Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under hopp att den Nationalkraft, som nu förspilles, tages till vara, och att Natio - » Deri G Julii f. m. 79 nens förbrukning af utländskt kram skall både af princip och behof småningom aftaga, bar jag medverkat till de förslag, som Utskotten framlagt, med undantag af följande vigtigare punkter: 1:0 Jag afstyrker Utskottens förslag (p. 78) att föreskrifva det årtal, hvarpå Kongl.
Maj:t borde låta Realisationen gå i verkställighet; utan måge Rikets Ständers Fullmägtige i underdånighet anmäla, när silfver fo ii d e n vunnit föreskrifven förstärkning, samt i öfrigt afvakta Kongl.
Maj:ts Nådiga beslut. 2:0 Jag afstyrker Utskottens förslag (p. 76) att använda bela SpanmålsCreditivet 1,000,000 R:dr lill silfverinköp; men föreslår att halfparten må dertill användas. —•
Om nu 5oo,ooo R:dr användas af ingående fastighetslån till bildandet af spanmålsupplag under 5 års lid, samt Kongl. Maj:t äger ett Creditiv på 5oo,ooo R:dr, synes mig denna styrelse-omsorg vara dermed tillfredsställd. 3:o Tvärt emot Utskottens förslag (p. p4) anser jag RiksgäldsContorets Fullmägtige böra, enär Stora Creditivet till större eller mindre del varder lyftadt, deremot utställa sådane skuldsedlar, som Fullmägtige i Banken äska, och dervid utfästa sådan ränta, som erfordras, på det att Banken må kunna sälja dem utan capitalförlust. 8o Den 6 J 11 i i i f. m.
I öfrigt tillstyrker jag bifall å Utskottens Utlåtande N:o i, men anhåller om återremiss af Utlåtanderne N:o 2 och 3.
Herr Hegardt, Christian Bernhard, ha- ' de inlemnat följande, som upplästes:
Då jag med Stats- och BancoUtskottens pluralitet till alla delar instämt uti det Utlåtande N:o 1 , som nu är understäldt Höglofl.
Ridderskapets och Adelns pröfning; torde det anses öfverflödigt 'att något tillägga till de deruti anförde skäl, hvaruppå Utskotten grundat tillstyrkandet af en myntbestämning och dermed, efter mitt begrepp, oskiljaktigt förenad, så skyndsamt som möjligt verkställd, Realisation, helst nämnde Utlåtande för hvar och en, som deraf tagit behörig kännedom, utan tvifvel nöjaktigt, fullständigt och klart utredt detta vigtiga ämne.
Det är ock föga troligt, att hvad som ytterligare deröfver kunde anföras, skulle något verka på dem, som uti den framställda lärorika taflan öfver Bankens 160-åriga öden icke finna all behöflig ledning för dmdömet samt en tillfylleslgörande bestämmelsegrund för beslutet.
Med anledning likväl af flere värde Ledamöters Utlåtandet åtföljande Reservationer, utber jag mig dock vördsamt få fästa Höglofl.
Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på hvad jag, till vederläggning deraf, Den 6 J u I i i f. m. af, trott mig böra vid detta tillfälle yttra.
Man har uti desse Reservationer velat bestrida nödvändigheten, nyttan och möjligheten af myntbestämning och Realisation.
Hvad först beträffar nödvändigheten, så synes mig de värde Reservanterne hafva förgätit, att det gifves en nödvändighet, sora. kallas den moraliska, att det gifves en rättspligt, lika ovilkorligt bjudande för hela samhällen som för'enskildta personer, för magtägande som för underlydande; att ibland Statens första och heligaste förbindelser är den alt betrygga äganderätten; är den att uti sine egne inrättningar förelysa med efterdömet af ära och trq; att åtminstone icke tillstädja hvad som dermed är mindre förenligt; och alt om något .sådant i följd af olyckor och misstag uppkommit, detsamma så fort som möjligt afhjelpa och rätta.
