Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I trots af ofvannämnde schism blef han emellertid vid det strax derpå följande riksdagsmannavalet efter den aflidne fullmäktigen för Stockholms komministrar hedrad med uppdraget att efterträda denne, hvilket tillräckligt bevisade den aktning, som man hyste för hans förmåga.
År 1829 utnämndes han till komminister vid Storkyrkan, och 1834 kallades han genom presteståndets förtroende till fullmägtig i riksgäldskontoret, sedermera förnyadt år 1840.
Dahlgren kunde, om han så velat, hafva sökt pastorat, ty redan 1823 hade han tagit pastoralexamen, men lifvet på landet öfverensstämde förmodligen icke med skaldens och sällskapsmannens vanor.
Hvad angår Dahlgrens politiska ställning, hörde han till oppositionen.
Längre fram hade han några allvarsamma strider att dervid utstå.
Men det politiska elementet är öfverflödigt att vidröra vid denna lilla teckning.
Således öfvergår jag till hans hemlif jemte några enskilda förhållanden och tillåter mig skildra
En afton hos Dahlgren.
Tidpunkten för min första bekantskap med denne utmärkte skald var vintern emellan 1839 och 40.
Jag hade på hösten kommit upp till Stockholm på inrådan af min förläggare N. H.
Thomson, i hvars gästfria hus jag med en aldrig svikande välvilja blef emottagen2.
Det var här som Dahlgren strax derefter hedrade mig med sitt besök.
Jag hade då hunnit lära känna endast två litteratörer: Gustaf Henrik Mellin, hvilken anstält sig som min ciceron, och Adolf Ivar Arwidsson, som korrigerade manuskripten för »Kabinetts-Bibliothek».
En tredje kände jag väl också, men hvad som rör den bekantskapen tillhör en särskild teckning.
Ändamålet med Dahlgrens visit var att inbjuda mig till deltagande i en »brunnsdrickning» som han ärnade arrangera i sitt eget hem – naturligtvis icke en vanlig brunnsdrickning, ty efter hvad han skämtande berättade, hade han lyckats upptäcka en ådra af nymfen Aganippes källa, kring hvilken han tänkte samla en större del af hufvudstadens litteratörer och äfven dess få litterära damer.
Då jag uppmärksamt betraktade den vänlige mannen, som såg så godmodig och glad ut, märkte jag med undran de stora vattenspeglarna i hans ögon, och jag tänkte att den munterhet, som så ledigt flöt från hans läppar, måste inom honom bekämpats af en starkare magt än hans vilja.
Naturligtvis kände jag mig smickrad af att hafva blifvit bemärkt af en så illustre författare och emottog med nöje inbjudningen till Aganippens första sammankomst.
Det var Mellin som introducerade mig i komministerhuset vid Storkyrkobrinken, och inkommen i salen, hörde jag genom en tillsluten dörr sorlet af flera röster.
Dit inträdde min ledsagare, men det var ej dit jag fördes, utan värden, hvilken sjelf mottagit mig, släppte mig med en hemlighetsfull min, liksom jag skulle hafva intagits i någon orden, in i ett kabinett, der jag till en början endast fann husets blygsamma och älskliga värdinna, som genast visade främlingen den mest hjertliga välvilja.
Men vi hade knappt hunnit börja bekantskapen, innan Dahlgren åter öppnade dörren och införde en herre, som han presenterade genom en meritförteckning så qvick och rolig, men tillika så litet upplysande, att den tycktes vara beräknad på att mera förvirra än reda min uppfattning af den ifrågavarande personlighetens namn, befattning, egenskaper och karakter.
Ifall meningen verkligen var att en smula förvirra författarinnan från landsorten, så gick så väl Dahlgren som de utanför väntande herrarna fullkomligt miste om denna del af nöjet.
