Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om emellertid icke alla tecken bedraga, så fans det nog vilja att behålla tilläggsbevillningen — det syntes nog på hvad vid remissdebatten sådana herrar som Liss Olof Larsson och Carl Anders Larsson yttrade — men man synes icke rik-
4tigt hafva kommit underfund med att i förslagsanslagens beräkning låg förborgadt ett medel att nå detta önskningsmål.
Men vi återgå till Dagens Nyheters parlamentariska taktik under den för dess ideal så förhoppningsfulla tiden mellan beräkningen af jernvägstrafikmedlen och den dag, då genom den gemensamma voteringen den lifliga tidningens alltför uppjagade ministeriella illusioner ohjelpligen och utan skonsamhet krossades.
På samma gång, Dagens Nyheter till skyarne upphöjde det fattiga beslutet om jernvägstrafikmedlens beräkning, fann den skäligt och forsigtigast att sauvera den uppfunna parlamentarismen mot möjliga nederlag, som kunde hota, och tillägger till sitt segerjubel det reserverande förbehållet, att » inför en sådan seger i en principfråga betyder det föga, om en eller annan anslagsfråga skulle af riksdagen lösas på annat sätt, än regeringen föreslagit ».
Denna försigtighet var väl på sin plats, ty ett svårt nederlag hotade konseljen, och det var derför bäst att på förhand försäkra, att parla-lemtarismens kärna låg i enighet mellan regering och riksdag i de stora frågorna men alldeles icke » i mindre detaljbestämmelser eller i fixeringen af vissa oväsentliga anslags-belopp ».
Vi hafva här förut något talat om regeringens forslag om anslag till ett pansarfartyg.
Nödvändigheten att något göra för flottans behof har, synes det oss, så tydligt som möjligt ådagalagts af sjöministern.
I hans yttrande får man veta, att vi för närvarande icke ega ett enda fullt tidsenligt pausarfartyg, och det erinras dessutom derom, att icke något anslag blifvit till fartygs nybyggnad anvisadt under de tre sista riksdagarne.
Vi få dessutom veta, att enligt sakkunniges utlåtande den fartygscert, som nu förordades, hade ett stort företräde framför andra certer, nämligen » att han till sin verksamhet icke är bunden af vissa på förhand bestämda försvarsställningar, hvilka tilläfventyrs aldrig blifvaanfallna utan kan obehindradt och hastigt flytta sig från ett försvarsområde till ett annat, dit omständigheternas kraf för tillfället må angelägnast kalla honom, ett företräde, hvil-ket torde böra tillmätas så mycket större betydelse, som, oafsedt den beaktansvärda omständigheten, att vi uti besittningen af den i hjertat af Östersjön belägna ön Gotland, hafva ett högst maktpåliggande intresse att bevaka och försvara.
Ensamt vårt fastlands, vid pass 270 geografiska mil långa och till mer än en tredjedel alldeles öppna kuststräcka, erbjuder ett snart sagdt obegränsad t antal anfalls- och landstigningspunkter ».
Och » uppå tillstyrkan af statsrådets öfriga ledamöter behagade Hans Maj: t Konungen till alla delar i nåder bifalla », hvad chefen för sjöförsvarsdepartementet hemstält.
Här förelåg tvifvelsutan en vigtig fråga.
Det gälde att sätta vårt sjöförsvar i någorlunda hjelpligt skick och icke helt och hållet låta det förfalla, ty om riksdag efter riksdag nekar att bevilja några anslag till nybyggnader vid flottau, så måste den nödvändiga konseqvensen blifva att, hvad vi hafva, blir allt sämre och sämre.
Så synes också nästan landtmannapartiets mening vava, att det skall gå.
Redan vid remissdebatten såg det mörkt ut för den kungliga propositionen.
Landtmannapartiet, ministérens stöd och hopp, syntes föga hugadt att släppa till penningar för pansarfartyg, och intelligensen fann, vare sig drifven af sin nya rol såsom oppositionsparti eller derför, att den icke fann planerna för flottan särdeles lockande och lofvande, lämpligt att knorra.
Flere dess talare funno tidpunkten illa vald, då ju besparingar måste göras på alla håll för ännu mer maktpåliggande ändamål än pansarfartygs byggande, såsom artilleribehof, Carlsborgs bestyckning m. m.