Nu kan det icke nekas, att äganderätten, så vidt den afser penningeförmögenhet, fordringar och andra rättsanspråk, som i penningar uttryckas och måste uttryckas, sedan 20 åt i Sverige saknat och saknar det skydd och den säkerhet, som endast genom en stadgad ordning i penningeverket kari återvinnas; att utgifvandet af sedlar från Ranken, utan bestämdt metalliskt värde, att en fortfarande obegränsad inställelse af förbindelsen, att dem vid anfordran inlösa, icke är förenlig med begreppet om redlighet; att vid ett sådant förhållande, under omvexlande mynt3i H. 6 Den 6 Juli i f. m. försämring och myntförhältring, håde fordringsägare och gäldskyldige ömsom blottställas för oförskylta lidanden; ehuru de förre varit de, som hittills oftast och svårast måst vidkännas dem; helst den tidtals genom vexelcoursen åstadkomne sedelmyntförbättring sällan och för ganska få bland dem kunnat medföra någon serdeles båtnad; alt vidare den vid flere Riksdagar begagnade utväg, alt genom tillverkning och utgifning af nya BancoSedlar, utan insatt metallisk valuta, tillskapa elt inbilladt så kalladt rörelsecapital, uppfylla Statsbrister och bestrida kostnader för mer och mindre nyttiga eller onyttiga allmänna företag; att, säger jag, sådane, de må väl kallas falska Sedelemissioner, lill sin natur och verkan äro alldeles likartade med de i flere länder serdeles i äldre tider ofta vidtagne våldsamma förändringar uti det metalliska myntets balt; då man nemligen för att på elt vigt sätt afbörda gamla i godt mynt åsamkade skulder lät, under samma benämning, slå ett till skrot och korn vida sämre, nödgade Statens borgenärer att sig dermed åtnöja, och tillät alla enskildta gäldenärer, att på samma svekfulla sätt liqvidera sina skulder; att slutligen ingen beskattning kan tänkas mera orättvis, ojemn och betungande än den, som genom dylika Sedelemissioner drabbar blott en del af samhällets medlemmar; så t. ex. blefvo genom den af 1809 och 1810 årens sedelutgifningar omedelbart Den 6 Ju I i i f, ro. 83 vållade myntförsämring ganska många medborgare på en gång beröfvade Öfver hälften af sin förmögenhet; hvilket äfven genom den hårdaste beskattning i vanlig och laglig väg aldrig kunnat träffa dem.
Det anförda torde vara nog för att obestridligt bevisa nödvändigheten af en Realisation, som i sitt enklaste uttryck icke annat är än en öfvergång från det nyss omtalta förhållandet till en rättsenlig ordning i Penningeverket.
Härmed lärer ock frågan, huruvida Realisationen är för landet nyttig, vara besvarad.
Visserligen torde mångå dervid icke finna sin uträkning, likasom inånga icke finna den vid goda lagar och god lagskipning, vid allmänt rådande lugn och ordning.
Men hvad alla lofliga näringsfång, all loflig idoghet beträffar, så är det åtminstone för mig icke tänkbart, att de i allmänhet och i sjelfva verket skulle kunna lida mehn af en anstalt, som oeftergifligt påkallas af rättsvisan och samhällsordningen; jag tror tvertom, att ali sann och varaktig förkofran forst derigenom kan tiilvägabringas, ehuru den visst icke ensamt deraf beror.
Hvad möjligheten att verkställa ^Realisationen angår, så torde jag blott behöfva hänvisa till de förslag, som de sammansatte Stats-och BancoUtskottens Betäukanden i detta hänseende innehålla; ehuru jag icke till alla delar deri instämmer; 3* H. 6* 84 Den 6 J u 1 i i f. m. hvilket mine dervid gjorde Reservationer utvisa.
