Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På sitt ställe är visserligen här den erinran, att han, vid dessa frågor och svar, aldrig (så vidt vi veta) har fått åtnjuta den ursäkt, som väl åtminstone i någon mån bort komma honom till godo: ursäkten af de honom uppdragna riks-vigtiga värf, att författa sitt fäderneslands
Häfder och undervisa dess blifvande Konung.
Förgäfves inträdde han i den ena af dessa befattningar redan år 1744, och i den andra redan år 175119.
Man har likafullt satt sig i hufvudet, att han använde de sista nitton åren af sin lefnad på idel slarf.
I sanning: det bruk, hvartill man i Lovisas hof nyttjade hans alltid beredvilliga versgåfva, och hvarpå hans ”Vitterhets-Arbeten”, tyvärr, förvara så talrika prof, var ingalunda det bästa.
Härvid har likväl en och annan vigtig omständighet lemnats oanmärkt.
Just med och igenom Lovisa Ulrika bosatte sig i Svithiods konungahof, såsom i en central-fästning hvarifrån landet sedan öfversvämmades, det egentliga uteslutnings-hyllandet af den tidens fransyska vitterhet och konstsmak.
Ulrika Eleonora, som så föga värdigt bar sin englalika, af Svärmoder och Gemål ihjälkylda Moders namn, hade dock af henne ärft den egenskap, att älska läsning; och nämnas bör, emedan det är sista furstliga qvarlefvan af en under Carla-tidehvarfvet mäktig smak-rigtning, att hon fästade sin förkärlek vid Italiens språk och litteratur.
Men hon behöll sin läsning, och dess frukter (i fall den hade några), för sig sjelf.
Hennes närmaste umgängskrets var tråkig, liksom hon.
Den begagnades mest till en nedlagsplats för enskilda bekymmer; dem hon esomoftast utgöt äfven i prest- och borgar-fruars sköte, hvilka, till erkänsla för det allernådigsta the hvarmed de undfägnades, hjelpte henne att begråta den gamle Fredriks otroheter, och sedan, med all sina tungors vighet, kring stad och land utbredde den ”Huldrikas” lof.
Bemälte gamle Fredrik åter, var en af de största fiender till läsa, som någonsin sutit på en thron20; han älskade fördenskull en omgifning, som alltid , så långt det berodde af honom, var den möjligast ovittra.
Der hade alltså Fransyskheten stannat vid belefvad pratfärdighet och belefvad osedlighet.
Nu deremot, i det nya hofvet, uppträdde den såsom en andlig fostrings- och daningsmakt, hvars anspråk på envälde blef hädanefter, så inom snillets område, som inom religionens och sedernas, utan gensägelse erkändt.
Vacker, qvick, lysten att herrska, verka, lysa, begåfvad med ett lynne, hvars retliga och häftiga liflighet alltför ofta urartade till öfverilningar, osammanhang och vanmäktigt trots, ägde Lovisa Ulrika näppligen några stora tankar eller ens djupa känslor (sjelfkänslan undantagen), men dock en verklig böjelse för de nöjen, som genom umgänget med vetenskaper och konster vinnas.
Denna kärlek hycklades icke; hon var i den lika upprigtig, som i kärleken till sin gemål och kärleken till utvidgad konungamyndighet: men hon rådde ej för, att dess halt och synpunkt bestämdes af de intryck, under hvilka hon tillryggalagt sin första ungdom.
Sveriges jord beträdde hon med den glans, att redan vara besungen af sjelfve Voltaire; som i en af sina mest lyckade
Epitrer hade egnat henne ett det smidigaste mellanting af vördnadsgärd och kärleksförklaring.
I allmänhet bar hon – om än i miniatur – flera syskondrag af sin store broders egenskaper; desto mindre må vi undra, att hon fullt bråddes på honom i dyrkan för dåtidens afgud, och i sympathi för hela det Frankrike, ur hvars sköt denna verlds-sol hade uppgått.
