Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ståndet hysa betänkligheter mot en så sträng utmätningslag, återstår likväl alltid det af Hr von Koch gjorda förslag att bestämma det böter icke fick utmätas fränden, som blott hade 300 rdrs inkomst.
Att exsekutor i detta fall skulle hafva någon svårighet att uppskatta den sakfäldes inkomster, kan jag icke fatta, enär han elter nu gällande bevillnmgs-förordn. endast behöfde se efter uti taxcringslängden till huru stor inkomst den ifrågav:de personen der vore uppförd.
Jag kan således icke inse att några stora praktiska svårigheter skulle omöjliggöra ett dylikt stadgande, ehuru jag för min del icke anser det nödigt, utan anhåller om bifall till K. M:s Propos. Gr. Mörner, Carl Göran:
Jag får förena mig med dem, som anhållit att, med afslag å Utsk:ts förslag, K. M:s Propos. i den nu föredragna §:n måtte bilällas.
Skälen härtill anser jag ligga ganska nära för en hvar, som närmare granskar Utsluta Oen il Juli e. m. 393 förslag.
Om det antages, skulle benådningsrätten till ej obetydlig dol flyttas från Konungen till hvar och en kronofogde, hvilken komme att hafva i sin makt att låta en person, den han ville gynna, betala böterna eller undergå förvandlingsstraff, allt elter som den tilltalade sjelf funne för sig lämpligast.
Det saknas ingalunda exempel på följderna af dylika sväfvande författningar, och sednast vid denna riksdag lia vi haft ett dylikt.
Hvad jag nu syftar på är otydligheten i författningen om bränvinstillverkningen, i afseende deruppå, huruvida, då någon fälles till ansvar för oloflig sådan tillverkning, tillverknings-afgiften eller böterna skola först utgå, hvarigenom handt att den sakfällda fått, till undgående af forvandlings-straff, erlägga böterna, men lemnat tillverknings-afgiften ogulden, och således icke i sjelfva verket för sin olofliga näring vidkänts annan eller strängare påföljd, än om den varit lofligen utöfvad.
Jag tror således att i praktiskt hänseende är icke det förslag Utsk:t här framställt tjenligt, emedan det skulle komma att bero på en underordnad tjensternans godtycke, på hvad sätt en person skulle försona sitt brott.
Jag anhåller derföre att den nu föredragna §:n måtte antagas, sådan den lyder i K. M:s Propos. Frih.
Den siste värde talaren har yttrat att, genom antagande af Utsk:ts förslag, det skulle blifva kronofogdarne, som bestämde, om den sakfälde komme att. införpassas till länshäktet för att undergå förvandlingsstraff eller erlägga de ådörnda böterna.
Om den sakfälde sjelf önskar att försona sitt brott genom att betala de ådörnda böterna, och han verkligen kan erlägga dessa böter, lär väl ingen kronofogde kunna hindra honom derifrån, äfven om den bötfällde, lör att förskaffa sig penningar till detta ändamål, sk tille nödgas sälja sin enda fasta egendom.
Vill åter den läkfälde icke frivilligt erlägga böterna, utan det måste gå till utmätning, lär kronofogden icke kunna och — om han ledes af tanken på egen förmån — icke böra inkomma med ett sådant vitsord, som förklarade, att den bötfällde saknade tillgång, derest denne verkligen eger tillgång till böterna, utöfver det som blifvit i Utsk:ts förslag till §:n upptaget.
Att de saker, som der blifvit nämnde, undantagits, har berott derpå, att Ulsk:t sökt göra för sig klart, huruvida det vore bättre, att böterna komme att utgå i alla möjliga fall, äfven om derigenom den saklaldes och hans familjs vällärd skulle sättas på spel, eller att de endast komme att utgå i de fall, då det kunde ske utan lära för den sakfäldés och hans familjs bergning.
Som Utsk:ts Hr Ordförande redan yttrat, är detta ett stadgande, hvilket icke är lätt att formulera, så att man förenar mildhet med bestämdhet.
Det förslag till ifrågav:de §, som blifvit af tvenne
Hrr ledamöter i Konungens Högsta Domstol afgilvet, tyckes mig icke vara lyckligt sammansatt.
