Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om uppgifter skola aflemnas, så bör väl också någon erinran derom till vederbörande göras, och jag kan icke tänka mig, att uppgifter, som af de enskilde skola afg-ifvas, böra efterskänkas.
Frågan om huru de skola vara affattade, tillhör ett helt annat lagrum, än det nu föredragna.
Komitéen har med detta förslag åsyftat, att bevilln:s-beredningen skulle genast vid sitt första sammanträde kunna börja sina arbeten, hvilket icke skulle kunna ske, derest icke de nödiga handlingarne vore anskaffade, emedan dessa just utgöra vilkoret för arbetet.
I afseende på den af Gr.
Anckarsvärd gjorda anmärkningen, har redan erinrats, att densamma icke hörde till denna §, utan till 27:de §:n, der det är föreskrifvet, hvilka uppgifter, som skola inlemnas.
Kättaste stället för dessa anmärkningar är 7:de mom.
5:te §:n iförslaget till förordning ang:de mantals-och skattskrifningarne.
Der står: ”dock må allmogen och till arbetsklassen hörande, mindre skrifkunnige personer vid förrättnings-tillfället muntligen meddela sina uppgifter.” Beträffande
Hr Hjärnes anmärkning, ang:de beredn:s-ordförandens förmenta rätt att på förhand inhemta dessa uppgifter, torde jag få upplysa, att sådant alldeles icke är meningen.
I början af 27:de §:n står nemligen: ”Hed hänsigt till före stående bevilln:s-tax:g skola följande uppgifter af de skattskyldige meddelas och före den 15:de Mars nedannämndeår inlemnas, inom stad” etc.
Nu är icke på något ställe i författningen nämndt, att om dessa upplysningar på förhand lemnäs till någon af ledamöterna, denne bör lemna dem till ordföranden.
Det kan således icke vara författningens mening, annat än att, då beredningen sammanträder, dessa uppgifter skola tagas under pröfning.
Om det dervid befinnes, att uppgifterna antingen äro ofullständiga eller oriktiga, då beslutar komitéen, huruvida andra och fullständiga skola infordras; och genom någon person skall väl detta ske, och härtill har Utsk:t föreslagit ordföranden.
Det står också icke »utaf”, utan »genom» honom.
På grund af dessa skäl får jag, i likhet med Gr.
Lagerbjelke, anhålla om bifall till §:n.
Så vidt jag kan läsa hvad här står tryckt, så lyder det ingalunda så som Gr. af Ugglas nämnt.
Han yttrade nemligen, att det icke är i författningen föreskrifvet att uppgifterna skola infordras af ordföranden, utan genom honom, I 35:te §:n står dock: ”åliggande det beredningens ordförande att, der sådan uppgift eller annan för bestämmande af bevilln:s-afgiftens belopp behöflig upplysning saknas, på sätt § 28 stadgar, densamma från vederbörande an - t) en 16
Maj c. se. skaffa.»
Således utgör 35:te §:n enligt min uppfattning en förklaring af den 28:de.
Förslaget innebär, på sätt jag nyss yttrade, att beredningens valde ledamöter äro der blott för syns skull, under det att ordföranden har allt att göra.
Det föreförfaller mig dock ganska olämpligt, att i en författn. stadga något, sora i verkställigheten hlir omöjligt, och sådant ar ordförandens åliggande i detta fall.
Han kan visserligen begära de erforderliga upplysningarne; men det är icke sagdt, att han erhåller dem.
För öfrigt förefaller det mig som om ordföranden erhållit för mycket makt att, så att säga, plåga de skattskyldige med frågor, om han dertill har lust.
Ena gången begär han att få veta hvad min ladugårdspiga har i lön, andra gången min bokhållares inkomst, en annan hvad mat och kost kunna vara värda o. s, v.
Den siste värde talaren har frågat, huru ordföranden skall bära sig åt, då någon skattskyldig icke bryr sig om att efterkomma hans begäran om upplyningars afgifvande.
Mitt råd till den värde talaren är att skyndsamt läsa 80:de §:n, der det finnes föreskrifvet att ordföranden i sådant fall skall vända sig till K. Mits Befäle, som då eger vidtaga nödiga åtgärder.
Hvad beträffar samme talares anmärkning derom, att en kittslig ordförande skulle kunna plåga en person med ständiga frågor, så förefaller det mig temligen lätt att förekomma sådant genom att icke svara på de framställda frågorna, och i sådant fall blir det väl budskickaren och icke den, till hvilken buden sändas, som plågas.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å bifall, återremiss oeh afslag å §:n, framställde H. Exc. propos. å bifall till densamma och, då dervid svarades starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade ja haft öfver vigt en. § 36.
