Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfverkommen till London, träffades han af hela inflytandet af en Karl IIs och Buckinghams sedeslösa hof, hvars vanarter trängt ned till alla samhällslager; en Sedley, Davenant, Etheredge voro då på modet, och hela verlden sprang att åhöra slippriga komedier och applådera lättfärdiga teatertrupper.
Hvilken skilnad mellan dessa den stora stadens dramatiska föreställningar och de tarfliga sederna der hemma!
Det är ej underligt, att en sådan natur som Johanssons drogs ditåt.
Vi få ej glömma att en dylik omgifning hjelpt stora skalder såsom Molière och Shakspeare till en mångsidigare och fördomsfriare lifsuppfattning; men i betraktande af det förakt, som den tidens hederliga personer buro till de dramatiska konstnärerna, och som snart gjorde att dessa förtjenade det, innebar umgänget med dem en ej ringa fara.
Palmsköld upplyser också, att Johansson »var af ett liderligt och flyktigt sinne och inlät sig med komedianter och annat pack».
Det var dåvarande svenskars tanke.
Vi kunna nu bättre uppfatta hans poetiska förkärlek och le äfven åt denna allsmäktiga opinions ensidighet; men med skaldens häftighet och hänsynslösa sjelfständighet, huru mycket måste ej hans karakter förlora på denna brytning med hela samhället!
Emellertid har han ej försummat att under resan rikta sina kunskaper efter sin håg; han förvärfvade stor ledighet i att uttrycka sig på främmande tungomål, latin, tyska, engelska, franska, italienska, holländska; och Lars Johansson intager sin jembördiga plats bland de lärda svenske män, hvilkas kunskaper och språkskicklighet sträckte sig lika vidt som fäderneslandets politiska inflytande och vapenära.
Som förut är sagdt, var han hemkommen hösten 1668, och han kallar sig i ett då skrifvet bröllopsqväde för Asthold skaldkär den olycklige10, hvilket väl skall betyda någon otur i en kärleksaffär.
Här är stället, att yttra några ord om den beryktade förbindelsen med Magdalena Sjöblad.
På Skokloster hänga två porträtt bredvid hvarandra, som af förevisaren framställas och i katalogen upptagits som de båda älskandes; hon strålande och fager i tidens präktiga adelskostym; han med gulbleka kinder, hemska svarta ögon, eklöfsblad på hjessan och i det hela utvisande lefnadströtthet.
Man har återfunnit alla handlingarna i det mål, der fadern, välborne Olof Sjöblad, anklagat sin dotters vanbördige förförare, studenten Lars Johansson; man har häradsrättens förfrågan, Göta hofrätts välmenande yttrande och kongl. maj:ts slutliga resolution.
Dertill kommer, att tiden något så när öfverensstämmer (1666-1668), att man i de sorgsna kärleksvisorna om en Margaris, Iris eller Belikinne trott sig finna anspelningar härpå, och slutligen det romantiska i sjelfva saken.
Ty kunde det fås någon mera passande förklaring på den olycklige skaldens lefnadsbana?
En ofrälse poet vinner en adlig flickas hjerta--hemliga och ensliga promenader kring den vackra sjön Åsnens stränder--en liten dotter födes--den förolämpade fadern offrar sitt barns rykte för sitt bördshögmod och raseri samt offentliggör allt--han vidhåller hårdnackadt sin anklagelse, ehuru både älskaren och dennes alla anhöriga bjuda hederlig försoning genom äktenskap,--tidens fördomsfulla lagar riktade mot en ännu omogen, men i utveckling stadd skaldegenius,--domen på två års landsflykt--de båda älskandes förtviflan--slutligen, på samma gång som
Magdalena försvinner ur historien, kanske gift med en annan, Lucidors förlorade tro på verlden och sjelfförstöring--!
Ej under att denna förbindelse blifvit en trosartikel.
