Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För det tredje skulle jag önska att gesällvandringarne måtte upphöra, och att så väl näringsidkare som andre husbönder må vara ål igde alt icke antaga en gesäll för 8 å 14 dagar i arbete, och, när de föregifva sig icke längre hafva arbete, köra honom på pollen, äfvensom att desse gesäller ej må kunna säga: nu vdja vi ej vara här längre, utan vi vilja stryka ikring.
Delta har förevarit vid så mänga riksdagar, att det förundrar mig att icke något beslut i den vägen ännu kunnat fattas.
Jag bor nära en allmän landsväg och får säga, att det är till den grad många gesäller, som stryka omkring, att det kan vara dagar, då 8 ä 12 sådane komma att begära, somlige väl, andre sämre klädde.
Jag har försökt att erbjuda dem arbete, men då alltid fått det svaret: det hufva vi icke lärt, och då jag erbjudit att sjelf lära dem, så hafva de gått sin väg.
För det fjerde anser jag en hufvudsak vara, att en näringslagstiftning på liberalare grunder, än den närvar., kommer till stånd.
Här har af någon blifvit föreslaget, att på ett eller annat sätt bilda cassör lill understöd för de behöfvande.
Jag tror att vi hafva tillräckligt med cassör i landet, och att inga andra cassör böra lillskapas i denna väg, än de fattigcassor, som redan finnas, och hvilka, i händelse af större fattig-communer, kunde sammanslås.
Jag anser tiel vara ett alldeles falskt syslcme all tillskapa cassör, hvilka, isynnerhet då de blifva allmänna, gifva anledn. till så stora anspråk med eller utan behof, alt dessa cassör aldrig någonsin räcka till.
Jag anser derföre mycket bättre, att, vid tillfälle af behof, hvar och en tillgriper sin egen cassa till antingen enskild eller gemensam hjelp, och afslyrker således allt bildande af allmänna cassör.
Få grund af hvad jag nu anfört samt hvad föregrde talare nndragit, får äfven jag yrka återremiss af Utsk:ns betänkande.
Hr Ed enhjelm:
Om jag ej hört orätt, så har en värd talare missbilligat milt yrkande, att någon viss del af hevilla. summan skulle för fattigförsörjning lemnäs åt de fabriker, som äro anlagda på landet.
Jag tror mig hafva temmeligen talande skäl för en sådan pretention.
Vid anläggningen af den fabrik, jag förut omnämnt, betaltes för hemmanet ganska hederligt, men hemmanets värde har sedermera stigit mycket högre, i följd af de ofantliga byggna - Den 9 September f. m. derna.
Det är dock icke af bevillningen derför, sorn jag ville att någon andel skulle undantagas för en fattigcassa, utan af fabrikationen.
Sist jag såg taxer.längderna, motsvarade afverkningen vid denna fabrik, om jag ej minnes orätt, ]Oo,ooo r:dr.
Deraf var fabrikantens inkomst, efter beräkning af 5 proc., uppskattad till 5ooo r:dr, hvarföre bevilln. efter 5 proc. skulle utgöras med i5o r:dr.
Men det är andra år, då afverkningen kan gå till i5o,ooo r:dr, och således yrkar jag att Pröfnings-comiteen må af den årliga afverknings-summan taga en viss andel, t. ex. -Jtdel eller -J-tdel, för att lemnäs till fabrikens fattigförsörjning.
Det vore val högst obilligt, om arbetarne vid en fabrik, dit personer ej allenast komma från alla delar af Riket, utan äfven införskrifvas utifrån, skulle böra tillhöra socknens fattigförsorg, och jag kan ej heller (inna billigt, att fabriken ålades att ensam försörja dem.
Jag tror att Staten af beviflntn bör lemna ett bidrag till denna försörjning.
Upplysningsvis får jag nämna, att Motala, så vidt jag känner, har en sådan särskild fattiginrultn., hvarom jag likväl icke är rätt säker.
Uti Hr von Hartmansdorff;! yttrade mening, att uti städerna församlingarne borde förena sig om samma fattiginrättn. instämmer jag, och anser jag det vara högst nödvändigt att så sker; men hvad socknarna beträffar, skulle jag helst önska, att inga större fattigvårdsföreningar än socknevis på landet ägde rum.
Jag skall dock icke sälta mig deremot, om socknarne inom sig önska en sådan förening; men jag tror det blefve olämpligt, om föreningarna blefvo mycket vidsträckta.