Det är åt bevillms-beredningens ordförande uppdraget att bestämma tid och ställe för beredningens sammanträde.
Jag vågar ställa den fråga till Utsk:ts ordförande:
Får han efter eget godtfinnande bestämma stället, eller skall det vara inom distriktet?
Det är möjligt att om till ordförande tages en person, som icke är boende inom distriktet, så kan han bestämma orten efter som det för honom är beqvämast, men mindre beqvämt för ledamöterna.
Jag kan icke neka att det icke ligger något skäl för den anmärkning, som Gr.
Mörner gjort; men fron 16 Maj e. m 1 87 meningen är tydlig, då man öfvergår till 40:de §:n, der det i afseende på dem, som skola deltaga i beredningen, står föreskrifvet att utom ordföranden ingen annan är skyldig att deruti deltaga, än den som bor inom distriktet.
Yid sådant förhållande är det väl klart att beredningen skall hållas inom det distrikt, som den eger att taxera.
Såsom jag förut nämnde, kan jag likväl icke neka att ordalagen borde på ett mera tydligt sätt uttrycka meningen.
Ehuru jag visserligen är fullkomligt öfvertygad om att det icke skulle kunna låta sig göra för någon ordförande att, utan de öfriga ledamöternas samtycke, hålla sammanträden annorstädes än i distriktet, så och då man har så mycket nöje af att sätta pricken öfver i på alla ställen, vill jag icke motsätta mig att gå Gr.
Mörners önskan om en återremiss till mötes. §:n återremitterades. § 37. Gr.
Här förekommer i tredje stycket följan de: »och åligger det ordföranden att i do fall, då hans mening icke gjort sig gällande, uti förslaget särskildt upptaga de belopp, han ansett böra de skattskyldige påföras; varande det jemväl hvar och en af de öfriga berednings-ledamöterna obetaget att få sin särskilda mening för tax:s-komitéen anmäld.”
Hvad första afdelningen häraf beträffar, så innehåller den att det är ordförandens pligt att, derest han icke lyckas genomdrifva sin mening, uttrycka den till protokollet.
Jag motsätter mig detta stadgande, emedan det allt för mycket utgör ett åliggande för ordföranden att genom alla möjliga medel söka inverka på ledamöterna i beredningen, hvilket jag anser vara desto mera opassande, som han icke är vald, utan förordnad af K.
M:ts Bef:de.
Den sednare delen af meningen anser jag vara fullkomligt obehöflig, emedan jag icke kan tänka mig en komité, der icke ledamöterna skulle hafva rösträtt, och ej heller kan förstå huru denna rätt kan dem betagas, äfven om man skulle vilja det.
Jag anser jemväl det stadgande att ordföranden skall hafva votum decisivum, högst oriktigt, enär det lemnar allt för stort inflytande åt en af K. H:ts Bef:de förordnad person.
Jag skulle helst vilja att han icke egde någon rösträtt, utan blott att leda öfverläggningarne, och i hopp att TJtsk:t möjligen kan taga dessa mina anmärkningar i öfvervägande samt inkomma med nytt förslag, som är bättre, får jag anhålla om propos. på återremiss af tredje stycket i denna §.
Om jag rätt fattade den siste talarens anmärkningar, så var det tre saker i detta morn., hvarmed han 188 Den lf> Ma.»_c. ra. var missnöjd, nemi. dels att ordföranden har votum deeisivum, dels att han skall anmäla sin särskilda mening till prot., då han blir öfverröstad, och dels att ledamöterna få anmäla sina särskilda meningar.
A intetdera af dessa skäl kan jag biträda hans begäran om återremiss.
Bet har alltid varit vanligt i alla komitéer att ordföranden har votum deeisivum, och hvad fara, som deraf kan uppstå, är för mig omöjligt att fatta.
Det har mångfaldiga gånger blifvit här upplyst att bevilln:s-beredningens uppgift ingalunda är att uppgöra en defmitif taxering, utan detta tillhör tax:s-komitéen.
Det enda, som i afseende på den andra anmärkningen kan inträffa, är att tvenne särskilda meningar inkomma till ! ax:s-komitéen, hvilket naturligtvis endast kan leda till upplysning af frågan.
