Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då skuldförbindelser presenteras vid HäradsR:na, för intecknings erhållande, pläga dessa vanligen innehålla, att Låntagaren medgifver det Långifvaren eger att, utan den förres hörande, till säkerhet för lånsumman och på den förres bekostnad söka inteckning: och när Domaren härefter å skuldsedeln tecknar att den sökta inteckningen blifvit beviljad, och i HäradsRms Prot. intagen, tyckes mig att
Långifvaren erhållit fullkomlig säkerhet att så skett.
Icke dessmindre pläga
Domare vid lingens slut och den s. k.
Papperslösen, jemte den påtecknade skuldsedeln, meddela prot.utdr. på karta emot lösen.
Denna obehöfliga åtgärd är en rik inkomstkälla för Hrr Domare, hvartill äfven kommer prot.utdr. emot lösen för begärd intecknings dödande, hvilka Hrr måhända äro de bäst lönade af alla Statens embets- och tjenstemän; ty, med undantag af en del brottmål, hafva de betalt, och väl betalt, för alla deras embelsåtgärder, samt en stor del af dem hafva ock boställen.
Man har invändt, att dessa prot.utdr. utvisa en säkerhet för långifvaren att inteckningen verkligen egt rum.
Detta är dock ett falskt föregifvande, enär det gerna icke är tänkbart alt en Domare skulle vara så pliktförgäten att han påtecknade en skuldsedel utan att hafva intagit detta i inteckningsprot.
En Domare skulle då likaså väl kunna meddela prot.utdr. utan sislberörde åtgärd.
I de administrativa embetsverken här i Stockholm vet jag ock, att det någongång händt och till äfventyrs ännu händer, då ärendet fordrar mycken skyndsamhet, alt Protokollsföranden anbefalles, att genast efter föredragningen, och således innan prot. ännu hunnit upsättas, utfärda prot.utdr., hvilket jag under min tjenstetid ock gjort.
Man har sagt mig att vid Stockholms RådhusR:r påtrugas icke inteckningssökande dylika prot.utdr.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå att Domrarna måtte, genom lag förpliktas, icke påtvinga inteckningssökande prot.utdr. 2 H. 2 18 Den 22 December e. m. vid nya inteckningars sökande, förnyelse af äldre, och dödande af dylika, såvida sådant icke begäres.
Jag anhåller om Remiss häraf till Lag ,Ulsk.
Remitterades till Lag Utsk.
Jag har blifvit anmodad att hos R. o. Ad. väcka 2:ne motioner, hvilka angå en serskild ort inom riket; och då denna ort icke äger någon, som vid Riksdagen bevakar dess angelägenheter, liar jag ansett mig böra det lemnade updraget fullgöra.
Motionerna röra köpingen
Döderhultsvik och äro af följande lydelse:
Hr Carleson upläste härefter 2:ne motioner af följande innehåll : l:o Bland de många i Riket befintlige smärre handelsplalserne torde det knappast finnas någon, till hvilken naturen sjelf påtagligen visat handeln väg och följaktligen kan vara af större vigt än den i Stranda Härad och Döderhults socken af Calmare län belägne köpingen Döderhultsvik.
Med en rymlig, för alla vindar skyddad och likväl lätt tillgänglig hamn, den bästa, örn icke den enda, som på en kuststräcka af omkring 17 mil eller emellan Westervik och Calmar slår alt finna, är köpingen belägen nästan midt emellan bägge dessa städer, på ett afstånd af 8$ mil från den förra och 8|- rail från den sednare och således den naturliga afsältningsorlen för icke allenast medlersta delen af Calmare län, utan oeh en icke obetydlig del af Jönköpings län, hvarifrån visserligen redan en ansenlig och med hvarje år stigande handel, isynnerhet med skogsprodukter, drifves å köpingen, men otvifvelaktig! ännu långt större varuomsättning skulle äga rum, derest stapelstadsrätt blefve köpingen förunnad.
I saknad af en sådan rätt äro nemi. köpingens handlande nödsakade att i stapelstad lossa och införtulla de varor, som af dem införas och då derigenom varornas värde stegras understundom och för vissa artiklar så högt, att köpmannen icke kan utan förlust vara med ständigt lager deraf försedd, tvingas ortens innebyggar att uppsöka någon af de aflägsne stapelstäderne för att förse sig med sine förnödenheter och i följd deraf äfven söka, så vidt möjligt är, att der afsätta sine egne produkter.
