Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var Hedvig Folcker, som han i fantasien utsett att intaga denna ytterst ansvarsfulla plats.
Han ville gifta sig, den goda konsuln.
Han var inte ung längre.
Man blef på längden trött på det der förbannade, andefattiga ungkarlslifvet, och de sista åren i Paris och Nizza hade tagit på krafterna.
Och pinsamt var det dessutom, att som enkling nödgas hafva en förestånderska för sitt hushåll, en ful, mager dam, som dagligen och stundeligen sökte lägga an på hans ömma känslor genom att visa sig moderlig mot hans flicka.
Nej nu drömde han om ett stilla, ombonadt hemlif vid sidan af en ung qvinna med vackert ansigte och vacker figur, ett fint, presentabelt hemlif, der man kunde samla omkring sig ett utsökt umgänge, och tiden slank sakta och behagligt fram på filtskor.
Men för att denna dröm skulle blifva något annat än ett långrandigt familjedrama tarfvades det, att den unga herskarinnan kunde föra med sig något af ett aprilväders vexlande dagrar, en lifslustig naturs alla tjusande infall, en eggande skönhet, som kunde sysselsätta hans tröttade fantasi, ett spirituelt väsen, som gjorde ens lugna aftontimmar trefna och behagliga.
Och allt det, trodde Wern, att Hedvig skulle kunna prestera, n. b. så småningom, sedan han fått lägga den sista fulländande handen vid hennes uppfostran och lyckligen motat bort de der dumma emancipationsidéerna, som han tyckte sig märka, att hon var bekajad med.
En fattig småstadsflicka var hon visserligen, men det skulle just gifva honom som en rik verldsman detta lämpliga försprång, som han ansåg sig böra hafva före sin hustru, och till sist älskade han henne verkligen, åtrådde hennes kraftiga, fylliga gestalt, så mycket som man gör, när ens fantasi på samma gång hinner tänka på, hur ståtlig den skall te sig i siden och juveler med relief af ett lyxuöst möbleradt rum.
Alltså, Hedvig Folcker skulle blifva konsul Werns hustru.
Men om hon inte ville?
Bah, visst ville hon.
Var icke hans rykte lika oklanderligt som hans ekipage, och hans anseende lika säkert som hans kapital?...
Wern gick först in och helsade på värden, som tronade i rökrummet, omgifven af en hel skock frackklädda herrar med och utan ordnar, hvilka här inne med lif och lust hängåfvo sig åt sina förnämsta sällskapliga passioner: rökandet och samfundsdiskuterandet.
Också Wern måste slå sig ner i kretsen, men han satt tyst i det allmänna, högljudda samtalet med det på en gång epikureiska och sarkastiska löjet kring munnen.
Han var neutral i alla frågor, brukade han säga, d. v. s. han var högerman utan att göra sig mödan att ens resonnera.
Att folk ville bry sina hufvuden med så tråkiga ting.
Nej, då var det mycket roligare att iakttaga, och som alla iakttagare tyckte han om, att andra blottade sig för honom, och det var derför en af hans hufvudförnöjelser borta att slunga ut en mångtydbar replik, som väckte oenighet rundt ikring, medan han sjelf helt lugnt satt och njöt af cigarrens doftande arom.
Alm såg riktigt imponerande ut i qväll med sina ordnar och sin diamantsolitär i bröstet.
Han, som till hvardags så omisskänneligt påminde om en liten ockrare, hvars hy blifvit blek i någon liten, skrubblik butik med gamla kläder, fick en dylik festafton hemma hos sig en riktig nimbus öfver sin lilla, fnaskiga gestalt.
Det var som han sög till sig reflexer från alla de stora konstnärsnamnen, hvilka prunkade på väggarnes taflor, från signeringsmärket under det saxiska porslinet, som visade dess dyrbara äkthet, från silfverpjesernas kontroll, från allt siden och sammet, allt lysande och glänsande, som fans i rummen, från alla fina herrar med ordnar och alla eleganta damer med blixtrande diamantsmycken, hvilka rörde sig af och an i hans våning.
Han liksom omgafs af en lysande gloria – förstå mig rätt, icke den der barnsliga, sägnernas och legendernas värdelösa gloria, väfd af solljus kring en ädel panna, nej en verklig gloria af riktigt gull, hvars alla trådar hade många karat – nutidens skimrande mammongloria.