Den talaren, som gjorde de ifrågavarande anmärkningarne, sade slutligen att rättighet till reservation i alla fall icke kan ledmöterna förmenas; det är väl möjligt att så är förhållandet, men icke kan det vara något fel i lagen att den upptager en sådan rättighet.
— Då jag således icke kan godkänna de gjorda anmärkningarne, anhåller jag om propos. på bifall till tredje morn., likasom till det första.
I afseende deremot på det andra, ber jag att få göra en anmärkning rörande den felaktighet eller underlåtenhet i förslaget, att man icke föreskrifvit, det ledamot icke får deltaga i besluten, när hans egen taxering förekommer, samt anhåller fördenskull om återremiss på andra mom. i 37:de §:n.
Då i 37:de §:n ingår en mängd frågor, som röra redan återremitterade §§, så tror jag för min del att det rättaste är att återremittera hela §:n.
Här förekommer t. ex. frågan om räntebärande kapital, hvilken redan är återremitterad, och man kan icke veta om icke möjl. kapitalbevilln:n kommer att ur författningen försvinna.
Hvad beträffar andra morn., skulle jag tro att vid återremissen borde ett tillägg ega rum i enlighet med den af mig förut upplästa 55:te §:n, nemi. att den ledamot, hvars egendom är under behandling inom beredningen, bör afträda, så att han icke deltager i sin egen beskattning.
Jag trodde att jag tillräckligt tydligt uttryckt mig för att icke Gr.
Lagerbjelke skulle lägga mig ord i munnen, som jag aldrig haft, nemi. att jag skulle hafva uttryckt missnöje dermed att öfriga ledamöterna inom beredningen hade rätt att reservera sig.
Jag sade tvärtom att det var öfverflödigt att insätta detta stadgande i §:n, emedan det faller af sig sjelft.
Åtskilliga gånger har Gr.
Lagerbjelke upplyst 11. o. Ad. derom att dessa beredningar icke skola besluta, utan allenast föreslå, men jag har icke blifvit öfvertygad om att ej det faktiska blir att man blir beskattad af en utaf K. M:ts Bef:de tillsatt person.
Jag för min del vill ingalunda underkasta mig något sådant, ty då kan jag lika gerna blifva beskattad af en på landskansliet tillsatt person.
Den 16 Maj e. m. 189 Gr.
Den af Hr Adelborg gjorda erinran i af seende på denna § bar visserligen mycket skäl för sig, menjag får dock hemställa till honom att, ifall han icke vinner understöd af den för tillfället närvarande majoriteten, han icke besvärar oss med en votering.
Denna § består af tre särskilda mom.
I afseende på det första, kan jag icke annat än gilla den anmärkning, som Hr Adelborg gjort, nemi. att, då det handlar om kapitalbeskattning och K. o. Ad. redan återremitterat en annan § rörande samma ämne, så bör äfven första mom. i denna § återremitteras.
I afseende på andra morn., är yrkande om återremiss framställdt endast för att i sammanhang dermed få infördt ett stadgande om att ledamot i beredning bör afträda, då förslag om hans egen beskattning skall uppgöras.
I afseende åter på tredje morn., har en anm. blifvit gjord af Gr.
Hamilton, hvilken jag ej kan för min del godkänna, och jag yrkar derföre bifall till de båda mom:n.
Anledningen hvarföre denna § erhållit den nu varande redaktionen är att man icke velat besvära beredningen med att föra något protokoll.
Man har äfven stadgat att af de valda ledamöterna alltid en skall hafva varit ledamot i tax:skomitéen, och vid sådant förhållande kommer ju också dessa ledamöters mening att göra sig gällande på ett mycket kraftigare sätt än ordförandens, och således är ju allan rättfärdighet uppfyld i afseende på att få allas tankar kända, när man icke vill föra några vidlyftiga protokoll i beredningen, hvilket minst bör vara Gr.
Hamilton emot, som är så rädd för att många dagsverken skola förspillas utan ändamål.
Hr Adelborgs anmärkning i afseende på första mom. är enligt min öfvertygelse fullt befogad, och jag anhåller för den skull att få förena mig med honom i be gäran om återremiss.
I afseende på sista morn., fortfar jag i min anhållan om bifall.
Jag hemställer till E. o. Ad. huruvida, om man återremitterar första mom. på de skäl jag uppgifvit, det är möjligt att bibehålla det tredje, hvars början lyder sålunda: ”derest vid föreslående af fastighetsvärde eller inkomst-beräkning.
