Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om man vidtager den af Utsk. föreslagna åtgärden, att vid de landt-gästgifverigårdar, der skjutsen icke är pä entreprenad uplåten höja legan till 20 sk. och der entreprenad finnes eller kan blifva inrättad till 28 sk. b:ko milen för hvarje häst; hvad blir följden?
Jo att samma ojemnheter, som hittils egt tura, komrne att fortfara både i afseende på tillgång ä hästar och skjutslegans belopp.
En ledamot af BondeSt., f. d. talmannen, Nils Pehrsson har just fästat upmärksamhet härpå, och jag anhåller att få upläsa en del af den reservation han bifogat: ”Att fortfarande bestämma lika stor skjuts-lega för-alla gästgifvaregårdar på landet, och till ett lika belopp i alla städerna, och derigenom lemna utan afseende den betydligt olika upoffring, som är förenad med skjutsens utgörande, är så mycket mera orätt, som det är allmänt bekant, att den skjutslega, som mäste vara tillräcklig på det ena stället, icke ens motsvarar hälften af kostnaden för skjutsens utgörande vid en annan station, hvarförutan icke lärer nekas, att flera städer finnas, der skjutsningen icke är kostsammare än på landet.”
Man skall, genom denna allmänna förhöjning, öka kostnaderne för de resande, utan att olägenheterne för-'de skjutsande undanrödjas.
Det är bekant at-t i intet Län, icke ens i det ena Häradet, jemfördt med ett angränsande, är skjutsningsbesväret lika.
Om man i Östergöthland jemför Ydre härad, hvarest skjutsen är nästan ingen, med Kinda härad, der han är betydlig, så finner man huru stor olikheten i delta hänseende är, ehuru de höra till samma landskap och samma domsaga.
Lika litet kan skjutsningsbesväret i dessa backiga-skogsbygder jemföras med detsamma på Östergöthlands eller något annat landskaps slättbygd.
Vill man åstadkomma en verklig förbättring, så måste man vända sig till Regeringen, och hoppas, att hon efter föregången undersökning afgifver ett enl. olika förhållanden atpassadt förslag, som af R.
St. kan antagas.
Men att Ekod.Utsk. skulle kunna upgöra en skiulningsstadga för hela Riket, anser jag för min del ovärkställbart.
Om man likväl försöker det, skall man snart erfara fruktlösheten deraf.
Här har yttrats, att entreprenaderna äro dåliga.
Jag bar ifrån begynnelsen förutsagt det, om berörde inrättningar, hvilka också Den 1 Juni. 23 hittills visat sig icke gagna utan snarare skada den resande.
Han får sämre hästar än tillförene, ulan att kunna bespara sig förbud, ty vid ena gästgifvaregården finnes entreprenad ecb vid den andra icke.
Afven om entreprenader i somliga län funnes på hvarje gästgifvaregård vid vissa stora vägar: så hade man dock svårt vid att afpassa sina resor och nattqvarter så, att förbud och saker up luinnes just der, hvarest ständiga entreprenader började.
Då de sluta måste man åter begagna förbud.
När vi nu af lidningarne veta — hvad jag tror med säkerhet kunna antagas — nemi. att 2 Stånd redan afslagit skjutslegans förhöjning, utan tvifvel af de skäl, som flere talare här anfört, då tjenar det lill ingenting alt R. ö. Ad., vare sig under förutsätt ning af allmän nytta eller alt göra sig behagligt hos RondeSt., biföl le ifrågavande förslag, enär det redan hos R.
St. fallit.
Jag får alltså vördsamt anhålla, att Ståndet måtte afslå denna punkt, öfverlemnande åt Regeringen alt vidtaga de åtgärder, hon finnér lämpliga.
Om jag rätt åter upfaltar min vän Raabs tal, får jag den ofta begagnade sentensen: ”när jag dricker så är det rätt”; och dermed har han afklippt frågan.
