Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande åter det andra morn., tror jag att Utsk. bordt hafva nedsatt straffet å denna förbrytelse, så att det icke utgjordt alldeles detsamma som för stöld i kyrkan.
Till följe häraf anhåller jag vördsamt det Hr Gr. 0. Landtm, behagade först framställa propos. å första mom., hvarå jag anhåller örn bifall, och sedermera serskild propos. ä andra morn., hvilket jag önskar måtte blifva återremitteradt, på det att detsamma måtte komma att utgöra en serskild §, samt innehålla en lindrigare bestraffning.
Om hvarje ledamot på detta rum ville vid straffbestämmelserna låta sitt enskildla omdöme gälla, skulle vi komma till de aldra besynnerligaste resultater.
Jag gör alldeles icke anspråk derpå, att R. o. Ad. skulle på Utsk:s omdöme fästa det afseende, att Ståndet derutaf alltid skulle låta bestämma sig.
Må man nu icke, såsom i många andra fall, missförstå mina ord och tillskrifva dem egenkärlek, men ehuru jag i allo underordnar mitt omdöme R. o. Ad:s, ber jag likväl få fästa upmärksamhet deruppå r att vid ett så beskaffadt lagförslag, som ,det ifrågavar:de, kan man i allmänhet undersöka om Utsk. utgått från riktiga 342 Den 14 Augusti eller oriktiga grunder.
Men att vid hvarje serskild bestämmelse, endast till följe af ett hugskott, säga att den är för låg eller för hög, måste leda lill de besynnerligaste saker.
Så mycket förtroende bör man väl kunna hafva till dem, som upgjort förslaget, att de någorlunda jemförl straffbestämmelserna, och att Utsk. gjort detta med största sorgfällighet, derom kan jag försäkra R. o. Ad.
Jag har redan tillkännagifvit, att Utsk. ansett, att postinrättningen bör tagas i synnerlig hägnad, att folket bör vänjas vid att betrakta densamma såsom ett rum, hvilket bör vara fredadt från tillgrepp och stölder.
Denna åsigt är äfven så gammal, att, på sätt jag förut omnämnt, det minsta våld emot en postillion straffas med döden.
Bör man icke, under sådane förhållanden och då poströfverierna snart sagdt höra till ordningan för dagen, med stränghet och allvar bestraffa tillgrepp uti posthuset?
Då jag icke har anspråk på ofelbarhet, vill jag, för att vederlägga de Herrars åsigter, som anse att kyrkostolder ovilkorligen böra strängare bestraffas än poststölder, åberopa en auktoritet, nemi.
Lagberedningen, som har föreslagit alt den, som begår en stöld från posten, skall straffas med fängelse från 4 till 8 år, men den, som stjäl något från kyrkan, skall ådömas fängelse från 2 till 4 år.
Detta förslag har undergått grankning hos alla domstolar och äfven Högsta Domstolen, som gillat den af Lagberedningen uttryckta åsigt.
Månne icke detta med skäl kan anföras till vederläggning af deras opinion, sorn anse kyrkostöld böra strängare straffas än poststöld?
Hr Carl hei m- G y 1 lensk jö 1 d: Gr.
Sparre har sagt, att då Utsk. föreslagit lika straff för kyrko- och poststölder, så har sådant skett i öfverensstämmelse med vår nu gällande lag.
Detta må vara rigtigt i afseende på kyrkstölder under 100 R:drs värde, men då de gå derutöfver, har för dem, på sätt en talare redan visat, lifsstraff ursprungligen varit stadgadt, men sedermera blifvit förändradt till högsta kroppspligt samt fästningsarbete.
Det är således ett betydligt större straff för kyrk- än för poststölder.
Hvad Lag-Komitéen beträffar, så gäller den för mig uti ifrågavar:de hänseende ingenting, men väl i andra afseenden.
