Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en vanlig matpolett till en af stadens källare, en matpolett, som man kunde få köpa för 16 skillingar banco, en matpolett, för hvilken man erhöll sega biffstekar, dufvet svagdricka och namnlösa puddingar.
Detta hån var för starkt.
Brukspatron slängde en ursinnig blick på upptågsmakaren och gick åt ett annat håll.
En hopplös förtviflan intog hans hjerta.
Han tyckte att alla menniskor betraktade honom under hånfulla blickar.
Med långsamma steg begaf han sig till ett af smårummen.
I ett hörn af rummet upptäckte han sitt sista hopp.
Det var Henning, som samtalade med en ung svartklädd man.
Brukspatronen nalkades.
Till sin stora förvåning märkte han då att den, med hvilken Henning samtalade, på sin svarta drägt bar flera ordnar samt ett bredt blått band öfver bröstet.
Han gick ett par steg närmare och igenkände ... kronprinsen.
– Nå, jag måtte säga, tänkte han, talar kronprinsen med den der kandidaten.
Det inger mig verkligen ännu mera aktning för honom.
Men, min Gud, jag kan ju ej nu gå fram och tala om min middagsbiljett, såvida icke ...
Den arme mannen funderade verkligen ett ögonblick på att gå fram till kronprinsen, falla på knä och såsom en nåd utbedja sig hans förord i afseende på en biljett till middagen.
Lyckligtvis aflägsnade sig kronprinsen i detta ögonblick.
Han hade blott med ett par ord lyckönskat den blifvande filosofie magistern, en ära, hvilken han denna dag lät många vederfaras.
Henning upptäckte nu sin tilltänkte svärfar och skyndade emot honom.
Brukspatronen kände sig knappast hafva nog mod att framställa den fråga, som sysselsatte honom så ifrigt.
Han fruktade att förlora sitt sista hopp.
Slutligen bemannade han sig dock och framställde sitt bekymmer.
– Visserligen har jag en biljett, sade Henning, men ...
– Inga men, jag betalar den huru högt som helst.
– Hör mig först ett ögonblick!
Vid X gymnasium finnes en lärareplats ledig, hvars tillsättande beror af biskop Y.
Denne har sjelf biljett, men hans ende nästan afgudade son har ej någon sådan.
Han känner mig och vet att jag ärnar söka lärareplatsen i X.
Han har lofvat mig att utverka sin fars förord, och jag har lofvat honom en middagsbiljett.
Så stå affärerna.
– Jag lär ej då kunna hoppas.
Men jag ville nämna detta på det herr brukspatron måtte inse att jag har bra svårt att stöta mig med biskopens son.
Ger jag er hans biljett, så ger han en annan min syssla.
– Nå, era egna meriter ...
– Äro ej större än flera af mina medsökandes.
Men får jag framställa en liten kalkyl?
– Blott en helt enkel intresse-fråga, som kan uträknas genom en liten analogi, medan vi vänta.
– 800 r:dr i årlig inkomst, huru stort kapital motsvarar det efter t. ex. 5 procent?
– Hm ...
– Låt mig se!
Är det ej 16,000 r:dr?
Jag tror att jag ej missräknar mig.
Brukspatronen teg.
– Nåväl, återtog Henning, min lön skulle bli 800 r:dr b:ko.
Genom att gifva herr brukspatron biljetten, ginge jag då miste om ett kapital – eller åtminstone räntan af ett kapital – stort 16,000 r:dr b:ko, eller nära 25,000 r:dr riksgäldssedlar.
Det der är ju en hel förmögenhet, eller huru?
– Visserligen, mumlade brukspatronen och ville gå.
Han trodde att Henning gycklade med honom.
– Men vänta då ett par minuter!
Jag har straxt slutat.
– Jag hör er.
– Ni förstår att jag ej helt och hållet utan ersättning skulle vilja afstå från mina 25,000 r:dr.
– Det förstås, menade brukspatronen, som åter började hoppas.
– Jag anser mig till och med kunna begära något mer, i anseende till mitt tidigare löfte åt biskopens son.