Olyckligtvis är det nu genom Ahlqvists efterforskningar säkert, att Lars Johansson, skalden, ej haft det minsta att skaffa med någon af ätten Sjöblad, utan att frågan rör den östgötastudent Humerus, om hvars förvexling med sin namne vi ofvanföre talat.
De båda porträtten på Sko hafva fått falskt signalement, troligen uppkommet deraf, att man gissat sig till Karl Gustaf Wrangels forne skyddsling i den okända duken på hans slott.
Men dels öfver ens stämmer ej detta hemskt hemlighetsfulla ansigte det ringaste med det, visserligen om lifvets omisskänliga härjningar vittnande, konterfej med blottad öfverkropp på Gripsholm, som af traditionen anses beteckna Lucidor, och hvilket i Schöldströms monografi poetiserats till en ungdomligare bild; dels har han på Sko den medborgerliga eklöfskransen i stället för den poetiska lagern kring sitt hufvud, hvad som är snörrätt stridande mot hans personlighet.
Konstkännare tro sig i taflan på Sko finna en kopia från någon hollänsk målning.
Det faller nu af sig sjelft, att äfven tanken på Magdalenas porträtt måste öfvergifvas, och att originalen till Margaris och de andra poetiska namnen tyvärr aldrig skola upptäckas.
Hela den intressanta, men i hvarje detalj osanna historien visar sig vara grundad på Palmskölds, af honom sjelf som lösligt erkända, förmodande, »att denne Lars Johansson lärer visst varit vår namnkunnige svenske poet Lucidor».
Vi tro att ändringen af hans lefnadsbana, så ofullgången den nu blef, ej betingades af något olyckligt kärleksförhållande, helst som hans flyktiga natur strider häremot, utan af andra, i sin art romantiska skäl, hvartill vi sedan skola återkomma.
Dermed påstå vi naturligtvis icke, att Lars Johansson ej varit älskad eller saknat de kärleksaffärer, som han besjungit i sina sånger.
Han skulle väl då vara den ende moderne skald, som ej haft sådana.
Tvärt om, han har skrifvit visor, som förråda mera innerlighet eller älskvärd skalkaktighet än man af hans lefnad kunde vänta.
Alla hans erotiska dikter, om också namnen, enligt tidens sed att med grannare poetiska ord beteckna de besjungna, äro tillskapade, hänvisa tydligt på verkliga händelser; de äro i ordets egentligaste mening tillfällighetsdikter.
Hans glödande själ trängde lika mycket till verklighet som till fantasibilder.
Han var ej van att sitta hemma och uppteckna drömmar om kärlek; han plockade lifvets rosor.
Palmsköld angifver som motiv för sin förmodan om fröken Sjöblad en erinring af en major Prytz, »att Lucidor äfven vid denna tid haft en labyrint för sin amour skull».
Många af hans kärleksvisor äro nu förlorade, bland andra en som börjar »Mitt hjerta vill i tusen stycken spricka»; men hvad som är qvar, visar tillräckligt hans dyrkan af Amor.
I sitt längsta poem, »Om en mös pligt», skrifver han som en god fruntimmerskännare.
Vi skola uppräkna några af hans flammor.
Den, för hvilken han hetast brunnit, heter Margareta.
Han kallar henne i en glödande kärlekssång »Margaris, min själs behag, andra jag».
Är det samma person som fick det artiga, nästan på concettimanér affattade »bindbrefvet»11 på margaretadagen under årets vackraste tid?
Han kan ej gifva henne något smycke att binda kring armen, i stället får hon hans hjerta och sång.
Slutet öfverraskar med en stor förplumpning, som å daga lägger, hvad slags qvickhet man då kunde tillåta sig mot damerna.
Än en gång förekommer Margareta på ett förtroligt sätt.
En väninna får af honom en liten visa, som hon begärt:
»Men du måste kunna tiga, Att jag åt dig någon gjort.
Säg för ingen annan piga, Ty det blifver snarlig sport.