Icke heller försummade Voltaire, att underhålla lågan.
Han tillkännagaf för Svenska Ministern i Paris, Scheffer, att han, sedan la Princesse Ulrique blifvit Svensk, fann Svenskarne äga esprit och förtjena älskas; för hennes skull värderade han nu alla dem, som före henne innehaft Sveriges thron; ja, han ville derföre nu vederlägga sin egen historia om Carl XII och göra denne hjelte rättvisa, i ett arbete, som skulle bli le plus bel qui soit sorti encore de sa plume; han afbidade blott den sednare (då ännu otryckta) tomen af Nordberg, för att genast lägga hand vid verket21.
Sådant yttrades 1744; och ännu tjugo år derefter betygade han för Creutz sin längtan att besöka Sverige, för att se en sannskyldig ”Reine philosophe”.
Allt dylikt inberättades vederbörligt; man kan föreställa sig, hur det smakade!
Hon befann sig förflyttad till en barbarisk nordpolsverld, hvilken hon (väl ej så alldeles utan skäl) plägade kalla ömsom ”ett land der man dör af ledsnad, der man blott talar om politik och der af allt tal intet beslut följer”, ömsom – kort och godt – ”vårt svenska elände”; hennes ära skulle bli, att humanisera den; och hon måste ju, efter slika uppmaningar, desto ifrigare göra sitt bästa dertill.
Hon gjorde det – så långt hennes insigt och förmåga räckte.
Hvem vet ej, att hon till och med inrättade en Vitterhets- Akademi; som höll sin första sammankomst på Drottningholm en skön sommardag, den 24 Juli 1753?
Likväl voro försök till Svenska Vitterhetens upphjelpande anställda redan före hennes hitkomst, och det i en temligen beslägtad rigtning; men på mera inhemsk grund.
Till dessa försök blef hennes förhållande ett tvåfaldigt: eller ett befrämjande – och ett hämmande.
Hennes inflytelse uppmuntrade och hägnade allt sådant, som genom sin natur hade minsta mödan att bringa sig upp till någorlunda nöjaktig likstämmighet med de fransyska urbildernas art; men samma inflytelse förqväfde alla de sträfvanden, i hvilkas väsende låg, att ej lika lätt och skyndsamt lemna tillfredsställande frukter.
På det sednare torde fordras bevis.
Välan!
Sådant var t. ex. det öde, som öfvergick den återupplifvade begynnelsen till en Svensk Theater.
Huruvida ett annat bevis bör hämtas af hennes sätt att begagna Dalins talent, kan, i sin rätta och billiga dager, ej framställas utan en längre sakernas utredning; vid det förstnämnda kunna vi uppehålla oss kortare.
Den fransyska skådespelar-tropp, som till Sveriges hufvudstad införskrefs år 1699, hade, på Carl XII:s uttryckliga befallning, spelat der ända till år 1706; hvarefter stigande penningbrist, och dermed förknippad nödvändighet af hvarjehanda besparingar och indragningar, vållade dess upplösning.
1721 ville de Makthafvande, angelägne att på allt vis låta känna sötman af Fredens tidehvarf, från Frankrike återkalla detta nöje: men det blef då helt kortvarigt; den nya fransyska troppens Directör uppförde sig illa, plundrade de anslagna medlen och rymde till Petersburg.
Den begynnelse till Theater, hvarom vi nu ämna tala, var ett sexton år derefter börjadt försök, att möta behofvet af skådespel med en inhemsk eller national ersättning.
Denna begynnelses upphofsmän voro Grefvarne Gyllenborg och Höpken.
Den sednare, som kort efteråt stiftade Vetenskaps-Akademien i sällskap med Linné och Alströmer, älskade ej mindre vitterheten, än de strängare vetenskaperna.
Den förre, – Carl Gyllenborg, – ehuru då redan Riksråd och snart Premier-Minister, aktade ej under sin värdighet, att dels sjelf dikta, dels från andra språk öfversätta skådespel.