Sparre synes tro, att hvar och en, som klandrar Betänk., grundar sitt ogillande på enskildt omdöme, får jag förklara att jag grundar min åsigt på nu gällande lag, på hvad jag anser vara rätt och på Svenska folkets opinion uti detta hänseende, och jag tror att folkets önskningar derutinnan öfverensstämma, att någon skillnad emellan post- och kyrkoslölder bör, på sätt Frih. af Ugglas (af hvilken jag äfven väntade ett sådant förslag) hemställt, äfven ega rum.
Jag kan icke hörsamma Hr von Hartmansdorffs upmaning att i st. f. återremiss yrka afslag, emedan jag anser ett sådant yrkande komma att vinna än mindre framgång, ty, i afseende på en sådan vigtig §, som den förevande, tror jag att hvar och Den 14 Augusti. 343 en ledamot af detta Stånd, lian må nu vara anstäld vid Riddarhus-kansliet eller annorstädes, röstar efter sin öfvertygelse.
I öfrigt ber jag att i anledn. af Gr.
Sparres yttrande få nämna, att jag sätter mycket värde på Usk:s ledamöter, samt att jag anser att Utsk. gjort sig mycken möda, men att jag tror att Utsk. förfelat målet med sitt arbete och att Utsk. uti ifrågav:de hänseende lika litet lyckats som LagKomitéen.
Ogerna tager jag till ordet i ett ämne, som med rätta kan sägas ligga utom min infatt ning, men då jag funnit att Gr.
Sparre ensam upträdt såsom försvarare för Ulsk:s förslag, så har jag för min enskildta' del velat tillkännagifva, att jag anser det vara af högsta vigt, att, pä sätt LagUtsk. här föreslagit, skärpa ansvarspåföljderna för poststölder.
Jäg vill visserligen icke ingå i någon undersökning, huruvida samma straffbestämmelser böra användas för post- och kyrkstöld, men jag anser att så väl posten som kyrkan bör vara fredlyst.
När man vet, huru postforslingen hos oss verkställes, samt att bref af minderåriga personer fortskaffas till de ställen, der deskola aflemnas, synes mig vara på det högsta nödvändigt att stöld i detta hänseende blifver på det allvarligaste straffad.
För min del kan jag icke finna att kykans helighet på något sätt minskas derigenom, att man för en annan slags stöld ålägger enahanda straff, som för kyrkstöld blifvit stadgadt.
Då jag tror det vara af högsta vigt, att den grundsats, som Utsk. här uttalat, nemi. skärpning i straffet för sådana stölder, som ske i posthuset eller af den person, som skjutsar posten, bör af R. o. Ad. godkännas, får jag tillstyrka bifall till Utsk:s förslag.
Lika litet hemmastadd uti detta ämne, som den siste värde talaren, tager jag mig likväl friheten yttra några ord, dervid jag upträder i motsatt åsigt till honom.
Jag tror att här strides icke om detalj-bestämmelserna af straffen, utan egentligen om principen, i afseende på hvilken Gr.
Sparre sagt att det må vara hvar och en tillåtet att följa sin egen öfvertygelse.
De ledamöter, sorn suttit i Utsk., hafva konseqvent framhållit och utvecklat skälen för qvantiteten af straff, som de bestämt, men de qvalitativa omständigheterna böra väl också ega rätt att ingrediera.
Hvad man än må säga, måste man väl dock medgifva att lagens historia i dess fortgång är en gradmätare på folkets bildning och att, i samma mån som samhället utvecklat sig och stigit i bildning, hafva lagarne blifvit förändrade och straffbestämmelserna förmildrade.
Men under denna fortgående förbättring i lagstiftningsväg har dock alltid den qvalitativa skillnaden emellan de brott, hvilka haft en djupare moralisk betydelse och som ömtåligare sårat den enskildes finare känslor, och dem, som blott i sig innehålla en vanlig förbrytelse emot lagen, varit skarpt markerad.
Och här vill man nu ställa tillsammans två så olika ting som post och kyrka.