Jag anhåller; alt äfven hvad jag nu anfört måtte få åtfölja återremissen.
Jag har begärt ordet för att bemöta ett par yttranden, som förekommit i följd af hvad jag förra gången anförde.
Här är sagdt, att om arbetshus inrättades, skulle deraf bildas correclionshus.
Min mening, då jag föreslagit inrättande af arbetshus på landet, har just varit att derigenom undvika behofvet af correctionshus.
Jag har trott, att om för obrotlsliga personer, hvilka nu för tillen icke kunna af auctoriteterna insättas på annat ställe än correctionshus, inrättningar funnos, der de utan vanära kunde vistas, och hvarifrån de ulan hinder kunde återgå till samhället; så skulle derigenom befolkningen på correct.inrätt nina minskas.
Jag trodde äfven, att då fattigförsörjningen och sådana arbetsinrältntr kunde förenas, så skulle jemväl den fattigförsörjning, som nu äger rum, blifva förminskad.
Det är ingen obekant, att för närvar, hos församlingarna anmäla sig till fattigunderstöd och måste underhållas personer, som, om de voro tvungne att arbeta, icke begärde dessa understöd.
Det är på sådan grund jag föreslagit, alt arbets- och fatliginrätlntr borde förenas.
Här är af en värd ledamot yttradt, ali fabriker borde hafva en från socknen afskiljd fattigförsörjning.
Det är så mycket lättare, alt en sådan D e 11 9 S e p t e m 1) e r f. ra. 3^5 ordning nntages, som delta redan inom Sverige sker.
Sålunda liar Höganäs stenkolsverk genom särskild författning blifvit ålagdt alt försörja alla sina fattiga, oell församlingen, iler verket är beläget, har dervid intet åliggande.
Det är således, efter min öfvertygelse, intet- hinder för att så öfverallt kunde ske.
Det har af en annan värd talare blifvit yrkadt, att tlen i 5 §:n husbönder ålagda stränga ansvarighet för deras arbetare borde bibehållas, hvarvid han utgått från den synpunkt, alt desse ofta blifva fattige genom husbondens alltför stränga behandling.
Jag nekar icke alt så kan hända, men jag påstår, alt på många ställen är det icke fället, och jag vågar till och nied påstå, att det ofta inträffat att husbonden varit den lidande, derföre att han såsom hemmansbrukare antagit en person, som mottagit hemmanet, endast för att förderfva detsamma och sedermera afflyttar.
Om då husbonden skulle nödgas ansvara för försörjningen af de under tiden antagna t jenstehjonen, så tror jag att sådant vore alltför strängt.
Jag anhåller, att äfven dessa anmärkntr må få åtfölja återremissen.
"Uti i4 §:n 3 mom. står:
"För personer, hvilkas mantalsskrifningsort icke kan utrönas, bekostas likaledes af K. M. och Kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess någon församling kan dertill för pl ig tas.”
Delta stadgande är visserligen i sig sjelft billigt.
Men om det skulle antagas och tillämpas, så blefve utan tvifvel följden, att man aldrig funne den församling, som horde föipligtas; ty vanligen tycker man, att när Kronan skall betala, är det likgiltigt, om det varder litet mer eller mindre.
Jag kan med exempel upplysa alt, då församlingarne icke frukta någon olägenhet deraf, att fattige personer kringstryka, om hvilkas mantalsskrifningsort eller hemvist man intet känner, så låta de dem obehindradt komma inom sill område.
När, under cholera-tiden, man började efterse hvilka lösa personer, som vandrade omkring i socknarna, på det att smitta ej skulle med dem införas; så hände det i en skogsbygd, att nian inom ett stort pastorat fann icke mindre än 3o sådana kringstrykande personer, som ej hörde dit, och om hvilkas hemvist man till stor del var okunnig.
Under min embetsmannatid har jag äfven haft exempel på, att då alne gamla qvinnor, en mor och en dol ler, den ena 8o och den andra 6o år gammal, slutligen blefvo anhållna såsom kringstrykande, hade de icke varit mantalsskrifna någorstädes, så långt undersökningen kunde sträcka sig, ehuru den gick 18 och 20 år tillbaka.
Tvist om hvem som skulle försörja dem uppkom då mellan tviinne städer, af hvilkas magistrater den ena hade gifvit förpassningen och den andra sist påskrifvit den.
Till förekommande af dylika händelser ville jag föreslå, att under sådana förhållanden, sorn här äro uppgifna, Kronan ina be - a46
Den 9 September f. ni. tala t ex.