– Men ni kan väl ej inbilla er att jag skulle gifva er nära fjerdedelen af min förmögenhet för en middag.
– Nej, det har jag aldrig kunnat tro.
Också vore det måhända klokast att hålla mig vid biskopens son och min lektorsplats.
Brukspatron började åter förtvifla.
– Likväl, återtog Henning, skulle jag gerna vilja tjena er.
– Nå, men låt då höra hvad ni fordrar!
Är det rimligt, så beviljar jag det på förhand.
– Ser ni, herr brukspatron, jag stämmer ej ned mina pretentioner: 25,000 r:dr måste jag ha eller också 25,000 r:drs värde.
Jag har derföre funderat på hvilken af era egendomar af detta värde ni lättast skulle kunna undvara.
Westerby ...
– Men är ni då i Guds namn rasande, menniska?
– Afbryt mig ej! Westerby, tänkte jag, är en vacker egendom, men den tycker patron Strömberg sjelf så mycket om, att han nog ej vill skiljas ifrån den.
Dessutom är jag ej landtbrukare.
På samma sätt förhåller det sig med ert säteri Hofva.
Dem slog jag således ur hågen.
– Men hvart vill ni då komma med allt detta?
– Jag fortsatte således mina grubblerier.
– Er dotter ...
– Min dotter?
– Er dotter har för mig ett oberäkneligt värde, och ni, å er sida, skall i alla fall någon gång skilja er från henne.
Välan, tänkte jag, brukspatronen får min biljett och jag får hans dotter.
– Men älskar ni då min dotter?
– Med passion.
– Och älskar hon er?
– Nå, i Guds namn, då kan jag ju ej göra något vid saken.
– Det vill säga att ni ...
– Jag lemnar mitt samtycke, såvida min hustru ...
– Jag har redan hennes bifall.
– Hvad säger ni!
– Som jag hade den äran att nämna, patronessan har lofvat mig sitt bifall.
– Men ni är då en riktig trollkarl.
– Emellertid lemnar jag åt er min talisman, och leende gaf Henning sin blifvande svärfar den så ifrigt efterlängtade middagsbiljetten.
Brukspatronen vände den och besåg den på alla sidor, genomstafvade de tryckta orden flera gånger och granskade den så noga som om det varit en förfallen revers.
Nöjd med granskningen, stoppade han biljetten i sin plånbok med en min af oändlig belåtenhet, skakade Hennings hand och gick att intaga sin plats i processionen.
Och hvilken procession!
Akademie-vaktmästare och kursorer i granna, brokiga medeltids-kostymer.
Marskalkar med långa, röda sidenskärp.
Långa rader af »hospites», bara excellenser och statsråd och grosshandlare och serafimerriddare och presidenter och landshöfdingar och brukspatroner och erkebiskopar och furstar af det kungliga huset ...
Brukspatronessan skulle hafva gifvit mycket för att få vara i sin mans kläder och deltaga i den ståtliga gåsmarschen.
Patron Strömberg hade till sidokamrat eller öfverrotmästare, för att tala i korpral-stil, sin bror, Victors far, hvilken han ej träffat sedan dennes ankomst till staden.
I glädjen öfver att nu vara förvissad om middagen, var brukspatronens hjerta öfverflödande af menniskokärlek och broderlig välvilja.
– Hur mår du, gamle bror? frågade han.
– Åhjo, så der temligen.
– Och din fru?
– Nu tror jag att hon befinner sig väl.
Men i morse hade hon nervattacker.
– Då går hon väl ej i kyrkan?
– Tvärtom, det var just derföre att hon fruktade att ej få plats i kyrkan som hon blef illamående.
– Ja, hon har alltid varit mycket retlig, yttrade Victors far försmädligt.
Han kunde aldrig riktigt harmoniera med sin svägerska.
– Hm, svarade brukspatronen, som ej tyckte om sin brors ton, det borde åtminstone ej du säga.
– Och hvarföre icke?