För min del har jag med flere ansett en ytterligare förstärkning af Bankens silfverfond icke vara af nöden, och hyser intet tvifvelsmål derom, att, med den inrättning och reglering, som Banken för öfrigt både kan och hör erhålla, Realisationen, utan farhåga för utvexlingsfondens otillräcklighet, genast kunde företagas.
Detta ämne tillhör dock egentligen Utlåtandet N:o 2, och kommer dervid i öfvervägande.
Om det nu lyckats mig att bevisa, hvilket jag hoppas de värde Reservanterne äfven medgifva, att Realisationen ur nödvändig, nyttig och möjlig att verkställa, så återstår ännu blolt ett inkast, hvilket, att jag så må säga, just genom sin orimlighet, på sätt och vis är svårt att vederlägga.
Men, säger man, skall ock denna, änskönt lyckligt verkställda och någon tid måhända lyckligt fortgående, Realisation också för en längre framtid äga bestånd?
Kan ej den dermed återställda ordning och laglighet i Fenninge- och BaneoVerk rubbas, afbrytas, förstöras?
Hvad som tillförene håde här och i andra länder handt, kan ju hädanefter hända?
Jag vill vid besvarandet häraf först fråga, om icke äfven i en sådan beklaglig händelse det varit godt att åtminstone för en tid, kanske under en hel generation, hafva fått njuta frukterne af denna ordning?
För min del kan jag Oen 6 Julii f. m. 85 icke inse, att det skulle vara bättre och önskvärdare att fortfarande utan afbrott sakna dessa förmåner; eller bade det väl varit lyckligare för Sverige, om 1776 års Realisation aldrig ägt rum, och vi nu kunnat i stället för en 20-årig omtala en po- eller ioo-årig oafbrutet fortfarande oreda i vårt Penningeverk?
Detta blott i förbigående anmärkt, får jag öppet förklara, att jag af alla argumenter emot Realisationen anser det, som hämtas från ovissheten om dess bestånd, för det sämsta; emedan det med lika fog kunde användas emot hvilket företag som helst, emot hvarje lag och samhällsordning, emot all upplysning och all förädling; ett återfall förblifver alltid tänkbart.
Om man vid ett sådant inkast skulle stanna, skulle låta afskräcka sig att företaga hvad man pröfvat rätt, godt och nyttigt; så borde man ock aldrig bota något öndt, aldrig söka någon förbättring i samhällsskicket.
Det kan man med skäl begära, att uti sjelfva förslaget till en Realisation eller hvilken annan anstalt det må vara, icke skall ligga ett frö till det åsyftade Verkets nödvändiga upplösning; men icke kan man förniiftigtvis fordra garantier, som icke slå i mensklig makt att gifva; garantier emot alla möjliga händelser, emot efterkommandes tanke- och handlingssätt.
Derföre, att den genom föregående Realisationer återvunna ordning af inträffade olyckshändelser eiler genom maktägandes 86 Den 6 J u 1 i i f. ra. egennytta eller oförstånd blifvit förstörd, och derföre att sådant framdeles kan ske, hör man väl icke underlåta att återupprätta denna ordning; eller under förebäran» de af de obotfärdiges förhinder öfverlemna omsorgen åt kommande Ständer.
Hvad de i detta afseende kunna och vilja göra, kan ingen af oss förutse; men hvad vi kunna och böra göra, det vete vi.
Det är nu församlade
Ständers rätt att i detta ämne besluta, och det är deras pligt att fatta sådana beslut, att de må vinna kommande Ständers och tiders aktning och erkänsla; att afvikelsen derifrån skulle lända dem till förebråelse.
Beträffande slutligen den af.