Och i qväll här inne i det i morisk stil hållna rökrummet med dess divaner i rika färger, dess alla skimrande och förgylda arabesker, fingo hans ord en verklig orakelmässig karaktär, liksom kursiverade med klangen från skakade dukatrullar.
Som sagdt, samtalet var ytterst lifligt.
Man hade språkat om broderlandet Norge.
Sällskapet hade enat sig i en karakteristik öfver Sverdrup, som började med hans obehagliga fysionomi och slutade med hans dåliga affärer.
En gammal procentare och stadsfullmäktig hade sagt några vältaliga ord om idealet af en statsman, hvarvid hans röst åstadkommit en så sympatisk dallring på vokalerna, att en kyrkoherde, som satt midt emot, kände sig manad att bedja herrarne dricka med den »sista högt värderade och afhållne talaren».
Till sist afslutade ett f. d. statsråd exekutionen af den hersklystna demagogen med en verkligt magistral axelryckning.
Så låg det nära till hands att grufva sig öfver bondeväldet här hemma.
»Att vi bildade skola styras af okunniga bönder,» började en liten judisk grosshandlare, känd och beryktad för sin brist på sinne för ortografi.
»Jaa,» inföll en gammal sabelskramlare med kal hjessa och pension, »och så mycket värre, som, hvem som känner den svenska bonnen» (han sa’ så i stället för bonden) »vet, att hans sträfvanden blott ledas af den mest jordkrypande egoism.»
Man biföll, och uppmuntrad häraf hoppade han direkt in i arbetarfrågan.
»De Bismarckska förslagen?»
»Ja, de hade skrikit så länge nu, att man blef väl tvungen att försöka något för att få lugn.»
»Der kom det rätta ordet, herr assessor.
De skriker!
Det är gud bevars inga andra än arbetarne, som ha’ det svårt.
Men jag frågar nu, om inte arbetsgifvarnes ställning är vida värre ...
Se sjelf på alla, som de sista åren begynt några industriella företag, är det någon af dem, som blifvit rik eller ens förmögen?»
»Mycket sant, bror Alm ...
Det är omöjligt numera ... arbetslönerna ä’ ju oerhörda ...
Tycker någon det, alla vilja naturligtvis vara fina herrar nu för tiden.»
»Och så de sköter sig se’n ...
Åh vi fabriksegare, vi känna dem vi ...
Frimåndag, fritisdag och hvad det allt heter ...
Och när tiderna äro goda, om de lade af någonting.
Jo så mycket som en pris snus, mina herrar ...
Jag mins väl jag före krisen, när sågverksarbetarne hade så ovanligt höga dagspenningar, kommer inte två sådana der lymlar in på Kung Karl och slår sig ner och dricker – champagne, mina herrar – en flaska iskyld Cliquot hvar.»
»Jaa» – det var sabelskramlarn, som talade – »sedan de börjat politisera, är det förbi med dem, sedan en sådan der gräshoppssvärm hungriga yrkespolitici gå ikring och smickra och förderfva dem.»
»Men i Jesu’ namn sänd då ut de der herrarne till mig på landet,» inföll en liten possessionat med håret skinande af pomada och renovatorolja, »der ha vi furor, der de kunna få dingla ...
De är ju riktiga fosterlandsförrädare ...
Ja, förlåt mig, om jag kanske uttrycker mig litet oparlamentariskt, men jag är rätt och slätt en gammaldags svensk landtjunkare, som inte kan med det här nymodiga beskedlighetsmakeriet.»
»Ja och literaturen drifver också sådana demoraliserande satser eller hur, konsul Wern?»
»Satser? sa’ herr Frisk?...
Satser!...
Ja, jag bryr mig nu egentligen bara om en literatursats.»
»Svenska riksbanken inlöser vid anfordran denna sedel ...»
»Ha. ha ha!
»Nej, nu tarfvades det för visso, att en modig man steg upp och på de der filantropiska idéerna, som de gud bevars kallas nu för tiden, svarade: hit skall du få gå, min goda man, men icke ett steg längre ...
Eller hvad säga herrarne?
Man instämde i allmän enighet.
Det var ingen, som protesterade.
Jo en invärtes, en, som ingen märkt, men som nu med knutna händer och krampaktigt hoppressade läppar stod i en fönstersmyg – Kurt.