– Först och främst emedan du sjelf icke har det jemnaste lynne.
– Jaså, kanske för det att jag ej alltid lämpar mig efter din frus kapriser.
– Nå, låt oss ej tala om det!
För det andra lär det varit du som nära på beröfvade henne tillfället att åse högtidligheterna.
– Huru – med fyra biljetter?
Hon är ju så mager, att hon ej behöfver mer än hälften af en vanlig plats.
– Men, min bror ...
– Hon ärnade kanske behålla alla sju för att slippa sitta bredvid något fruntimmer af lägre rang.
– Åtminstone borde din son gifvit henne plats på den förnämsta läktaren.
– Jaså, det är der skon klämmer.
Nå, då måste jag erkänna att jag är rätt glad öfver att jag valde de röda biljetterna för att i någon mån qväsa hennes högmod.
– Du talar om min hustru.
– Hon är väl ej en drottning, så att det är majestätsbrott att skratta åt hennes högmod.
Kunde hon väl inbilla sig att jag, Victors egen far, ej i första rummet skulle ha att disponera öfver hans platser.
– Emellertid hade det varit Victors skyldighet ...
– Skyldighet ...
– Att visa mera artighet mot sin tant, så mycket mera, då han önskar blifva hennes svärson.
– Ah, den der önskan lär ej vara så het.
I alla fall behöfver han alldeles icke krusa och fjäsa.
Han är nog förmögen att få en flicka, som är lika god och hvars slägt ej har så stora pretentioner.
– Jaså, låter det så nu.
För några år sedan talade du ej ur den tonen.
– Vill du kanske insinuera att det var jag, som föreslog partiet?
– Hvilken annars?
– Var det ej just du som ständigt pratade om huru passande det vore att våra barn förenade sin framtid och vår förmögenhet?
– Jag kunde förlora tålamodet.
Det var du, som förmådde mig till det der dumma löftet, som jag nu ångrar, då jag ser huru liten uppmärksamhet din herr son visar både mig, min hustru och Aurora sjelf.
– Ångrar du öfverenskommelsen, så kan den lyckligtvis lösas.
– Det vore åtminstone ej mig emot.
– Och ännu mindre mig.
Victor tager sig en annan hustru.
– Och Aurora en annan man.
Med ansigten blossande af vrede inträdde bröderna i kyrkan, dit processionen nu hade hunnit.
Genom en hai af soldater och årets studentbeväring tågade den upp på en af bräder sammanfogad ställning, hvilken skulle föreställa Parnassen, samt ordnade sig der på behörigt sätt.
Brukspatronen och hans bror ställde sig så långt ifrån hvarandra som möjligt, men sände hvarandra alltemellanåt de mest mördande blickar.
Nu hördes några kanonskott.
Akten börjades.
I kyrkan.
Huru skola vi värdigt skildra den högtidliga akten?
Till en början låtom oss citera huru skalden
Vitalis beskrifver processionens intågande i kyrkan vid hans egen promotion år 1824.
Så gingo vi med stolta ögonkast
Uppå den stora, undersamma mängden
Vid klockoringning, likasom vår skyddsgud
Apollos likbegängelse vi firat.
Dock lefver guden, fast med litet lif.
Uti tre hela år han sitter kulen
Och larmar högt och lamenterar öfver
Vårt lands geniers armod på geni.
Men när fru Tellus har, för tredje gången,
Allt efter gammal utnött slentrian
Fullbordat, till de astronomers nöje,
Sin långa resa i den tomma rymden
Och kommit, efter hvarje års förlopp,
Precist till samma punkt, der högstdensamma
Befann sig vid sin vandrings första början,
Deri en metaphysicus ej olik,
Då slår sig solens gud och snillets lös
Och är den dagen vid förträffligt lynne:
Förty han firar då med hög effekt
På Fyris platta strand en parodi
Uppå de sinas kröning uti Delphi ...
Vi hunnit målet, trädde in i templet
Uppå ett berg af träd, som het Parnassus.
Apollo rätt oartig var emot oss
Och bjöd oss ej en gång att sitta ned.