Det ena innefattar en hel och hållen materiell bestämmelse, det andra en uteslutande andlig.
Det är derföre naturligt att 344 Den 14 Augusti - stöld, föröfvad i dessa tvänne olika förhållanden, bör på olika sätt bestraffas.
Också synes mig ,att man här icke strider om dessa serskilda bestämmelser om straff af ett till flere år för poststöld eller ett till 6 år för kyrkstöld, utan endast derom att straffen för dessa brott måtte blifva olika, samt att man icke måtte sammanblanda en stöld, som sker på ett område, der menniskornas heligaste känslor derigenom kränkas, med en stöld, som försiggår på det för tjufveri alldagliga sättet.
— Jag instämmer således med de Hrr, som anse att Utsk. gjort orätt i att sammanblanda dessa 2:ne olika slag stölder samt att Utsk. i detta hänseende för mycket följt den nuvande tidens materiella ulveckling.
Då jag härtill lägger att en stöld i en kyrka måste väcka afsky bos dem, som ifrån barnaåren bevistat gudstjensten i densamma och som med dess dyrbarheter har sina mest heliga minnen ifrån sin barndom förknippade, hvars dop, första nattvardsgång, vigsel, ja, alla vigtigaste minnen, för sig och de sina, fästade vid detta Guds hus, så tyckes mig, att sjelfva känslan bjuder att ej detta heliga rum bör sättas i samma kathegöri med de öfriga mensklighetens lumpna anstalter.
Om stöld föröfvas ifrån posten, sä kan dylik skada i de flesta fall genom blotta penningen ersättas; men om ifrån kyrka något stjäles, huru ersätta detta högre värde, som det stulna, om det är af dessa saker, såsom: kommunionssaker, messhakar ra. m., vid hvilka en hel församlings tidigaste och dyrbaraste hågkomster äro fästade, äger?
Afven tyckes mig, att den menniska, som begär ett dylikt brott, visar en större grad af förfall än en vanlig tjuf, och således gör sig skyldig till ett större straff.
Jag yrkar afslag å §:n.'
Lyckligtvis eger jag icke den egenkärlek att jag tilltror mig innehafva tillräcklig skarpsinnighet, ali, utan afseende på hvad äldre lagstiftare stadgat, gå min egen väg, upgöra egna principer, och derefter bedöma hvilka straffbestämmelser, som för hvarje brott böra ega rum.
Jag har i stället ansett det vara icke allenast min pligt, utan min obestridliga rättighet att följa de grundsatser, som rättslärda, juridiskt skarpsinniga män nedlagt uti lagen, vid dess stiftande, samt de serskilda författn:r, hvilka lid efter annan blifvit utfärdade för att, i afseende på straffbestämmelserna, supplera de luckor, som linnas tili allmänna lagen.
En sådan lucka fanns i afseende på straffbestämmelsen för stöld af bref.
Den har derföre blifvit fyld genom en serskild lag, som utkom på 1750-talet.
När man jemför de principer, som dåtidens lagstiftare följde i afseende på stöld ur bref och stöld i kyrkan, så finner man huru dessa skarpsinnige män updragit en bestämd skillnad emellan begge brotten och deras beskaffenhet.
1734 års lagstiftare stadgade nemi., ali, då stöldens värde öfversteg 100 daler, skulle lifsstraff tillämpas.
De lagstiftare, som hafva stadgat straff för stöld ur bref, hafva icke kommit längre än att anse detta brott Den 14 Augusti. 345 lika med inbrott samt derefter lämpat straffbestämmelserna.
Det är visserligen sannt att 1734 års lag i förevande hänseende blifvit ändrad genom en sednare författning, som väl är något nyare än den sora rörer stöld ur bref, men dock icke så mycket, alt man icke kan kalla dessa författningar för samtidiga.
Lagförändringen innefattar att brottslingen skulle undergå, icke blott högsta kroppsplikt med spö och ris, utan jemväl förklaras skyldig alt hela sin lifstid arbeta på Kronans fästning.