Van vid ett gladt ungdomslif, ehuru det vid den tiden redan låg djupt i bakgrunden, och icke särdeles fallen för att låta förbrylla mig, emottog jag och besvarade med god kontenans alla vår gladlynte värds derpå följande presentationer af medlemmarne i »brunnssällskapet» – men om jag anat att jag bland dessa såg min tillkommande man, så skulle det nog hafva lyckats att göra mig förlägen.
Slutligen ingingo vi alla i förmaket, der Aganippens källa rikligt lät flöda tvänne kaskader, den ena glödande het, benämnd thé, den andra af en tempererad kyla, benämnd punsch; och bland damerna, som i ett fåtal representerade den litterära delen, märktes ett par sånggudinnor, hvilka hvar för sig kunnat passera för nymfen Aganippe.
Sedan thédrickningen slutat, bjöd värden tystnad åt allt sorl och prat, satte sig i soffan, med damer till höger och venster, och förkunnade att herrarna samtligen finge taga plats kring divansbordet, på det att hvarje medlem måtte höra och begrunda brunnsstadgarna, som han nu ärnade uppläsa ...
Men huru skulle det väl lämpa sig för denna korta skizz att förirra oss i labyrinten af alla de konst-tokerier, som brunnsintendenten föreskref, blandade med några ord af allvar öfver det egentliga ändamålet med instiftandet af detta sällskap, hvars mening var att man en afton hvarannan vecka skulle samlas i samma lokal för att uppläsa åtskilliga medförda stycken, vare sig vers eller prosa, som der skulle granskas och bedömas, medan det stod hvar och en fritt att hemta nya inspirationer ur Aganippens källa.
Efter den litterära afdelningen kom man till musik och konversation, under hvilken senare jag råkade i vissa betänkliga svårigheter, emedan jag förblandade namnen på herrar litteratörer, hvilka det roat vår humoristiske värd att vid den förut nämnda presentationen kasta om.
Ett namn var jag dock fullkomligt säker på:
Kjellman Göranson.
Dertill funnos två skäl: det ena, att jag i min barndom haft bland min fars båtkarlar en gunstling, som hette Kjellman, en stor sagoförtäljare; det andra, att
Kjellman Göranson gjorde mig en fråga nog komisk för att jag än i dag erinrar mig den.
»Hvilket slags födoämne», sade han, »föredrar ni, under det ni författar?»
Hvilket slags födoämne?
Jag hade aldrig tänkt på något sammanhang mellan mina stackars tre då utkomna romaner och denna vigtiga omständighet.
Det lät jag äfven förstå i mitt svar.
»Jag», sade han med denna ungdomliga författarearrogans, åt hvilken den mognade, i lifvets skola pröfvade mannen sedermera småler, »jag diktar blott på fogel!»
Yttrandet hördes af Dahlgren, hvilken vid förbigåendet gjorde en humoristisk min, men detta var kanske icke den enda vinst, som det inbringade.
Då Aganippiska brunnsledamöterna vid början af följande sommaren firade sin högtidsdag med en lustfärd till Björkö, der middag skulle intagas, var det Kjellman Göranson, som, i sin egenskap af sällskapets ende kände oskyldige gastronom, fick sig uppdraget att beställa och arrangera måltiden, hvilket han också till allas fulla belåtenhet gick i land med.
(Detta i förbigående.)
Sedan tiden på aftonen skridit fram emot 10, upplöstes Aganippens första sammankomst, men några få personer blefvo anmodade att stanna qvar för att intaga en liten supé, hvilket upprepades vid hvarje ny sammankomst med nästan alltid olika gäster.
Hvad nu beträffar denna första supé under Dahlgrens förtroligaste värdskap, blef den utmärkt lyckad icke blott i materielt hänseende genom turska bönor och köttbullar, utan äfven, först och sist, genom den spirituella delen: man kunde ej räkna de infall och inpass, som skämtet lekande kastade öfver glasets rand, – det var behagligt alltsammans, ty skämtet öfversteg aldrig den gräns, der lifvets varma fullhet stod på väg att sänka sig till en lägre disharmonisk region.
