vår afresa är inom få timmar väntad.
Ännu är icke vår tid kommen.
Oroa er icke, min fader: jag skall bjuda till att lugna mig.
Jag skall afbida dessa bättre tider, då min hämd säkert skall träffa våldsverkarn.
Emellertid ... kanhända dock ... kanske finner min hämde-törst innan dess åtminstone en läskande droppa.
En timma efter detta stormiga uppträde svajade från toppen af briggen Luçonia’s stormast Jordklotet med de nitton silfverstjernorna, – ett tecken, att allt ombord vore färdigt till de väntade gästernas ankomst.
Den vagn, som skulle föra Clementina till sin beskyddarinna, hade redan länge väntat, äfvensom de rid-hästar, hvarpå den öfriga familjen skulle begifva sig ned till hamnen.
– Afskedets stund är inne.
Vi måste nu skiljas, min dotter! – suckade den gamle Ignazio och omfamnade henne med ömhet.
Clementina badade i tårar, medan den gamle fortfor: Gud välsigne dig!
Gud välsigne Brasilien, mina fäders ädla sköna land!
Den Allsmäktige och hans Englar gifve dig der, mitt barn, större lycka, än de beskärt din arme landsflyktige fader och dina bröder!
Men låtom oss hoppas, att tillståndet kan förändra sig, att vi engång, ja, att vi snart återse hvarandra under lyckligare omständigheter!
Res nu, min dotter!
Äfven vi äro snart färdige!
Undertiden hade Antonio Carlos aflägsnat sig och mötte vid nedgåendet Villaflor.
– Hvad söker ni här, senhor? utfor den förre barskt.
Kommer ni att läska er af en biltog och förnedrad familjs olycka?
– Förlåt mig, Dom Antonio, svarade Agostinho med den mildhet, som vördnaden för olyckan ingaf honom; jag kommer för att taga afsked af Dom Ignazio, och för att se min fästmö.
Behagar ni efterfråga om jag får stiga upp!
– Jag skall återkomma med svar å bådadera, genmälte Antonio och skyndade upp.
Den unge Andrada dröjde längre än som öfverensstämde med den unge älskarens otålighet.
Slutligen återkom han med ett fruntimmer, djupt beslöjadt, insvept i resdrägt och mera buret än ledsagadt af sin följeslagare.
– Ursäkta mig, senhor, sade brodren med en vänlighet, som Villaflor aldrig förr hos honom funnit och knapt trott hans röst om, ursäkta, om ni fått vänta.
Men Dom Ignazio och Clementina hafva nyss, kanhända för alltid, tagit afsked af hvarandra, och begge äro så djupt skakade af detta ömma uppträde att de icke förmå att tala med eder.
Min gamle fader skickar eder dock sin välsignelse och sina hjertligaste helsningar.
Clementina beträffar, har hon dessutom gjort ett löfte, att i tre dagar uteslutande egna sig åt saknaden, och beder eder under denna lilla tid vörda hennes sorg.
Det är en nyck, ett infall, om ni behagar, men icke onaturlig för en dotters fina känsla.
Efter denna tid skall hon åter ensam andas för sin fästman och kanske snart alldeles förgäta oss alla.
Men tala sjelf, Clementina, om du har styrka dertill!
Den beslöjade gjorde några ansträngningar, men föll i en häftig gråt.
– Så lät mig då blott skåda en glimt af ditt ansigte, sköna Clementina!
– Hon vinkade ett nej, och närmade sig vagnen.
– Du går för långt, Clementina, anmärkte brodern; du är nyckfull och orimlig.
Eller kanske du också gjort ett löfte att på denna tid icke se din utkorade?
– Hon vinkade åter och steg in i vagnen.
– Aldrig trodde jag, utbröt Villaflor, när jag skänkte dig denna slöja, som jag alltför väl igenkänner, att den skulle afundsjukt neka mig sjelf anblicken af ditt ansigte.
Men jag ärar din vilja, så tung denna försakelse än är mig.
Antonio slog sjelf igen dörren till vagnen, hvilken genast for af med en fart, som insvepte den ostenlagda gatan i en sky af dam.
