Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
förre inom en viss science eller språk, såsom sin enskyldta park är begripen; men then senare, förutan fast hela philosophiens och the lärda tungomålens grundliga erfarenhet, mycket mera til thes utförande har af nöden, annat nu at förbigå, at man icke må synas med handtvärkare rosa sitt eget embete och skrå; 6) men skulle nu philosophi, som eljest icke allenast hafva jemngoda vilkor och salarier med theologis,utan ock i mång stycker bättre, såsom med fördelachtiga praesidier, decanater etc., thär ofvan på sättias lika och jemväl öfver theologos: så skulle näppeligen någon hädan åt finnas, som thesse så mycket vidlyftigare och kostsammare och likvisst mindre fruchtbare studier måtte vilja idka och excolera.
Förthenskuld recommenderar faculteten samma sin angelägenhet dch sig sjelf med diupaste vyrdnad uti E. Höggv.
Excell: ces höggunstige hägn och vårdnad samt kraftiga beskydd och försvar inför Hans Kongl.
M: ts af oförliknelig nåde rättvisa och seger-sällhet högtlysande thron, emot alla sådana vidriga anstöten.
Detta för våra begrepp så komiska bevis på en ohejdad rangsjuka är dateradt den 25 April 1703 och undertecknadt af fyra ttteologie professorer, men visserligen hade man icke väntat att bland dem på denna fåfängans marknad finna den älskvärde och tänkande psalmisten Jesper Svedberg.
Huru det gick med denna protest känner jag icke, men förmodligen stredo de för-gäfves för sitt primat.
Men på högre ort än hos teologiska fakulteten i Upsala sysslade man i denna bekymmersamma tid med rangfrågor.
Att Carl XI, som i väsentlig mån ordnade och noga reglementerade den svenska statsförvaltningen, också sysslade med rangfrågor, är mindre att undra på, då detta på den tiden i betydande mån var enda sättet att ordna det inbördes förhållandet mellan embetsmännen.
Vida mer förvånansvärdt är att finna Carl XII: s regering i ganska vidsträckt mån behandla dessa frågor; men icke desto mindre förhåller det sig så, att icke allenast vår än i dag, ehuru naturligtvis med stora förändringar och högst betydande tillägg gällande rangordning, förskrifver sig från hans oroliga regering, utan en mängd detalj-stadganden i fråga om bestämmande af rang räknasitt upphof från hans tid.
Samma år Carl XII återvände från sin långvariga och fruktlösa vistelse i Bender haäe man tid att tänka på rangordningen, och 1714 utfärdades en odaterad rangordning, den sista fullständiga, som utkommit, i hvilken ordning stadgades att » ingen bör högre karakter tillagd blifva, än den beställning tillkommer, hvarför verkligen göres tjenst.
Och efter som alla extra-ordinarie karakterer för längst äro afskaffade, så måste, ock hvar och en låta sig åtnöja med den karakter, som staten honom tillägger. »,
I viss mån modifierar 1720 års regeringsform denna sista bestämmelse.
Der heter det: » På det tjenstemän icke måge komma i föracht, så tillägges hädanefter ingen _någon högre karakter än den, som tillkommer det em-bete han verkligen företräder; dock varder kongL maj: t ej betaget * att med råds rade hugna en eller annan efter förtjenst och karakter, hvilkom någon annan varit föredragen.
Skulle en eller annan, som länge och väl tjent, vilja taga afsked, då må väl honom någon förbättring på dess karakter gifvas, dock så att en sådan förafskedad ej må återträda uti någon beställning androm till prejudice och förfång. »
För så vidt jag kunnat finna är detta det första offentliga stadgande icke blott rörande s. k. karakters-fullmakter utan innehafvande af motsvarande tjenstegrad, utan äfven den för icke så länge sedan vanliga och hvad militära sysslor angår än i dag brukliga seden att vid af-skedstagande för embets- och tjenstemän » förbättra » deras » karakter ».
Man kallar detta, som bekant, att gifva någon » namn, heder och värdighet » af den och den tjenstegraden.
Vi hafva titulärprofessorer så väl som » förbättrade » löjtnanter, hvilka erhållit kaptens » afsked ».
Imellertid synes, som om den regering, hvilken icke tvekade att för
* Kursiveringen af mig.vinnande af sina planer på tronföljden öfverbefolka riddarhuset med sina lydiga verktyg, icke just sparade på titlars meddelande.
