Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos mig har likväl någonting dylikt icke vunnit insteg, emedan jag hyser fullkomligt förtroende till det hoga valspråk vår Konung antagit, och hvilket, uttaladt för samtid och efterverld, jag anser innefatta de grundsatser, som Han antagit till rättesnöre för alla sina handlingar.
Hvad den föredragna delen af StatsUtsk:s Betänk, beträffar, tror jag att flere talare hopblandat första och andra punkterna.
Vid ett föregående tillfälle när Friherre Cederströms motion remitterades, tog jag mig den friheten såsom min åsigt anföra, att jag icke känner någon annan anledning till anslag af Staten, än den som har sin grund i ett pågående eller fullgjordt arbete.
Någon sådan anledning förekommer icke i följd af egenskapen att vara Arffurste, hvilken jag icke kan betrakta annorlunda än som en vanlig medborgare.
Det är först vid inträdet som Thronföljare, som denna egenskap förändras, och anslag af Statsmedel upstår.
Det har såsom skäl emot ifrågav:de motion anförts att Prinsarne äro underkastade inskränkningar, som på något sätt måste godtgöras.
Jag tror dock, att af alla de skäl, som i denna riktning blifvit framdragna, detta minst uthärdar en närmare pröfning.
Det liknar såpbubblan, som visserligen är omgifven af ett visst färgskimmer, men som, om man blott blåser på den, försvinner.
Här är sagdt, att Prinsarne icke få bekläda något civilt embete; nå väl,, om detta stadgande utgår ur Grundlagen, är det väl någon då, som tror att Prinsar skulle ingå som verkligt fungerade tjenstemän i Hofrätterna eller Rikets Colhr?
Jag tror icke att nå - D en 21 Mars f. m. 227 gon äger denna förmodan; och sannolikt är att icke någon Prins skulle förmå sig till att fullgöra dylika befattningar.
Att direkte ingå såsom Chef, President o. s. v. läte svårligen sig göra, utan att dessförinnan hafva genomgått den antydda, så föga lockande gradpasseringen.
Man har såsom en påkostande inskränkning för Arffurstarne anfört, att de icke kunna ingå äktenskap utan Konungens samtycke, och som bevis för detta påstående har man gjort en poetisk skildring af G:s B:n.
För min del vill jag blott uptaga denna fråga ur den prosaiska synpunkt.
De, som ansett denna inskränkning vara påkostande hafva dock förgätit en omständighet, den jag tager mig friheten påpeka.
Hvad är det nemi. icke för en fördel, som i ersättning härföre tillförsäkras Arffurstarne?
Jo, en fördel, som vi, såsom Svenskar mäste högt upskatta: den att äga eventuel rätt att få styra Svea folk.
Mot en sådan ersättning tror jag icke, att det är för mycket att underkasta sig en dylik upoffring.
Har har talats om giftermål inom det borgerliga iifvet, och man har ansett sådana i afseende på Prinsar vara stridande mot den monarkiska principen.
Vi hafva likväl i vår tid helt nyligen erfarit, huru Europas mäktigaste monark handlat med hänseende till denna princip.
Vi veta hvem som var i fråga till Kejsarinna af Frankrike; hon var af Kongl, härkomst, åtminstone tillnamnet.
Det oaktadt vände sig Kejsaren i sitt val till en privat person, och jag tror icke att Franska folket är mindre belåtet med den nuvarande Kejsarinnan än om det hade fått den först ifrågasatta.
Vidare, mine
Hrr, har man hänsyftat på det ekonomiskt beroende lif, som Prinsarne skulle vara tvungne att underkasta sig genom vissa stadganden i Grundlagen.
Äfven detta är ett svepskäl.
Icke gifver nemi. embetsmannalifvet en ekonomiskt oberoende ställning?
ty erhållandet af dagligt bröd är väl icke hvad man förstår med oberoende.
Deremot är det ingalunda förmenadt Prinsar, att på enahanda sätt som andra medborgare förvärfva hvad som till den antydda samhällsställningen erfordras.
De kunna ju egna sig åt landtbruk, bergsbruk, m. m. med ett ord, inträda inom de områden' af det borgerliga lifvet, der verkligt oberoende kan förvärfvas.
En talare har sagt, att ett dylikt borgerligt lif skulle för Arffurstarne vara menligt med hänsigt till det framtida kall, som de möjligen kunna komma att bekläda.
