Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen vet nu med visshet hvilka de landtliga omgifningar voro dit han, tillsammans med sin trolofvade – den firade sextonåriga skönheten från ett rikt patricierhem – och annan glad ungdom gjorde de utflykter, under hvilka han kände sig både lycklig och olycklig genom den växande vissheten att han, trots sin djupa förtrollning af Lili, ej ägde någon själens sympati med henne men framför allt hyste den djupaste motvilja att genom giftermål binda sig i fädernestaden och vid ett ämbetsmannalif i dess borgerliga kretsar.
Men från en senare tid i Goethes lif finnes – eller fanns åtminstone för ej längesedan – ett minne kvar i omgifningen af Frankfurt, nämligen Die Gerbermühle som Hans Thoma bevarat i en tafla, hvilken jag i München sett i enskild ägo, en tafla fylld af den finaste stämning.
Ett enkelt hvitt landthus i en äng vid floden, omgifvet af några popplar och träddungar, en mild idyll i hvilken Goethe älskat och diktat.
Stället ägdes 1815 af det rika Frankfurter-geheimerådet von Willemer, hvilken gjort en vacker och själfull ung skådespelerska från Linz till sin andra hustru och sina barns nästan jämnåriga styfmor.
Denna Marianne, som Goethe här besjöng som Zuleika, som han älskade och var älskad af, gaf honom en lyckokänsla så fullkomlig, att han väntade sig möjligheten af en »ny sådan upplefvelse endast så som man väntar ett godt vinår: in Hoffnung und Demuth».
Goethe var då ej längre den vid Mains stränder drömmande ynglingen, som beredde sig för lifvet: han var sextiofem år, när han mötte den liffulla och sköna kvinna, som var själfull nog att hos honom älska geniets eviga ungdom och att under sin kärleks ingifvelse själf dikta härliga sånger, dem världen länge ansett vara Goethes, inflätade som de – med hennes tillstånd – blefvo i hans Divan.
Sedan kärleken öfvergått i vänskap underhölls den genom en förtrolig brefväxling, hvars sista bref å Goethes sida var det, med hvilket han en månad före sin död återsände alla hennes jämte uppmaningen att hon borde gömma dem, ty de skulle gifva henne – liksom de gifvit honom – »den glada känslan af att vi lefvat».
Endast ett par timmar från Frankfurt har man Heidelberg, dit den unge Goethe flydde under vinskördetiden, samma år som hans fantasi var fylld af Egmont och hans sinne af misstämningarna mellan sig och Lili, men där han senare med Marianne upplefde de lyckligaste dagar.
När jag vandrade omkring i sommarsolen mellan de röda murarna af den gamla härliga renässansbyggnaden – som ligger på höjden inbäddad i parkens och botaniska trädgårdens löfmassor och genom dem blickar ned öfver Neckardalens mjuka flodlinier och höjder – mindes jag att just i den trädgården Bilobaträdet var deras förtrogne i den känsla, hvars hela historia inneslutes i den enda raden
Hier war ich glücklich, liebend und geliebt . . .
Wie sehn’ ich mich, Natur, nach dir,
Dich treu und lieb zu fühlen!
Ein lustiger Springbrunn, wirst du mir
Aus tausend
Röhren spielen!
Wirst alle meine Kräfte mir
In meinem Sinn erheitern
Und dieses enge Dasein hier
Zu Ewigkeit erweitern.
I själfva Rhendalen äro Goethe-minnena många.
Särskildt tänkte jag, medan ångaren gled mot Koblenz, på Goethes fotvandring längs högra
Rehnstranden, då han drog lott om han borde bli målare eller icke genom att slunga sin pennknif!
Nådde den floden, då hade ödet afgjort saken i jakande riktning, men om den stannade bland videbuskarna i nekande.
Men den slutliga utgången kunde han ej fullt utröna, och tveksamheten fortfor också ända tills han kom till Italien.
I Koblenz har man bland annat minnet af hans besök hos familjen de la Roche i dess hem invid Ehrenbreitstein och hans vaknande känsla för den unga Maximiliane – då ännu ej bortgift med Brentano – en känsla, af hvilken Goethe njöt dubbelt, emedan kärleken till Lotte Buff ännu inte upphört, ty, försäkrar han, »en döende och en gryende känsla tillsamman bereda samma njutning, som när man ser månen gå upp under solnedgången».
Men framför allt har man ett lifligt intryck af Goethes betydelsefulla Rhenresa med Lavater och Basedow, med
Profete rechts, Profete links
Das Weltkind in der Mitte . . .