Säkert är imellertid, att redan 1723 rikets ständer icke voro rätt nöjda med det sätt, på hvilket regeringen handhade sina prerogativ y den vägen.
Man finner dem nämligen yttra sig om denna sak på följande sätt: » Som det fömimmes, att mycken •oreda vid embetens och tjensters förvaltande derigenom förorsakas, att de tjenstgörande erhålla högre karakter och rang än deras verkliga befattningar tillkommer », så förordnade ständerna, » att hädanefter hvarken i civil-eller militärståndet utan i sådant fall som regeringsformen § 42 (se ofvan) innehåller, någon högre karakter må tilläggas än den som med dess hafvande eller tillträdande beställning är enligt, samt staten föreskrifver. » Och denna bestämmelse var icke att leka med.
Man ville, som redan visadt är, på den tiden upprätthålla rangordningames stadganden med böter och straffbestämmelser och derför bestämde ständerna också, att » den som antingen söker högre karakter eller en slik ansökning till framgång föredrager eller på något sätt till verkställighet befordrar böte hvardera i,ooö daler s: mt tjenstlösa nödlidande till gagn ».
För att förekomma missbruk från regeringens sida tillädes också följande bestämmelse: » Ej heller skall de på staten stående tjenster någon högre rang tilläggas än rangordningar och resolutioner innehålla eller några nya beställningar utom dem, som redan äro på staten uppförda, eller titlar och karakterer med eller utan lön inrättas och förgifvas, med mindre rikets ständer sjelfva pröfva nyttigt det ena eller andra i underdånighet andraga och föreslå », hvilket på den tiden betydde så mycket, som att ständerna i detta afseende helt och hållet förbehöllo sig beslutanderätten.
Imellertid finner man, att detta stadgandealldeles icke iakttogs, utan tid efter annan utgåfvos resolutioner af regeringen rörande rangen, utan att ständerna derför blefvo hörda.
Det gick för sig på denna tid, om allenast riksråden stodo väl hos det för tillfället herskande partiet.
Som man sålunda ser, sysslade den s. k. frihetstiden lika så väl som envåldskonungame Carl XI och Carl XII med rangfrågor, och båda fäste, som synes, stor vigt och betydelse vid dessa förhållanden.
Men med den tendens, som hos hattar och mössor fanns, att utplåna alla minnen från enväldet, kom man till sist till ett ganska märkligt resultat En mängd missförhållanden i embetsväsendet, hvilka förorsakade de styrande mycket hufvudbry, hade uppstått En grundlig undersökning företogs, och vid 1766 års riksdag fattade ständerna en mängd beslut till » befrämjande af lagames behöriga verkställighet ».
Bland annat fingo äfven rangbestämmel-sema sin beskärda del i skulden till de inrotade missbruken, och man ingick i en vidlyftig undersökning, om rangen » må vara nyttig att bibehållas eller icke ».
Det framstack dock snart, att i de mått och steg, som man nu vidtog, i väsentlig mån låg förborgad en protest mot envåldstiden.
Ständerna yttra nämligen: » Det är bekant, att den (rangen) tillkommit under envåldsregementet och till äfventyrs för särskilda orsaker, hvilka antingen nu icke subsistera eller finnas vara i helt annat skick. » Såsom af ofvan stående redogörelse synes, är detta icke fullt sant.
Det fans en rangordning redan innan enväldet kom till, och det var icjce enväldet, som framkallade rangskil-naden, utan det var ridderskapet och adeln, som dref denna fråga.
Ständerna beslöto dock bland andra åtgärder » till befrämjande af lagames verkställighet » att helt och hållet afskaffa all rang, och man misstager sig visserligen icke, om man anser detta beslut vara bördsrangens sista kraftyttring • mot embetsrangen.
De motiv, som
2~Jständerna för sitt beslut anföra, äro dock så märkliga, att de väl förtjena att in extenso återgifvas.