Han tolkade från Engelskan, utom en tragedi ”Andromache eller ett ömt Modershjerta”, äfven en komedi kallad ”En bättrad
Villhjerna och en trogen Vänskap”; en annan komedi, ”Svenska Sprätthöken”, författade han sjelf, med en väl från Fransyskan lånad, men fritt behandlad och tillämpad uppfinning; hvarvid man ock i hans åtgärder skönjer den afsigt, att genom inflätning af lyriska stycken, eller sångpartier, ställa Lustspelet på en mera positift poetisk grund.
Det ena med det andra bevittnar, att hans anlag var större till skald, än till riks-styresman.
Med hans ”Svenska Sprätthök” öppnades i Stockholm 1737, under Kammarherren von Olthoffs inseende, en ordentlig svensk skådebana.
Under den nästföregående tiden hade vid hofvet någongång händt, att fransyska theaterstycken blifvit, af personer ur hofvets egen krets, uppförda; landsorterna deremot, äfvensom sjelfva hufvudstaden, fingo nöja sig med en kringvandrande halftysk skådespelar-flock, hvars anförare hette Sejerling.
Den hade börjat undfägna sin allmänhet med Holbergs lustspel.
Af dessa undanträngdes, mer och mer, de äldre öfver Syndafallet, Rike Mannen och Lazarus, Doctor Faustus, med flera dylika, åt hvilka man dittills så hjertligen fröjdat sig i de brädlador med illa målade tapeter, som numera genljudade af skrattsalfvor öfver Jeppe på Berget och den Politiske Kannstöparen.
Men svenska snillet ville försöka sina egna dramatiska krafter, och det inom en högre samhällsrymd, med värdigare scenisk utstyrsel.
Den nya inrättningen, och Gyllenborgs föredöme, uppeldade flera svenska författare till dramatiska företag.
I spetsen trädde Gyllenborgs vän, Wrangel22, likaledes Grefve och Riksråd, med tvenne tragedier, och derefter en komedi; af dessa gynnare uppmanad, egnade Dalin åt den nyskapade theatern sin komedi ”Den Afundsjuke” och sin tragedi ”Brynilda”, bägge uppförda första gången 1738; ett icke litet antal täflare efterföljde.
Lifligheten af denna täflan fortfor oförminskad, snarare stegrad, intill tidpunkten af Lovisa Ulrikas ankomst (1744) och Gyllenborgs frånfälle (1746).
Anmärkningsvärd är den omständighet, att man för Tragedien valde helst romantiska och romantiskt-historiska ämnen ur Sveriges forntid.
Så Wrangel, som i sitt ena sorgspel upptog ett af Messenii ämnen ”Torilla, eller Regner och Svanhvita”, och i sitt andra bearbetade sagan om ”Fröken Snöhvit”; så Dalin i sin ”Brynilda”; så Hesselius23, i ”Starkotter och Fröken Ogna”, samt ”Erik den Nionde eller Helige”; så den blifvande Häfdatecknaren Celsius24, i sin ”Ingeborg”, som uppfördes äfven i Upsala (af Studenter); så – dock längre fram – Brander25, eller den äldre Skjöldebrand, i sin ”Habor och Signild”.
Anmärkningsvärd under samma tid är vidare, då man öfverskådar samtliga dess theater-författare och således många (till en del namnlösa) som här förbigås, en fortfarande dubbel kamp mellan – mer eller mindre – motsatta smakrigtningar.
Man varsnar först en allmän, mellan tycket för de Holbergska skådespelen och tycket för de något så när enligt de förnämare fransyska mönstren inrättade; men tillika en särskild, inom sjelfva detta sistnämnda slag, – hvilken dock mindre var en strid, än ett vacklande i sättet att ansluta sig till förebilderna.
Slik anslutning blef nämligen hos några en lösligare, hos andra en strängare; hvarvid, i förra fallet, stundom inmängde sig en återstod af de intryck, hvilka man äfven i Sverige, under Carlarnes dagar, hade mottagit från Gryphii och Lohensteins dramatiska dikter.