En sådan åsigt måste jag dock jäfva; ty icke kan man väl påstå, att det borgerliga lifvet skulle göra en person mindre skicklig att uppfylla regentkallets förpligtelser, eller att Svenska folket skulle skänka mindre förtroende åt
Konungabarnen om de egnade sig åt kallet att gagna så väl landet som sig sjelfva.
Ytterligare har man sagt, att Arffurstarne vore betagna möjligheten att förvärfva enskild förmögenhet, då dem fattas nödige börjelsemedel härtill.
Jag vill icke ingå i någon vederläggning af detta framkastade påstående, emedan den möjligen skulle föra till belysande af åtskilligt, som här icke åsyftas.
Vidare har yttrats, att Staten skulle vara skyldig att underhålla Konungafamiljens särskilda medlemmar, och man har såsom 22#
Den 21 Mars f. m. exempel att sådant är brukligt i andra länder, anfört Danmark; må vara, mine Hrr, att så tillgår der: men jag hemställer till Eder, om det är skäl att i Sverige införa en sådan sed?
Det är bekant, att den Danska civil-listan upptager särskilda hofhållningssummor för Konungen, Enkedrottningen, Arfprinsen, Konungens frånskilda gemåler, farbröder och fastrar, Konung Fredrik YLs döttrar etc. etc. och jag kan icke föreställa mig att man skulle vilja göra en dylik princip gällande i Sverige.
Slutligen har anförts, att den grundsats, som i motionerna uttalas, icke blifvit adopterad i några andra konstitutionella länder.
Den värde talare, som yttrade detta, har dock glömt, att det finnes ett land, som står oss ganska nära och som man väl icke kan neka vara konstitutiouelt, nemi.
Norrige, der man icke etablerat någon annan princip, än den att anslag blott böra gifvas åt Konungen, Kronprinsen och EnkeDrottningen.
Af dessa skäl yrkar jag afslag å nu föredragne l:sta punkten samt bifall till den af Anders Eriksson uti dess reservation gjorda framställning, Jag anhåller om propos. på detta yrkande.
Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr StatsKådet Ludvig Theodor Almqvist, som å K.
M:ts höga vägnar aflemuade 2:ne Dess Nådiga Propos. till 11. St:r.
Hr Cederschiöld, Eob.
Cedårströms motion väcktes och här till discussion förevar, yttrade jag mig med afseende å principen för densamma samt tilläde, det jag ansåg, att om äfven principen i sin allmänhet betraktad vore riktig, eller att endast Konungen, Thronföljaren och EnkeDrottningen, borde hafva särskilda anslag, kunde dock icke denna princip vinna tillämpning i Sverige, förr än man ändrade åtskilliga stadgandeu i Grundlagarne.
Der finnas nemi. såsom äfven i dag under discus sionen blifvit sagdt, vissa band stadgade, hvilka, så länge de derstädes qvarstå, göra det för representationen till en pligt, att lemna underhåll åt de medlemmar af Kungafamiljen, som iiro med dem belagda.
Bland dessa band utgör det, att Prinsar icke få innehafva civila embeten.
Hr Stjernsvärd har sagt att äfven om så icke vore förhållandet, skulle det dock icke kunna inträffa, att en Prins önskade erhålla ett civilt embete, emedan för att kunna bekläda ett sådant, fordrades en föregående gradpassering.
Jag hemställer likväl till Hr Stjernsvärd sjelf, hvarföre det skulle mera åligga en Prins att passera graderna, än en enskild person; och erfarenheten har likväl så tillräckligt visat, att det går au att i ett skutt komma till höga civila chefsplatser, att derom icke torde vara något att tillägga.
Man har afven talat om, att det kunde vara fördelaktigt för en Prins, att ingå äktenskasförbindelser inom privata familjer, och Hr Stjernsvärd har åberopat Europas förste monark såsom ett exempel på att sådant låter sig göra.
Här är dock icke nu fråga om, huruvida dylika äktenskap kunna vara ändamålsenliga eller icke; för mig är det tillräckligt, att förbud för närvarande finnes
Den 21 Mars f. m. deremot i Grundlagen nedlagdt; och således måste man först borttaga detta och öfriga omnämnde förbud och sedermera föreslå en sådan ändring, som här blifvit ifrågasatt.
Hr Stjernsvärd har vidare yttrat, att de K.
Prinsarne kunna blifva landtbrukare.