I beslutet om rangens afskaffande heter det:
» Kunde man med trygghet säga, att den — rangen
— styrker och bibehåller den nödiga subordinationen eller på något sätt bidrager till värdiga embetsmanna-egenskapers förkofring hos tjenstemän; så vore ingen tvifvel, att den ju borde * behållas; men när tvärtom man eger säkra rön, att i de länder och merendels alla fria regeringar, der ingen rangordning är, ja äfven i vårt rike uti de stånd, hvartill rangordningen ej lämpas, subordinationen och den tillbörliga skilnad uti anseende och myndighet, som personer emellan, efter deras embe-ten och andra qvaliiikationer helt naturligen vara bör, ändå icke saknas utan snarare uti mera helgd och obrottsligare hålles; då man jemväl nu är och bör vara ganska mån om att upprätta och inplanta en rättskaffens esprit hos embetsmän, hvilka måste väntas af helt andra och redbarare motiver, än ett utvärtes anseende och företräde för namnets skull uti samqväm, der ändå ingen får mer verklig heder af andra, än hans personliga egenskaper och skickeliga seder i det borgerliga umgänget förtjena; men det emellertid icke kan nekas, att denna tomma liknelse af heder, som rangen utstakar, förmodligen mycket af en inkommen vana och fördomar hos den oförståndigare delen, verkligen öka tjenstesökandet i allmänhet och att man så mycket illfänas till allt högre och högre grader, för att fylla ett hedersmått, som man i sin inbillning tyckt något vara, hvilken lystnad helt naturligen vänder en tjenstemans håg och böjelse mera uppå.hans egen person än pä sysslan, som han då inne-hafver, och då han förnöjer sig i den skugga af heder, som han åtrår, tänker han mindre på huru riket skall tjenas, och en sannfärdig ära, att hafva manligen och med nit fullgjort sin pligt i alla delar, * förvärfvas; hvartilläfven det kommer, att såvida genom rangordningen blotta undfångne karakt erer sättas i jemförelse med det företräde, som åtföljer en verklig tjenst, kan denna senare ej annat, än uti sin billiga distinktion lida; alltså föranlåtas rikets ständer i betraktande af dessa omständigheter Eders Kongl.
Maj: t i und.
tillstyrka, det alla förordningar och resolutioner om rang böra till sin verkan upphöra och utan afseende å stånd af tjenstemän ej annorlunda i akt tagas än till att utröna kompetensen vid förslags upprättande, samt i anseende till duellsbrott och hvilka under duellsplakatet måge begripas; börande för öfrigt, så till de utsatte böter som i tillämpningen till borgerliga umgänget, de anses vara alldeles afskaffade; men hvad * beträffar etiketten vid det kongl.
hofvet, så fordrar Eders Kongl.
Maj: ts höghet och rikets värdighet, att dermed förblifver efter förra vanligheten. »
Om detta beslut någon gång kom till verkställighet, så blef det åtminstone icke långvarig tillämpning af denna rangutrotning.
Lätt kan man förstå, att en så prakt-älskande och för ceremonier fallen konung som Gustaf III icke skulle vara hugad att afsäga sig den glans, som i viss mån rangordningen förlänar monarkien, och då han sex år efter sedan detta rangbeslut fattats, gjorde ända på 1720 års regeringsform, så fick också 1766 års rangsafskaffningsbeslut tillhöra de » utväxter », som samtidigt afskaffades, om till verklig fördel eller icke lemnar jag derhän.
Sedan den.
tiden har rangen oförkränkt bibehållits, ehuru dess kurs på ett allt mer märkbart sätt fallit.
Dessutom hafva rikets ständer på en annan väg gjort, att extra rang icke är så begärlig som förut.
Man har nämligen beskattat rangsjukan.
Riksdagen 1834 — 35 belade nämligen karaktersfullmakter med en bevillning, som än i dag utgår.
Den bestämdes då till sex procent af beloppet af det stämplade papper, hvarmed den handling, genom hvilken titeln blifvit meddelad,är belagd.
Denna skatt höjdes sedan till tio procent af samma belopp, och den utgår så ännu.
Från denna skatt befrias dock den, som under pågående krig eller för krigsförtjenst erhåller högre karakter utan åtföljande lön på stat Utom den onekligen betydligt aftagande rangsjukan, har denna beskattning gjort hvad den kunnat för att afskaffa karakterstitlar, så att man numera icke hQr en grosshandlare hugnas med kommerseråds titel eller en kronofogde tituleras för assessor, något som var alltför vanligt i förra tider.
« (Slutet följer.
) Yår bildande konst.
Börande utställningarna och aftg&amp;ende konstakademien
och hvad som passerat.
Af Claes Lundin.
Länge har kunnat betviflas, om vi verkligen äga någon bildande konst, åt minstone om vi ha någon af betydenhet.
