Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då hon varseblef liket, tog hon ett par blommor och räckte dem till modern med några vänliga ord; åt barnen gaf hon kakor.
Därefter öppnade hon dörren och gick in i den stora griftkammaren, som därifrån fick sitt enda ljus, samt var snart ifrigt sysselsatt med att ordna blommorna i nischernas urnor och med att prydligt lägga upp kakorna framför den hädangångna.
Vajny hade måst stanna utanför, ty först på bröllopsdagen egde han rätt att hälsa på hos hennes döda släktingar.
Tanken på det förestående bröllopet gaf åt hans dystra ansikte ett mörkt, oroligt uttryck.
Han gick uppför sockelns trappsteg och såg sig ikring.
Vägen till Cuzco slingrade sig trädkantad som en grön orm mellan bärgen, doldes här och hvar och kom längre fram åter till synes.
Folk i färgrika dräkter rörde sig på denna väg som brokiga fjärilar.
Långt borta skönjdes plötsligt ett blåaktigt, obestämdt skimmer, ofvan hvilket han såg något blänka som guld.
Kaptenens skarpa blick fästes vid denna tindrande glans, som ömsom försvann och dök fram.
Han greps af en aning, skuggade med handen för ögonen och uppbjöd hela sin synskärpa för att kunna bättre urskilja detta blåa något, som höjde sig öfver mängden.
Denna hade nått en krök af vägen, och en stenmur hindrade utsikten.
Då stampade
Vajny otåligt med foten och hoppade ned från sockeln.
Han såg arbetarefamiljen göra sig redo att fortsätta den tunga vandringen, betraktade ett ögonblick öfverraskad den döde gossens fader och gaf honom ett tecken att närma sig.
-- Zicko.
-- Du är trädgårdsmästare vid jungfruklostret? frågade kaptenen och såg på den gröna strimman å arbetarens axel, tecknet på dennes yrke.
-- Vet du, om någon af damerna därifrån i dag rest till incan?
-- Nej; men kort innan jag gick hem, stod en bärstol till reds ...
-- Röd eller blå?
-- Den var inte röd; det var alltså ingen af incans släkt, som ...
-- Tack!
Arbetaren hälsade och slöt sig åter till sitt väntande följe.
Vajny såg efter den borttågande familjen med dess kära börda.
En obestämd känsla af leda vid lifvet fick plötsligt makt med honom, en känsla af djup förtviflan, och han suckade tungt.
Alltså ingen af incans släkt!
Då kunde det blott vara Yelva, som i kväll skulle föras till honom.
»Yelva!
Yelva!» mumlade han och fattade med händerna om sitt hufvud.
»Jag dåre, som trodde mig kunna glömma dig!»
Han tog åter plats på sockelns öfversta steg och blickade ned åt vägen, där han visste, att den blåa bärstolen skulle bli synlig igen.
-- Vajny!
Det var fästmön, som trädt ut ur griften och långsamt närmade sig efter att en stund ha forskande betraktat honom.
-- Har jag låtit vänta på mig? sporde hon efter att ha skakat ur korgen de kaksmulor, som där blifvit kvar.
-- Nej; jag trodde inte, att du så snart skulle bli färdig ...
Du har åter med dina tankar varit långt borta.
-- Jag tänkte på framtiden.
-- Framtiden?
... upprepade hon.
Hvad var det, du frågade arbetaren om?
-- Statshemligheter, svarade han med ett tvunget leende.
Om jag anat, att du kunnat se ...
-- Jag kom händelsevis att blicka ut genom grafdörren.
Men är det hemligheter, skall jag inte fråga ...
Det var endast uttrycket i ditt ansikte, som öfverraskade mig.
-- Hur såg jag då ut? sade han likgiltigt och fortfor att späja nedåt vägen.
-- Som en spegelbild af allt hvad ditt inre gömmer och som du döljer för mig ...
Vajny!