•Jltlelar af underhållet, och den församling, i hvilken fattighjonet anträffats, den återstående fjerdedelen, .såvida församlingen icke kunde bestämdt uppgifva och styrka från hvilken annan fattighjonet kommit, hvilken sistnämnda då linge betala.
Om ett sådant stadgande vidloges, skulle hvarje församling vara uppmärksam på fatiighjon, kommande från en annan, och ordning på detta sätt troligen vinnas.
Vidtages åter det af Utsk:n nu föreslagna stadgande, så befarar jag, alt man i de flesta icke finner den församling, som bör betala, utan Kronan nödgas göra det och Ständerne måste anvisa särskildt anslag för sådana fattighjons försörjning, hvilka till ingen församling höra. 16 §:n stadgar: '”Bosätter eller uppehåller sig någon inom ett fattigvårds-samhälle, utan att der eller annorstädes vara vid sednasle mantalsskrifning antecknad, då skall sockennämnden, om den icke vill emottaga honom såsom tillhörande samhället, inom ett år efter inflyttningen gifva det tillkänna” etc.
Jag frågar: huru kan sockennämndrn veta om denna person är på annat ställe vid mantalsskrifningen antecknad eller icke?
Mig synes det vara tillräckligt, alt, om en person befinner sig inom församlingen, och icke bevisar alt lian är mantalsskrifven annorstädes, nämnden ålagges att gifva det tillkänna, men icke inom ett år, ulan inom 6 månader; ly i annat fall kunde det hända, att han ett helt år blefve utan mantalsskrifning, och ali man följaktligen hade desto större svårighet att få reda på den församling, han tillhör.
— Jag förmår, i anseende till min heshet, icke att göra anmärkn:r emot redactionen, men jag skulle önska ali denna stadga, hvilken, likasom stadgan om folkskolorna, bör kunna läsas af hvarje fattighjon och de minst upplysta personer, måtte upptaga så få främmande ord som möjligt, och att man måtte skrifva Svenska för dessa de ringaste Sveriges medborgare.
Jag säger detta i allmänhet, men gör anmärkn:n här, vid 17 §:n, emedan men i dess 2 mom. icke kallar kyrkoherden så, utan i stället för hans Svenska benämning kallar honom pastor.
Allmogen kallar comminister!) äfven för pastor, så att det väl kunde hända alt någon icke rätt visste hvem han hade att hålla sig till.
I 18 §:n 1 mom. står: ”Om fattighjon helrädes med bettlande, utom det samhälle det tillhörer, skall del genast försändas till hemorten.”
Hvarföre skall här stå fattighjon?
Det kan ju hända, att andra än fattighjon tigga i en främmande församling.
Skall sådant vara dem tillåtet ?
Jag känner händelser, då personer, sorn icke varit fattighjon, utan till och med temmeligen behållne, klädt ut sig i trasor för att få ligga, då Konungen rest fram.
Skola nu sådane ej vara något ansvar underkastade.
I 19 §:n 1 mom. är föreskrifvet, att besvärsmålen skola gå directe från landshöfdingen till K. M. Frih.
Cederström har redan anmärkt olämpligheten deraf.
Om man vill haf - Den g September f. m. va det längsta möjliga uppskof med dessa måls afgörande, så bör man på detta sätt behandla dem; ty det är ganska säkert, alt om dessa mål skola gå Kammar-collrm förbi och directe lill Konungen uti Statsrådet, skall K.
Rl. blifva så öfverhopad af dylika småsaker, som kanske angå några riksdaler, alt vigtigare mål ej hinna samtidigt afgöras.
Om då den föredragande, som Får både ringa och vigtigare mål, lager de vigtigasle först, så är det gifvet, ali dessa ringare mäste uppskjutas och med detsamma ligga längre oafgjord» än om de gått lill Kammar-colhm, och ej vidare fullföljts.
Först är den skilnad gjord emellan fattigvårdsmål, att de, som härröra från städerna, gå omedelbart från landshöfdingen till K. M., hvaremot de, som komma från landet, först gå till Kammar-co!!:m.
När nu tvist uppkommer emellan en lands- och en stadsförsamling om ett fattighjnn: hvart skall då målet taga vägen?
Den ene kunde säga: det angår stad, således till K. M., och den andra: det angår landet, således till Kammar-coll:m, och man kunde draga lott derom.