Det spordes också snart, att inom statsutskottet andra kammarens ledamöter icke voro benägna för det begärda anslaget och med en viss nyfikenhet motsåg man hvad som var att vänta iutskottet.
Utskottets betänkande kom, och helt säkert voro de få, som kände sig nöjda.
Utskottet hade sökt gå den gyllene medelvägen, och som det plägar hända enhvar, som vill tjena två herrar, hände det ock statsutskottet, det fick alldeles icke erkännande från någondera sidan.
Rege-ringsvännerna voro icke nöjda och landtmannapartiet ännu mindre.
Då utskottets framställning och det slut, hvartill frågan kom, är af den mest märkliga beskaffenhet * vilja vi här meddela in extenso hvad utskottet hade att säga, så mycket hellre som hela denna frågas behandling visar hvilka parodier deras historier äro, som tala om den svenska parlamentarismen.
U tskottet yttrar:
» Först efter den fullständiga utredning, som af den nu samlade sjöförsvarskomitén är att emotse, kan den frågan väntas blifva tillforlitligen afgjord, hvilken ställning inom försvaret sjövapnet for framtiden bör intaga, och på denna frågas pröfning måste ytterst bero bedömandet, hvilka fartygscerter.
må företrädesvis anses for våra behof lämpliga.
Detta förhållande synes utskottet innebära fullgiltigt skäl for riksdagen att icke för närvarande bevilja medel till någon så stor och dyrbar fartygsbyggnad, som den nu af Kongl.
Maj: t föreslagna, helst af Kongl.
Maj: ts förslag framgår, att byggnadsarbetet är afsedt att på flere år fördelas, och således den tid, som nu i afvaktan på ämnets allsidiga pröfning må anses gå förlorad, framdeles lätteligen kan genom påskyndadt arbete återvinnas, dervid jemväl den fördel bör vinnas, att vederbörande få tillfälle att tillgodogöra sig den erfarenhet, som under väutningstiden blifvit ernådd och de uppfinningar, som derunder sett dagen.
Då emellertid det ej lärer kunna anses välbetänkt, att i afvaktan på utredningens verkställande alla ar-beten till stärkande af sjöförsvaret skulle ligga nere, samt certkomitén till antagande förordat, förutom den fartygstyp, hvilken Kongl.
Maj: t nu till utförande föreslagit, äfven flere andra mindre certer, hvilka kräfva betydligt mindre kostnad och i afseende å hvilka cer-ters fulla användbarhet för våra behof komiterade synts vara ense, har utskottet ansett sig böra föreslå riksdagen att, på det Kongl.
Maj: t icke må sakna tillgångar till byggande af mindre fartyg, derest sådant skulle inom den närmaste tiden pröfvas vara af oundgängligt behof påkalladt, ställa dertill erforderliga medel till Kongl.
Maj: ts disposition.
Bestämmandet af anslagssummans belopp måste emellertid alltid blifva i viss mån godtyckligt, men då de af certkomitén föreslagna mindre fartygen äro beräknade att kosta, det ena slaget 120,000 kronor, det andra 30,000 kronor och det tredje 240,000 kronor, har utskottet tänkt sig att siffran 480,000 kronor, hvilken, såsom med dessa belopp jemnt delbar, skulle lemna tillgång till byggande af fartyg utaf hvilken af de föreslagna certerna, som Kongl.
Maj: t kunde finna lämplig, borde blifva för de nämnda behofven tillräcklig. » Denna utgång var herr Keys verk.
Den värde representanten från Södra Tjust har nu för tiden ett riktigt ansträngande arbete.
Han har på sina breda skuldror tagit det dryga värfvet att söka utjemna alla stridigheter mellan den parlamentariska regeringen och den parlamentariska riksdagsmajoriteten.
Med oförtröttad ifver sträfvar han i sitt kali såsom » den ärlige mäklaren » och gör både det möjliga och det omöjliga för att hålla verket i gång.
Herr Key har en gång i landtmannapartiets namn sagt: » framtiden är vår », och det är väl detta stolta program, som han nu vill realisera.
I statsutskottet, i kammaren, privatim, för att nu icke tala om i Dagens Nyheters spalter, arbetarhan oförtrutet och såsom på beting for att hjelpa ministären Posse att få fram sina förslag.
