Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom skäl för den åsigt jag tillåtit mig yttra i afseende å det Engelska och Franska consoliderade lånesystemets företräden, får jag erinra: att det icke är det nominela kapitalbeloppet, som tynger på statsverket, utan de sammanlagde räntorne, och att dessa blifva desamma för ett alpari-lån med 5 proc. ränta, och ett lån, som upptages till 80 eller med 20 proc. kapitalrabatt och 4 proc. ränta; Den 19 November f. m. 235 att om Staten kan komma att förlora en eller annan procent — i följd af obligationernas kurs-stegring — vid deras inköp för för att amortera skulden, Staten deremot genom samma stregring förvftrfvar en mätare å sin kredit, som sätter Staten i tillfälle, att vid nya obligationers utfärdande betinga sig förmånligare vilkor, och att, för öfrigt, behofvet af amortissemeut icke är så öfverhängande; att Statspapperens rörlighet just är den egenskap, som gör dem så tjenliga att bilda förlagskapital för näringarne, och att det åter är sistnämnde egenskap, som utgör motvigten emot olägenheten af sjelfva skuldsättningen; men alpari-lån, som uptagas tillden vanliga gångbara räntefoten, ega icke denna rörlighet, utan äfventyra att blifva skrinlagda kapital; emedan Staten icke, utan att underkasta sig stora förluster, om kursen å dess obligationer skulle i betydligare mån höja sig, kan utfärda sådana obligationer, utan att betinga sig rättighet till upsägning inom en kortare tid, hvaraf följer att de blott i obetydlig mån kunna stiga öfver pari och sålunda icke kunna blifva föremål för spekulation, i likhet med de obligationer, som äro utfärdade med kapitalrabatt och låg räntefot, och hvilka hafva en lång skala att genomlöpa innan de upnått sitt maximum.
Ser man åter på den mer eller mindre sannolikheten, att kunna placera lånen, antingen de uptagas alpari eller med kapitalrabatt, förekommer det temligen tydligt, att den långifvare, som söker ett alpari-lån, blott har ett ändamål: att placera penningar.
Den åter, som tecknar sig för ett lån med kapitalrabatt, har derjemte ett annat ändamål: att, i följd af en saunolik stegring af kursen å obligationerna, kunna försälja dem till ett högre pris, än han inköpt desamma.
I öfverensstämmelse med ofvananförde grunder har jag äran föreslå följande, såsom en fullständigare utveckling af en motion som jag redan vid sistlidne Riksdag väckte i samma ämne: National-Lån.
Minst en tredjedel af hela det belopp, som enligt R.
St:rs beslut skall genom lån uptagas, för att härigenom bereda tillgång till fortsättning af Statens jern vägsbyggnader, skall inom Riket, uplånas.
För verkställigheten häraf inbjudas landets invånare, genom en af K.
M:t utfärdad och i tidningarne införd kungörelse, till ett nationallåns sammanskjutande.
Teckning kan ske hos RiksgäldsKontoret, vid Ränterierna, hos Kronans uppbördsman och hos andra fullt vederhäftig^ personer, som af Konungens Befallningshafvande utses.
Kronans upbördsmän, likasom andra, hvilka ställa säkerhet för sin uppbörd, erhålla i ersättning för sitt besvär, vid liqvidernas upgörande, V* procents provision af de, genom dem, upburne och iuflutne medel.
Lånets indragning må jemväl kunna ske genom de inom Riket inrättade Privat- och FilialBanker samt Disconter.
Lånet indrages helst med lika summa eller 000 mill. rdr rmt 23 «
Den 19 November f. m. hvarje år.
För teckningen och inbetalningen af det tecknade bestämmes en viss, till 3 månader begränsad tid.
Skulle efter denna tids förlopp lånet icke vara fulltecknadt, må genom ny kungörelse tiden kunna förlängas.
På enahanda sätt må den jemväl kunna förkortas, sedan underrättelse ingått, att lånet blifvit fulltecknadt.
För den händelse att lånet blifvit öfvertecknadt, förbehåller sig RiksgäldsKontoret att nedsätta de högst tecknade summorna.
Obligationerna utgifvas liktidigt i två olika serier eller nummerföljder.
Det ena slaget af obligationer, lydande å lån utan kapitalrabatt eller så kallade alpari-lån, löpande med 5 proc. ränta; och det andra slaget, å lån med 20 proc. kapitalrabatt och 4 proc. ränta.
På långifvaren må det ankomma, att teckna sig för hvilket slag af dessa obligationer, han önskar.