Det är klart och tydligt, alt då man vill från jordbruket aflyfta en enskildt lung börda, skall den som satt sig in uti förhållanderna försöka att på allt möjligt sätt kunna verkställa detta, men man må ju dock, icke utan skäl, äfven se sig före att man ej dervid begår en större orättvisa emot landet i sin helhet, och delta gölman, om man på något sätt försvårar de redan nog usla kommunikationerna inom vårt land.
All skjutsen från urminnes lider halvard ett stort onus lärer ingen kunna bestrida, men detta har jemnat sig med tiden: ty hvar och en som har köpt sig ett hemman, har gjort det med kännedom härom och betalt härefter; en förökad skjutslega deremot skulle lägga nya hinder för rörelsen, och detta blir en ny tyngd för hela landet.
Då man vill gå noggrannt till väga bör man understundom äfven eftertänka alt när man aflyftar bördan från ett håll det kan hända att man öfverflvttar densamma på den del af nationen, som förut icke varit betungad af densamma.
Erkänner man detta så har man vid frågan om skjutsskyldighetens börda, enl. min tanka, icke något annat mål att eftersträfva än en jemnare fördelning af densamma öfver hela riket, men icke på det sätt att tryckningen fortfar, utan att någon lättnad derigenom beredes jordbruket.
Vill man påslå att derföre att man förhöjer skjntslegan för hvarje mil med 4 sk., man derigenom gör den immoraliska verkan detta bestyr medför för allmogen mindre inflytelserik.
Ar den icke lika stark antingen bonden erhåller 12 eller 24 sk.?
Och dessutom må man söka inbilla den som sett saken på närmare håll, att det blir bonden, som vinner på den förhöjda skjntslegan.
Nej, det blir entreprenören.
Jag fortfar uti min anhållan om afslag å denna punkt. 2 4 Den 1 Juni.
Propos. till bifall å Utsk:s i förevar:de punkt gjorde tillstyrkande blef härefter framstäld och besvarad med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. behagade afslå samma tillstyrkande, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga
Nej, förklarade alt han funnit Ja öfvervägande.
Raab yrkad votering, uplästes lill justering samt godkändes följande votens-propos.:
Den, som afslår Allm. Besv.- o. Ekon Utsk:s tillstyrkande, att R.
St. må tili underd. skrifvelse hos K.
M. anhålla, det skjulslegan vid landtgästgifverierne mätte varda bestämd, der skjutsen icke är på entreprenad uplåten, till 20 sk. under hela året, och, der entreprenad finnes eller kan blifva inrättad; lill 28 sk. b:ko milen för hvarje häst, röstar Ja; den det ej vill röstar
Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de i fråga om detta tillstyrkande gjorde anmärknir föranleda lill återremiss.
4:de punkten, ang:de förhöjning af skjutslegan i släderne.
I sammanhang med det beslut R. o. Ad. nyss fattade, anhåller jag om afslag äfven på denna punkt.
Utsk:s tillstyrkande i denna punkt blef efter först till bifall framstäld, med Nej besvarad propus., af 11. o. Ad. afslaget.
De 'öfrige punkterne af förevaride Betänk, biföllos, med undantag af den sista, rör:de Nils Anderssons motion, i fråga om ersättningen för resor i embets-ärenden, hvilken punkt befanns icke erfordra annan åtgärd, än att läggas till handlingarne.
Besv. o. Ekon.Utskis d. 13 och 17 sist).
Maj på bordet lagda Betänk.
JV2 90, i anledn. af väckt motion, ang:de rättighet, alt vid Gudstjensten eller andra presterliga förrättningar begagna äldre andaktsböcker.
Den vid detta Betänk, fogade reservation af Frih. Hjerta, Fredr.
Philip, uplästes på begäran af reservanten, som derefter yttrade:
På de uti min reservation anförde och nu upläste skäl får jag vördsamt anhålla, att R. o.
Ad. behagade för vinnande af ett annat beslut, återremittera Betänk.
