Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När han på qvällen kom tillbaka, fick han af denne veta, att han, farbrodren, förgäfves sökt Fredrik, som då ännu icke varit hemkommen, samt att Märtha rest till sin mor på landet.
Men till sin förvåning erfor han också, att gubben visste en hel hop saker.
Det hela hade nemligen börjat förefalla denne alltför allvarsamt, och han hade mot sin vana anställt ett litet förhör med Mari samt småningom fått reda på Fredriks besök hos Lina både här hemma i dag och i trädgården.
Gubben såg ordentligen bekymrad ut, och Magnus måste söka att ställa honom tillfreds med en temligen uppriktig berättelse om förloppet vid båda tillfällena.
Då han nu lärde känna rätta sammanhanget, slog han hastigt om och fann allt i Linas uppförande vittna om tillgifvenhet för Magnus.
Ty det hade redan kommit till förtroende de båda männerne emellan i den punkten, ehuru Magnus aldrig sjelfmant vidrörde den, och äfven farbrodren högst sällan gaf en vink ditåt.
Uti beviset för sin sats hade nu denne ännu icke hunnit långt, då Mari inkom och hviskande anmälte, att jungfru Stina berättat, att Fredrik just nu rest.
Då beramades att genast skrifva ett bref, som i morgon bittida skulle afsändas på Göteborg, dit Fredrik ordnat om åtskilliga effekters afsändande under sin adress.
Under brefskrifningen, som verkställdes af Magnus, fortgick diskussionen dels öfver hvad som borde skrifvas, dels på slutet öfver Magnus’ och Linas inbördes förhållande.
Det var just slutet af denna diskussion, hvarmed vi började detta kapitel, och efter hvilket farbrodren satte ett så ljudligt »punktum», i samma ögonblick han tryckte sitt sigill på brefvet.
Magnus vandrade, under det gubben skref utanskriften, tigande några steg fram och åter öfver kammargolfvet.
Sedan sade han:
»Qvinnohjertat är, kära bror, ett underligt ting, och jag tror vi förgäfves bråka vår hjerna med att taga reda på, hvaraf det egentligen består.
Skulle man säga, att det är mjukt som vax och lätt mottar intryck, så måste man tillägga, att en bild lika litet kan utplånas derutur, som solens ur den minsta vattendroppe.
Hvar kan man skåda mera själ, än den, som strålar ut ur ett qvinnoöga, och säg mig på samvete, bror, om man af hvad som lefver och rör sig i denna själ likväl kan se mera, än man ungefär ser af luften mellan ögat och sin egen tåspets.
Och sedan är det så underligt fatt med oss observatörer, att vi lika litet kunna kallsinnigt undersöka dessa strålar, som det är möjligt att fånga en enda stråle af ljuset, utan att tillika få ett helt knippe af värmestrålar.
Medge, att vi männer likväl äro stora narrar, som i århundraden gapat på stjernorna för att få veta, huru vår jord, och vi med den, kan sitta der han sitter, utan att ramla ned i det toma intet, eller grubblat sönder våra bästa hufvuden för att rätt förstå, hvad som i oss är så förgjordt förståndigt, under det vårt förstånd alldagligen ledes i band vid vår egen näsa, och vi icke veta mera om de tvenne rosenfinger, som nedlåtit sig att knipa om den ringa ledamoten, än att de tillhöra en qvinnohand – och det måste tillstås, att blott de visaste veta ens så mycket, ty mängden inbillar sig att samma manliga ledamot snufflar i vädret af egen drift och efter eget behag.»
Ja, visst äro vi narrar, som låta en liten flicksnärta förvirra hjernan på tvenne allvarsamma, förnuftiga män och hindra dem en hel lång höstafton från att sysselsätta sig med något klokt, såsom till exempel från att taga notis om, hvad som sker i verlden utom deras egen kammare, eller hvad andra vettiga hjernor tänka än de, som dväljas under deras egna peruker, belamrade med idel kärleksgnabb och äktenskapsgräl – afbröt honom farbrodren, i det han grep till ett nummer af Argus för år 1830.
Men Magnus fortsatte sin vandring.
Efter en stunds tystnad såg gubben upp från tidningsbladet och sade:
Den Julirevolutionen var dock en vacker bragd, och den nya kungen synes verkligen vara en medborgarekonung.