Alpari-obligationerna förblifva oupsägbara å långifvarens, men kunna upsägas å Statens sida, sedan 10 år från deras utgifvande förflutit.
De lån, som blifvit uptagne med kapitalrabatt och 4 % ränta, förblifva oupsägbara å långifvarens, men upsägbara å Statens sida, sedan 20 år från deras utgifvande förflutit.
Lånen amorteras genom inköp af obligationer, för hvilket ändamål en amortissementsfond, motsvarande 1 % af det nominela lånebeloppet, bildas inom Riksg.Kout. Räntan godtgöres långifvaren från den dag teckningen börjar.
Obligationerna utfärdas på Svenskt språk.
Alpari-obligationerna å 40 rdr rmt, motsvarande 10 rdr Silfver Specie-valör, med 5 % ränta, och de obligationer, som blifvit utgifna för de till kapitalet rabatterade lånen, till 50 rdr rmts valör, motsvarande 12V2 rdr Silfver Specie och 4 % ränta.
Obligationerna förses med vidhäftade stämplade coupons, hvilka efter hvarje coupons förfallotid gälla i kronans upbörd, för båda lånen lika, eller 2 rdr rmt, motsvarande l/2 rdr SilfverSpecie.
Obligationer å 1, 2, 4, 10, 20, 40 och 100 aktier eller lotter kunna utfärdas.
A ort och ställe, som bestämmas, kunna efter 10 års förlopp obligationerna utbytas och nya coupons erhållas.
Obligationerna utfärdas under K.
M:s sanktion, och hela operationen ledes af Regeringen i samråd med ltiksg.Kont:s Fullm:ge.
Vid rabattlånens uptagande tages icke i betraktande det nominela kapital, å hvilket obligationerna lyda; utan det belopp, som enl. R.
St:rs beslut bör i verkligheten inflyta till Riksg.Kont.
Då de åsigter, som i det föreg:de blifvit anförde, i väsendtlig mån hemta ett stöd från de exempel, sorn Frankrike i sednare tider lemnat, i afs:de å utvägarne att uptaga Statslån af folket sjelf, utan begagnande af mellanhänder, torde det måhända icke anses på sidan om ämnet, att uplvsningsvis tillägga några ord, som äro hemtade ur Franska FinansMinisterns berättelse till sin Monark, i afs:de å uptagandet af det lån å 500 milbr francs, som, enl. ett kejserligt beslut af d 30 Dee. 1854, under Krimfälttåget kontraherades och då ådrog sig en så stor upmärksamhet.
Teckningen för detta lån skedde liktidigt, å två olika slag at obligationer, löpande den ena sorten med 4l/2 % ränta och uptagne Den 19 November f. nh ■237 med en kapitalrabatt af 8 %, så att endast 92 för 100 af långifvaren utbetaltes.
Det andra slaget obligationer buro 3 % ränta och för dessa erlades endast 65 francs 25 centimer för 100.
Anmärkas bör det emellertid, att genom någon retroaktiv beräkning af räntan, långifvaren härutöfver hade en vinst af något mer än 2 francs för 100, så att han i verkligheten för 4 % obligationer icke utgaf mer än 90, hvilket motsvarar 4 % ränta för 80, eller som är detsamma för obligationer med 20 % kapitalrabatt.
Med ett ord: lånet kontraherades på närmast jemförliga vilkor med dem, som här ofvan blifvit för ett Svenskt National-lån föreslagna.
Minsta medgifna teckningen var för ett belopp af 10 francs ränta och motsvarande kapital.
Teckningen under 500 francs ränta inbragte allena en summa af 836 milhr francs eller 336 milhr utöfver behofvet, och detta under den korta tiden från d. 3 till 14 Jan. 1855, under hvilken den var medgifven.
Hela teckningen under dessa 12 dagar som fullgjordes af 126,000 långifvare i landsorterna och 51,000 i Paris, belöpte sig till den otroliga summan af 2,175 milhr francs, hvaraf Paris lemnade 1,098, landsorterna 777 och utlandet 300 milhr.
Huru mycket förmånligare för långifvarne och äfven för Staten 3-proc:s-lånen voro framför 41/2"Pl'OC:S' synes bäst deraf, att då 83 mill. räntor och motsvarande kapital tecknades för de förra, endast 18 mill. räntor och motsvarande kapital tecknades för 4J/2 proc:s-lånen.