De stora olägenheter, som deraf härflyta, stå mången gång icke att beräkna och alt en handel underkastad sådant tvång måste vara den minsta möjliga är uppenbart.
Vinsten för de aflägsne stapelstäderne på en slik handel blir naturligtvis äfven oändligt mycket mindre än skadan och förlusten för de orters innebyggare med hvilka den drifves.
Oaktadt alla hinder har emedlertid köpingen Döderhultsvik alltjemt gått framåt.
Den eger f. n, mer än 1600 mantalsskrifne innevånare och sysselsätter dessutom 150 å 200 främmande arbetare.
Dess handel drifves af 25 handlande, af hvilka 16 hålla öppen salubod.
I köpingen finnes en bokhandel, 8 fabriker af åtskillige slag, 20 handt verkare med ordentliga verkstäder och en mängd andra handtverkare, som, utan sådan verkstad, idkar handtverk för egen bergning, Den 22 December e. m. 19 Köpingens handelsflotta består f. n. af 2 briggar, 10 skonertar, 2 galeaser, 7 slupar och 3 jakter eller tillhopa 24 fartyg om sammanräknade 1034 läster; och för tillfället stå under byggnad för köpingens egen räkning 1 skepp och 4 skonertar.
Vid köpingens tre skeppshvarf hafva dessutom sisth vinter blifvit byggde 3 stycken under årets lopp försålda skonertar.
Så väl i afseende härå som till ytterligare uplysning i detta ämne får jag för öfrigt åberopa en från orten mig tillsänd promemoria, hvars upgifter åtminstone i sina väsendtligaste delar kunna af K.
Beflndes i länet afgifne
Embetsberättelser kontrolleras.
På grund af hvad jag haft äran anföra och då något verksammare medel för lifvande af Rikets jordbruk och näringar, än beredande af den lättaste möjliga afsättning förproduktionen icke gifves, men dertill äfven fordras att handelsplatser finnas alt tillgå på åtminstone icke längre afstånd från produktionsorten än att producenten kan med fördel på en gång dit afföra sina varor och der i utbyte erhålla sina förnödenheter; då bland Rikets mera befolkade provinser icke finnes någon som i detta hänseende är så vanlottad som Småland, hvilken på sin långa kuststräcka icke har mer än två stapelstäder, belägna på 17 till 18 mils afstånd från hvarandra, och då någon lämpligare handelsplats, än den på nästan lika afstånd från hvardera af dessa städer belägne köpingen Döderhultsvik, icke torde kunna upsökas, vågar jag föreslå att R.
St. må för K. M. i underd:het framställa den önskan att stapelstadsrätt och privilegier måtte varda bemälde köping'förunnade.
Med begäran om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott, får jag tillika anhålla att den af mig omförmälde Promemorian må till Utsk. åtfölja. 2:o På Calmare läns fasta land, s.om sträcker sig öfver nära två breddgrader och har en befolkning af mer än 150,000 personer finnes f. n. allmänna skolor endast på tre ställen, nemi. i städerne Westervik, Wimmerby och Calmar, och således på det afstånd från hvarandra, att innebyggarne å den ort, som är belägen ungefär midt emellan samma städer hafva 8 mil och derutöfver till den närmaste skolan.
Då undervisningsanstalter otvifvelaktig! äro bildningens förnämsta forlkomstmedel, torde i bristen på sådane anstalter böra i främsta rummet sökas grunden till den ofta framträdande och understundom till yttersta vildhet stegrade råhet hos en del af Smålands kustbefolkning, hvarom våra brottmålsanaler bära vittne.
All undervisning, som skall verka på massan af folket mäste vara för densamma lätt tillgänglig, men en skola belägen på 8 till 9 mils afstånd från en ort kan för mängden af dess innevånare icke ens sägas vara till och i saknad af någon annan skola, (ty om de i sitt embryo befintliga och sannolikt ännu i mansåldrar så förblifvande sockenskolorna kan icke blifva fråga), måste befolkningen på en sådan ort, som nyss nämndes, anses vara nästan alldeles utan undervisning; ett förhållande hvars följder oundgängligen blifva i högsta grad bedröfliga.
Den trakt af Calmare län, hvarpå 2* 20 Den 22 December e. m. jag syftar, är ganska rikt befolkad och innesluter köpingen Döderhultsvik med 16 till 1800 innevånare.
Med kartan öfver länet för ögonen finnér man lätt att en lämpligare plats för inrättande af en ny allmän skola i länet icke kan upletas än nyssnämnde köping, till hvilken icke allenast innebyggarne i nästgränsande folkrika socknar utan och flere kringliggande köpingars innevånare hafva närmare än till någondera af städerne.
