Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna princip, i vissa fall tillämpad, visar redan sitt menliga inflytande i åtskilliga trakter af Sverige, der de gamla svedjarnes exempel följas, så att skogarne nedhuggas och bortsvedjas för att efterträdas af några få skördar.
Att sådant i längden menligt inverkar icke allenast på vegetationen utan äfven på åkerbruket
I allmänhet, torde man böra erkänna.
Man hör redan huru sjöar och strömmar förminskas till följd af skogarnes utrotande; och man har redan fått en försmak af att frysa och lida af vattenbrist inom vårt land, om hvilket man måhända snart får såga, att det fordom var 7« Den 10 Mars f. m. rikt på skogar och vatten.
I ett rationélt landtbruk bör man våt icke nedhugga skogarne och urtappa sjöarne för att vinna litet åkerjord.
Det kan möjligen i en icke så aflägsen framtid inträffa, att dessa så mycket besjungna skogar och sjöar endast komma att såsom en saga qvarstå.
En gång utrotade skogar återvinnas icke med guld; en gång utsinade sjöar och strömmar återförskaffar man icke, hvarken för penningar eller på annat sätt.
Jag har på en af de Joniska öarne.
Cephalonia, sett, att der finnes en flod, som från hafvet löper inåt landet; sådant kari hår icke låta sig göra.
Med fara att det äfven kan anses såsom besynnerligheter eller fantasier, torde man dock böra erkänna, att ett vackert landskap, en herrlig natur välgörande inverkar på ett folks sinne, att derigenom skatter kunna samlas för själen, i någon mån upvägande de skatter i guld, som man eljest anser nödvändiga för lyckan och välgången.
För att nu återgå till hufvudämnet, ber jag att få påminna om huru våra fäder vidtogo åtgärder just i förevarande hänseende.
Derom vittnar Helgeands-holms beslut, förordningar om skogar och allmänningar af år 1582, en förordning af år 1 7 67, hvaruti stadgades att för hvarje ek, som fälldes, skulle två nya planteras i stället.
Ofvertygad att samma omtanka äfven nu kommer att göra sig gällande, anhåller jag att R. o. Ad., med afslag å Utksits hemställan i förev:de Betänk., måtte bifalla Kongl. Maj:ts nåd.
Då jag redan reser verat mig emot Utsk-.ts beslut, beliöfver jag nu icke vara särdeles vidlyftig, utan ber att få hänvisa till min reservation.
Jag vill icke heller trötta R. o. Ad. med upläsande af densamma, utan anhåller blott att få tillägga några resultater, dem jag icke ansett lämpligt att inrymma derstädes.
Ett af motiverna för Utsk:ts afstyrkande är en upgift, att ekens växtgräns flyttar sig mot södern.
Utsk. har icke upgifvit, på hvilken auktoritet det stöjer sig; men jag har i min reservation uplyst, att det är en af våra mest frejdade forskare, nemi.
Prof. Elias Fries.
Det år naturligtvis alldeles icke min mening att upträda emot honom, desto mindre, som jag i hans skrifter, hvarifrån de åberopade orden äro hemtade, funnit att de kunna ganska olika upfattas och tydas, isynnerhet när de sammanställas med åtskilliga andra yttranden, i hvilka Professorn tillskrifver likartade fenomen mera menniskans förstörande framfart, ån någon af allmänna inre orsaker härrörande förändring i jordmån och klimat.
Jag tror att ur dessa yttranden icke någon så inskränkt slutsats kan dragas, som Utsk. gjort.
Vi veta alltför val, att eken icke hål ler sig på några olåndiga trakter, utan helst i de rikaste inom landet.
När nu dessa blifvit allt mera upodlade, synes det vara en naturlig följd, att eken blifvit förvisad till de mindre bördiga trakterna, och deraf torde en ganska enkel förklaringsgrund till detta trädslags försvinnande, kunna hemtas.