Den 1 Juni. 25 Frill.
Posse, Joh. Aug, anförde dels ranndtligen dels skriftligen:
Uti det nu föredragna Betänk, liar Ekon.Utsk., utan mycken utredning af ämnet, afslagit den väckta motionen, och Betänk, liar derefter blifvit godkändt både i Borgare- och BondeSltn.
Det synes således som skulle saken anses vara af föga vigt, och efter vanlig riksdagstaktik borde äfven B. o. Ad. med saken icke taga någon befallning, efter del i allt fall icke kan leda till något resultat för det närvande.
Del synes mig likväl vara ett högst olämpligt sätt att gå till väga, att det ena Ståndets beslut i en fråga skall bestämmas af ett annat
Stånds förut fattade beslut, och icke af det rätta i sjelfva saken.
Det synes väl vara obestridligt, att då ett Stånd skall utlåta sig öfver en framsläld fråga, afsigten är att, efter mogen pröfning, uttala hvad i saken är rätt och ändamålsenligt, på det att sålunda det rälta, insedt och erkändt, förr eller senare mä vinna seger.
I enlighet med denna åsigt anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. måtte egna denna fråga sin upmärksamhet; och då jag hoppas kunna ådagalägga dess stora vigt och betydelse, hoppas jag ock att R. o. Ad., oafsedt från hvad andra Stånd beslutat, uttalar sin mogna öfvertygelse.
Då ämnet är af synnerlig vigt, anser jag nödvändigt att, innan man skrider till frågans afgörande, erinra sig dess upkomst och närvarande ståndpunkt; hvarföre det torde tillåtas mig meddela en kort historik.
Det är bekant, alt alltsedan omarbetad handbok, kateches och psalmbok för Svenska församlingen antogos, har missbelåtenhet med dessa nya böcker mångenstädes uttalat sig; hvarföre man ock lill en början förfor med mycken försigtighet vid dessa böckers införande, och gjorde ofta serskilda eftergifter och medgifvanden.
Under åren 1844, 1848 och 1851 inkommo lill K.
M. åtskilliga ansökningar från invånare i de norra länen, hvilka, med anmälan att de icke funno sig tillfredsställda med den sednast för Svenska kyrkan antagna kyrkohandbok, kateches och psalmbok, anhöllo: några att de gamla böckerna mätte anbefallas lill allmänt bruk, eller nya lika goda som de gamla utarbetas; andra att, i händelse de gamla böckerna icke kunde få återkomma lill fritt bruk vid allmän gudstjenst, sökanderne måtte tillåtas att 1) begagna den gamla kathechesen vid barnanndervisningen; 2) att fä sjunga den gamla psalmboken i kyrkan; 3) att fä barnen döpte efter gamla dopritualen; 4) att få skrift och messa efter den gamle handboken; slutligen andra att K.
M. mätte förse dem med lärare, som i öfverensstämmelse med de gamla böckerna besörjde själavården.
Sedan vederbör:de Konsistorier häröfver blifvit hörde, öfverlemnade K. M. si*tl.
Riksdag dessa handlingar till PresteSt., hvilket, på anförde skäl, afstyrkte sökandernes begäran.
PresteSt. förklarar bland annat, sig vid behandlingen af detta grannlaga ämne haft för ögonen mera hvad som befunnits vara rätt och med vår kristliga kyrkas ordning öfverensstämmande, än hvad som kunde leda till ett onekligt mycket önskvärdt ändamål, den Norrländska religionsorons stillande och de missnöjdas återgång till kyrkan.
Om 26 Den 1 Juni. det förra riktigt funnes och på elt kristligt sålt iakttoges, så skulle det sednare åtminstone i längden mycket säkrare vinnas än genom principlösa eftergifter.
Jemte det PresteSt. således tillstyrkte att nödiga anstalter malle träffas för förbättrande af kyrkans offentliga böcker, hemställdes tillika att både lärare och åhörare mätte upinanas lill vishet, varsamhet, fördragsamhet och undfallenhet.