Vid bordet fick jag reda på hvem den unge mannen var, som
Dahlgren först infört till mig i det mystiska kabinettet: det var August Blanche.
Men det blef icke hans bild som i tankarna följde mig hem – det blef i stället bilden af en person, hvilken icke fans bland de qvarblifna, nemligen den pikante recensenten i Aftonbladet, Oskar Patrik Sturzen-Becker (O. O.)... en högst vigtig bekantskap för den nybörjande författarinnan.
Vid sidan af honom bortbleknade Blanche såsom tidningen Frejas redaktör.3
Men de förflyga ju, lika perlande skummet, lifvets glada stunder och så äfven detta mitt första deltagande i en fullständig litterär krets; dock, om sjelfva ögonblicket flyr, så blir ju ändå en skugga deraf qvar i den nederlagsplats som vi kalla minnet.
Och då lifvets mörka, tunga, pröfvorika stunder; de som icke förflyga, komma och trycka vår ande, är det ju liksom en solstråle på den mulna dagen att känna ett gladt minne titta upp, för att värma oss en smula.
Det är nog möjligt eller rättare säkert, att vi först med ett slags medlidsamt misstroende visa det tillbaka, men slutligen märka vi den milda smekningen och låta upplifva oss deraf: om än blott för en så kort stund som skummets perlor förflyga ....
Sedan vi gäster i den glada cirkeln uttryckt vår slutliga tacksamhet för värden, och naturligtvis äfven för den tystlåtna men vänliga värdinnan, voro de sista ord vi i förstugan utbytte beundrande uttryck öfver det gnistrande lif som oupphörligt utströmmade från Dahlgrens själ.
Föga anade då någon af oss att det var den uttröttade skådespelaren som vi sågo stiga uppför trappan till sitt enskilda rum – hans martyrrum.
Det var der han lät masken, hvilken han utanför denna tillflyktsort ständigt bar öfver sitt ansigte, hastigt falla, medan han ensam med Gud och sig sjelf, sjönk ned hur det föll sig.
Det var den tid, då han, så att säga, skänkte sin kropp och utan tvifvel äfven sin själ åt plågornas hämmade herravälde.
När morgonen och det yttre lifvet började sin kretsgång, var han åter densamme, sin rôle trogne skådespelarn.
Hvarför han utförde denna rôle, till och med inför sin familj, derom skola några ord yttras vid slutet.
Emellertid skred vintern fram, utan att någon enda gång de bestämda sammankomsterna instäldes vid Aganippens brunnsdrickning.
Vår intendent var alltid vid samma skämtfulla lynne och hela sällskapet blef alltmera förtroligt.
Utom åtskilliga, sedermera länge bibehållna vänskapsförbindelser, knötos der vid slutet två trolofningar.
Bland hedersgäster, som
Dahlgren inbjöd, är det i synnerhet två, hvilka stå som glanspunkter – Tegnér och skaldinnan Eufrosyne.
Denna senare var många gånger närvarande, men den Tegnérska aftonen inträffade blott en gång.
Nu kan det ju åtminstone antagas, att ämnet för den store mannens samtal med den obetydliga författarinnan (som dessutom under åratal råkat tillhöra hans stift) skulle förmå intressera en eller annan.
Och då det just nu i sjelfva skizzen inträffar ett uppehåll, och man vid alla brunnsinrättningar har för vana att då och då göra utflygter, dristar jag på att företaga en sådan.
Mycket säkert begagnar
Dahlgren mellantiden, då nästan alla röra på sig, att i sällskapets tidning, hvars sjelfskrifne redaktör han är, nedskrifva någon hastig ingifvelse.
Tidningen kallades »Vattenskopan».