Utskotten föreslagne grund för bestämmandet af BaneoSedelns silfvervärde; så är jag öfvertygåd att den skall gillas af en hvar, sorn inser att härvid nödvändigt bordt fästas afseende på närvarande förhållanden icke blott emellan Banken och dess borgenärer och gäldenärer, utan jemväl och synnerligast emellan enskildte fordringsägare och gäld— skyldige; att desse förhållanden måste bedömmas efter deras allmännelighet och icke efter de få undantag, som möjligen sedan en tid af 20 år ännu återstå; och alt, fastän det efter bokstafven vore rätt att inlösa hvarje BancoSedelRiksdaler med En Riksdaler i silfver enligt 1664 års myntfot och 1776 års Sedelmynts-bestämning, sådant *.i Den 6 Julii f. m. 8? sjelfva verket vore elen hogsta orättvisa nästan utan undantag emot alla, som hafva penningeförbindelser att uppfylla, alla hvilkas egendomar äro för skuld intecknade, och till och med mot de fleste sednare inteckningshafvare, hvilka just derigenom skulle gå förlustige möjligheten att utbekomma sine fordringar.
Också hör man ingen yrka en sådan hastig återgång, hvars omöjlighet dessutom är påtaglig; men på den vägen ville dock, obekymrade om sine medborgares ofärd, de framgå, som ifra för en så kallad successiv myntförbättring, och som af denna anledning motsätta sig det Realisations-förslag, som har till föremål, icke att smickra vinningslystnaden hos hvarken creditorer eller debitorer, utan ett rättvist medlande emellan deras stridiga intressen, sorn har till föremål att skydda dem emot de förderfliga följderne af deras egne villfarelser, då de fästa sine förhoppningar på vare sig myntförbättring eller myntförsämring, och derföre icke vilja höra talas om en myntbestämning, sorn- skulle göra slut på desse förhoppningar, hvilka under fortfarande oreda och vacklande myntvärde visserligen hädanefter som hittills kunna för en och annan, alltid på andras bekostnad, tillfälligtvis uppfyllas; men som säkerligen för de fleste och i allmänhet kanske snart nog skulle på ett bedröfligt sätt tillintetgöras; och då torde fruktansvärdt blifva fråga om en Realisation, som gör sig gäl - 88 Den 6 Julli f. ro. lande, icke genom sin moraliska nödvändighet, utan genom en nödvändighet åfelt annat slag.
Det är från denna, för bevarandet af Fäderneslandets sjelfständighet, ära och väl, färd vigtiga synpunkt, som jag betraktar den fråga, hvaröfver Högloft.
Ridderskapet och Adeln nu går att besluta; det är med öfvertygelse och känsla af dess nära samband dermed, som jag vördsamt tillstyrker och anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall å Stats-och BancoUtskottens Utlåtande.
Herr Hammarhjelm, Carl
Fr edrik j anförde skriftligen:
Jag finner mig pligtig inför Ridclerskapet och Adeln utveckla de skäl och orsaker, som föranledt mig, att i sammansatte Stats- och BancoUtskotten med min röst understödja myntbestämningen, och jag skall söka 'göra framställningen härom i möjligaste måtto korrt och enkel.
I en så vigtig och i hvar och en medborgares enskildta förhållande så mägtigt ingripande fråga, som den, hvilken nu är under'öfverläggning, har det ej varit mig lätt, att bestämma min egen mening.
— Jag erkänner öppet, att, sedan jag länge vacklat i min tanka, har det först varit efter lärorika samtal med kunnige
Män, dels inom, dels utom Representationen, långvariga discussioner inom / i Den 6 Julli f. m.
Utskotten, läsning af de flere under Riksdagen utkomné upplysande Skrifter och derpå följande Meditation, som det varit mig möjligt att härom stadga min öfvertygelse.
Sedan likväl denna öfvertygelse nu mera, efter bästa förstånd, är fattad, så fordrar pligten, att på detta rum fritt densamma uttala, och medverka hvad jag kan, i ett beslut, visserligen det vigtigaste i sina följder, som under detta decennium hos Rikets Ständer varit afgjordt.
Jag går nu till saken.