Under denna resa är det han med Jacobi samtalar om Spinoza.
Af alla de lifsintryck Goethe skildrat är det knappt något, som lifligare inpräglat sig hos mig än aftonen efter en af dessa Spinozadagar, då månskenet lade sin dallrande silfverbro öfver den breda Rhen och Goethe stod vid fönstret, hänryckt försjunken i stillheten utom och inom sig, medan han kände att hans sjudande, sökande ande nu börjat finna ro i sin egen värld.
Spinozas Etik blef Goethes uppenbarelse.
Den åldrade Goethe betonar, att hans lärjungaskap till Spinoza – som hvarje äkta lärjungaskap – var ett villkorligt, ett genom personlighetens egenart begränsadt, eftersom den ena människan af ett och samma ord får en helt annan bild, ett alldeles annat begrepp än den andra.
Spinozas pantheism utvecklades af Goethe till en lifsglad, klar, fri, alltfamnande naturåskådning.
Men medan Goethe påminner om det betingade i sin anslutning till Spinoza, framhåller han tillika med eftertryck, att denne för honom öppnat de vidaste syner öfver den sinnliga och den sedliga världen och att från denna tid för Goethe »det personliga gudsbegreppet var en barnahjärnas fantasi».
Spinozas grundtanke: att naturen verkar genom eviga, nödvändiga, lagar i hvilka gudomen uppenbarar sig och i hvilka den intet kan ändra; att människan är en del af denna natur och således äfven hennes fel och hennes dygder lika nödvändiga – den tanken behärskar sedan hela Goethes lif och diktning.
Ingen kan omprägla sig själf, ingen undgå sitt öde – den vissheten ger Goethe den stillhet hvilken sedan fåvitskt blifvit kallad kyla.
Vis superbæ formæ är hvad han tillbeder; lifvet – det evigt nyskapande och evigt samma – är för honom det högsta heliga, och uppgiften »att öfverallt främja lifvet» hans outrotliga lidelse.
Ögonblicket blir för honom allt och »konsten att lefva är den, att skapa det största möjliga antal af lyckliga och förnuftiga ögonblick».
Att väcka höga själsrörelser hos andra var, säger han, min mest oemotståndliga drift; att iakttaga dem hos mig själf och andra min största glädje.
Ty – i motsats till den vanliga ytliga uppfattningen af nödvändighetens begrepp – innebar detta för Goethe, liksom för alla verkliga tänkare öfver evolutionens idé, den högsta möjliga utveckling af den med nödvändighet gifna naturgrunden – en utveckling, hvarvid det först och främst gäller att med andakt studera naturens egna drifter för att gifva dem den enda kultur, hvilken kan bära verkliga frukter, den individuella.
Denna förädlande omvandling sker så som utvecklingen i naturen, långsamt och lugnt, omedvetet afsiktligt.
Inom naturen som inom människolifvet hänryckes Goethe af den lagbundna ordningen, den organiska utvecklingen.
Utvecklingen – med detta ord utsäger man den tanke, som skiljer vårt århundrade från alla föregående.
Icke sålunda att tanken skulle vara ny.
Redan före Lucretius uttalades den ju af den helleniska filosofien, men med kristendomen stöttes denna tanke – liksom hela den antika kulturen – tillbaka i mörkret.
Och om den än glimmade fram i en och annan medeltidshjärna, kunde den dock ej arbeta sig fram emot undertron, som afgjorde medeltidens åskådning.
Med den nya tiden har den gamla tanken vuxit.
Den var redan under 1700-talet mer än anad, framför allt af Diderots framsynta snille; och för Goethes blef den visshet, långt innan vetenskapen bevisat den.
Redan nu i sin tidiga ungdom insåg Goethe att panteismen icke kunde förenas med den kristna världsförklaringen.
Han fullföljde därför den bestämda skilsmässan dem emellan och fortsatte uppbyggandet af sin lifsåskådning på samma grund som hela århundradet efter honom.
Han var som ung och som gammal djupt likgiltig för metafysiken, hvars begrepp syntes honom som tomma ord . . .
»endast faten men alls icke maten» . . .
Lifvet, erfarenheten, naturen, säger han, äro mina kunskapskällor.
Och ur dessa hämtade han en, med hvarje nytt skede i sin bildningsgång, allt mer genomförd panteistiskt-vetenskaplig, evolutionärt-monistisk världsförklaring.