Magga lilla må det veta, Hon går ej dermed i skall.
Vill dig någon ann' utleta, Säg: du tok, drag fan i vall!»
En annan är Fillis, som ville bli hans hustru, men det vore då ej värdt att tänka på:--
»Det är, Fillis, sant -- -- -- -- -- -- Att du mig begärat
Så högt som jag dig»,
»Ej fria jag må, Men fri vill jag vara.
Låt andra fortgå, Som hustru vill få.
Jag låter dem fara
Allt uti en skara
Att resa i frid, Till rida sig laga
Med kappa och kraga Och hornen bredvid.
Jag blifver benöjd (Fast andra behaga)
Ej njuta den fröjd.»
Vid ett annat tillfälle är det han, som är den förskjutne; hans älskade, Belikinne, synes hafva varit af hög börd, hafva uppmuntrat och sedan försmått honom:--
»Men godtron är bedragen, Ty jag tänkt' ej om, När som jag först, betagen, I din vänskap kom, Att olikt stånd och tid, Trots id, Kund' ändra mångens tankar; dock tröstar jag derved:
Du bröt, ej jag, vår ed.»
En älskarinna, kanske den en annan gång besjungna Bellinde, saknar det poetiska grannlåtsnamnet, men episoden är desto påtagligare.
Han hade förgått sig mot henne genom sin vanliga lösmunthet:--
»Sei doch nicht so ergrimmt, mein Kind!
Ein Wort ist ja kein Pfeil, nur bloss ein Wind. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Es war so bös ja nicht gemeint, Ob's gleich vor deinen Augen böse scheint. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Hat mein vermessner Mund gefehlt, So soll mein Mund zur Strafe ungezählt Dein schönes Lippen-paar, Das ich erwäht Zu meinem Buss-Altar, Beküssen tausendmal.
Und fehl' ich eins, so küss' ich sonder Zahl.
Weg denn Zorn und Verdruss!
Das sei auf meine Buss'
Der erste Kuss.»
I likhet med dessa muntra verser finnas flera andra på tyska.
Men nu äro de nyss citerade äfven öfversatta på svenska (så framt den ledigare rytmen berättigar oss att antaga det främmande språket som original), hvilket tyckes hänvisa på ett i fäderneslandet bosatt fruntimmer.
Under den period, då det svenska väldet inbegrep många utlänska besittningar och hade så stort europeiskt inflytande, ljödo främmande språk väl lika ofta i de stockholmska sällskapskretsarne som de skrefvos i styrelsens kanslier.
I synnerhet bodde många tyska familjer i staden.--Slutligen må vi nämna en visa till Lisette.
En grym tartar har för hennes fötter nedlagt sitt pilkoger, alla skynda att helsa henne, sjelfva himlen har nu så länge ösregnat på jorden af afundsjuka att ej få taga henne upp till sig.
Kan någon dyrka dig tillräckligt, skämtar skalden,
»Sedan från så fjerran länder Den så stolta Persian Kom att kyssa dina händer, Tartarn ock från Astrakan.»
Stycket hann ej skrifvas till slut.
Det är påtagligen en maskrad vår- eller höst-tiden, der åtskilliga kostymer från främmande land förekommo, och der det fanns en balens drottning.
Det dåvarande Stockholm, som saknade mode- och resebeskrifningar, behöfde derföre ej fantisera ihop en utländsk drägt; man kunde se den på gatan.
Ty sommaren 1666 uppehöllo sig här utskickade från furst Lubomirski i Polen, hvaribland sannolikt funnos tartarer.
Det låg således nära till hands att efteråt maskera sig till en sådan.--Så se vi Lucidor skämta eller sucka bland unga flickor.
