Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Går jag tillbaka till lärjungens egen ståndpunkt, så kan jag icke inse hvad nytta han har af denna dispens.
Jag har sjelf genomgått ett elementarläroverk.
Till följd af mina kunskaper i lefvande språk, erhöll jag dispens från deras läsande i skolan, men hvad gjorde jag under denna tid; jag sprang omkring och gjorde odygd; mina kamrater sågo detta med afundsamma ögon, och slutet blef att jag åter måste sättas till arbete i skolan, fast jag icke beböfde det.
Den erfarenhet jag sjelf inhemtat är besannad af läroverks-koilegiernas omdöme.
Vi kunna icke tillvita Regeringen att den icke gjort allt hvad den kunnat.
Regeringen har hört Ständernas önskan, den har inhemtat kollegiernas tanke, den har tillsatt en komité,och följden är en dispens, som likväl beror icke endast på målsman, utan äfven på lärarne.
Den af Utsk:t föranledda dispensinrättning åter har redan blifvit försökt, och befunnen oanvändbar; sedan nu K.
M:t utfärdat en förordning, som anses gå så långt som möjligt, så kommer representa - Den 17 Mars f. m. 419 tionen fram med en ny framställning.
Är detvärdigt att framkomma med en sådan framställning just då den förra skall sättas i verket?
Har Regeringen icke sett landets sanna väl till godo, så finnes det i Grundlagen en anvisning huru man skall förfara mot den ansvarige rådgifvaren.
Hrr! målsmans rätt att bestämma huruvida gossen skall läsa grekiska, hvarpå grundar den sig, och huru skall den tillämpas?
Jag har såsom Inspektor varit med om att uppgöra schema för undervisningen.
Het är redan tillräckligt svårt att bestämma timmarne för hvarje lärare; kommer nu härtill dispenstimmar, så blir det alldeles omöjligt, Ty om en gosse kommer hem och säger att han icke längre vill läsa grekiska; så slipper han det, så vida hans fader är svag.
Om Staten inrättar läroverk, der undervisning gratis meddelas, så har Staten rätt att bestämma huru den bör ske.
Vill någon af pjunkighet att hans son icke skall läsa grekiska, så må han taga bort honom, och sätta honom i en annan skola, men att för hans skull ändra hela skolans författning, det är för mycket begärdt.
Jag har redan sagt att skälet, som anförts mot grekiskan, är att gossen kan bättre använda sin tid.
Skolans ändamål är alt göra barnet mottagligt lör undervisning, icke att bibringa det en massa kunskaper.
Det kan icke nekas att i Grekland en gång fanns civilisationens vagga; man kan icke göra sig något begrepp om de vishetsskatter, som finnas förvarade inom denna litteratur, utan att hafva inträngt i dess språk.
Man kan visst säga att dessa verk äro öfversätta, men det är icke detsamma.
Uppstår hos mig vid mognare år lusten att läsa dessa författare på grundspråket, så möta mig nästan oöfvervinnerliga svårigheter.
Hos barnet kan man lätt inlära detta alfabet, som är olika med vårt, men för en äldre person är delta ganska svårt, och detta rika språk förblir för honom en sluten bok.
Alla dessa ständigt förnyade försök att äta ut de gamla språken, hvad innebära de annat än ett sträfvande att. utrota den klassiska bildningen; man vill börja med att uttränga grekiskan, för att sedermera vid lägligt tillfälle äfven kunna borttaga latinet.
Jag har förut nämnt en man, som jag hyser den största vördnad för, och jag hoppas att R. o. Ad. skall med intresse höra hvad han säger i detta ämne.
Hans Järta drog sig vid slutet af sin lefnad tillbaka och sysselsatte sig med studier.
Han bodde i Upsala, der han gerna meddelade ungdomen upplysningar, hemtade från hans rika erfarenhet.
Han yttrade en gång:
En af stora idéer, som skapat Sveriges ännu bevarade inrättningar, uttrycker sig i systemet af dess offentliga läroverk, i dessas gemensamma rigtning att bilda ett folk med grundlighet i begrepp och allvar i lynne, i deras jemna stigande från elementarisk öfning af kunskapsförmågan till bestämda kunskaper.
