Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Så-å.--Hon såg för resten märkvärdig ut.»
Jag kunde ha lust att slagta dig om du inte var så rå.»
»Åh, hvad råheten beträffar...»
»Men det gör det.»--Han tittade hastigt åt sidan med en menande blick.
»Äsch, det är så gammalt så.»
Hva' hette han?»
Denne gamle--ur-Zimmermann om jag så får säga--hade en medhjelpare, en ung medicinare, som reste med för att få se sig om i verlden och som till sist blef själen i det hela.
Sjelf slog han sig ner på en villa vid Helsingborg och lefde i ro på sin del af inkomsterna.
För bekvämlighetens skull antog medicinaren--som kanske bara hette Pettersson förut--det stolta namnet Zimmermann; och det är visst för resten det enda, som Ville fått ärfva af hela herrligheten.»
Derför känner han inte sin mor vidare och fadern var han inte heller vidare bekant med.--Nu är muséet såldt och enkan ämnar bosätta sig här för att passa på sin Willy, som har dåligt att brås på.
Salig tvåan var visst en lättsinnig man; i alla händelser gjorde han af med allt hvad pengar han kunde komma åt; der lär inte vara mycket öfver.--Puh!
Då kan jag anse mig ha gjort ett godt arbete på morgonkvisten--och så ska' du få bjuda på frukost.»--
»Känner du motvilja för mig?»
»Nej, Gu'bevars!--Men denna diskussion kan inte leda till annat än att plåga oss båda.
Inga skyldigheter, inga rättigheter--intet tvång.»
Till en början skulle jag blott önska, att du icke med afsigt undveke mig.»
»Det kommer jag inte heller att göra, såvida jag inte märker att du har några anspråk på mig i anledning af--blodsbandet.»--Det sista ordet uttalades med en lindrigt hånfull betoning.--»Men i så fall vet jag, att min natur kommer att reagera--rent ofrivilligt.»
»Skulle du--efter jag vet så litet om dig--vilja svara helt torrt på några frågor, som icke skola vara för närgångna?»
»Och--du höll på att taga filosofie-kandidatexamen har jag hört?»
Det märktes också att han sade »du» för att betona jemnlikhetsställningen mellan sig och modern.
Skrifvit för teatern--ju?»
»Ja, och en, liten novellsamling»--han betonade orden en och liten, liksom på trots.
»Ingenting annat?»
»Är det inte nog?--För resten skrifver jag också på en roman--ibland.»
»Jag är teaterrecensent och det är premièr i qväll.»
Då han var gången drog modern ett djupt andetag, som efter en öfverstånden smärta.
Der var vissa ansatser till elegans och komfort--nog för att röja egarens smak.
Så satte han sig bekvämt tillrätta i stolen och återtog läsningen af Zolas L'Oeuvre.
Pariserhållning--och pariserfötter.»
»Der ligger hennes kort.»--Värden begagnade sig af tillfället att läsa några rader i boken medan den andre betraktade kortet.
»Jaha», bet han till i det han med en rörelse af otålighet lade boken ifrån sig, »hon var sjutton år när hon fick mig och nu är hon 42--kan du räkna ut det?»
»Men...--du har ju aldrig nämt att du hade någon mor.»
Som du vet inträffar det en gång hvar jubelfest att en ung man har en mor.--Jag tror, du kan ta saken med sinnesro.»
Ja men--du har aldrig talat om hvar hon fans.»
»Es ist die alte Geschichte: räfven och rönnbären.--Men kan du vigga mig en tia ska' jag se till att ursäkta dig.»
»Jaha, och du ser ut som en--» han kunde icke finna rätta ordet i hast.
De två nickade åt hvarandra och gästen försvann.--
Följande kväll vid åttatiden gick Wille Zimmermann öfver en liten illa stenlagd gård, steg upp för en stentrappa och ringde på hos sin mor.
