Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var minnet af denna moder, försäkrade Eusebia, som upprätthållit henne i striden mot verldens frestelser och befästat henne i den rena läran.
Derefter kom ordningen till Clemens att berätta sin enkla lefnadshistoria.
När Eusebia hörde (hvad hon förut redan visste), att han var ett hittebarn, öfvergifven af sina föräldrar och upptagen som fosterson af biskop Petros, fuktades hennes ögon, och hon förde sin juvelgnistrande hand med innerligt deltagande genom Clemens lockar och smekte systerligt hans bleka kind.
Clemens berättade för Eusebia, huru varmt han längtade att lära känna sina föräldrar, ifall de ännu vore vid lif.
Man hade sagt honom, att hans moder måste varit en grym qvinna.
Måhända var hon alldeles oskyldig; måhända hade man stulit honom från hennes barm, medan hon sof; eller hade hon dött, då hon gaf honom lifvet, omgifven af främmande menniskor, hvilkas andliga eller fysiska elände qväfde medlidandet för hennes barn; men hade hon sjelf begått den onaturliga handlingen, så måste hon hafva af någon gruflig olycka varit förkrossad och själsförvirrad.
Clemens frågade Eusebia, som sjelf var qvinna och kände qvinnans hjerta bättre än han, om icke dessa gissningar vore sannolika, så att han hade rätt, i trots af allt, att älska sin okända moder.
Genom samtal sådane som dessa vexte den ömsesidiga förtroligheten mellan Clemens och Eusebia mycket hastigt.
Han hade hitintills icke funnit det svårt att uppfylla det stränga bud, som hans asketiska lefnadsreglor ålade honom: att sky och fly blotta anblicken af en qvinna, såvida icke kristlig barmhertighet eller hans plikt som prest nödgade honom att nalkas henne.
Ett sådant tillfälle hade nu fört honom i Eusebias grannskap.
Han kunde, utan att göra sig förebråelser, sitta vid Eusebias sida och låta henne trycka sin hand.
Hans önskan att ega en syster – hitintills den enda längtan, som hans inbillningskraft förenat med gestalten af en qvinna – var uppfylld.
Huru lycklig han kände sig häröfver!
Hvilka hitintills icke anade sälla känslor, som denna besittning väckt till lif uti hans barm!
Han hade aldrig föreställt sig syskonkänslan så skön.
Medan samtalet fortgick, släppte Eusebia likasom tillfälligtvis hans hand.
Det var då nästan, som om han förlorat henne, fastän hon satt vid hans sida.
Clemens fattade den tillbakadragna handen och tryckte den emellan sina.
Tillfällen att förnya besöken hos Eusebia erbjödo sig för Clemens lättare än han väntat, och han lät intet enda slippa sig ur händerna.
Med Clemens hade en förändring inträffat.
Nyss skulle han betraktat som ett brott emot de heligaste plikter att ega en hemlighet för sin fosterfader; nu fägnade det honom, att denne icke framställde någon fråga, hvars besvarande skulle nödga honom till åtminstone en antydan om sitt förhållande till Eusebia.
Hemligheten, som omgaf det, ökade dess behag.
Men något sådant beräknade Clemens icke.
Måhända fanns hos honom en aning, att biskopen skulle ogillat hans förtrolighet med Annæi Domitii maka: men sjelf öfvertalade sig Clemens, att hans enda bevekelsegrund var ren och oklanderlig, nämligen löftet till Eusebia.
Eusebia gjorde allvar af sin föresats att välja Clemens till sin biktfader.
Han var ju en from yngling, som icke eftersträfvade något högre än helgonglorian, hon deremot en stor synderska; hvad betydde då de tio år, som biktbarnet var äldre än biktfadern?
Denna skillnad i ålder var också alldeles försvunnen ur Clemens’ tankar.