Sannolikt skulle en skola i Döderhultsvik äfven komma att anlitas af norra Ölands innebyggare, hvilkas hufvudsakligaste handel lärer drifvas på samma köping.
Flere af ortens mera betydande innevånare, som länge insett det trängande behofvet af en skola, ingingo år 1850 lill Domkapitlet i Calmar med en till K.
M. ställd underd. ansökan om inrättande af en Elementarskola i köpingen Döderhultsvik men, ehuru
Domkapitlet förordade ansökningen i dess hufvudsakligaste delar, har sådant likväl ännu icke haft någon följd, förmodligen af det skäl att medel till aflöning för skolans lärare saknats.
Vid detta förhållande och då R.
St. förut med värma omfattat folkbildningens och den allmänna undervisningens sak samt i förevande fall omständigheterna synas åtminstone lika behjertansvärda som i de flesta föregående, vågar jag föreslå, att R.
St. måtte för inrättande af en Elementarskola uti den i Calmare län belägne köpingen Döderhultsvik, meddela ett årligt anslag af 2,200 R:dr b:ko, att utgå till aflönande af Rector och tre lärare vid en sådan skola.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott får jag ödmjukast anhålla.
Dessa motioner begärdes på bordet.
Hr Printzensköld, Carl, upläste 2:ne sålydande motioner: 1 :o Utan alt vilja inlåta mig uti bedömandet af frågan, huruvida uplysning och allmänt nyttiga medborgerliga kunskaper befrämjas genom de här i landet utkommande dagbladen, kan jag dock icke förbise den tunga, som genom dessa blads försändande riket omkring, blifvit tillskyndad innehafvarne af posthemman och isynnerhet de bland dessa hemmansinnehafvare, hvilka från Stockholm, der de mest lästa dagbladen ulgifvas, skola föra de afgående postväskorna, tills dessa, efter passerandet af åtskillige Postkontor, hunnit till större eller mindre del tömmas.
Vid indelningen till postförseln af berörde hemman har afseende blifvit gjordt på det besvär och tidsutdrägt ifrågavande skjutsningsskyldighet medförde och huruvida den vore motsvarande andre skattehemmans skyldighet alt utgöra håll- och kronoskjuts.
I mån derefter hafva ock serskilda friheter blifvit beviljade åt posthemmanen, hvilka friheter äro dels för sådane hemman samfälda, dels endast en del af dem tillerkände, såsom ränte- och roteringsfrihet.
Då denna indelning efter berörde grund verkställdes, hade emellertid ännu icke de förhållanden inom Riket inträffat, hvilka nu mera föranleda till en betydligare brefvexling och till en derigenom förökad lyngd af postväskorna.
I mån Den 22 December'e. m. 21 af denna förökning uti postväskornas tyngd, i förening med den för postens behöriga bevakande i sednare tider vidtagne åtgärd att låta den åtföljas af postiljoner, bar således gång efter annan, postföringsskyldigheten blifvit allt mer oell mer försvårad, utan att poslförarne fått några synnerligare förmåner sig tillagde, utom en ringa förhöjning i postskjutslegan.
Men sedan tidningsbladen, emot en högst ringa afgift lill Staten, äfven få med posten afsändas och reqvisitionerna lill landsorten af sådana blad stigit ända derhän, att postväskorna af tidningspapper upfyllas till ett så ofantligt belopp, att posten numera vanligen icke kan framskaffas med det antal hästar, som innehafvarne af posthemmanen äro skyldige att till postförseln utlemna; bar, såsom hvar man lätt kan inse, postföringsbesväret blifvit alldeles odrägligt och är för det närvarande så öfver höfvan tillökadt att posthemmanen nu draga en vida större tunga än andre hemman.
Något stadgande, hvad tyngd en postväska bör få innehålla, då den föres på ett åkdon med en eller flere hästar, finnes, mig veterligen, icke, och man behöfver blott betrakta volumen af de från Stockholms postkont. afgående postväskor för att finna, det gästgifvareordningen åtminstone vid dessas pålastning å postvagnen, icke (ages i betraktande.
Då man nu mer än väl känner att postväskornas tyngd just egentligen förorsakas af en hop fugtiga tidningsblad, hvilka nyss komna från pressen, i väskorna inpackas, fordrar ock rättvisan att utgifvarne af dessa tidningsblad böra ersätta dem, som hafva det ingalunda afundsvärda besväret med tidningspackornas forslande.