Utskit har med ledning af detta förslag uppgjort det nu föredragna, cch det synes mig, som om Lag-Utsk:t på ett lyckligare sätt löst 394 Dea 11 Juli t. a. sin uppgift.
Huruvida man nu bör antaga Utsk:ts eller K.
M:s förslag, beror i sin yttersta konseqvens på, om man anser det så angeläget att böter i alla händelser komma att utgå, eller om man anser det nödvändigt att de icke få utkräfvas, då det skulle förorsaka den bötfälldes ruin.
För min del hyllar jag den sednare grundsatsen och får derföre vördsamligen anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
I mitt förra yttrande tog jag mig friheten att orda om annat än det, som nu är föremål för föredragnin gen, nemi. hvad som för böter icke får i mät tacas.
Jag trodde icke att man, då frågan är om hvad som ej får tagas i mät, kunde dermed sammanblanda det fall, då en person sjelfvillig! betalar honom ådömda böter.
Det är först när den bötlällde icke vill betala, som det skrides till utmätning och fråga uppstår om hvad som får i mät tagas.
I detta sista fall — det enda som nu utgör föremål lor öfverläggningen — skulle det ju, enlist l:tsk:ts förslag, blifva öfverlemnadt åt kronofogdens godtfinnande, att bedöma, hvad den bötlällde kan behöfva för sin närings bedrifvande, hvad lian behölver till sin nödiga bergning, och hvad som kan anses höra till lösören, nödiga för jordbruket.
Granskar man dessa föreskrifter, skall man i dem alla finna mycken obestämdhet, och der sådan finnes, är äfven rum för godtycke.
Att böter icke må obarmhertigt utkräfvas, synes mig genom den K.
Proposm vara förebygdt, hvarför jag anhåller om bifall till densamma.
Man har mycket klagat öfver det obestämda och otydliga i de föreskrifter, som Utsk:t föreslagit, men jag hemställer, om stadgandet i nu gällande lag, hvilket jag nyss tagit mig friheten för det fliiglofi.
Ståndet uppläsa, är mera bestämdt, och om några klagomål derölver förnummits.
Såsom åtskilliga föregående talare, kan jag icke hysa någon farhåga att kronofogdarne skulle blifva för blödsinta, så att de icke skulle komma att utsöka ådömda böter; något sådant gifver icke erfarenheten vid handen, den talar deremot mycket mera derom, att böter af dem blifvit med nog stor hårdhet utkräfda.
Det säkra är, att, huru man än skrifver lagen, skall man aldrig kunna hindra, att den, som vill jndandraga sig att betala böter, på ett eller annat sätt kan ställa så till, att det synes som om han icke hade något, som kunde för böterna utmätas; skilnaden blir blott att, om man gör lagstadgandet strängare, nödgar man den sak fällde att gifva sig sken af att vara i mindre goda omständigheter än han i sjelfva verket är.
Hr Carleson: Mot Hr Gr.
Sparre tillåter jag mig erinra, att Hr Gr:n icke lärer kunna påstå, att det varit hvarken lagberedningens eller lagkomiténs mening att göra undantaget från utmätning lor böter så vidsträckt, som Utsk:t föreslagit, äfvensom att K.
M:s förslag icke skulle vara öfverensstämmande med Den 11 Juli e. m. 395 dessa komitéers åsigter.
Ett ytterligare stöd för min mening att nu gällande lag icke kan tydas så, som nyssnämnde talare gjort det, herntar jag derutaf, att till och med de tvenne ledamöter af Högsta Domstolen, hvilka hyllat samma åsigt som Utsk:l, icke vågat säga mera än att »nu gällande stadgande i detta ämne, 5: 8 Straff-balken, jemte den i K.
Brefvet den 29 November 1774 meddelade förklaring, synes gifva rum för antagande af den mening» etc.
Jag skulle ingalunda vilja motsätta mig en omredigering af denna §, om dermed åsyftades att skydda den fattiges rätt, men så är icke förhållandet, utan följden af en förändring, sådan den från motsidan blifvit yrkad, skulle blifva den, att det öfverlemnades åt den sak fälldes eget val, antingen han hellre ville betala böterna eller underkasta sig fängelsestraff.
Jag fortfar derföre i mitt yrkande.