Då Kammar-collegii instruetion icke längesedan omarbetades, försökte jag, så mycket på mig berodde — men J veten, mine herrar! att föredraganderne icke sutto tillsammans i Statsrådet på den tiden — jag försökte, säger jag, att få skilnaden upphäfven.
Det lyckades icke att vinna enhet i målens behandling.
Huru skall Kammar-colkm kunna hafva en sammanhängande öfversigt af fattigvården, då det blott får mottaga besvären från landet, men icke från städerna?
Jag önskar således icke blott att det här föreslagna stadgandet må borttagas, utan äfven att det utbytes motett annat, innehållande att alla fattigvårdsmål skola i besvärsväg gå från landshöfdingarne till Kammar-collrm. 1 4;de mom. stadgas: ”Då tvist uppstår om skyldigheten att besörja fattigvård för någon dertill berättigad person.”
Jag tror man borde skrifva någon deraf behöfvande person; ty rättigheten är något oviss, särdeles då Utskrn, såsom mig synes, rätteligen utgått från den grundsats, att fattigförsörjningen är barmhertighet.
Då skall man ej tala 0111 rättighet.
I 20 §:n föreskrifves, att Konungens Bef:h:de tillkommer att tillse författningens efterlefnad.
Jag tror alt denna § är öfverflödig, ty landshöfdingarne skola efterse förfaltningarnes efterlefnad i alla hänseenden, lika hvad fattigvården beträffar, som i andra mål, hvarmed de hafva att skaffa.
Det står i deras instruetion och behöfver icke upptagas här, der det möjligen kunde föranleda dertill, att landshöfdingen ansåges, utan att någon klagan vore förd, böra blanda sig i målen, hvilket väl icke måtte vara meningen.
Någon har gjort an märk n. deremot, att i denna stadga funnes intagen den föreskrift, som redan är gifven i K. brefvet den i5 Juni 1773, att fattighjon, som går utom socknen, skall på socknens bekostnad återsändas dit, hvarifrån det a'48 Den 9 S e p t c 111 b e r f. m. kommit.
Man säger att delta möjligen skulle ådraga socknen dubbla kostnader och gifva fattighjonen tillfälle att vålla de församlingar skada, af hvilka de icke ansåge sig nog väl behandlade.
Detta missbruk eller denna hämnd kan visserligen någon gång utöfvas; men om det deremot, på sätt yrhadt blifvit, tillätes församlingarna att sjelfva bålla fattighjonen till arbete, att, om så behöfves, läsa in dem, för att förrätta sina göromål o. s. v., så förmodar jag, alt denna hämnd icke skall så lätt kunna utan påföljd utföras.
Ville man åter icke låta församlingen sjelf betala denna resekostnad, så befarar jag, att R.
St. nödgades bestå ett särskildt förslagsanslag för tiggares resor här i landet, då desse utan tvifvel skulle finna det rätt beqvämt, alt först gå ifrån den församling, till hvilken de hörde, och sedan få fri hemresa och troligen äfven resekost af Kronans medel.
De kunde då blifva mera bereste, än mången embetsman, för hvilken man vill neka förhöjd lön, och äfvenledes resekostnadsersältning i händelse skjutspenningarna förhöjdes.
Jag instämmer med dem, sorn yrkat återremiss af delta betänkande. lif Lagergren, Anders:
Då Faltigvårds-comite'ens betänk, remitterades till Ulsktn, vågade jag den anmärka., alt R.
St, hellre än att afgifva ett utarbeladt Jagförslag, borde inskränka sig till bedömmande af de allm. grunder, som borde bestämma ett sådant; oell jag kan vid delta tillfälle icke annat än vidhålla min då yttrade åsigt.
Den mängd af anmärknjr, som vid nu föredragna betänk, blifvit gjorda, styrker min mening ännu ytterligare.
I afseende på <le grunder, som hade bort af Utsk:n afgörnsj skulle jag först hafva salt sjelfva utredningen, huruvida 1833 års beryktade författning om laga försvar bort bibehållas eller icke.
Man säger kanske, alt detta icke hörer till ett fattigvårds-betänk., men det måste dock utgöra grunden för ett sådant betänk.; ty skulle man allt mer och mer blifva öfvertygad derom, alt denna författning är ett större eller mindre våld på per sonernes frihet, så mäste det sluta dermed, att författningen blir mer eller mindre modifierad, om icke alldeles upphäfven; och har denna författning en gång blifvit upphäfven, ser jag icke annat, än att Utsktns förslag, ifall det framdeles blefve antaget, måste i oell med detsamma vara alldeles tipphäfvet.