Hennes röst lät klagande, nästan förtviflad, och hon grep hans hand:
Skänk mig ditt förtroende!
Du är ej längre densamme som förr.
Ack, jag är ju närmast till att dela dina bekymmer.
Håller du mig kär?
Är jag för dig detsamma, som jag engång varit?
-- Du tviflar på min kärlek, inföll han tvärt; eljes skulle du inte så ofta som du gör återkomma till detta ämne.
-- Förlåt!
Jag fruktade en gång att förlora dig ...
Det var, då du drog ut i kriget.
Och när du återkom, var det till att börja med en annan, som ...
-- En annan! afbröt han -- och stirrade oaflåtligt mot den ljusblå fläcken, som nu syntes igen, större och med tydliga konturer.
Hennes ögon följde riktningen i hans blick.
Den blåa bärstolen! ...
På en gång föll slöjan från Litkas ögon; hon började förstå ...
Hennes drag fingo ett hårdt och hotfullt uttryck.
Hon var för mycket kvinna att icke ana, hvem bärstolen dolde.
Ett kort, hånfullt skratt, och hon reste sig häftigt.
Han ryckte till, och deras ögon möttes.
-- Förlåt mig! bad han med skälfvande röst.
Jag är en dåre, och som en dåre har jag drömt och handlat.
Det hade varit bättre för oss båda, om jag aldrig återvändt från fiendelandet.
Förlåt mig, Litka!
Han grep efter hennes hand, som hon drog undan.
Du vet ej -- fortsatte han -- hur föga jag är värd din kärlek, hvad allt jag förbrutit mot dig ...
Det blixtrade till i flickans vackra ögon.
-- Jag litade engång på dig, sade hon omsider efter att förgäfves ha bjudit till att beherska sin våldsamma sinnesrörelse, och du egde mitt fulla förtroende.
Det var, innan du drog ut.
Jag trodde då, att den man, jag kallade min, hade en incasättlings håg; men du glömde mig därute -- för en slafvinna, ty annat blir hon ej, om också incan ger henne en plats vid sin sida.
Då du trodde dig ha för alltid förlorat henne, återvände du till min faders tröskel och bad om förlåtelse.
Jag bjöd dig stiga in, ty jag älskade dig trots all sorg, du vållat.
Hvad du i dag sagt bekräftar blott en misstanke, som dock aldrig blifvit kväfd, hur gärna jag velat ...
Från detta ögonblick är jag fri.
Må de band brista, som ödet knutit emellan oss två!
Jag öfverantvardar dig åt de länkar, ur hvilka jag ej har lyckats att göra dig fri.
Om åtta dagar fyller jag aderton år, och lagen bjuder mig att innan dess ha valt en brudgum; i annat fall skall öfverheten välja för mig.
Jag fogar mig villigt -- det är rättvist straff för min blinda svaghet.
Men jag blir hämnad.
Solens systerD och kärleksgudinnan,E vid hvars bild du svurit mig trohet, skola ej låta dig gå ostraffad.
Deras glans skall tränga till ditt inres mörkaste skrymslen, och du skall aldrig kunna glömma den kvinna, hvars framtid du ödelagt.
D Månen.
E Venus.
Hon slet ifrån sitt bröst den bukett af liljor -- kärlekens symbol -- som han samma dag skänkt henne, kastade den till hans fötter och skyndade bort mellan grafvarne utan att vända sig om mot den upprörde krigaren.
Det var med en känsla af sorg men ock af lättnad, Vajny såg henne försvinna.
Han drog några djupa andetag, strök sig öfver pannan, tog upp de blommor, hon kastat, och plockade sönder dem, medan han stirrade hän mot staden.
Äfven han egde nu sin frihet.
Men huru länge?
Han hade nått ett efterlängtadt mål -- men han nalkades med stora steg den ålder -- tjugofyra år -- då han måste anmäla sig för att få en hustru.