»Att man kan träffa på ett sådant krypin i vårt kälkborgerliga Stockholm!» utbrast han. »Jag står och inbillar mig att jag är i Konstantinopel.»
Ur de jemna raderna af gaslyktor lyste de elektriska glödlamporna på Skeppsbron med blåaktigt sken--stora, gnistrande briljanter i ett jättehalsband.
Nu--efteråt.»
Jag har naturligtvis också en gång haft det der sentimentala begäret--som aldrig kan fyllas, derför att en menniska är och förblir ensam, om hon så lefde i all evighet.
Det var en illusion, det som allt annat--något som stannat en i blodet från föregående naivare generationer--men det är för mig en öfvervunnen ståndpunkt.
Jag är, som de fleste af den generation jag tillhör, en öfver-reflekterad själsanatom, jag plockar bevekelsegrunderna till alla handlingar i sär och undersöker deras beståndsdelar; det gör mig kall.
Jag kan inte ge dig hvarken vördnad eller andra sonliga känslor--helt enkelt derför att jag ingenting i den vägen har att ge.
»Kanske är det vår natur--och den skall man ju följa!
Han greps af ett häftigt begär att lära känna henne till botten: hennes tankar, hennes väsen, de hemliga skrymslena i hennes förflutna--hennes karaktär.
»Hvart ska' du styra i väg, om du får rå dig sjelf?» sade en röst bakom honom och en hand stacks under hans arm.
Men han kastade i alla fall en igenkännande nick åt sidan.
»Ämnar du gå hela den långa vägen?»
Hon har sådana präktiga stolar--det är en sådan hvila att sitta i dem.
Någonstans ska' man ju gå, när man blir trött af sina egna fyra väggar och nu är detta det nyaste.
För resten märker jag att hon lägger an på mig--fint gör hon det, förstås, men det undgår mig inte.
»Jag såg en skymt af henne vid bangården--du mins...»
När hon rör sina armar är man alltid rädd att kläderna ska' spricka.
Om jag vore bildhuggare skulle hon få stå som modell för mig--till en barbardrottning...
Hon har sett mycket och erfarit mycket--man kan tala med henne om allt.
Och trots sin barbarkvinne-natur har hon något af detta känsligt fina, som gör att minsta skiftning i ens stämning genast uppfattas.
»Hvilken lofsång!» skrattade Hedström vid tanken på deras samtal i Centralstationens vestibul.
»Jo, det är inte så utan ändå--i vissa fall.
Man tycker sig se museiförestånderskan ibland--i något ofint som plågar mig.
Hon har försökt öfvervinna det der sedan hon märkt, hur jag plågas af det; jag ser hur hon strider emot det--men det är våld på sina vanor och på sin natur.
Och så--tänk dig!--så har hon ändå de mest vårdade händer, jag någonsin sett; stora, vackra händer, som man inbillar sig kunde höra till en antik kolossal-staty, men som ha styrka nog att föra en smedslägga.
Jag ska' ner i tryckeriet.»
»Ja, det ska' jag göra.
Du talar så grammatikaliskt korrekt att det riktigt är rörande--du näns aldrig ens säga inte, utan säger alltid icke--men allt det der är inte nog.
Det är något som heter stil...»
Jag skulle inte anse det mödan värdt, jag skulle böja hufvudet tillbaka med ett smil--och sjunka.»
Han smålog åt den ifver med hvilken hon försökte öfvertyga honom--och sig sjelf.
Jag känner aldrig någonting--aldrig någonting.»
Det klämde henne för bröstet--denna unga menniska, som sade sig vara förlamad invärtes, var blott 25 år och han var hennes son.
»Jag ville hellre lida», fortfor han; »hellre hvad helst, bara jag verkligen kunde känna något.»
Jag har alltid en förnimmelse, som om den måste innehålla något intressant.»
»Något matnyttigt för en hungrig författar-nyfikenhet--gamla bref och anteckningar och sådant.»
»Hör--der sade du 'inte' för första gång.