PresteSt. hoppades att sådana åtgärder skulle vara af någon verksamhet på alla dem som hade allvar med sin kristendom, vishet och fromhet i sitt nit, samt en sann och oskrymtad kärlek till kristligt samhälle.
Äfven andra än sådane funnos, och huru långt dessa kunde komma att gå i sådant motstånd, kunde ingen bedöma.
Det vore icke PresteSt:s mening alt de strängaste lagbuden skulle användas, der undervisning och varning, der mildhet och öfverseende något kunde uträtta; men kunde icke heller anse det vara rätt att skygga tillbaka för användande af en för handen varande lag, när samhällets och kyrkans frid äfventyrades och bådas ordning vore utsatt för de grofvaste förnärmanden.
Den mening som PresteSt. sålunda uttalade har, såsom bekant är, under tiden efter sista Riksdag, tjenat till ledning och blifvit noggrannt efterföljd, och de sorgliga följderna äro allmänt kända.
Sedan PresteSt. vid förra Riksdagen visat, att de nya böckerna icke innehöllo falsk lära, anfördes också detta såsom skäl hvarföre begagnandet af de äldre böckerna icke borde medgifvas.
Det är dock gifvet, alt enär Svenska kyrkans äldre böcker obestridligen också äro renläriga; så beror svaret på frågan icke på denna omständighet, utan derpå, huruvida liturgisk enhet inom en kyrka är nödvändig.
Alt sådan nödvändighet icke förefinnes, bevisas af många skäl, hvilka blifvit i utgifna skrifter af kunniga män framställda.
Sålunda kan något bevis för dylik nödvändighet icke hemtas hvarken utur den heliga skrift, ej heller från den första kristna församlingens exempel, Augsburgiskaj bekännelsen innehåller ock derföre i 7:de art.: ”Till Guds församlings sanna enighet är nog att vara samdrägtig i evangelii rena lära och sakramentens bruk, och är icke för nöden alt allestädes skall vara lika menniskosladgar, kyrkoseder eller ceremonier af menniskor instiftade.”
Denna artikel godkändes och åberopades serskildt i Upsala mötes beslut J593.
Till följd häraf rådde i Sverige under 17:de århundradet mycken liturgisk frihet, och i de serskilda stiften gällde serskilda s. k.
Ordinanlier, tills dess år 1693 en gemensam handbok biet antagen.
Den 7 Mars 1811 utkom det stränga påbudet, att den förbättrade och af Konungen stadfäslade kyrkohandboken skulle från och med d. 1 Dec. samma år ”blifva antagen samt utan afseende till stånd eller personer, tjena till orygglig och oförändrad efterföljd, så att det vid ansvar icke må vara någon tillåtet att derifrån afvika.”
Delta oaktadt förfor män förr härutinnan med stor varsamhet och tillät de gamla böckernas begagnande, såsom ock 1819 års psalmbok ännu icke blifvit anbefalld till ovilkorligt antagande.
Utsk. yttrar visserligen, icke, att den ifrågasatta enheten är nödvändig, utan endast att den är önskvärd.
Men då förflutna tiders erfarenhet visat, att en sådan önskan svårligen kan upfyllas, Den 1 Juni, 27 ilä till och med Romersk-katholska kyrkan, oaktadt all ilen vigt den lägger pä yltre enhet?
likväl aldrig lärer hafva lyckats åstadkomma en dylik liturgisk enformighet, och då erfarenheten sedan sista Riksdag väl tydligen ådagalagt att äfven hos oss en sådan enhet nu icke kan förverkligas; så synes intet kunna byggas på denna önskvärdhet.
Utsk:s andra skäl är, att stora svårigheter skulle upstå vid tillämpningen, om olika kyrkohandböcker finge begagnas.
