Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty det skulle väl blifva svårt för Kronan att, ehuru räntorne icke utgå i penningar, likväl uppbära persedlar af räntegifvarne och Den 9 September f. m. 189 sedermera öfverlemna dem till räntelagarne.
Denna utväg synes mig så besvärlig oell så kostsam att jag förmodar det man icke eller ämnar vidtaga den.
Så vida icke detta förslag vidhålles<af dem, som för öfrigt synas gynna Utsk:s betänk., sä kunde frågan derom förfalla oell vi genast få fortgå vidare.
Jag vill således nu a f häl la mig från yttrande i frågan till dess jag fält förnimma huruvida någon ledamot möjligen talar för förslagets antagande.
Palmstjerna: lltsk:s förslag i denna 20 punkt anser jag på intet vis tillfredsställande eller af beskaffenhet att kunna bifallas.
Den första delen deraf är alltför mycket sväfvande.
Der säges nemi., att de till embets- och tjenstemäns aflönande anslagna räntor oell kronotionde skola fortfarande utgå såsom nu intilldess en indragning deraf kan verkställas.
Det är, enl. min öfvertygelse, högst angeläget att sådana statsanstalter, som atlönandet af tjenstemän, icke äro provisoriskt inrättade, icke äro så beskaffade att man i hvarje ögonblick sväfvar i ovisshet om huruvida Staten skall fortfara eller icke.
Såväl i Ulsk:s utlåt., som i K.
Al:s propos. hänlydes på alt man har att förvänta en reglering, som skall förändra sakernas förhållande.
Det är någonting sorn jag för min del icke kan anse riktigt.
Ty om man fordrar, alt de som egna sig åt Statens tjenst, äfven skola använda all sin verksamhet, hela sin förmåga, ja, till och med hela sitt lif deråt, så bör man väl genast på förhand säga dem hvad de hafva att förvänta när de komma längre fram pä sin bana; hvad de hafva att förvänta för egen och deras familjs existens.
Icke bör man säga en sådan person när han först inträder i tjensten: nu har ni så och sä mycket, men när ni genom skicklighet, arbetsförmåga och uppfyllande af edra pligter är berättigad alt vinna befordran, dä skola vi tillse hvad vi kunna gifva eder.
Detta är ett ganska skadligt sätt alt gå lill väga.
Alla stater böra vara så uppställda att hvar och en som ingår på tjenstemannabanan vet hvad han har att vänta.
Alla provisoriska regleringar deremot, som icke afse någonting bestämdt efteråt, äro, enl. min öfvertygelse, olämpliga.
Ur denna synpunkt kan jag icke lemna min röst lill Utsk:s förslag, åtminstone hvad början deraf beträffar.
Utsk. säger slutligen, att det skulle på K.
M. bero att låta löneanslagen qvartaliter utgå.
Detta lärer väl vara all anse såsom ett skämt med K.
M. eller också ett misstag, då man icke tillika anvisar medel till dess sättande i verket.
Del är icke någon småsak att utbetala dessa löner qvartalsvis, då man efter ett öfverslag skulle kunna beräkna de militära lönerne till ungefär 1 million, civilstaten lill 3 ä 400,000 samt ecclesiastikstaten lill omkring 100,000 r:dr, således sammanlagdt minst 1,400,000 r:dr.
Någon tillgång lill ett qvartals anslag skulle måhända vinnas genom den af Utsk. föreslagna höstuppbörden ; men hvarifrån skulle väl medel tagas lill de andra tre qvarlalerna, såvida icke R, St. dertill anvisa medel, ställda till K.
M:s disposition?
De medel K.
M. nu disponerar äro anvisade lill andra ändamål, och enl. våra grundlagar få så beskaffade medel icke emot R, St:s anordning 190 Den 9 September f. m. användas.
Såsom jag förut yttrat, är det alt anse såsom ett skämt, då man talar om alt hösluppbörden skulle vara tillgänglig för qvartalernas utbetalande under påföljande året.
Först och främst blir icke summan så stor alt den dertill räcker, såvida man ej skulle vilja tillgripa riksg:skont:s medel allt eftersom de inflyta, men jag förmodar att fullmägtige i riksgtskonl. draga försorg om att sådant icke blir händelsen, om R.
St. icke genom serskild föreskrift sådant medgifva.
Indelningsräntorna kan K.
M. icke använda dertill, emedan de ännu icke äro- influtne och de, som inflyta, t. ex. år 1849, äro redan intjente år 1848 och tillhöra de löntagare hvilka dä innehaft tjenslerne.