Det var som att samtala med någon, som icke var närvarande...»
»Aha--då är det efter dig jag ärft mitt sinne för stil och form.»
Det jag skref var bara bagateller, små raderingar--penselsudd.
Det kostade mig ju ingen ansträngning att låta pennan löpa--jag hade ju god öfning.»
Egentligen borde han ha blifvit vetenskapsman--lärd--professor.»
»Professor?» upprepade han med en ton af missaktning--Perukstock?-- tycker du det är det högsta?
Hans beläsenhet, hans beresthet och hans otroliga förmåga att vinna menniskor gjorde att han hade många vänner--framstående män--och han korresponderade gerna.»
»Och han borde ha blifvit vetenskapsman--lärd--per--professor!» citerade sonen med ett vanvördigt litet skratt.
»I sitt fack--naturvetenskapen», svarade hon med skärpa.
»Ursäkta!...
»Sedan han kom till Stockholm.--Det är nu tre år sedan.»
Vill man veta något af honom får man dra det fram med en tång--så vida han inte är särskildt i stämning--och det händer inte ofta.»
»Är han lika sluten mot er som mot--mot andra?» afbröt hon sig.
Jag menar detta kalla, försmädliga.
Jag tror att han i sjelfva verket är sällsynt vek och blödig--och att han valt sin mask derför, att den skyddar.»
»När jag icke såg honom trodde jag allting var bra.
Det gjorde ett så tröstlöst intryck på mig--hans mor.
Det är en ungdom utan drifkraft--en sommar utan sol-- Jag fruktar att hans möjligheter aldrig skola slå ut...»
»Nå men novellerna--och teaterpjesen?»
»Ja, det är ju det han lefver på--förstås.
Han märker det sjelf--och det pinar honom obeskrifligt.»
Nu förstår jag--han känner hur han förtorkar.
Hon fick veta att hennes gäst var tidningsman--en af de många som gifvit ut berättelser.
Det är så sällan jag träffar någon jag kan tala med om lifvet--derute.»
»Derute!»--Det låg nästan som en smekning i tonfallet.
Hon tog det för skadeglädje, trodde att han sökte efter spår af grämelse öfver att han blifvit borta utan att underrätta--och hon ansträngde sig att se fullständigt apatisk ut.
Hvad sade hon?--det var ett helt förhör.
Jag är inte rädd för arbete--men jag har ingen uthållighet.
Hålla i, kedja mig fast, arbeta utan att skönja resultatet--när det ser ut som om det man skrifver i evighet aldrig skulle bli färdigt--det kan jag inte.
Det var första kapitlet som hon renskrifvit efter att ha putsat och utfyllt utkasten.
»Ja, det här är bra», sade han ibland och ibland hette det: »Nej detta duger inte»--eller: »här är ju ett stort hål; det här hänger inte ihop.»
Han tog penna och bläck från skrifbordet och han skref--skref så det yrde om pennan.
»Seså», sade han. »Der är första kapitlet och hela förhistorien.
»Åhnej--låt bli att tända» sade han.
Hvarken kallt eller varmt--bara ruskigt och grått.
Icke är det lönt att gå och låta vädret taga kommando öfver sitt lynne.--När man sitter inne och arbetar märker man ju för resten knappt hur det är utanför.»
Om man bara rullar gardinerna ner och har lampan tänd hela dagen.--Jaha, och så ifall man gnor.
Der står det allt hvad jag skulle vilja säga--'står som skrifvet i blod', som det heter i den gamla romanstilen.
Det är förbannadt att vi ingenting kunna göra sjelfva...
Nu är allting sagdt, allt hvad jag skulle velat säga--jag kan aldrig göra det bättre och den känslan trycker mig till jorden.
Det är en dålig bok--ja, på sätt och vis, som konstverk, som helhet; man måste naturligtvis tappa blicken för den yttre plastiken när man fördjupar sig i detaljerna och skrifver med blodsprängda ögon och darrande hand.