Agostinho stirrade länge efter det försvinnande molnet, och när han åter vände sig om, tilltalte honom Antonio med en helt och hållet förändrad ton, i det att han aflägsnade sig:
Lycka till, senhor, till ert giftermål!
Kom dock i håg ert löfte, och fjäska dermed icke för mycket!
– Dessa ord voro åtföljda med en blick af så djupt hat, hån och ilska, att ynglingens hjerta erfor en känsla, likasom om en kall dolk deruti omvridit sig, och som i hans hand väckte en instinktlik rörelse, som medvetslöst förde den till värjfästet.
Jag finner, sade han för sig sjelf, att denne ursinnige demokrat ännu hatar mig med hela sitt gamla, välbekanta outsläckliga hat.
Vore du nu icke en landsflykting, så skulle denna värjspets söka sig en väg till ditt svarta hjerta.
Men res, jag föraktar dig och din vrede.
Hvad skulle du kunna göra mig?
I det samma trädde Ignazio och hans trenne söner ut ur porten.
Ynglingen tryckte sin hatt ned i ansigtet och skyndade bort, utan att skänka dem en afskedsblick.
De ridande togo vägen till Bahia de Rio, der truppar voro uppstälde för att hindra alla utbrott af folkets illvilja eller deltagande; men detta var överflödigt, ty allmänheten förhöll sig helt stilla och tycktes med stum likgilltighet se sina fordna älsklingar afresa.
En half timma derefter stod Villaflor på terrassen vid Boa Vista och skådade briggen Luçonia med svällda segel och fladdrande vimplar segla längs utåt den sköna viken, försvinna och åter framkomma mellan dess talrika öar, och slutligen för alltid gömma sig mellan Pico och Pᾱo de Assucar, hvilkas fästningsverk bevaka mynningen till den insjölika hafsviken.
Under loppet af hela denna lilla berättelse hafva vi ofta nödgats taga i anspråk läsarens egen inbildningskraft, hvilken vi ständigt påräkna såsom den förnämsta grundvalen för dessa matta teckningar.
Äfven nu bedja vi honom rätt lifligt föreställa sig, huru den unge älskaren otåligt räknade timmar och minuter under de tre dagar, som Clementinas nyck ställt såsom en skiljemur mellan afskedet och återseendet.
Den sista dagen af dessa tre var ändteligen kommen, och långt innan dess första strålar ännu träffat de högsta bergstopparna kring Bahia de Rio, var Villaflor redan halfväges till Porto de Estrella.
Lätt fann han det hus, der donna Eleonora Alqueves bodde, men hennes port var ännu tillsluten och alla fönster betäckta med förhängen.
Misslynt vandrade Agostinho uppför det berg, på hvars sluttning denna lilla angenäma, lifliga köping var belägen, och satte sig på en sten utanför det på dess topp belägna capellet.
För hans syn öppnade sig en liten vik, beglänst af den ännu milda morgonsolen och omgifven af branta, pittoreska stränder med hela yppigheten af en tropisk vegetation.
Hade han varit en äkta patriot, så skulle han hafva fägnat sig öfver de många bomullsbalar, de packor af ost och skinkor, som, lastade på mulåsnor, i långa tåg slingrade sig utför den branta bergstigen och togo vägen nedåt hamnen, der hundrade fartyg väntade dem, för att föra dem till Rio.
Men Villaflor var kall för allt detta; han stirrade, upptagen af blott en enda tanka, utåt rymden, och blickade mellanåt på sitt ur, som han tidt och ofta förde till sitt öra, för att förvissa sig att det icke stadnat.
Ändteligen slogo klockorna nio i den lilla köpingen.
Nu! nu! utbrast ynglingen, sprang upp, rusade utför berget, och inom få minuter låg hans hand på trycket till Donna Eleonoras port.
Den var nu uppläst och han inträdde på en stor gräsbeväxt gård, nästan betäckt af svärmar af höns, kalkoner, ankor, påfåglar och fasaner.
I samma ögonblick hörde
Villaflor ett gällt och genomträngande skri.