Det nya hofvet kom – och gjorde slag i saken.
Den smak, som derifrån utgick, fördömde den Holbergska Komikens art såsom plump, och de inhemska försöken, både i tragisk och komisk väg, såsom endast ofärdigheter eller halffärdigheter.
Den hade ej orätt deri, att de voro det; men väl i det oinskränkta ratande, hvarmed nu alla dessa inhemska bemödanden tvärt förkastades.
Innan kort var det för hvarje krets af god ton omöjligt, att tåla dem.
Den offentliga Svenska Theatern, dittills ej sällan hugnad med hofvets närvaro, men numera hvarken med slik uppmuntran eller med någon annan, förvandlades ånyo, från en ”Konglig Svensk”, till en i landsorterna omströfvande histriontropp, hvars flyttbara skådebana återvände till brädladorna.
I Stockholm deremot intogs den svenska theaterns plats ännu engång af en fransysk; till hvilken, på det ”unga” hofvets föranstaltande, en vederbörlig skådespelar-personal införskrefs från dess klassiska hemland.
De enskilda sällskapskretsar af den högre adeln, der man roade sig med dramatiska nöjen, och ofta uppförde skådespel till och med inför en talrikare allmänhet, kunde naturligtvis ej länge undgå, att rätta sig härefter.
Man hade der blifvit van, att låta svenska stycken omvexla med de fransyska: nu bannlystes de förra, utan undantag.
För folk af smak blef ”svenskt spektakel” ungefär detsamma, som ett föremål att drifva spektakel med.
Att se något sådant, skedde blott för att t. ex. låta börja en tragedi med sista akten och sluta med den första, befalla de spelande skratta när de skulle gråta, eller tvärtom, efter behag ömsom utvisa, ömsom inropa dem o. s. v.
Man drog, i tysthet, på axlarna öfver sjelfve Dalins theater-bidrag; hvadan de ock blifvit med stillatigande förbigångna i den af ”en hög Herre”26 författade Lefnadsteckning, som läses i andra upplagan af hans Arbeten.
Sådan tystnad synes tillkännage, att man temligen snart fann sjelfva hans tragedi svag; åtminstone att på samhällets ”höjder” den tid ej varade länge, då – såsom det säges – hans Brynilda, sedd på scenen eller läst i enrum, frampressade ymniga tårar.
Slik förvandling af hennes öde kan ej förundra oss, på hvilka hennes läsning (visserligen mot både sin och vår vilja) nästan oafbrutet gör intrycket af ett lustspel.
Celsius kunde, i sitt öfver Dalin inför Vetenskaps- Akademien hållna Åminnelse-Tal, utan orättvisa fälla det omdöme, att ”då Messenii, Braskens, eller andres theatraliske arbeten, hvilka vid medlet och slutet af det förra seculum sågo dagen, sättas bredvid Dalins Brynilda, synas de likasom våra gamla kyrko-målningar emot målningarna i vårt slott”.
Men äfven hon bär nu ett föga mindre ålderstiget utseende: och visserligen var bland alla hans större skaldeverk ej något, som tidigare måste föråldras, än denna tragedi om ”olycklig kärlek”; der kärleken tvifvelsutan är olycklig i allt, emedan den är det till och med i sin målning27.
Deremot visar sig i hans komedi vida mer, än man då ville erkänna, just den komiska talent, som eljest hos honom så högt värderades: men frändskapen till den Holbergska
Komiken var större, än den ”goda tonen” gittade fördraga.
Följden blef, att Dalin, som ganska väl märkte hvarmed han gjorde eller icke gjorde lycka, vaktade sig för att med flera dramatiska rön äfventyra den vittra ära, som hade vid det nya hofvet skaffat honom inträde.
Blott en enda gång försökte han, att i detta hof införhjelpa den Svenska Thalia.