Vi stodo hela dagen på ett ställe,
Som om vi rötter fått och blifvit trän
Som gudens första älskarinna Daphne.
Samma reflexion gjorde äfven Henning och Victor, der de, lutande sig mot barrieren nedanföre damernas läktare, nästan dignade af trötthet.
– Det är dock hårdt, sade Henning.
Vi ha nu arbetat i många långa år, läst och tenterat i en mängd ämnen, för hvilka vi aldrig känt den ringaste kallelse Vi ha slutligen
– – – – – – undergått
Det verkeligen svåra kunskapsprofvet
Att gifva ut ett litet verk på trycket,
Som professorer skrifvit i vårt ställe;
Och från katedern vi det ock försvarat
Med granna floskler, för hvars skull, på sin tid,
Då språket redan var uti förfall,
Skolmästaren Quintilianus gifvit
En primagosse handplagg.
Vi ha för detta mål förslösat tid, möda och penningar ... och nu, då vi redan befinna oss på Parnassen, låter man oss digna af trötthet under afhörandet af långa tal, som knappast tio personer i hela kyrkan begripa.
»Utt nilåminåhs ... axepimús ... lockå ...» hvad vill det säga?
– Icke ett ord, men det står i programmet att det skall vara latin, och jag tycker mig verkligen igenkänna några ord.
– Du är då lyckligare än jag, ty ehuru jag uppfattar ljuden, kan jag ej ana deras betydelse.
Jag undrar om jubelmagistern känner igen det språket.
Men om han gör det, måste nödvändigt en anmärkningsvärd omständighet, hvilken han hittills ej observerat, förvåna honom.
– Att de döda språken numera, lika litet som de lefvande, äro fria från det öde att vexla och förändras.
Henning skrattade.
– Se på din far! sade han.
Han står der med stirrande ögon och vidöppen mun och söker förgäfves öfvertyga sig om att detta är samma språk, hvarmed han för trettio år sedan bråkade i skolan.
– Tyst och hör på sången!
Under promotionsakten afsjöngos nemligen verser, författade af studeranden Göranson och satta i musik af direktör Josephson.
Körerna utfördes af studenter, solonumren af fröken Sandels, mamsell Wibelius och studeranderne Hæggström och Arnoldsson.
– Ser du hvar Aurora sitter? frågade
Henning, då sången tystnat.
– Bredvid andra pelaren härifrån, på tredje bänken.
– Ja, jag upptäcker henne nu.
– Nu ser hon hitåt.
Auroras ögon mötte hennes älskares.
Hon rodnade och gjorde en för alla andra omärklig rörelse med handen.
Henning betraktade henne med förtjusning och glömde sin trötthet.
Men snart derpå kanoners dunder bådar
Att lagerns ära delas ut för intet,
Och lagerkransen, kommen sjelf af träd,
Med månget hufvud sig beslägtad känner.
På midten af Parnassen stod en kateder, i hvars öfre afdelning promotor, professor A.
Svanberg, och i den nedre primus och ultimus befunno sig.
Den öfre afdelningen hade trappsteg till höger och venster, uppför och utför hvilka promovendi marscherade.
Bakom katedern stodo tvenne marskalkar, af hvilka den ene signalerade när kanonskotten skulle afskjutas, under det den andre till promotor framräckte diplomen.
Våra båda unga vänner uppstego i sin tur i den öfre katedern, mottogo ring och krans och diplom, hörde skottet smälla och nedstego på andra sidan »med blandade känslor.»
När alla erhållit sin beskärda del, uppstämdes af dem bland de promoverade, hvilka voro sångare, följande
af de promoverade.
Höga vishet, du, som tände
Himlens lif i jordens grus,
Som till jordens slägte sände
Strålar af ditt helga ljus!
Ljusets vigda skara träder
För ditt anlet fram, o Gud,
Och i bönens offerskrud
Rörd sin andakts lofsång kläder.