Det gälde alltså att väl bruka tiden, njutningens korta tid, att icke se tillbaka utan hoppfullt framåt mot henne, som beherskade hans hela varelse -- fast hon kanske ej skulle ha känt igen honom, ifall de nu råkats!
Ja, han var fri och skulle begagna sig af den gyllene friheten, kosta hvad det ville.
Utan henne egde lifvet för honom intet värde.
Han borde för länge sedan ha gjort detta klart för sig och icke ha invaggat sig i den illusionen, att han skulle kunna böja tankar och håg till en annan, som han nog hyst vänskap för, men aldrig kärlek.
Men ... denna kvinna, som upptändt hans förtärande lidelse, var ju redan dömd att öppna sin famn för hans konung, att upptagas i kretsen af de sköna tärnor, hvilkas mål i lifvet det skulle vara att förljufva tillvaron för solens son.
Och mot denne djärfdes han resa sig!
Han, den edsvurne undersåten, ville våga en dust på lif och död med den väldige -- för en kvinnas skull!
Ja, för hennes, som vid blotta tanken kom hans kropp att skälfva och hans ögon att tåras!
Strid skulle det bli -- en fäjd till sista blodsdroppen!
Och så ... raka vägen upp till solens hem!
Han brast ut i ett skallande skratt och sparkade häftigt undan blommorna -- så mycket aktade han ära och framtid!
Han rätade upp sig i sin fulla längd, och hans ögon flammade, då han med säker hållning och fasta steg närmade sig den blåa baldakinen, som bars af kungliga bärare, och som för mängdens blickar dolde henne, som bar hans längtans namn.
I konungens lustgård.
Det går en suck genom konungens lustgård.
Den föres af nordanvindens kyliga fläkt från de snöklädda bergen, smyger sig längs dalen, sväfvar in i skogen, der den silar sig in mellan löfverket och böjer i aftonens blåaktiga skymning blommornas stänglar, hvilkas doft den förer med sig, innan den bringar svalka åt sagorikets kung, som där inne under palmernas skugga låter blicken följa springbrunnens kaskader, hvilkas öfversta droppar glänsa som stora, tunga tårar högt uppe i den molnfria luften.
Incas kung bär icke sagoprinsens gyllene dräkt.
Han är enkelt klädd, då han njuter sitt dolce far niente, bekvämt utsträckt på en i dyrbart trä utskuren bänk, med mjuka mattor belagd, som står vid ena sidan af den öppna verandan framför palatset.
Byggnaden är ej hög men temligen vidsträckt, murarne äro marmorhvita, taket platt, och under detsamma löper en bred fris af äkta guld.
De fönsterlösa fasaderna äro endast sparsamt försedda med dörrar.
Enstaka nischer här och der bryta den släta marmorytan.
Fasadernas enformighet står i skärande kontrast till den rektangulära yta, de begränsa och som är anordnad till en trädgård, der allt hvad
Peru eger af växter och blommor är representeradt.
I denna trädgård -- en kilometer från Cuzco -- omgifven af yppiga palmer och blommor, der olika blommor täfla med hvarandra i färgrikedom och doft -- tillbringar kungen sina hvilodagar i tillbakadragen ensamhet, skild från hufvudstadens bullrande lif, och njuter smekdagarna med en eller annan nyvald hustru ...
Hofpersonalen är inskränkt till det minsta möjliga.
Allt är tyst derinne.
Endast springbrunnens sorlande ljud, löfvets sakta sus eller qvittret af en sångfogels aftonsång bryter stillheten.
Konungen har rest sig, han för en gyllene bägare, fylld med en svalkande dryck, till sina läppar och tömmer den i långsamma drag ... går ned ett par trappsteg till trädgården och längs med en af de smala, med gyllene sand beströdda gångarna, öfver hvilka löfträdens hvalf hänger djupt ned, bredande öfver trädgården ett dunkelgrönt, mystiskt skimmer, afbrutet endast af aftonsolens milda strålar, som här och hvar tränga genom löfverket och bringa sandens fina guldkorn att glimma med förökad glans.