»Åhja:
Det är att hoppas, att revolutioner skola blifva allt mera menskliga, så att man i stället för att barrikadera med gatstenar släpar fram stora lastvagnar med politiska brochyrer, karikatyrer o. s. v., bakom dessa bombarderar hvarandra med kraftfraser i stället för kanonkulor och i stället för gevärssalfvor låter skrattsalfvor hagla öfver hvarandra.
Ja, man har ju redan här och der bragt ett helt tryckeri på fyra hjul; och det lider intet tvifvel, att man icke snart inrättar hela regimenten sådant åkande tryckartilleri, så att man kan slå hvarandra ur fältet med splitternya och oväntadt förvånande teorier.
Och hvad sådana der små motioner göra folken lyckliga!
Det är verkligen förunderligt.
Vore en menniska än ett stycke visare än Solon och skrefve en statsrätt så förnuftig, att Rousseaus deremot vore bara barnarbete, så skulle den väl tryckas i tusendetal exemplar och säljas och läsas; men förrän hvar och en menniska i en sådan författares fädernesland visste ens hundradedelen af bokens innehåll, skulle väl hundrade år åtgå, äfven om man beräknar den otroliga fart, hvarmed menniskor nu för tiden blifva upplysta, visa och lyckliga.
Men blir en statsförfattning bara renskrifven i ett enda rätt vackert exemplar, och några män, som icke konciperat en enda mening i densamma, rita sina namn derunder, så blir också hela folket i samma ögonblick genomträngdt af all den visdom ett sådant opus innehåller, och hela nationens lycka är gjord i blinken.
Det måtte just fröjda en Parisare att nu se en Pariser-trashank.
Han sitter i Oktober, der han satt i Juni, han har ännu magen lika tom som då, under samma tecken till byxor, och under samma blus som då letar den arma satan efter de enda varelser, som följt honom i motgången, och äfven nu i medgången – ty hvilken skillnad nu emot då?
Nu har ju den lyckliges karta blifvit en sanning!
Visserligen hafva sedan Juni några lappar åter lossnat på hans benbetäckning, blusen har öppnat ett par luckor, genom hvilka de magra men fasta armarne kunna värma sig i solen då hon behagar skina – och Oktobervinden är blifven litet svalare än Juni-fläkten; men hvad gör det?
– Hans karta har blifvit en sanning, Carl X drifver honom icke mera i messan, och Polignac hindrar honom ej att trycka hvad han tänker.
– – Hvad tänker du, du trasiga, bleka broder?
Tänker du, att den som sådant förmår bort säga, att dessa stenar varda bröd?
Tänker du, att det kostat allmakten litet att låta solens strålar i Oktober falla lika lodrätt som i Juni?
Tänker du, att en varelse, sådan som din, säkert icke skulle saknats, om du aldrig funnits till, att en permission för dig från lifvets tjenst icke skulle hindrat den jemna gången i försynens regeringsärenden?
– O du Argusiska majestät!
Hade äfven alla dina planer för min och Sveriges lycka redan gått i fullbordan, och blefve äfven dess karta en sanning – sannerligen det der tinget, som klappar här i min venstra sida, i denna stund varit lugnare.
Men du, du bleka i trasorna, du drifver blygselns rodnad fram på min panna.
Ty du sitter der utan en klagan, fastän du nittienie gånger bland de hundrade, du utsträcker din hand, drager den tom tillbaka.
– – Eller kanske har ännu du – icke der hemma, ty du har intet hem – men någonstädes, i någon vrå af något stall, en utsträckt mager hand såsom din, för hvilken du velat förvandla stenarna i bröd, på det du skulle ega mera att gifva, en frusen varelse såsom du, för hvilken du önskat mera sol, och dock ett varmt hjerta såsom ditt, hvilket saknar dig, vid hvilket du kan hvila ditt af tankar och önskningar matta hufvud, och ett öga, insjunket såsom ditt, hvilket tacksamt blickar emot dig – då är i försynens regering din tjenst lika vigtig som medborgarekonungens, och äfven din karta är en sanning; då känner jag en varelse till som älskar, innerligt älskar dig, men afundas dig dess sköna sanning.»
Du är barnslig, Magnus! – sade den gamle efter en stunds tystnad med något dämpad röst – du ser hinder, der de icke finnas.
Men han hade i sitt sinne blifvit alltmera tveksam huru affärerna verkligen stodo, ty han insåg vid närmare eftersinnande, att Magnus i sina uppgifter troligen förtegat mycket, för att icke kasta någon skuld på Lina.
Magnus kunde således kanske ega pålitliga grunder för sin misströstan.
