Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— men kärleken till konsten är inte det samma som att vara som en snäll pappa för artisterna, det behöfs också att kunna sporra dem, egga dem, styrka deras tro — inte på sig sjelfva, ty den konsten kunna de nästan allt för väl — utan tron på att konsten likväl är något annat än poserandet af det egna lilla jaget.
Stora teatern föreföll mig som en treflig familj, der husfadern inte ville störa sina älsklingsbarn genom att energiskt angripa deras fel och svagheter, utan lät udda vara jämt.
För att få ett begrepp om hvad Stora teatern bjuder på, meddelar jag här repertoarlistan för en tid af tre månader, från den 1 sept.
18S9.
Två svärmödrar (» Duvals skiljs-messa&gt;).
Galeotto.
Lilla hertigen.
Mellan bjudningarna.
Nervösa fruntimmer.
De unges förbund.
Viceamiralen.
Niniche.
Don Cesar.
Den puckelryggige.
Debutanten och hennes far. » jämte den öfriga mest kända Almlöfs repertoaren.
En brokig spellista i sanning!
Och af denna framgår, att lustspelsgenren oeh operetten intar det största rummet, utgör repertoarens grundstomme.
Af värderika saker finna vi endast Ivänne: » De unges förbund &gt; och » Galeotto ».
Från den förre bar jag nu endast minnet qvpr af herr Sternvalls Brattsberg, en präktig gammal kammarherretyp, konsekvent och stilrigtigt genomford, en framställning, som verkligen hedrade Stora teaterns ange pére nobel.
Herr Sternvall syntes mig för öfrigt vara en af de få af Stora teaterns sujetter, som med verkligt allvar och någon djupare uppfattning gick till arbetet, och hans skapelser, om äfven understundom något monotona, buro alltid prägeln af konstnärlig förståelse.
I sin helhet gjorde detta Henrik Ib-sens 3 De unges förbund » ett, mildast sagd t, mycket matt intryck, liksom första aktens iscensättning var långt ifrån mönstergill.
Hade herr Lundgren nu haft blick för scenens fordringar och sinne för det karaktäristiska, hade han säkerligen ieke kunnat upptäcka den minsta lilla tillstymmelse till något säreget norskt i denna första akts scenanordning, utan helt enkelt gjort om alltsamman.
Som det nu var, påminte mig den sjuttonde majfesten lifligt om något af Blanches lustspel med pokulerande gesäller och litet lyktor här och der i träden — en scen från t. ex. Humlegården på den tid salig rotundan fans i verlden.
Herr Albert Ranft, som är en mycket duglig regissör, når det gäller lustspel och farcer, och som äger en omiss-känlig talang att elegant dekorera en salong eller skapa små förtjusande rumsinteriörer, har få förutsättningar att föra fram på scenen mera djuptänkta verk.
Här måste regissören ha en förmåga att dyka till bottnen af diktarens tankar, sätta sig in i, göra sig så förtrogen med dramat att, när han sedan skall forma det på scenen, han ger det den riktiga prägeln.
Regissören måste vid sådana tillfällen äfven vara en begåfvad instruktör; der skådespelaren stapplar, tar miste eller skenar i väg, måste den ledande viljan träda emellan.
Det var just bristen på instruktör, som i så hög grad gjorde sig märkbar vid uppförandet af » De unges förbund ».
Nu har Göteborgs Stora teater en ung skådespelare, som besitter verkliga anlag för scenen, och som också blifvit publi-kena gunstling.
Man beundrar och smickrar honom i tid och otid.
Såsnart hans namn står på affischen gör man sig räk-ning på ett litet mästerverk af skådespelarkonst, och till och med då han sjunger i operetten, utan tecken till röst, klappar man och ropar bravo.
Denna göteborgspublikens gullgosse är herr Justus Hagman.
Jag såg honom i flera roller, och jag sökte finna honom utmärkt, som publiken.
Men det var mig omöjligt.
Det var en viss dugtighet i allt hvad han gjorde, något som ovilkorli-gen måste dupera den stora massan.
Men fin, modern konst var det icke.
Det var Pousette i föryngrad upplaga — gamle Pousette, som gick igen med alla sina fel och förtjenster — Om nu herr Hagman redan grånat på tiljorna, skulle man ju mycket lätt kunna förstå detta uppskrufvade patos, detta öfver-drifna spelsätt, men då hr.
H. är ännu en helt ung man, kan jag icke annat än beklaga, att hans talang kritiklöst följer en väg, som leder tillbaka till 40-talets konst och slutligen måste stelna i onatur och förkonstling.
