Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständerna i detta fall icke söka inträda på verkställande magtens område, som jag yrkar att de måtte fullt ut få njuta deras granskningsrätt tillgodo, och som jag fortgår, att derefter bedömma den Kongl, propositionen. 2 §. i Förslaget,' hvilken säger: ”Alla ”dessa räkenskaper anses innefatta den allmänna redovisningen för Statsverkets till”stånd, styrelse och förvaltning,” — samt 4 §. hvarest det heter: ”Denna allmänna ”räkenskap öfver Statsverkets tillstånd, sty”relse och förvaltning, utgör Jöremålet för ”Rikets Ständers Revisorers granskning,” — Den g Februarii f. m. 21 synas mig innebära förklaringar öfver Grundlagens mening med granskningen, hvilka ej blifva lagliga, förrän de genomgått ConstitutionsUtskotlets behandling.
I stället för de 4 första §§. i Kongl. Maj:ts förslag vid denna Riksdag, torde de 2:ne första §§. i R.
St:rs vid den sistlidne måhända vara lämpligare, utom hvad angår ordalagen örn verificationerna till Rikshufvudhoken, der 3 §. i Kongl.
Maj:ts proposition tyckes vara rigtigare.
Ehuru ett betydligt närmande att erkänna den oinskränkta granskningsrätt, som jag tror Grundlagen hafva tilldelat Rikets Ständer, väl blifvit gjordt genom den Kongl.
Propositionen; är det dock icke så fullständigt, att den ira hufvudfrågan kan ovillkorligen besvaras med Ja; hvarpå StatsUtskottets uppmärksamhet först torde böra fästas. 2:0.
Då man, i anseende till granskningens föremål, städse erkänt, att Revisorernas och StatsUtskottets rätt vore lika: så alt nemligen de förra voro berättigade att granska lika många och desamma förvaltningar, som Utskottet, eller voro derifrån lika uteslutna; så har man deremot påstått, att Revisorerna i anseende till tidepuncten, dit de kunde sträcka sina forskningar, hade inskränktare rättigheter än StatsUlskottet.
Men 23 Den g Februarii f. m. sådant vitsordas hvarken af häfd eller författningar.
Rikets Ständers
Revisorer funnos ej förr än efter antagandet af 1772 års RegeringsForm; då Riksdagarnes hållande hvart 3:e år upphörde, och med detsamma Hemliga Utskottets granskning på bestämda tider af Statsverkets tillstånd och förvaltning.
Men Ständernas Revisorer fingo till en början granskningsrätten endast öfver Banken;hvartill koin efter 1789 RiksgälclsContoiret.
1800 berättigades deras Fullmägtige i dessa bägge Verk, att se det föregående årets afslutade Riksstat; och ändteligen utsträcktes granskningsrätten 1809 till Statsverket i alla dess delar.
Ehvad densamma förut varit mer eller mindre vidsträckt till föremålen: så synes dock ingen olikhet i tiden för Utskotts elier Revisorers befattning hafva blifvit satt i fråga. — >809 och 1810 års Grundlagar gjorde det lika så litet, som 1812 års Instruction för Revisorerna. 3o:e §.
RiksdagsOrdn. säger: ”att StatsUtskottet ”skall aga tillgång till alla Statsverkets ”räkenskaper och handlingar;” 42 §•
Riksdagsordningen tillägger, att Utskott ej behöfva genom sin Ordförande begära hos HofCanzleren underrättelser från StatsContoiret, ”hvilket, likasom Banco- och Riks”gäldsverken, bör, i frågor om sjelfva re”dovisningen af medlen, alla äskade upp”lysningar meddelaoch 68 §.