Han såg sig förvånad omkring, och när detta skri för andra gången lät höra sig, märkte han, att det kom från en stor fågel, kring hvilken den öfriga fjäderskaran flockade sig, liksom för att söka skydd.
Villaflor förmodade nu, att denna vore den så kallade Trompet-fågeln 12, som, enligt hvad han hört (ty sett honom hade han förut aldrig), i SydAmerika nyttjas liksom en hund, att vakta fjäderfä och får, dem han ledsagar från och till betet och försvarar med förundransvärd tapperhet.
Stundom, när han så uppfostras, åtföljer han sin herre och visar honom nästan samma tillgivenhet, trohet och lydnad som hunden.
Som Villaflor alldeles icke kände någon lust att inlåta sig i gräl med den desperata befjädrade gårdvaren, höll han sig, i det han fortsatte sin väg, på möjligast längsta afstånd från honom och hans bevingade hjord.
Trompet-fågeln stod på ett ben, med resta fjädrar, framräckande sin långa hals, och betraktande främlingen med kloka, misstänksama ögon, men anföll honom icke.
Utan äfventyr kom han in i Donna Eleonoras sal, lät anmäla sig, men måste vänta en god stund, innan han blef insläppt.
Han träffade en gammal dame sittande på en lika gammalmodig canapé, omgifven af ett halft dussin knähundar af skillda racer.
Det uppstod vid hans inträde ett otroligt gläfsande och skällande, blandadt med damens gälla röst, som endast än mer ökade oljudet.
Igenom det öppnade fönstret koxade Trompet-fågeln nyfiket in, och gaf concerten genom sin piccola-stämma en mera pittoresk anstrykning.
Slutligen lyckades det matmodren att göra sig lydd, och då oljudet å de små favoriternas sida förvandlat sig till ett sakta morrande, skyndade sig Agostinho att säga sitt namn och sitt ärende.
Godt, sade damen, ni är då den der fästmannen, som skulle komma.
Ja min sann, ni tager också tiden rätt i akt.
Så bittida på dagen!
Ännu har jag knapt hunnit läsa mitt Pater noster: men hela min morgonbön har jag ännu ogjord.
Således är Clementina ännu icke uppstigen?
Uppstigen?...
Ni måste alltså ridit ut från Rio långt före solens uppgång!
Nå ja, ni har gjort klokt deri; ni har förmodligen velat undvika hettan: vägarna damma då också mindre, så länge nattdaggen ligger qvar.
Jag hoppas, senhora, att Clementina de Andrada befinner sig väl?
Jag hoppas det också.
Men hur är det beskaffadt i Rio?
Man hör nu för tiden aldrig något klokt derifrån; idel upplopp och tumulter och blodsutgjutelser: allt, säger man, för det allmänna bästas skull.
Detta är likväl någonting, som jag, gamla qvinna, aldrig rätt kan begripa.
Det värsta är dock, att de berättelser, som hitkomma med våra skeppare och mulåsnedrifvare, äro så orediga, och så motsägande, att man inte det minsta kan bli slug derpå.
Hvad vi annars skulle vara lyckliga i vår lilla vrå!
Men säg mig då, senhor, hvad vilja då de goda menniskorna så egentligen i er stad?
Vår vän, den gamle Andrada, hör jag, är landsflyktig, och hans söner också.
Jag hyser, måste ni veta, en gammal högaktning, ett stort deltagande för den slägten, för, ser ni, min fader ...
Men lika godt; det är en lång historia, som vi kunna gömma till längre fram i vårt samtal.
Nu måste ni säga mig hur det står till i Rio; hvarför man der bråkar så fasligt, hvad meningen med allt detta egentligen är, och hvem som är upphofvet till alla dessa oroligheter?
Agostinho, sedan han förgäfves försökt allehanda undflykter, måste nu, till sin förtviflan, framställa en kort pragmatisk historia öfver hufvudstadens sednaste öden; och när detta skett, ytterligare inlåta sig i vidlöftiga förklaringar, hvilka ändock för den gamla damen ännu förblefvo lika litet begripliga.