Han språkar vid de motsträfvige, han stärker de vacklande och han söker omvända de opponerande.
Så sträfvar han i sitt anletes svett att stödja regeringen och han, den förut sjelfskrifne oppositionsmannen, är nu en inkarnation af en regerings vänlig parlamentsledamot.
Det var ock han, som använde sina bona officia för att göra pansarskeppsnederlaget så litet kän-bart som möjligt och efter fruktansvärda ansträngningar lyckades det honom till sist att få ihop det utskottsbeslut som blef.
Men detta gick på skrufvar.
Elfva af| första kammarens tolf ledamöter i utskottet yrkade bifall till den kungliga propositionen och den tolfte, friherre von Krsemer, han reserverade sig blankt, men uppenbarligen i syfte att få alltsammans afslaget.
Den stora reservationen från första kammaren bådade icke godt för utskottets förslag der-städes.
Men så borde dess seger vara så mycket mer viss i den andra.
Då herrar Key och Carl Ifvarsson i broderlig endrägt med herrar Carl Anders Larsson och Nils Pettersson i Runtorp tillstyrkt utskottets betänkande, så borde man kunna vänta att förslaget med pukor och trumpeter skulle vinna seger i den andra.
Det fans dock ett litet aber, som var i vägen.
Ingen reservation var visserligen afgifyen mot utskottets betänkande, men nedanför reservationerna upptäcker man ett litet tillkännagifvande, som synes temligen blygsamt, men som dock visade sig betydelsefullt nog.
Bland tillkännagifvandena derunder fann man nämligen också det, att herr Liss Olof Larsson anmält, att » han hos utskottet ej deltagit i behandlingen af forevarande hufvudtitel ».
Häraf fick man sålunda veta, att den inflytelserike dalamanuen icke varit med om utskottets mixtum-fixtum-compositum, och det fans sålunda möjlighet att från detta håll finna ett mäktigt motstånd resa sig.
Denna möj-lighet blef snart verklighet.
Bland dera som mest energiskt och med synbart inflytande på landtmännens stora massa uppträdde mot såväl den kungliga propositionen som utskottets förmedlingsförslag, var just herr Liss Olof Larsson, och resultatet blef det, att ett blankt afslag så väl å «na som andra forslaget blef kammarens svar.
I första kammaren blef, som man väl kunde vänta, utgången en helt annan.
Afven der afslogs visserligen utskottets forslag, men der antogs i stället Kongl.
Maj: ts med stor majoritet mot en liten minoritet, hvilken följde fri-herrarne Klinckowströms och von Kraemers nihilistiska sträf-vandeu.
Statsutskottets medlingsförslag, som kostat herr Key så mycken möda, var sålunda totalt undertryckt, och riksdagen hade i den gemensamma omröstningen endast att välja på Kongl.
Maj: ts proposition och rent afslag.
Detta dilemma var för den Posseska ministéren ganska obehagligt.
Hur konstmessigt det än kan låta, stod den i en sådan förarglig ställning, att vare sig propositionen föll eller den lyckades krångla sig fram, så var resultatet dock ett nederlag för grefve Posse.
Att det var så, i händelse förslaget föll, behöfver naturligtvis icke några kommentarier, men deremot torde det kunna tarfva förklaring, hurusom det skulle kunna blifva ett nederlag, om propositionen segrade.
Det är ju icke för en regering nog, att dess förslag vinna framgång, utan en väsentlig faktor dervid är ock sättet, på hvilket segern viunes.
I här föreliggande fall var det just i det sätt, pä hvilket regeringen hade hopp om att segra, som nederlaget gömde sig.
Ett bifall till det kungliga förslaget om anslag till pansarfartyget skulle vara en tjenst gjord regeringen af dess motståndare, den skulle hafva sina vänner fienderna att tacka för förslagets framgång, då deremot de regerings-vänlige parlamentaristerne gjort hvad de kunnat för att störta regeringens förslag.
Att i detta förhållande måsteligga något för regeringen mindre behagligt är klart och aldra mest for en parlamentarisk regering, som af sitt första organ fått den högtidliga försäkran, att den hade att i sina göranden stödja sig på » ett fast beräkneligt och fullkomligt parlamentariskt parti ».
Denna något osedvanliga tillställning vållade de mini-sterielle mycket bekymmer.