Riksdags - V D e ii g Febr u a r i i f. m. 2J Ordningen Ljuder, alt Rikets Ständer skulle förordna Revisorer, hvilka ägde ”att ”emellan Riks dalarne enligt af Rikets Stän”der utfärdad Instruction öfverse - och ”granska Statsverkets, Bankens och Riks”gäldsContoirets
Styrelse och förvaltning.” Denna Instruction, sorn stadgades vid 1809 och 1810 års Riksdag, men utfärdades 1813, och innehåller i 2 "att Revisorerne sko"la äga tillgång till alla Kongl. StatsCon”toirets räkenskper, protocoll och handlingar, icke allenast för de år, till hvilka ”Revisionen sträcker sig, utan ock, likmä”tigt 4.2 §.
Riksdagsordningen äga rätt, att ”af SlatsContoiret undfå de upplysningar ”och handlingar, sorn de i öfrigt finna nö’Jdiga &c.” Till dessa särskildta stadganden för Revisorerna, kommer TryckfrihetsLagens allmänna tillåtelse i 2 §. 4 morn. för en hvar, ”att i allmänt tryck uppgifva” (och föl jagteI igen sjelf skärskåda så mycket som behagas) alla, så väl rättegångar, som andra allmänna ärenden rörande handlingar, protocoll och beslut — af hvad namn och beskaffenhet de vara må, ehvad de höra till den förflutna tiden, eller till mål, som hädanefter förekomma."
I öfverensstämmelse både med bruket och dessa föreskrifter fortgingo Revisionerna till 1823 års Riksdag lika öfver Statssom ännu öfver Banco- och Riksgäldsverken: så alt Revisorerna kunde få se hvilka 34 Den 9 Februarii f. m. handlingar de behagade icke allenast för de år, Räkenskaper funnos afslutade, utan äfven för den tid, sorn sednare förflutit.
Men, ehuru inga olägenheter deraf blifvit försporda eller uppgifna, yttrade Kongl. Maj:t sitt misshag deröfver i Skrifvelsen d. 28 Februarii 1823 och mot slutet af samma års
Riksdag yppades inom StatsUtskottet skiljaktiga meningar angående detta ämne, särdeles af Friherre af Nordin och Herr Noraeus. 5 §. af den då föreslagna Instrnetionen, enligt hvilken ”Revisorerna ”borde äga tillgång till StatsContoirets samtlige Räkenskaper oeh handlingar intill den ”dag, då Revisorerna sammanträda,” ogillades af den förstnämnde ledamoten, såsom ett stadgande för framtiden, ehuru han ansåg det hafva dittills varit, likmätigt nyss åberopade lagstadganden, både rättighet "och pligt för Revisorerna, att sträcka si~ “na efterforskningar om Statsverkets för”vältning så långt in på den löpande ii" ”den, som möjligen ske kunnatoch ehuru Friherren kände, alt han, såsom Revisor, gjort likaledes.
I Skrifvelsen af den 4 December 1823 förklarade Kongl. Maj:t ännu bestämdare sitt ogillande af denna åsigt; och fastän de författningar, som Friherre af Nordin ansett så förbindande för Revisorerna, förblifvit oförändrade, vägrades dem dock, vid 1825 års Revision, tillgång till sednare handlingar än för de år, hvilkas Rikshufvudböckev voro afslutade.
Den 9 Februarii f. m. 25 Enahanda vägran fortsattes vid 1827 års Revision, och den framträder nu i den Kongl. Propositionen såsom en, om ej så bestämdt uttalad, dock verkelig inskränkning i de rättigheter, författningarne hittills utstakat för Revisorerna.
Således säger 5 §. i förslaget, att hvarje Revisionsförrättning skall omfatta a:ne års afslutade Rikshufvudböcker i stället för Räkenskaperj som Riksdagsordningen yttrar; en ordförändring, hvilken möjligen kunde blifva sakförändring, om Rikshufvudboken vore ofullständig; och i alla fall icke torde böra införas i specialförfattningarne, förr än Grundlagen blifvit förändrad.