Som likväl, efter hvad allmänt kändt är, de — synlige tidningsutgifvarne nästan i de flesta fall befinnas oförmögne alt åtaga sig äfven den aldra minsta afgift och det Således skulle tjena till intet att påföra dylika personer ens någon sådan, föreslår jag vördsammast att den af mig åsyftade rättvisa ersättningen för tidningsskjutsen finge ingå uti tidningsstämpelafgiften, hvilken jag yrkar måtte varda fördubblad emot dess nuvarande belopp.
Det som genom en sådan fördubbling kan inflyta utöfver hvad ifågavande stämpelafgift nu inbringar, torde lämpligen fördelas emellan innehafvarne af posthemmanen.
Om remiss af denna min motion till Högloft.
BevillnrsUlsk. anhålles ödmjukeligen. 2:o.
Som den vid sistförflutne Riksdag fastställde samt af K.
M. sedermera’ utfärdade tulltaxa ännu icke fullt tvenne är varit gällande och denna lid således är allt för kort, för att man kunnat vinna någon slags tillförlitlig erfarenhet om den verkan ifrågavar:de författning må hatva utöfvat på Sveriges handel; så får jag härmedelst vördsamt föreslå, det R.
St. måtte besluta, att berörde tulltaxa skall intill nästkommande
Riksdag oförändrad bibehållas och det sä mycket heldre, som en sådan åtgärd jemväl skulle medföra den serdeles gagneliga följd, att all den tid komme att besparas, som eljest oundvikligen erfordras försl för Höglofl.
Bevilln:sUtsk. att uprälta förslag till ny tulltaxa och sedan för R.
St. alt, 22 Den 22 December e. m. i anledning af detta förslag, fatta deras beslut, hvarigenom Riksdagen otvifvelaktig! kunde med flera veckor, om icke månader, „ förkortas och riksdagskostnaderna i samma mån, till icke ringa båtnad för det allmänna, förminskas.
Om remiss af detta mern. lill Höglofl.
BevillmsUtsk. anhålles ödmjukeligen.
Sparre, Pehr Ambjörn, upläste följande motion:
Det torde genom förhandlingarne vid föregtde Riksdagar vara bekant, att R.
St:rs Banks nuvar:de sedelmynt, icke är af beskaffenhet att efterapning deraf förekommes, men hvad som torde vara mindre bekant är, att efterapningen är så lätt, att med de aldra enklaste redskap, sådana, hvilkas anskaffande upgår lill högst 10 R:dr, kunna dagligen tillverkas omkring åtta hundra sedlar, äf hvilken valör som heldst, och af den likhet med Bankens egna, att icke ens tjenstemännen derstädes kunna skilja de äkta från de falska.
Detta är likväl förhållandet, och till bevis derpå må tjena den bundt sedlar å 2 R:dr b:ko valör, som jag, förleden höst 1852, inlemnade till H:rr Bankofullmäktige.
Det torde derföre vara hög tid att länka på en förändring af detta sedelmynt, och jag vågar således härom väcka motion.
Jag har i delta ändamål också uttänkt ett slags sedlar, af den beskaffenhet, att deras eftergörande skulle blifva alltför kostsamt, och fordra allt för mycket utrymme, att efterapningen åtminstone icke skall kunna verkställas i hemlighet, hvilket åter torde vara vilkoret för att efleraparen skall våga företaga ett så äfventyrligt arbete.
Tillverkningskostnaden för det nya Sedelmyntet skulle också blifva 25 proc. billigare än för det närvarande.
Med Charta-Sigillata, Tullstämplar, och allt öfrigt Stämpelpapper, som f. n. vid Tumba tillverkas är förhållandet enahanda, som med sedelmyntet.
Och allt detta papper kan, efter den af mig uttänkta method, med samma nedsättning i priset tillverkas, på ett sätt, som, om det icke utesluter möjligheten af efterapning — enär det är obestridligt, att hvad menniskor gjort kunna menniskor göra efter — åtminstone i väsendlligaste mohn försvårar densamma.
Jag,anser utan ändamål att uptaga R. o.
Ad:s tid, med framläggande i detalj af de särskildta delarne af mitt förslag, hvilket, såsom angående en mängd tekniska frågor, icke lämpligen här kan pröfvas.
Men jag är beredd att, inför RankoUlsk., dit jag anhåller att denna min motion mätte remitteras, upgifva, såväl sättet hvarpå det nuvarrde Sedelmyntet efterapas, som grunderna för mitt förslag till ett nytt sedelmynt.