För sina 4 '/2-proc:s-lån erhöll Staten icke mer än 92 för hundradet, då deremot den bordt inkassera 97 fr. 871/2 cent., om Staten, i mån af sin ränteutgift, för dessa lån skolat inkassera en i verkligheten lika stor summa som Staten, i förhållande till sina åtagna utbetalningar till fond-innehafvarne, upburit af 3-proc:s-lånen.
I hvilken omständighet jag tror mig finna ett bevis för den mening jag framställt, att lån mot kapitalrabatt och en lägre ränta äro för Staten och långifvarne att föredraga framför lån mot högre ränta och en inbetalning å långifvarens sida, som närmar lånet till pari.
R. o Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
In fidem, O brakel.
238 Den 19 November e. m.
Plenum , kl. 6 e. m.
Gr. a f Ugglas, Carl Ludvig, upläste följande motion:
De under sednare tiotal af år inom vårt land sig företeende andliga rörelser, de mer och mer framträdande och sig befästande söndringar ifrån vår kyrka, måste hos hvar och en upmärksam och af vår läras sanning varmt genomträngd åskådare väcka allvarlig eftersinning och djupt bekymmer.
Bekymmer öfver förvillelsen och dess följder; eftersinning af dess orsaker, dess rot.
Att söka dessa uti en lättsinnighet, tanklöst omfattande de läror, svärmeriet, ett fromt, fast fåvitskt religionsgrubbel, eller ock verldsliga beräkningar diktat och utbredt, vore oriktigt och fruktlöst.
Om äfven några spår af sådan lättsinnighets inverkan kan skönjas, såsom möjligen vid omfattande af mormonismen, lifvas dock uti allmänhet dessa ifrån kyrkan utgångna dissidenter af en varm, ora än oupplyst, religionskänsla, af en liflig åtrå att komma i besittning af religionens sanningar och välsignelser.
Och hvad de här och hvar framstående föreläsare, lärare, predikanter beträffar, så, om äfven sjelfviska och låga beräkningar stundom drifva dera, får man dock icke förbise, att ett oeftergifligt vilkor för framgången af deras verksamhet är, att ett andligt, ett otillfredsstäldt behof förefinnes.
Saknas detta, har det ej någon allmännelighet, någon styrka, förlorar deras verksamhet all häfkraft.
Annu oriktigare och fåkunnigare vore, att söka orsaken till dessa rörelsers framgång uti slapphet vid handhafvandet af de lagar, som äro ämnade att befästa trons enhet uti vårt land.
Jag torde knappt behöfva anmärka, att dessa lagar icke slumrat, att, så länge antalet af lagöverträdare icke gjorde lagens stadganden nära omöjliga att tillämpa, dess hårda straffdom allt emellanåt upsökte enskildta individer, för att söka afskrämma andra att efterfölja dem.
Jag torde icke heller behöfva tillägga, att här, liksom öfverallt, der man skyggat tillbaka för inqvisitionen och ett Nantesiskt edikt, der civila lagen visat sig vanmäktig att bestämma tron; att den, långtifrån att upnå sitt ändamål, snarare verkat som en eggelse; och att den, vanmäktig ännu qvarstående, endast tjenar de andliga rörelsernas ledare att elda emot förtrycket och med falska förespeglingar om möjligen stundande lidanden och upoffringar stärka religionsnitet, lifva fanatismen.
Den 19 November e. m.
Dock detta uti förbigående.
Ty frågan, som jag upställt, den fråga, som det är af största vigt för såväl kyrka som stat att begrunda och besvara, är icke den, huruvida den andliga rörelsen kan eller har kunnat förqväfvas; frågan är, hvad som har framkallat den, hvaruti den-har sin rot.
Att denna rot, att underlaget för hvarje sådan rörelse, der den frarast&r af någon betydlighet och fortgående, ovilkorligen måste vara, hvad jag förut redan antydt, ett otillfredsstäidt andligt behof, torde ingen, som ärligt och allvarligt pröfvar frågan, kunna förneka.
Men spörjsmålet har dermed ej slut.
Om detta behof ej funnit tillfredsställelse, saknar då vår kyrkas lära de förmaningar, det ljus, den kraft, den försoning och de löften, hvilka behöfvasför att upväcka, vägleda, styrka och trösta hvarje vandringsman härnere, och öfver tanken uppå och förväntan af evigheten sprida helig glädje och salig förhoppning.
Jag behöfver icke besvara denna fråga.
Hvar och en af eder, mine Hrr, hvar och en, som med ödmjukt sinne jemfört denna lära med vår Heliga Skrift, hvarje sann läras grundval och slutsten, finner svaret uti sitt eget hjerta.