Han skref, till firande af Konung Adolf Fredriks återkomst från Finnland 1752, ett ”Herdaspel i tre Öppningar” (såsom Akter då kallades); det uppfördes; men råkade bli, af de dåvarande ”nationens män”, så mycket häckladt ur politisk synpunkt, att någon ästhetisk allsicke kom i fråga.
En liten ej långt före hans död författad
Prolog, kallad ”Möte af Flora, Mälaren och Zephyr, Skådespel uppfördt på H. M.
Konungens Födelsedag den 14 Maj 1763”, är småtäck, men gör ej något egentligen dramatiskt anspråk.
Om han till uppförande ämnat den öfversättning af Addisons ”Cato”, hvaraf han efterlemnat ett fragment, är ovisst.
Det lyfter sig, i språkets upphöjning, långt öfver den i allmänhet platta Brynilda; der de vackra verserna28 knappt gå till ett halft dussin, och de drägliga knappt till ett helt.
Det tal, med hvilket Cato uppträder i begynnelsen, klingar alldeles som ett ur någon tragedi af Gustaf den Tredjes tidehvarf.
Men Lovisa Ulrika, i stigande mått öfverhopad af politiska förtretligheter, behöfde annat att muntra sig med, än tragedier.
Det ser ut, som hade denna furstinna haft något mera sinne för allvar i vetenskaperna, än för allvar i vitterheten.
Liksom i allmänhet hela lärdoms-beskydderiet, kunna väl äfven lärdomen och den lärda forskningen, i sina lättast meddelbara resultater, användas till ett furstliga personers lekverk: men i sig sjelfva äro de dock ej af lekande natur; och Lovisa Ulrika, sjelf icke utan kunskaper i åtskilliga ämnen, syntes begripa det med oskrymtad aktning.
Af vitterheten deremot, och synnerligen af skaldekonsten, fordrade hon desto mera befallande, att den skulle roa, och blott roa.
Roande åter var blott sådant, som genom något glimmande festspel eller improviseradt infalls-nöje för ögonblicket bortjagade de tunga grämelse-skyar, dem Råd, Ständer, och egna fåvitska tillställningar, städse tätare sammanskockade öfver henne och hennes tåligare, men af sin skymfliga ställning dock föga mindre lidande Make.
Vitterheten blef, på detta – änskönt visserligen nog mycket flygtiga och ytliga – vis, det förnämsta sällskapsnöjet i hennes hof; och samma identification af Vitterhet och Sällskapsnöje utgick, i den skepnad som genom slikt förhållande bestämdes, till nationen, att sprida sig i alltmera vidgade ringar.
Hvem skulle neka utan vanvett, att dessa vittra njutningar, hurudana de än voro, mot äldre hof-förlustelsers vanliga råhet afstucko på ett för Lovisa och hennes omgifning hedrande sätt? eller att deras efterdömen inneburo ett utsäde till allmännare ästhetisk sinnesodling?
Bland de hit och dit strödda kornen voro ju ock några ädlare, som slogo djupare rötter.
Också eftersträfvade hon verkligen, ehuru född utländsk prinsessa, den ära, som Christina, ehuru född till Sveriges krona, hade försmått: att hos det folk, som kallat henne till sin Drottning, väcka slumrande eller halfvakna krafter till utveckling i ett nytt bildnings-tidehvarf.
Under de första och gladaste åren efter sin hitkomst ägde hon ock, i all detta slags verksamhet, en mäktig bundsförvandt, hvilken en hufvudsaklig andel deri måste tillerkännas; en man, som, sjelf mästare i att bereda, stegra, omvexla alla sällskapslifvets finare fröjder, länge stod såsom trogen medhjelpare vid hennes sida.
Det var den vidtfrejdade, sina höga politiska platser med idel skimmer fyllande, och jemväl genom snillegåfvor, lärdom, konstkännedom skimrande paradman, åt hvilken ock vården om sonen Gustafs tidigaste ålder blef anförtrodd:
Tessin den yngre29, lika stor mäcenat, som halfstor minister; äfven sjelf författare till åtskilliga skrifter, mestadels af mera prunk än kärna, men förmånligt ådagaläggande både hans nit och hans talent för svenska språket, hvars ”rykt och uppodling” han i ett af sina många
Tal särskildt afhandlat.