Således bildar den utsigt Utsk. framställt en ganska vacker tafla på papperet, men har det felet att icke kunna realiseras.
Jag torde fä föra dem af R. o.
Ad:s ledamöter, som vid sista riksdagen voro närvar:de, till minnes, att jag då var af den meningen, att det vore med statsbestyrens rätta gäng enligare, att alla löner och tillgångar till lönerne, med ett ord alla indelta räntor, uppburos af samma Statens tjenstemän, som uppbära Kronans räntor i öfrigt och att de sedermera af vederbörtde utanordnades till löntagarne.
Likväl tror jag alt denna reglering bör ske på sådant sätt, att löntagaren dervid ingenting äfventyrar, att de få saken pä mera rediga fötter än för nårvar.de och att de fä sitt fullt ut.
Nu händer det ej sällan, att blotta uppbörden af lönen kostar betydligt, likaledes kan del hända att uppbördsmännen vid regementen och corpser, såsom t. ex. för regementsskrifvaren, det mellanåt kan falla sig svårt att redovisa hvad de uppburit.
Åtminstone ligger i det afseendet ett stort ansvar på corpscheferne.
Allt detta skulle man undvika, äfvensom alla restantier för löntagarne hvilka skulle få sin lön fullt ut på dagen, i fall Kronan öfvertoge uppbörden.
Någon osäkerhet skulle deraf visserligen icke uppkomma och formen för regleringen skulle så bestämmas att all anledn. till osäkerhet, i fall någon sådan funnes, skulle helt och hållet försvinna.
Naturligtvis skulle det derefter icke på något sätt vara lämpligt att Kronans uppbördsman för löntagarne redovisa deras inkomster med tillhörande restantier, emedan löntagarne naturligtvis icke kunna kontrollera verkliga förhållandet dermed, då dem icke kunde gifvas någon uppsigt öfver Kronans uppbördsman, utan de borde få sitt fullt ut ur landlränteriet.
För att göra min mening i det afseendet tydligare, anhåller jag alt få uppläsa ett förslag, som i korthet visar huru denna sak skulle kunna regleras på ett tillfredsställande sätt, så att räntegifvaren endast hade med Kronans uppbördsman att göra och löntagaren fick sin rätt fullt ut ulan något äfventyr.
Visserligen skulle
Slaten på det viset komma alt för ändamålet göra någon uppoffring, utan del kan en sådan sak icke ske, anser man den icke värd en sådan uppoffring, så kan alltsammans naturligtvis icke komma i fråga.
Min mening utlryckes i följande förslag; a) Alla lill aflönande af embets- och tjenstemän vid militiestaten anslagne indelta räntor och kronotionde, skola uppbäras i amma ordning, som de Kronan behållue.
Beloppet enligt årets
Den 9 September f. m. 191 markegång.
(Rätteligen borde det, efter min öfvertygelse, bestämmas efter medelpris af föregående års markegång, 10 eller 20 år det är detsamma.
Denna sals har jag i 20 år förfäktat, ehuru hittills med föga framgång, och så äfven nu, enär frågan derom numera, efter R. o. Ad:s beslut vid 3:dje punkten, är förfallen).
Således skulle ”beloppet oafkortadt och ulan afseende på restantier af uppbördsman uti landtränteriet för regementets eller corpsens löniugs-direktions räkning fullt deponeras, så att det ovilkorligen den 1 April hvarje är är till vederhör:de lönings-direktions disposition, med afdrag blott af hvad förut förskottsvis blifvit till regementet eller corpsen utanordnadt.”
Jag är öfverlygad att löntagarne i allmänhet skulle finna sin räkning vid ett dylikt regleringssätt.
Löneme skulle visserligen icke efter denna plan utgå qvartalsvis, utan endast halfårsvis, pä det sätt nemi. alt den ena hälften skulle förskottsvis af Kronan utgifvas i November månad del år för hvilket lönen är beräknad och den andra i April påföljande året.
Nu utfaller icke någon del af lönen förrän påföljande äret, en del i Mars, en annan i April, allt efter förhållandet vid olika regementen, men i allmänhet får löntagaren, till följd af restantier, icke slutliqvid förrän fram i Maj månad.
Mill förslag lyder vidare sålunda: ”Hvad af de lill militieslalen indelte räntegifvare ej kunnat i rällan tid utbekommas, skall af Kronans behållna uppbördsmedel fyllas, och detta fyllnadsbelopp derefter för Kronans räkning indrifvas.