Att förklara denna konvertering af partiställningen hade sina ganska kinkiga sidor, men man bjöd till så godt man kunde.
Det ministeriella organet på vestkusten förklarade att- » det är lätt att fatta, att om andra kammarens flertal fått sig förelagdt att uttrycka sin politiska ståndpunkt gent emot ministéren Posse, så hade det blifvit obetiugadt förtroende.
Men här.
fattades beslutet trots detta, och detta icke utan en känsla af obehag.
Man kunde omöjligt gilla saken — derpå hängde det. »
Vi tvifla ingalunda på detta.
Ett blankt förtroende-votum, då det ingenting gällt, kunde man väl hafva kostat på en minister, som visat sin tillböjelse att afskrifva grundskatterna samt lätta jordbördorna i allmänhet, men att för detta offra penningar på ett ändamål, som icke passar in på landtmannapartiets planer och projekt, det är något, som alldeles icke ingår i den moderna svenska parlamentarismens grundåsigter.
Kommer regeringen med förslag, behagliga för laudtmannapartiet — ja, då kan partiet finna det lämpligt och i sin ordning att vara ett parlamentariskt parti, men fattar man parlamentarismen i denna mening, då komma vi till det resultat, att detta styrelsesätt, som med den Posseska ministérens tillkomst skulle göra sin entré i vårt offentliga lif, alldeles icke har nyhetens behag.
Landt-mannapartiet har aldrig någonsin förr försmått att säga » ja » till de för partiet behagliga förslag, som från regeringen kommit.
Vi hafva funnit det spela en parlamentarisk rol, efter det sätt man nu ser saken, redan under den De Geerska konseljens dagar, då den alldeles icke fann betänk-ligheter vid att bål] a till godo med de skjutslindringar, som denna konselj föreslog, och den afslog på den tiden lika käckt som nu alla anslag till nybyggnad åt flottan.
Ja » ställer man parlamentarismen på denna grund, då bafva vi icke haft ondt om parlamentariska regeringar, men det är också en parlamentarism som ingen annorstädes vunnit burskap; vi hafva i så fall en specifik svensk sådan.
Det är en parlamentarism, der regeringspartiet håller med regeringen, då den går dess ärenden, men eljest vänder den ryggen.
På andra ställen åter, exempelvis i England, så är det visserligen sant, att ministrarne tagas ur den herskande majoriteten i underhuset, men det förhåller sig der så, att ministrarne innehafva och utöfva sin makt på grund deraf, att de äro den allmänna meningens och riksdagsmajoritetens ledare, ej dess tjenare, och en annan sak är att icke förglömma, den nämligen, att den representantförsamling, ur hvars majoritet den engelska ministéren utgår, bildas af män, för hvilka representantkallet är en hederspost och icke ett aflönadt allmänt uppdrag.
Om också icke i hvarje småsak denna majoritet som utgör den styrande ministérens parlamentariska underlag, godkänner de förslag, som komma från regeringen, så skulle dock aldrig någonsin i en så vigtig fråga som den rörande sjöförsvarets ställning ett så grundligt nederlag med jemnmod bäras.
Det är också visst och sant, att i England regeringsmajoritetens enskilda individer och större fraktioner måste uppoffra sin enskilda mening för att tillvägabringa öfverensstämmelse mellan regeringen och majoriteten.
Mångfaldiga gånger måste denna majoritet för sämjans skull uppoffra sina åsigter i ganska vigtiga frågor, för att stödja och uppehålla en minister som i allmänhet har deras förtroende.
Dylika offer af den egna meningen ingå icke i vår nya svenska parlamentarism, och den förut citerade mini-steriella landsortstidningen yttrar om dessa fordringar på meningsoffer från majoritetens sida, att - » en sådan parlamentarism har dock icke ingått i svenska riksdagens föreställningssätt och lärer näppeligen komma att göra det.
Lika litet, som riksdagen tordrar, att regeringen skall obe-tingadt rätta sig i allt efter honom, lika litet underkastar han sig att i allt följa ministéren, allra minst då en fråga icke blifvit stäld på grunden af ett förtroendevotum.
Vår svenska parlamentarism lär väl komma att bestå deri, att regeringen och riksdagens flertal äro eniga i sina stora syften, i det politiska systemets riktning och karakter.