Det är visst icke brist på nya taflor, och ett och annat bildhuggarverk visar sig också, fastän mera sällan, men med fä undantag ha dessa nya arbeten haft så dilettantmässig prägel, att det alldeles icke varit för strängt, om man tvekat att räkna dem till konst samt om man bestämdt fränkänner dem rätt att kallas betydande konstverk.
Så har det sett ut hos oss i flere år.
Endast undantagsvis har man här i Stockholm fått skåda en god duk från någon af våra landsmän i Paris eller en tafla af Kronberg eller en figur af bildhuggaren Hasselberg, möjligtvis också en porträttbyst af Fallstedt, alla verkliga konstnärer.
Har G. von Rosen stält.
ut en bild, har man däröfver uttryckt sin stora förvåning, och likväl har det ej varit annat än ett porträtt som, med all aktning för den talangfulle konstnären, icke kunnat jämföras med det redan för mänga år sedan målade porträttet af hans fader eller med det ej långt därefter af honom själf, hvilket man nu får gå och söka upp i en korridor iGalleria degli Uffizi i Firenze.
Där sitter det undan-gömdt, icke af missaktning, men af brist på plats i de två salar som innehålla berömde målares bilder, då taflan borde förvaras hos oss, i vårt nationalmuseum eller på annat offentligt rum, där man sannerligen icke skulle ha glömt henne.
&gt;Grefve von Rosen målar ingenting mera », har man sagt.
» Han är direktör. »
Af professor Kjellberg har man icke sett något nytt sedan han visade skissen till Linnéstoden, och det var sannerligen icke i går, åt minstone ej något nytt af den monumentala art som höfves denne verkligen betydande konstnär.
Han har haft så mycket att syssla med upp-sigten öfver gjutningen af Linné-stoden och dennes bifigurer samt dessas slutliga fulländande och med undervisningen i akademien, att han ej kunnat ha tid till synnerligt mycken ny alstring.
Felet ligger således ej hos konstnären.
Men hvad vet allmänheten därom?
Den skulle slutligen ha glömt, att en Frithiof Kjellberg finnes, om icke Linné-stodens aftäckande, hvilket då detta skrifves ännu ej ägt rum, lyckligtvis fäst hela Sveriges uppmärksamhet på honom.
Professor Böijeson lär ha gjort en högst lyckad Holberg-stod, men den har Stockholms allmänhet icke sett Utkastet till hans Geijer-stod sågo vi för åtskilliga år sedan, men det vore förlåtligt, om allmänheten hunnit glömma det konstverket och därmed glömma den snillrike mästaren.
Då Geijer-stoden framstår fullfärdig, varder nog konstnären en af dem hvilkas namn omtalas såsom kända och högt aktade bland Sveriges folk, liksom hans namn redan nu är det bland Norges.
För närvarande vet svenska folket icke mycket om John Börjeson.
Jag nämner detta såsom ett ledsamt sakförhållande, visst icke för att klandra konstnären, ty icke rår han för, att man ej i Sverige har råd eller kommer sig för att hoshonom beställa flera monumentala verk af samma betydenhet som Geijer-stoden.
Hvtlka af våra i fäderneslandet boende konstnärer äro kända af allmänheten?
Det är sannerligen icke många.
Och ej är det förvånande, att * åt minstone den yngre delen af svenska folket, till och med den del som skall vara konstälskande, ej har reda på gamla herrar som aldrig visa något.
Professor Palm är icke ung till lefnadsåren, men han är känd, emedan hans pensel ännu är alsterrik.
Han är ett undantag, ett ganska friskt undantag.
Nog fins det taflor på våra utställningar, men förlåtligt är, om man en kort stund efter det man lemnat konstföreningens eller föreningens för nordisk konst lokaler har glömt både tafloma och namnet på deras 1 målare.
Detta kan synas vara ett hårdt tal, men sant är det.
Hvilken skilnad mellan föregående år och det inne-
varande!
Sedan vi på åtta år icke haft en ordentlig, allmän konstutställning, dyker här denna vår den ena utställningen upp efter den andra.
Redan mot slutet af förra året öppnades en konstutställning, som visserligen icke var af det lysande slaget, men som dock innehöll åtskilligt godt, hvilket var så mycket anmärkningsvärdare, som utställningen utgjordes helt och hållet af arbeten som af sina frambringare skänkts dit.