De klassiska studierna äro, oberäknadt den öfning för tankeförmågan och den lättnad för bibringande af den grammatikaliska undervisningen de medföra, bidragande till detta mål, och den åsigt, som velat utdöma dem och funnit tiden, hvars vinstberedande värde äfven under 420 Den 17 Mars f. m. barndomsåren man noga beräknat, onyttigt förspilld på dessa studier, dem England, detta företrädesvis praktiska land, fortfarande lägger till grund för undervisningen, torde förr eller senare komma att vika.
Det gny mot den klassiska bildningen, som fördes för några år sedan, bar redan börjat domna; man ville borttaga, icke blott grekiskan, utan äfven latinet.
Jag tror att vi kommit till kulminationspunkten för detta skrål.
Under sådana förhållanden tror jag icke att det är R. o. Ad. värdigt att inkomma till K.
M:t med anhållan att förändra en författning, som icke är ett år gammal.
Det ligger så ofantligt mycken sanning i dessa ord om tidens användande, tiden hvars vigt man bör uppskatta äfven under barndomsåren, .lag erkänner att det mått af vetande, jag inhemtat i skolan, deraf har jag haft ringa nytta, men den grundval, som der lades, hvarpå mina studier sedan byggdes, deraf har jag haft det största gagn, och utan den skulle jag aldrig hafva kommit till den visserligen ringa, men åtminstone för mig tillfredsställande grad af bildning jag nu innehar.
På samma gång vi söka att bibringa folket en allmän bildning, böra vi vårda den klassiska bildningen, emedan den utgör civilisationens blomma, som äfven tränger ned till folket.
Jag ber om ursäkt för det jag så länge talat i ett ämne, som jag icke kan anses vara vuxen, men som dock lifligt intresserar mig.
På de skäl, jag nu här i korthet anfört, får jag vördsamt tillstyrka afslag mot Utsk:ts förslag i denna punkt.
Det kan synas djerft af mig att efter de lysande och detaljerande föredrag, som nyss här hållits, taga till ordet.
Men om jag söker fatta mig kort och undvika återupptagande af redan behandlade synpunkter, hoppas jag på det Höglofl.
Ståndets välvilliga bedömande.
I den ofta hörda åsigten, att latinstudiet, åtskiljdt från studiet af grekiskan, ej skulle medföra något gagn, kan jag ej instämma.
Icke skulle man väl kunna gå långt i latinet, utan att bristen på insigter i systersspråket läte sig förinärkas; icke skulle man väl heller utan kännedom af grekiskan kunna intränga i latinets innersta väsende: men icke skulle en latinsk skolbildning utan kunskaper i grekiskan derföre sakna allt värde.
Man får ej neka, att latinet äfven utan grekiskan kan vara af stor nytta, om man än anser det i förening med grekiskan i ännu vida högre grad fruktbringande.
Den tankereda, som latinets studerande alltid skänker, och värdet af den romerska litteraturen i och för sig bör ej underskattas.
Skulle derföre ett förslag framträda om latinets införande på reallinien eller om upprättandet af särskilta skolor, der latin, men icke grekiska skulle studeras, icke skulle jag hafva något att deremot invända.
Andra länders exempel visa både verkställbarheten och fördelarne häraf.
Men att, såsom Utsk:t föreslagit, inom sjelfva den klassiska linien införa full frihet från grekiska, kan jag ingalunda under - Den 17 Mars f. m. 421 stödja.
Detta skulle nemligen vara ett steg i alldeles motsatt rigtning mot den, i hvilken jag anser skolväsendet böra utveckla sig.
Det skulle vara att befordra söndring i den gemensamma undervisningen, då deremot första vilkoret för framgången af all undervisning är en så mycket som möjligt lika ståndpunkt hos alla dem, som skola tillsammans undervisas.
Omöjligt blefve att så anordna latinundervisningen, att den på samma gång lika gagnade dem, som läste, och dem, som icke läste grekiska.
Det är redan i viss mån hinderligt för läraren i latinet att hafva en och annan hland lärjungarne, som icke känna till grekiskan.
Men, såsom det nu är anordnadt, blir deras antal, som icke läsa grekiska, alltid jemförelsevis obetydligt, och läraren kan vara berättigad att på dem, just för deras låtals skull, vid undervisningen fästa ett underordnadt afseende.
Skulle deremot Utsk:ts föreliggande förslag finna bifall hos Ständerna och Regeringen, blefve sannolikt, tiil följd af många målsmäns bristande insigt i skolväsendet, antalet af dem, inom klassiska linien, hvilka icke läste grekiska, så ökadt, att läraren ej längre kunde känna sig berättigad till ett sådant förfaringssätt.