Ty så går det alltid, der vilda vextcr förvandlas till kultur-vexter, aldramest då de dessutom flitigt anlitas för menniskans behof.
Men icke nog med att det ligger i sjelfva odlingens natur att undantränga åtskilliga vexter; hår i Sverige har det gått ännu fortare, emedan odlingen antagit I) f n 10 Mari f. m. ph våldsam natur.
Genom svedjandet utrotas icke allenast skogen, utan marken gores äfven ofruktbar för ädlai'e vexter, hvilket hvar och en, som reser i Sverige, kan hafva tillfälle se i de stora ljunghedar, som i de flesta provinser finnas.
Då jag således tror mig, afven med stöd af den författare, som Utsk. åberopat, hafva ådagalagt, att det ieke år någon naturlag, som vållar nedflyttandet af ekens vextgräns, anser jag detta skål icke längre kunna ega giltighet, hvarföre jag anhåller om afslag &
Utsk:ts Betånk. och bifall till K. M:ls Propos.
En fråga af den vigt, som den närvarande, vinner otvifvelaktigt derpå, att den från olika sidor belyses, och jag får derföre anhålla om några ögonblicks upmårksamhet, för att få framställa de anledningar, hvarför jag kommit till samma slut, hvari StatsUtsk. stannat.
För det första har det ingifvit mig någon tvekan, huruvida den föreslagna åtgärden vore ekonomiskt klok och om den derföre borde bifallas.
Vi hafva på sednare tider gått mycket framåt på frihandelns bana, och då en af detta systems första satser är att man köper hvarje vara, der den fås för bästa priset, så synes det mig icke vara skål att producera, till ett enormt pris, en vara, som vi kunna få för bättre pris.
Det har dessutom synts mig, att vi i detta fall icke behöfva hysa någon så stor fruktan att blifva lemnade utan ekvirke; ty det är mig bekant att t. ex. i England icke förekomma några statens ekplanteringar, och om detta land, som snart sagdt helt och hållet beror af ek, för att vara herre på hafvet, med ett visst lugn kan åse att ingen ek der genom Statens försorg updrages, så tror jag att äfven Sverige kan göra det Jag vill icke derföre bestrida, att man ej kan plantera ek i Sverige; men jag hyser dock någon tvekan dervid.
Fries säger i sitt arbete »Botaniska Utflygter», sedan han redogjort för de olika våxtperioderna och visat huru aspen tillhörde den första, tallen den andra, hvilket tråd undanträngdes af eken, som i sin ordning undanträngdes af boken.
— Prof. Fries, säger jag, yttrar derefter följande, som jag ber att få uplåsa: »Eken var under denna sin förherrskande period icke blott »ojemförligt talrikare än den för närvarande år, utan ock vida större »och frodigare, efter den allmänna. regien, att hvarje naturalster i »ett land har en period för sin stigande utveckling, en för sitt inaxi»mum, då det hunnit sin högsta typiska fullkomlighet, och släthagen en period med långsam aftyning, till dess det utdör eller råt»tare förflyttas till andra ställen, der för detsamma under tidernas »lopp mer gynnande förhållanden intvädt. — — — — — — »Ekens period synes öfverallt i Norden vara i aftagande, i större »delen af det nordliga Ryssland år den redan utgången, ehuru man »ännu har ekstubbar qvar, och huru aftynande stå nu icke ekarne »på
Dalelfvens stränder och de flesta orter hos oss, då man i de »fossila ekstammarna tycker sig igenkänna Plinii beskrifning af de »väldiga ekarne på Hartzbergen, hvilka han antager för årsbarn med »jorden.»
Afven på ett annat ställe talar Prof. Fries om samma företeelse.
Agardhs arkologiska karta, finner D s n 10 Mars f. m. man, att bokens gräns går från nord-vest till syd-ost, då deremot ekens sträcker sig öfver Amål emot norr till Gefle och deröfver.