Se honom bara göra sin sista scen i Echegarays gripande drama » Galeotto »!
Det är teater — teater allt igenom.
Och ändå hade hans don Manuel betingelser för att kunna bli något.
Men — hvar fins instruktören?
— instruktören, som skulle kunna finhyfla detta skådespelarmaterial, förfina, stöpa om i modern form denna talang, som ännu tror målet vara att karrikera kärleken, passionerna, lidandet och döden.
Nej, herr Hagman, bryt helt och hållet med ert gamla spelsätt, studera, arbeta och tro framför allt inte, att allt är välbestäldt när applåden — ögonblickets betydelselösa ära — ljuder i edra öron.
Ack, sedan bifallsstormen tystnat — sedan är också skådespelaren glömd, så framt han icke genom den gripande enkelheten, sanningen i sin konst förstått att för alltid etsa in hvad han gaf i publikens minne.
Men det är på lustspel och operetter Stora teatern, som sagdt, bygger sin egentliga repertoar.
Och med den personal den nu har alt förfoga öfver, och med den bortkommenhet denna
— naturligt nog — lägger i dagen på det allvarsamma dramats fält, är det på komediens glada område, teatern skall vinna sina segrar.
» Två svärmödrar », herrar Bissons och Mars ' galna fars, * Les surj / rises du divorce », som så många aftnar å rad höll drama * tiska teaterns publik vid godt lynne, spelades äfven i Göteborg förträffligt.
Der var fart och lif och en utmärkt iscensättning.
Hr Albert Ranft slog sig riktigt lös, gaf en muntert och lätthållen Henri Duval, fröken Rylanders fru Bonivard piruetterade och kastade ut sina retsamma repliker lika flinkt som frkn Ahlanders halfgamla dansös, och fru Anna Sternvall lyste genom sin bedårande skönhet i Dianas roll, der hon stod blond, elegant och välväxt under det kinesiska parasollet.
Som den gamle sjöbjörnen Corbulon var hr Lundberg, Stora teaterns populäre komiker, trygg och torrolig.
Med ett ord, skulle man beteckna dramatisk konst med stjernor alldeles som Baedeker gör med hotell och restauranter och herrar vinhandlande med mer eller mindre förfalskad konjak så — tre stjernor för stora teaterns &gt;Två svårmödrar »!
Det räcker ju till och blir en öfver, och den skulle jag vilja ge &amp; t fröken Amanda Rylander för hennes direkt ur lifvet gripna, rättfram och enkelt hållna tant Malla i Fr. Hellbergs täcka interiör » Mellan bjudningarna ».
Jag tillstår det gerna, det var ett stycke sund och äkta konst!
Stora teaterns unga garde — dit jag ock räknar teaterns jtune premier, hr Byström — bestod af fröknarna Behrens, Borgström och Sundqvist plus hr Lambert Larson — de båda senare välbekanta för Stockholmspubliken.
Att nu ställa deras horoskop för framtiden, vore det samma som att spå en vacker sommar af en lofvande vår.
Men frkn Borgström har obetingadt så goda förutsättningar att hon, omplanterad i en för hennes anlag gynsam jordmån, ovilkorligen bör nå fram till något.
Hr Byström visade vackra ansatser och elegant framträdande som poeten i Galeotto, men det högre dramat tro jag icke ligger för hans figur — han är litet för stadig till lyrisk älskare.
Men i lustspelet och komedien är han deremot hemma.
Frkn Helfrid Sundqvist, som väl ännu hela Stockholm mins från badscenen i » En Sommarsaga » — ah, hon var förtjusande, kokett insvept i sitt badlakan — såg jag endast helt flyktigt i några småroller — bäst och näpnast som pagen i » Don Ge * sar ».
Herr Larson, hvilken från Vasateaterns glada operettlif flyttade till det allvarsamma Göteborg, har vunnit i säkerhet, men hans figurer sakna ännu saft och färg — måtte han en ging få säga som Per Olson om vargarna: nu komma del —
Voilà le rideau qui se lève.
Ecoutons!
Det är Niniche — den sorglösa, frivola, frestande vackra Xmiche i Gerda Grönbergs gestalt, som visst inte saknar sin lilla parisiska embonpoint.
Men det klär henne.
Och hon sjunger lika friskt, lika fint och tilltalande — ja, kanske ännu mer artistiskt fulländadt än förr, när hon var den firade divanunder salig Ladans glansdagar.