Han blefve nödsakad att vid latinundervisningen bortse från grekiskan och derigenom beröfva dem, som läste grekiska, kanske den främsta och förnämsta nyttan af deras klassiska studier, hvilken just genom de båda närbeslägtade språkens sammanställande torde vinnas.
Det vore att i gossens själ nedlägga frö till en herrlig växt, men sedan låta dess skönaste frukter gagnlöst affalla.
Tvänne af de talares skäl, hvilka här yttrat sig i samma rigtning, som jag, måste jag upplaga, för att taga vapnen ur motståndarnes hand.
Hr Huss har sagt, att elementarlärareoch läkare-banorna vore stängda för den, som ej läst grekiska.
Man kan blifva både lärare och läkare utan ringaste insigter i detta språk.
Men detta anser jag vara just den storsta faran; man kan blifva beggedera, men man kan det icke utan största skada.
Då mången målsman ej lärer inse det sednare, men väl det förra, så kan detta lätteligen gifva anledning dertill, att mången vinner fars eller målsmans tillstånd till en befrielse, som han sedan måhända får skäl att mången gång under sitt följande lif bittert beklaga.
Hr Fåhraeus har yttrat sig för ett uppskof med grekiskan inom skolorna.
Detta vore, enligt min öfvertygelse, minst ett lika stort ondt, som det, han bekämpar, enär det skulle innebära ett oförsvarligt slöseri med själskrafter att låta den tid, då minnet och språksinnet äro lif ligast, förgå, utan att inlära de elementer, som sedan endast med mångdubbel ansträngning kunna inhemtas.
Låtom oss lära något af andra länders exempel!
Se på Tyskland, Schweitz, England, Skottland, Danmark!
Ar det tidigare eller sednare, som grekiskan i alla dessa länders skolor blifver undervisningsämne?
Jag känner t, ex. en yngling, som genomgått Ziirichs elementarläroverk: han har, för att blifva godkänd i grekiska vid afgång derifrån, läst ungefär detsamma, som vid Upsala 422 Den 17 Mars f. m. universitet erfordras för högsta betyget i Filosofie-kandidatexamen.
Ett sådant anordnande, sorn det af litskrt föreslagna, skulle, enligt min öfvertygelse, om det komme att någon längre tid fortfara, gifva ett dödligt sår åt den klassiska bildningen inom vårt land.
Jag vågar ej uttala något omdöme öfver, huruvida en på modern grund byggd skolundervisning skulle komma att i formellt hänseende lemna bättre eller sämre resultat, än den nuvarande, på de klassiska studierna hvilande, och om, i sednare fallet, den reela vinsten af det på sådant sätt vunna större förråd af praktiskt nyttiga kunskaper skulle förmå uppväga den förutsatta formela förlusten.
Detta är spörjsmål, hvilkas besvarande fordra ett allt för mångsidigt snille och vidtomfattande erfarenhet, för att jag skulle våga ens försöka på dem afgifva något svar.
Men att nu, på det af Utsk:t förordade sätt, undantränga den klassiska bildningen, det skulle vara att rycka spiran ur den herrskande drottningens hand, innan throriföljarinnan så uppvuxit, att hon förmådde öfvertaga densamma — det vore att införa fullständig anarki inom bildningens verld.
Jag röstar mot Utslcts förslag.
Ett utmärkande drag för det gamla Hellas, var den harmoniska utveckling, den känsla för sans och måtta, som man igenfinner i hela dess såväl fysiska som intellektuella lif: från kämpalekarne till blomman af deras litteratur och konst.
Det torde ej vara förmätet, om jag antager att äfven den tyvärr alltför flygtiga bekantskap jag gjort med grekiskan, haft något inflytande på min bildning, och om jag kan tillskrifva detta inflytande den oöfvervinnerliga afsky, som jag alltid kännt, för att omsäga och återupprepa hvad andra på ett vida bättre och mera omfattande sätt anlört, så bör detta vara för R. o. Ad. ett så slående bevis på att äfven grekiskan kan hafva stor praktisk betydelse i det dagliga lifvet, att jag eger rätt räkna på många anhängare, då jag helt enkelt yrkar afslag på punkten.
Sparre är jag skyldig att erkänna det jag icke besitter de egenskaper, som erfordras för att kunna rätt bedöma denna vigtiga fråga; men då Gr.
Sparre andragit såsom skäl lör sitt uppträdande att han varit inspekter lör ett högre elementarläroverk, ber jag att få åberopa detsamma för mitt.