Eusebias ungdomliga utseende, hennes naiva barnsliga sätt att vara, den vördnad, hon visade honom, de råd, som hon utbad sig af honom i andligt hänseende, de upplysningar hon begärde i de mörka punkterna af den rätta läran, verkade derhän, att Clemens tyckte sig vara äldre än hon och betraktade henne som en yngre syster.
Bland de sorger, som tryckte hennes hjerta, rörde den första, som hon yppade för Clemens, hennes gemål, prokonsuln af Akaja.
Hans återfall i den hedniska villfarelsen hade uppfyllt henne med djupaste smärta.
Hon kunde nu knappast vistas under samma tak med honom, ty han iakttog med ytterlig stränghet alla af de hedniska fäderna ärfda religiösa bruk.
Husgudarne hade återfått sin plats i hans aula, och rökverk brann ständigt på deras altare.
Vid festerna för Apollon voro dörrposter och pelare lagerprydda, och vid hvarje måltid bägarne bekransade.
Han deltog i offerhögtidligheterna och spisade af offerköttet.
Han svor vid de hedniska magterna.
Med ett ord: han var fullständig hedning.
Det var Krysanteus, sade Eusebia, som hufvudsakligast medverkat till prokonsulns affall.
Umgänget med denne filosof och med hans dotter Hermione hade småningom förderfvat den stackars Annæus och fört honom till den afgrund, i hvilken han nu var fallen.
Eusebia berättade detta under tårar.
Clemens kände sin bitterhet emot Krysanteus uppflamma med förökad styrka, när han erfor detta.
Det första förtroendet, som Eusebia skänkte Clemens, efterföljdes snart af andra, som rörde henne ännu närmare.
Det hände stundom, att han träffade henne i ett mycket upprördt tillstånd.
Hon hade då under dagens lopp ånyo gifvit vika för sitt häftiga lynne, och var nu offer för en ånger, som nästan gränsade till förtviflan.
Clemens måste uppbjuda allt, för att trösta henne.
Vid andra tillfällen öfverraskade han henne, knäböjande under ifrig bön och klädd i botgörerskans enkla drägt.
Ofta bad hon att få bikta, och bikten blef steg för steg allt djupare.
Hon yppade icke blott de handlingar, i hvilka hon fruktade, att något felsteg dolde sig, utan småningom äfven hvarjehanda känslor, som rört sig i hennes barm, och dem hon fruktade vara af syndig art.
Clemens förvirrades och öfverväldigades af dessa meddelanden.
Det låg något tjusande uti att så hafva ett qvinnohjerta öppnadt för sitt öga.
Det var en hel ny verld, i hvilken han fick blicka in, en rikedom af fenomener, som plötsligt blefvo hans besittning.
Och denna verld egde sin mystik, om möjligt mer fängslande än den, som S:t Johannes upprullat för hans syn.
Han visste icke förklara de känslor, han erfor, det var något outsägligt och hitintills aldrig anadt, när Eusebia sålunda biktade för honom.
Hon gjorde det i en ton af barnslig okunnighet om rätta halten af det, som hon yppade, och likväl klädde sig hennes bekännelser i en mystisk drägt, likasom om språket icke egt ord, för att med klarhet uttrycka dem.
I denna drägt fingo de också obehindradt inträde i Clemens själ; hvarje yttring i den varmblodiga qvinnans sinnliga lif vandrade sålunda anständigt beslöjad in i den nittonårige biktfaderns barm, utan att denne anade hvilka de gäster voro, som han emottogo.
Ett af de samtalsämnen, på hvilka Eusebia gerna inlät sig med Clemens, rörde det från verlden tillbakadragna lif, som under de sednast förflutna årtiondena blifvit så allmänt bland fromma menniskor, och hvarförutan en fullkomlig helighet icke vore att vinna.
Hans beslut var att välja detsamma, så snart han dertill erhållit tillåtelse af sin fosterfader.
Han ville draga till en öken och lefva der såsom eremit.