Det har förut af insigtsfulle män blifvit visadt, att dessa svårigheter kunna öfverlännäs, och jag vill nu icke inlåta mig i en utredning härom; men om ock dessa svårigheter voro aldrig så stora, måste de dock vara än större och olideliga, om man fortfarande, såsom hittills, skall genom borgerliga straff söka uprätthålla denna enhet.
Utsk:s sista skäl låter dock mera antagligt: ”då för öfrigt förslag till ny kyrkohandbok redan är utarbeladt och under pröfning, äfvensom nytt förslag till kateches nära färdigt, anser Utsk., innan frukterna af dessa nya arbeten ännu hunnit visa sig, ytterligare förslag i detta ämne ej f. n. böra komma under pröfning.”
Om man ock af det nya kyrkohandboks-förslage! bör vänta sig de bästa frukter; så kommer det likväl att dröja länge innan det antages.
Presterskapet har nyligen blifvit anbefaldt alt deröfver afgifva utlåtande; men icke är det länkbart att, derest PresteSt. godkände förslaget, detsamma skulle antagas, utan att Svenska församlingen fått tillfälle alt på något sätt deröfver sig yttra.
Skulle man, i hopp om att kunna undvika nuvar:de svårigheter, hasta att antaga ett nytt förslag, så är det sannolikt att än värre förvecklingar skulle upkomma; ty möjligen upstode då Irenne fraktioner inom kyrkan, af hvilka hvar och en ville hålla sig till sin serskilda liturgi.
Då det således synes vara gifvet att under flera år en ny handbok ej kan blifva antagen, så frågas om verkligen man kan väga tillstyrka, att under hela denna lid den beprisade liturgiska enheten skall uprätlhållas genom borgerliga straff.
Det är min inne: liga öfvertygelse, att en sådan enhet, som visserligen är god, långt snarare skulle åstadkommas genom medgifven frihet.
Tillåter man nemi. dem som det åstunda att begagna de äldre böckerna, och under tiden de nya förslagen granskas af presterskapet och församlingen, så är det tänkbart alt en på fri pröfning grundad allmän mening kunde upkomma, och man slutligen fritt och enstämmigt förena sig om ett godt förslag.
Detta ämne sammanhänger på det närmaste med öfriga kyrkliga frågor, hvilka af LägUtsk. blifvit handlagda, och önskligt hade varit om alla dessa i ett sammanhang blifvit i Stånden granskade och afgjorda.
Då emellertid detta Betänk, nu är det första som till R. o. Ad. inkommit, är det af största vigt huru delta ärende afgöres, så att R. o. Ad:s beslut må blifva i öfverensstämmelse med hvarandra.
Vi veta alla hvilken stor vigt de kyrkliga frågorna för det närvar-.de i Sverige ega.
För hvar och en som med upmärksamhet följt dessa frågor måste det vara klart, alt det närvarande tillståndet icke kan, icke får fortfara.
Jag kan nu icke vidröra religionsfrihetsfrågan; men så mycket må det dock tillåtas mig yttra, alt hvad åsigter man härutinnan än må hafva, om man ock hoppas 28 Den 1 Juni. att Sverige fortfarande skall kunna bibehålla enbet i bekännelsen; så borde raan väl inse, att en sådan enhet endast kan uppehållas derigenom alt man mcdgifver frihet inora de skrankor, som vår egen kyrka bestämmer, endast derigenom att man gör de aldra billigaste eftergifter, hvilka långt ifrån att strida emot vår kyrkas bekännelse-skrifter, tvärtom äro på det närmaste dermed öfverensstämmande.
Vår kyrka löper ju eljest fara att genom yttre tvång försjunka i en sådan död formalism, att den endast skulle hafva en like nli den Grekiskt-Ryska kyrkan.
Jag har visat, att en liturgisk enhet icke är nödvändig, att den sällan kunnat åstadkommas, samt att det nu under pröfning varande handboksförslag, åtminstone under
Dera år icke kan blifva allmänt antaget och möjligtvis afhjelpa för handen varande svårigheter.