Man har här framhållit det besynnerliga deruti att, då K.
M:t för endast några månader sedan utfärdat en Förordning i ämnet, R.
St:r nu skulle framkomma med förslag att ändra den.
Jag ber då att få fästa uppmärksamheten derpå att i 1856 års skolstadga grekiskan var fri, samt att detta först i den af 1858 ändrades.
Det riickte dock icke längre än till 1860 innan R.
St:r anhöllo att få dispensen tillbaka, och denna begäran förnyades sedan 1863.
Nu anser Gr.
Sparre det vara orätt att framkomma med samma Den 17 Mars f. m. 423 sak igen, då K.
M:t redan fästat afseende vid R.
St:rs önskan; så är dock icke förhållandet.
K. M:t säger visserligen: »grekiskan skall icke vidare vara obligatorisk»; men hvilka slippa den då, jo endast nöt.
Det finnes väl ingen far, som uppskattar sin sons själsförmögenheter så lågt, att han sjelf vill förklara gossen för ett nöt, och äfven om så vore, må man icke föreställa sig att ynglingen derför slipper grekiskan, nej visst icke; frågan skall i alla fall underställas kollegium och om detta bifaller, kan biskopen ännu förvägra saken.
För att visa huru föga lämpligt detta stadgande är, skall jag bedja att få anföra ett exempel.
En yngling här i staden önskade slippa grekiskan, hans målsman anmälde detta för rektorn, inen denne svarade: »det får han visst icke, han är intet dumhufvud, han är tvärtom ganska snäll i grekiskan.»
Gossen deremot förklarade då alt han hädanefter aldrig skulle kunna sina grekiska lexor, och har hållit ord.
Hr Huss anser det vara omöjligt att ordna saken, utan att upprätta 3:ne linier; detta åter skulle kosta mycket penningar; här är dock flera gånger visadt att så ej behöfver ske.
På klassiska linien, användes till exempel i 5:te klassen 4 timmar på mathematik och 6 timmar på grekiska, summa 10 timmar i veckan; hvad hindrar då de ynglingar, hvilka önska befrias från grekiskan, att, med realisterne, läsa 7 timmar mathematik och 3 timmar engelska, summa 10 timmar; jag finner detta vara ganska lätt.
Ja, säger man, men det är demoraliserande att gossen, icke läraren, skall ega bestämma hvad som skall läsas.
Det vore så onekligen, om gossen finge använda lästimmarne till att gå och slå dank, men då det nu beror på rektorn att bestämma huru tiden under de grekiska lektionerne skall användas, så försvinner denna farhåga.
Man har här sagt att fadern icke vore rätta man att bedöma hvad hans barn bör studera; jag tror dock att ingen bättre än fadern bör kunna afgöra hvad för sonens framtid är bäst, detta till och med bättre än sjelfvaste skolkollegiet.
Sparre anser att då Staten lemnar undervisning gratis, bör den också få bestämma, hvad som skall Jäsas; ja detta vore riktigt, så vida Staten fordrade grekiskan till sina embets-examina, men så är ej fallet; alla civila och militära embetsmän, alla läkare och jurister aflägga intet prof i grekiskan.
Man har framhållit grekiskans värde såsom bildningsmedel; jag vill icke bestrida detta, icke heller ingå i undersökning om hvilket som är bildningens grundspråk.
Det finnes många, som säga att sanskrit skall vara detta.
Sanskrit har äfven en rikhaltig litteratur, men icke lärer väl någon derföre vilja yrka att man skall använda skoltiden med att studera detta språk.
Det är visserligen bra att inhemta allt möjligt vetande, men i skolan måste man dock se till, att undervisning i första rummet meddelas i de för ynglingens framtid vigtigaste kunskapsgrenarne.
Jag vill nu bedja Hrrme kasta en blick på huru många timmar, som der äro anslagne för de olika ämnena.
I 5:te klassen t. ex. användas 6 timmar på grekiska, då man för lefvande språk har 2, och m Den 17 Mars f. m. för mathematik 4.
I 6:te klassen, 6 för grekiskan, 2 lör modersmålet och 4 för mathematik.
I 7:de klassen, 5 för grekiskan, men blott 3, för historia och geografi, samt 2 för naturvetenskap.
Jag hemställer nu till eder, Mina Hrr! hvilket ämne för flertalet medför den största nytta, Odysséen eller mathematiken.