Jag tror ej det var hela namnet, men lika godt, den som råkade få öfver sig ett häftigt regn derifrån, kände hvilken förmåga de utslungade strålarne hade att piska in i kroppen; måhända trängde de ännu längre.
Jag vet blott en enda man, (som också skref en aldrig tryckt tidning) hvilken fullkomligt kunde mäta sig med Dahlgren i konsten att fabricera humoristiska elakheter, åt hvilka de som träffades måste sjelfva skratta för att hafva rättighet att skratta åt andra: ty vid dessa strålbad är det oundgängligt nödvändigt att emottaga dem, såsom en uppfriskande dagg emottages af gräset på marken.
Daggen svalkar, men gräset behöfver ett mildt solsken för att åter bli torrt och lyfta sig.
Mannen i fråga, om hvars sista lefnadsöden, så väl Hammarsköld i »Svenska Vitterheten», som Atterbom i sina »Siare och Skalder» synas okunniga (den senare säger efter att hafva citerat den förres biografiska notis:
»Och mera derom vet – tills vidare – icke heller jag»), denne man, som så helt och hållet försvann i dunklet, framlefde sina sista lefnadsår i min födelsestad Strömstad, der han, dag efter dag mättade sitt för lifsuppehälle skrifna veckoblad med all den skämtsamma galla han egde qvar.
Och den befans ej så ringa.
Det var Johan Magnus Lannerstjerna, teaterförfattaren och skalden, Gustaf III:s förskjutne gunstling, på hvars poem »Pageaden» konungen en dag sjelf – under Lannerstjernas pagetid – behagade att läsa korrektur.
Detta korrektur finnes ju ännu på akademiska biblioteket, men fick på goda skäl ej tryckas.
Kapten Lannerstjernas rätta glanspunkt inföll något senare, då den lifsglade, snillrike mannen blef hyllad så väl för sina sånger och dramatiska arbeten som för sina berömda tal i Par Bricol.
Men plötsligt förlorades icke ensamt den kungliga nåden; han nödgades taga afsked och icke blott mista hofvets solsken, i hvilket han så väl trifdes och det härliga kamratskapet inom hvars krets han var så uppburen, utan äfven se kronorna i sällskapet Par Bricols festsal slockna och aldrig mera tändas för den fordom sjelf så lysande bricolisten.
– Och allt detta för en qvinnas skull!
Nå, hvad det beträffar, så är det då en gammal historia att qvinnan spelar hufvudrolen vid månget manligt skeppsbrott.
Lannerstjerna hade fattats, icke af en sådan kärlek som låter tala vid sig gent emot en synbar omöjlighet, utan af en öfverväldigande, sanslös passion, som nedref sjelfva omöjlighetens mur.
Denna farliga skönhet, som
Lannerstjerna beslöt göra till sin hustru, var redan en annans, och han erhöll henne blott på ett vilkor, så nesligt och komprometterande som möjligt.
Han fick henne genom köpkontrakt, uppgjordt med hennes man, öfverlåten som en handelsvara.
Då konungen fick del af resultatet af denna transaktion, sade han till Lannerstjerna, som han ännu önskade rädda, att han gerna önskade betala herr Saar (den äkta mannen) dubbla summan, om han ville behålla hustrun.
I alla händelser önskade H.
M:t skänka henne tillbaka som en oförytterlig present.
Allt förgäfves!
I trots af dessa fabelaktiga uppoffringar fick hans »hulda stjerna» aldrig uppbära följderna af någon ånger från hans sida.
Intill sin död, 1797, vid 38 års ålder, dyrkade han denna hustru.
Och båda hade af hela staden, för deras arbetsamma och aktningsvärda lif, förvärfvat både aktning och kärlek.
Denna roman har jag i mina Skuggspel utförligt skildrat.
Men alldeles fåfängt har jag sökt att skaffa mig något exemplar af det qvicka satiriska veckobladet.