Men hvadan då söndringen ?
Hafva för dessa kyrkans fordna anhängare, nu derifrån skiljde, dess sanningar och välsignelser blifvit fördolde?
Hafva icke kyrkans lärare och väktare med flitiga händer och kärleksfullt hjerta spridt dessa ikring sig, uptagit och vårdat den hjord, dem blifvit betrodd?
Mine Hrr, icke allenast en nödvändig slutföljd, utan äfven den erfarenhet, litet hvar kunnat samla, hänvisa oss att uti en försummelse, ett missförstånd af desse lärare vid fyllandet af deras kall, söka det förnämsta uphofvet till de söndringar, vi nu beklaga.
Bristande upmärksamhet uppå ett upstående andligt behof, bristande håg eller förmåga att öfvertaga dess ledning, att mätta det med de rika håfvor, af hvilka vår lära öfverflödar, hafva förberedt och utvecklat dessa söndringar, hvilka mångenstädes fullbordats genom ett hardt eller liknöjdt öfverlemnande åt lagen att uträtta hvad endast Evangel» ljus och kärlek, andans fullhet, och hjertats varma rikedom kunnat verka.
Dessa omdömen må synas stränga, deras uttalande hårdt; men uti en fråga af så allvarlig vigt i och för sig sjelf och för vårt fädernesland, får intet menniskoafseende gälla.
Dessutom viljen J hafva ett bevis uppå att dessa omdömden, om än stränga, hvarken äro förhastade eller orättvisa
Ett sådant, på samma gång som ett glädjande tidens tecken, finnes uti flera af de Herdebref, våra Biskopar på de sednare åren utfärdat, uti hvilka tydligt, om än varsamt, påpekas samma försummelser, brister och fel hos vårt presterskap, som dem jag här ofvan uttalat.
Talen dessutom med många af våra prester, med dem som äro djupt genomträngda af sanningen af vår kyrkas lära, och varmt tillgifna deusamma.
Ju högre som Kristne de stå, ju mera oförtröttadt och kärleksfullt de verkat, ju öppnare skola de erkänna, och djupare beklaga, den andefattigdom, den brist uti egen tro och kärlek, den ofullkomlighet uti Kristligt sinne, kunskap och förstånd, som vidlåda så många ras medbroder.
Men hvarifrån härleda sig då dessa så mångenstädes hos vårt presterskap framstående brister, och genom hvad medel skall man, 241) Den 19 November e. m. hvad lör menniska möjligt är, botande dessa, inom vår kyrka kunna njuta..ett nytt och hälsogifvande lif?
Kastom en blick på våra kyrko-ordningar.
Svaret torde ur dem kunna framletas.
De innehålla mycket, som kan förklara ett lösare samband af förtroende och kärlek emellan församlingarne och dess själasörjare, som kan göra naturligt hos desse sednare den bristande kraften uti anda och tro, som hos dem till en viss grad kan göra ursäktligt det mera och mera domnande nitet, och hågens samt sinnets, om än icke hjertats, frånvändande ifrån det heliga kall, de hafva sig ålagdt att vårda.
Jag förbigår, att icke detta andragande må blifva alltför vidlyftigt, hvad som torde bero uppå en felaktig eller förbiseende upfattning af kyrkolagens föreskrifter; såsom, före prestvigningen, ett noggrannare afseendes fästande, icke allenast på den unge mannens kunskaper, utan äfven uppå deras inflytande pä hjerta, sinne och vandel; så ock kyrkodiscipiinens handhafvande.
Jag kan dock icke, hvad denne sednare rörer, afhålla mig ifrån att yttra, att redan mycket skulle vinnas derest, vid de af kyrkolagen anbefallda visitationer, allvarligare uppmärksamhet fastades vid presternas handhafvande utaf deras embete, och vid det förhållande, derutaf föranledt, som emellan presten och församlingen förefinnes; äfvenså om Konsistorierna, vid de mål, som inför dem dragas, allmänt strängare beifrade de försummelser, fel och den osedlighet, som kunna komma prester till last.
Om af en eller annan orsak, flathet, misskund eller önskan att öfverskyla hvad som på Ståndet tros kunna kasta en skugga, dylika försummelser och fel mildt bedömmas, eller endast lindrigt tillrättavisas och bestraffas, qvarblifva just derigenom på Presteståndet de fläckar, hvilka det ifrigt borde söka aftvå; fortgår förargelse inom församlingarne, och, hvad värst är, äfventyras missaktning för den kyrka, som dess målsmän sjelfve sålunda synas anse kunna af försumliga eller ovärdiga händer betjenas.