Med anledning af Hr Carlesons sista yttrande, ber jag att få fråga den värde talaren, om han tror, att någon annan, än en utfattig stackare, underkastar sig att sitta på vatten och bröd, i stället för att böta?
Det är visserligen icke något ovanligt att de, som ganska väl kunna utgöra böterna, hellre underkasta sig lörvandlingsstraff.
Jag kan icke uppgifva några särskilta exempel, men i det län, der K. M. i nåder förordnat mig till styresman, förekomma ofta dylika fall, då den tilltalade underkastar sig några lå dagars fängelse vid vatten och bröd hellre än att betala böterna, emedan, sorn de säga, »länsmannen icke skall lä något för att han angifvit mig.»
Hr Carleson: I anledning af Gr.
Sparres till mig framstälda fråga, får jag erinra den värde Gr:n, att ensamt enligt detta lagförslag kunna böter ådöirias till ett belopp af 1000 rdr, och enligt särskilta författningar till än högre belopp, hvilka vid förvandling motsvaras af 20 dagars fängelse vid vatten och bröd.
Mig synes det derföre fullkomligt sannolikt, att mången, som utan fara för sin bergning skulle kunnat betala ett dylikt bötesbelopp, hellre likväl vill undergå 20 dagars längelse vid vatten och bröd.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n oförändrad, dels af Frih.
Hermelin bifall till densamma med följ:de förändrade lydelse: »Ej må i mät för böter tagas den saklälldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning halver; ej nödig bostad; ej till jordbruket nödige lösören eller hvad den sakfällde eljest till sin närings bedrifvande behöfver; ej böcker, som för andaktsöfning nyttjas; ej nödiga gång-och sängkläder för den sak fällda, för dennes make och oförsöjda barn; ej heller al det förråd, som i huset finnes, livad till hans och hans husfolks un - 396
Den 11 Juli e. m. derhåll i en månads tid erfordras;» dels af Hr von Koch, att R. o. Ad,, med afslag å §:n enligt Utsk:ts förslag, måtte antaga den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, med den förändring, att ordet »deras» utbytes emot orden »hans och hans husfolks»; och dels slutligen af Hr Carleson, att §:n måtte afslås och den mots varande §:n i K.
M:s förslag antagas.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag, hvartill svarades många nej, blandade med ja, sedermera propos. på antagande af Frih.
Hermelins förslag till §:ns lydelse, hvartill svarades nej, vidare propos. på bifall till Hr von Köchs ofvanberörde yrkande, hvilken propos. jnmväl med nej besvarades, och slutligen propos. på afslag å §:n och antagande af den motsvarande §:n i K. M:S förslag, då svaren ut föllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Efter det R. o. Ad., uppå Hr Gris o. Landtmis framställning, till kontra-propos. vid den begärda voteringen antagit bifall till §:n utan förändring; uppsattes och justerades följande voterings-propos. : »Den, som afslår 9:de §:n i 2:dra kap. af Lag-Utsk:ts förslag till StrafT-lag, och antager den motvarande §:n i K. M:s förslag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, antager R. o. Ad. ifrågavide §, sådan den lyder i Lag-Utsk:ts förslag.»
Nej — 15. 10:de §:n. Gr. Mörner:
Enligt denna § skulle böter icke kunna förvandlas till annat straff än fängelse vid vatten oell bröd.
Jag känner icke, huruvida meningen är, att böter, sorn blifvit ådömde enligt särskilta författningar, deri andra förvandlingsgrunder /tedan äro bestämda, äfven skola inbegripas under detta stadgande, men, äfven om det skulle inskränkas till de böter, som äro omtalade i Straff-lagen, kommer likväl en skärpning att ega rum i åtskilliga läll, der böter förut blifvit förvandlade till enkelt fängelse.
Som jag dock icke hyser någon förhoppning att ett enskilt förslag, i syftning att åstadkomma en rättelse i detta för - Den 11 Joli e. m. 397 hällande, skulle tjena till något, vill jag icke framställa något yrkande derom, utan har endast önskat antyda, att jag i denna del icke gillar det K.
Jemte det jag begagnar mig af tillfället för att reservera mig emot R. o.