Vi nödgas, ända ifrån åren 1808 och 1809 intill närvarande tid, följa vårt Fäderneslands Industri, vid behandlingen af nu ifrågavarande ämne.
Uppmärksamheten måste först fästas derpå, att, under dessa krigsåren och efter Regementsförändringen, de många leveranserne för krigsbehofven, continental. systemet, spanmålsprisens stegring, lättheten till credit i England, den ökade sedelutsläppningen från Banken, inrättningen af en ny Discont, och höjda creditiver för de gamla, desse Di geon ters vidgade lånerörelse, jemte deras utstäldta creditpapper, att, säger jag, allt detta inlockade en mängd personer, ända tili är 1815, att kasta sig på vidtutseende egendomsköp och speculationer i flere vägar, som ock under krigsåren merendels lönte sig val.
Men efter den lyckligen ålervundna freden erhöll taflan år 1815 och sedermera ett helt annat Den 6 Jul i i f. m. utseende.
Desse personers förhoppningar blefvo till en stor del bedragne.
Jordbrukare af alla stånd voro nedsänkta i skulder för deras köpeskillingar, och hade att kämpa mot missöden af flere slag.
Finnland, från Sverige skiljdt, lorsedde oss deremot under tiden med de fleste födoämnen.
Speculanten på handel, åter, hade, genom det upphörda continental-systemet, de hopade nu mera utrikes ej afsättliga lagren af colonial-varor, genom elen hastigt stigna , ständigt vacklande, Vexei-coursen och den nu af hans utländske förläggare återfordrade betalningen af sin skuld, sorn, beräknad i främmande mynt, kräfde dubbel inhemsk sedelmassa att godtgöra, blifvit satt i lika svåra bekymmer; och denna handelns och jordbrukets svåra belägenhet inverkade på öfrige Näringsidkare.
Alla voro skuldsatte, alla behöfde låna, alla voro uppmärksamme på Rikets S(,änders under penningebristen vidtagande beslut, fruktande än en indragning i rörelse-eapitalet, än en myntets återföring till högre värde; begge delarne för dem förderfliga.
När man å andra sidan betraktar deras belägenhet, hvilka ägde penningar alt utlåna, var deras ställning ej lyckligare.
Desse hade, genom Sedel-emissionen från 1809 till 1812 och inmängningen af Rikets skuld i Rikets circulerande RörelseCapital, sett deras förmögenhet till hälften minskad, Den 6 Julli f. m. 91 och torftigheten inträngde nu ofta i de hemvist, der välmågan förut bodt.
Det Var ej annat att vänta, än att Capitalisten skulle hära farhåga, att, när Jordbrukaren och Näringsidkaren befunnos 181 5 och följande åren i brydsam belägenhet, till dem lemna försträckningar.
I anseende till varierande Mynt-, Egendoms- och Spanmålsvärden, ville han hvarken för längre tid stänga sitt capital, eller placera det i inteckningar , hälst han icke kunde påräkna, att desse sednare skulle på dagen infrias, utan han deremot befarade, att, efter executiva åtgärder, slutligen nödgas sjelf, emot sin vilja, stadna vid egendomen.
Capitalisten fann derföre för sig rådligast, att utställa sina penningar endast i Hufvudstaden och några få större Stapelstäder på korrt tids uppsägning, beredd att genast förvandla dem i exportabla produeter, vexlar, eller oek möjligen alt placera dem utrikes, om Rikets Ständers beslut i Finance-frågoraa vid blifvande
Riksdagår gåfvo anledning till ‘ hvälfning med penningeväsendet.
Så aflägsnades under kommande år capitalerne mer och mer från industrien och jordbruket, samt desse från capitalerne.