Om detta är obestridligt, sä hoppas jag R. o. Ad. icke skall godkänna Utsk:s Betänk.; ty, mine Hrr, betänken väl hvad detta godkännande innebär!
Derigenom skulle R. o. Ad.,-så vidt på den ankommer, blifva skulden till att fortfarande hundradetals raenniskor straffas till böter och fängelse vid vatten och bröd derföre att de icke anse sig kunna underlåta att följa en liturgi, som är fullkomligt enlig med "vår kyrkas bekännelse och varit anlagen och länge tjena! till rättesnöre för vår Svenska kyrka.
Jag anhåller om propos. på återremiss af Ekon.Utsk:s Betänk.
JV° 90.
Sedan härefter, uppå förfrågan af Hr Tersmeden, Nils, underl.
Riddarh.-Sekret, uplyst att Borgare- och BondeStm bifallit förevar:de Betänk., men att underrättelse om delsammas pröfning hos PresteSt. ännu icke blifvit R. o. Ad. meddelad, yttrade:
Jag vill icke ingå i pröfning af allt, hvar till så väl detta Betänk, som de föreg:de lalarnes framställningar kunde lemna anledn., ej heller deraf, huruvida en lithurgisk enhet är behöflig ■— att den är önskvärd, deruti delar jag Utsk:s åsigt.—.
Jag vill endast nämna, att jag anser den af Utsk. behandlade motionen icke hafva blifvit vackt i en för densamma lycklig tidpunkt, enär det är kändt alt, just lill föl je af det yppade missnöjet emot den nu begagnade kyrkohandboken och katcchesen, nya sådana äro under omarbetning.
Man synes då först böra afbida verkan af hvad K. M. i största välmening gjort för all tillfredsställa
Sina undersåtares önskningar härutinnan.
Jag skulle icke tro, att den af den sista talaren föres.peglade våda är så stor, som han förmenade; ej heller är det mig bekant att våra Separalisler' blifvit belagda med borgerliga straff, derföre att de begagnat den gamla kyrkohandboken och katechesen.
Det har skett, af helt andra skäl, hvilka jag bär icke behöfver framdraga; jag nämner blott att de hafva ställt sig i uppenbar strid med vår lära och vår gudstjenst.
Jag anhåller således hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. på bifall lill detta Betänk., isynnerhet som en återremiss icke skulle tjena till någonting, då uplyst blifvit att 2:ne Stånd bifallit detsamma.
Den 1 Juni. 29 Frih. Cederström, Rud-:
Äfven jag anhåller vördsamt om bifall till Utsk:s Betänk.
Långt ifrån att misskänna det välvilliga syftemål, som nu först i anledn. af detta ämne upträdande ledamöterfle uttalat, vågar jag likväl fästa upmärksamhet på de praktiska olägenheter som skulle blifva en följd utaf antagandet af motionärens förslag.
Det är nemi. nu icke fråga om begagnandet af allehanda, af kyrkan icke godkända andaktsböcker, för enskildt bruk, ty skulle sådant förbjudas, så förfölle man i en, endast i vissa katholska länder utöfvad ofördragsamhet; utan här är fråga om begagnandet vid gudsljenslen af offentligt erkända ritual-böcker eller i fall sådant ej erfordrades, af andra andaktsböcker.
Stora svårigheter skulle likväl, i sednare fallet, ovilkorligen upstå, derest man ;h de enskilda önskningarne, i all deras mångfald, lemnar eli oinskränkt spelrum.
Vid den heliga nattvardens begående t. ex. kan den ene vilja hafva sakramentet sig tilldeladt under uttalandet af vissa instiftelseord, och en annan under andra.
Huru skall presterskapet kunna villfara alla sådane önskningar?
Och om en ritual antages för en församling efter flertalets önskan, olika mot det öfriga Rikets plägsed, hvpm kan garantera ali ju icke i förenämnde församling någon minoritet finner sin mening otillfredsställd?