Ad:s nyss fattade beslut, får jag i afseende å den nu föredragna §:n förklara, det jag anser vatten- och brödstraffet oförenligt med den tendens, som i öfrigt genomgår Strafflags-förslaget.
Jag skall icke trötta R. o. Ad. med att utveckla skälen till denna min åsigt, emedan sådant nu vore utan ändamål.
Jag inskränker mig således till att i protokollet få förvaradt, att jag anser det vattenoch brödstraffet icke bort såsom förvandlingsstraff i Sveriges lag bibehållas.
Mörners sista yttrande får jag upplysa att uti det »förslag till författning om nya Strafflagens inlörande och hvad, i afseende derå, iakttagas skall», hvilket lör närv:de hvilar på Ståndets bord, lyder 8:de §:n som följer: »För böter, som elter äldre lag eller författning äro eller blifva ådömda, så ock för vitén, hvartill någon är eller varder fälld, skall, vid bristande tillgång, utom i de fall, som i 9:de §:n sägas, förvandling till annat straff, oberoende af det beslut, som derom förut må vara meddeladt, ske efter nya lagen, med iakttagande att, om brottet är löröfvadt innan samma lag gällande blef, vitén och sådane böter, som enligt äldre lag eller författning bort med enkelt fängelse efter Ulsöknings-balken aftjenas, skola till fängelse efter ll:te §:n i 2:dra kap. af nya lagen förvandlas, dock att, i thy fall, dylikt fängelse ej må på längre tid än femtiosex dagar åläggas, och att all fråga om utgilvande eller förvandling af sagda böter och vitén kommer att förfalla, i händelse den dertill dömde skall för andra böter, vid bristande tillgång, undergå högsta förvandlingsstraff vid vatten och bröd.»
Genom detta stadgande tyckes allt tvifvel om omfånget af den nu föredragna §:n vara häfdt.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, alt derunder icke afgifvits något annat bestämdt yrkande än å bifall till den förev:de §:n, framställdes propos. derå och besvarades med ja. ll:le och 12:te §§:na.
Biföllos. 13:de §:n.
Jag förstår icke anledningen, hvarför man fråntagit domaren den rätt att förvandla böter, hvilken han enligt nu gällande lag har, och i stället öfvertlyttat den tillKonun - 398 Den 11 Jali e. m. gens Befh:de.
Jag kan icke finna att denna förändring skulle medföra någon fördel, utan tvertom understundom föranleda till dröjsmål, särdeles då Konungens Beflude icke har sitt residens i den stad der brottslingen sitter häktad.
Jag anhåller derför om återremiss.
I afseende på den af Hr Dalman gjorda anmärkningen vill jag endast erinra, att om man jemför den nu föredragna §:n, och dess hänvisning till §§ 10, 11 och 12 i detta kap., med 8 § i 4 kap., med dess hänvisning till §§ 4, 5, 6, 7, skall man finna att här endast är fråga om förvandling och sammanläggning af böter eller sådant fängelse, hvartill ådömda böter blifvit förvandlade.
I 4:de kap. synes deremot, att all sammanläggning och förvandling af straff, deribland något är af urbota beskaffenhet, fortfarande tillhör domstolarne.
Den förvandlingsoperation, hvarom här är fråga, består endast uti att addera de särskilta bötesbeloppen, och när man funnit summan deraf, efterse uti tabellen, som finnes intagen i §:n 10, det deremot svarande vatten- och bröd-straffet.
Denna åtgärd synes mig vara så enkel och rent mekanisk — om jag så må säga — att jag icke hyser någon tvekan att i detta fall biträda det K.
Jag medger, att den åtgärd, som här är i fråga, är gansta enkel, men jag kan likaväl icke finna, att det innebär någon, vare sig fördel eller konseqvens, att då domaren kan, i sammanhang med utslaget, bestämma förvandlingsstraffet, denna åtgärd fråntages honom och öfverflyttas till en administrativ myndighet.
Huru enkel den än må vara, innefattar den dock ett särskildt beslut, och kan således öfverklagas.
Man kan tänka sig att, när en bötfälld blifvit införd till länshäktet[för att undergå förvandlingsstraffet, han förklarar sig missnöjd med förvandlingsbeslutet, hvarigenom föranledes både uppskof och trassel.