Penningeägaren och den penningbehöfvande upphörde småningom att med hvarandra hafva gemenskap, och medlen att närma dem, existerade icke mera, sedan med FilialDisconternas fallisement före 1818 års 92 Den 6 Julli f. m. Riksdag, Juga inrättningar mera funnos, som bedrefvo allmän upp-och utlånings-rörelse*
De kunde icke heller, i brist af en Myntbestämning, uppkomma; ty, om de etablerades på kortare eller längre tid, hvilken, i hvad fall som hälst, icke kunde tilltagas på mindre än 10 å i5 år, så visste capitalisten, som så länge fjättrade sitt capital såsom deltagare i inrättningen, likväl icke, vid slutet af privilegium, hvad bans Bancosedel gällde; och han var för all myntförsämring i den vägen varskodd, sedan, vid upplösningen af RiksDisconten och Götheborgs Discont, han måste nöjas med ett till mer än hälften försam rad t sedelmynt, i utbyte för den metalliska fond , han såsom grund capital i samma
Disconter deponerade.
Capitalisten och Jordägaren, Borgenär och Gäldenär, hafva, som nyss nämndt är, genom tidernas skiften, således blifvit aflägsnade från hvarandra, och möjligen äfven fruktande hvarandra.
Begge arbeta vid Riksdagarne för motsatta interesse!), i stället för att allas borde vara gemensamma, ty alla äga sin utkomst och förkofran derigenom, att Productionen och Industrien äro lifliga och lönande.
Skall jag behöfva upprepa de flere exempel, som för fl ut ne Riksdagar företedt, på de gäld bundnes och de fordringsägandes inbördes strider mot och för en myntförsämring eller myntförbätt - Den 6 J u 1 i i f. ra. 9^ ring?
Dessa strider äro i så färskt minne, att de icke här behöfva omnämnas.
De fortfara må luinda, beklagligtvis , ännu, ehuru icke i så ytterlig gestalt, sorn fordom.
Det ena partiet bygger sitt hopp derpå, att, sedan 1823 års
Ständer förordnade om'metalliska fondens consecuti va förökning , men Sedelstockens bibehållande vid sin numerär, tidpunkten förr eller sednare skall komma, då Bankens säkra fordringar tillika med metalliska fonden, den sednare beräknad efter parien, eller något högre för En R:dr i sedlar, skall motsvara BancoSedelstockens numeraira belopp.
Då först ämna de yrka på en Realisation.
Det andra partiet åter beräknar, att nämnde Rikets Ständers Förordnande om silfverinköp till 120 å 128 sk. cours, icke sänker den derunder, och alt det är möjligt alt silfver värdet ytterligare kan försämras, om man blott förmår vid kommande Riksdagar genomdrifva nya emissioner af Bancosedlar utan reell fond, under det att penningebristen, eller landets oförmåga att bära skatter och anslag, härtill tages som förevändning.
Då hvar och en lätteligen faller i ögonen, att sådane strider och slitningar, emellan olika interessen, ej äro för landet och näringarne i allmänhet nyttiga och gagnande, uppstår af sig sjelf dessa frågor:
Huru skall (latta hjelpas?
Hvad är nu att göra? 94 Den 6 Ju lii f. m.- Mången svnrar dervid, att en fortsältning af i8a3 års finance-system vore det enklaste, lättaste och bästa, men detta svar torde, vid närmare undersökning, ej hålla profvet.
Om 1828 års Financiella beslut, betraktade såsom en öfvergång till ett mera stabelt och stadgadt system, voro för någon tid goda och välgörande, måste man likväl erkänna, att med dem syftningen icke var, att de skulle fortgå beständigt eller recommenderas till bibehållande i längden.
De antydde deremot den syftning, att vara en beredning, eller en hvilopunkt, för alt komma till en allmän pennin,gereglering, hvilken omöjligen kan baseras på annat än ett stabelt mvnt.
1828 års beslut motverka visserligen Bancosedlens förbättring för närvarande, medelst den iliiiniterade silfverinvexlingen till minst 120 sk. cours , men de lemna ock spelrum öppet för speculalionen på bättre > ynt i framtiden3 ty om t. ex. i 20 års tid samma system, utan afbrott, skulle fortsättas, vore
Banken med all visshet i tillfälle, att då efter en mindre ziffra än nu inlösa sine sedlar.