I 11 §. heter det: ”jemte Rikshufvudböcker”na för de årsom utgöra föremål för ”hvarje Revision, öfverlemnar StatsContoi”ret till Revisorerna alla sina egna räkenskaper, protocoll och handlingar för sam”ma år.
Enligt 12 §. skall en af StatsCon”loirets ledamöter lemna Revisorerna upplysningar om förvaltningen under de år3 för hvilka afslutade Rikshufvudböcker granskas.
Likmätigt i3 §. ”må Revisorerne äf”ven kunna af StatsContoiret äska och er”hålla de upplysningar och handlingar, som ”de i öfrigt finna nödiga, rörande verkställigheten af beslut, eller fortgången af dis”positioner, som blifvit vidtagna under den ”tid, som utgör föremål för hvarje Revi”siousförrätlning, utan att de dertill orne - a6 Den 9 Februarii f. m. ”delbarligen hörande räkenskaper, proto”coll och handlingar, anses fullkomligen ”utredda; dock få så beskaffade upplysnin”gar och handlingar icke af Revisorerna, ”med intrång på efterföljande Revisorers ”granskningsrätt, användas till anledning, ”eller grund för någon anmärkning, eller ”anmälan, rörande åtgärder under en sed”nare tid, för hvilken afslutad räkenskap ”då icke är till granskning öfverlemnad.”
Af denna för öfrigt något otydliga §. är det dock klart, alt Revisorerna ej få se alla StatsVerkels handlingar, som tillkommit sednare än under de år, för hvilka afslulade räkenskaper fiinas; och att de handlingar, som derutöfver varda dem öfverlemnade, icke blifva det till någon åtgärd, utan följagteligen endast för tillfredsställandet af deras möjliga nyfikenhet.
Men för sådant ändamål komma icke Revisorerna tillsammans; och skälet för denna inskränkning, eller undvikandet af föregående Revisorers intrång på de efterföljandes granskningsområde är undanröjdt, om man antager förra Ständers förslag, att hvarje Revision sträcker sin granskning blott till den dag, då lion börjar siria förrättningar.
Men äfven denna skillnad emellan StatsUtskottels och Revisorers granskningsrält, denna inskränkning i RiksdagsOrdningens och Tryckfrihetslagens stadganden, anser jag origtig.
H vårföre skulle en Revisor, hvars pligt är granskning, hafva mindre rätt att se hvarje Den 9 Februarii f. «n. 37 handling i Räkenskapsverken, än hvar och en annan medborgare, utan offentligt uppdrag, har att trycka den?
Det vore ju en motsägelse, hvartill Rikets Ständer desto mindre böra göra sig skyldige, som ett dylikt stadgande utan påföljd kunde öfverträdas; ty en Revisor upphör icke under liden, att vara Svensk medborgare; och såsom sådan, kan det honom icke förvägras, att utbekomma hvilken handling, han behagar.
— Hvilka olägenheter af denna frihet för Revisorerna förspordes väl i Statsverket till och med 1822? hvilka hafva försports i Banken och RiksgäldsContoiret, der hon ännu fortfar?
Vore det någon, som skulle söka ändring deri, så vore det väl Revisorerna sjelfva, eller StatsUtskottet, som kunde besväras af deras tvister, och icke Styrelsen.
Henne bör det vara likgiltigt, hvilkendera Revisionen, som gör anmärkningar; ty det är på förhand ovisst, hvilkendera som blir strängast, och i alla fall skola anmärkningarne först behandlas af Ständerna, innan de leda till något ansvar.
En förblandning af förvaltning och räkenskap synes ligga till grund för dessa farhågor.
Ehuru föreningen af bägge utvisar fullständigheten af ett Räkenskapsverks åtgärder: så kunna de vara ganska olika, och äfven under granskningen åtskilda.
Förvaltningen kan vara dålig, fastän räkenskapen är väl förd, och tvärtom.