Den Gud, hvars namn man ofta möter i Goethes verk – i unga som i gamla dagar – är det immanenta icke det transcendenta gudsbegreppets uttryck, den för människan ofattbara världsviljans beteckning, uppenbarande sig i det vardande liksom i det varande.
Goethe trodde ej att människans förstånd kunde utgrunda hvad han kallade universums handlingar, men han ville att människan alltjämt skulle söka lösa allt fler af gåtorna.
Det var denna sträfvan efter det högsta, denna hänvändning mot det stora okända, Goethe kallade fromhet.
Nil admirari var för honom synden mot den heliga anda; den undrande vördnaden däremot det godas och skönas ursprung.
Ur vördnaden härledde han senare mänsklighetens tre religioner: hedendomens, som lärt oss vörda oss själfva, filosofiens, som lärt den högt stående att vörda sina likar och kristendomens, som lärt oss vörda äfven det, som står under oss.
Och Goethe uppdrog mänsklighetens framtidsväg med de djupa orden: att af dessa tre religioner tillsammans skall den verkliga religionen bildas.
Han är genomträngd af den egna naturkraftens, af egoismens betydelse – ty »den enskildes fullföljande af sina syften kan ej stå i strid med utan måste främja det helas» – och han är genomträngd af själfuppfostrans betydelse.
»Det vi nära i oss, det växer i oss», och det är sin redan i ungdomen började, oaflåtliga sträfvan uppåt, hvilken han slutligen hos sin Faust gör till utvecklings- eller »frälsnings»-principen.
För denna sträfvan ansåg Goethe den kristliga syndasorgen som ett hinder.
Hvar dag borde behandlas som ett helt för sig och själen hvar morgon känna sig befriad från ånger öfver den föregående dagens fel.
Den sjukliga samvetsoron hindrar den sunda verksamhet genom hvilken vi bäst visa vår fromhet och hvilken inom sig bär odödlighetsprincipen.
Ty Goethe ansåg odödlighetstanken väl förenlig med utvecklingsläran och som en förnuftig följd däraf att verkningarna af hvarje verksamhet redan här fortgå i det oändliga.
Men han trodde ej på odödligheten för alla människor, endast för de själfulla.
Och dem han helst ville slippa råka i ett annat lif voro – alla de hvilka här varit förvissade om detsamma, emedan han ej skulle kunna utstå triumfen af deras rätthafveri gentemot honom och alla andra, hvilka i detta ämne intet velat påstå!
Och eftersom han var djupt öfvertygad att man i dessa ting ej kunde komma längre än till tro, ville han att man lugnt skulle lämna dem och samla all sin kraft för att verka i detta lifvet, vårt enda vissa.
Goethe säger om sig själf det djupa ord, som gäller för alla djupa människor:
Jag har ej nog af ett tänkesätt, jag behöfver flera.
Och i samband härmed förklarar han sig vara polyteist som diktare och konstnär, men panteist som naturforskare – ett yttrande, öfver hvilket ensamt en hel bok kunde skrifvas!
Men visst är att utvecklingstanken, ehuru icke i den omfattning vi ge den, förblir den för Goethes tänkande centrala.
Denna tanke är vårt århundrades stora idé.
Alla andra idéers värde afgöras ytterst genom deras ställning till denna.
Men till dess anhängare räknar jag ej dem, hvilka söka bevisa evolutionslärans och kristendomens öfverensstämmelse!
Det verkliga tänkandet och den verkliga tron – som båda äro fria från den lutherska eller den reformerta half-förnuftigheten – inse att världsstriden, som under detta århundrade pågått och under det nästa kommer att afgöras, gäller denna fråga:
Antingen är människan i denna tillvarelseform sig själf nog eller är hon det icke.
Är hon det – som evolutionismen lär, så snart den blir följdriktigt förstådd – då är människan färdig med tron på alla andra uppenbarelser än dem, hon under sin egen utveckling gifvit sig själf och alltjämt kommer att gifva sig angående lifvets ursprung och mål.
Är hon det däremot icke – som den katolska kyrkan följdriktigt lär, utan några bibelkritiska och evolutionära kompromisser – då bör hon åter gifva sitt förnuft under trons lydnad.
Ett tredje duger lika litet för tanken som för tron.
Det var detta antingen-eller inför hvilket man stod i århundradets början under den katolska reaktion, mot hvilken Goethe med hela sin natur och hela sin öfvertygelse kände sig fientlig.