Upp för trädens stammar slingra sig växter med purpurfärgade blommor, som utsända en aromatisk doft; och mellan dessa växter hänga i klungor olikformade blommor, orörliga i vindens sus men med ett egendomligt skimmer.
De finnas öfverallt: på de öppna planteringarna, i trädens löf, mellan blommor och stänglar, kring trädens stammar -- dessa egendomliga blommor, utan doft, silfverglänsande eller matt guldfärgade.
De gifva åt trädgården dess säregna karaktär.
Det är konstgjorda blommor af silfver och guld, gjorda af Cuzcos skickligaste metallarbetare.
De slingra sig med sina fina silfverglänsande blad och förgyllda blommor och stänglar in mellan grenarna och skina der i matt silfverglans likt stjernor, som spegla sig i hafvet.
På de dunkelgröna gräsmattorna, som här och der bilda små öppningar i trädgården, stå flockar af Vicunafår stela och orörliga, bevakade af en herde, som sitter på en sten ifrigt sysselsatt med att skära en flöjt af en trädgren.
Kring en af marmorbassängerna, till hvilka vattnet ledes genom silfverrör från bergen, glänsa i äkta förgyllning imitationer af indiansk säd, vackert formade höga strån med klängande ax och fina spetsiga blad, mellan hvilka naturliga vattenliljor och neckrosor gunga på det klara, kyliga vattnet ...
Men inne mellan gräs och strå glänsa spindelnät af silfver uthamradt i fina trådar.
Daggens droppar skimra i näten och spindeln sitter orörlig som en stor, röd, blänkande rubin.
Der hvilar sagostämning öfver kungens trädgård, öfver hvilken aftonsolens sista bortdöende skimmer kastar sina reflexer och låter metallernas glänsande ytor glittra i obeskriflig färgprakt, tillsammans med blommornas, marmorns och vattnets trolska färgspel.
Fåglarna qvittra sitt godnatt till den bortdöende dagen, accompagnerade af springbrunnarnas sorlande ljud, löfvets hviskande sus.
Och blommornas balsamiska doft berusar och jagar tankarna in i fantastiska drömmar, hvilka drömmas med öppna ögon, under det hvarje nerv njuter i detta paradis af rikedom, natur och poesi ...
Ett sakta ljud höres af en tung portière, som drages åt sidan från ingången till trädgården -- och en kvinna, med ett par mörka, ängsliga, förvånade ögon och höghvälfd barm, hvars ungdomligt sköna form den lätta klädningen ej förmår dölja, går tvekande ett par steg fram och stannar återigen med ett förvirradt, öfverraskadt uttryck.
Det mörka, glänsande håret är i nacken uppbundet i en knut, fasthållen af ett dyrbart smycke i form af en orm, inbäddad i ädla stenar och perlor.
Klädningen utgöres endast af en dyrbar, i regnbågsfärger väfd mantel, utsydd med perlor och silfvertråd, draperad kring kroppen, hvars minsta rörelse framkallar olika, fina schatteringar och färgnyanser.
Klädningen sammanhålles öfver venstra skuldran af en lång nål, hvars hufvud föreställer solgudens bild.
När nålen urtages, sjunker klädningen -- det enda som skyddar kroppen -- till jorden.
Armarne äro nakna upp till axeln, utan smycken eller ringar, fötterna äro iförda sandaler, som fasthållas medels fina remmar, virade kring benen upp till knät.
För den unga kvinnan gestalta sig omgifningarna som en dröm, i hvilken ovilkorligen minnen från hemlandet sväfva förbi.
Hon är ett naturbarn, röfvad långt bort ifrån och dotter till en höfding, hvars rike legat gömdt djupt inne i urskogens mörker -- ett rike utan civilisation och endast bygdt på nedärfda traditioner, hvilkas enkla stadganden gåfvo den dödlige rätt, som egde styrkans gåfva, denna heliga skänk af gudarne, hvilka till tackoffer fordra rykande menniskoblod framför rikets talrika altare.