Ja, deruti har han ganska rätt, och jag skall för min del visserligen icke hafva någonting deremot, utan snarare anse det såsom ganska aktningsvärd!, om de vilja välja detta yrke; men dertill fordras dock medel, och utan sådana kunna de icke egna sig åt landtbruket, så vida de icke vilja blifva simpla arbetare eller inspektörer och icke sjelfegande.
Jag anser fördenskull, att om man här i Sverige vill införa den af motionären framställda principen, är det alldeles nödvändigt att borttaga de band, som för närvarande är lagda på de K.
Man har således efter min öfvertygelse börjat i oriktig ända, då man först velat införa principen, innan Grundlagens bud i detta fall blifvit ändrade.
Ibland de band, som Grundlagen omnämner, finnes äfven ett, som hår icke blifvit åberopadt, nemligen förbudet för de K.
Prinsarne att mottaga en utländsk krona, utan att dertill hafva erhållit icke allenast Konungens utan äfven II.
Då så är, måste man väl äfven sätta dem i tillfälle att kunna lefva utan ekonomiska bekymmer.
Men hvilka äro nu de skäl, som åberopats för förslaget?
Det första är af ekonomisk beskaffenhet-, nemi. att vi kunna få alltför många civillistor, på sätt förhållandet är i Danmark; men ingen har ju ifrågasatt, att icke ett underhåll skall lemnäs, man har ju endast talat om sättet, på hvilket det skall lemnäs, och motionären har uttryckligen förklarat, att han icke fäster någon vigt vid summan, utan tvertom vill ställa snart sagt hvilken summa som helst till K.
Man har dessutom sagt, att det som en gång blifvit gifvet till Konungen, icke sedermera skulle honom kunna fråntagas under Hans lifstid, och således är det ju gifvet att aldrig någon ekonomisk fördel utan tvertom en förlust skulle upkomma genom att ställa hela anslaget till K.
Vidare har man såsom skäl för förslaget anfört, att Prinsarne icke borde komma i ett sådant oberoende i förhållande till Konungen, att de kunde motarbeta hans syften, det vill med andra ord säga, att de kunde komma att utgöra en opposition.
Då detta synes vara det vigtigaste skälet, skulle man lätt kunna tro, att de, som stödja sig derpå, icke tillhöra något parti.
Men, mine Hrr, hvilka äro de, som framkommit med detta förslag?
Jo, just de liberala, eller den sig så kallande oppositionen, såsom man sett i en tidning.
Huru skall detta kunna förenas?
Jag kan icke finna konseqvensen deruti, att just oppositionen skall vilja tillvägabringa någonting, som skulle förekomma all opposition.
Det vore ju en fördel för dessa Hrr, att få en Prins, som kunde kasta sig i armarne på dem och blifva en chef för dem. i synnerhet under en tid som denna då det lärer vara brist på passande ämnen till oppositions-chefer.
För min del har jag aldrig tillhört något parti, och skall såsom jag hoppas aldrig komma att göra det.
Jag finner mig för den skull i den lyckliga ställning, att kunna på f. m: tala för ett Kongl. Förslag, och på e. m. möjligen tala emot ett an - 230 Den 21 Mars f. m. nät, utan att vid någotdera tillfället känna något inflytande på mitt yttrande hvarken från Regeringens sida eller från partiernas.
Då man befinner sig i en sådan ställning, hvilken efter min öfvertygelse för en representant är den lyckligaste af alla, kan man också i hvarje fråga vara i tillfälle att yttra sin egen öfvertygelse.
Men, mine Hrr, om det nu skulle så vara, att man genom vägran af direkta anslag borde söka hindra Prinsarne att bilda opposition mot Regenten, tror jag dock, att förslagets upphofsman icke äro konseqventa äfven i afseende härpå, då de nemi. vilja, att Kronprinsen och EnkeDrottningen skola hafva särskilda anslag.
Enligt mitt förmenande borde dylika anslag af samma skäl ännu mindre lemnäs åt dessa personer.
Det är nemi. påtagligt, att Thronföljaren är bäst i tillfälle att bilda ett parti, och ett farligt parti, särdeles om han kunde göra gemensam sak med EnkeDrottningen för att intrigera mot en äldre broder, då deremot de från thron följden aflägsnare stående Prinsarne väl böra antagas hafva mera svårighet att kunna bilda något sådant, allrahelst som den förres apanage är vida större, än de sednares.