Remitterades till BankoUlsk.
Den 2.2 December e. m. 23 Gr. Taube, Henning Adolf, npläste en sålvdande motion:
Mycken upmärksamhet har på de sednaste decennierne fästats vid åstadkommande af ett förmånligare jordbruk, och derigenom en ökad produktion af landtmannaprodukfer än förut förhållandet varit här i landet.
Vi hafva sett såväl Regeringen genom anslag till Landtbruksskolor m. m., som enskildte, genom penningebidrag och goda föredömen, försökt upmuntra jordbrukare, synnerligast allmogen, till ett bättre, efter nuvarande tids godkända såväl tlieoretiska som praktiska grunder, ordnadt jordbruk.
Hushållningssällskapet äro bildade i de flesta provinser, hvilka genom premier och nyttiga skrifters utdelande arbeta i samma syfte.
Dock vågar jag påstå det allt detta ej kan åstadkomma den önskade förbättringen så länge ej hvarje jordägare har sin ägolott för sig sjelf utan sammanblandning m ed andra ägare, d. v. s. ej har, som det kallas, i skifteslag med sin granne eller grannar sammanblandade ägor.
Delägarne uti ett sådant skifteslag äro otvifvelaktig! förhindrade alt hvar för sig bruka sin jord pä det, efter dess tanke förmånligaste och lämpligaste sätt — ja! en sådan delägare kan ej sägas till alla delar vara ägare af sin ägolott, ty lian kan ej utan samråd och öfverenskommelse med de öfrige grannarne, så sköta och bruka sin egendom sorn honom bäst synes.
Genom de nu pågående laga skiftena, är det dock för hvarje sådan jordägare öppet få detta ogynsamma förhållande afhjelpt.
Uti flera provinser, synnerligast de sydliga, har äfven laga skiftena flitigt pågått, men i de medlersta provinserna har ännu allmogen många betänkligheter emot all begära skifte och derigenom bereda såväl sig sjelfve som hela landet en otvifvelaktig fördel och vinst genom den större afkastning jorden, väl brukad, kan och bör lemna dess ägare.
Många äro dock, som inse deal stora nytta och fördel de, genom laga skifte skulle erhålla, men bland andra skäl som göra alt desse ej begära dylika, får man ofta, ja oftast höra, och tyvärr nödgas jag medge ej utan skäl, det laga skiftena af Landlmätarne ej bedrifvas sä skyndsamt sorn önskligt och behöflig! vore, ty i flesta fall är förhållandet att, den tid Byn-är under pågående laga skifte, jorden af delägarne vanskötes och hägnaderna få förfalla, — emedan hvarje delägare, oviss om hvar han får sitt skifte sig tilldeladt, utmattar sine innehafde ägor genom att deraf taga skördar utan att den mattning han derigenom åstadkommer jorden, genom nödiga gödningsämnen ersätla.
Vanligen får gödseln, under sådane förhållanden qvarligga år från år tills skiftet blifver afslutadt för att sedan påföras de nya skiftena hvarje delägare erhållit.
Men hvarje Landtbrukare vet huru stor skillnad det är emellan ett sådant flerårigt hopbrunnet gödningsämne och det som i rätter tid på jorden utföres.
Byns jord har således blifvit i mistning af elt nödigt näringsämne, och derigenom, för en tid, försämrad.
Jordägares farhåga i det fallet är således grundad — men hvar finna orsaken alt Landtmälarne ej så skyndsamt som det möjligt vore, handlägga och afsluta ett påbörjadt laga skifte? jag för min del är öfvertygad det förnämsta skälet dertill får sökas i nu stadgade be - Si Den 22 December e. m. lalningssätt till Landtmätaren vid laga skiften, som stadgar det Landtmätaren, vid skiftets afslutande af jordegarne skall upbära betalningen för sitt arbete, men högst sällan erhåller han då mera än en del deraf, utan nödgas låta delågarne få vänta med liqvidens erläggande och sedan nöja sig med att i smärre summor erhålla afbetalningar, så att ibland flere år kan förflyta innan han erhåller full liqvid. K. M.-s Nåd.
Taxa för Laudtmäteri-arfvoden af år 1834 stadgar visserligen i 23 § ”Tredskas jordägare att Landtmäteriarfvode betala, njute Landtmätaren hos vår Deflude skyndsam handräckning till dess utbekommande.”