Det är inför samma antingen- eller som de två stora andliga världsmakterna – evolutionismen och katolicismen – i nya former under nästa århundrade komma att utkämpa samma strid.
Nu som då finnes en möjlighet af katolicismens tillfälliga seger under en »makternas skymning».
Men endast för att senare nödgas vika från en ny och fagrare jord, där mänskligheten för alltid skall återfinna sina – i tidernas morgon med dualismens inträde – förlorade guldtaflor, på hvilka enhetsmedvetandet var inristadt, innan fiendskapen mellan »köttet» och »anden» dref henne ur det eden, hon behöft hela utvecklingen för att i högre mening återvinna.
Under hvarje sådan strid mellan evolutionen och kristendomen, monismen och dualismen blir Goethe – den unge Goethe som den gamle Goethe – den lösen kring hvilken de kunna samla sig, som erfarit något af hvad han erfor den där underbara månskensnatten vid Rhen: vissheten att hans själ genom de nya tankarna vunnit en oändlig, ljusbadad rymd, hvars frid och frihet han icke velat byta mot tryggheten af någon tro i världen!
Zum Schen geboren
Zum Schauen bestellt
Dem Thurme geschworen
Gefällt mir die Welt.
Ich blick’ in die Ferne
Ich seh’ in der Näh’
Den Mond und die Sterne,
Den Wald und das Reh.
So seh’ ich in allen
Die ewige Zier,
Und wie mir’s gefallen,
Gefall’ ich auch mir.
Under dessa år, då tillvarons anlete för honom förnyades, vandrade den unge Goethe omkring såsom en af lifvet drucken, med en lycksalig känsla af äganderätt till hela världen.
I hans väsen stegras nästan dag från dag denna sorglösa gratie, denna naiva naturlighet, denna tindrande friskhet, denna sunda samvetsro, denna fulla sanningskärlek, detta själfulla i sinnligheten, denna skönhet i berusningen, denna tacksamhet i hänryckningen, hvilka göra honom till ett enastående jordens fenomen: den unge Goethe, om hvilken en annan betydande personlighet vid denna tid skref: att till den, som ej själf sett Goethe, är det absolut omöjligt att säga något begripligt om denna, den underbaraste af alla Guds skapade varelser!
Goethe berättar själf att han i ungdomen led af en feberaktig melankoli, som dref honom in i förströelser – en art af melankoli, som man finner hos de flesta världseröfrare före segrarna!
Men mycket mer än förströelser var för honom det vänskapliga utbytet.
Sedan han helt och hållet var befriad från det kristliga syndighetsmedvetandet – och endast fasthöll den personliga fullkomningstanken – hade han vunnit en själfkänsla, hvilken nu ingaf honom en snabb, tveklös handlingskraft och förmågan af öfverströmmande själfmeddelelse i en sympatisk krets, ett af de drag, hans samtida alltid framhålla men eftervärlden alltid förbiser vid talet om Goethes kyla!
Ett tal, som man till och med kan få höra af personer, hvilka aldrig i sitt hela lif haft så mycken värme som Goethe förbrukade på ett enda aftonsamkväm med sina vänner!
Dessa skildra honom ej blott som full af sorglös glädje, genialitet och esprit, men äfven i hög grad »öppen och besjälad af oändlig kärlek».
»Under umgänget med Goethe», utbrister just en af bröderna Jacobi, »var det som om jag fått en ny själ . . . han har gifvit en lefvande kraft, en oöfvervinnelig visshet åt mina bästa ideer, mina ensammaste, hemligaste tankar.»
Och medan Goethe af vännerna uppfattas som den oändligt gifvande, uppfattar han sig själf lika mycket som mottagande: »Hvilken kraft känner jag ej inom mig, då jag i en annan omfamnar allt hvad jag saknar och därtill skänker honom allt hvad jag äger»! utropar han och betonar härvid all kärleks egenart: att hvardera tror sig undfå mer af den andra än han ger.
Men på samma gång som hos Goethe förmågan ökas att försjunka i en stämning och i ett förhållande, bevarar han sin naturs starka instinkt att värna sin egen, individuella utveckling – en själfbevarelsedrift, hvilken kortsyntheten alltid kallar själfviskhet – liksom sin ålders ömtåliga själfständighetskänsla.
Därtill kom en ytterligt stark, såväl sympatisk som antipatisk instinkt.
Han var lika beroende af sina intryck från människor som från den yttre naturen.
Han behöfde ljus och värme och hatade därför motsatsen, särskildt december månad.