Lär oss på ditt ord att bygga
Vår förtröstans säkra hopp
Och ur lifvets töcken trygga
Blicka till din himmel opp –
Lär med tillförsigt oss bida
Hvad din nåd, o Gud, beskär!
För hvad sant och heligt är,
O, gif kraft, gif mod att strida!
Efter aktens slut tågade processionen ned i kyrkan, der de, som hade nog ihärdighet dertill, qvarstannade för att afhöra predikan.
Den hölls af pastor Rundgren, som ypperligt utvecklade sitt ämne: »En ung mans föresats, då han träder ut i verlden:
Jag släpper dig icke med mindre du välsignar mig».
Man anmärkte blott att han några gånger förvexlade namnen Israel och Jakob, så att han yttrade: »Du skall hädanefter icke heta Israel utan Jakob».
Och sålunda slutades högtidligheterna i kyrkan.
– Sic transit gloria mundi! sade Henning, då han trädde ut i den fria luften och kände några regndroppar falla i sitt lagerkrönta hår.
Derpå uppsökte han brukspatronen för att, såsom artig värd, föra honom till middagen.
Kalkonpastej med tryffel och champignoner.
»Klockan 3 eftermiddagen samlades i orangerisalen de till middagen inviterade stater och kårer och hospites, till ett antal af, som det sades, 290 personer.
Ett enda bord, dukadt i så kallad hästsko och öfverskuggadt af de genom detsamma uppskjutande höga lagerträden, upptog salens dubbla längd och gaf en särdeles vacker anblick.
Vid sidan af dess ena långsida satt Hans Kongl.
Höghet Akademiens Kansler med primus magister Fåhræus å dess högra och ultimus magister Broman å venstra sidan.
Hertigen af Upland satt till höger om primus och prokansleren Erkebiskop af Wingård till venster om ultimus.
Midt emot kronprinsen hade rektor magnificus professor Schröder sin plats, omgifven af Landshöfdingen v.
Kræmer och Landshöfdingen, Statsrådet Silfverstolpe.
De promoverade sutto sedermera å hvarannan plats, omgifne af dels honoratiores, dels anförvandter.
Middagen var splendid.
Tolf marskalkar hade öfversigten af dess serverande; en god orchester exequerade taffelmusiken; vin flödade och glädjen stod snart högt i tak.
Då skålarne föreslogos, inmarscherade studenternas sångkör, hvilken sedermera blef qvarstående och beledsagade hvarje skål med någon sång, utförd så som man endast i Upsala får höra det.
Sedan Hans Majestät Konungens skål var drucken och folksången afsjungen, proponerades H. K. H.
Kronprinsens.
Kören uppstämde »Ur Svenska hjertans djup en gång» och åtföljdes skålen af jublande hurrah!
Vid Prokanslerens, Erkebiskop Wingårds skål sjöngs »Integer vitæ, scelerisque purus».
Vid skålen för filosofiska fakultetens decanus, herr professor Palmblad, inträffade en ganska muntrande episod.
Kören uppstämde nemligen Bellmans bekanta sång: »Gubben är gammal, urverket dras», hvilket af Tidens ärade utgifvare med mycken bonhommie upptogs, hvarefter herr professorn äfven hade att fägna sig åt trenne skallande vivat-rop.
Slutligen föreslog H. H.
Erkebiskopen raagistrarnes skål, hvarvid Wennerbergs herrliga sång: »Stå stark du ljusets riddarvakt!» med rörande enthusiasm af hela den församlade mängden afsjöngs.»
Ofvanstående skildring hafva vi hemtat ur Morgonbladet för den 20 Juni och vilja blott göra ett par anmärkningar, såsom:
Att middagen ej serverades på ett enda bord, utan på en hel mängd sådana, hvilka stodo i tvänne paralella rader och ej, för nyktra ögon åtminstone, det ringaste erinrade om hästskoformen.
Att h. k. h. kronprinsen och de högre notabiliteterna icke sutto »vid sidan af långsidan» af det der hästskobordet, utan vid ett särskilt bord.