Måhända träffas det en gång bland makulaturen på någon gammal vind i Strömstad.
Lannerstjernas äldsta dotter blef min gudmor och hade till medfadder en resande herre, som bodde i mina föräldrars hus, en originel ryttmästare, hvilken en dag råkade bli hennes äkta man.
Bland deras afkomlingar inträdde sorgliga skiften.
Men det är säkert tid nu att återvända till biskopen och hufvudämnet för utflygten.
Det här extra föll sig dock så naturligt, när jag talade om Dahlgrens verksamhet vid vår tidning.
Dessutom tror jag att den olycklige, afglömde författaren icke var ett alldeles olämpligt minne att råka in bland minnena af hans yngre fränder på det vidsträckta arbetsfält der vi alla få rum att inberga våra skördar, hurudana de då utfalla!
Så snart mina ögon fingo hvila vid gestalten af honom, som så ofta blifvit kallad »skaldernas konung» erinrade jag mig att, huru han än hänfört hela landet, fans likväl en fläck deraf der han icke varit populär, och hvaraf följden blef att han en dag förlorade en påräknad middag, som för tillfället icke var lätt att ersätta.
Naturligtvis anade han orsaken till sitt missöde, men inrikes historien derom kände han ej, och det var just den han nu fick höra och som mycket roade honom.
För att emellertid komma in på historien måste jag förutskicka några ord, som upplysa huru jag råkade att få öfvervara sjelfva katastrofen.
Då jag som nygift 1827 lefde i Småland, inverkade detta nya lif, i närheten af de stora flacka ljunghedarna icke rätt fördelaktigt på mig, som var van att lefva vid kusten och sjöscenerna.
Dessutom kan en läkares hustru i staden omöjligt göra sig en föreställning om, huru det går till i provincialläkarens hus på landet, helst då distriktet är så stort som Sunnerbos, hvilket åtminstone på den tiden gick ända ned till Skånska gränsen.
Då min man, doktor Axel Flygare, var hemma, var allt bra, då fick han sjelf ta hand om praktiken, och dessutom roade han mig vid brasan om aftnarne med historier från den tid, då han var läkare hos gamla prinsessan Albertina på Tullgarn.
Men när han, som så ofta hände, var stadd på embetsresor, hvilka ibland varade hela veckan, då visste jag mig ingen råd, så framt jag ej fått tag i någon af den tidens romaner.
En förmiddag, för att anföra ett exempel, hade jag rangerat mig på bästa sätt, med
Ortenbergska familjens lidande på ena sidan om mig, och på den andra Johan von Thurnejsen, eller han tog den gamles blodiga silfverlock och blef den hemliga domstolens förstörare.
Hvad jag var säll i mitt ungdomliga bryderi!
Riddareromanen till höger, det borgerliga lidandet till venster.
Jag ämnade just försänka mig i riddartiden, öfvertygad att »lidandet» nog skulle göra sig påmint, då ett åkdon med brådskande häftighet körde upp på gården och en af pigorna omedelbart kom in och meddelade mig att en »mycket fin» herre kommit i vagn, men att han var alldeles utom sig för tandvärk.
Han skulle ha’ ur tanden.
»Men du vet ju att doktorn icke kommer hem förr än långt fram på eftermiddagen.»
»Det sa’ jag, men han begär att bli’ insläppt någonstädes, så väntar han.»
»För in honom i doktorns rum, kanske somnar han på soffan.»
Men det måtte varit en tandvärk af vildaste slag, ty långt ifrån att somna gick den stackars mannen fram och åter så att golftiljorna knakade.
Jag förlorade oupphörligt sammanhanget af hvad jag läste.
Och nu körde det tyvärr igen, men denna gång helt varligt, liksom man haft glas att frakta.
»Hvad är det då nu?» frågade jag när dörren ånyo öppnades.
»Jo, nu står det så till», förklarade kökspigan, »att de äro här med en likkista, som de ha ett barn uti.