Från detta rike -- ett bloddrypande rike -- hade hon af förtörnade gudar förts till ett land, hvars kung genom sitt maktspråk skilt henne från den stam hon tillhörde för att, som hon trodde, viga henne till ett offer åt en obekant gud.
Med hat och trots hade hon väpnat sig: tanken på hennes döde fader och minnet af de anförvandter, som offrat sitt blod, väntande intill det sista på hjelp från hemlandets gudar, hade ingifvit henne ett mod, som lyste ur de blixtrande ögonen och utbredde öfver henne en blandning af vörnadsfull fägring och stolt sjelfkänsla.
Men dagarna hade gått till hvila, den ena efter den andra.
Det stora ögonblick, som hon i början hvarje stund väntat på och längtat efter, syntes glida längre och längre bort.
Ingen prest kom att hemta henne för att offra den ungdom, som endast längtade efter att bringa det enda hon egde, sig sjelf, som ett sista förtviflans försoningsoffer till de förtörnade gudarne, på främmande gudars altare.
Det första mötet med incan kom i hennes tankar; hon såg ännu icke blicken från hans djupa, forskande ögon -- en blick, som hon besvarat på ett sätt, som eggat den stolte konungen att fatta det ödesdigra beslut, hvarigenom hon dömdes att en gång skänka sig sjelf åt honom -- en förnedring, som i början bragt henne i ett tillstånd af raseri och förtviflan.
Jungfruklostrets portar hade tillslutits bakom henne.
Derinne skulle hon uppfostras och lära sig den stora menskliga konsten att försaka och underkasta sig sitt öde med tacksam resignation.
Men hon hade från början väpnat sig med trots och hat -- det lyste ur hennes ögon och genom nerver och fibrer darrade detta allt förtärande hat, som endast lurade på hämd.
Med dylika känslor blef hon innestängd i en byggnad, der allt andades frid och harmoni.
De lugna, svala rum, i hvilka hundratals unga, friska och vackra kvinnor -- incans slägtingar -- arbetade vid väfstolar eller vid dyrbara broderiarbeten och hvarifrån sången tonade ut i de med tropikernas fagraste växter planterade trädgårdarne, satte hennes känslor på ett hårdt prof.
Allt andades frid och harmoni därinne -- lugna och ostörda gledo dagarne framåt.
Hennes till en början hatfulla blickar besvarades med vänlighet och godhet.
Det var, som om allt sammansvurit sig emot henne för att genom lugn och vänlighet tillintetgöra det, som hos henne födde hat och vrede.
Hennes upphetsade sinne och den spänning, i hvilken hon lefde, gåfvo efterhand, ehuru mot hennes vilja, vika för lugnare, ja blidare känslor, och ett vaknande intresse för omgifningarna gjorde sig mer och mer gällande.
Det mjuka och veka i de peruanska kvinnornas karaktär, det hjertevinnande sätt, som särskildt var till finnandes hos de äldre, föreståndarinnorna i klostret -- ärevördiga och erfarna matronor, som hade hvar sin afdelning af unga incadöttrar, blifvande medhustrur till Incan, under sin vård -- tämjde efter hand den unga kvinnans trots och förlamade hennes motståndsförmåga.
Och dertill kom denna djupa, känsliga religion med sina vackra ceremonier för den store guden och hans ställföreträdare på jorden ...
Hon besegrades af all denna tillgifvenhet och godhet, detta veka, mjuka och förtröstansfulla lif, det andaktsfulla lugnet ikring henne ...
Solen, den gyllene solens strålar bredde sitt skimmer omkring henne, bländade henne med sitt ljushaf och tystade de hatets röster, som opponerade sig i hennes inre medan hemlandets gudabilder och blodiga minnen veko bort och glömdes.