Jag har aldrig tillhört hofvets omgifning och kan aldrig komma att tillhöra den, af det enkla skäl att jag saknar de egenskaper, som dertill erfordras; men jag tror, att det icke är den omständigheten, att en Prins äger medel, som sätter honom i tillfälle att förvärfva sig vänner och anhängare, utan att dertill fordras helt andra egenskaper, som lika mycket bero af honom sjelf som af dem, med hvilka han umgås.
Således, huru jag än ser saken, kan jag icke finna något antagligt skäl vara af motionären anfördt till bifall för hans förslag, och för min del anser jag mig böra handla efter den utgångspunkt, att så länge man lägger de band på Prinsarne, som i grundlagen äro föreskrifna, måste det äfven vara folkets pligt, att lemna dem underhåll.
Huruvida underhållssumman bör vara större eller mindre, derom vill jag icke yttra mig, särdeles som jag icke hört någon tala derom; och jag kommer derföre att votera för förslaget.
Jag nämnde nyss, att jag aldrig tillhört Konungens omgifning, och Prins Oscar känner jag blott till utseendet; det torde således vara klart, att jag ej talat för något personligt intresse; utan endast för principen.
De anföranden som af flere föregående talare blifvit afgifna emot den föredragna punkten i StatsUtsk:s Betänk., hafva, om jag rätt uppfattat dem, synts något haltande.
Jag börjar med att erinra, att de framställda anmärknme icke afse något financielt eller administratift, ändamål.
Om den åsigt, hvarifrån de utgå, blefve gällande skulle tvärtom sådant i beggedera hänseendet otvifvelaktigt medföra olägenheter.
Hvad det financiela interesset angår skulle nemi. såsom i Betänk, är visadt, anslagets sammanförande med Konungens hofhållningssumma, hafva den menliga följd att, om genom någon förändring inom Konungafamiljen, anslagsbehofvet förminskades, sådant dock icke kunde föranleda någon derefter lämpad jemkning af hofhållningssumman; Den 21 Mars f. m. 231 och med hänsigt till det administrativa ändamålet, jnses det lätteligen, att ett sådant sammanförande skulle medföra behofvet af en dubbel bokföring, i stället för en enda räkenskap, emedan de K.
Prinsarne ändock icke kunde undgå att för sin ekonomi hafva en särskild, för dem redovisande, förvaltning.
Man torde säga att denna olägenhet är af underordnad vigt, och jag vill icke bestrida det.
Men under de framställda anmärkmnes yta ligger en grundsats, och hvad innebär denna grundsats?
Ingenting annat, än att de K.
Prinsar, som ej stå Timonen närmast, böra hela deras lif igenom qvarhållas i en så beroende ställning som möjligt.
Denna grundsats, säger man, är konstitutionel; men jag bestrider det.
Den är hvarken konstitutionell eller förenlig med Statslärans enklaste grunder, eller ens med den allmänna moralen.
Grundlagen stadgar visserligen, såsom här flere gånger blifvit åberopadt, förbud för Prinsar att hafva lifgeding, att bekläda civila embeten och att utan Konungens samtycke och vetskap träda i äktenskap.
Den siste värde talaren har dock såsom mig synes, på ett öfvertygande sätt så väl nu som vid det tillfälle då Frih.
Cederströms motion remitterades, utvecklat sina åsigt er om det rättsvidriga af de slutledningar, man härifrån velat draga till stöd för motionen, och det kunde i detta afseende göra tillfyllest att endast hänföra sig till hans yttrande härom.
Jag frågar blott: om. från synpunkten af högre Statsintressen lagstiftaren funnit de anförda inskränkningarne nödiga, hvad anledning kan derifrån hemtas, att äfven i andra hänseenden en K.
Arfprins bör vara ställd utom de allmänna rättsförhållandena?
Men detta skulle han ju blifva, om han, ehuru till myndiga år kommen fortfarande skulle vara ställd under ekonomiskt förmynderskap, och följaktligen i denna del vara beröfvad den medborgerliga frihet, som enligt allmän lag tillkommer hvarje annan Svensk undersåte.
Det kunde lika följdriktigt sägas om den, som hade det missödet t. ex. att vara född döfstum, att försynens mening påtagligen varit, att den olycklige i allt och hvarje fall skulle försaka lifvets goda, och att han alltså äfven borde vara beröfvad synen.
Från sedlig synpunkt äro desse 2:ne jemförelsebegrepp fullkomligt annaloga.
Hvad innebär för öfrigt det der beroende-vilkoret, från Statsintressets synpunkt betraktadt?