Barnet hade dött i någon konstsjukdom, kanske det hade fått gift, men det skall öppnas, säger fadren till barnet.»
»Så grufligt ledsamt!
Den lilla kistan får väl öfver natten stå i vedboden.»
»Nej, det kan då aldrig blifva utaf.
Då går inte jag efter ved, och sätter en upp henne på vinden, så går åtminstone inte jag på vindskontoret efter något bröd mer.»
Midt under denna konferens blef det nytt buller ute åt kökssidan, och så kom en annan olyckspost.
En ung qvinna, som råkat somna ute på marken, påstod sig derunder hafva fått en liten, för liten orm i örat.
Hon var ännu ursinnigare än herrn på andra sidan och bedyrade att hon aldrig lemnade huset förr än den lille, för lille ormen blifvit utdragen.
Det hör ej hit, huru alla dessa särskilda detaljer ordnades vid doktorns återkomst, det är endast följden för mig sjelf, jag vill omnämna, och det var den, att min man artigt erbjöd mig att göra sällskap på åtskilliga embetsresor, då jag kunde stanna på de gästfria prestgårdarna medan han besökte de sjuka.
Det skulle blifva något nytt, och de erfarenheter jag under dessa resor gjorde hade jag framdeles i mina arbeten mycket godt utaf.
Bland de många prestgårdar, der jag efter hand blef en välkommen gäst, skall jag alltid med nöje och tacksamhet erinra mig Pjetteryd, som i sitt sköte inneslöt tre olika original.
Kyrkan i Pjetteryds församling var gammal, prosten var gammal, hans hustru var gammal och hans ogifta dotter var, som sådan, också gammal.
Dessutom fans inom kyrkan, huset och hushållet en mängd af ålder stadgade vanor, för hvilka prosten Bråkenhjelm hellre velat afstå från hvad som helst än se dem rubbade.
Och det skulle varit ett djerft försök att ställa något slags opposition mot en man så respekterad, och derjemte fruktad för sin magtutöfning.
Han var på samma gång känd för sin gästfrihet, sin snålhet, sin rättskaffenhet, sin egoism, sitt egensinne och sitt högmod.
Med alla dessa egenskaper kunde man ändå ej annat än vara road af hans samtal, hvilka helst fördes under hans timslånga, enskilda frukost i salen.
Tid middagsbordet såg jag honom aldrig sitta, han gick då tyst fram och åter på golfvet, betraktande och bevakande gästerna – och stundom mumlande, vid strösockrets förlängda uppehåll hos någon: »Socker köper jag»!
Men under frukosten gaf han stor och liflig audiens, då andra fingo spatsera förbi honom.
I en bred soffa, midt emot den väldiga spiseln, satt prostinnan, en stor allvarsam dam, mycket tyst och oändligt likgiltig, men af ett obeskrifligt vänsällt utseende.
Hon var nästan ständigt sysselsatt med att dricka kaffe och nysta lingarn.
Ulla, en lång, blek och tunn gestalt, med något svärmiskt, var husets goda genius och förestyr.
En morgon (jag minnes ej om det var 1827 eller 28) då prosten nyss emottagit postväskan och satt sig ned vid det af småkarotter dignande frukostbordet, syntes tydligt att han hade något vigtigt att berätta.
Ett bref hade förkunnat honom det otroliga dunderslaget att biskopen nästkommande söndag skulle inträffa för att under sin inspektionsresa också inspektera, Pjetteryds gamla kyrka ... »Min kyrka» utropade han, och gjorde en så häftig inskärning i den stora osten, att knifven nära på andra sidan träffat handen.
Vid denna allvarsamma demonstration stannade nystanet, med afryckt tråd, i prostinnans hand, och fröken Ulla satte sig, i det hon långsamt uttalade orden: »stor middag.»
»Ja, det der lär bli tvångsmål.