Instructioner och Reglementen, jemnförda med an - 28 Den 9 F e b r u a r i i f. m. komna och afgångna bref, samt dithörande protocoll, hvilka utvisa förvaltningens beskaffenhet, kunna granskas för sig, likaväl som Räkenskaps-protocollet, bufvudboken, med dithörande verificationer öfver inkomna och utgångna medel.
Det kan icke blott ske, utan det sker sä både hos Revisorer och Utskott, genom deras åtskilda CanzliAfdelningar för förvaltningen, och Räkenskaps-afdelningar för hvad som hörer dil.
Endast i händelse af tvifvelsmål, otydlighet eller anmärkningar, behöfver man jemnföra befallningar och räkenskaper, beslut och verkställighet; men derföre icke flera räkenskaper, än dem, som höra till saken, och följagteligen icke hela hufvudboken, hvadan bokslutet kan dertill vara öfverflödigt.
— Enär dessutom ett sådant begagnande af sednare handlingar och räkenskaper är tillåtet och oskadligt, då det utöfvas af StatsUtskottet, fastän Rikshufvudboken icke är afslutad, hvarföre skulle det vara otillåtet och skadligt, då det utöfvas af Rikets Ständers Revisorer, hvilka äro lika organiserade som Utskottet?
Bokslutet i Banken, hvarest granskningen varit fri, utan alt förvålla collisioner mellan StatsRevrsionerna, torde vara föga mindre, än i StatsContoiret.
Hvad som går an på förra stället, utan collisioner, borde äfven dessförutan vara möjligt på det sednare.
Den a:dra hufvudfrågan måste följag*- teligen besvaras med nej; och jag anser Den 9 Februarii f. m. 29 mig böra fästa StatsUtskottets uppmärksamhet på vådan och obehörigheteu för detsamma, att ingå uti en speciel lagstiftning, som strider mot grundlagarnes uttryckliga föreskrifter. 3:o. Huru ofta Revisionerna skola inträffa, är väl också bestämdt af grundlagen; och förslag lill ändring deri måste väckas genom Conslitutions-Utskottet.
Men sådant är redan gjordt; och förslaget, som vid detta Riksmöte skall afgöras, innebär, att Revisorerna skola hvarje är imellan Riksdagarne sammanträda.
— Ilade
Styrelsen instämt i dennaConstitutionsUtskottets åsigt, så hade väl den Kongl, propositionen bort rättas derefter, eller hänvisa dit.
Tvärtom antager den föreslagna 5 §. i förslaget, att Revisorerna, hvilkas sammanträden enligt §. 6 utsättas af Rikets Ständer eller afgående Revisorer, kunde så sällan sammankomma, att Rikshufvudbok för mera än arne år vore afslutad, och således, att
Revisionerna icke inträffade oftare än hvart 3:dje år.
Enär nu 7 §. stadgar att ”ingen Revision må öfverskrida 3 månader:" så är det för hvar och en, sorn känner Revisionsgöromålens mängd, lätt att inse, huru ytlig en Revision skulle blifva, hvilken borde granska tillståndet, styrelsen och förvaltningen af StatsYerket, Banken och RiksgäidsContoiret, under lika många år, sorn 3o Den 9 Februarii f. ra.
Revisionen innefattade månader.
— Ännu svårare att medhinna skulle Revisionen blifva, om meningen af 8 §. vore, såsom det tyckes, att inga discussioner skulle få äga rum på Revisorernas afdelningar, utan endast in pleno, hvarigenom afdelningarnes egenskap af beredningar till stor del ginge förlorad, och hvarje utredning underkastades den vidlyftighet och tidspillan , som vid öfverläggningar i ett talrikt plenum äro oundvikliga.
— Om det skulle hända, att Revisorerna någon gång ansågo Revisionsarbetet så lätt, eller sina efterträdares skicklighet så stor, att de ej utsatte nästa Revision förr än om 3:ne år: så skulle det möjligen hända, att göromålens mängd tillintetgjorde nyttan af hela Revisionen.