Och ändå--hvilken underlig dubbelnatur han var.
Satt han nu icke sjelf derborta--skeptikern--och var sentimental som trots någon.
Der är première i kväll på dramatiskan--en tysk farce.»
Fru Zimmermann visste måhända inte...
»Jag skulle aldrig tillåta att Amalia...», sade han.
Der fans ingen andlig finhet och ingen sinnets adel; der var blott råhet och krasshet--och så denna ödsliga tomhet.
Detta toma, förslappande ur-famn i-famn, med köpta smekningar, utan en gnista af något mer än det, som flammade upp för stunden och som slocknade utan att lemna efter sig ett solgrand värme.--
»Vill du komma till mig på en kopp kaffe eftermiddag?» frågade han.
»Du blir ensam dam--törs du?» fortsatte han i en lindrigt sarkastisk ton, men med en anstrykning af godmodigt skälmeri.
Om hon tordes gå till sin egen son!--Jo tack, hon skulle nog komma.
Den ene var herr Hedström, den andre en blek konstkritiker med binocle och den tredje »herr Wahlberg, snobbfrö och artistämne--idiot för resten».
»Åh--törs...» protesterade herr
Hedström saktmodigt, men man kunde se på honom att den andre träffat hufvudet på spiken.--
I sitt stilla sinne hade hon gjort upp en plan att draga Williams närmare umgängesvänner till sig, att öppna sitt hus på vid gafvel för dessa hemlösa fåglar och om möjligt bereda dem en samlingsplats, der de kunde mötas nar de kände behof att få språka och umgås efter slutadt arbete.
»Åhnej, säg ingenting», bad den lilla frun helt förskräckt. »Han--han är så rädd om mig, och så...»
Jag kom åtminstone alldeles helskinnad derifrån; der var ingen som gjorde ringaste min af att äta upp mig.--För resten var han ju sjelf med.»
»Ja, det--det är inte det--men--ja, jag vet inte...»
På skämt--förstås--men der låg allvar på bottnen.
Hvarför skulle hon ännu tro på detta som var fint och vackert--tro på det i hemlighet, i trots af hans egna försäkringar.
Cocott-romantikens magdalenor--nej, hon trodde icke på dem.
Jag kan inte bli ond--numera».
»Du sade för någon tid sedan, att du i skildringen af de unga männen i den der boken igenkände hela den unga generationens lifsöde...
»Ja...
»Åhnej... men det är så stor skilnad...»
Du förstår ju att det icke är någon simpel nyfikenhet från min sida, utan ett verkligt begär efter klarhet.
Man kan vrida sig i äckel--men man stillar sin hunger med draflet till sist.
Åh, tror du inte, att de fleste af desse unge män från början--ja, kanske allt framgent--gå och bära på en längtan så fin och vacker som trots någon af de kyske unga damerna.
Men denna längtan är på förhand dödsdömd--och surrogatet hålles oss så nära för munnen...»
Tanken på att ha varit i samma rum, suttit i samma soffa som--som ces dames--plågade mig så förskräckligt.
Du får icke bli ond--sådant kan man ju icke hjelpa...»
Åhjo, hon hade hoppats--hon hade hoppats det hela tiden, men hon hade knappast vågat tro.
»Det är en smula mer aristokratiskt; det är nästan som ett äktenskap.
Hon är inte min jemnlike--och jag kan inte tala med henne--men det gör ingenting, för det ska inte vara mer än tre månader.»
»Ar det bestämdt på förhand hur länge det skall vara?»
»Ja--tre månader, det är öfverenskommelsen.
»Nå som du vill då.»--Och de talade icke vidare derom.