Hon begär, att vi skola försaka allt för henne.
Verldens omsorger draga oss från Gud.
Hvad är då riktigare än att fly dem?
Kunde Maria tillika vara Martha, eller Martha tillika Maria?
Clemens framställde dessa sina tankar, och Eusebia syntes af dem lika beherrskad som han sjelf.
Hvad hade hon att söka i verlden?
Hon hade således erfarit nog af verldens bitterhet, men dess förförelser återstode och hon vore en svag qvinna, som fruktade striden.
Hvad vore då bättre äfven för henne än att söka ödemarkens ensamhet, der intet stör den fromma själens hvila i Gud?
Clemens gillade hennes ord och gjorde allt för att stadga hennes beslut.
De öfverenskommo att samtidigt draga sig från verlden.
De skulle såsom bror och syster åtföljas till ödemarken.
Eusebia målade med hänförelse det lif de skulle föra i helig tillbakadragenhet, och Clemens lyssnade med begärlighet, men icke utan en viss kritik, ty han rättade eller förbättrade de drag i taflan, hvilka icke öfverensstämde med hans egen fantasibild.
– Vi skola, sade Eusebia, – uppsöka en dal, fjerran från alla menniskoboningar, der dag efter dag förflyter, utan att ett menniskoöga skall skåda oss.
– Nej, hellre en öken, sade Clemens.
– De egyptiske munkarne bo uti en öken.
Och der skymmes icke solen bakom berg, när hon går upp.
Hennes första stråle upplyser utan hinder ett oöfverskådligt, förtorkadt och ödsligt fält.
Det är då som vi knäböjande skola helsa den nya dagen välkommen.
Hennes sista stråle slocknar öfver samma fält.
Det är då vi skola gå till hvila.
– Vi skola biträda hvarandra, sade Eusebia, – när vi inreda våra grottor och anlägga våra små trädgårdar.
– Ja, och vi skola bo helt nära hvarandra, inföll Clemens.
– Nej, icke helt nära hvarandra, genmälde Eusebia, – det går icke an, min Clemens.
– Du har rätt, medgaf den unge föreläsaren med en suck, som Eusebia förstod bättre än han sjelf.
– Men vi få icke förgäta att välja våra bostäder i grannskapet af en källa.
Källorna äro få i öknen, och vi skulle åtskiljas milsvidt, om vi icke valde en och samma.
Vi skola välja våra grottor så, att källan befinner sig på samma afstånd från dem begge.
Der skola vi mötas en gång om dagen, när vi hemta vatten.
Vi skola då helsa hvarandra, bedja tillsammans och skiljas, för att nästa dag ännu en gång återse hvarandra vid samma tid och på samma ställe.
– Men om någondera förgäfves väntar den andre, sade Clemens, – då är det ett tecken, att brodern eller systern är sjuk ...
– Eller död, sade Eusebia.
– O, måtte detta icke ske!
Vi skola bedja att få dö på samma dag, så att den ene icke behöfver sakna och sörja den andre.
Skola vi icke det, min Clemens?
Efter samtal af samma uppbyggliga beskaffenhet som det ofvanstående, var Clemens’ känslosvärmeri stegradt till det yttersta.
Deras sammankomster plägade sluta med gemensamma böner.
Så hände det en afton, sedan en mystisk bikt, ett svärmiskt samtal och läsningen af glödande kärlekssånger till Kristus och Maria följt hvarandra, att Eusebia och Clemens nedsjönko i bön vid sidan af hvarandra och att, i öfvermåttet af deras känslorus, deras läppar möttes, Clemens visste icke huru, i en kyss.
De rodnade begge, men de framhviskade orden broder och syster vittnade ju så tydligt, att det blott var syskonkyssen, den bland Kristianerna öfliga, oskyldiga och tillåtna, det sköna tecknet af andlig kärlek.