Men huru ogerna vidlager ej Landtmätaren denna utväg, han har ej någon lön af Staten utan skall lefva helt och hållet af inkomsterne för de förrättningar, som jordägare, i följd af det förtroende de för honom hysa, anmoda honom verkställa, — skulle derföre
Landtmätaren vidtaga förutnämnde strängare åtgärd för utbekommande af sitt arfvode, riskerar han, det jordegarne ej begära honom till några förrättningar, och i följd deraf, alt ej erhålla några inkomster att lefva utaf.
Deremot stadgar äfven förut åberopade 1834 års taxa, det Landtmätaren för hvarje år äger upbära jj:delar af arfvodet för det under året vid en förrättning verkställde arbete.
Dä Landtmätaren förut vet, det han, i de flesta fall, ej vid skiftets afslutande utbekommer sitt arfvode förr än efter lång väntan, så är det ofta för honom ett tvång, för att kunna existera, att ärligen, ehuru ogerna, handlägga flera förrättningar med något arbete å hvarje och derföre upbära stadgad betalning, väl vetande detta vara enda sättet att kunna erhålla någon kontant inkomst, emedan, genom ett sådant handläggningssätt af en förrättning, arfvodet på flera år fördelas, och således af delägarne lättare kan utgöras — men månne Landtmätaren vinner derpå? — vinner jordägaren eller landet derpå? — jag tror ej så är.
— Kan och bör ej Staten derföre här mellankomma och genom vidtagne åtgärder afhjelpa dessa brister?
jag tror i sådant fall vore lämpligast det Staten till Landtmätaren utbetalte hela arfvodesbeloppet för hvarje skifte, och sedan af jordegarne upbure detsamma fördeladt på tre år, allt på sätt här nedan föreslaget blir.
Staten kommer derigenom alt, tills skiftena i Riket blifvit fullbordade, förvjordegarne ligga i förskott med medel, hvilka dock åter till Staten inflyta, och således utgör Statens hela förlust tre års räntor å de förskotterade medlen; men genom detta nu föreslagne betalningssätt af arfvodena för laga skiften, blefve det alltid i Landtmätarens eget intresse alt så fort möjligt vore handlägga och afsluta ett påbörjadt laga skifte, hvarjemte han kom i en mera oberoende ställning än nu förhållandet är; jordägarne fingo en lättnad i arfvodets erläggande, då det blefve fördeladt på tre år, och slutligen kunde jorden, efter de då enl. all anledning raskt pågående Laga skiftena, genom ett ändamålsenligare brukningssätt upbringas lill en vida större afkastning än nu i oskiftade byar förhållandet är.
Med anledn. af det jag nu anfört får jag derföre väcka en motion det R.
St. ville till K. M. ingå Den 22 December e. m. 25 med underd. anhållan att §§ 20, 21, 22, 23, 24 och 25 uti K. M:s förnyade Nåd.
Taxa på arfvode för Landtmäteriförrältningar af år 1834 måtte erhålla följande lydelse: § 20.
Vid Landtmäteriförrältnings afslutande åligge det Landtmätare, att i jordegares, och, der sådana vid förrättningen biträdt, godemäns närvaro, sedan de föreskrifter i denna taxa, hvilkas tillämpning kommer i fråga, fullständigt blifvit anförde, samt gode männen rörande grunderna för arfvodesberäkningen i alla delar utlåt, till prot. afgifvit, uprälta specifik räkning, på allt hvad han af jordegare har att fordra, såväl för resekostnaden, som i arfvode för förrättningens verkställande, med anteckning, om han sjelf bestått sig kost och husrum, eller om jordegare sådant utgjort, samt i sednare fallet, hvad afräkning å arfvodet jordegare derföre tillgodonjutit; fördele ock kostnaden för förrättningen delägare emellan efter de grunder, som i skiftesstadgan föreskrifne finnas; teckna sedan å den räkning, inom hvad lid, hvar, och i hvilken ordning densamma klandras må.
Af denna räkning uprätte Landtmätaren trenne exemplar, det ena utgifves till jordegarne, och af de öf rige, begge försedde med Gode männens eller jordegares bevis, att de sistnämnde ett likalydande exemplar erhållit, insändes vid skifte det ena till Förste Landtmätaren för att efter hans granskning till Ränteriet i Länet aflemnas och vid annan förrättning bilägges det förrättningsprot.; det andra medföljer chartserenovationen till General Landtmäterikont. för att till LandtmäteriFiskalen aflemnas. § 21.