Han hade varit i familj jemt så pass mycket, att han med sin yrvakna kritik kunnat haka sig fast vid institutionens brister; att der i den vid sidan om allt det konventionella och tryckande också kunde rymmas något annat--det fina och varma och trygga, som är hemmets quinta essentia--hade han aldrig förstått.--
Han visste att moderns tysta beräkning var den att hon på så sätt slutligen skulle vinna honom; och när han icke kunde betala hennes godhet med det pris hon--icke fordrade, men dock hoppades få i utbyte, ansåg han sig icke kunna mottaga hvad hon bjöd.
Han anade icke att han med sitt vilkor på ett brutalt sätt ryckt det bästa i moderns julglädje ifrån henne; han anade icke att hon kände det som en smärta, som när en erbjuden smekning afvisas.--
»Ditt knep var fint anlagdt», sade han slutligen då de hunnit till desserten.--»Ja d.v.s. du ansåg det förmodligen fint men på mig gjorde det alldeles motsatta intrycket.--»
När jag kom uppför trappan stod dörren till dubletten halföppen--bara lite grand på glänt så att det skulle se ut som en vårdslöshet.»
»Jag gick naturligtvis in--det kunde du nog förstå att jag skulle göra...
»Mycket vackert», fortfor han liksom för att förlänga njutningen af sina elakheter genom att minutera ut dem i så små portioner som möjligt--»det innersta i synnerhet är ett mästerstycke.
Utsigten först och främst--öfver den glittrande strömmen, öfver staden som ligger der nere lik en stor terrass med ljus och lyktor--alldeles samma utsigt som häruppe-ifrån--den jag från början afundats dig.
Och der i det innersta rummet behöfver man bara lyfta ögonen från sitt stora vackra skrifbord--och den ligger framför en.
Och så rummet med hvilstolar och draperier, chäslong och bokskåp...
Ingenting fattas...
»Hyresgästen, menar du»--det sades i en iskall ton--»åh han kommer nog.
Ja--så hyr jag ut dem till någon annan.
Om du visste hur vidrigt det är mig--detta att du jemt skall söka draga mig till dig och hålla mig fast!
»Ar det så?
Hennes synbara lugn verkade på honom som en förolämpning--som när man håller en spegel för ansigtet på en menniska när vreden förvridit hennes drag.
Han rusade blindt framåt--framåt.
»Säg icke mer just nu»--och hon fäste de kyligt svarta ögonen på hans nervösa, rörliga ansigte--»låt mig behålla min sjelfbeherskning; det är bäst för oss båda.--Du kan få gå.
Jag håller dig icke kvar»--hon slog ut med båda händerna, som för att visa att der icke fans några band--»och du kan komma igen, om du får lust.
Till hvad pris som helst måste hon känna att han hade makt att såra denna osårbarhet, som förödmjukade honom mer än de bittraste ord.--»Men de stora passionerna ligga nu en gång inte för dig.
Ingenting smärtar en kvinna--och en mor--så mycket som det.
Jag är inte så naiv att jag går på första bästa limstång; den ska' vara betydligt finare arrangerad än din.
Inbilla mig att man gör rum i ordning på det viset för att hyra ut dem åt främmande--nej, det går inte.»
Han kände på sig att det icke skulle behöfvas mer än ett ord från honom--ett ord som icke var en sarkasm--för att smälta denna onaturliga stelhet i naturlig gråt.
Lifvet hade aldrig tvingat honom att bli vek; och af fruktan för att synas naiv spände han alltid taggarne ut som en igelkott så snart han inom sig hade minsta förnimmelse af hvad han i enlighet med sin lifsjargon benämde svaghet.--»Nitton mödrar af tjugo äro lika sentimentala söm du», sade han.
Märker du inte att det är komiskt.»
Hon hörde hans steg i tamburen, aflägsnande sig nedför trappan--utanför på gatan... tills de dogo bort och tystnaden slöt sig som hafvet öfver en varelse, som går till botten.
Så slog hon på gongongen för att säga åt Molly att hon kunde duka af.--
Der stod hon ensam på stranden och såg på förödelsen; såg alla drömmar, som slingrat sig kring denne son, hvirflas rundt och försvinna--såg honom sjelf försvinna, glida bort så långt, att hon aldrig kunde nå honom mer.