Behofvet för henne af en religion, en gudomlighet, till hvilken hon kunde hängifva sig i bön och bikta sina innersta känslor, gjorde att hon i sina tankar skapade ett gudomsväsende, hvilket hon omedvetet gaf mensklig skepnad och förlänade Incas anletsdrag.
I solens ljus såg hon hans bild träda fram, i skymning och mörker; ja, hvarje gång hon böjde knä framför solgudens beläte i ett af kapellen, var det, som tillbåde hon honom, hvars ansigtsuttryck en gång uppfyllt henne med fruktan, men som nu hos henne väckte en oförklarlig längtan.
Hon ansåg sig som en varelse, hvars öde, af okända makter bestämdt, var att uppfylla en hemlighetsfull mission, på hvilken resterna af hennes hemlands stam byggde sina sista förhoppningar.
När Inca, den ende manlige varelse som egde tillträde till klostret, ibland infann sig, flydde hon som ett skrämdt villebråd långt in i trädgårdens mörkaste gångar, der hon kunde sjunka ned på en bänk, med hjertat klappande af ångest -- och förväntan.
Men ehuru hon sålunda undvek honom, hade han ej glömt bort henne.
En dag, kort före Raymisfesten, kom ett budskap, sändt till en af föreståndarinnorna, som meddelade henne den stora lycka, som väntade henne, att hon samma dag skulle blifva Incas brud.
Af festligt smyckade systrar blef hon hemtad till badet, beredt af heligt vatten från solgudens tempel och försatt med välluktande örter.
Derefter blef hon förd till ett af kapellen, der hon framför solgudens beläte blef invigd åt hans son och fick aflägga hustrulöftet till Inca.
En bägare med vin räcktes henne; under sång och musikens toner fick hon tömma den, hvarefter hon vid en festmåltid tog farväl af sina kamrater.
En gång väl utkommen från klostret, kunde hon aldrig återvända.
Hennes framtid blefve, efter det hon tillhört Inca, en medhustrus undangömda ställning i en af de Inca tillhöriga, slottsliknande byggnader, som lågo spridda rundt ikring i landet, och hvilkas innevånare sysselsatte sig med att väfva och brodera till Incas hof, framlefvande sin tid bakom skyddande murar, utestängda från verlden och dess bullrande lif.
Vinet berusade henne, som i en dröm mindes hon afskedet från sina älsklingsplatser i den stora trädgården, instigandet i bärstolen, det ömma, kärleksfulla afskedet med systrarne och hennes moder föreståndarinnan.
Hon såg gardinerna dragas för, kände sig upplyftad på starka armar och sedan buren, fast och lugnt, hän mot ett okändt mål, medan bärstolens gungande rörelser läto den nedgående solens strålar teckna en upp- och nedgående skugga på dess ena i ljusblått klädda sida -- en stigande och fallande skugga, som erinrade henne om ödets mystiska vexlingar.
Vägen bar uppför, in mellan bergen, skuggorna blefvo långa, solljuset försvann ...
Bärstolens enformiga gungande rörelse försatte henne i ett drömmande tillstånd; hon lutade sig tillbaka mot de mjuka kuddarne och försjönk i en dvalliknande halfslummer, drömmande sig tillbaka till hemmet, det så innerligt älskade hemmet ...
Så for hon plötsligt upp ...
En stark manlig stämma sjöng några strofer.
Det var en af hennes hemlands sånger.
Ekot kastade sången tillbaka från bergen, hon hörde den till höger och venster, den vällde i stämningsfulla toner mot henne; det tycktes henne, som om en mäktig härskara af krigare sjöng sånger, som prisade hemlandet och dess skogar ...
Var det en dröm -- en inbillning af hennes uppjagade fantasi?
Ovilkorligen sköt hon den ljusblå gardinen åt sidan och blickade ut.
Hon var omgifven af vaktare och bärare, som liknöjdt stirrade mot marken.
Hon såg upp ... på ett klippkrön stod en manlig skepnad och vinkade.