Denna 1833 års författning är att taga noga märke på.
Säkerligen lägger den ett stort våld på den personliga friheten.
Det finnes visserligen många saker att invända emot densammas upphäfvande; men jag tror dock, alt hvad man än må göra, så slutar det sig med att den i framtiden blir upphäfven; ty det ser man, att författningarnes stadganden, ehvad de än må innehålla, komma alt i detta fall allt mer och mer eluderas.
I afseende på öfvergården ifrån 1833 års förfalla, till clt mera fritt systcme, hade jag vis - Den g September f. m. 2^g visserligen icke trott, att man borde antaga det, sorn i en reservation af Frih. Anders
Cederström blifvit föreslaget, nemi. att hvar och en skulle äga rättighet alt inom hela Sverige få flytta, utan all inskränkning.
Som öfvergången icke bör ske alltför hastigt, hade jag trott, att också häruti skulle finnas någon medelväg; men då Utsktns betänk, inskränker rättigheten att få bosätta sig, inom lika trånga gränser, som någonsin förut ägt rum, så skulle jag tro det vore tid att den något utvidgades.
Gå vi till källan, hvarifrån denna författn. uppkommit, så vet hvar och en, att den härflutit från en författn., som afsåg vår arme'es completterande.
Då fred inträffade efter de stora krigen under Carl X:s tid, så uppkom det förhållande att, i stället för att Adeln ensam hade. försvarskarlar, fingo bönderne sådana karlar.
Då klagades öfver att bönderne bade för många försvarskarlar, och blef det dem förbjudet alt underhålla så många de ville, hvarigenom den händelse in träffade, att bonden slutligen knappast fick behålla sina söner hemma i sin gård.
Derjemte gjorde under ij:de århundradet den princip sig gällande, att folkökningen borde så mycket som möjligt befrämjas, hvarför man Underlättade äktenskapen och sålunda erhöll en betydligen förökad population.
Att i delta afseende föreskrifterna numera skulle kunna inskränkas inom så trånga band, som i fordna tider, torde vid närmare betraktande finnas omöjligt.
Jag hade derföre trött, att man kunde komma tillbaka till en utväg, som redan af Sveriges framfarne störste Konung var påtänkt, nemi. att större föreningar uppgöras i afseende på fattigvårdens uppehållande.
Så finna vi att den store Gustaf Adolph alldeles icke ville inskränka den inom socknarna, utan ville att större districter skulle derom förena sig.
Om sådana större districter uppkommo, t. ex. om man ville antaga den ecclesiastika indelningen, contractsvis, eller efter den indelning, som erfarenheten kan visa vara bättre; sä tror jag, att båda åsigterna blefve förlikla, nemi. så väl den, hvilken vill tillåta den fattiga att välja den ort, der han vill bo och vistas, som ock den, hvilken ej vill tillstädja ett starkt lösdrifveri.
För den fattige, åtminstone af den dass, som oftast är i behof af fattigvård, kan det ej vara möjligt att känna liela Sverige; men ingen lärer vilja påslå, att han ej kan känna mer än den socken, der han bor.
Då vore det väl obilligt, alt stänga honom inom denna socken, samt bör han väl få röra sig inom ett något större district, såsom t. ex. ett contract.
Får han denna rättighet sig förunnad, så kan han icke säga, att man inskränker honom så, att lian ej får arbeta såsom han ville, och då han finge använda siri arbetsförmåga inom så stor terrain, som han kände, tror jag, att de motsatta åsigterna kunde sålunda förenas.
Således vore min tanke, alt flera socknar, i stället i3 H. 3a Den g September f. m. för en socken eller ett pastorat, om ilen allmänna fattigvården borde sig förena.
I afseende åter på den frågan, åt hvilka fattigvårdslijelp bör meddelas, så tror jag att detta var den andra hufvudsaken, som Utsktn bort fästa sig vid; och dervid förekommer, om den borde lemnäs endast åt sjuka, svaga och orkeslösa eller jemväl ål dem, som orka arbeta, men säga sig icke hafva erhållit något arbete.
Derom finnes i fordna lagar ingen bestämmelse och någon sådan behöfdes icke heller, emedan Sveriges befolkning då var vida mindre än nu och icke saknade arbete.
Det torde vara ganska obestämdt, huruvida nu så är förhållandet.