Det var en välgörenhetsutställning eller åt minstone gälde det ett offentligt, nyttigt ändamål.
Man vet hvad sådant vanligtvis vill säga.
Jag vågar upprepa hvad jag redan för några år sedan skref i dylikt ämne.
Huru går det till, då en målare skall med sin pensel bidraga till ett välgörande ändamål?
Jo, i de allra flesta fall smötjer han ihop ett hastverk, med hvilket konsten egentligen icke har något gemensamt, men som köpes, ofta till ganska stort belopp, för den » goda sakens » skull! ...
Den goda saken!
Det är ju baranarrspel.
Hvarför skänker man då icke omedelbart den summan till det välgörande ändamålet?
Men den här gången gälde det konstnärerna själfva.
För att skaffa sig ett^ konstnärshus med utställnings-lägenheter och nyttiga samlingsrum ansträngde de sig och använde en för dem ej blott dyrbar, utan till deras dagliga materiela behofs tillfredsställande rent af oundgänglig tid på åstadkommandet af i allmänhet goda arbeten utan omedelbar ersättning och utan annan utsigt till framtida vedergällning, än den som kan ligga i hoppet om det gemensamma konstnärshuset.
Hvad de åstadkommit bortlottas, men utstäldes först under några månader.
Redan denna utställning, så mindre betydande hon än var, visade allmänheten, att man icke alldeles sak-nade anledning att hoppas något af vår bildande konst.
Men just som den utställningen stängdes, öppnades en annan, hvilken slog allmänheten med glad öfverraskning.
Länge hade man här hört talas om » fransk konst * såsom någonting besynnerligt och vårdslöst, bara » klatschmaner », hette det, hvilket brukade förderfva våra fosterländskt stadige konstnärsynglingar, när de kommo till Paris.
Svenske konstgranskare brukade också varna för den lede frestaren och heligt bedyra, att de som läto lura sig af honom vore förtappade.
» Se på Tömå! » lät det en gång.
» Hade han aldrig farit till Paris, så skulle han nu ha varit en stor konstnär. »
Detta är i hög grad löjligt, men det är verkligen sagdt på fullt allvar.
Då och då kom en tafla från Paris, och många konstälskare funno henne vara utmärkt, men den från konstakademien utgående åsigten var, att hon ingalunda förtjenade stor uppmärksamhet Det är allmänt bekant, att den åsigten verkligen kom från akademien.Stort uppseende, väcktes för några år sedan, då Hugo Salmsons till staten hembjudna » Hvitbetsr ensare » förkastades af nationalmuseets inköpsnämd.
Många konstälskare, både de som utgjorde mindre-talet i nämden — förkastandet åstadskoms genom en rösts öfvervigt — och ett flertal utanför nämden, förklarade Salmsons målning vara ett utmärkt konstverk.
Men hvad hjälpte den förklaringen?
Nämden hade redan röstat.
Motviljan för alt som kan kallas » fransk konst », hvilken egentligen är den nu varande verldskonsten, hade ännu en gång uttalat sig.
Det är för öfrigt ännu i friskt minne hvilken tafla som föredrogs Salmsons.
Sällan har skandalen varit så öppen.
De senaste inköpen för statens räkning ha lyckligtvis varit rättvisare, och oaktadt den fortfarande afvog-heten mot det franska måleriet, har inköpsnämden skaffat nationalmuseum konstverk af både Hugo Salmson och Carl Larsson, men så aktningsvärd den förres lilla » Ax-plockerska » i sig själf är, kan hon dock ej ersätta hans förut afvisade större och betydelsefullare målning.
Innan jag lemnar statens inköpsnämd, må det icke anses ogrannlaga, om jag erinrar därom, att, jämte de verkligt konstförståndiga, af hvilka dock några kunna vara så ensidiga, att de förkasta alt som icke öfverens-stämmer med hvad gällande bruk hittills stämplat såsom antagligt, sitta i den nämden personer hvilka icke begripa det ringaste af konst och ej häller känna något deltagande för äfven de utmärktaste konstverk.
Där ha funnits riktiga Strindbergare, som förklara, att de hällre köpa en kappe äplen än vilja offra en enda slant såsom bidrag till förvärfvande af t. ex. ett bland August Jernbergs bästa fruktstycken.
Vid tillsättandet af nämden tages ej hänsyn till konstomdöme hos de lekmän som inom nämden skola företräda den » allmänna meningen » och förstärka denkonstnärliga delen af medlemmame.