Litet mera gnistrande godt lynne, litet mera lätthet och spiritualitet i replikbehandlingen och sjelfva Judic — ja, fru Cysch skulle ha ropat » bis » och applåderat.
Stockholm är afundsjukt på Göteborg, som enleverat Gerda Grönberg.
Vi ha Anna Pettersson, det är sant, men hon är trolös och qvistar ibland ifrån oss för att skörda guld och lagrar på annat håll.
Och Vasateaterns frkn Ekström är visserligen vacker, men allt för enformig och intetsägande i sin konst att kunna höja sig till operettdivornas stjernhimmel.
Nej låt oss få Gerda Grönberg tillbakal
Den som lefver får också se, hur Stora teaterns öde kommer att gestalta sig till nästa spelår.
Men känner jag Göteborg rätt — det är en stolt och handlingskraftig stad — låter den icke tillfället gå sig ur händerna att sjelf fk äga sin teater.
Och inträffar detta går med all säkerhet Stora teatern en både i ekonomiskt och konstnärligt afseende ljusare framtid till mötes.
Det konstälskande Göteborg har också under hösten 89 lärt känna den man, som bättre än någon annan skulle kunna föra den dramatiska konstens runor i deras stad med ära.
Det är öfverflödigt att nämna hans namn: hans eget arbete talar för honom.
Daniel F — m.Kanslirådet Forssman och brän-
vinsförsnillningarna.
Ny belysning af
Snlla.
Den 27 Juni 1885 öfyerraskade Aftonbladet sina läsare med den sensationella nyheten, att kolossala försnillningar af brän-vin upptäckts vid vissa sm&amp;ländska brännerier.
Af notisen framgick för den ej allt för uppmärksamme läsaren, att förtjensten att hafva gjort denna vigtiga upptäckt tillkom chefen för kontroll- och justeringsbyrån kanslirådet L.
A. Forssman.
Och var detta det » Sesam öppna dig *, som för kanslirådet Forssman slog upp på vid gafvel dörrarne till maktens och ärans tempel.
Då jag sedan sett, huru hr Forsman skickligt förstått att begagna sig af den en gång väl anlagda reklamen, huru han lyfts fr&amp;n pinne till pinne på lyckans stege, huru han synts blott behöfva sträcka ut handen efter statsrådsfullmakten, som bagrade deruppe på stegens spets — då har jag alltid gjort mig den frågan, om ej ändå Värendsbygden kan vara stolt öfver Att med sina söners välstånd som insats hafva fått köpa denna lysande karrier.
Och då jag fick höra den uppseendeväckande nyheten om revolverskottet i Norstedt® k a palatset på kungahögtidsdagen, hvil-ket skott stäckte höghetsdrömmarna, då undrade jag, om ej detta skott skulle genljuda med en egendomlig klang nere i Värend.
Ur Dagvu Krönika.
7Som en Nemesis har den vissheten städse förföljt vederbö rande, att försnillningar i alla tider egt och måste bafva egt rum vid flere eller iärre brännerier, ty de hafva icke kunn&amp;t vara okunniga om det absolut otillfredställande i samtliga de tillämpade kontrollsystemen.
Denna visshet fick den siste inne-hafvaren af chefskapet för kontrollverket i arf af sin företrädare, och den tycktes icke hafva tryckt honom särdeles hårdt
— ända till den dag, då han fann, att han ej borde nöja sig med en byråchefs lugna men icke alltför mycket bemärkta ställning.
Det var då han genom dugliga medhjelpare lät på grund af åter gjord anmälan anställa de undersökningar, som ledde till de sorglustiga s. k. bränvinsmålen i Småland.
Det har på mig gjort ett egendomligt intryck att i tidningar nes biografier öfver den döde mannen fä se honom kallad » den energiske afslöjaren af de småländska bränvinsmålen » o. d., ty visst och sannt är att hr Forssman derutinnan spelade en skäligen passiv rol, ja så passiv att han näppeligen lade hand vid mera än de manuskript, som om saken sändes Aftonbladet, ehuru han såsom en klok general tog hela äran af de gjorda upptäckterna på sin lott.
Också flödade Aftonbladet af hans lof: » Allmänheten har, sade tidningen i en ledare den 30 juli, full rätt att räkna på, att kontroll byråns chef, som icke skytt möda (!
) och kanske obehag för att gifva ett så vigtigt uppslag till utredande af missförhållanden under en annan chefsperiod, än hans egen, skall röna allt det erkännande och det understöd, den stora frågan förtjenar ».