I 6:te klassen upptaga latin och grekiska 14 timmar, under det alla de öfriga ämnena tillsammans icke upptaga mer än 18, och likväl har en talare nyss yttrat alt de klassiska språken här icke omhuldas.
Man skulle väl tro att då man använder så mycken tid på grekiskan, man åtminstone skulle uppnå en hög grad af färdighet deri, men så är ej fallet.
Hå ynglingen slutar skolan, har han läst 2 å 3 böcker af Xenophon, några böcker al Odysséen, samt 1 dialog af Plato; men om en annan bok af Homerus eller en annan dialog uppslås, är han redlös; dertill kommer att då de grekiska dialekterna äro sinsemellan temmeligen olika, kan man förstå den ena utan att derföre förstå den andra författaren.
Med allt sitt sträfvande har ynglingen således endast lagt en grund, visserligen nyttig om han vill fortsätta sina grekiska studier, men i annat fall gagidös.
Hå nu hvarken våra embetsman, våra läkare eller våra jurister behöfva grekiska, hvarföre skall man då använda så mycken tid derpå i skolan.
Jag frågar eder, Mina Hrr! som så ifrigt förorden detta språk, huru många af eder hafva tagit i en grekisk bok sedan l lemnat elementarläroverket.
Sparre framhåller engelsmännens uppfostringssätl såsom en föresyn för oss.
Den klassiska bildning de engelska högskolorna lemna, är passande för landets rika aristokrati och jordägande medelklass, men ingalunda för oss.
Vi måste i första rummet eftersträfva det nyttiga.
Vi hafva ej råd att kasta hort halfva skoltiden på ofruktbara ämnen; vi få ej visa en sådan brist på kunskap i humaniora, som ofta utmärker Britten.
Hvad slutligen Hr Schéeles yttrande beträffar, att man skulle rycka spiran ur bildningens hand, derföre att man läste ett par grekiska rapsodier mindre, så förefaller mig detta blott vara en vacker fras.
Här är ju icke fråga om att förhindra de grekiska studierne, blott att borttaga det obligatoriska deri.
St:r vid flera föregående riksdagar uttryckt sin önskan, att så måtte ske, förefaller det mig som om de älven nu icke blott kunde utan äfven borde förnya samma begäran.
Hamilton-, Hugo:
Jag är nästan rädd att upptaga tiden, meri då jag i dag har den för mig sällsynta lyckan att tillhöra det konservativa partiet, så torde det tillåtas mig säga några ord.
Hvad man här strider om, synes mig mindre vara grekiska språkets större eller mindre värde sorn bildningsmedel, utan lästmera om man genom en allt för långt utsträckt valfrihet skall alldeles uttränga det ur våra skolor.
Deli 17 Mars f. m. 425
De sorn påyrka en sådan valfrihet, säga, att de stränga vilkor, sorn K.
Maj:ts stadga i detta läll innehåller, äro sådana, att de tillintetgöra all sådan frihet.
Jag får dä hänvisa till hvad Hr Bergman i sin reservation derom anfört: om en yngling i följd al svag syn, svagt bröst, eller svagare helsa i allmänhet, befinnes icke utan alltför stor svårighet kunna följa undervisningen i liniens alla ämnen; — är det väl för honom förödmjukande att tillstå detta?
Hvad åter beträffar den omständigheten att undervisningen i detta språk skulle gagna till föga, enär gossen ändå aldrig i skolan uppnår någon större färdighet i de döda språken, så torde detta efter min förmening till en ej så ringa del bero på det sätt, hvarpå de klassiska studierna hos oss bedrilves, helt olika det i andra länder.
Här fäster man sig nemligen dervid nästan uteslutande vid det grammatikaliska, vid språkets yttre form, som är föga lockande för den unge lärjungen, då han ej tillika lär sig känna det härliga innehållet af de på dessa språk författade skrilter.
Att så skett med latinet, helst den tiden då dess grammatika var den enda som lades lill grund, snart sagdt, för all språkundervisning, kunde till en viss mån försvaras, men då man på samma döda sätt velat behandla det sköna och poetiska grekiska språket, har man gjort det förbrukligt för vår ungdom, i stället för att det i Tyskland och andra länder, der undervisningen deri meddelas på ett mera lefvande sätt, af de flesta bland ynglingarne med förkärlek omfattas.
Om detta exempel löljdes äfven vid våra skolor, tror jag helt visst, att man snart skulle ej behöfva klaga öfver, att ungdomen ej hade något gagn deraf.