Och liksom han senare under några dystra decemberveckor afundades Herder – hvilken då blef begrafven och slapp ifrån den gråkulna världen – sökte han bildlikt begrafva sig för en honom osympatisk personlighet.
Han blef mulen vid hvarje obehagligt intryck.
Han beklagar dessutom redan som ung att han saknar ett öppet, lätt sätt att möta människor och intet språk ägde för dem, när han ej fick vara längre samman med dem.
Till denna oförmåga af sällskaplig banalitet kom ett annat drag: att han, äfven som ung, icke försökte öfvertyga när han kände sig oförstådd.
Och han fann snart att människor ytterst sällan förstå hvarandra.
Han tystnade blott eller afbröt ämnet, försjönk i sig själf eller gick sin egen väg – ungdomliga egenheter hvilka, bibehållna hos den äldre mannen, hos denne tolkas som förnäm och afvisande stolthet.
Detta drag ägde det djupaste samband med hela hans lifsåskådning, hans känsla af nödvändigheten i hvarje människas personlighet.
Han försökte lika litet göra om människor och deras meningar, som han själf tålde att bli bearbetad af dem.
Ty redan i ungdomen visste han att ensamheten, i djupare mening, är det oundgängliga villkoret för en stark produktion och en personlig utveckling.
Under denna ungdomstid är det Goethe diktar, vaken om dagen och om natten i drömmen.
Dityrambisk strömmar sången öfver hans läppar i vänkretsen vid vinet och han känner sig i stånd att »lik en annan Prometheus ur sin verkstad befolka en hel värld».
I denna verkstad – hvars väggar voro fyllda af teckningar med svartkrita på gråpapper – inträdde en dag Knebel och senare, i Knebels sällskap, Karl August.
Och resultaten af samtalen under dessa sammanträffanden uppe i vindsvåningen i Goethehaus, liksom nere hos föräldrarna i festvåningen, blef att Goethe på hösten 1775 lämnar Frankfurt för Weimar.
I fädernehemmet såg man honom sedan endast på kortare besök.
Och vid dessa förde han åter med sig all lifvets fullhet till modern, hvilken annars på afstånd lefde samman med honom genom den brefväxling där, som Goethe säger, hennes karakter talar ur hvar rad.
Med det lefvande lifvets hela makt tjusar här detta kraftiga, kärnfulla och dock mjuka temperament som – alldeles oberoende af att fru Aja var Goethes mor – alltid skulle gjort henne betydande.
Man möter det glada lifsmod, den varma, fromma tro på Guds faderskärlek, den lugna lifsnjutning, det fulla, friska, frimodiga gemüth, den strålande godhet, den naiva humor och skälmska själfironi, hvilket allt öfverflödar hos den ljusa, milda själ, hvars enda önskan var att ha kunnat göra alla människor lika glada och lyckliga som hon själf!
Med sonens rykte växte Frau Raths själfkänsla som »Goethes mor» och med en drottnings trygga värdighet mottog hon den hyllning, som ägnades henne emedan hon gifvit världen den son, om hvilken det i djupare mening gäller hvad hon själf yttrade om Napoleon: »Er ist doch einmal derjenige, der der ganzen Welt den Traum vorzaubert, und dafür können sich die Menschen bedanken, denn wenn sie nicht träumten, so hätten sie auch nichts davon und schliefen wie die Säck’». . . ett genialt ord, ensamt nog att visa hur naturligt det var att just hon hade födt Goethe!
Sonens vänner och beundrare uppsökte henne i Casa Santa, som Wieland kallade hemmet i Frankfurt.
Och de njöto kring det runda bordet – jämte det härliga rhenvinet och de goda rätterna på frankenthalerservisen – fru Ajas färgrika och konstnärliga berättargåfva.
Denna hennes konst, som hänryckt sonen på pallen vid hennes fötter, fortfor att tjusa den ungdom, som växte upp vid hans verk.
Aja säger själf, att så fort hon började berätta blefvo alla nöjda och hon vet att hon är mästare, ej i att skrifva men i att berätta böcker!
Och om hennes »anlete alltid var gladt», hennes »berättartalent alltid briljant» som hon själf säger – helt visst voro både blickar och ord mest strålande, när hon för de lyssnande skildrade Sohn Wolfs barndom och ungdom.