De öfriga tidningarna spände sig icke lika beredvilligt framför den i hast vordne triumfatoms vagn, men A.
B. söijde tillräckligt för att triumfa-torn icke glömdes.
Hans gloria gick dock sedan inför den redaktionen i moln, och redan på den tiden funnos de, som af gifna skäl ansågo denna allians anmärkningsvärd.
Gåtan torde hafva sin lösning i den omständigheten att hr Forssman pro-tegerades af en i A.
B. på den tiden mycket inflytelserik generalkonsul, en aktieegare i tidningen.
Möjligt är också, att man valde A.
B. till bulvan på grund af den kända osjelfständighet och den brist på kritisk förmåga, som var ett utmärkande drag hos tidningens dåvarande chef.
Vare härmed huru som helst, reklamen var i full gång, och A.
B: s nödrop och beskärmelser öfver den riksolycka, som inträffat, och det mod och den skicklighet, hr Forssman ådagalagt vid afslöjandet af brotten, böljade smitta äfven den öfriga pressen, i synnerhet i landsorten, och sedan växte hr Fors-mans rykte med fart, allt under det dugliga och euergiska mäu utredde den visserligen ej så litet trassliga härfvan.
Under tiden satt kontrollbyråns chef mestadels i Stockholm, skötte sitt embete och sina affärer och såg i öfrigt mycket mystisk ut.
Allmänt ansåg man att nu skulle med ens ett slut göras på allt detta undansnillande af bränvin, som man visste i åratal hafva egt rum på olika trakter i Sverige, och hvarom Aftonbladet skref den 11 juli: » Att forhållanden af liknande beskaffenhet förekommit äfven på andra orter kan väl knappast betvif-1m — — —.
Under den tid bränneriernas antal var stort och kontrollapparater ännu ej voro införda, mötte det utomordentliga svårigheter att finna tillräckligt väl qvalificerade och p&amp;litliga kontrollörer, och det är numera nära nog en hemlighet, som hvar nian vetf att aftal mellan tillverkare och kontrollörer voro ganska vanliga ».
Häri blef man likväl besviken.
Slaget träffade endast en liten del af landet, den historiska Värends-bygden, ett område af endast några få qvadratmil.
Och detta oaktadt man enl. hr Forssmans eget organ visste att samma straffvärda brott begåtts äfven på andra orter, ja varit » ganska vanliga *.
Ja, till och med oaktadt det bragtes till hr Forssmans kännedom, hvar han hade att söka flere ännu större brottslingar.
Hvarfor gijngo dessa fria?
Hvarfor sträckte sig icke den faderliga omsorgen om rättvisans skipande äfven till Kristianstads, Malmöhus ’ och Blekinge lan?
Hvarfor just till det län, som var fattigast — äfven på inflytelserika medlemmar af riksdagen?
Jag torde blifva i tillfälle att i en följande uppsats gå de märkliga rättegångarna litet närmare in på lifvet, och ordar der-for icke här om det obetingadt straffvärda i de anklagades handlingsätt och rättvisan af deras^ straffande, hvilka nåddes af rättvisan.
Likaså sparar jag några dermed sammanhängande märkligare episoder till dess, och nöjer mig för tillfallet med om jag så må säga prologen till det stora skådespelet.
Om, såsom nyss antyddes, hr Forssman koncentrerade sina bemödanden omkring brännerierna i Allbo härad och Vänboda branneri i grannhåradet, kunde han likväl icke undgå misstag, som gåfvo litet roande omvexling åt det eljes skäligen dystra dramat.
Sålunda fans i en uppgjord tablå upptagen en post af 33,500 kilogram (1) bränvin, hvilken skulle vara afsänd från " * Vänboda bränneri, och alltså öka det der försnillade j 7q van tum.
Emellertid meddelade Smål ands-Posten en uppgift, hvilken tidningens sagesman erbjöd sig att styrka med officiella bevis, att man vid noggraunare undersökning funnit denna post vara ej bränvin utan — barrved.
Men fann sig bäst vid att icke affordra tidniogen dessa bevis ocb teg ihjel feden.
Vid ett annat tillfälle kom Sm&amp;lands-Posten med ett meddelande, som ej smakade Aftonbladet och den person, som redigerade dess bränvinsförsnillningsafdelning, rätt väl.
Sm&amp;l.-P: n skref neml.
: » Konungens Befallningshafvande har afvetat de märkliga missförhållandena mellan inom länet under de senaste tre &amp; ren tillverkadt och exporteradt bränvin långt innan chefens for kontrollbyrån summariska (!