Därtill väljas i synnerhet högre ämbetsmän, och det ser ut, som toges de efter tur och ålder, liksom vid befordringar i statens tjänst.
Och dessa, hvilka kunna vara, högst aktningsvärda och mycket framstående för öfrigt, inse icke, att heder och samvete borde förbjuda dem att sitta och döma om saker, hvilka de icke förstå.
De trösta sig sannolikt i allmänhet pä samma sätt, som en af dem, hvilken en gång * förklarade det vara lyckligt, att omröstningen vore hemlig.
Under sådana förhållanden vid förvärfvandet af nyare arbeten för statens samlingar samt under påtrycket af den från akademien utgående meningen, har det ej varit underligt, att allmänheten fått en helt och hållet oriktig föreställning om den konst som läres i Paris.
Intyg af verkliga, opartiska konstvänner, som på ort och ställe tagit närmare kännedom om den franska konsten, har icke förmått öfvervinna fördomen hos det stora flertalet.
Men så öppnades den svenska parisskolans utställning i Blanchs salong.
Man stod alldeles häpen.
Det var ju utmärkta konstverk!
Och så mångsidiga sedan!
Alla visade sig gå i den stora nutidsriktningen, som i stället för att företrädesvis söka efter en kanske ganska omotiverad vacker färg, förnämligast lägger sig vinn om den rätta fårgvalören och som inser t. ex. att luftens förhållande till taflans .öfriga beståndsdelar är något som i en målning bör utgöra föremål för konstnärens sträfvan mera än det som brukar kallas » poesi i kompositionen ».
Men inom denna allmänna riktning fann man ganska mycken omväxling.
Den ena konstnären var alldeles icke lik den andra.
Om man också hos en tyckte sig finna det där så illa utskrikna » klatschmanéret », hvilket också det, var kanske mycket bättre än sitt rykte, så såg man hos en annan ett det allra noggrannaste utförande, någotriktigt » fini », såsom man förr sade.
Aldrig förr har väl så stort spelrum inom en konstskola lemnats åt den individuela utvecklingen.
Alt hvad man här säg var också lefvande och kraftigt, ett och annat kanske mindre tilltalande, men det allra mesta af fullgod beskaffenhet, något af mästerlig, intet dilettantmässigt.
Om allmänheten, till någon del åt minstone, kände förut huru Hugo Salmson och Aug.
Hagborg måla, så hade den icke förr synnerligt stor reda på Richard Berghs förmåga att i porträttet träffa den inre karaktäristiken, ej häller på Hugo Birgers rätta styrka i färgen.
Af Carl Larssons arbeten ha några då och då kommit hit, men så fullständigt företrädd har denne ytterst fantasirike realist — han har visat möjligheten af den föreningen — aldrig förr varit.
Nils Kreuger kände man föga här, men fann nu honom vara en riktig fullblodskonstnär af rätta sorten.
Bruno Liljefors visade sin äkta konstnärshalt fullständigare än någonsin förr.
Georg Pauli likaledes.
En förut blott flyktig bekantskap med Robert Thegerströms nu mera säkra pensel vann här en glädjande bekräftelse.
Ernst Josephson har man aldrig förr här sett så fullständigt företrädd.
W. v. Gegerfelt var visserligen förut bekant, men bidrog på ett högst verksamt sätt till rätt kännedom om den svenska parisskolans betydenhet, och det samma kan sägas om landskapsmålame J. Ericson och P. Ekström.
Med Allan Österlind gjordes en fullständigare bekantskap än hittills.
Karl Nordström var en helt ny bekantskap, ganska intressant, så förskräckta många vid det målningssättet ovana än vordo af hans i färgen kanske något öfverdrifna taflor.
Det är visst icke säkert, att alt nytt är förträffligt, men det är ej häller visst, att alt ovanligt bör fördömas.
Under de fä veckor i fråga varande utställning hölls öppen, lärdemången, att uttryckssätten kunna vara mycket olika, utan att något af dem därför är förkastligt
Detta var otvifvelaktigt en god lärdom, och allmänheten fick nog sina ögon öppna för mycket annat som förut varit doldt.
Det var i synnerhet målningsafdelnin-gen som gaf dessa lärdomar.
Bildhuggararbetena voro förträffliga, men * högst fä, och hvad man såg af Ingel Fallstedt, P. Hasselberg och Gust.