Den 1 April årligen skall från vederböcde landtränterier till vederbörale lönings-direktions disposition ställas ett belopp i kontant, motsvarande hela forsellönen för den myckenhet spanmål, hvilken för närvar:de är regementet eller corpsen i afrad eller kronotionde från länet anslagen.
Såsom förskott på årets löner ställes af vederhör:de K. beflude, hvarje år d. 1 Nov., till vederbör:de lönings-direktions disposition uti landtränteriet ett belopp, motsvarande hälften af den summa hvilken af föreg:de års uppbörd blifvit uti ränleriel för regementets eller corpsens räkning deponerad. 6) Med alla till ecclesiastik-staterne anslagne indelta räntor och kronotionde skall förhållas på enahanda sätt som är stadgadt för militie-staten, äfvenså med forsellöns-ersättning och löningsförskolt, blott iakttagande att medlen ställas till vederbör:de consistorii disposition eller deponeras för dess räkning. c) Alla lill landsstats och öfrige civile tjenstemän anslagne indelta räntor och kronotionde skola jemväl i samma ordning, som de Kronan behållna, uppbäras.
Beloppet skall lika oafkorladt som det militie- och ecclesiastik-staterne tillkommande, af K. beflude den 1 April hvarje år från ränteriet utanordnas i enlighet med lånsstaten, endast med afdrag af hvad förut förskottsvis blifvit af löntagaren utbekommet.
Den 1 April årligen utanordnas jemväl forsellöns-ersättning för den hittills på lönen anviste afrads- eller kronotionde-spanmål, och den 1 Nov. hvarje 192 Den 9 September f. m. år ulanordnas äfvenledes, såsom förskott på årets lön, hälften af den summa hvilken för nästföregående året utgjorde lönens belopp. d) Ingen forsellöns-ersättning beräknas i bråk eller delar af den minsta lagliga myntbestämningen i riket. e) Vederbörtde. lönings-direklion, consistorium eiler civiltjensteman eger rätt att tili landskontoret laga kännedom af den räkenskap som upplager dess tillfallande löning, oell, i fall af befogenhet, deröfver bos K. beflude anföra besvär inom ett år efter räkenskapens inlemnande lill landskontoret. f) Sålunda föreskrifne ordning och sätt för förenämnde tjenstemäns löning, kan framgent ej utan Konungens och R.
St:s sammanstämmande beslut förändras. g) Ingen nuvande löntagare kan, utan egel begifvande, underkastas denna nya ordning för sin löns erhållande, förrän han lill annan lön förflyttas; men vid hvarje ledighet inträder den nya ordningen uti full verkställighet.”
Jag bar icke något anspråk på att detta förslag skall af R. o.
Ad. anses tillfyllestgörande och af beskaffenhet att R. o. Ad. genast deröfver kan fatta ett gällande beslut, men då det är min öfvertygelse att saken pä detta sätt kan lill allmän tillfredsställelse regleras, har jag velat framlägga den till den pröfning R. o. Ad. kan finna för godt att deråt gifva.
Emellertid yrkar jag afslag på Utsk:s tillstyrkande vid denna punkt.
Den förste talaren bar påstått, att då R. o. Ad. redan beslutat att de indelta räntorna icke skola förvandlas, utan bibehållas vid de persedlar hvaruti de nu utgå, så borde denna punkt anses vara förfallen.
Jag ber den värde talaren ursägla, att jag icke kan finna alt premisserna slå tillsammans med konklusionen.
Mig synes det vara tvänne serskildta frågor, huru en ränta skall bestämmas och huru den skall utgöras.
Fastän R. o. Ad. icke ansett denna ränta böra för all framtid utsättas i penningar, så hindrar detta val icke att R. o. Ad. vid en påföljande punkt bestämmer huru Statens räntor, för den händelse att de oförändrade skola förblifva sådane som de hittills äro fastställde, böra 1 iqvideras.
Ehuru hvarken nyssberörde förslag eller Ulsk:s tillstyrkande i fråga om kronotionden blifvit af R. o. Ad. gilladt, så ser jag således icke hvad som skulle kunna hindra Ståndet att besluta, det t. ex. optionsrätten skulle upphöra och att alla räntorna skola utgöras, hvare sig efter årets markegång eller efter någon medelmarkegäng, som man kunde finna för godt att bestämma.
Det förslag, som nu är framstäldt, hvilar just på denna förutsättning.