Men denna syskonkyss hade det egna, att den berusade Clemens.
Det måste legat något af det starka, men ljufva vinets natur uti densamma, eller någonting ännu mägtigare, ty dess verkning ville icke upphöra, utan stegrades genom minnet och inbillningskraften.
När Clemens nästa gång besökte Eusebia, var hans blick lik en svärmisk älskares, och han längtade hemligen efter den extatiska stund, då andakten och de öfversvällande känslorna ånyo med kraften hos en naturmagt skulle nödga dem till den ögonblickliga, ljufva föreningen.
Och ju oftare de förnyade sina gemensamma andaktsstunder, desto kortare tid lät detta extatiska ögonblick vänta sig.
Det var likasom om öfningen bidragit att lättare framkalla det.
Slutligen infann det sig före bönen och likasom invigde denna.
Clemens befann sig knappt i Eusebias budoar, förrän hon emottog honom med en omfamning nog varm för att vara systerlig, och han besvarade den med den fulla lifligheten af en passion, hvars väsen han missförstod och på hvilken han för den skull icke lade några tyglar.
Clemens var försänkt i ett haf af hänförelse.
S:t Johannes var nu alldeles undanträngd af Eusebia, och afskrifningen af hans uppenbarelse fortgick på de timmar, som egnades åt densamma, vida hastigare än förut, ty Clemens grubblade icke mer öfver hvarje ord, som han öfverflyttade i kopian.
Den yttre verlden var så godt som försvunnen för hans öga; den var uppgången i Eusebias person, och Eusebia syntes honom icke såsom någonting yttre, utan som en del af honom sjelf.
Clemens hade nu ändtligen hunnit den punkt, till hvilken han sträfvat; verlden med dess frestelser fanns för honom icke mera.
Så tycktes honom sjelf, och minst af allt skulle han anat, att sinnligheten, som han ville döda, nu uppsupit hela hans lif, att hon beherrskade hvarje rörelse i hans själ, hvarje bloddroppe i hans ådror.
Clemens hade förut sörjt deröfver, att han icke kunde fasthålla och föreviga den lyftning i själen, som bönen och betraktelsen förlänade.
När andaktens tillstånd slappades, ansåg han det som ett återfall från himmelen till jorden, från Gud till verlden.
Och dessa återfall hade på sednare tider inträffat oftare än förr, han visste icke hvarför, ehuru det med lätthet lät förklara sig dermed, att den ständiga sysselsättningen med samma bilder och föreställningar, samma återkommande andaktsöfningar slutligen förslöa själen och göra den mindre emottaglig för deras intryck.
Clemens lefde i en stadigvarande hänförelse; andaktens ögonblick var fasthållet och förevigadt.
Hans fromhet hade funnit hvad den behöfde: ett nytt och mägtigt retelsemedel.
De sinnligt religiösa hymner till Maria, hvilka redan tidigt uppstämdes inom den kristna kyrkan, blefvo hans käraste läsning – dessa jemte Visornas Visa af Salomo, i hvilken han kunde spegla sina egna känslor och återfinna sin egen erfarenhet påtryckt en himmelsk pregel.
För Clemens, som förut aflägsnat ifrån sig allt, som kunde erinra om qvinnans tillvaro, framstod nu universum, det synliga och det osynliga, med qvinnliga drag.
Jorden var Eusebia och himmelen var Maria.
Det är till hjertat, bönen syftar, den må riktas till en menniska eller en gud.
Hvad under då, om allt, från skaparen till hans
härskaror, försvann för Clemens i den himmelska jungfruns gestalt.
Men de anletsdrag, under hvilka han föreställde sig henne, voro Eusebias, ty något skönare än desse, sådane de nu voro för hans blickar, kunde han icke föreställa sig.
Eusebia skänkte honom en afton sin miniatyrbild, målad på elfenben och icke större än att han kunde bära den på sitt bröst.