Och tomheten slog emot henne från alla sidor--han var ju den ende i verlden, hon hade velat vinna.
Ja, men han hade tvungit henne att förskapa sig till en automat--till samma automat som brukade förevisa de anatomiska märkvärdigheterna för främmande, ofta rått nyfikna kvinnor.
Dammet låg på kuddar och möbler--Molly tänkte aldrig sjelfmant på att taga det bort.
Herr Hedström uttryckte sin förvåning.
»Han stöter alla menniskor bort med det der.--Men det här ska' väl kunna redas upp.
»Nej, gör icke det.--Har ni någonsin varit ovän med honom?»
Men på främmande menniskor...»
Främmande menniskor--hon, hans mor?
Ingenting gör intryck på honom.--Vill ni inte att jag talar med honom?»
Fru Zimmermann började tala om sina resor och herr
Hedström spetsade öron som en gammal trumpetarhäst när han hör en hornsignal.--
Hon älskade honom som en mor älskar det barn som genom hennes förvållande blifvit en krympling för lifstiden--med en känsla af skuld.
Han kom åtminstone hvarje kväll i skymningen--»det är inte så utan att Wille Zimmermann lagt sig till med vanor», skrattade herr Hedström godmodigt.--»Du har sådana sköna stolar», framhöll
»Du drar på det som om det skulle vara dig obehagligt?»
»Jag är kanske grym...
Men jag kan inte åta bli.»
»Med allt det tillvinnande hos min far--säg: var inte ert äktenskap olyckligt?»
Intet som har en låg eller dålig eller försliten klang har för mig tillämpning på honom...
När han alltid höll af mig, när jag hade hans förtroende i allt, kan jag då säga annat än att han var mig trogen?»
»Hans lynne var lifligt och han tog lätt intryck--Jag vet att han hade...
Han hade förbindelser--kärlek, vänskap och hvad allt det heter.
Nej...
»Hör--det är sant--dina anteckningar?
Vi kunna taga dem fram efter teet...»
»Hela luntor--Jag kunde vara ensam i långa tider.
Då for han upp--din far--och sade:
'Jag hatar muséet!
Jag blir vansinnig!'--Hvad hade jag väl annat att göra än att säga: res.
Gamle Ruben och jag kunna nog sköta muséet--Ruben var vårt factotum, ett gammalt original som var lika oskiljaktig från muséet som en skeppare från sin skuta; dess burkar, preparat och afgjutningar voro som delar af hans egen varelse.--När så din far rest och jag var ensam med Ruben och Molly och--allt det andra; då kunde der komma öfver mig en ångest som om jag skulle slitas i stycken; det var som om jag aldrig skulle få se honom mer.
Jag var fritänkare, liksom han, men i sådana ögonblick kunde jag kasta mig på knä och vrida mina händer och bedja till Gud att han måtte ge mig honom igen--bara låta mig se honom, bara låta mig träffa honom en enda gång så visste jag att jag skulle vinna honom tillbaka--ty så tillgifven, så glad, så oförskräckt, så smidig och stark som jag kunde ingen annan vara.
»Att lära känna sina föräldrar riktigt i grunden är att få nyckeln till sin egen karaktär», sade han. »Fortsätt!
Tänk dig att gå ensam med denna själsdödande utanlexa, och min tärande ångest; med Ruben som bara tänkte på muséet och Molly som icke tänkte alls--och så för resten bara främlingar, för hvilka jag skulle visa ett lugnt och gladt ansigte och vara underhållande!
Jag kunde icke hoppas på ett återseende, för mig fins det aldrig annat än det närvarande; om det närvarande är dödt, har jag intet--intet!»
»Gällde detta också dig?»--Det sades i skälmaktig ton, men med en underström af godhet.