Det måste alltid böra antagas, att en Arfprins kan komma att ärfva Thronen.
Detta ålägger ju honom då förpligtelsen att bilda sig för sin höga bestämmelse, att i allt lefva och verka för den.
En föregående talare liar anvisat de K.
Arfprinsarne att deltaga i de industriella yrkena.
Men jag frågar, om denna art af verksamhet vore en skola för dem, som, må vara eventuelt, dock möjligen komma att bestiga Thronen.
Man har talat om landthushållning, — om bergsbruk, men dertill fördrag ju medel, och sådana vill man icke låta Arlfurstarne sjelfständigt förvalta.
Kanske afser man utvägen att vara förpaktare af andras egendomar; och detta vore visserligen mera konseqvent enligt den yrkade principen af beroende; men huru skulle det stå tillsammans med det passande?
232 Den 21 Mars f. m.
Ben yrkade grundsatsen afser i sjelfva""ver-ket, att en Arffprins, så länge lian icke är den närmaste till Thronen, skall, såsom en viljelös familjmedlem, sakna utväg till en fullkomligt fri verksamhet.
Ar det så man bildar ämnen för det höga kall, för hvilket sjelfständighet i tanke och kraft i handling äro af alla egenskaper de oumbärligaste?
Men Utsk:s vedersakare hafva med sin logik strandat äfven på“en annan klippa.
Med Grundlagen i hand vill man fasthålla Arffurstarne i beroendets band; men ingen nekar Thronföljaren att hafva, sin sjelfständiga hushållning.
Be åberopade inskränkningarne gälla emedlertid i Grundlagen alla Prinsarne af K. Huset.
Följaktligen, om den derifrån dragna slutsatsen icke är giltig för den ene af dem, så kan den icke heller vara det för de öfriga.
Flere talare hafva, med afseende på förev:de fråga uppställt jemförelser med främmande länders civil-listor.
Men jag föreställer mig, att det icke är det minst vigtiga att undersöka, huru, under föregående tider, man härmed tillvägagått i vårt eget land.
Vi veta, att under mer än halfannat århundrade, ända till sista decennium, det icke funnits andra Prinsar af Konungahuset, med undantag af närmaste Thronföljaren, än Hertigarne Carl och Fredrik Adolf under Gustaf IILs oell Gustaf IV Adolfs tider.
De ItiksStater, från dessa tider som förvarns‘D StatsKont. och som varit för StatsUtsk. tillgängliga, visa att dessa Prinsar haft hvar för sig sin särskilda stat afskiljd från den K. hofhållningen, och sådant, med uttryckligt åberopande af gällande Keg.F:s stadgande.
Häraf torde således inses, att den form, som StatsUtsk. föreslagit förden Usta HufvudTiteln, äfven hvilar på fullkomligt historisk grund.
På dessa förenade skäl, anhåller jag om bifall till fö rev: de punkt i Betänk.
Ehuru det, efter mitt omdöme, icke är oförenligt med den konstitutionella principen, och äfven till en viss grad öfverensstämmer med den praxis, som förut blifvit följd, att anslag till de K.
Prinsarne gifvas särskildt, och ehuru sådant eger rum äfven i andra konstitutionella länder, anser jag dock för min del, att de motioner, som här blifvit väckta om sammanslagning af det apanage, som skall utgå till H. K. H. Prins Oscar, med Konungens hofhållniningssumma, hvila på en fullkomligt riktig politisk grund.
De skäl, som StatsUtsk:s afdelning framställt för denna åsigt, anser jag hafva blifvit fullkomligt ovederlagda i StatsUtsk:s plenum.
Under den visserligen lärorika discussion, som nu förevarit hos B. o. Ad., hafva, såsom mig synes, egentligen endast två skäl blifvit anförda, som kunna anses gälla.
Man har ansett StatsUtsk:s afdelning hafva velat lägga förnämsta vigten på att göra Prinsarne helt och hållet beroende af Konungen.
Men om man genomläser afdelningens räsonnemang sådant det finnes återgifvet i Anders Erikssons reservation, så innehåller det följande ord: »Detta ändamål vinnes dock icke, om genom beviljande från Statens sida af underhållsanslag åt desse Prinsar, att af dem omedelbarligen disponeras, deras ekonomiska ställning blefve af Kegen - I) en 21 Mars f. m. 233 ten helt och hållet oberoende.»