Denna inkomst-beräkning måtte väl också vara grundad på kapital, och jag anhåller derföre att äfven detta mom. måtte få återremitteras.
Det sista mom. börjar visserligen med orden: ”derest vid föreslående af fastighetsvärde eller inkomst-beräkning” ; men de föregående §§ må få hvilket öde som helst, så låter det väl icke tänka sig att vi icke skola få bestämda taxeringar för fastighets-värde och inkomst, och då man 190 Den 16 Maj e. m. kan vara öfvertygad om att sådana stadganden slutligen blifva gjorda, så måste de i alla händelser passa lika väl på detta mom.
Jag kan derföre icke finna att man, till följd af föregående beslut, behöfver återremittera detta mom.
Jag medgifver gerna att man kan taga saken på det sätt, som Gr.
Lagerbjelke gjort; men jag hemställer till R. o. Ad. huruvida icke, vid en omredigering af denna §, det är bättre för dem, som skola verkställa denna redaktions-förändring, om de få hela §:n tillbaka.
Por min del förefaller det mig något eget att i så liten § som denna återremittera tvenne mom. och bifalla det tredje; om det icke blir förändradt, så kan ju TJtsk:t återsända det sådant det är.
Efter härmed slutad öfverläggning yttrade II.
Landtm., att i afseende å l:sta och 2:dra mom. af den förevarande 37:de §:n endast återremiss yrkats, hvaremot så väl bifall till som återremiss af 3:dje morn. blifvit begärd; och komme, till följd af dessa 3n'kanden, de två första mom. samt det tredje mom. att göras till föremål för särskilda propos:r.
Sedan härefter propos. på återremiss af de två första mom. i 37:de §:u blifvit framstäld och med ja besvarad, gjordes propos. å bifall till 3:dje morn., dervid svarades ja och nej i blandning, hvarefter propos. på återremiss af samma mom. framställdes, då svaren utföllo med flere ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande. §§ 38 och 39.
Biföllos. § 40, sådan den fanns uppställd å sid. 71 i Bet:det.
Jag har emot denna § ingenting annat att anmärka, än att ordet »bosatt” blifvit begagnadt.
Jag anser nemligen att »mantalsskrifven» är bättre och tydligare, hvarför jag får anhålla om ändring derutinnan.
Hr Hjärne: Då R. o. Ad. i 32:dra §:n infört den för ändring, att, i stället för ordet »kronofogde,» skulle införas »någon af K. M:ts Bef:de förordnad person,» så torde det vara nödvändigt att äfven i denna § samma rättelse iakttages.
Jag föreslår derföre att §:n mätte erhålla följande lydelse: »Magistrats-person eller den af K. M:ts Befide förordnade ordföranden etc.» Gr. Lagerbjelke:
Den förändring, som R. o. Ad. vidtagit i 32:dra §:n, genom att utesluta ordet »kronofogde», må - ben 16 Maj e. m. 191 ste jag naturligtvis anse så mycket mera ändamålsenlig, sorn det just var på af mig framställdt förslag som densamma gjordes.
Att åter utesluta detta ord ur nu förevarande § kan jag icke anse nödvändigt.
Att något missbruk i afseende å kronofogdes alltför ofta förordnande derigenom skulle kunna uppstå, finnes redan förebygdt deruti, att beredningen skulle sammanträda samtidigt med den första uppbördstiden.
Att således K. Mits Bef:de icke utan nödtvång skulle välja kronofogden, faller af sig sjelft.
Men ett sådant nödtvång kan dock någon gång inträffa, då nemligen inom församlingen icke finnes någon skrifkunnig person utom presten.
Det är således ganska riktigt att icke föreskrifva, det kronofogden under alla förhållanden skall vara ordförande; men mellan detta och ett absolut förbud är en stor skillnad.
Hamiltons anmärkning rörande ordet »bosatt», har jag redan förut nämnt att det är alldeles likgiltigt, antingen man begagnar detta ord eller »mantalsskrifven, emedan det nyligen blifvit afgjordt, att man skall anses vara bosatt, der man är mantalsskrifven.
Då B. o. Ad. fann detta skäl tillfyllestgörande vid 32:dra §:n, torde det äfven få gälla vid den 40:de.
Jag hade visserligen trott att det varit i närmaste harmoni med det beslut, It. o. Ad. fattade vid 32:dra §:n, att derur utesluta ordet »kronofogde», om detta ord äfven i 40:de §:n utginge.
Men efter den förklaring, Gr.