Att nu, då Kongl. Maj:t medgifvit
Revisorerne en vidsträcktare granskningsrätt i afseende på räkenskaperna, tiden till denna förrättning icke göres rymligare, utan snarare inskränktare, har förefallit mig destomera oväntadt, som Kongl. Maj:t uti dess nådiga skrifvelse af den 4 December 1023 anförde bland skälen emot den vidsträcktare granskningsrätten, som då afslogs, men nu medgifves: ”att en så vidsträckt granskning i ”sjelfva verket klefve en omöjlighet, då ”jemnförelse sker imellan den för Revi”sions förrättningen bestämda tiden (hvars ”otillräcklighet i det inskränktare ”skick granskningen hittills ägt rum ”Rikets Ständer dessutom förut hal - Den g Februari i f, m. 3r ”va anmält) och en ändamålsenlig un”dersökning af Rikets samtelige penninge”förvaltande Verks och Inrättningars till”stånd, förvaltning och räkenskaper.”
Jag anhåller att icke blott Ridderskapet och Adeln, utan äfven StatsUtskottet, ville fästa sin uppmärksamhet vid dessa Kongl. Majits egna ord; och jag önskar följagteligen, att de föreslagna §§. om tiden, huru ofta Revisionerna böra inträffa, på hvilken deras gagn så väsendteligen beror, icke mätte till pröfning företagas, förr än RiksStånden afgjort det redan länge på bordet hvilande grundlagsförslaget derom från sista Riksdag.
Enär således ett fullt tillfredsställande svar icke kunnat gifvas på någondera af de 3:ne hufvudfrågorna; så anser jag den föreslagna Instructionen i sitt närvarande skick icke vara antaglig.
Med smärre anmärkningar vid ordningen och ordalydelsen i åtskilliga §§. vill jag icke nu uppehålla Ridderskapet och Adeln.
Om Utskottet vidtager rättelser i hufvudpunkterne, så måste dylika af sig sjelft följa i smärre omständigheter; och i alla fall får jag tillfälle, att derom yttra mig, då betänkandet ankommer från Utskottet, dit jag anhåller, att mina anmärkningar måtte få beledsaga den Kongl.
Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlemnat ett så lydande anförande; 3?.
Deti 9 Februarii f. m.
Då Konungen till Rikets Ständers pröfning i Nåder afgifvit ett förslag till ny Instruction för Rikets Ständers Revisorer, och detsamma till Stats-Utskottets förberedande åtgärd remitteradt, torde der till öfverläggning förekomma i sammanhang med 1825 års Revisorers anmälan af Konungens vägran för en så vidsträckt granskningsrätt, i afseende på StatsVerikets förvaltning, som alltifrån regementsförändringen intill den tiden varit Rikets Ständers Revisorer medgifven; anser jag mig äga så mycket större anledning, att till vederbörlig pröfning framställa mina åsigter i detta ämne, som jag icke medgifver mig hafva, i egenskap af Ordförande vid alla föregående revisioner, beredt beslut, som icke varit förenlige med Rikets Ständers rätt och RegeringsLagarnes föreskrifter, och då jag äfven icke saknar anledning till den förmodan, att vid pröfningen af 1828 års RevisionsBerättelse, olika meningar torde hafva i StatsUtskottet uppstått om tiden för Revisorernes granskningsrätt af Statsverkets förvaltning, anhåller jag vördsammeligen att så väl derom, som om Ständernes rätt att allena stadga Instruction för deras Revisorer, i ett sammanhang få framställa, ej mindre hvad mig förekommit, till bevisande af Rikets Ständers oinskränkta granskningsrätt i detta afseende, än hvad mig synts i det nådiga förslaget till Den 9 Februarii f. m. 33 till Instruction för Revisorerne icke dermed stå i förening.
Efter den lyckliga regementsförändringen 180g beslöto Rikets Ständer och stadgade i 68 §.