Långt ifrån att denna föreskrift skulle förorsaka någon omgång, tror jag att den deremot kommer att föranleda till större enkelhet, likasom den lätta uträkning, hvarom här är fråga, icke lärer kunna förorsaka Konungens Beflude något bryderi.
Domstolarne kunna visserligen i hvarje utslag utsätta förvandlingsstraffen för de böter, som der ådömas, men detta gör ej tillfyllest för den händelse att på samma gång förekomma till verkställighet tvenne eller flera utslag, hvarigenom böter blifvit ådömda och särskildt förvandlade.
I detta läll har Konungens Beflude hittills nödgats ingå till Hofrätten med begäran om sammanläggning och förvandling af dessa böter.
Härigenom förorsakas dröjsmål, som kan undvikas, då förvandlingen förenklas; och någon risk synes så mycket mindre vara förenad med denna uträknings öfverlemnande
Den 11 Juli e. m. 399 till Konungens Beflude, som dess beslut alltid kan öfverklagas och dragas under Hofrättens pröfning.
Jag anhåller derföre om bifall till §:n.
För min del inser jag visserligen ganska väl att, när frågan är om förvandling af böter enligt 12:te §:n, det leder lill mindre omgång, om Konungens Befhide kan vidtaga denna åtgärd.
Men då böter ådömas af underrätt, kan > jag icke förstå, hvarföre man betagit domaren makten att hädanefter, som hittills, döma den tilltalade till att böta eller att, vid brist af tillgång, undergå emot böterna svarande fängelse vid vatten och bröd.
I lagberedningens förslag till strafflag förekom ett dylikt stadgande, som det af Utsk:t föreslagna, men orsaken dertill var att lagberedningen utgått från den grundsats, att den sakfällde skulle betala så mycket af bötesbeloppet, som han kunde, och endast återstoden förvandlas till fängelse vid vatten och bröd.
Med tillämpning af denna grundsats, var det omöjligt för domstolen att i sjelfva utslaget bestämma förvandlingsstraffet, utan måste detta bestämmande öfverlemnas åt Konungens Beflude. 1 motsatts häremot, antager emellertid det nu föredragna förslaget den princip, att om full tillgång till böterna saknas, skola de till hela sitt belopp förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, och den anledning, som lagberedningen hade för antagande af ett stadgande, sådant som det nu föredragna, är i och med detsamma bortfallen.
Då det är en vigtig regel, att man så litet som möjligt bör sammanblanda domaremakten med den exsekutiva, synes mig att raan åtminstone hade bort redigera denna § så, att den icke innefattade ett förbud för domaren att i de fall, jag ofvan nämnt, utsätta förvandlingsstraffet.
Jag yrkar således, att §:n måtte erhålla följande lydelse: »Om förvandling af böter efter § 12 förordne Konungens Befh:de.» Frih.
Som den siste värde talaren redan förklarat, att han icke har något att erinra emot denna §, för så vidt den har afseende på förvandling af böter efter 12:te §:n, behöfver jag derom icke vidare orda.
Hvad åter beträffar bötesförvandling enligt 10:de och U:te §§:na, får jag fästa uppmärksamheten derpå, att i 10:de §:n förekommer endast den allra enklaste förvandling, bestående uti tillämpning af den i §:n intagna tariff. 1 afseende på ll:te §:n, synes det mig hafva varit en ganska onödig omgång att, då någon för sin helsås skull icke kunde undergå vatten- och brödstraffet, Konungens Befh:de skulle hafva ingått till Hofrätten, för att erhålla föreskrift om förvandlingen.
Något förbud för domaren att i ett utslag utsätta det straff, hvartill böter i brist af tillgång böra förvandlas, finnes icke i denna §; det visar sig genom jemförelse med 12:te §:n, hvarföre jag icke finner något hinder att bifalla §:n. 400 Den il Joli e. m.
Mig synes att §:n, sådan den nu är, innefattar ett förbud för domstolarne att utsätta förvandlingsstraffet, då den ålägger Konungens Befh:de att bestämma detsamma.
Detta anser jag, åtminstone i afseende på §§:na 10 och 11, fullkomligt oriktigt, hvarföre jag fortfar i mitt yrkande att §:n måtte återremitteras.