Lagerbjelke afgifvit, anser äfven jag det vara lämpligt att ordet här qvarstår.
Jag för min del kan icke annat än fin na att denna § beträffande kronofogden står i fullkomlig öfverenstämmelse med 32:dra §:n, och att således beslutet bör blifva enahanda i afseende å beggedera.
Jag tror derföre att ordalydelsen bör ändras sålunda: »Ordförande i bev:s-beredning må icke utan laga förfall etc.» Hr Reutersvärd, Patrik:
Hr Hjärne har, i likhet med den siste värde talaren, velat göra det ifrågavarande stadgandet strängare, än Utsk:t ansett det böra vara.
Man ansåg nemi. inom Utsk:t att denna strängare föreskrift endast borde gälla kronofogde eller magistratsperson, som af K. M:ts Befide utsåges till ordförande, men icke någon annan.
Jag är i ett fall förekommen af den siste värde talaren.
I ett annat, eller hvad kronofogden beträffar, har Hr Adelborg anmärkt, att det skulle stå i fullkomlig strid med det föregående beslutet i 32:dra §:n, om icke den 40:de ändrades.
Så vidt jag fattade R. o. Ad-.ns beslut, innebar det blott att kronofogdes utseende till ordförande icke skulle vara 192 Den 16 Maj e. m. förbjudet.
För den händelse således att meningen icke är att helt och hållet utestänga K.
Mits Bef:de från att kunna utnämna kronofogden, måste man hafva ett stadgande, som ålägger honom att åtaga sig besväret.
Jag tror således att §:s lydelse är riktig.
Det är emot 2:ne punkter i denna § som jag anhåller att få göra en anmärkning.
Det förundrar mig visserligen icke, att LTtsk:t ansett nödvändigt, att icke en ledamot i bev:s-beredningen får afsäga sig detta uppdrag; ty om sa icke vore, skulle man alltid afsäga sig en sådan mindre angenäm befattning.
Men det synes mig som om man åtminstone vid en viss upphunnen ålder borde vara fri från detta bestyr, och jag skulle derföre vilja föreslå att man åtminstone vid 60 års ålder bör anses befriad från mottagande af ifrågavarande ledamotskap.
Så är redan föreskrifvet i författningarna ang:de fattigvården och sockenstämmonämnder.
Jag har begärt ordet för att återtaga mitt förslag och instämma med Hr Adelborg.
Jag anser det nemligen ligga mycken vigt uppå, i synnerhet vid tillämpningen af den nya författningen, att bev:s-beredningarne få skickliga och lämpliga ordförande.
Jag har alltid ansett som en medborgerlig pligt att icke afsäga sig något kommunalt förtroende, utan att hafva verkliga skäl derför, och för min del har jag både på landet och här i Stockholm varit ledamot i tax:s-komitéer.
Att sitta i berednings-komité tror jag är ett så beskaffadt förtroende, som hvar och en bör sätta värde på.
Jag tager äfven för afgjordt, att K. M:ts Bef:de icke kommer att missbruka sin makt att tillsätta ordföranden genom att dertill nämna någon, som derigenom komme att förorsakas något större besvär eller uppoffring.
Hufvudsakligen anser jag dock, att det är en medborgerlig pligt att icke afsäga sig detta förtroende; ty i annat fäll skulle på många ställen, med den ringa utveckling i kommunala ärendens behandling, som här förefinnes, det komma att inträffa, att det blefve alldeles omöjligt att få en ordförande.
Jag instämmer således med Hr Adelborg. Gr. Hamilton:
Vid noggrannare genomläsande af denna § finner jag, att den icke är rätt tydlig.
Här står nemligen: »Kronofogde eller magistratsperson må ej utan laga förfall kunna afsäga sig erhållet förordnande att vara ordförande i bev:sberedning”.
Derefter kommer: »Hvarje annan inom borod nings-distriktet bosatt person vare skyldig att, så vida han icke de 2:ne nästföregående åren deltagit i distriktets bev:sberedning eller är af laga förfall hindrad, emottaga förordnande att vara ordförande eller ledamot i beredningen;» och sist står: »Utom distriktet bosatt person är icke, utan sitt eget Den 16 Maj e. ui. 193 medgifvande, skyldig att sådan befattning sig åtaga.”