Riksdagsordningen, att Revisorer skulle vid hvarje Riksdag förordnas att emellan Riksdagarne, enligt af Rikets Ständer utfärdad Instruction, öfverse och granska Statsverkets, Bankens och RiksgäldsContoirets tillstånd, styrelse och förvaltning &c.; men denna Instruction, som Grundlagen således tillägger Rikets Ständer en odelad rätt att utfärda, kom i förgätenhet att utfärdas; Revisorer förordnades dock till den första revisionsförrättningen, utsatt till 1812, som, i anseende tillmellankomst af 1812 års Riksdag blef till följande året 1813 uppskjuten.
Vid. 1812 års Riksdag uppstod bos Rikets Ständer fråga om utfärdande af den föregående Riksdag beslutade Instructionen, som då af Ständerna författades, och sedermera intill 1825 års Revision tjent till efterlefnad, och Rikets Ständer anhöllo hos Konungen, om dess utfärdande, blott till vederbörandes efterlefnad, i följande uttryck: ”Till Eder Kongl. ”Majit få Rikets Ständer härmedelst i underdånighet öfverlemna Instructionen för ”Rikets Ständers Revisorer öfver Stats-Rando och Riksgäldsverken.
Denna Instruction ”blef redan vid 180Q och 1810 årens Riksdag stadgad, men icke till Eders Majit i ”behörig ordning afgifven.
Rikets Ständer ”anmäla densamma nu, med underdånig 12 II. 3 34 Den 9 Februarii f. ni. ”anhållan, det täcktes Eders Kongl. Maj:t ”densamma till vederbörandes efterlefnad "i nåder utfärda.”
Ordalagen i denna underdåniga skrifvelse, grundade på Rikets Ständers i Grundlagens 68 §.
Riksdagsordningen stadgade rätt, att utfärda Instruction för Revisoreme, tillkännagifva ett beslut, som icke fordrade Konungens sanction, men anmältes blott till Konungens Nådiga verkställighet, i likhet med andre författningar såsom Revillningsförordningen m. fl. som af Rikets Ständer allena bero, och hvilken anmälan synts då hafva varit så mjmket mera lämpelig, som enär besagde Grundlags stadgande ålägger Revisorerne en förbindelse att granska tvänne års afslutade räkenskaper, vederbörande Embetsman, hvilka Rikets Ständer icke ägde att befalla, erindrades om iakttagande af deras, i öfververensstämmelse med samma grundlagsstadgande, deremot svarande åliggande, att hålla Revisorerne de föreskrefne räkenskaper och handlingar vederbörligen tillhanda.
Då Rikets Ständer äga den enda odelade rättighet alt beskatta sig sjelfva, till utgörande af bevillning för Statsbehofven, samt alt fördela beskattnings-summan på särskilta hufvudtitlar till Särskilte föremål, har det synts ligga så klart för omdömet, att Rikets Ständer, som betala och fördela bevillningsmedlen till af dem bestämda föremål, äfven böra äga rätt att tillse, huru deras föreskrifter derom blifvit verkstälde, Den 9 Februarii f. m. 35 utan inskränkning af tid eller ställe för redovisning, att man ej kunnat vänta något särskildt yttrande derom i Grundlagen, såsom liggande i sakens natur, annorlunda, än i anseende till granskningstiden af räkenskaperne, hvilka fordra den längre tiden till afslutande, och hvarom således bestämdt borde förordnas; och man kunde icke då under de menlösa tiderna ana, alt granskning af räkenskaper och granskning af förvaltning, af så skiljaktig beskaffenhet och af hvarannan oberoende, skulle någonsin kunna förbiandas, för att i anseende lill Statsförvaltningens granskning inskränka Ständernas pröfningsrättighet, samt att, då räkenskaper, i anseende till deras beskaffenhet, icke kunna pröfvas till den närvarande tiden, man velat försätta förvaltningsgranskningen i samma calhegorie, hvilket skulle föranleda till den påföljd, att Ständernas ombud, Revisorerne, först efter fyra års förlopp efter Riksdag blifva i tillfälle att, till någon del, känna Statsförvaltningsåtgärderne, i följd af föregående Riksdagsbeslut, som alldeles skall uteblifva och döljas för de 2.‘ne år härefter sammanträdande Revisorer, om icke granskningsrätten får så vidt utsträckas, som den var intill 1825 års revision.