Detta år allmänna skål, som jag tror, vid fråga om ekplantering, förtjena afseende.
Dessutom är frågan icke alldeles ny.
Samma åsigt, att ekplanteringen bör göras i någon af Rikets sydligare provinser, uttalades redan af R.
St:r i deras Utlåt, vid 18 29 års Riksdag.
M. yttrade de nemi., att de önskade att planteringarne borde ske i Östergötland eller i någon af de södra provinserna Småland eller Skåne, hvilket bevisar att de redan då ansågo ett sydligare läge vara nyttigt.
När frågan förekommer i sin tillämpning på Sverige, finnas äfven andra skäl, som verka på min öfvertygelse.
Enligt statistiska upgifter utgör Sveriges åkerjord i proc. af hela arealen; i Frankrike är den 37 och i Ryssland 18 proc. o. s. v. Detta utvisar således för Sverige ett särdeles lågt tal af odlad jord.
Dock har man nu föreslagit att af denna ringa åker-areal använda en del till ekplantering, oaktadt vi hafva stora sträcker oupodlade.
Men jag öfvergår från dessa allmänna skäl till dem, som särskildt hos mig väckt tvekan om ändamålsenligheten att för ifrågavtde ändamål använda Leckö.
Man säger att en undersökning blifvit verkställd af kompetente personer och att den visat ett godt resultat.
Jag her att få fästa upmärksamheten på, hvad förtroende man i denna fråga kan fästa vid s. k. kompetente personer.
Ar 1829, då K.
M. begärde att 25,000 tunnland måtte uplåtas till ekplantering, ansågo kompetente personer det lämpligaste stället derför vara Bisp-Motala.
1831 ansågo andra kompetente personer detta ställe vara olämpligt och föreslogo att planteringen skulle ega rum på Wisingsö.
1800 åter anse nya kompetente personer Wisingsö icke vara lämpligt.
Jag stödjer mig i detta fall helt och hållet på GeneralDirektören Ros’ anförande i sista plenum, hvaruti, genom utdrag ur SkogsStyrelsens berättelse af d. 19 sisth December om ekp'anteringen på Wisingsborg, bland annat säges: »Jordmånen å »denng kungsgård synes öfverallt icke vara väl egnad för produktion af ektimmer.
Utom det att resultatet af de jordgräfningar, »sorn blifvit anställde, gifver stöd för detta omdöme, visar det sig »deraf, att de äldsta nu 28-åriga planterade ekarna förete en af»gjord predisposition att sätta starka sidogrenar med en lång och »rund växtform å kronan, i stället för att med smärt växt skjuta »rakt i höjden. — — — — — — — — — — »Då emellertid s. k. knän, bildade af grofva ekgrenar, åro för »skeppsbyggnad lika nödvändiga som timmer, kan man antaga, att »ifrågavrde plantering, om än den i en framtid icke kommer att »lemna skeppstimmer, dock alltid skall blifva af stort värde genom »frambringande af kortare ekpjeser och s. k. knän.»
Man vore verkligen frestad att tro, det Skogsstyrelsen' sjelf befunnit sig på knäna, eller, såsom man säger, på hesarne, då den kunnat tillämpa ett sådant skäl.
Åtminstone kan man hafva ökad anledning betvifla, hvilka personer egentligen må anses kompetente i denna fråga.
Jag tror att man i detta fall har mycket skål att säga: »vestigia terrent.» f>en 10 Mars f. m.
Ett annat skäl för mig att icke anse Leckö lämpligt för ifrågav:de ändamål, år missförhållandet i afseende på egendomens åkeroeh skogsmark; den förra upgår nemi. till 785 tunnland och den sednare till 2,1 1 2.
Ehuru det icke är bestämdt upgifvet, huru mycket häraf skulle användas till ekplantering, har jag dock antagit att det skulle blifva omkring C 1)0 tunnland, och således skulle 3,000 tunnland upoffras för att få en ekplantering af 0 00.