Längre kommer man väl icke » i denne kungens tid » och ej heller i den kommandes. »
Äfven i denna punkt komma de två ministeriella organen i konflikt med hvarandra och med den engelska parlamentarismen.
Vi hafva här nämnt, att i engelska styrelsesättet ingår såsom en väsentlig faktor, att ministrarne äro underhusmajoritetens ledare, ej dess tjenare, men vårt svenska parlamentariska organ i Stockholm oktrojerar en annan parlamentarisk grundåsigt.
Detta organ vill göra den satsen gällande, att » parlamentarismens innersta väsen icke ligger deruti, att riksdagens majoritet lyder ministéren utau tvärtom ministéren majoriteten ».
Ministerorganet på vestkusten åter hyllar, som man ser, den försigtiga regeln, att » in medio consistit virtus », och dekreterar för parlamentarismen den meningen, att » lika litet, som riksdagen fordrar, att regeringen skall obetingadt rätta.sig i allt efter honom, lika litet underkastar han sig att i allt följa ministéren ».
Här hafva vi tre slags parlamentarism att välja på, den engelska, Dagens Nyheters och Göteborgs Handelstidnings, h vardera med tem ligen motsatta och olikartade tendenser.
Välje menniskan nu den bästa!
Att döma af hvad som inträffat, torde den sista versionen vara den, som for närvarande i vårt goda land Sverige eger burskap,ty visst är, att icke underkastar sig andra kammarens majoritet i allt ministéren, och att icke ministéren i allt rättar sig efter hvad denna majoritet tänker och vill, derpå är propositionen öm pansarfartyget det bästa beviset, ty så okunnig kan den Posseska ministéren icke vara om åsig-terna inom landtmannapartiet, att den ickn vet, att flottan der är illa anskrifven.
Göteborgs Handelstidning — uppfinnaren af den mellan-sort af parlamentarism, som vi omnämnt — finner sig också böra taga den nuvarande konseljen i synnerlig upptuktelse, derför att den, trots antipatierna inom landtmannapartiet, kommit stickande med ett stort pansarfartyg och söker redan på förhand gendrifva hvarje tal om, att frågan angående pansarfartyget kunde vara en länk i det » politiska systemets riktning och karakter ».
Tidningen yttrar härom några straffande, ord, och då hela denna fråga, angående hvad insteg parlamentarismen eger i Sverige under nuvarande förhållanden, är af ett visst intresse, tro vi oss bereda våra läsare ett nöje, då vi än ytterligare återgifva några ord ur den framställning om den svenska parlamentarismens » riktning och karakter », som förekommer i nu nämnda tidning.
Der yttras vidare:
» Nu kan häremot invändas, att pansarfartyget var en fråga, som gälde just det politiska systemet, och att de eljest ministerielle alltså här bort stödja ministéren.
Har detta varit fallet, så är det ministeren, som felat, men icke de ministerielle.
Landtmannapartiet har sedan flere år tillbaka, likasom nästan hela det liberala partiet derforinnan, förkastat hvarje förslag i riktning af den s. k. stora flottan.
Denna sak har alltså, om någon, tillhört partiets progAm.
Kan den anses tillhöra det poliska systemet, så hade Posse-ministéren, då den velat vara en parlamentarisk minister, icke haft rätt att framträda med oftaberörda pansarfartyg.
Det bar då varit ministären, men icke landtmannapartiet, som brutit mot programet. »
Yi äro just icke några anhängare af den Posseska ministéren och vilja ingalunda slå oss till dess ' riddare * men detta hindrar dock icke, att vi kunna finna det i högsta måtto orättvist att påbörda den de beskyllningar, som här framkastats, nämligen för tillböjlighet för.
Dden s. k. stora flottan ».
Icke ett ord kan framvisas i den kungliga propositionen eller sjöministerns yttrande, hvaraf framgår, att den nuvarande konseljen ens tänker på skapandet af en stor och för öppna sjön passande flotta.
Hvad regeringen föreslagit är, att vi må bygga ett stort pansarfartyg — i förbigående må nämnas att vårt lilla grannland Danmark, trots de konstitutionella strider och tvistigheter, som under senare tid der egt rum, har bygt icke mindre än sju stora pansarfartyg — och hvilket sjöförsvar vi än må ansluta oss till, så lärer icke gerna kunna förnekas, att några stora fartyg alltid äro af nöden.