För min del har jag tyckt, att tillämpningen af granskningsrättigheten för Revisorer, på sätt derom blifvit förordnadt, icke är förenlig med Grundlagens esprit och föreskrifter om nationens 3* 36
Den 9 Februari i f. in. rättigheter, och så inyckct mera motbjudande, som ingen synbar fördel genom detta fördöljande vinnes.
Man har, såsom motskäl anfört, att om granskning af räkenskaper och af förvaltning icke åtföljas för samma år, skulle föregående Revisorer göra intrång i efterföljande Revisorers granskningsrätt, men detta inkast vederlagges lätt, vid erindran, att Revisorerne icke äga beslutande-rätt, utan blott den, att lalla omdömen; och skulle ock hända, atti ärenden af lika beskaffenhet tvänne revisioner fatta olika omdömen, hvilket äfven handt i mål af enahanda beskaffenhet, men i olika revisions-år, så uppstår ej derifrån någon skadlig påföljd, enär Ständerna äga att pröfva, hvilkendera revisions-åsigten bör anses vara den rätta.
Det liar förekommit mig vara i vårt constitutionella samhällsskick oväntadt, att nationen, sorn består Statsmedlen, skulle förklaras, under fyra påföljande år, oberättigad att känna dispositionerna deraf, då Grundlagarne likväl icke sådant förvägra, och, med förutsättning att begge Statsmagterne, Konungen och Ständerna, lika afse den allmänna nyttan, har jag trott, att Regeringen äfven skulle inse nyttan deraf, att dispositionerne af Statsmedlen och Regeringens föreskrifter blefvo snart kände, för den påföljande Riksdagen, som bestyrkes deraf, att Regeringen någon gång gjort afseende på Revisorers erindran; och bevisningen deraf torde äfven hämta Den 9 Februari i f. m. 37 styrka ifrån det förhållande, sorn sig företer i Konungens Nådiga Proposition till Rikets Ständer angående Statsverkets tillstånd och behof, der, pagina 45, i afseende på Tredje HufvudTitelns utgifter, förrnäles, ”att den ifrån 1824 års början till närvarande tid uppgångne kostnad för värfvade Ca”valleriels hästars fouragering, utöfver hvad ”dertill å Stat varit anslagit, utgjordt 132,352 ”R:dr 3^ sk.
B:co, upplåntc till större de”len ifrån Allmänna MagazinsFonden, Krigs”Collegii Underhålls-departeinent m. fl., som ”föreslås, att godlgöras af öfverskotten å ”Statsverkets inkomster.”
Om desse, Statsanslaget öfverskridande, dispositioner af större summor fått vara kände vid 1825 års Revision, hade Revisorerne förmodligen, åtminstone jag, ansett sig, i stöd af 3 §. i Instructionen för Revisorerne, förbundne lill det omdöme, att anslaget varit öfverskrida, samt att för HufvudTitlarne lån så mycket mindre borde få upptagas, som genom HufvudTitlarnes skuldsättning till framtida ersättning, Statsregleringen skulle illuderas, och ändamålet med HufvudTitlar för Statsutgifterne alldeles förfelas; och om Konungen fästat
Nådigt afseende på en sådan erindran, så torde, till inskränkning i de nu fÖreslagne betydligare ärsättningarne, antingen de omförmälte hästarnes antal kunnat minskas, eller andre utvägar, än låne-anstalter, kunnat i den vidtomfattande tredje HufvudTileln utfinnas.