De nu ifrågav:de 2:ne brotten hafva således ansetts af män, till hvilkas juridiska insigter man måste hafva förtroende, icke vara af beskaffenhet att förtjena en lika bestraffning.
Det må vara att man bör, så vidt möjligt är, genom stränga straff skydda så väl postverket som enskilde från förluster, men det bör man väl kunna göra, utan att de i detta hänseende begångne förbrytelser skola ställas uti samma kategori, sorn de, hvilka begås uti Herrans tempel.
Då de ledamöter, sorn yrkat återremiss af förevande punkt, erhållit biträde af Frih. af Ugglas, så betviflar jag icke att R. ^o. Ad. äfven skall densamma bifalla.
Jag anser mig böra nämna, att de uplysningar, Hr Printzensköld lemnat, icke äro öfverensstämmande med sanna förhållandet.
Enligt 1734 års lag var visserligen kyrkstöld belagd med lifsstraff, hvilket stadgande bibehölls till 1779, då det fick sin nuvande lydelse.
Jemlikt 1726 års författning, var äfven stöld ur bref belagd med dödsstraff, som bibehölls ända till 1835, då detta brott blef betraktadt såsom inbrott samt straffades med fästning.
Således hafva lagstiftarue i äldre lider ansett kyrkstöld och stöld ur bref vara lika grofva brott, enär de blifvit med enahanda straff belagde.
Men på sednare tider har begreppen i afseende på dessa brott blifvit förändrade och alltsedan 1835 har uti allmänna omdömet den tanken gjort sig gällande, att kyrkstöld vore ett gröfre brott än stöld ur bref.
Vid sådant förhållande skulle jag tro det icke vara rätt att, i strid med det allmänna tänkesättet, belägga kyrkstöld med enahanda straff som stöld från posten, och att min anhållan, det stadgandet i förevande §:s 2:dra mom. måtte blifva ändradt i enl. med allmänna opinionen, icke utgör, på sätt en talare yttrat, något hugskott.
Jag tror icke, att man, såsom en talare här förespeglat, bör skärpa straffen för poststölder derföre att man derigenom skulle söka förekomma de s. k. poströfverierna, hvilka dessutom icke höra till denna §.
Afven om §:n bifalles, qvarstår i alla fall en förordning, som stadgar, att om man med våld tager något från posten, så skall det anses såsom röfveri.
Jag fortfar uti min anhållan att första mom. måtte bifallas och det andra återremitteras.
Jag skulle vilja bedja den siste värde talaren förklara hvad han menar med att straffen böra rättas efter den allmänna opinionen.
Ar det hans mening att straffet för post - 346
Den 14 Augus ti, slöld bör ökas eller minskas?
När Utsk. borttagit spö- och risstraffet samt kyrkoplikt, borde väl Utsk. föreslå något annat i stället, men då ett års fästning syntes Utsk. vara för ringa, ansåg Utsk. att 2 års straffarbete borde utgöra den minsta bestraffningen för ifrågavar:de förbrytelser.
Säger man att delta straff är för högt tilltaget, med afseende pårpoststölder, så hyser man äfven samma åsigt ronde kyrkstölder.
Åtskilliga ledamöter synas ej vilja tillerkänna Lagberedningen någon auktoritet.
Något afseende måtte väl deras omdöme förtjena, men äfven om vi lemna dem åsido, har likväl Rikets Högsta Domstol, hvars åsigter Utsk. ansett sig i allmänhet böra följa, gillat det af Lagberedningen afgifna utlåt., deri Beredningen förklarar att större straff bör åläggas post- än kyrkstölder.
Man kan således, enligt min tanke, icke säga att Utsk. gått för långt, när Utsk. jemfört begge dessa brott och för dem stadgat enahanda straff.