Intagande genom yttre, ännu mer genom inre egenskaper, var han sin Drottnings like i kärlek för snillets idrotter, för qvickhetens lekar, för den fransyska bildning, på hvars högsta spets han stod; hennes öfverman i genialitet, smak, insigter, verldserfarenhet; i temperament mera sangvinisk än hon, i karakter lika oefterrättlig, men godlyntare och i handlingssätt klokare, så ofta ej fåfängan bortröfvade sansen; tillåtande sig mycket, och mästerligt ursäktande sig för allt, – äfven inför Gud och sitt samvete, dem han, i ensliga stunder, sökte tjusa med samma skenrika vältalighet, som utgjorde hemligheten af hans statsvisdom; föröfrigt länge dårande sig med den sällsamma inbillning, att kunna enskildt vara sin drottnings dyrkare, offentligen hennes motståndare, utan att genom en så orimlig dubbel-ställning omsider förlora – hvad han ganska högt uppskattade – hennes ynnest.
Mellertid, och medan han ännu lyckades genomföra en så konstig role, var han hennes sällskapliga och vittra fac totum.
Han hade stiftat hennes förmälning med en gemål, som hon, oaktadt sin öfverlägsenhet, upprigtigt älskade; han var den äldste af hennes svenska vänner; han hade med ståt och fröjd hitfört henne från Berlin, och redan under denna resa börjat, hvad han sedermera nitiskt fortsatte: fullbordandet af hennes uppfostran i rigtningen åt vetenskap, vitterhet och de fria konster, för hvilka han, ej långt förut, hade tillvägabragt inrättandet af en särskild Akademi30.
Äfven Adolf Fredrik hade sinne för sådana sysselsättningar; det underlättade Tessins åtgärder, och gjorde glädjen af dessa ädlare hofnöjen fullständig.
I de svenska konungaslotten, särdeles Ulriksdals och Drottningholms, inflyttade ånyo fester af en art, som der varit osedd alltsedan Carl XII:s tidigaste regeringsdagar, då fadern Nicodemus var deras anordnare: nu mindre praktfulla, i följd af inskränktare tillgångar; men ofta, till uppfinningen åtminstone, lika poetiska.
Till ära för Tessin må tilläggas, att han väl ville sjelf lysa på allt upptänkligt sätt, men ock ville att fäderneslandet skulle så med.
Det var derför han, som först ledde
Lovisas uppmärksamhet åt inhemska vittra och lärda förtjenster.
Det var således ock han, som i hennes hof införde Dalin, och föreslog honom till Prins Gustafs Lärare.
Både ästhetiska och politiska sympathier hade förenat den berömde
Litteratören med den berömde Statsmannen:
Dalin var för mycket poet, att icke vara Hatt; Tessin åter var bredvid Gyllenborg Hattarnes andre, och efter Gyllenborg, i flera år, deras förste hufvudman.
Deras mening var, att Svenskarne skulle i vitter odling bli Fransmännens jemnlikar, men öfvermän i en folkskarakter, der den carolinska hjelteandan sammanbodde med forn-romersk frisinnighet; deras namn var derföre lånadt från den sinnebild, som i Rom hade varit Frihetens.
Att deras motståndares politiska system var en ”nattmössans” vishet, och lämplig endast för – Mössor: hvad kunde för den unge Skalden vara klarare?
Enligt de Dagboks-Anteckningar, hvilka för efterverlden äro de läsvärdaste af Tessins skrifter, hyste dock Drottningen, i början, en stor vedervilja mot Dalins person.
Tessin måste gifva sitt ”hedersord, att aldrig lemna honom allena med Prinsen”; och säger sig användt ”en lång tid” allt sitt bemödande, att ”skaffa honom Deras Majestäters nåd och bättre förtroende”.