Men när han var ensam, framtogs bilden och var föremål för omättligt betraktande.
När han bad, så var det med ögonen på densamma, ty det var ju icke blott Eusebias, utan äfven Marias bild.
Krysanteus återfinner sin son.
Tvenne månader hade förflutit från Clemens’ första besök hos Eusebia.
Kristianernas arbete på Afrodites tempel fortgick ännu.
Byggnaden var nära sin fulländning och glänste med praktfulla pelarrader i solens sken.
Arbetet hade i dag varit plågsamt, till följe af den tryckande värman.
Och i dag var det på samma gång den strängaste af alla uppsyningsmännen, som vakat öfver detsamma.
Denne man var icke hedning, utan Kristian, men Kristian af den homousianska bekännelsen.
Han hade förlorat anförvandter i den förföljelse, som Homoiusianerna anställde i Athen vid tiden för Juliani thronbestigning.
Måhända var det minnet häraf, som ökade skärpan i hans röst och satt den knölige käppen i hans hand.
Nog af, denna käpp användes flitigt såsom uppfriskningsmedel på arbetarne, när desse, badande i svett och utmattade af ansträngningar, förrättade sina göromål med mindre raskhet och ifver, än han fordrade, och hans fordringar voro obegränsade.
Nu, i den hetaste timmen af middagsstunden, var en hvilostund medgifven arbetarne, och man såg dem söka skuggiga ställen, för att der intaga sin måltid.
Biskop Petros hade i dag, såsom ofta, frivilligt infunnit sig vid arbetet.
Klädd i en grof tunika hade han inställt sig på hvarje punkt, der det tyngsta arbetet förrättades och uppsyningsmannens käpp syntes svängande i luften.
Hans ovanliga kroppsstyrka förvånade uppsyningsmannen, och ifvern, hvarmed han använde den för att bespara de sina lidanden, skulle hafva bevekt honom till mildhet, om ej hjelparen tillika hade varit den förhatligaste af alla homoiusianer, nämligen deras egen biskop.
Under hvilostunden drog sig biskopen tillbaka till den nyuppförda skuggiga tempelportiken.
Här vandrade han af och an i djupa tankar.
Han hade dagen förut genom en från vesterlandet ankommen prest erhållit underrättelser från Rom.
Biskopen derstädes var, när budbäraren lemnade verldsstaden, sängliggande af sjukdom.
Man kunde icke förmoda, att den ålderstigne mannen skulle lefva länge, och intriger spunnos redan af dem, som hoppades blifva hans efterträdare.
Den homoiusianska församlingen i Rom hade vunnit en temligen ansenlig tillvext under sednare tider.
Den athenske biskopens namn var kändt och älskadt ibland dem, och de skulle vid ett förestående biskopsval utan tvifvel skänka honom sina röster.
Men de romerska homoiusianernas antal var, jemfördt med homousianernas, ännu ett ganska underlägset.
Konstantii död hade betydligt förminskat omvändelserna från de sednares bekännelse till de förres.
Petros hade inga utsigter att denna gång få sitt val genomdrifvet.
Men han var en kraftfull man, och sannolikt hade han ännu en lång tid att lefva.
Om en homoiusiansk kejsare ånyo komme på thronen, så skulle allt förändras till Petros’ fördel.
Hans namn var redan kändt i Rom.
Det gällde nu att outtröttligt fortsätta den en gång började missionsverksamheten derstädes.
De penningmedel, han dertill egde, vore icke ansenliga; men den nästan fanatiska tillgifvenhet, hvarmed han uppbars af sina anhängare, vore en desto mägtigare rörelsekraft.
Han ville ingalunda förtvifla om framgången.
Han kunde icke tillfredsställas med mindre än herrskarstolen i Petri katedral, och när han vunnit den, skulle han också samla tyglarne på verlden i sina händer.
Men Petros kunde icke föreställa sig annat än att denna skulle blifva ganska ovaraktig.