En annan värd talare har sagt, att då SlatsUtsk. förklarat att del skulle fä ankomma pä K.
M. alt låta till vederhönde qvartaliter utbetala den ersättning, som borde dem tillkomma, sä vore detta eli skämt med K.
M. eller också ett misstag.
För min del tior jag att det är intetdera.
Samma talare har sagt, alt de medel som inflyta vid den föreslagna höstuppbörden skulle, såsom anvisade för bestämda ändamål, icke kun - Den 9 September f. m.
193 kanna användas till det behof, som bär är i fråga.
Detta anser jag dock vara ett misstag.
Det är visserligen sant, att hvad som inflyter i Statens kassa är på förhand anvisadt till vissa bestämda utgifter, men icke är det i riksstaten stadgadt, att den och den utgiften skall bestridas med den och den inkomsten o. s. v., utan riksstaten innehåller att vissa summor äro af R.
St. anslagne lill hvarje utgift, och att R.
St., för bestridande af dessa utgifter, till K.
M:s disposition ställt serskilda inkomster.
Vissa statsinkomster äro af beskaffenhet att de inflyta under det året för hvilka de äro beräknade, andra deremot först året efter det för hvilket de debiteras.
Dessa sednare skulle, i händelse af bifall lill Utsk:s förslag, blifva tillgänglige om hösten eller 6 å 7 månader förr än nu.
Det synes mig således vara tydligt att genom en sådan tidigare intägt af medlen, blir man i tillfälle att äfven tidigare besörja utgifterna, hvilket eljest icke kunde ifrågakomma förr än påföljande året.
De medel, som sålunda inflölo om hösten, kunde utgöra omkring 1 million, och ersättningen till löntagarne skulle troligen komma att uppgå till något öfver 1 million.
Det skulle således ganska väl stämma öfverens, isynnerhet då SlatsUtskts förslag icke innehåller att hvarje ränte-och löntagare skulle vara berättigad att genast qvartaliter få uppbära sin lön af Staten, utan den föreslagna reorganisationen först småningom sättas i verket.
Emellertid vill jag icke vidare tvista med den värde talaren om möjligheten eller icke möjligheten af del föreslagna liqvidalionssättet.
Kan den värde talaren visa att löulagarne skulle finna sig bättre belåtne med det af honom föreslagna 1 iqvidationssält, så har jag icke något emot dess anlagande.
Den ringa framgång Utsk:s betänk, i öfrigt vunnit inom detta Stånd gör, att jag visserligen kan förutse hvad öde som förestår denna punkt.
Jag vill derföre icke yrka bifall derpå, utan, för att icke splittra meningarne, medgifva att Frih. Palmstjerna.? förslag må sättas i stället, i fall R. o. Ad. dertill lemnar sitt bifall.
Jag hemställer dock till Frihm, huruvida icke, utan rubbning af de åsigter som ligga till grund för hans förslag, en liten förändring deruti skulle kunna göras.
Förslaget innehåller nemi. att lönerne skulle beräknas och utbetalas efter årets markegång.
Jag tillstyrker alt det måtie heta, det lönerne skola utbetalas till det belopp, hvarmed räntorna för året af de skattskyldige lösas och utbetalas.
Orsaken lill denna min framställning är den, att om R.
St. skulle besluta att räntorna skola lösas efter medelpris, så är det gifvit att ersättningen äfven bör utgå efter samma grund.
Om den redaktion jag föreslagit, antages, så rubbar det icke i ringaste mån förhållandet, för den händelse all det af Utsk. föreslagna liqvidalionssättet icke skulle godkännas, utan räntorna skulle komma att fortfarande, såsom hittills, lösas efter årets markegång.
Den förste värde talaren har icke velat ingå i sjelfva saken, jag tror det dock vara nödvändigt att se den i sin helhet för ali kunna rätt bedöma den.
Det är troligen hvar och en bekant hvilka olägenheter det nuvande indelta löningssätlet raed9 H. 13 194 Den 9 September f. m. för.
De skattdragande hafva under en längre följd af år klagat öfver de olägenheter som uppkomma derigenom all de äro skyldige alt leverera sina räntepersedlar till en löntagare eller indelningshafvare, hvilken, då det faller honom in att så göra, kan ålägga dem in natura utgöra deras räntepersedlar, hvadan de således äro beroende af räutetagarens godtycke och anknmmer det på honom att i möjligaste målto uppdrifva lösen för dessa räntor.