Emellertid sade han åter, för att afleda Magnus ifrån det kapitel, vid hvilket denne så envist syntes fasthålla:
»Ett nytt häfte af Törnrosens Bok har åter utkommit.
Der går en ny stjerna upp för vår Svenska litteratur, och jag motser med fröjd den tid, då utlänningen skall finna, hvilka snillets eviga verk äfven vårt lilla land frambragt, och då vi sjelfve med rättvis stolthet skola se våra Svenska namn lysa öfver de många, som nu ega ett sådant rykte, blott emedan deras klang är Gallisk.
»Ja, sjelfvaste englarne i himmelen måste sannerligen flatna öfver all den lärdom och allt det snille, som finnes här på jorden.
Hvem skulle tro det om den lilla lerklumpen, som någongång måste hafva fallit i vattnet, efter den ännu deraf bär spår, som kallas för oceaner.
Den minsta af englarne måste kunna stoppa hela herrligheten i fickan på sin doffelrock, och likväl skulle då hända, att han hade till tusental flera berömda män i fickan, än det af dem finnes bland englarne.
På sin höjd känner man af dessa Gabriel, Rafaёl och Michaёl för serdeles utmärkta personligheter och har temligen reda uppå den allmänna rangordning, som bland dem iakttages, uti hvilken de två nedersta klasserna af de nio äro erkeenglar och bara englar.
Men hvad betyder det mot de tusende jordiska snillen, hvilka hvarje försvarlig gymnasist har på sina fem fingrar?
Jag vill dock icke påstå, att det ej kan gifvas likaså mycket utmärkt folk bland englaskarorna; men det säkra synes vara, att inga englar redigera litteraturtidningarne eller skrifva för »Conversationslexicon der neuesten Zeit und Litteratur.» Ty, eljest skulle de säkert något mera utpuffa hvarandra.
Bättre förstå sig då våra jordiska professorer på saken, och egde desse bara englarnes basuner, så vore deras och deras loftalares odödlighet nästan så godt som omätlig.
Vi måste bekänna, kära bror, att det är bra dumt att icke hafva professor Palmblad i Upsala till i vän, honom, som nu just gör våra Svenskar odödliga i sagde Lexicon.
Nu kan jag t. ex. med bästa vilja i verlden icke få en början på min odödlighet, förrän Brockhaus förtjenat plumpa pengar på den första upplagan och ger ut en ny.
Och huru mången har icke då redan lagt sina ögon tillhopa, som eljest skulle afvetat min stora ryktbarhet och mina odödliga förtjenster?
Också blir det gudnås med hvarje dag allt osäkrare för framtiden.
Och vi måste medge, att det af oss är ett oförlåtligt fel att icke sörja för några beundrande efterkommande.
Det är väl sannt, att man i sednare tider ansett en dugtig regent tillräcklig att frambringa den mest förvånande folkökning.
Men jag tillstår, att jag, ehuru god rojalist i öfrigt, mången gång icke kunnat värja mig för den tanken, att hans undersåter, så manliga som qvinliga, äfven kunde ega någon del deri.
Men låt nu vara, att den nya upplagan kommer ut redan 1845.
Låt det uti den stå att läsa i tydliga bokstäfver, att den och den – icke den vanliga, utan en annan ovanlig –, författare till den och den utmärkt förtjenstfulla grekiska grammatiken, den och den Oktoberqvällen år 1830 bråkade sönder sin eljest hålliga hjerna för en liten engels skull, som bara af misstag krupit in i ett qvinnohjerta och så skönt tittade fram ur hennes blåa öga, att han, som sedan ur samma sönderbråkade hjerna ännu framkläckte snilleverk, hvilka förvånade verlden, den olärda icke mindre än den lärda, troligen utan denna olycka ensam skulle uppvägt ungefär tre och treåttondedels sekels store män, sig sjelf inberäknad, sådan han numera blef – – ja, som sagdt, låt vara, att allt detta verkligen står der att läsa!
Hvem menar bror skall läsa det, då hvarken bror eller jag har en enda efterkommande?
– Jag ber, säg mig ej, att andras afkomlingar skola läsa det!
Ty huru många af våra Svenska spenabarn hafva väl begagnat sina mödrars resor, för att lära sig ett enda ord Tyska?
Och de få, i hvilka jag eller mina kolleger pluggat
Heinrichs läsebok, skola hafva nog af att lära känna sina egna och sina fäders bedrifter.