Om ej den hedniske kejsaren förlorade sitt lif i någon af de faror, som omgåfvo honom i kriget, och för hvilka han oupphörligt utsatte sig, så måste han förr eller sednare falla för någon lönnmördare.
Det fanns, det visste Petros, Kristianer i hans egen lifvakt, hvilka hemligen traktade efter hans lif.
En skicklig giftblandare hade nyligen fått anställning i det kejserliga köket.
Detta visste
Petros äfven genom sina vänner i Antiokia.
Tyvärr spisade Julianus af sina soldaters enkla kost och medförde inga särskilda kockar på sitt fälttåg.
Men när han en gång återvändt från kriget, så skulle det väl någon gång hända den besynnerlige mannen, som parade krigarens försakelser med filosofens, att han ville smaka en efter konstens reglor tillagad kejserlig måltid.
Då vore ögonblicket kommet för den nyanställde kocken att förvärfva sig himmelens och jordens bifall.
Lyckades han i hemlighet undanrödja kejsaren, skulle hans namn i tysthet välsignas: blefve förehafvandet upptäckt och bestraffadt, så var han af patriarken i Konstantinopel tillförsäkrad en plats i helgonens strålande krets.
En serskild dag i året skulle då uppkallas efter martyren, och denne i alla tider blifva föremål för fromma Kristianers dyrkan.
Men misslyckades slutligen alla dessa anslag mot Antikrist, så hade Petros beslutat att se till, hvad han sjelf kunde uträtta.
Han tänkte på sin fosterson, den svärmiske ynglingen.
Han kunde sätta dolken i Clemens händer.
Denne skulle utan tvekan uppoffra sig för kyrkans sak.
Men denna tanke tillbakavisade
Petros genast, ty han fäste helt andra förhoppningar vid Clemens person.
Det fanns deremot andra och icke så få, både prester och lekmän bland biskopens underordnade, som kunde användas för samma heliga sak.
Nog af, Juliani regering skulle omöjligen blifva långvarig.
Om det icke behagade Gud sjelf att omedelbart sätta gräns för hans farliga lefnad, så skulle det ske medelbart genom någon rättrogen.
Detta vore otvifvelaktigt.
Petros hade under de religiösa förföljelserna i Athen träffat åtgärder, för att afvända hvarje fara från Krysanteus.
Denna ömhet för filosofens lif hade sin grund i de planer, som biskopen byggde på sin unge fosterson.
Clemens var
Krysanteus’ ende son och skulle en dag legitimeras såsom sådan.
Frågan gällde endast när detta borde ske.
Den glädje, som bereddes Krysanteus genom återfinnandet af den såsom förlorad ansedde och ännu saknade Filippos, måste erhålla en betydlig blandning af bitterhet genom upptäckten, att denne son var Kristian och prest.
Ja, om Petros kände Krysanteus, så måste bitterheten och smärtan komma att vida öfverväga glädjen.
Det blefve ett slag, som skulle träffa hans högmod hårdare än något annat.
För Clemens’ religiösa tro fruktade Petros intet af denna upptäckt.
Hans själ var fastvuxen i den strängaste asketiska kristendom, och intet umgänge med fadern och systern, inga exempel, inga läror, inga böner, inga hotelser skulle kunna rycka henne ur sin moderjord.
Petros skulle alltid förmå att upprätthålla sitt välde öfver Clemens.
Men märkte han den minsta rubbning i detsamma, så egde han de förfärliga medel, som religionen och vidskepelsen gemensamt erbjödo honom, för att befästa sin magt öfver en varelse, uppfostrad till svaghet, beroende och trälaktig lydnad.
Petros betviflade ej, att Krysanteus, i trots af sin afsky till allt, som bar kristna namnet, skulle erkänna Clemens för att vara sin försvunne son Filippos, sedan de intyg, som bevisade dennes härkomst, blifvit honom förelagda.