Detta har icke synts mig vara någon lämplig hushållning.
Vidare torde man taga i betraktande att kungsgården kan ut arrenderas, och, oaktadt man anser att arrendet icke kan för närvarande blifva särdeles högt, kommer dock utan tvifvel förhållandet i detta fall att förändras, så vida K. St:r bifalla hvad K. M. föreslagit, eller att arrendetiden hädanefter blir 20 år.
För det arrende, som af Leckö kan komma att utgå, kan mycket ekvirke köpas.
Man säger, att det skulle vara en inkonseqvens af K. St:r att, då de vid 1829 års Riksdag tillstyrkte en sådan åtgärd, som den ifrågav:de, de nu skulle afstyrka hvad K.
Men det är alldeles icke förhållandet.
Här är icke fråga om saken i allmänhet, eller huruvida ekplanteringar böra göras eller icke, utan blott huruvida Leckö dertill är lämpligt eller ej.
Det är detta, som jag för min del icke kunnat finna och hvarföre jag icke kunnat tillstyrka förslaget.
Jag tror således icke, att det ligger någon inkonseqvens i Utsk:ts beslut, och anhåller derföre, att R, o. Ad. måtte bifalla detsamma.
Sedan jag anmälde mig, har en talare utvecklat skälen för bifall till Utsk:ts Betänk, på ett sätt, som gör att jag har föga att tillägga.
Jag ber blott att få nämna att då R.
St:r vid 1828—29 års Riksdag fattade beslut om ekplantering, så finner jag mycket naturligt att K. M:t, då nu Leckö kungsgård blir ledig, underställde R.
St:rs pröfning, huruvida de ansåge densamma för ändamålet tjenlig.
De skäl, som emellertid blifvit anförda dero mot, synas mig i sanning så tillräckliga, att någon tvekan i detta hänseende icke bör upstå.
Tvenne officerare af flottan hafva tillstyrkt afslag å Utskds Betänk, och bifall till K.
M:ts propos.
Man har dervid talat om skogarnes inflytande på vegetationen och om skadan för landet af deras utrotande; ja, man har t. o. ro. gått så långt, att man talat om skogarnes förmåga att äfven vara en skattkammare för själen.
Hvad skatter för själen några ekplanteringar på Kollandsö skulle gifva, har för mig icke blifvit rätt klart; ett faktum är emellertid, att hvad nu är fråga om att bortgifva, icke skulle gifva någon produkt förr än om 200 år.
Tvåhundra år, M.
Hrr! år dock en ganska lång tid, och med den fart, som allting nu eger, kan det verkligen vara fråga om, huruvida man tvåhundra år härefter begagnar ekvirke till byggande af fartyg, eller om icke vetenskapen kan hafva gjort jernet till ett lämpligare material.
Men i alla fall, hvilka tillgångar öppna icke handelsförhållandena, och hvilka utsigter för skeppsbyggnadskonsten kunna icke uppstå tvåhundra år härefter.
Kan det blifva något skäl att nu i vårt på åkerbruk särdeles fattiga land använda en mark, som upgår till 3009 tunnland, til! ekplantering under .200 år.
Om vi antaga, så* «9 Den 19 Mars f. m. ■söm man förmodat, att arrendet skulle kunna upgå till 8 n 10,00® rdr årligen, besinnom hvilka ofantliga kapitaler med ränta på ränta Staten skulle upoffra på dessa planteringar, hvilka, når de en gång skulle kunna användas, möjligen vore obehöfliga.
Det år en känd sak att Kronan spekulerar illa, och jag fruktar, att om Kronan skulle underhålla dessa anstalter, som finnas omnämnda i Hr Kos* tryckta anförande, skulle kostnaderna derför blifva större än inkomsterna.
Det bör dessutom icke förbises, att hela forstvetenskapen år en temligen ny vetenskap.