1823 års system medförde, under dess dubbla bemödande, att förekomma Vexelcoursens hastiga fall och att consolidera metalliska fonden, likväl den luckan, att icke för närvarande göra en motvigt af myntförsämringen, utan det blef i stället Öfverlemnadt åt kommande Ständer, att genom en myntbestämning den fylla.
Erfarenheten
Den 6 J u 1 i i f. m. har ock visat, att, i brist af silfverutvex]ing, Rikets Medel-cours, från 1823 till 1827, eller på 4 är, varieradt från 124 sk. 7 r:st till 136 sk. 9 r:st, eller med ej mindre än 12 sk. 2 r:st per R:dr Hamburger Banco.
Ytterligare har man, genom 1820 års Filiance-plan, icke kunnat undanrödja olägenheten, att Rikets Sedelstock för den inre rörelsen är fixerad inom 3o millioner, så vida icke importerad metallisk valuta föranleder en större utvexling af sedlar.
En dylik
Sedelstockens begränsning inom en viss ziffra, så att landets rörelse, allmänna behof och stigande folkmängd härvid icke tagas i betraktande, utan endast Bankens ställ-* ning måste afses , kau ej annat än verka högst ofÖrdelagtigt på Industrien och National välmågan.
I ett väl ordnad t samhälle, och delta visar sig af våra rikaste och nuigtigaste Stater, bör ej annan begränsning af rörelse-capitalet äga rum, än den, som industriens liflighet och productionens tillväxt eller minskning antyder.
Från dessa synpunkter bör rörelse-capitalet höjas eller sänkas; och lill dess vidmaglhållande på denna ståndpunkt, måste användas icke blott RiksBankens, utan äfven den enskildta förmögenhetens credit och resourser.
Om det lyckats mig, att med sina sanna färgor måla den tafla, som jag för Ridderskapet och Adeln sökt framställa: taflan nemligen, af de inbördes strideröe emellan 96 Den 6 Jul i i f. rn. den skuldsatte och capitalisten om myntvärdet, hvilka strider icke genom 1823 års Finance-beslut äro afhjelpta, så öfverlemnar jag till Ridderskapets och Adelns eget upplysta bedömmände, huruvida något annat medel finnes, till ernående af ett slut på sådane missförhållanden, än Rikets Ständers kraftiga beslut, att bestämma detta myntvärde.
Det utgör, efter min tanka, enda möjligheten att bereda ett upphörande af den 19-åriga oredan, som vållat så många redliga medborgares fall, om man skrider till en myntbestämning, som sanctioneras af Konungen, och som icke kan, utan Konungs och Ständers gemensamma beslut, ändras.
Ty huru är det tänkbart, att handel, slöjder och näringar skola vinna trefnad i ett land, der Varumätaren, hvarpå dessas bestånd skall grunda sig, sjelf oupphörligen och af alla möjliga tillfälligheter undergår fluclnationer?
Skall ej derigenom en del medborgare oförskyldt förlora, en annan elei oförskyldt vinna, utan att någon ting annat än hazärden dertill varit orsaken, utan att någondera genom redligt arbete förtjent en sådan vinst, eller sjelf genom ovarsamhet vållat en sådan förlust.
Jag åberopar de skäl, som Utskotten anfört, att myntbestämningen sker efter 128 sk. cours.
Till lägre pris kan silfver icke Den 6 Julii f. ra. 97 icke för närvarande inbekommas.
En lägre cours vore risquabel för en större silfverexport; och det är derjemte upplyst, att 128 sk. utgör ungefärliga medel-coursen under sistförflutne tio åren.
De välgörande följderne af ett sådant arrengement, böra af ingen betviflas, sorn. å dem fäster uppmärksamhet.