Hr Adelborg har sagt, att det orätta består deruti, att man uti en och samma § har sammanfört straffbestämmelserna för stöld i kyrkan och posten.
Då ingenting är lättare än alt fördela ifrågavar:de § uti 2:ne, så att Usta mom. blir §:n 10 och 2:dra mom. deremot §:n 11, synes mig den värde talaren icke haft skäl att yrka afslag å §:n.
Den likgiltighet för upstäiiningen af dessa olika stölder, hvilken Gr.
Sparre förfäktar, finnes icke i vår nu gällande lag, ty den bär sådan aktning för kyrkan, såsom ett heligt rum, att kyrkotjufnad utgör föremål för ett eget kapitel och icke blott för en särskild §.
Jag tror att man gör rätt, om man fortfar att i detta som andra hänseenden följa nuvar:de lags föredöme.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, framstält, Jiurusom i afseende på denna § blifvit yrkadt af Hr Carlheim-Gyllenskjöld äterremiss, af Hr von Hartmansdorff, med hvilken Hr Adelborg förenat sig, afslag, samt af Frih. af Ugglas, som begärt särskild proposition å hvartdera morn., bifall till förra mom. och återremiss å det sednare, anmälde sig och yttrade Hr Adelborg: Ehuru jag icke tror att, så nära Riksdagens slut, något betydligt vinnes genom en återremiss, vill jag dock för denna gång förena mig med dem, som~yrka derpå, samt afstå från min anhållan om afslag.
Hr Gr. o. Landirms härefter först till bifall och derefter till återremiss af 10:de §:ns förra mom. framstälda propos. besvarades med blandade
Ja och Nej, hvarpå, efter förnyad, med starka
Ja och åtskilliga
Nej besvarad propos. till bifall, Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han härvid funnit
Då nu Hr Carlheim-Gyllenskjöld begärde votering,uplästes till justering och godkändes följande voterings-propos.:
Den 14 Augusti 347 Den sora bifaller l:sta mora. i 10:de §:n af LagUtsk:s förslag till författning om stöld och snatteri, röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot förenämnde niora, gjorde anmärkn:r föranleda till detsammas återremitterande.
Vid voteringens slut befanns att rösterne utfallit sålunda : Ja — 22.
Hr Gr. o. Gandlm:s härefter först till bifall och sedermera lill återremiss å 2:dra mom. af 10:de §:n framstälde propos. besvarades med blandade
Ja och Nej, hvarpå, efter desamma förnyande och besvarande på samma sätt, Hr Gr. o.
Landtm, förklarade att lian ansåg den sednast till återremiss framstälda propos. besvarad med öfvervägande Ja.
Efter härvid af'Gr.
Sparre yrkad votering, uplästes till justering och godkändes följande voterings-propos.:
Den som bifaller 2:dra mom. i 10:de §:n af LagUtskrs förslag till författning om stöld och snatteri, röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot förenämde morn. gjorde anmärkmr föranleda lill detsammas återremitterande.
Nej — 17. § I», Bifölls. § 12- Gr.
Vid sådant förhållande, att den 8:de §:n blifvit återremitterad, torde följaktligen icke heller denna §, som talar om sammanläggning af de uti åtskilliga §§:r, bland andra den 8:de, bestämda straff, böra godkännas, utan återremitteras, hvarå jag vördsamt anhåller om propos.
Efter först lill bifall å denna § framstäld, men med Nej besvarad propos., blef densamma, på grund af de gjorde anmärkningarne, återremitterad. 348 Den 14 Augusti. § 13- Bifölls. § 14.
I anledn. af hvad jag uti förra plenum nämnde, tager jag mig friheten yttra, att, ehuru jag medgifver att det nu gällande straffet för 2:dra resan snatteri kanhända är nog lindrigt, synes mig dock det af Utsk. föreslagna straff arbete vara för hardt.
Jag har icke heller funnit att det är någorstädes stadgadt, huru straffarbetet skall försiggå.