Hon njöt af att sålunda ofta ha »huset fullt af vittra andar från ofvan till nedan», men dessa kära gäster kunna dock ej ersätta den alltid saknade sonen, med hvilken hon nu egentligen endast talade samman genom brefven, i hvilka den djupa, ehuru ordknappa, längtan efter hans personliga närvaro är genomgående.
Det är en underlig oföretagsamhet hos båda att hon aldrig besöker Weimar och att han, efter sin flyttning dit, endast tre gånger kommer till Frankfurt.
Första gången var detta 1779, i sällskap med Karl August.
I fem dagar fröjdade han sin mors hjärta genom att »vara friskare och manligare men, trots hoflifvet, till karakteren lika präktig som förut», som hon glad berättar.
Aja 1782 blifvit änka uppstod tanken att sälja det nu alltför stora huset, men detta skedde dock först 1795.
Sedan var det i den vackra bostaden Am goldenen Brunnen vid Rossmarkt hon mottog sin sons besök.
Dit kom han med sin Christiane.
Intet visar bättre hvilken stor, sund och sann natur Goethes mor ägde, än förhållandet till Goethes älskarinna.
Medan denna af Weimars – långt ifrån tadelfria – fina värld möttes med förakt, var Frau Rath – som själf tillhörde sin stads förnämsta krets och som lefvat ett lif, på hvilket ej fallit en skugga – strax färdig att behandla Christiane som en dotter.
Då Goethe höll på att tillföra modern en sonhustru från der guten Gesellschaft,
welche zum kleinsten Gedicht keine Gelegenheit giebt
såg hon det med oro.
Men däremot kände fru
Aja sig dragen till Christianes varma och äkta natur.
Och ehuru hon senare med glädje mottog underrättelsen om förhållandets legalisering, sökte hon aldrig med ett ord ingripa i sonens fria kärlek, genom hvilket modern såg att han erhöll mer lycka än »i ett fatalt äktenskap».
Om man besinnar huru ännu de flesta mödrar i Frau Raths ställning i ett liknande fall skulle bete sig, då först erhåller man ett mått på den undantagskvinna, som var Goethes mor!
Det uppstod efter sammanträffandet mellan fru
Aja och hennes »kära dotter»
Christiane ett hjärtligt tillgifvenhetsförhållande, som leder till ett flitigt utbyte mellan Goethes gamla och nya hem.
Christiane skickar fru Aja litterära meddelanden – hvilka visa att brefskrifvarinnan var långt ifrån obildad – och intressanta böcker: gute und geniessbare Spetsen für meine Geistesarmuth, skrifver fru Aja.
Och från Frankfurt komma, bland alla stora gåfvor, äfven många slags godsaker till Goethe, ty hans mor mindes troget hans svagheter i den vägen, framför allt drufvor och ett slags konfekt, Frankfurter Brendl, hvilka ännu i dag utgöra en specialitet för staden.
I utbyte mot dessa erhåller fru Aja den »konfekt, hon gömmer för helgdagsstunderna»: sonens verk.
Hon bär dem med sig öfverallt »som en katta sin unge» och samlar sina »lördagsflickor» omkring sig för att med rollfördelning läsa dessa eller andra betydande diktverk.
Hon fann ej behag i hvad hon kallade »den upplysta tiden, i hvilken all sorg och fröjd, all känsla af smärta och glädje tvingas i system, och passionerna, om de vilja uppträda i honette compagnie, måste vara iklädda styfva snörlif.»
Hon förblef t. ex. själf hela lifvet den barnsligt betagna åskådaren af teaterns lifsbilder och det var hennes yppersta gaudium att där, med darrande stolthet och rörelse, njuta sonens verk och sedan sända honom sina träffsäkra, humoristiska omdömen om spelet och publiken.
Hon var i sin teaterlidelse som i allt annat samma oförbränneliga natur med det känsliga skämtlynnet, den snabbt vibrerande stämningen, de ursprungliga omdömena, »själfständig ända till slutet» enligt sonens vittnesbörd.
Hennes ungdomlighet gjorde henne under hela lifvet alltid jämnårig med de unga.
En af dessa yttrar: »Hennes egendomliga väsen, hennes sjudande lifsström, allt rycker en med sig och ger ingen möjlighet till nyktert bedömande.
Hvarken kroppsligt eller andligt märker man hennes ålder.
Hvar hon visar sig, framspringa lif och glädje.»
Sonens vänner ej blott älska henne men förtro sig åt henne.
De unga kvinnorna komma till henne med sina fröjder och sorger och hon är lika tystlåten som full af förståelse gent emot de förtroenden, hon mottager.