Manga säga, att arbetstillfällen saknas, andre, att de icke saknas; och huruvida endast bristande vilja att arbeta förorsakar fattigdomen torde ej kunna utredas på annat sätt, än att man bildar anstalter, hvarigenom alltid tillfälle för den, som är arbetsför och vill arbeta, finnes att sig försörja.
Sålunda skulle hvarje territorial-områdes åliggande alt alltid försörja de sjuka och orkeslösa och att sedan draga försorg om huru de arbetsföra, som säga sig sakna arbete, skola sysselsättas, blifva föremålet för andra hufvudpunkten af Utsktns förslag, I detta afseende har här blifvit mycket taladt om dels skadan och dels nyttan af frivilliga arbetshus.
Sådana frivilliga arbetshus hafva i England varit införda en längre tid före den s. k. fattigreformen, och de hafva under denna tid visat sig vara af uppenbar skada; men efter denna reform hafva också frivilliga arbetsinrättnlr der blifvit vidtagna och sedermera visat sig vara af uppenbar nytta.
Således måste det vari t någon skilnad emellan de frivilliga arbetsinrätlntna, och då de före reformen voro så organiserade, alt de fattige der lefde såsom förmögne, så tilldelas i de nuvar. frivilliga arbetsinrältntna en mycket mindre arbetslega, än den enskilde kan erbjuda, men alltid så mycket* alt arbetarne kunna lefva deraf, och följden har blifvit alt antalet af dem, som begagnat dessa inrättntr, allt mer och mer aftagit, utan att man derföre sett antalet af correclionshjoncn tilltaga.
Man har talat mycket om grunderna för 5 §:n, som bestämmer, att det skall vara husbondens skyldighet alt underhålla af honom antaget tjenstehjon och statfolk, så länge arbetsaflalet varar.
Denna § ser hvar och en vara så till vida förmånlig för dessa tjenstehjon, som, ifall de vilja slå sig på latsidan, husbonden skall vara skyldig att dem försör ja, likasom uran icke heller kari neka, att, om denna § borttoges, det skulle vara lill mycken fromma för ägaren af större possessioner, att han bara behöfde kasta alla dessa mentiiskor på allm. faltigvårdanstalten, för att blifva dem qvitt.
Jag skulle tro, att denna § är ganska väl betänkt och således icke bör ändras, emedan deri ligger ett cörrecliv, som hindrar den stora possessionaten att i sin tjenst antaga andra, än dem han tror skola uppfylla sina förbi,n - Den g September f. in. cleiser, äfvensom ett band på arbetsclassen att uppföra sig ordentligt, för att icke gå miste om den bättre förtjenst, som kan erhållas hos den enskilde, än vid de s. k. frivilliga arbetsinrättmna kan påräknas.
Derefter hade jag också trott, att det bort vara Utsk:ns åliggande, att åtminstone till de allmännaste grunderna angifva sjelfva administrationen af fattigvården.
Derom står egentligen i betänk, ingenting annat, än huru dermed inom hvarje socken bör förhållas; meri då en så genomgripande åtgärd, som en ny fattigvårdslag, skulle här i landet uppkomma, skulle jag tro, att också en aucloritet borde inrättas, som närmare tog reda på förhållandet dermed, nemi. en högre auetoritet än sockennämnden, hvilken egentligen ej skall annat än bestämma förhållandet inom socknen.
En gemensam högsta instans saknas.
Det är visserligen sagdt, att dessa ärenden slutligen skulle pröfvas af K. M.; men, såsom Hr von Hartmansdorff omnämnt, är K.
M. alltför öfverhopad af göromål, för att medhinna äfven dessa.
Detta hafva också Engelsmänneu, efter deras ryktbara fattigreform, ingalunda underlåtit, utan inrättat en särskild auetoritet eller ett eget råd, bestående af 3 ledamöter, som hafva den allm. uppsigten öfver fattigvården, dit alla underrättelser om fattigvården ingå.
Ett sådant råd har äfven minoriteten i den stora comitcen för fattigvården föreslagit, men i Utskms betänk, finnes ingenting sådant omnämndt.
Dessa få anmärkntr har jag velat göra för att återremissen åtfölja; och vidhåller jag alltid min grundsats, att det varit bättre, om Utsktn endast hållit sig till grunderna och låtit Konungens förvaltande verk, hvilka bättre kunna uppsätta en författning, öfvertaga detaljerna och redactionen.
Till förekommande af alla de olägenheter, som man uppgifvit förorsakas af dem, hvilka stryka kring landet, hemställer jag vördsamt, om icke säkraste medlet vore, att R.