Först efter allt detta blef det honom förunnadt att rycka närmare inpå ändamålet med sitt besök.
Välan, återtog gumman, vi skola nu komma till det capitlet.
Men, förlåt mig, jag glömmer, medan vi talat politik, att ni varit så tidigt ute.
(Ringer).
Befaller ni chokolad?
Eller kanske dricker ni bara matté, såsom vår tids cavalierer?
Men är det sannt, senhor, att vår förra drottning aldrig kunde tåla den drycken?
Hon hade sina fördomar, den beskedliga damen; men sannerligen att säga, har också jag aldrig kunnat vänja mig dervid.
Den finnes också intet i mitt hus, men om ni behagar, skall jag snart låta anskaffa den.
Vår stad är liten, egentligen blott en by, men ni torde redan sett att handeln är liflig, och alla slags varor äro här att tillgå, de flesta för bättre köp än i hufvudstaden.
Villaflor tog en kopp chokolad, och lät, i det han suckande gaf vika för ödet, gummans vältalighet obehindradt flöda.
Men vid första paus gjorde han ett djerft, imponerande inpass och frågade åter efter Clementina.
Ja, genmälte Donna Eleonora, vi höllo så när begge två på att alldeles förgäta det goda barnet.
Ni är alltså hennes fästman, sade ni?
Villaflor bugade sig.
I min tid var det inte brukligt, – förlåt min anmärkning, senhor! – att förlofvadt folk mycket umgicks med hvarandra.
Jag och min salig man, Dom Luis Christovᾱo Alqueves e Queijo e Almofariz de todos Ventos, hade blott två gånger sett hvarandra i vårt lif, innan vi vexlade ringar i brudstolen.
Ty förbindelsen, ser ni, var uppgjord mellan våra föräldrar, och, upprigtigt sagdt, tyckte jag den tiden mera om Ignazio Andrada.
Men han var då, stackars gosse, fast för en annan kärlek; han hade i Portugal försett sig på en princessa eller hertiginna; men detta var för högt för honom, och man visade af honom.
Dom Ignazio var sedan hela långa tiden så nedslagen, så modfäld, att han icke hade några ögon för en Brasilianska, om denna än varit vackrare än sjelfva drottning Esther.
Men detta hör intet hit.
Ni ville höra, sade ni, om förlofningen mellan mig och Dom Luis Christovᾶo.
Nå väl, den ena gången vi råkades, var det i Kyrkan Maria de mar ....
För Guds skull, nådigaste senhora! afbröt Villaflor.
Nå, ni är otålig, senhor vizconde.
Låtom oss då uppskjuta den historien.
Ni vill tala om vår Clementina!
Ni kommer för att söka henne hos mig.
Det söta kräket har verkeligen i bra god tid sett sig om efter en fästman.
Låt se, kan hon ännu vara stort öfver fjorton år?
Lika godt, hon synes ändå ha gjort ett godt val.
Utan att smickra er, anser jag mig tryggt kunna påstå det:
ni tycks vara en väl uppfostrad och belefvad cavalier, och vacker är ni med, och passar således väl ihop med Glementina.
Men bra olika ären J hvarandra ändå i ett annat fall.
Ni – så mörk, och hon – så ljuslett, alldeles som hennes saliga moder.
Åtminstone var lilla Clementina sådan i sin spädaste ålder, då jag sist såg henne i Santos, ty ni skall veta, att jag härstammar derifrån.
I sin spädaste ålder? då ni sist såg henne?
Min Gud! är då icke min fästmö här?
Eller har jag misstagit mig?
Är ni icke den dame, hos hvilken hon skulle finna en fristad, den, till hvilken Dom Ignazio skrifvit, den, som lofvat att emottaga henne?
Allt detta har sin rigtighet, utom den enda punkten, att Clementina de Andrada icke är här.
Men hvarföre icke, senhora?
Emedan hon icke kommit hit, vizconde.
Jag begriper också sjelf icke orsaken: hon borde ha anländt i Tisdags och i dag ha vi redan Fredag; jag var i början orolig för henne, men lugnade mig med den förmodan att Dom Ignazios afresa blifvit uppskjuten och således också hans dotters hitkomst.