Inskränker det sig till enskildt rum, torde det hafva nytta med sig.
Blifver det åter gemensamt, kommer det sannolikt att skada.
Jag har i dag besökt 2:ne af stadens fängelser och der funnit en fånge, som stulit en kaka bröd, värderad till 2 sk.
Böterna, som utgöra 1 sk. för första resan och 2 för andra, äro visserligen lindriga, men brottet är icke heller serdeles stort.
Skulle han nu för andra resan snatteri dömas till 2:ne månaders straffarbete, i synnerhet i sällskap med andra utlärda skälmar, tror jag icke att det skulle leda till hans förbättring, utan snarare försämring.
Dessutom tager jag mig friheten nämna, att härigenom de dömdes antal till den grad kommer att ökas, att de nu befintliga fängelserna icke blifva tillräcklige.
Jag har redan en gång förut, vid behandlingen af l:sta §:n, redogjort för de åsigter, som i fråga om snatteri gjort sig gällande äfven uti andra länders, t. ex.
Danmarks och Norriges, lagstiftning, der en sådan gräns emellan stöld och snatteri icke förefinnes.
Ett tillgrepp, vare sig att del är större eller mindre, blir alltid straffvärdt, men då omständigheter kunna inträffa, att en persön af en slags snikenhet eller obetänksamhet lägger sig till något, som enl. hvardägsspråket fastnar vid fingrarne, så har man, till följe deraf, haft skäl att med lindrigare straff belägga första resan snatteri.
Att 1734 års lagstiftare icke stämplade den, som andra gången begått snatteri, såsom tjuf var derföre, att böterna då kunde förvandlas till spö- och risslraff, samt kyrkoplikt undergås; men då Utsk. borttagit dessa infamerande straff, samt hoppas, att, i samma mån som ensamhets-fängelser hinna upbyggas, första resan stöld kommer att uti dem aftjenas, har det synts Utsk., att den, som icke låter sig varnas af de böter, som ådömas för första resan snatteri, borde allvarsamt näpsas och följaktligen uti fängelse insättas.
Ett stöd för denna åsigt har Utsk. hämtat derutaf, att den år 1841 tillsatta Lagberedning, som af den sednare Lagberedningen blifvit kompletterad, uteslutit snatteri och endast med lindrigare bestraffning belagt tillgrepp af ätbara varor.
Detta är orsaken till Utsk:s förslag, hvarå jag vördsamt anhåller om bifall.
Förevande § blef, uppå härefter framställd propos., af R. o. Ad. bifallen, . § 15.
Det i första mom. förekommande uttryck ”skall Den 14 Augusti. 349 det. straff, hvartill han eljest gjort sig skyldig” gifver, enl. min tanka, anledn. till den tydning, att det straff, hvartill han eljest gjort sig skyldig, kan innefatta helt andra brott än stöld, såsom t. ex. fylleri, slagsmål m. m.
Jag har af en ledamot uti Utsk. erhållit den uplysning, att detta icke varit Utsk:s menjng, utan att Utsk. hyst den åsigt, att straffet skall bero derpå, huruvida det varit enkel eller qvalificerad stöld.
Sedan man erhållit denna förklaring, medgifver jag visserligen att man kan förstå Utsk:s mening, men också först då.
Enär jag således tror att mom. bör förtydligas, anhåller jag alt detsamma måtte återremitteras.
Då jag icke tror att någon serdeles otydlighet förefinnes, anhåller jag att R. o. Ad. behagade bifalla §:n, endast med den förändring, att det i Usta och 2:dra mom. förekommande ordet ”ökes” rättas till ”ökas".
Pröpos. lill bifall å denna §, med den rättelse, att i st. f. ordet ”ökes” skulle införas ordet ”ökas”, blef härefter framstäld och besvarad med starka Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förvarade att lian funnit
Ja öfvervägande. § ><>■ Hr Flach:
Utsk. har, i afseende på inbrott, föreslagit enahanda straff, som för tjufnad utan inbrott.