För att icke splittra meningarne, får jag förena mig med Hr Dalman i hans yrkande om återremiss.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvartill svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren ntföllo med många nej, jemte åtskilliga ja, hvarefter propos. på bifall till §:n förnyades samt besvarades med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. 14:de—18:de §§:na.
I9:de §:n.
Dalman anförde skriftligen:
Redan den äldre lagkomilén, som för mer än 20 år sedan afgaf sitt förslag lill kriminallag, ansåg den i nu gällande lag stadgade straffpåföljd af ärans förlust böra afskalfas, och yttrade såsom motiv härför, att de i en stat sammanlefvandes omdöme om »hvarandras moraliska värde, såsom fritt och beroende endast af inre öfvertygelse och känsla, hvilka hvarken kunde förbjudas eller påbjudas, rätteligen icke vore föremål för yttre lagstiftning.»
I stället föreslog komitén en straffpåföljd för vissa brott, som benämndes förlust af medborgerligt förtroende för all tid eller för viss tid, hvarmed likväl vanfrejd skulle förenas endast då förlust af medborgerliga förtroendet vore ådömd för alltid; men då den vore ådömd för viss tid, medförde den endast förlust af embete, tjenst eller annan allmän befattning med deraf följande pension, rättigheter eller förmåner, så ock adelskap, riddareorden eller annan utmärkelse, samt under den tid, som i domen utsättes, ovärdighet att deltaga i val till allmän befattning och att dertill väljas eller förordnas.
Den äldre lagberedningen, som afgaf sitt Betänk. 1842, tillstyrkte lagkomiiéns förslag.
Men den nya lagberedningen, som förordnades 2 år derelter, ansåg påföljden af vanheder för vissa brott bättre betecknas genom lagens förklarande, att den, som Den 11 Juli e. m. 401 sorn dertill gjort sig skyldig, ej må i allmänt värf brukas, än genom talesättet att han skall dömas förlustig medborgerligt förtroende. »Lagstiftningen», yttrar beredningen, »kan svårligen tillegna sig rättigheten att råda öfver allmänna förtroendet.
Förlusten deraf, uttalad såsom bestraffning för brott, synes nog mycket närma sig till ärans förlust — ett straff i nu gällande lag, hvilket blifvit på goda skäl ur lagförslaget uteslutet.»
Beredningen föreslog således, att i vissa fall brott straffas med påföljd att den dömde ej må i allmänt värf brukas, hvarmed förstods att han vore oberättigad utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, äfvensom att till en sådan befattning välja, så ock att föra annans talan inför rätta.
Tvenne af beredningens ledamöter, Gr.
Spens och Professorn, Doktor Schlyter, ansågo till och med det allmänna stadgandet om förlusten af rättigheten att brukas i allmänt värf böra uteslutas, såsom ett appendix till straffen för visst brott, utan böra öfverlemnas åt pröfningen i hvarje särskildt fall, med afseende ej blott å brottets beskaffenhet, utan äfven i afseende på det ifrågav:de varfvet, på den tidslängd, som förflutit sedan brottet begicks, och på personens förhållande under den sedan förflutna tiden.
Högsta Domstolen, hörd öfver nämnde förslag, tillstyrkte den af lagberedningen föreslagna förändring af lagkomiténs förslag, med någon obetydlig jemnkning i redaktionen.
Uti Propos. tili R.
St:r vid 1845 års riksdag gillade K.
M. lagberedningens sistnämnde förslag, hvilket jemväl af den riksdagens Lag-Utsk. i det s. k. princip-betänk:t godkändes, hvarefter samma betänk, jemväl af R.
St:r bifölls.
Vid den förnyade
Propostn om ny strafflags antagande, som K. M. afgaf till 1847 års Ständer, ifrågasattes icke någon ändring af lagberedningens förslag ang:de ilrägav:de påföljd, och Lag-Utsk:t vid 1848 års riksdag tillstyrkte den K.
Proposm i denna del, med den af Högsta Domstolen föreslagna redaktionsförändring, så lydande: »Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde ej må i allmänt värf brukas; och vare den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan befattning, att till allmän befattning välja, så ock fora annans talan inför för rätta.»
De motiver H.