Jag måste väl dock bedragit mig, då ni ju kommit hit, enkom för att söka henne?
Nå säg mig då, senhor, hvar har hon då tagit vägen, det arma kräket?
O Gud! utbrast Villaflor och slog sig för pannan.
Men, bästa senhora, har ni allt sedan icke fått någon underrättelse om henne?
Icke den allraringaste.
Detta börjar bli oroande.
Men är ni säker, att Andrada verkligen reste i tisdags?
Villaflor tog ett hastigt afsked af den gamla damen, som förgäfves sökte qvarhålla honom, ty i hennes enslighet var besöket af en cavalier ifrån hufvudstaden en högst sällsynt företeelse.
Villaflor begaf sig genast till sin fordne förmyndare, berättade honom händelsen, samt begärde hans råd och understöd, slutande med den förmodan, att Clementina på vägen mellan Rio och Porto da Estrella blifvit bortröfvad.
Oliveira skakade hufvudet, svarande: sådant plägar icke förekomma i Amerika; våra röfvare äro för litet modeste att hålla till på landsbygden och i ödemarkerna: de ha valt hufvudstaden till skådeplatsen för sina bragder och Cortes till sina försvarare och bundsförvandter.
Vore din förmodan rigtig, skulle man dessutom redan hafva sport en sådan händelse, då den tilldragit sig alldeles i vårt grannskap.
Jag har en annan gissning, men berätta först hela händelsen med alla dess minsta detailler.
Sedan detta skett, och Oliveira gjort åtskilliga frågor, anmärkte han: min förmodan tyckes besanna sig.
Men kom tillbaka i eftermiddag; innan dess vill jag sätta i rörelse den smula polis, som finnes att tillgå i dessa vildmarkers hufvudstad, för att efterleta din echaperade brud.
Då Agostinho på den bestämda tiden infann sig, begynte Oliveira:
Sammanhanget är mig nu fullkomligt klart.
Dom Pedro har beröfvat Antonio Carlos sin brud, och denne har beröfvat hans gunstling sin.
Det är ju en simpel sak; ett betalt, quiteras.
Men mannen har onekligen gjort sin sak ganska fint: jag börjar på att få ett slags respect för den grobianen.
Denna slughet, detta fina spel skulle hafva hedrat ett bättre hufvud.
Ni menar alltså, onkel, att han fört Clementina med sig?
Men jag såg vagnen taga en helt annan väg än den till hamnen!
Du har således aldrig märkt att Rio har flera gator; du inser icke, att man kan köra en helt motsatt väg, men ändock medelst en liten omväg komma till målet.
Allt detta är helt tydligt.
Det enda jag icke begriper, är det, att den gamle Andrada skulle bryta sitt ord; ty ehuru barbar, plägar han dock vara ordhållig.
Men han har väl blifvit uppretad derigenom att du körde hans son ur Deputerade-kamaren, och sednast genom Elviras bortröfvande; hvilket sednare, i förtroende sagdt, var en ganska oförsigtig handling af Dom Pedro, som derigenom än mer retar oviljan emot sig.
Man har således utöfvat en liten hämd, och detta kan ingen förtänka.
Men det är bäst som skett: denna förbindelse var icke passande för dig i den ställning; slå således bort denna barnsliga passion!
Du finner lätt, här eller i Portugal, ett mera lysande parti.
Visserligen kan du invända, att fadrens rikedomar förtjena all consideration; men jag beder dig besinna, att hon dock icke är enda arfvingen.
Ynglingen svarade intet.
Men följande morgon stod han inför kejsarn, som genast tilltalte honom sålunda:
Jag har redan hört din historia: fugirá o passaro 13!
Jag beklagar dig, min gosse, ty flickan var verkeligen rätt vacker.
Men du har nu endast ett enda parti att taga.
– Ja, Ers Majestät, jag kommer också i den afsigten, att utbe mig ett eller annat års permission från er tjenst.
du ämnar gå att uppsöka henne?