Vi kunna i detta afseeude åberopa en auktoritet, som af den lilla flottans anhängare icke gerna kan jäfvas, nämligen grefve Baltzar Julius von Plåten, som väl gjort hvad han kunnat för att verka för ett kustförsvar.
I den plan, han för vårt sjöförsvar uppgjort, framhåller han uttryckligen, att » Sverige måste visserligen alltid ega större sjögående krigsfartyg, för hvilka så väl under fred som krig många vigtiga åligganden finnas att uppfylla ».
Nåväl, hvad pratar man då om stora flottan för?
Om det således måste anses tydligt, att med regeringens till 1881 års riksdag framlagda förslag icke åsyftats någon stor flotta, så förfaller ju allt detta talet om det obefogade hos regeringen att framställa denna proposition, såvida man icke får anse, att allt sjöförsvar strukits från landtmanna-partiets politiska » program », men är detta händelsen, då undra vi sannerligen icke på, att regeringen gör hvad denIvan, för att, 0111 också regeringspartiet till trots, upptaga denna vigtiga fråga på sitt program.
Trots de snubbor, som den parlamentariska regeringen fått af sitt misslynta ministeriella organ, så söker denna sistnämnda likväl, så godt sig göra låter, att med hartas-sen öfverstryka sina hårda ord till regeringen för dess brytande » mot programet », ocli man får till lifs en liten förklaring af följande lydelse:
» Men sannolikt har Posse-ministéren icke betraktat saken så.
Den har upptagit detta fartyg, efter de » sakkunnige » herrarnes i den s. k.
» Cert-komitén » utredning och förord, såsom en länk i vårt sjöförsvar, efter som väl något borde göras, och har lemnat saken till riksdagens om-pröfning och afgörande, utan att derpå lägga hufvudsak-lig vigt.
Härmed har också andra kammaren kunnat fatta sitt beslut utan att deri inlägga ett uttryck af vare sig förtroende eller misstroende.
Man afslog framställningen icke gerna, utan tvärtom, men det måste ske. »
» Det måste ske » — det låter något.
Men hvarför såV Land t marm apartiet hade väl icke störtat hvarken sig eller landet i några stora olyckor genom att bevilja hvad regeringen föreslagit.
Emellertid tör för den Posseska ministé-ren detta försvar vara mer välment än klokt.
Det är väl möjligt, att i landtmanuapartiets ögon dessa här anförda försvarsgrunder kunna något höja ministérens aktier i fråga om propositionen angående far tygsanslag, men särdele smickrande är det icke för regeringen att på detta sätt höra den
uttydningeri af dess handlingssätt, att den » blot til Lyst » framstält sina förslag.
Nekas kan dock icke att af det sätt, på hvilket grefve Posse i andra kammaren uppträdde vid behandlingen af denna fråga, man verkligen kan få skälig anledning att tro, det konseljen blott till benäget påseende lagt fram pansarfartygsanslaget för att något göra.
Att den ministeriella tidningen i Göteborg i sin ifver attsöka bortresonera det - ofördelaktiga intryck, som pansarbåten kunnat göra på » de ministerielle », griper till en förklaring, som verkligen är en förolämpning mot en känslig natur, kan icke väcka förvåning, men deremot var det öf-verraskande nog att finna en så klok och förfaren man som grefve Posse göra sig saker till en sådan oförsigtighet som att landtmannapartiet till behag låta påskina en viss likgiltighet för frågans framgång, hvilken på samma gång den kastar ett egendomligt sken öfver det allvar, som Posse-ministéren har med sina stora förslag, också sätter hela denna ministers existens på ett högst betänkligt sätt på spel.
Ty, trots allt tal och allt prat om parlamentarismr och majoritetsvälde m. m., har det ännu icke kommit så långt, att vår riksdag eller dess andra kammare är regerande herre på täppan och — för att tala med Göteborgs Handelstidning — hoppas och tro vi, att man icke kommer dit » i denne kungens tid och ej heller i den kommandes ».
Om vi således måste vara ense derom, att om också regeringsformens stadgande, att konungen eger » allena » styra riket icke innefattar någon envåldsauktorisation, så förhåller det sig likväl så, att konungamaktens innehafvare ännu har något att säga i Svea land och rike.