De djupast inverkande bristerna, eller rättare sagdt felen, uti vår kyrkolagstiftning, de hvilka icke bero uppå missupfattning af dess föreskrifter och anda, utan uti dess bestämda bud hafva sin grund, ligga uti löneförhållandena och befordringslagarna.
Vid granskning af löneförhållandena kan och bör man särskilja lönebeloppen och löningssättet.
De förra hafva vid flera Riksdagar ådragit sig Ständernas upmärksamhet, och R. sednast församlade St:r hafva äfven hos Konungen anhållit, det en allvarlig granskning måtte egnas dem och förslag till bättre reglering för kommande Ständer framläggas.
De hafva äfven väl förtjenst den upmärksamhet, som blifvit dem egnad, enär otvifvelaktig! är, att de presterliga lönernas ytterst ojemna fördelning måste, både då de äro för svaga och för höga, utöfva ett särdeles menligt inflytande på vårt presterskap.
Alven under antagande utaf att presten, mera än någon annan, måste känna sig beredd uppå, och villig till de upoffringar, vår kristliga lära bjuder för hennes skuld underkasta sig och bära, får man dock ej förglömma, att presten blott är en menniska, och att mensklig svaghet ej på för hårda prof bör ställas.
Om Den 19 November e. m. •241 Om nu, såsom s& ofta är förhållandet, presten genast vid inträdet på sin bana "eller åtminstone efter emottagande af sin första sjelfstäudiga ordinarie beställning såsom komminister, mötes af bekymmer för sin utkomst, om denna icke är tillräcklig att försäkra ens de tarfligaste, de mest inskränkta behof, hvem vågar strängt lasta honom, om sinne och håg af sådant bekymmer intagas och förtyngas, och om hans tankar mer och mer vändas ifrån det kall och det mål, som hufvudsakligt, om icke uteslutande, borde föresväfva dem.
På denna väg, under dessa frestelser, häfver mången hög och ren kraft blifvit bruten, månget ädelt sinne neddraget och snärjdt uti verldsliga beräkningars och sträfvandens trånga krets.
Och, jag upprepar det, om under sådana pröfningar, då behofven dagligen och stundligen trycka, då framtiden står mörk och hotande, icke allenast för honom sjelf, utan, hvad mera är, för hustru och barn, om, säger jag, den till Guds tjenst invigde då vänder sin håg till timliga sträfvande!), om, till förfång lör pligt och kall, jordisk vinning, sträfvande efter dess håfvor och njutningar mer och mer intaga och beherrska hans sinne och hjerta, icke är det honom, man uti första rummet åtminstone bör dömma, utan det samhälle, som af hans rena verksamhet skulle skördat välsignelsen, som dyrt får gälda dess försummelse, och som dock icke vetat, icke velat bevara och tillförsäkra sig den.
Och denna försummelse, denna liknöjdhet ersättes och godtgöres icke genom de rika, öfverflödande löner, hvarmed åtskilliga, och icke få af PresteSt:ts medlemmar begåfvas.
Till och med om man endast ur materiel synpunkt betraktar denna fråga, inses lätt, att ersättningen, godtgörelsen blifver ofullständig, enär många, troligen flertalet aldrig derutaf komma uti åtnjutande.
Och äfven åt dem, hvilka dessa rikliga löner tillfalla, lemna de, sällan åtminstone, ersättning för det ekonomiska betryck, för det obestånd, fordna dagar samkat, enär de sednare, färre årens behållning oftast knappt räcker att gälda föregående årens brist.
Bästa beviset häruppå är det faktum, att, oaktadt den öfverdrifna höjd, hvartill många af de presterliga lönerna upgå, ytterst sällsynt är, att en prest efter sig leranar någon af honom förvärfvad förmögenhet.
Annu mindre kan man tillerkänna de öfverflödigt rikliga lönerna någon förmåga af ersättning, om man ur moralisk, ur kristlig synpunkt — den enda här afgörande — pröfvar förhållandet.
Hedan i och för sig ligger uti öfverflödet en farlig, en svår frestelse.
Utan att anse för nutidens presterskap behöflig, eller ens kanhända lämplig en fullkomlig likhet med den enkelhet uti seder och lefverne, som utmärkte den första kyrkans, torde dock mångå af de upraaningar och varningar, som uttalades, icke allenast af vår Frälsare, utan äfven af Apostlarne uti de ord, sora till dess lärare i deras bref voro ställda, ännu af vår kyrkas presterskap vara väl värda att ihågkommas och behjertas.