Jag tror, att man bör göra någon skillnad emellan att icke vilja göra Prinsarne helt och hållet oberoende och det förmenande, som man här framstäldt, eller att Prinsarne skulle blifva helt och hållet beroende om deras anslagssummor ställdes under en gemensam titel med anslaget till Konungens hofhållning.
Det förefaller mig nemi. som om, när behof inträder för en K.
Prins att få ett ökadt apanage, Konungen då afsätter af sitt anslag en så stor summa som är behöflig, och hvilken man icke torde hafva någon anledning tro skulle blifva betydligt mindre, än hvad som gåfves direkt af Svenska Staten, lika litet som att ett sådant anslag utan några särdeles tvingande skäl skulle minskas, i synnerhet då någon Prins trädde i gifte och sålunda möjligen finge en ökad familj.
Jag tror fördenskull, att det skäl, som man anfört mot afdelningens förslag är mer speeiöst än verkligt.
Vidare har yttrats, att det utgör en inkonseqvens att vilja sammanslå det nu ifrågav:de anslaget med Konungens, då likväl särskilda anslag äro lemnade åt Thronföljaren och EnkeDrottninningen, i st. f. att, om principen skulle strikt följas, det icke borde finnas mer än ett anslag på l:sta HufvudTiteln.
Häruti instämmer jag, och anser, att det hade varit det egentligaste om denna IiufvudTitel innefattat blott en anslagssumma under titel till den K. familjen.
Men när formen nu en gång är sådan den är, måste man för hvad redan är bestämdt, dervid förblifva.
Jag tror också”, att man irrar sig, om man lägger för mycken vigt på den omständigheten, att de, som tala för anslagens sammanförande skulle hufvudsakligen fästa sig vid att göra Prins Oscar beroende af Konungen.
Jag tror, att egentligen ett politiskt skäl som ligger till grund för deras åsigt, nemi. öfvertygelsen derom, att icke flere hofhållningar böra särskildt uptagas i budgeten, hufvudsakligen för prejudikatets skull.
Men det som framför annat föranledt mig att begära ordet, är att jag icke kan förstå huru det kommer sig, att en och annan talare funnit sig af detta förslag bringad till smärta och förvåning, ja, såsom det under öfverläggningen före kommit måhända någon äfven till tårar.
Jag föreställer mig att det måtte vara ett både intressant och lärorikt ämne för nationen att söka göra sig reda för sin ställning till dynastien, och tror att den bäfvan, som vissa talare låtit förmärka öfver att få denna fråga vidrörd tvifvelsutan utgår från ett öfvermått af lojalt nit, som betraktar hvarje dylik fråga såsom ett noli me tangere, som det vore nästan en hädelse att vidröra.
Jag ber att få fästa upmärksamlieten derpå, att i förevarande punkt icke är fråga om sjelfva summan, hvilken förekommer först i nästa punkt, utan blott om en princip; och hurudan är denna princip?
Jo det torde vara svårt att bestrida att om någonting står i full konseqvens med den monarkiska principen, så är det ett sådant sammanslående af ali hofhållning under Konungens civil-lista.
Således, om det är antagligt, att de Hrr, som på ett så varmt sätt yttrat sig för Utsk:s förslag och emot motionerna, verkligen äro monarkiskt sinnade, tror jag att de icke böra vara fattade af någon sådan bäfvan, för detta förslag, som här gifvit sig tillkänna, emedan man icke torde kunna 234 Den 21 M ars f. m. neka, att det åtminstone icke skulle minska konungens makt, om det äskade särskilda anslaget sammanslås med Hans.
Det har sagts, att man icke borde votera för detta sammanslående af det skäl, att Konungen icke föreslagit detsamma; jag tror likväl, att i den ställning, hvaruti dessa frågor f. n. befinna sig, det hade varit ganska svårt för Konungen att framkomma till E.
St:r och säga: »jag vill hafva ett högre anslag för att gifva åt Min son.»
Det är nog att Konungen yttrat sig om sjelfva saken; jag kan ej inse, att Han kan hafva någonting emot att det belopp som gifves, blir lemnadt till Hans disposition.
Man har här mycket talat om den särskilda ställning, hvaruti Arfprinsarne äro försatte, samt om de rättigheter, som äro dem betagne i jemförelse med andra medborgare.
Jag tror dock, att man till en viss grad misstagit sig.
De äro visserligen förbjudna att utan Konungens samtycke gifta sig, och särskildt med enskild Svensk eller utländsk mans döttrar.
Dessa förbud äro likväl icke ovilkorliga; ty de K.