Men vi, jag nödgas tyvärr tro det, vi skola inga beundrare ega, sedan den efterlefvande af oss blifvit trött att lefva ensam och utbytt det närvarandes Conversationslexicon mot det tillkommandes på eget förlag utgifna.
Sannerligen, om denna lott träffar mig, så blir, kära bror, din tid att af eflerlefvande beundras kort; ty jag känner det på mig, jag skall tröttna snart, då jag icke mera finner hvila för själens oro i denna kammare, icke mera får trycka denna varma hand till ett – god natt» – – slutade han rörd, i det han fattade vännens hand, tryckte den hårdt (det var tredje gången i hans lif), blickade varmt i hans öga, sedan tog sin hatt och gick.
Gubben såg tigande efter honom och borttorkade, sedan han lemnat rummet, en gryende tårperla ur det åldriga ögat.
Sju år sednare satt jag vid fönstret i nästa rum och mättade mitt öga af den vackra lifliga tafla, som i en varm sommaraftons eldiga färger låg utbredd framför mig, lemnande mitt begärliga sinne ett nytt intryck af den nordiska kungastadens ojemförliga skönhet.
Vid bordet satt med ett tidningsblad i handen en fem och fyrtio års man, välbehagligt hvirflande ikring sig små nätta molnvingar af doftande havannacigarrrök.
Han var stark och frodig att åse, med ett ymnigt, något sträft, halftljust hår, kring sunda, dock mera bruntskuggade än röda kinder, och i hans markeradt tecknade anlete bodde ett alfvar, som icke obehagligt afbröts af ett välvilligt leende drag kring munnen.
Bäst som det var, inträdde en ung blåögd, ljuslockig qvinna om tretti år, hvars blomstrande ansigte och fylliga former syntes hota med en med åren tilltagande välmåga.
Hon bar egenhändigt en stor bricka med diverse tillbehör för ett godt thébord, hvilka just lockade mig att flyktigt stryka med två finger öfver min längtande mun.
En liten mörkhårig flicka vid hennes sida förde stadigt och varsamt en välfylld brödkorg, och en ännu mindre, modrens afbild, följde henne halfspringande, med sin lilla hand hållande fast i modrens klädning.
Utan att mannen syntes gifva någon akt derpå, ställde hon théservisen på bordet, tog plats bredvid honom och började genast tillreda den hjertstyrkande drycken.
Under tiden fångade jag upp den lilla Lotta och hade äfven glädjen se den ett par år äldre systern, Sofi, sticka sin lilla haka upp öfver fönsterposten, der jag satt, och vi började väl för tjugonde gången genomgå de mångahanda föremål, torn, hus, skepp, berg och vikar, vi hade för ögonen.
Ty de små voro just ett par allra som sötaste flickor, och jag hade som en värdig onkel just min hjertans ro vid deras pjoller och smekningar, tills frun sade:
»Se så, mina herrar!
Låt nu icke theet kallna!» och hennes man lika prosaiskt och lugnt svarade:
»Jaså, min söta Lina!»
Hvartill hon ännu behagade yttra:
»Var snäll och akta din tidning, kära Magnus!»
Det var allt så enkelt och alldagligt det kunde vara, endast theet och fruns ljufva, glada uppsyn voro utsökta.
Ja, det går besatt enkelt till! lärer också läsaren säga.
När man så der skuttar öfver sju år i sender, utan att om dem säga ett ord, så är det ingen konst att skrifva romaner!
Men detta är dock bättre, än att såsom Sterne i Tristram Shandy följa sin hjelte blott till sju års ålder, om man nemligen icke som han gör sin bok till verldens yppersta humoristiska arbete – eller åtminstone så tidigt som han börjar hjeltens historia, d. v. s. från den stund dennes mor, om hon är oklok, frågar sin man:
»har du kommit ihåg att draga upp vägguret?» men om hon är klok endast ger honom en kyss och några stycken kyssungar.
– Dock, det blefve i sanning roligare att här berätta Tristrams historia, än att fortsätta den sorgliga berättelse, vi börjat.
Men läsarinnan fordrar nödvändigt upplysning om, huru allt detta tillgått, d. v. s. blott huru det kom till giftermål emellan de båda – ty det öfriga läses hos Sterne.
Då jag frågade Magnus, beklagade han, att alltsamman tillgått så prosaiskt.
»Om Tit. vill skrifva en historia derom, sade han, så måste betydliga skarfvar göras, och jag föreslår följande:
»En afton i den tidiga höstskymningen trädde Magnus in i farbrodrens hus.