Detta sista mom. är uppenbart stridande mot det första; ty om kronofogden är boende utom distriktet, så är han ju genom denna generella föreskrift frikallad från att vara ordförande. §:n kan äfven läsas så, att kronofogdens skyldighet skiljer sig från andras deruti, att han är skyldig att åtaga sig förtroendet hvarje år, under det att andra blott hvart tredje år dertill äro skyldige.
Det ligger således en tvetydighet i §:n, som bör rättas, hvarföre jag anhåller om återremiss.
Sannolikt har den siste värde tala ren läst ifrågav:de §, sådan den förekommer pag. 20, och icke iakttagit den rättelse, som pag. 71 deruti blifvit gjord.
Så snart man läser denna förändrade lydelse, finner man att §:n är delad i 2 morn., och då förfaller den af Gr.
Hamilton gjor da anmärkningen.
Då jag emellertid nu har ordet, ber jag att få fästa uppmärksamheten på, att när man vill inrätta dehär åsyftande beredningarna, måste man ställa så till, att de kunna komma till stånd i alla händelser.
Jag tror, att det skall blifva lätt för K. M:ts
Befide att öfvertala personer att åtaga sig detta besvär, men det kan verkligen inträffa inom en eller annan socken att icke mer än en enda person är lämplig till ordförande.
Om nu denna person icke kan eller vill åtaga sig saken, så finnes det ingen annan utväg, än att medgifva, det kronofogden må vara ordförande.
Det är således en ultima ratio, på det att lagen må under alla omständigheter städse kunna bringas till verkställighet.
Hr lteutersvärd:
Gr. Hamilton har tolkat denna § så, att både kronofogden och andra personer skulle, derest de icke äro inom distriktet bosatte, kunna afsäga sig förtroendet att vara ordförande.
Lagerbjelke har redan upplyst, att §:n är delad i 2 morn., deraf det sista utgör regeln och det andra undantaget.
Man har såsom regel velat stadga att ingen, som icke är inom distriktet bosatt, behöfver åtaga sig nämnde förtroende, men kronofogden får icke förebära ett sådant skäl.
Äfven jag anhåller om bifall.
Jag är tacksam för den upplysning, Gr.
Lagerbjelke gifvit mig; men jag ber att få förklara, det jag ingalunda förbisett den rättelse, §:n erhållit pag. 71.
Icke desto mindre vidhåller jag påståendet att §:n är otydlig; ty när kronofogden bor utom distriktet, kan han med full rätt säga att han icke är skyldig att mottaga förtroendet.
Det är visserligen sannt att detta icke är meningen, men då man skall skrifva lagar, bör det väl ske så, att de icke kunna misstydas.
Jag får hemställa till Gr.
Hamilton, om han icke misstagit sig.
2:dra mora.i §:n börjar sålunda: ”Hval'- I) e n 10 Maj e. in. je annan inom berednings-distriktet bosatt person vare skyldig att etc.”
Det är således hvarje annan person utom kronofogden och magistrats-person.
För min del kan jag icke finna någon otydlighet häruti.
Jag vill dock hemställa till Gr.
Lagerbjelke, om icke det vore lämpligt att låta ett tillägg till §:n inflyta, hvarigenom kronofogde och magistrats-person tillädes rätt att afsäga sig förtroendet.
Göres detta tillägg, anser jag min förut framstälda önskan uppfylld.
Gr, Hamilton:
Jag nödgas utbedja mig öfverseende för att jag så ofta uppträder; men jag undrar om icke Hr Adelborg missförstått eller icke rätt läst §:n.
Ty just det att detstår: ”hvarje annan inom distriktet bosatt person”, förutsätter att kronofogden skall vara boendes inom distriktet.
Och om han icke är inom distriktet bosatt, så kan jag för min del icke finna annat, än att han kan säga nej, och om han klagar hos vederbörande myndighet, är jag öfvertygad att han får rätt.
Just på det att kronofogden icke skall kunna svara på det sätt, som Gr.
Hamilton trott, är §:n delad i 2 morn., och jag tror således fortfarande att den är tydlig.
Jag skulle emellertid icke hafva uppträdt ånyo, så framt ej Hr Adelborg framställt sitt förslag.
Detta förslag är precist detsamma, som Utsk:s, utom det att i hans står kronofogden sist och här står detta ord först.
Det är för mig alldeles likgiltigt hvar ordet står, blott §:s innehåll icke rubbas.
Af hvad som här blifvit yttradt, vill det synas som om den omständigheten att en kronofogde eller magistratsperson icke är bosatt inom distriktet skulle utgöra skäl för honom att afsäga sig ordförandeskap.