Jag skulle likväl tro, att inbrott, äfven utan att något tillgripes, förutsätter ett i hög grad koncentreradt upsåt att vilja skada en persons egendom, och får derföre hemställa att §:n måtte återremitteras, i syftning att inbrott första„resan blefve straffadt t. ex. med arbete från 2 månader t. o. m. 1 år, andra resan från 2 år t. o. m. 5 år, samt 3:dje gången lifsstraff, hvilket äfven vöre öfverensstämmande med vår nu gällande lag, der serskildt straff för 4:de resan inbrott icke förekommer.
Jag ber att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet deruppå, att inbrott, utan verkstäldt tillgrepp, är endast ett försök till brott, samt att i allmänhet uti vår lag försök till brott icke straffas efter den gamla regeln ”holt är med intet bott.”
Emellertid har inbrott i alla tider utgjort ett undantag, emedan upsåtet är så tydligt och det ligger en brottslighet i sjelfva åtgärden.
Då inbrott i sjelfva verket icke kan betraktas annorlunda än som ett försök till en qvalificerad stöld, har Utsk., i likhet med föreg:de lagstiftare, ansett det böra allvarsamt bestraffas, men att bestraffa försök till stöld hårdare och strängare än en verkligen fulländad stöld, har synts Utsk. icke vara lämpligt.
Jag tillstyrker bifall till tj:n.
Jag vill blott förklara, det jag anser spöstraffet böra användas för sådane förbrytelser som här äro i fråga.
Hr Gr. o. Landtm., som härefter framställde propos. till 350 Den 14 Augusti. bifall å förevar:de §, förklarade, sedan svaren dervid utfallit med starka Ja, jemte några
Nej. § 17. Bifölls. § 18.
DA man ingenting vinner i sak, vore det godt, om man kunde vinna något i språk.
Jag hemställer om det icke borde heta ”njöte det åter af hans gods”, i stället för ”njöte det åter af dess gods”, såsom Utsk. föreslagit.
Då denna § är ordagrannt afskrifven ur 1734 års lag, för hvilken jag hyser stor vördnad, hade jag aldraminst väntat att Hr von Hartmansdorff skulle emot densamma göra någon anmärkn.
Afven jag har stor vördnad för 1734 års lagstiftare, men den går icke så långt, att då jag ser samma lagstiftare hafva begått ett språkfel, detsamma icke bör rättas.
Då nu verkligen ett språkfel blifvit begånget, så, ehuru jag skulle önska att lagbestämmelserna blifvit bibehållna i hela sin kraft, anser jag likväl att detsamma bör rättas, samt att det tillhört LagUtsk. att, när det gjort förändring i straffbestämmelserna, äfven tillse att språket blifvit riktigt.
Eftersom anmärkn. blifvit gjord, vill jag taga mig friheten visa befogenheten af den, som af Hrr von Hartmansdorff och Printzensköld blifvit framställd.
Mig synes icke lämpligt att, på sätt dessa
Hrr föreslagit, förändra ordet dess till hans, ty det kan ju lika väl vara hennes gods, som är i fråga.
Skulle någon förändring vara behöflig, bör enl. min tanka ordet dess förbytas till dens, men jag för min del anser §:n tydlig sådan den nu befinnes.
Sparre deruti, att uttrycket dens är det riktigaste och rättaste.
Jag har egentligen begärt ordet för att försvara 1734 års lagstiftare emot den anmärkn., som af Hr Printzensköld blifvit framställd.
Det uti gamla lagen befintliga och af Utsk. nu bibehållna ordet dess utgjorde icke år 1734, såsom ofvanbemälde talare påstått, något språkfel, utan var fullt öfverensstämmande med den tidens språkbruk.
Jag hemställer, huruvida det är lämpligt, att slutet af §:n erhåller följande lydelse: ”och den sitt mist, njute det äter af dens gods, som har att gälda med”.