När han reste bort lade der sig så småningom nya intryck mellan honom och mig--Jag tror till och med han glömde, hur jag såg ut.
För mig som i allt är så hel--som du säger--eller så osammansatt--om du så vill--att min varelse knyter sig liksom krampaktigt kring ett enda förhållande; för mig voro dessa ensamhetstider hårda pröfningar.
Hvarför...?»
Aldrig blef han så glad som när jag kunde ge honom--riktigt lefvande--allt hvad jag hade upplefvat.
Ofta önskade han också att jag skulle anteckna hvad vi båda varit med om och som han tyckte var värdt att komma ihåg.--'Du är mitt minne' brukade han säga; 'du är min skrifvande hand, min tänkande hjerna, mitt allt.'»
»Hvarför--icke?
Du ska' ge ut dethär.
Det ska' bara omarbetas lite här och hvar.»
Jag ska' hjelpa dig.
»Nå--låt oss försöka då!» sade modern.
Men ibland måste hon med en känsla, som om hon vore en stor brottsling bekänna: »Kokt aborre och saftsoppa»--eller något liknande.
Hon hade en alltför stor svaghet för dessa små källarmiddagar på två-man-hand.
»Ah, dethär är ju ingenting.
Ah, hon förstod honom nu!
Och nar jag så är ute, har jag ingen ro.
Jag tänker alltid: om jag varit hemma hade jag kunnat arbeta.
Jag känner hur tiden rinner mellan mina fingrar--och der blir intet gjordt.»
Räddningen--hvar fans räddningen?
Hvilket det skulle bli, stod icke i hennes makt att afgöra.--
Allt bidrog till att göra valet svårt: derför var det bekvämast att öfver hufvud taget icke köpa literatur.
Hade nu denne unge man energi och förmåga att tala lyckades han dock ibland få sitt opus deponeradt till genomläsning; men denna framgång var blott illusorisk, ty då han om en månads tid, efter öfverenskommelsen, inställde sig igen för att få besked, hade förläggaren kanske icke haft tid att läsa manuskriptet och om han hade läst det blef resultatet vanligen några förbindliga ord och ett faderligt råd.--Men den unge författaren var oftast en materialist, som skulle ha satt mer värde på något reelt, och som icke vederbörligen uppskattade nyttan af ett faderligt råd.
Resebilder af Kate Zimmermann.--
Hon såg spetsen glänsa till och försvinna för hvarje drag och fast han icke talade hade hon dock en behaglig förnimmelse af menskligt sällskap; af en hjerna som arbetade, af ett hjerta som slog--liksom af en magnetisk ström, hvilken strålade emot henne från denna lilla eldfläck, som andades.
Hedström hade berättat henne att William höll på med att öfversätta en fransk roman och att han nämt något om att använda honoraret till en badresa under sommaren.
Hon kände honom tillräckligt för att veta, att ett allt för tydligt visadt intresse för hans angelägenheter endast skulle irritera honom, att han skulle uppfatta det som försök till att på konstlad väg åstadkomma ett slags förtrolighet, att hans oppositionslusta skulle reagera deremot och komma honom att stöta henne tillbaka.--Men genom herr Hedström fick hon reda på transaktionen med förläggaren och att det var brist på penningar som höll honom kvar i Stockholm.
Allt i hennes hjerna kretsade kring en enda punkt, der denna tanke bitit sig fast som fix ide.
Hon kände hvarje minsta linie i hans ansigte och den ringaste förändring, som ofta kunde ha en helt naturlig grund, skrämde hennes onda samvete upp; det var som hade hon begått en skamlig förbrytelse, som om hon stulit dessa penningar från sitt eget barn; och nu skulle hennes barn gå under, andligen och lekamligen,--det enda medlet till räddning hade hon rånat ifrån honom.
Hon vred sig under verkningarne af den inre striden, som upprepades hvarje dag--striden mellan hvad hon ville och hvad hon vågade.
»Det var snällt af dig att titta upp», sade hon.