Men ändtligen, heter det vidare, ”fann han sjelf en ginare väg, ledsagad af sitt poetiska geni”31.
Skall man tro dessa Anteckningar till punkt och pricka, så har clienten förstått, och ej försmått, att ytterligare ”gina” vägen medelst mindre goda sätt; hvaribland främst, otacksamhet mot den förste beskyddaren och affall från deras gemensamt bekända frihets-grundsatser.
Denna beskyllning står i sammanhang med det omsider inträffade vänskapsbrott, som emellan Tessin och den till Konunga-familj förvandlade Thronföljare-familjen omöjligt kunde uteblifva.
Att bibehålla, med ömsesidig belåtenhet, en så besynnerlig ställning, som Tessins till detta hof, – det hade tvifvelsutan varit att sätta kronan på den allsidighet, för hvilken han, såsom Landtmarskalk vid den olycksdigra riksdagen 1738, blef af Dalin prisad i ett femtio strophers skaldebref, kalladt ”Tankar öfver Oveldigheten”.
Med Sverige, – mente Skalden då ännu, – vore ingen nöd, så länge det ägde qvar
........... din dygd, Tessin;
Ensidighet mot Dig förlorar sin Latin.
Noga skärskådad, bestod den Tessinska allsidigheten i, att vara allom allt: för Rådet en frisinnad statsman af aristokratisk, för Ständerna af demokratisk medborgerlighet; för Hattarne en vän, för Mössorna icke en ovän, för båda en republikan af forn-romersk anda; men tillika – och likafullt – för Konungen och Drottningen ett ideal af hofman, den oumbärligaste, den utsöktaste och söktaste gunstlingen.
Hans behändighet, så stor den var, förslog dock ej att förskapa det ogörliga till görligt.
Huru mycken ”latin” ock andras ensidighet hade förlorat mot honom, så förlorade nu hans allsidighet sin latin mot Lovisa Ulrika.
Ett förhållande, sådant som deras, kunde blott under Thronföljare-tiden bära sig, – och äfven då, alltmera, med möda; i den mån, som de ömsesidigt måste inse, att de dock egentligen använde denna tid på att vinna hvarandra för rakt motsatta politiska syften.
Han hade hoppats, att vinna Kronprinsen och Kronprinsessan till blifvande stöd för det af honom styrda Rådsvälde, genom hvilket han regerade Sverige under den gamle Konungens fyra sista lefnadsår; till detta väldes alltid lydiga verktyg skulle de låta nyttja sig, med ostörd frihet, att då njuta ett vittert och konstälskande lif i allsköns gamman.
De åter hade hoppats, att vinna den snillrike och allsmäktige umgängsvännen till hufvudstödet för sina planer, som alla, innerst, utgingo på och från en enda grundtanke: ökad Konungamakt.
Hos Tessin låg verkligen, bakom medelvägarna, fraserna, skådespels-attituderna, de alltid efter behof skickligt antagna minerna, ett fosterlandsälskande sinnelag; men fosterlandet skulle göras lyckligt enligt hans system.
Såsom ovederläggligt prof på dettas förträfflighet åberopade han, utan omsvep, det för alla tider giltiga mönster af äkta svenskt regeringssätt, som han under de nyssnämnda fyra slutåren af Konung Fredriks lefnad uppställt; hvadan han äfven, lika naift, förklarade för den första af alla en god svensk
Konungs pligter, att ”utan invändning underteckna hvad helst i Konunga-Försäkran begäres, och förena sig med Rådet i allt”32.
Skulle dock ens den fromsintaste thronföljare, med någon ungdom, någon ärekänsla, någon håg för göromål, godvilligt finna sig vid att vara
Konung på det vis, som den utlefvade, alltid föga aktade, genom inga ätteläggar i nationen inympade, af utsväfningar förslappade, ja af slag rörde företrädaren uthärdat i lättja och vällust?