– Och så fick osten en ny inskärning.
»Hela pastoratets herrskaper följer med» mumlade prostinnan och tog upp den kaffekopp som alltid stod på ett litet bord bredvid nystvinnan.
Saken kunde ej hjelpas, och jag var rätt glad att jag icke skulle bli afhemtad förr än påföljande tisdag.
Härigenom fick jag se de otroliga tillrustningarna för en middag, hvars make i mannaminne ej blifvit gifven i prostgården.
Men på lördags eftermiddag, då fröken Ulla, i egenskap af befallande chef, höjde sitt hufvud öfver en hel armé tjensteandar omkring spiseln, der hon sjelf just profvade sockret som skulle spinnas öfver mandeltårtorna, upprycktes dörren af prosten, som varit bortrest i något ärende.
»Ulla», skrek han, så hårdt att pannor, grytor, kittlar och hela personalen darrade af fasa.
– »Ulla, släpp alltsammans, det blir ingen middag af!
Får han icke middag någon annorstädes – här blir det icke.
Mig tvingar ingen biskop!»
Det minsta var väl nu att fröken Ulla brände upp sockret och att en gapande piga släppte i golfvet en skål citronkräm, som hon blifvit befald att bära åt handkammaren.
Fröken gick med gubben omedelbart in i salen, der konselj hölls i prostinnans närvaro.
Men förgäfves talade fröken
Ulla om den skam och skandal man skulle blottställa sig för.
»Tänk blott den store Tegnér, stående på kyrkbacken utan hopp om middag, och hela pastoratets herrskaper desslikes.
Han kan göra ett epigram deröfver.»
»Tig», dundrade prosten, med blodet blossande så högt upp i ansigtet att han syntes nära att qväfvas.
Stackars fröken Ulla, hon anade ej att den saken, efter hvad sedan berättades, redan var undangjord – och att en af dessa tjenstaktiga vänner, hvilka låtsa förtrytelse endast för att få meddela något obehagligt, just under vägen mött prosten och efter något lyckligt apropos skyndat att afbörda sig hemligheten om Tegnérs fasliga frihet.
Sedan nu till och med prostinnan genom några ledande ord låtit sin man förstå att hans beslut skulle uppväcka mycken ond blod, utan att ens hon förmådde verka någon ändring, blef det en ny, lika stor rörelse i huset innan allt åter kom i ordning.
Ulla gret när allt glas och porslin åter släpades upp på sina gamla hyllor.
Och de stora korgarna med färdigbrutna serveter levererade tillbaka sitt innehåll för att åter utslätas, inläggas och sofva i ro till någon annan högtid.
För min del kände jag en obeskriflig nyfikenhet på morgondagen, då jag naturligtvis skulle vara i kyrkan; men dit kom jag ej, ty en flussvärk, som redan ett par dagar plågat mig, bröt ut under natten, så att då jag kastade ögonen i spegeln, fann jag halfva hufvudet uppsvullet.
Det var grufligt!
Omkring en timme före kyrkdags gick jag från gästbyggningen upp i salen.
Der satt prostinnan i i sitt vanliga soffhörn med kaffekoppen i hand.
Hon syntes fullkomligt oberörd af dagens vigt.
Prosten hade i dag gjort en tidig frukost; »han beredde sig för kyrkan».
Och ehuru jag ej fick se honom, hade han troligtvis aldrig haft ett fryntligare och angenämare utseende.
Fröken var inne hos sig, för att »läsa predikan».
Stackars fröken
Ulla, med hvilken andakt hon måtte öppnat postillan!
Det låg öfver hela prestgården en dof stiltje.
Folket vågade knappt tala.
Flera bekanta berättade sedan huru det tillgått på kyrkbacken.
Alla ståndspersonerna hade slutit sig i grupper omkring stiftets herde under det denne språkade med prosten och några andra herrar om dagens kyrkliga angelägenhet.