Men ett vore att erkänna honom såsom son, ett annat att insätta honom till arfving af sin kolossala förmögenhet.
Det vore att lemna det väldiga materiella vapen, som han rastlöst nyttjade mot den gamla bildningens och lärans fiender – att lemna det just i händerna på samma fiender, för att begagnas emot hans egen sak.
De konflikter, som ovilkorligt måste uppstå mellan far och son, kunde äfven bidraga att försvaga, ja kanske qväfva en faderskänsla, hvars föremål mötte den med förakt och afsky.
Och vid sidan af en sådan son stod ju en dotter, som hitintills ensam egt anspråk till arfvet – som egde sin faders oinskränkta kärlek och förtjenade den.
Petros hade hört ett rykte, att Krysanteus upprättat ett testamente, i hvilket han bestämt hälften af sin förmögenhet till Hermione, den andra hälften till den filosofiska skolans i Akademia underhåll.
Detta rykte var äfven till sin sednare punkt ganska sannolikt, ty det hade från gamla tider varit ett bruk bland rika Athenare att göra testamenten till förmån för denna skola, och Krysanteus hade desto större skäl dertill, som han var hennes stödjepelare, räknade sig som en Platons efterträdare på dess lärostol, samt i Akademia såg den mägtigaste upprätthållaren af den gamla läran, bildningen och filosofien.
Hvad borde nu Petros göra?
För honom var det af största vigt, att Clemens komme i besittning af Krysanteus’ förmögenhet, ty från Clemens händer skulle den inom kort vandra öfver i Petros’ egna, och väl i besittning af densamma borde ingen magt på jorden kunna hindra Petros att bestiga biskopsstolen i Rom, sedan rikets spira öfvergått i den väntade homoiusianske kejsarens händer.
Sedan en så lycklig thronförändring inträffat – och den måste enligt Petros’ åsigt inträffa – så vore utsigten till en för honom lycklig lösning af arfsproblemet gifven.
Ty Krysanteus måtte insätta Clemens till sin arfving eller icke – om blott han erkänt denne såsom son, så skulle en homoiusiansk kejsare icke tveka att i hvarje fall tillerkänna hans förmögenhet åt den unge presten, genom hvilken den förr eller sednare skulle öfvergå i kristna kyrkans omedelbara eller medelbara besittning.
Clemens skulle förmodligen icke lefva länge.
Hans kroppshydda var svag, hans själsstämning antydde en tidig bortgång, hans böjelse för mysticismen bidrog att tära hans lifs olja, de oundvikliga konflikterna med fadern, de stridiga känslor, åt hvilka hans ställning till denne måste prisgifva honom, skulle påskynda hans död.
Derefter vore det tid för Petros att framvisa det testamente, Clemens skrifvit och gifvit honom i händerna, och hvilket visserligen insatte kyrkan till hans arfving, men Petros, hans fosterfader, till den frie förvaltaren öfver kapitalet.
Det fanns ännu vid denna tid en gammal lag, enligt hvilken döttrar icke finge ärfva.
Denna lag var alltför sträng, för att ej i tidens längd blifva förgäten, åtminstone allt sällsyntare tillämpad.
Men för Petros var det nog, att lagen fanns; för dess tillämpning på Hermione ville han sjelf sörja.
Men om Krysanteus till hennes förmån hade träffat något serskildt testamentariskt förordnande, så var Petros öfvertygad, att han skulle taga det tillbaka eller inskränka det, sedan han fått göra den öfverraskande upptäckt, att äfven hans dotters make vore Kristian.
Petros hade ämnat bereda Krysanteus denna öfverraskning på sjelfva hans dotters brölloppsdag.
Denne vore nu icke långt aflägsen, ty trolofningen emellan Karmides och Hermione hade redan blifvit firad.
Karmides, sade Petros till sig sjelf, vore ett redskap, med hvilket