Eller om en person, flyttande från en församling- lill en annan, finner ritualen i den andra församlingen, hvarvid han ej är van, mindre enlig med hans önskningar, kan han då äga att för sin del begära att församlingen skall rätta sig efter honom?
Bör väl i annat fall hans anspråk kallas undertryckta?
Hvart skulle sådane fordringar leda?
Det är följaktligen i min tanke en gifven sak, att man, lör att icke störa den enhet och högtidlighet, som för den allmänna gudstjenstens värdiga firande hittills ansetts vara nödvändig, måste till en viss grad sälta åsido egna individuella anspråk och subjektiva åsigtér.
Dä man derjemte tager i betraktande, att ifrågavande kyrkohandbok och kateches äro under ny utarbetning af sakkunnige män, hvilka af K.
M. blifvit kallade, för alt på det noggrannaste och sorgfälligaste sätt yttra sig om och i hvad mån de inom åtskilliga församlingar framträdda klagomål, rör:de lämpligheten af våra nuvar:de ritual-böcker, kunna vara grundade eller ej, så och då de afgifvande förslagen säkerligen komma att noggrannt pröfvas innan de fastställas, afslås eller modifieras, synes mig alldeles otillrådligt och oförtjent å Utskis sida, att vi genom en återremiss skulle, på sätt 2:ne värde ledamöter tillstyrkt, uttrycka ett ogillande af Utskis, efter mitt omdöme, välbetänkta förfarande; utan får jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. ville, liksom Borgare- och BondeSun redan lära gjort, benäget godkänna ifrågavande Betänk.
Jag är ledsen öfver, att vid detta tillfälle nödgas upträda emot personer, hvilkas åsigter jag är lycklig att i andra hänseenden gilla, och för hvilkas omdömen jag hyser aktning.
Då jag ansett det af motionären framställda förslag vara oskyldigt och billigt, så hade jag i sanning väntat mig ett helt annat utlåt, från Utsk., och jag bekänner upriktigt att jag, 30 Den 1 Juni. oaktadt all möda, liar svårt, att för mig göra klart, hvilken anledn., som kunnat framkalla ifrågavarrde Betänk.
Det kan icke för Utsk:s ledamöter i allmänhet vara obekant, alt en stor del af den oro inom församlingarne, som på vissa trakter af landet npkommit, hai sin grund deruti, att de alltifrån början af den tid, då den nya handboken blifvit, till begagnande, an befalld, hufvudsakligen riktat sill missnöje så väl emot densamma, som emot katechesen och psalmboken, men om nu deremot de församlingar, som sådant önskade, finge begagna de gamla böckerna, hvilka förut varit godkände, och som af dem nyttjades innan de nya infördes, och om denna oro, hvars utbredning man icke kail förutse, härigenom kunde slillas, sä kan jag icke finna annat än det vore stort skäl, att göra ett sådant medgifvande.
Utsk. säger alt det vore önskvärdt alt så väl vid religionsundervisningen, som vid Gudsijenstens utöfning enhet i möjligaste måtto är rådande.
Det är äfven min mening, att enhet är önskvärd; och jag anser det så mycket mera önskligt, som jag för min del icke kommit till den grad af samvetsömhet, att jag fordrar den ena eller andra handboken, ty jag hyser den öfvertygelse alt gemenskapen med ett lefvande och allsmäktig! väsende icke grundar sig på någon viss form i ord, utan någonting helt annat.
Det värsta som kunde hända mig vore alt jag, så länge handboken lästes i kyrkan stoppade igen mina öron, ifall hon icke skulle öfverensstämma med mina åsigter, men här nu är fråga om det andliga lifvel hos personer, och det är icke hemfallet under någon viss bokstaf.
En en het, som visserligen är känd i vårt land, är den af allmän likgiltighet för det kristliga lifvet.