När vi dertill besinna att hans poesi understöddes af röstresurser--han brukade sjelf sjunga sina visor, och flera af dem äro så sångbara, att de ej kunna fullt uppskattas utan ackompanjemang--och att han förstod att skapa egna melodier, kanske äfven föredraga dem på fiol eller annat instrument, kunna vi ej tvifla på, att han varit angenäm för fruntimmerna, äfven om den romantiska historien om Magdalena måste öfvergifvas.
Men ändå har han knappt i längden kunnat bibehålla sig i deras ynnest och sällskap; och här träffa vi en svag sida af hans lefnadssätt.
Hans umgängeston smakade för mycket af värdshuslifvet, och hans dristighet lät detta allt för väl märkas för att ett högbildadt hem skulle velat öppna för honom sin dörr.
Han är medveten derom och uttalar detta en gång naivt nog: »jag har en stor trut, och om man mig höfvisk finner, så är det rätt en slump»; men han brydde sig icke om att rätta sig.
Derföre har han känt qvinnan genom de poetiska fiktionernas och det flyktiga gatulifvets synglas; och sålunda kom han att sakna den tyngdpunkt, som aktningen för henne gifver, då han hejdlöst kastade sig ut i lifvet.
Att dömma af hans poemer, har Lars Johansson den närmaste tiden efter hemkomsten omvexlande uppehållit sig i Upsala och Stockholm, begagnande sig här hemma af de kunskaper och det anseende, som han genom sin vistelse i utlandet vunnit.
Man väntade af honom mycket, ty »han ansågs vara i nästan alla konster och vetenskaper väl förfaren».
Han kunde dela sin tid mellan de lärda sysselsättningarna i Upsala och verldslifvet i Stockholm.
Vid universitetet vistades han åtminstone i början af 1669, »der han undervisade studenterna i språk och som en annan professor hade tillstånd att intimera».
Det är äfven vid denna tidpunkt, som hans poetiska kallelse tyckes hafva blifvit klar för honom sjelf.
Han antog nu det vackra namnet Lucidor (af Lucis och Greek: dôron 12), första gången användt i ett qväde af den 8. december 1668, hvarigenom han enligt tidehvarfvets sed öppet betecknade sig som en musernas tjenare.
Han kallas ock Lucidor vid sin bosättning i hufvudstaden.
Det är troligtvis under dessa, jemförelsevis lyckliga år, när förhoppningarna om honom ej hunnit förblekna, som han skrifvit de flesta af sina ömma eller muntra visor, kanske också några af de andliga dikterna.
Det är ett rent skaldskap, uteslutande hemtadt ur hans egen inspiration.
Deremot äro bröllops- och begrafningsrimmen färre och hafva tillkommit af tillgifvenhet eller bekantskap.
Så besjunger han på latinsk hexameter riksrådet och generalen Fårbus' enka, som dog den 22. september 1668.
Denna dam, född Boje, var Ebba Brahes ungdomsväninna, skref flera andliga psalmer, understödde vittra idrotter och var sjelf vitter.
Också kallar skalden sig här Laurinus den sorgbundne.
Med slägten har han kort derpå stått i beröring:
Tre förnämligare begrafningar i hufvudstaden i december månad få dagar efter hvarandra firar han på glänsande tyska.
Här heter han Lucidor der mitleidende eller Celinus der betrübte.
En af sångerna skrefs åt en vän, löjtnant Storm, till hvilken vi en gång skola återkomma, och bär till underskrift Triton Sturmmuth. I Upsala visade han för sista gången sin lärdom och skaldeådra under högsommaren året derpå, när han på latinsk hexameter, franska, italienska, engelska, holländska, tyska och på slutet konstfulla svenska verser blomsterströdde en liten gosses graf, till hvars redan aflidne fader, teologie doktorn och professoren Edenius, han stått i förbindelse.
Här skrifver han sig med initialer L. I.
S. S. H. A. S. V., det är Laurentius JohansSon, scientiarum humanarum artiumque studiosus Upsaliensis.
Emellertid fann han sig såsom ograduerad ej ega någon framtid vid universitet och fattade nu det ödesdigra beslutet att för beständigt öfverflytta till Stockholm och der utföra sitt ideal, det fria poetiska lifvet.