Att, hvad det »jublande hurrah», som beledsagade en viss skål, beträffar, nio tiondedelar af sällskapet var för mycket sysselsatt med middagen och enskilt konversation för att vid så stort afstånd och under ett sådant sorl kunna höra hvems skål som föreslogs.
Men att rätta uppgifterna i Morgonbladet är ett otacksamt arbete, hvilket vi öfverlemna åt dess medbröder inom pressen ...
Henning hade på sin högra sida brukspatronen Strömberg, som var sysselsatt med genomläsandet af matsedeln.
Ehuru denna ej fullt motsvarade brukspatronens fantastiska drömmar – och när har väl verkligheten varit jemförlig med illusionerna om densamma – var gastronomen dock ganska nöjd vid genomläsandet af följande lista:
»Italiensk soppa.
– Färsk lax med garnityr.
– Filet de beuf och vinkokt vestfalisk skinka med legymer.
– Turban på kräftor med sparris och förlorade ägg.
– Kalkonpastej med tryffel och champignoner.
– Charlott Paleseng.
– Kyckling och morkulla med pressgurkor.
– Gélé-pudding med krokan.
– Russin och mandel.
– Apelsiner.
– Konfekt.
– Smultron naturelle.
Särdeles framställde sig kalkonen med retande färger för brukspatronens inbillning.
Som Henning visste att ingenting angenämare kryddar en god middag och bättre underhjelper matsmältningen än ett hjertligt skratt, sökte han, under måltidens lopp, på bästa möjliga sätt underhålla sin gäst.
Likväl talade han endast under mellanstunderna mellan de olika rätternas serverande, nogsamt vetande att en äkta gurmand under sjelfva ätandet vill vara ostörd.
När således soppan var förtärd, uppstod följande samtal:
– Måtte jag nu bara ej äta för mycket! suckade brukspatronen.
– Åh, det lär väl ej ha någon fara.
– Jo, det vet jag bäst, som så ofta är besvärad af indigestion.
– Och ser dock så frisk ut.
– Åh ja, för öfrigt kan jag just ej klaga.
– Nå, då man blott har en sjukdom, bör man prisa sig lycklig.
– Men betänk att denna sjukdom återkommer så mycket oftare.
– Och försvinner lika hastigt.
– Fan ock!
Ibland får jag gå hela dagar utan att smaka något annat än piller och mixturer.
– Men det der borde doktorn förekomma.
– Ja, så tycker jag också.
Men när jag talar med honom derom, börjar han att prata om regim och diet och dylikt, som jag ej alls kan fördraga.
– Det undrar jag icke på.
– Dessutom är han väl ej så missbelåten med att jag emellanåt behöfver hans hjelp: han skulle annars ej få sina månadtliga dusörer af mig.
– Herr brukspatronen borde göra med sin läkare såsom kineserna bruka.
– Och huru göra de?
– De utfästa en viss summa årligen åt sin läkare, men med vilkor att ett visst, icke så obetydligt afdrag göres för hvarje dag, som de befinna sig illamående.
På det sättet ligger det i doktorernas eget intresse att deras kunder ständigt äro friska.
De der kineserna äro ändå ej så dumma som jag trodde.
Brukspatronen försjönk nu i begrundande af det nyss sagda, tilldess den färska laxen angenämt distraherade honom i hans funderingar.
Men sedan han skjutit den tomma tallriken ifrån sig och tömt ett glas S:t Julien, yttrade han:
– Men jag finner dock en olägenhet vid det kinesiska bruket.
– Hvilken då? frågade Henning.
– Jo, ser ni ...
Antaget att jag gjort ett sådant kontrakt med min doktor, och jag en dag hade min vanliga indigestion, så skickar jag naturligtvis efter min doktor.
»Jag är sjuk», säger jag.
Han rynkar på ögonbrynen och blir ängslig vid tanken på ett afdrag.
»Hvar?» frågar han.
Jag berättar att jag ätit för mycket till middagen.
»Lappri», säger han, »ni är ej mera sjuk än jag, blott litet tung efter maten.