) och i rundade tal framstälda, högst ofullständiga (!
) uppgifter hit remitterades, samt med anledning deraf redan för längre tid tillbaka anstält efterforskningar. »
I parentes kan meddelas, att dessa med sakkunskap och oveld gjorda undersökningar sedermera under rättegången visade sig vara mycket användbara och framför allt vida tillförlitligare än de af kontrollbyrån uppgjorda.
Jag nämnde nyss att denna Smålands-Postens uppgift ej smakade A.
B. rigtigt bra.
Den 27 och 28 juli egnar A.
B. ledare deråt, och tidningen kan ej dölja sitt dåliga lynne öfver att äran synes skola ryckas undan hr Forssman.
Ja, tidningen är rent af polemisk gen t emot resultatet af länsstyrelsens arbe-ten.
Synnerligen svårsmält är också den ofvan omtalade barrveden.
Under tiden hade den då mycket omtalade, sedermera utnämde poliskominissarien Eklund från Stockholm gjort sina ypperliga polisundersökningar å ort och ställe, hvilka undersökningar ensamma möjliggjorde den sedermera anstälda rättegången mot de misstänkta tillverkningarna.
Åfven byråingeniö-ren, d: r Lindeberg verkstälde framgångsrika undersökningar vid brännerierna, och nödiga beräkningarna gjordes af ingeniör Ström från Kristianstads län, hvilken verksamt bidrog till frågans utredande.
Det rent juridiska arbetet kom på allmänna åklagaren, v. häradshöfding Settervalls lott.
Minsta insatsen gjorde hr Forssman, men öfverallt der det galde att » synas », stälde han sin resliga personlighet i breschen; belöningen för det visade modet uteblef ej: kanslirådet Forssmans duglighet, ådagalagd särskildt i utredningen af försnillnings-frågan blef prisad i alla tonarter, och det blef inom kort allom klart, att denna eminenta talang dugde till allting.
Så kora det ena förtroendet till det andra, den ena hedersposten föreoch den andra efter, och under tiden utagerades de uppseendeväckande rättegångarna i Veetra Värends domsaga.
Då tycker man väl, att den energiske v&amp;rdaren af v&amp;rt vidlyftiga kontrollväsende skulle gripit sig an med bestraffandet af liknande brott på andra håll, helst hvarest pressorgan betecknat dylika Båsom utbredda och vanligt förekommande.
Hr Forssman föredrog dock ått hvila på de lagrar, man skurit åt honom.
Mohren hade gjort sin tjenst, mohren fick gå.
Kanslirådet Forssman hade redan blifvit en stor man.
(Från » Dagens Krönikas » Korrespondent.
Sällan, om någonsin, har hos oss ingången af ett nytt årsskifte mottagits med sådan oro och bekymmer, som då denna g&amp;ng midnattsklockans slag förkunnade att ett nytt år gått in.
Handel och industri gjorde under det gångna året ett raskt uppsving och allt tydde på att de goda konjunkturerna skulle fortfara; äfven for sköideutsigterna fans, såvidt man ännu kunde döma, ingen anledning till farhågor.
Men den politiska atmos-feren var laddad med elektricitet och när som helst kunde blixten slå ned, krossande i spillror en byggnad, som seklers strider, försakelser och en.
aldrig svikande trohet och laglydnad mödosamt uppfort.
Bedan länge hade många tecken gifvit vid handen att något var i görningen, dunkla rykten, det ena bizarrare än det andra, smögo omkring, utan att någon kunde säga hvad af allt detta var sant, och hvad icke.
Slutligen böijade dessa rykten så småningom antaga en bestämd form och man fick nu veta — icke officielt, visserligen, men icke mindre säkert for det — att man i Petersburg stod i beråd att gentemot vårt land vidtaga itgärder, som genom sina följder skulle varit liktydiga med till-intetgörandet af vår ställning som en skild nation, af Finlands ställning som en skild stat vid sidan af den ryska.
Man hade for afsigt att afskaffa vårt eget mynt och återinföra den ryska rubeln; att afskaffa den nu existerande tullgränsen mellan Ryssland och Finland for att i stället göra den ryska tulltaxan gällande äfven hos oss; och slutligen skulle vårt postväsende sammanslås med det ryska.
Vi skola här egna några ord åt hvar och en af dessa tre punkter for att komma på det klara med deras verkliga innebörd.