Följden deraf måste således blifva, att ett hemman som har till beloppet, enligt skattläggningen, lika räntor med ett annat, kan blifva olika loltadt, alli eftersom räntan är Kronan förbehållen eller anslagen till en indelningshafvare.
Den skattskyldige kan i sednare fallet få betala mera än i det förra.
Att olikhet eger rum i de serskildta hemmanens räntor och alt skatterna icke stå i förhållande till hemmanens storhet och afkastning, är en allmänt känd sak.
Derom är dock nu icke fråga och deruti ligger icke någon egentlig orättvisa emot nuvarande egare.
Deremot anser jag billigheten fordra, att räntor, som äro bestämda till ett visst belopp, icke böra förändras deraf att Staten faller på den idéen att anvisa det ena hemmanets ränta att uppbäras af en räntetagare, under det att Staten sjelf uppbär det andra hemmanets skatt.
Utur denna synpunkt tror jag att de skaltskyldige hafva skäliga anspråk på att Staten måtte så ändra räntornas disposition, ali de omlörmälde olägenheterna försvinna.
Detta sker om Utsk:s förslag antages.
Ett vilkor derföre är dock att uppsägningsrätten upphör.
De nuvar:de indelta räntorna äro disponerade till enskilde löntagare, hvilka antingen sjelfva uppbära dem, eller, såsom de ränteägande corpserne och slaterne, hafva sina serskildle uppbördsman.
Detta förhållande skulle naturligtvis betydligen förenklas om Slaten direkte uppbure samtlige räntorna, för att sedermera lemna ränietagarne hvad dem tillkommer.
Detta förslag innebär icke något nytt.
Jag har förut haft äran fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att redan år 1828 aflät K. M. till R.
St. på kammarcollegii och statskont:s förslag grundad nådig propos. om vidtagande af en sådan förändring, att alla indelta räntor skulle indragas lill statsverket och ersättas af bestämda statsanslag.
St. godkände då denna åsigt, ehuru den icke kom till verkställighet, emedan den var ställd i sammanhang med förslag till ny lönereglering, dertill R.
St. icke beviljade medel.
I stället begärde R.
St. alt K. M. ville, vid en följande riksdag, aflåta fullständig propos. i ämnet.
Delta skedde vid 1834 års riksdag, då K.
M förklarade att denna åtgärd vore den vigtigaste som kunde vidtagas.
Afven då förklarade R.
St. att de godkände grundsatsen, ehuru de, af tillfälliga omständigheter, trodde alt verkställigheten deraf borde anstå.
Vid 1840 års riksdag föreslog K.
M. reglering af landtslaternas löner, grundad på samma princip, eller indelta löningssältels upphörande.
Detta förslag kom dock icke till verkställighet, af samma skäl som förr eller att R.
St. icke ansågo sig kunna bevilja de medel, som i sammanhang dermed äskades till den nya löneregleringen.
Vid sistl. riksdag beslöto R.
St., såsom bekant är, att indelningarne skulle indra - Den 9 September f. m. 195 gas odi utgå i kontanta löneanslag.
K. M. och representationen hafva således under en följd af 20 år godkänt denna grundsats och dä torde icke mycket behöfva nu sägas för att bevisa dess riktighet.
.lag tror också att äfven om man ser saken ur synpunkten af den löntagandes intresse; så skall man finna att han icke förlorar derpä, utan att hans fördel tvertom derigenom befordras.
Det är visserligen sannt, -att, genom bibehållande af uppsägningsrätten, står det, vid ett eller annat tillfälle, i löntagarens makt att, genom disponerandet af räntepersedlarne in natura, bereda sig någon fördel emot hvad han skulle hafva om han nödgades mottaga lösen derför efter markegång, men han har äfven olägenheter deraf såsom t. ex. att han mäste hafva att göra med en mängd olika räntetagare och om dessa dä äro boende pä spridda häll, sä har han mycket besvär att upptaga sina räntor, ifall han sjelf skall besörja det, eller också, ifall uppbörden öfverlemnas till uppbördsmannen vid den korps han tillhör, nödgas han vidkännas afdrag å sina inkomster såsom provision, äfven sorn han ofta måste en längre tid vänta innan han kommer i besittning af sin lön.
Detta förhållande kan icke vara annat än obehagligt för de i ekonomiskt afseende mindre väl lottade, hvilket beklagligtvis torde vara fallet med de fleste.
Det torde vara hvar och en bekant, alt de svårigheter som i missvextår uppstått för räntegifvare att utgöra sina räntor, ledt derhän att löntagare icke kunnat bekomma sina löuingsräntor pä bestämd tid, eller ens slutligen till fullt belopp, äfvensom han ofta mäste ingå uti konkurser, för att få ut sin rätt.