Gå några slag öfver golfvet, så blir det nog bra».
Derpå aflägsnar han sig, och jag får sköta mig sjelf.
Henning böjde sitt hufvud för brukspatronens klara blick.
(Paus, föranledd af filet de beuf och vestfalisk skinka).
– Jag tror knappt att jag ännu gratulerat er, sade brukspatronen.
– Jag tror det ej heller, men det lönar också ej mödan.
– Jo, det gör det visst, och jag ber er också att få dricka ett glas med er och tillika uttrycka min hjertliga lyckönskan.
– Jag tackar, sade Henning och klingade med sin gäst.
– Ni fick väl många betyg?
– Åh, jag kan just ej säga.
Han hade fått sina »jemna tretton».
– Ni är för mycket blygsam, min vän!
– Visst icke, betygen äro föga att fästa sig vid.
– Ja, men man har dock ej någon annan måttstock på kunskaperna.
– Det är just olyckan.
Det händer icke så sällan att man erhåller betyg i en vetenskap, som man aldrig studerat.
– Det är väl omöjligt.
– Vi hade ett roligt exempel derpå i termin.
En student, som skulle tentera till graden i fysik, gick en dag ut för att anmäla sig till tentamen.
Som han ej visste hvar professorn bodde, frågade han den första person han träffade på gatan.
Nu finnes det två professorer i Upsala, som bägge heta Svanberg, den ene i fysik, hvilken studenten sökte, den andre i astronomi, en vetenskap, som han ej alls studerat.
Vår vän blef visad orätt och anmälde sig för astronomen.
På utsatt tid kom han tillbaka för att tentera.
Han fick först några frågor ur sferiska astronomien, så enkla att hvarje skolgosse kunnat besvara dem.
Naturligtvis vår student likaledes.
Derpå fick han redogöra för Copernici system och lyckades temligen, ehuru han blef mycket förvånad öfver de underliga frågorna.
Professorn vände sig nu till mera speciella saker, och vår vän, hvars kunskapsförråd här tog slut, led fiasko.
Men då astronomen till slut började fråga om de mekaniska rörelselagarne för kroppar i allmänhet och planeterna i synnerhet, kom tentandus just in på sitt gebit och svarade förträffligt.
Då reste sig professorn och yttrade: »Jag har visst några anmärkningar att göra, herras kunskaper äro något ofullständiga; men emellertid kan jag lofva herrn adprobatur».
Studenten gick hem, öfvertygad om att hafva tenterat i fysik och blef först vid genomläsandet af sitt kandidatbetyg upplyst om misstaget, då han till sin förvåning fann att han hade adprobatur i astronomi och admittitur i fysik, ehuru det bort vara tvärtom.
Brukspatronen skrattade och lade för sig en väldig portion af »turban» på kräftor, till hvilken han drack tre bräddfulla glas portvin.
Emellertid tyckte
Henning det vara tid att tänka på sina egna angelägenheter.
Också, då champagnen framsattes på bordet, fyllde han tvänne glas och yttrade:
– Herr brukspatron, då ni nyss så välvilligt önskade mig lycka till den framgång, jag i förmiddags erfor, hoppas jag att ni ej vägrar att dricka ett glas med mig för en ännu större framgång, hvilken jag ännu blott kan hoppas.
Brukspatronen nickade.
Han kände sig föga disponerad att tala.
– Jag ville be er, fortfor Henning, att dricka ett glas för framgången af mitt frieri till er dotter Aurora.
– Jaså ... ja ... men ... stammade brukspatronen.
Han var ej van vid hastiga beslut och hade dessutom nu nästan glömt det löfte han, i ängslan att ej få vara med om dinén, låtit afpressa sig.
– Nåväl, sade Henning och höjde sitt glas ...
Men ni tvekar, tror jag.
Det är väl ej möjligt efter ert löfte i förmiddags?
Betänk då min syssla, som jag gått miste om.
Brukspatronen nickade åter.
– Hm, sade han, ni förstår väl .... det vill säga ... men jag tror min bror vinkar åt mig.