Det är icke min afsigt att vilja tillräkna vederbörande Skogsstyrelse att försöken på detta område ännu icke lyckats; jag finner det tvärtom ganska naturligt, att, medan saken ännu år så ung, denna Styrelse begår misstag.
Men, M Hrr! kan det då blifva skäl att upoffra tusentals tunnland af vår bästa åkerjord endast för att komma till det resultat, som inträffat på Wisingsö.
Man säger att man nu kommit till den råtta methoden, men jag fruktar att den ännu icke år funnen.
Man har sagt att jordmånen på Leckö skulle befunnits särdeles lämplig och att deh fruktan, sorn man hyst för vindarne.s inverkan på de unga träden, skulle vara ogrundad.
Jag har dock sjelf erfarenhet af att vindarne på Wenern åro ganska skarpa, och jag tror att något skål kan vara för den förmodan, att klimatet icke år det båsta.
Dessutom, om vi skulle anse det nödvändigt att använda penningar på ekplanteringar, hafva vi då icke annan jord, som är mindre dyrbar, att använda för detta ändamål, ån den bästa åkerjord, som finnes i landet?
Jag har på många trakter i Westergötland funnit ekstammar, hvilka i styrka öfvergå allt hvad jag i den vågen sett, och dessa träd hafva växt på jord, som aldrig varit åkerjord.
Det förekommer mig i sanning, sorn om meningarne icke kunna vara delade derom, att vi icke för ett osäkert resultat skola upoffra måhända öfver 10,000 rdr årligen under en tidrymd af 200 år.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:ts Betänk.
Den siste värde talaren har sär deles fästat sig dervid, att man nu icke borde göra något, derföre att resultaterna först efter 200 år skulle komma landet till nytta.
Vill man icke göra annat ån hvad man har nytta af för dagen, så må jag bekänna att mycket af hvad B.
St:r nu vidtaga icke bör ske.
Utsk. säger i sitt Betänk, att man bör tillvågagå med varsamhet, och man bör icke förneka, att Utsk. iakttagit den aldra största varsamhet, då det tillstyrkt att göra ingenting alls.
Fullföljer man det påståendet, att man icke bör göra något för befordrandet af ekplanteringar, så bör man också icke göra något för de andra nödvändiga trådslagen, i afseende på hvilka det år en känd sak att de årligen förminskas.
Utsk. yttrar: »att genom den verkställda undersökningen icke blifvit ådagalagdt, att det ekvirke, sorn på ifrågavale ställe kan frambringas, blir af den beskaffenhet, att det bör komma att upfylla flottans behof.»
Om förhållandet nu år så, att »beskaffenheten» skulle gälla sjelfva virket, så eger jag en officiel handling, som vitsordar dess godhet; men i afseende på qvan - Den IO Mars f. m. 81 qvantiteten medgifver jag, att det icke kan produceras så mycket, som kan komma att erfordras.
Vidare yttrar Utsk., att »planteringslåge, hufvudsakligen å en 6, utsatt för vindarnes åverkan, måhända i icke ringa mån torde motverka ekträdets tillväxt.»
Hvar och en, som något känner till denna ort, vet att, oaktadt norra sidan af Kinnekulle ligger öppen för nordanvinden, företer denna sida dock en vegetation, som år rikare än någon annan i Sverige oeh hvars make man först på andra sidan Östersjön kan återfinna.
Under loppet af åren 1824 — 25 verkstäldes besigtning å allt Kronan förbehållet ekvirke, som fanns i de olika provinserna.
Dervid antecknades de ekar, som funnos användbara för flottans behof.
Man fann då att dessa ekar icke växte på någon dålig jord, utan tvärtom, och derigenom förfaller äfven påståendet, att man kan plantera ek på sämre jord.
Jag vill icke trötta 11. o. Ad. med några citationer ur nyssnämnda handling, men jag beklagar att den icke kommit till Utsk:ts kännedom.