Hittills hafva vi ej kunnat följa honom så noga, men under vistelsen i hufvudstaden blir han mera bekant, och källorna om honom flöda rikare.
Midt under den vackraste högsommaren, den 28. juli 1669, anlände Lucidor till Stockholm.
Detta år i håg koms länge för sin särdeles vackra väderlek.
Vikar och sund stodo i sin skönaste fägring.
Hela staden var i rörelse, och präktiga förberedelser gjordes till morgondagens stora högtidlighet, ty Englands sändebud, lord Howard, earl of Carlyle, med hvilken makt Sverige nu efter Tripelalliansens afslutande stod i förtrolig beröring, skulle slå den fjortonårige konungen till strumpebandsriddare.
Detta väckte sådant uppseende, att en särskild medalj slogs deröfver.
Lucidor uppsökte genast hufvudstadens lärda kotterier.
I spetsen för dem glänste den frejdade Stjernhjelm, som nyss hade utgifvit »Musae Suethizantes, det är Sånggudinnor, nu först lärande dikta och spela på svenska», och som nu hade mycket att syssla med det nybildade antiqvitetskollegium, der han sjelf var preses, och hvilket--enligt en kammarherres bref, bestämdt för »Rudbeck, Stjernhjelm och andre vurmar»--erhöll kunglig instruktion 1668.
Det skulle egentligen sitta i Upsala, men blef en verklig härd äfven för hufvudstadens vetenskapsmän.
Der voro anstälda Columbus, hvilken vistats som informator i presidentens i kammarrevisionen Blixenkronas hus, men nu såsom Stjernhjelms lärjunge blifvit af honom anstäld som kanslist, studenten Johan Bergh m. fl., med hvilka Lucidor umgicks.
Hvarföre sökte han ej någon befattning eller åtminstone sysselsättning der?
Han besökte dock skaldekungen flera gånger i hans hus nedom Brunkeberg och diskurerade med honom ifrigt, ja, han till och med vann hans deltagande.
Om Lucidor icke begagnat ett sådant tillfälle, är detta den största försummelsen i hans lif, ty hans framtid berodde på, om han lyckades få fast fot i samhället.
Kanske egde ej heller kollegiet någon plats qvar att besätta.
Emellertid hade skalden sin oinskränkta frihet orubbad och fick lära sig att lefva för dagen.
Han sökte förtjena sitt uppehälle genom begagnande af sina stora språkkunskaper.
Så veta vi, att »han betjente en kapten Fårbus med translaterande uti dennes rättegångssaker», och att ofvannämde Bergh »till-litade honom i det italienska språket».
Men äfven hans pegasus måste sättas i galopp.
Han skref på tyska vid hofmarskalken Lützows begrafning; han uppvaktade lord Howard vid dennes afresa med en ståtlig engelsk parentation, hvarpå han väl skördade en vacker penning; han begagnade sig af bröderna Gyllenstjernas nästan samtidigt inträffade bröllop för att hopsätta tvenne bröllopsrim på svenska alexandriner, undertecknade Lucidor den olycklige »i högsta hast».
Det ena, som inlemnades af en tysk student, vid namn Prilwitz, inbragte honom tio riksdaler i karoliner, men det andra, som kom några månader senare och framräcktes af Bergh, hade helt olika följder.
Det är det bekanta »Giljareqval uppå den högvälborne herres, herr Konrad Gyllenstjernas och högvälborna frökens Kristina Ulfsparres högst lyckosälla brudlöftesdag, continueradt af Lucidor den olycklige den 18. november anno 1669».
Vi ega det lyckligtvis qvar i sin helhet, och handlingarna i den rättegång, som det uppväckte, återfunnos för fyra år sedan bland dammet på Stockholms rådhusvind13, så att vi kunna bilda oss ett detaljeradt omdöme i målet.