Häri tror jag mig äfven finna skälet, hvarföre så många talare af detta Stånd, annars kände som vänner af en fullständigare bildning, nu uppträda emot det obligatoriska studiet af detta klassiska språk.
En talare före mig har anfört, att äfven i det fria Schweitz fordringarne på kännedom i grekiska språket vid afgången ur skolan äro så höga, att de nära nog motsvara ett iaudaturspensum vid vår philosophiska grad.
Ja så är det, och äfvenså i Wurtemberg m. fl. länder, men hvarföre är det så?
Det sker derföre, att man dervid på samma gång meddelar kännedom om en litteratur, som innehåller sköna och värderika saker, och vet att straxt i början väcka ynglingens håg derför.
Man kan väl säga, att alla dessa skrifter äro öfversätta på nu lefvande språk, och att man derigenom kan lära sig känna dessa utan ett tidsödande studium af ett utdödt språk.
Detsamma vinnes dock aldrig dermed, ty de grekiska lörfattarnes stora tankar äro tillika klädda i det skönaste och mest utbildade språk, menniskorna hittills uppfunnit, och bidrager det utan tvifvel mäktigt till skönhetssinnets utveckling i detta afseende hos ungdomen, att äfven lära sig känna detta språks väljudaude toner.
Hvarföre måste i det fria England hvarje yngling, som gör anspråk på att blifva ansedd för en gentleman, förvärfva sig 426
Den 17 Mars f. m. en ej ringa kännedom i de klassiska språken?
Derföre att de ädlaste grundsatser och tankar i den friare statsmannaläran blifvit uttalade på dessa språk, och liar denna klassiska bildning också skänkt England de ädlaste och mest högsinnade statsmän, den nyare tiden haft att framvisa.
Fransmännen egna visserligen ett trägnare studium åt latinet än åt grekiskan, ja mera än Engelsmännen och Tyskarne, men de göra det tvifvelsutan dels derföre att deras eget språk utgått ur Romarnes, dels derföre att deras kallare och mera logiska skaplynne mera egnar sig åt den stränga logik, som genomgår de latinska författarnes skrifter.
Om vi öfvergå till ett alldeles nytt folk, Nord-Amerikanska fristaternas, hvars sinne för det rent praktiska ingen kari förneka, sätter äfven det ett så högt värde på de klassiska språkens studium, att de, i detta som i alla andra fall, medelst enskifta högst betydliga bidrag upprättat och underhålla så kallade colleges eller klassiska lärdomsskolor, i och för bibringande af en högre bildning.
De göra det tvifvelsutan ej blott af pedantiskt vidhållande af föråldrade skolformer, utan derföre att de sannt republikanska ideerna, läran att ställa fosterlandets bästa högst af allt på jorden, äro bäst och kraftigast framstälda på de grekiska och romerska språken, och att de dermed hos landets ungdom önska utveckla och rotfästa dessa tänkesätt.
Och vi skulle bland verldens mest bildade folkslag vara det enda, som ringaktade dessa språk, genom att ställa det i målsmäns fria skön, huruvida de skola af ungdomen iuhemtas eller ej?
För min del tror jag, att om vår aktningsvärda lärareklass ville förskaffa sig en något större kännedom om, huru dessa studier bedrilvas i andra länder, och följa dessa exempel, skulle kärleken äfven för det grekiska språket snart uppstå hos lärjungarne och ganska få bland dem, som går den s. k. klassiska linien, önska att blifva befriade derifrån.
Att tiden under studieåren ej skulle räcka till att hädanefter, som hittills, läsa äfven detta språk, kan väl ej heller vara fullt riktigt, då man ser andra länders ungdom medhinna det.
På alla dessa skäl förenar jag mig med dem, som yrkat afslag på denna punkt.
Då den föreg:de talaren yttrade sig mot Utsk:ts förslag, sade han sig tillhöra den konservativa sidan; jag tror mig göra det fullt lika mycket som han, och har äfven visat det vid behandlingen af representations-frågan, men nu är jag dock af motsatt tanke med nämnde talare.
Sparre har sagt att det skrål, som förr höjt sig mot de klassiska språken, nu skall hafva tystnat; för min del tror jag skälet dertill vara att skolkarlarne omsider måst maka åt sig; man har från dessas sida stridt så länge som möjligt lör att slippa göra några eftergifter, men man har nu måst finna sig deri.