Salen var tom och, ovanligt nog, äfven gubbens egen kammare» – – här sväfvade han litet på rösten.
»Då tittade han in åt förmaket – Der såg han intet ovanligt, men hörde till sin förvåning några de aldra subtilaste snarkningar sakta hviska ifrån trakten af soffan.
Tyst och med anande hjerta närmade han sig, och hans aning hade icke bedragit honom.
Der hvilade Lina, lutad mot de tapisseribeklädda dynorna i ena soffhörnet, och dödsengelens försonande broder hade med vallmostängeln fläktat ett doft af slummer öfver den mildas ögonlock.
Hon tog sig nu just en liten middagslur.
Hon brukade det stundom.
Men hennes slummer var icke lugn.
Hon kastade den fria högra armen ett par gånger fram och åter och talade oförstådda ord, tills han slutligen tydligt hörde sitt namn nämnas och sist de hårdt uttalade orden: »jag älskar dig icke; jag afskyr dig – jag älskar
Magnus» – och skrämd af sina egna ord slog hon i detsamma upp ögonlockens sidenbefransade förhänge och visade sitt ögas himmelsblåa sceneri, öfver hvilket det veka hjertats oskuldsfulla skaldedrömmar framställdes och tjusade.
Betagen, berusad af sälla förhoppningars sanning, ilade han fram på kärlekens vingar och – satte sig på den svällande divanen, som något ovan vid en sådan börda och en sådan häftighet litet knakade i fogningarne.
Men här låter häfdatecknaren pennan falla, och med den faller förhänget för den sköna bilden af tvenne älskandes förtjusning, och der bakom ser man endast älskarens i mörkret intagande figur framskymta och hör smällen af ett par tre dussin kyssar, mellan brutna utrop af ack, nåå och aj» – – –
Denna ganska rörande och romantiska berättelse skulle verkligen helt hastigt och på ett passande sätt förklara saken, om icke Lina högeligen protesterat deremot, isynnerhet hvad middagsluren, kyssarnes antal och utropen beträffar; af hvilka sednare man i hennes tanke hellre kunde sluta till ett krig med nålar, än till en kärleksförklaring.
Derföre måste väl sanningen få taga ut sin rätt, och vi hafva reda på, hvilka tvenne osanningar funnos bland de fyra sista försäkringar, Lina till afsked gaf Fredrik.
Gången af hennes lilla hjertas frontförändring var den naturligaste i verlden och uti korthet följande.
Så länge hon trodde sin i adertonde året inplanterade böjelse vara en hemlighet för hvarje menskligt öga, fruktade hon ej att fortfarande lefva i de sorgset ljufva fantasier, som utgjorde dess karakter.
Äfven sedan uppträdet på balen var det henne svårt att förjaga dem, ty vissheten att hon sjelf var älskad gaf dem en naturligtvis icke ringa näring.
Men då hon märkte, att Magnus anade hennes själstillstånd, då blef hon skrämd för sig sjelf och började alfvarligare betänka sin ställning.
Det grämde hennes rena sinne att hysa tankar, för hvilka hon kände med sig, att hon måste rodna; ty han var ju en annans make.
Fredrik visade henne snart, att han icke var sinnad låta det bero vid blotta fantasier.
Och längre hade hon just aldrig tänkt sig saken, eller rättare, hon hade blott fantiserat, utan att tänka.
För verkligheten fasade hon nu tillbaka.
Ja, när hon efter scenen i trädgården vågade tänka sig som Fredriks, och Magnus såsom ensam eller kanske som en annans – då blef det henne så hett och ängsligt, som skulle hon stått vid randen af en afgrund.
Hade hon till och med utan förebråelse kunnat välja, ja, så förutsåg hon en lugn och lycklig framtid blott på ena sidan, och dock icke på sina ungdomsfantasiers.
Visserligen stod Fredrik ännu för hennes öga insvept i den blåa kappan, med den stolta blicken och i den trotsiga hållningen – då han var frånvarande; men då han var henne nära – då var kappa, blick och hållning försvunnen, då kände hon blott fruktan, men likväl icke – afsky.
Att hon likväl sade så, det kom sig af stundens uppbrusning samt af farhågan att icke hafva begagnat nog afvisande uttryck.
Helt annorlunda förhöll det sig med ett annat grannskap, der hon visste, att hon hade tröst och lugn, och der hon ofta känt en håg att smyga sig närmare, för att söka skydd och säkerhet.