Mera än några andra kalladt att verka lika mycket genom föresyn som lära, måste det äfven mera än andra vara vaksamt att undfly frestelsen, att icke sinnenas lätt tillfredsställda njutningar må småningom insmyga sitt gift uti själen, göra sinnet odågset, hjertat ljumt och kraften slö.
Och är H. I.
16 24 2 Hen 19 November e. ni. detta uti allmänhet sanni, är frestelsen redan i och för sig svår, huru mycket svårare blifver den då icke att besegra, om man möter den med ett förut till dess emottagande beredt sinne.
Och att så oftast torde vara förhållandet, har jag förut sökt framhålla vid skildringen af de många plågsamt sträfsamma år, presten hos oss vanligen har att genomgå.
Då han efter dessa omsider upnår ett välstånd, efter hvilket mångårigt betryck drifvit honom att, slutligen kanhända framför allt annflt, sträfva, då han ser sig uti tillfälle att kunna bereda sig njutningar, hvilka långvariga umbäranden för honom gjort ännu mera lockande, fordras det en hög kraft, ett djupt kristligt sinne, om han skall bestå profvet, om själens jemnvigt skall kunna återställas, eller rättare, om hjertats fordom rena värma skall till nytt lif väckas, och nit och kraft åter nvstärkta framstå.
Ur hvarje synpunkt blefve sålunda en jemnare fördelning af lönerna en vinning för presterskapet, för kyrkan.
De höga lönerna behöfdes icke, att ojemnt och ofullständigt ersätta de otillräckliga, och presten kunde uteslutande egna sig åt sitt kall, oförtyngd af ekonomiska bekymmer, och icke, såsom nu, blottställd för både fattigdomens och öfverflödets frestelser.
Öfvergående till aflöningssättet, vill jag mindre fästa mig vid tionden och vid de sportler, presten för åtskilliga förrättningar brukar upbära.
Detta icke derföre, att jag icke fullt inser det minst sagdt obehagliga, och förhållandet emellan presten och församlingen så lätl störande, som uti tionderäkningen ligger; så ock det prestens värdighet förnärmande, till inställsamhet lockande, och för hans, af undseende för person oberoende, samvetsgranna och nitälskande utöfning af sitt kall skadliga, som sportellönerna medföra.
Men det olämpliga af tionderäkningen och sportlerna är så allmänt insedt, att redan nu på de flesta ställen konventioner äro ingångna, (och nya upgöras hvarje år vid förefallande prestledigheter), för att uti en viss bestämd lön förvandla åtminstone tionden.
Föga torde sålunda inom kort tid vara emot denna del af aflöningssättet att anmärka, såvida blott stadgas, att äfven sportlerna alltid skola uti konventionerna intagas, samt att dessa konventioner uti alla delar af Riket skola ingås för viss längre bestämd tid (minst 50 år), och ej förfalla, antingen efter kortare tid, eller vid prestens död eller förflyttning.
Dertill behöfver dock, för att fullständiga förbättringen och fullkomligen upuå målet, ovilkorligen läggas, att presten icke sjelf skall direkte upbära, hvad konventionen honom tillägger, vare sig att detta är varor eller penningar.
Ty, icke nog, att denna upbörd är för presten ganska betungande, då på många ställen åtminstone en sed inrotat sig, hvilken ej är så lätt att bryta, den nemi., att presten åt de honom för tiondegifningen besökande skall gifva en förplägning, som stundom, då qvicktionden på olika tid emot den andra erlägges, forde upgå uti värde lika med afgälden.
Men, ännu mera, mången ledsam misshällighet kan, oaktadt konventionen, inträffa, föranledd af varans mindre goda beskaffenhet, tvist om måttet eller vigten, m. m.
Allt sådant bör förekommas, och är lätt att förebygga, om det belopp, konven - Den 1U November e. in. 243 tionen stadgar, upbäres af kronobetjeningen eller, hvad kanhända ännu bättre vore, af kyrkoviirdarne.
På boställslönerna — der boställsjordens areal icke är af ringa betydenhet — önskar jag deremot få fästa Hrrmes upmärksamhet, och torde mångordig bevisning icke erfordras, tor att framställa den skadliga, den förlamande verkan, sorn större boställens skötsel mäste utöfva på prestens verksamhet.