I afseende å det gjorda påståendet, att man kan få behofvet af ekvirke fylldt, från utlandet, så är det visserligen sannt att man kan erhålla virke för penningar.
England, som icke har några betydbga ekskogar, köper från alla länder, från Italien, Ostindien och Amerika; men vi böra komma ihåg att ett land kan göra detta, som på de sista 7 åren användt 7 00,000,000 på sitt sjöförsvar.
När vi komma så långt, kunna vi också taga vårt ekvirke hvar som helst; men intill dess förhållandet blir sådant, tror jag att man bör göra något för att inom våra egna gränser hafva åtminstone till en del tillgång på hvad vi behöfva.
M:ts propos. och afslag å Utskfls Betänk.
Jag kan icke neka, att de skäl, som Utsk. anfört för sitt afstyrkande, inverkat på mig och frambringat den åsigt, att man svårligen kan bifalla K. M:ts Propos. oförändrad.
Till dessa skäl hafva åtskilliga andra här under diskussionen blifvit lagda, och jag må säga, att om man anställer en jemförelse emellan ekens beskaffenhet i de norra delarne af Sverige och de södra, der jag lång tid vistats, så skall man finna dem emellan en stor skillnad.
Den siste värde talaren har sagt, att redan år 1825 en besigtning anställdes på Kållandsö; men någon jemförelse emellan ekens växtlighet derstädes och i södra Sverige finnes icke anstäld och åberopad.
Då vi dessutom i vårt land hafva stora sträckor, som äro oupodlade, torde väl dessa framför allt böra användas till det nu ifrågav:de ändamålet.
Af dessa skäl må jag erkänna. att jag vore böjd att bifalla Utsk:ts Betänk.
Men jag kan icke instämma i Gr.
Sparres åsigt, att ingenting bör göras, derföre att frukterna icke kunna skördas förr än efter 200 år.
Det är ett faktum, att eken försvinner från vårt land; vi åro icke i samma ställning som England, som kan hemta ek från sina kolonier.
Om också ekvirke icke skulle erfordras till vårt skeppsbyggeri, är det ändock af vigt, att detta dyrbara trädslag finnes qvar i vårt land.
Regeringen har onekligen kunnat framställa detta förslag på grund af det bemyndigande, som R.
St:r gifvit henne, att nemligen efter H. IV. 6 82 Den 10 Mars f. m. godtfinnande för ekplantering i Rikets sydligare delar använda 25,000 tunnland jord, och jag håller Regeringen räkning derför, alt hon vill bringa till verkställighet hvad R.
Jag tror att det är af vigt, att Sverige erhåller en ekplantering; men jag tror också att det föreslagna stället derför icke är lämpligt, utan att det bör vara i södra Sverige.
Att använda icke mindre än 3,400 tunnland på ett försök, som möjligen kan misslyckas, anser jag icke vara öfverensstämmande med god hushållning.
Antingen må man således använda någon mindre del af den föreslagna jordrymden, eller också anvisa någon annan plats.
Jag tror att om så blifvit föreslagit, skulle R.
St:r dertill icke kunnat säga nej.
Då emellertid Utsk. icke fann den ifrågav.de kungsgården passande för ekplantering, hade Utsk. bort föreslå någon annan trakt, för att derigenom visa, att Utsk. jemväl velat göra någonting för sakens framgång.
Af dessa skäl anhåller jag, att R. o. Ad. behagade återremittera Betänk:t till Utsk.
Exc. Hr Gr:ns o. Landtnäs nu gjorda hemställan, upsköts den vidare pröfningen af förevarande fråga till e. mais plenum, och R. o. Ad. åtskiljdes kl. nära 3 e. m.
Lördagen den 10 Mars 1860.
Justerades ett prot.utdrag för förmiddagens plenum och PleniProtokollet för den 21 sisth Januari.