Hvad forst frågan om vårt myntväsende beträffar, så torde ej många ord behöfvas for att uppvisa att det helt enkelt blefve landets ruin, därest det ryska myntet komme att ersätta vår nu gällande guldmark.
Ty förutom rubelns osäkra och fluktuerande värde, som utgör en hämsko på en sund utveckling af hvaije affärs * eller industrielt företag, bör man komma ihåg att rubelsedeln går med tvångskurs och således hos oss, vid ombyte af myntsystem, skulle måst mottagas till parikurs såväl af den enskilde som af alla offentliga inrättningar.
I dag betalas för rubeln, enligt Finlands banks notering, 2 mark 80 penni; blefve den gällande mynt hos oss, skulle vi fä betala den med 4 mark.
Man behöfver ej vara någon räknemästare för att finna hvart detta skulle leda.
Vår myntlag är antagen af regent och ständer gemensamt och har grundlagsnatur; ett ensidigt upphäfvande af densamma från regentens sida vore derför ett grundlagsbrott, som skulle ställa portarna på vid gafvel för andra dylika.
Kan man trampa en lag under fotterna, så kan man äfven trampa flere, och böijan vore således gjord till ett fullkomligt upprif-vande af vårt från Sverge ärfda konstitutionela statsskick.
Det nu sagda har i hufvudsak sin tillämpning äfven på den ifrågasatta förändringen af våra tullförhållanden.
Förhållandena i afseende å handel, industri och jordbruk äro icke de^ samma i Finland som i Ryssland och tullsatserna kunna därför ej heller vara desamma.
Ett försök att hos oss tillämpa den ryska tulltaxan, som dessutom snart sagdt dagligen undergår förändringar, vore därför ett hårdt, nästan tillintetgörande slag för vårt ekonomiska lif.
Att vår budgets förnämsta inkomsttitel — tullarna inbringa årligen åt statskassan 16 å 18 millioner mark — samtidigt härmed skulle försvinna, då naturligtvis äfven de vid våra gränser uppburna tullinkomsterna skulle vandra till ryeka skattkammaren, betyder i detta fall ej så mycket.
Ty ha vi en gång mynt och tull gemensamma medRyssland, så försvinner samtidigt hvaije särskild budget för storfurstendömet.
Minsta faran skulle ligga uti vårt postväsendes sammanslagning med det ryska, ehuru visserligen en sådan lösning af den redan länge hos oss på dagordningen stående frågan om en förening af posten och telegrafen ingalunda vore önskvärd.
Isynnerhet under den nuvarande generalpostdirektören har vårt postverk gjort stora steg framåt och det vore därför på det högsta att beklaga, om dess utveckling nu skulle hämmas genom ett fastkedjande vid den ryska posten med dess » svarta kabinett ».
Åfven skulle ett ryskt postväsende i Finland vara ett icke oäfvet hjelpmedel till landets förryskande.
Sådana voro våra utsigter vid det nya årets ingång, och medges måste väl af enhvar att de ej gerna kunde vara mördare.
Om molnen nu böijat skingra sig och en ljusning åter kan skönjas vid den politiska horizonten, så ha vi, näst den välvilja mot Finland, som hyses af dess storfurste, derför att tacka vaksamheten och energin hos våra ledande statsmän.
Genast, då man här fick kännedom om det intrigspel, som drefs i Petersburg, samlades senatens medlemmar, af h vil ka flere för tillfallet voro bortresta på julferier, täta hemliga öfverläggningar böllos och ett par senatorers resa till Petersburg torde ha haft till ändamål att på ort och ställe sönderrifva det nät, hvari de gammalryske agitatorerna, ' som med alla sina krafter sträfva att kullstörta och upphäfva Finlands autonomi, sökt fånga oss.
Åfven berättas det att vår ministerstatssekreterare, general Ehmrootb, skall i anledning af saken haft ett häftigt uppträde med kejsaren, så att det t. o. m. varit fråga om general Ers afgång, då han vägrat att kontrasignera de kejserliga manifest, som i Finland skulle infört ryskt mynt, tull och post.
Detta rykte motsäges dock af det faktum att generalen för ett par veckor sedan fick mottaga en af Rysslands högsta ordnar, Alexander Nefski, jämte en smickrande kejserlig handskrifvelse.
Men som säkert torde man dock fä antaga att vår främste representant vid tronen kraftigt framhållit för monarken vå-dorna af de åtgärder hans ryske rådgifvare sökt förmå honom att vidtaga.
Ty ingen är blind för att det är från de ryske ministrarna det hotande ovädret utgått.