Solen kastade sitt skimmer öfver honom, hans dräkt lyste i guld -- endast ett ögonblick, och hon hade hunnit tillvinka honom en tacksam helsning.
Vägen gjorde en krökning, och han försvann för hennes blickar.
Men sången följde henne, och gestalten stod klar för hennes inre öga: nu kom hon ihåg honom och dermed de outplånliga minnena från det ögonblick, då hennes utkorade brudgum dödades på ett kommandorop af -- sångaren, en peruansk officer.
I samma ögonblick bröts den förtrollning, hvari hon lefvat i soljungfrurnas kloster, hon var åter sig sjelf, hatet och hämdlustan flammade upp med förnyad styrka.
Yelva gick ett par steg framåt och såg sig tvekande omkring.
Den hvita sanden knastrade under hennes fötter.
Hennes blick fäste sig i början icke vid något särskildt föremål, hon endast stirrade med kvinlig nyfikenhet och förvåning ut öfver aftonskymningens stämningsfulla blandning af färger, medan hon i långsamma drag inandades luftens balsamiska doft.
I en af gångarne fick hon syn på en manlig gestalt, som långsamt närmade sig henne.
Inca hade bytt om dräkt.
En veckrik tunica, rikt broderad och öfversållad med perlor, förlänade honom ett kungligt utseende.
Ovilkorligen sänkte hon sitt hufvud; det låg öfver honom så mycken majestätisk värdighet och ett så imponerande lugn, att hon till en början stod villrådig.
»Välkommen Yelva! välkommen som min brud i detta hem!
Se, solens strålar ha lemnat mitt rike för idag och skymningen faller derute, men här i din närhet ser jag i dina ögon ett återsken af solens glans, som gör qvällen ljus och hjertat gladt.
Ack, dessa ögon, dessa ögon, hvad jag beundrar dem!
Och denna blick tillhör nu endast mig!»
Han fattade hennes hand. -- »Nej, slå icke ögat ned, kom, frukta icke» -- fortfor han hastigt, då han kände, hur hennes hand darrade i hans -- »det är ej Inca, som talar till dig, utan din vän, din förtrogne, som längtar efter att hos dig få glömma bort lifvets bekymmer och strider.
Vi skola ej offra till solens gud, mitt hem är här glädjens och fridens ... kom!»
Han drog henne in under löfhvalfvet i en berså, dit de svaga ljusstrålarne endast sparsamt banade sig väg och spridde ett mystiskt skimmer öfver de purpurfärgade drycker, som i silfver- och guldkannor voro placerade på ett bord.
Inca fyllde en pokal med den skummande drycken.
»Drick, Yelva, drick, och fortare än tankens flykt skall din fruktan försvinna och mina känslor finna genklang i ditt hjerta!
Denna dryck förjagar allt svårmod.
Din skål, Yelva!»
Han förde bägaren till sina läppar och lemnade henne den sedan, men hon ställde bägaren orörd på bordet.
Inca betraktade henne ett ögonblick med en blandning af förvåning och beundran.
Han bjöd henne med en handrörelse att taga plats bredvid sig, men hon förblef stående vid ingången till tältet.
Hennes figur med den rikt draperade klädningen aftecknade sig skarpt mot det matta dagsljuset derute.
»Hvarför denna tystnad -- säg, huru skall jag få glöden att lysa i dina ögon?
Du svarar ej!
Vägen till din och din stams lycka går ju endast öfver dig sjelf nu, glöm icke detta, barn.
Men derpå var du ju beredd, då du satte foten innanför min tröskel.
Ser du ej att jag har dig kär -- hvad begär du mera?»
Inca drog henne intill sig och tvang henne att taga plats bredvid sig.
»Visste du, hur brinnande mina känslor äro för dig», hviskade han; »ack, välsignad vare solen för den dagen, hon sände dig till mig!»
Inca tystnade och betraktade den darrande kvinnan med ett frågande uttryck, liksom väntade han svar.