Detta har ibland gått sä långt att regements-Iönings-direktioner nödgas upptaga lån, i afbidan på uppbörden, på det att de löntagande icke skulle vara i saknad af sina inkomster.
Om man betraktar allt delta så tror jag det vara lätt funnit, att den åtgärd som här är i fråga skulle medföra rättvisa för ränlegifvarne och fördel för så väl Staten som löntagaren.
Mig synes det således vara allt skäl att bifalla Ulskts förslag.
Jag upprepar dock hvad jag nyss yttrade, eller att jag, för att undvika splittring i meningarne, icke vill yrka bifall till detsamma, utan förenar mig med Frih.
Palmstjerna uti anhållan om bifall å det förslag han nu här framställt; hemställande jag likväl till
Frihm huruvida han icke skulle vilja antaga den af mig föreslagna obetydliga re daktionsförändringen hvilken visserligen icke skulle verka till någon rubbning i hans äsigter.
På sätt jag redan yttrat då fråga var om den 3:dje punkten, står den nu förevar:de fråga ingalunda i omedelbart sammanhang med sislberörde punkt.
Ty antingen räntorne bestämmas i penningar helt och hållet, eller till största delen i persedlar efter gammalt, eller dessa sednare reduceras till ett färre antal (på sätt flere ledamöter önskat), så verkar detta för ingen del på den fråga, som nu är å bane.
Denna sednare fråga kan afgöras oberoende af den förra.
Hade tiden medgifvit mig att i 13* 196
Den 9 September f. m.
Utsk. fästa uppmärksamheten på §§:nes ordning, så skulle jag föreslagit att framför denna § framflytta den 28 §, som omfattar de begge vigtiga frägorne om en medelmafkegång och om optionsrättens upphörande.
Men fastän så icke skett, och ehuru man dessutom i delta Stånd redan börjat föredragningen af den 20:de punkten, finnes likväl icke någonting som hindrar oss att afgöra denna om man blott gör det förbehåll att i fråga om ersättning för forsellön, beslutet skall anstå, till dess öfver den 28:de punkten blifvit beslutadt.
Dä likväl nu frågan om uppsägningsrätten blifvit upptagen, anhåller jag att förskottsvis få åberopa hvad min reservation derom innehåller.
Jag har deruti såsom nyttigt och billigt, ehuru icke grundad! på rättsanspråk, ansett skyldigheten för räntegifvaren att lefverera sina persedlar in natura, böra upphöra, pä det att desse skulle befrias från de stora olägenheter, som med denna skyldighet kunna varit förenade.
Vidare har jag ansett att rättighet för räntegifvarne alt få betala sina räntor efter medelmarkegångspris, skulle för dem utgöra en högst väsentlig lindring i skattebördan, isynnerhet i missväxtår, hvartill naturligtvis jemväl hörer att uppsägningsrätten ä indelningshafvarnes sida försvinner.
Men då jag sålunda ä ena sidan yrkade detta, i det allmännas intresse, och äfven ansåg att en mindre uppoffring frän Statens sida icke borde tagas i betraktande, dä fråga vore att vinna elt stort ändamål, ansåg jag å den andra sidan det vara billigt, att den, hvars rätt i detta fall vore i fråga, finge full ersättning för hvad honom frångick.
I sistberörde afseende har jag derföre föreslagit alt en undersökning måtte anställas ang:de denna ersättning.
Ju mer jag sjelf undersökt denna fråga desto mera har jag blifvit öfverlygad, att ersättningsbeloppet ingalunda skulle blifva så stort, som man föreställer sig.
Men i de fall der ersättning kan ifrågakomma, ansåg jag både rättvisa och billighet fordra, att den tilldelades vederbönde.
Jag anhåller att, när den 28:de punkten förekommer, få göra framställningar i denna syftning.
Nu återvänder jag till den 20:de punkten.
Då jag inom Utsk. voterat för den förändrade redaktion denna punkt numera erhållit, anser jag mig böra fästa uppmärksamheten på vigten af denna redaktionsförändring.
Det förra tillstyrkandet i denna del hade det felet, att, ehuru StatsUtsk. förklarat sådant vara dess åsigt, förslaget likväl icke innebar någon säkerhet derföre, att lönerne, efter det nya sättet för deras utgående, skulle fortfarande tillhöra indelningsverket.