Fortsattes pröfningen af StatsUtskottets Utlåtande N:o 74.
Hr Ros, Anders Emanuel, anförde skriftligen:
Bland de talare, som yttrat sig i denna fråga före middagen, hafva egentligen Hr Gr. Sparre, Erik, och Hr Montgommery-Cederhjelm förordat Utsk:ts Betänk.
Då de skäl, dessa Hrr åberopat, hufvudsakligen blifvit af mig vederlagda på förhand uti mitt yttrande vid Betänkds bordläggning första gången den 7 dennes, kunde mitt återupträdande nu anses öfverflödigt, och jag skall också derföre icke länge Den 10 Mars e. m. 83 uptaga tiden.
Jag förbigår således gerna Hr Montgommerys mot Skogsstyrelsen riktade oskyldiga skämt.
Måtte det skänka honom mycken tillfredsställelse och förnöjelse!
Sparre har sökt injaga farhåga och förskräckelse för den långa tid, IMID är, och millionerna, som han förmenar åtgå för att skörda något gagn af ekplantering i Sverige.
Att dessa siffror förskräcka Hr Grin, såsom enskild man, förundrar mig alls icke; men deremot så mycket mera, då jag betraktar honom såsom offentlig man.
Hr Guns resonnement i denna sak förefaller mig högst besynnerligt, särdeles som allmänt kändt är, att Hr Grin i andra fall visat sig nitisk för skogshushållningens befrämjande i landet.
Tror väl Hr Grin att frukterna af den vinnes utan tid och kostnader och anser verkligen Hr Grin på fullt allvar att ekskog skall kunna updragas för bättre pris på Westergötklands svältor, än vid Leckö.
Jag svarar härtill för min del ett obetingad! nej.
Fåfängt skall man bemöda sig att frambringa en lyckad ekplantering på en af sol, luft, eld och ljungväxter urtorkad och all humus saknande jordmån, änskönt dessa nu varande magra ställen före skogens totala sköfling derstädes obestridligen frambragte ekskog.
Utsk:t och en värd talare hafva anmärkt, att de. skedda undersökningarne om Leckös användbarhet för ekplantering icke åro nog uplysande hvarken med hänsigt till jordmånens eller den der växande ekens beskaffenhet; och man har i intetdera hänseendet varit tillfredsstäld.
Jag åberopar, i anledning häraf, hvad jag redan anfört; men derjemte hvad vi på förmidd. hört om framlidne Ofverste Börnemans högst fördelaktiga vitsord om ekväxten på Leckö, och jag tillägger nu från protokollerne öfver de sednare undersökningarne derom följande: »Mellan Leckö slott och ladugården står ännu af gamla ekarne qvar ett exemplar af 60 fots höjd, med rak. vacker stamvåxt, hvars stånd-ort är blott några få fot uphöjd öfver Wenerns vattenyta.
Vid torpet nära tegelbruket växa ekar på blott några få fots uphöjning öfver en i sammanhang med Wenern stående madäng, hvilka ega vacker växt, öO å 60 fots höjd samt ett godt virke.
Ä en odling nedanför hagen Tinnebråt.en, föga uphöjd öfver de tillgränsande sjömaderna, hvilken odling blifvit igenlagd för dess mindre goda jordmån, qvarstodo ännu vid undersökningen ekar af vacker växt, af hvilka en fälldes, som höll 43 fot i höjden och egde godt virke.
Vid torpet
Skansen växa vackra ekar helt nära invid en låg strand af Wenern, och i stora Djurgårdens mindre högliggande och intill sjömader gränsande åkerjord stå flera visserligen gamla, men till växtformen vackra ekar.»
Dessa fakta, jemte det allmänt kända förhållandet att eken alltid trifves bäst och växer vackrast på upslammad jord intill sjö- och elfstränder, måste ovilkorligen tala för, men icke emot
Leckö kungsgårds användande i och för ekplantering.