På hans tänkesätt var hon också fullkomligt säker; det hade hennes qvinnoblick längesedan sagt henne, och sednaste tider hade ofta afpressat henne den tysta önskan: »vore du blott en gång hans, så vore allt lidande förbi.»
Hon visste också i sitt sinne, att denna önskans uppfyllande blott berodde af henne sjelf, men hon visste äfven, att hon lofvat sig att dermed icke länge skulle dröja.
Så kom det sig, att hon, uti ifvern att afvisa Fredrik och för att häfva allt missförstånd om hennes verkliga tänkesätt, sade hvad hon sade; ty hon visste att trolofningen, då den endast berodde af bådas beslut och löfte, i sjelfva verket var afgjord.
Ja, hon hade i första ögonblicket tyckt, att hon lika öppet skulle kunna påstå det inför Magnus.
Men då stunden dertill kom, så blef den saken henne för svår, och hon kunde ej hjelpa det: att upprepa de till Fredrik sagda orden var henne rent af omöjligt.
Så återstodo två sanningar: »jag älskar icke» och »jag älskar,» ehuru äfven dessa skiftade besynnerligt i hvarandra.
Hade Magnus vid deras möte, genast efter det häftiga uppträdet med Fredrik, blott gjort någon början, hade han bara gifvit henne den minsta anledning att blotta sitt hjertas innersta och vara fullt uppriktig i berättelsen, så – ja, hvem vet, huru det hade slutats?
Men kanske hade också icke just »den minsta» anledning varit tillräcklig, utan, sedan den blifvit gifven, några flera blifvit nödiga.
Ty värr fanns dock icke ens den minsta!
Nu satt han bara der surmulen och trodde, att hon ännu tänkte på Fredrik, om hvilken hon dock numera ej skulle brytt sig det ringaste, hade icke Märtha varit.
Och så kunde han icke sjelf tala med Fredrik, då kanske sanningen kommit fram, utan farbrodren, som i sådana affärer hvarken såg eller hörde, skulle nödvändigt gå åstad!
– Föga fattades, att hon ej i sitt sorgsna sinne tänkt:
»en klok karl kan ändock vara bra dum.»
– Men då hon åter hörde hans sorgliga fantasier, så tog qvinnohjertats vekhet åter öfverhanden, och föga fattades, att hon, då han gick, icke kring hans hals slingrade armarnes lena boja.
Så stodo affärerna den dagen, och ingen lärer väl undra, att hvarken Magnus kunde se sanningen, eller Lina ouppmanad för honom yppa den.
Parets utsigter, som numera äro så ljusa och leende, vore derföre då rätt ogenomträngligt mörka, fastän väl kan förmodas, att Lina hoppades något af framtiden.
Men hvad betydde detta, då stunden qvalde henne?
Och det var just dennas qval, hon önskat undkomma.
Detta skedde ej genom upptäckten, att Fredrik rest och den tilltänkta skilsmessan blifvit verklig.
Också gaf pligten att besöka Märtha och trösta henne ingen utsigt dertill.
Men hur det var, fann Lina dock här någon tröst.
Märtha var lidande, men oväntadt förnuftig, och Linas bemödande att intala henne hopp, på grund af det till Fredrik affärdade brefvet, hade så god framgång, att hon derigenom äfven intalade sig sjelf möjligheten af en lycklig utgång.
Första ögonblicket af deras sammanträffande hade dock varit bittert för båda, men Lina började raskt samtalet med en vink om sitt förhållande till Magnus, hvarmed hon hade slutat sitt tal till Fredrik.
Detta gjorde hastig verkan, och Märtha blygdes att visa henne någon skymt af de sårande misstankar, som ett par dagar förut i den förras ögon synts så väl grundade.
Hon förteg också Fredriks bekännelse i detta hänseende, kanske också derföre, att den skulle visat hennes förmåga att behaga och intaga uti en mindre förmånlig dager i jemförelse med väninnans.
Likaså förteg naturligtvis
Lina, att hon egde någon kunskap om Fredriks böjelse och afsigter.
Båda parterna funno sig af allt detta väl, och hvardera trodde, att hennes tankar vore en hemlighet för den andra.
Således förställning på båda sidor!
Och likväl var denna förställning så välgörande för båda, att deras vänskap den förutan icke skulle kunnat fortfara.
Hvarföre då predika mot förställningen, mot qvinnans medfödda och den goda tonens mödosamt förvärfvade skicklighet deruti.
Den är i sanning en lika oskyldig och gagnelig ersättning för verkliga känslor, som lampskenet för solens ljus.