Om man genomläser detta poem och beaktar, huru vidt olika och oförbehållsammare den tidens sällskapston var emot vår, begriper man icke, hvari Lucidor felat.
Det är sant, att ett och annat uttryck kunnat vara mera passande, och att tonen uti början på sina ställen är litet rå.
Men de, som velat finna det brottsligt, hafva allt för mycket låtit leda sig af dess å stad komna förargelse och icke betraktat det i hela sitt sammanhang.
Om här färgerna äro mera målande än i det giljareqval, som han förut inlemnat vid broderns högtid, och som denne frikostigt belönade, kommer det sig af poesins starkare flykt, utan att man spårar det ringaste försök att förolämpa.
Stycket är i sjelfva verket ett af hans bästa, qvickt och färgrikt, och skulle nog hedra en mognare skald.
Han tyckes deri vara påverkad af Stjernhjelm, med hvilken han ju också umgicks, och skildrar på samma lekande och satiriska sätt som denne gjort i sitt »Bröllops besvärs ihågkommelse».
Man vet visserligen ej, när nämda Stjernhjelms dikt var färdig och första gången kom ut i bokhandeln, men intet hindrar, att Lucidor fått se den i manuskript hos författaren samt genast blifvit fattad af dess snillrikhet.
Det är att beklaga, att han af följderna afskräcktes från att vidare skrifva i samma manér.
Men hörom ett sammandrag af poemet!
Han börjar med att hänvisa på Kristoffer Gyllenstjernas och fröken Oxenstjernas vigsel, der han redan sjungit.
»Här kommer jag igen, som förr har varit framme, Och vill i denna qväll fullfölja giljeglamme', Som jag begynte sist.»
Då hade han, naturligtvis i samma satiriska tonart, blott gjort förberedelser och måst stanna vid de giljareqval, som heta svartsjuka; nu brister honom tid ej mera, och han ämnar utföra sitt ämne.
Kommer så en målning af den svartsjuke:
»Hans vantro är så stor, Att han för boleri förtänker jungfruns bror.
Leksystern sjelf kan ej väl undfly hans misstankar.
Stol, bänkar, säng och bord, allt hvad när' henne vankar, Ja, hennes kläder med samt allt hvad hon kan nå, Det kastar han misslynt sin' afundsögon på. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Är inte han ragal'n14, som plågas af svartsot15?
Sedan visar han, huru den stackars friaren måste upphöja sin kärastes behag till skyarna, både dem som finnas och icke finnas, och göra detta med modets sirligaste fraseologi:
»Allt fägrings ros måst' han väl kunna på sin nagel
Och kalla hennes hår, som sträft lik märretagel, Guldtrådar, silkeslent och Astrilds-vidjor.
Se'n Måst' alla stjernors ljus och gyllne solens sken Förmörkas liksom moln för hennes ögons strålar, Fast hon droppögon har liksom två dalkarlsskålar.
På hennes kinder måst' båd' ros och liljor gro, Fast kindbenen se ut liksom en skållad so. Måst' ej korall, rubin och skarlaksfärgen blekna
Mot hennes läppars färg, lik' ålskinn?
Hvem kan räkna
Allt tokot giljeqval?
Dernäst omtalas giljarens omak att visa sig för sin älskarinna i ett så fördelaktigt yttre som möjligt.
»Att haga16 jungfrun väl, måst' han ha giljekläder:
Hårlufva17, bäfverhatt, derpå en brokig fjäder, Som han på hufv'et bär och ligger tidt18 på strå; Se'n à-la-mode-band, couleur de feu, ponceau19
Samt andra färger mer, rynkskjortor, lingarärmar20 Af cambrayduk, cotton och hvad hvar elj'st med härmar Allt utländskt lapperi.
Är icke det stor sorg, När som en fattig pilt ej sådant får på borg
Och likväl prunka vill? -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Hvad kosta marknadsgåfvor, Hvad bindbref, spela grönt21?
Tidt är en giljar's håfvor Knappt, knappt fem fyrkar värd, lel22 måst' han spela kort; -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Han måst' af höflighet ju låta jungfrun vinna....
Hvad kosta nyår, jul och slikt? -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- (Jag spelar, fast man ej vill höra sanningsgigan.)
Den jungfruns ynn'st vill ha, han lage väl med pigan Och mute henne bra, så bär hon brefven fram!
Skull' posten ej ha lön, det vore nästan skam.»
Men trots allt detta får han ofta bara »kalfskinn» (korgen) för sitt besvär.
Så såg författaren en gång en olycklig älskare, som ville dränka sig, men vattnet var för kallt.
En annan hade ännu märkvärdigare öden.
Han tänkte dö af gift, men då han tog det i munnen, smakade det så illa, att han spottade ut det igen; derpå grep han till repet, för att hänga sig, men då kom han på den tanken, att han skulle dela samma dödssätt som tjufvarna och kastade bort det; slutligen satte han en tre alnars lång svärdsklinga mot sitt bröst, men då blef han rädd att hon skulle springa i stycken och sade:
»'Jag har ej slik igen'; Hängd' henne så sin kos och lefver alltså än.»
Sist kommer i regelbundna strofer en vacker beskrifning på äkta ståndets lycka efter alla vedermödor; den börjar med samma ord som det förra giljareqvalet till brudgummens broder:
»O, säll, o, trefaldt säll den, som sig väl kan skilja Från mödsamt träldoms ok, som andra kalla gilja!
Säll är den, som en gång har lagt sitt segel ner Och fört i önskad hamn sin båt.
Densamme ler Åt andras sorglig' suck och höfver ej mer räddas För böljor, vågor, vind och klippor, utan bäddas
I Astrilds svanblöt'23 dun och sofver utan sorg
Uti sin kär'stas famn som Astrilds säkra borg.
O outtalig lust, o gamman obeskriflig, O obegriplig fröjd, o glädje som otviflig, O fria Hymens band, o ljufva träldoms lag!
Att skrifva mer om dig är pennan min för svag.
Men dygdfullkomna fru'r, I himmelssköna fröken, I ljufsta jungfrufolk, som dygd och skönhet öken!
Jag lägger denna skrift som eder ring'ste träl Till edra fötter ner och bjuder så farväl.»
Härtill är fogad en nätt gåta på fransyska till damerna, på ett långt mera hyfsadt språk än eljest Lars Johansson är van att använda i sina gåtor.
Den handlar om kyssen:
»L'amour m'a engendré, les sujets de la terre
Les plus beaux enfanté dans une douce guerre.
On ne me peut pas voir, ni sentir, ni toucher, Mais bien ouir, encor mieux l'on me peut gouter. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Je ne vis qu'un moment, car en naissant je meurs, Et n'ayant point de coeur, j'ai pour tombeau le coeur. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Pour mon enfantement mon corps n'est pas de l'air, Je tonne doucement passant comme un éclair.
Je ne saurais jamais être donné à personne, Sans que lui qui me prend en même temps me donne.
Les belles qui sauront cette énigme expliquer Auront à leur plaisir mille et mille baisers.»
Vi se således, att med anledning af detta bröllop ett sjelfständigt poem höll på att utarbetas, och att det ur poetisk synpunkt var betydligt mera värdt än de tio riksdaler, hvartill det förra uppskattades.
Men annorlunda tyckte mottagaren.
Kanske, om skalden hade nöjt sig med de vanliga betraktelser och smickrande fraser, som dussintalen af dåtidens bröllopsvisor innehöllo, han skulle funnit mera nåd för landshöfdingens smak.
Nu skall efterverlden genom friherre Konrad Gyllenstjernas förfarande få svårt att tro annat än att författaren här, som man säger, stötte på patrull.