Och all sin viljestyrka måste han använda för att icke vända sig inåt den behagligt rökande och skålande församligen och med röst, som bäfvade af sinnesrörelser tillropa dem:
»Åh, mina herrar, ni korsa er i dygdig harm öfver mordet på ryska kejsarn, öfver attentaten här och hvar, öfver irländska dynamit-försöken ...
Men vet ni, hvem det var, som sköt på kejsarn och gjorde allt det andra, det var just ni, alla ni här och annorstädes, som så här med glasen i hand lättvindigt bryta stafven öfver tidens mäktigaste rörelser.
Det är ni, som satt vapen i hand på de stackars redskapen.
Det är frukterna af er egen sådd, ni hösta.»
Och Kurt såg ut genom fönstret på Kornhamn och Mälarn, som med Södra bergens mörka terrasser till bakgrund skymtade otydligt vid lyktornas flämtande sken i qvällens häftiga snöyra.
Just en sådan vinterqväll, tänkte han, då snön föll tät, och vinden pep hest i knutarne, skulle de hotande hornsignalerna höras, och brandfacklornas röda flammor lysa här och hvar bland de skumma husen.
Och der uppifrån arbetarbostäderna, från usla kåkar, eländiga hem skulle de ila öfver frosttäckta broar, öfver isens glänsande golf för att led vid led med knutna näfvar gifva svar på tal åt alla dessa kotterier, som i sjelfvisk sorglöshet, i glammande lag gycklade bort deras anspråk ...
Och obemärkt som han kommit, gick Kurt åter sin väg.
Han ville, tordes icke dröja längre der inne.
Men samtidigt tog konversationen en annan vändning.
En liten fet notarie, känd och beryktad för sina skabrösa historier, – han hade olika sådana på lager: lätt, fint frivola för unga damer, mera kryddade för äldre damer, rent ut liderliga för unga herrar – började berätta en mustig anekdot, afpassad efter äldre mäns smak.
Stämningen blef åter fridsam och gemytlig.
Galanta löjen satte sig i gamla syndares slaknade mungipor.
Skratten strömmade bullrande, högljudda ut i den blåskiftande röken, som lik de smekande konturerna af flyende qvinnoformer fladdrade för de drickande och rökande herrarnes glansiga pupiller ...
Men som en vildt främmande eller som en fattig slägting i lånad frack, bjuden på nåder, smög sig Kurt sakta genom rummen utan att tala med någon, och försvarligt bortkommen och tafatt såg han ut, der han smög sig fram efter väggarne.
Han ville, innan han gick hem, muntra upp sig med att åtminstone på afstånd se Hedvigs ansigte, ty slå sig i språk med henne vågade han icke, upprörd, som han var, af fruktan att förråda något.
Men förgäfves letade hans öga efter hennes höga, ståtliga gestalt.
I hela filen af förmak och salonger, hvilka strålande af ljus lågo framför honom, syntes hon icke.
Han skred förbi soffor, der äldre fruar sutto och pratade med detta supéernas uttryck af stereotyp förbindlighet, som döljer så mycken gäspande ledsnad, förbi en dos-à-dos, der ett par unga flickor i nettelduk, öfversållade med prestkragar, uppvaktades af ett något utslitet ballejon, som kokett viftade med sin chapeau-claque, förbi en puff, der en något passerad skönhet i otålig kavaljerhunger fläktade med en stor solfjäder – hvarföre kom icke dr Wirén fram till henne, han var så treflig, och man kunde sitta så skönt trångt på puffen, der hon satt.
Vaktmästare seglade fram med stora brickor.
Fru Alm kom och gick mellan grupperna, och med insigtsfull skicklighet förstod hon, att friska upp samtalen genom en lätt antydning på den sista, skandalösa skiljsmessan inom »la haute volée».
Några herrar docerade estetik framför en oljefärgstafla, och en gubbe med glasögon satt djupt nersjunken i en länstol och väntade i resigneradt tålamod på supén med ansigtet hårdnackadt böjdt öfver ett planschverk ...
Ändtligen, när Kurt kommit in i fru Alms lilla läsrum, såg han Hedvig sitta i det lilla kabinettet intill.
Hon märkte honom icke, och han ville icke gå fram, ty de damer, hon underhöll sig med, voro hans synnerliga förskräckelse.
Det var en majorska, ytterst bekant från alla publika utställningar för välgörande och andra ändamål, känd likaså för sitt ömma intresse för en tenor vid operan, som hon icke ens gaf sig mödan att dölja, en högväxt dam med uppdragna skuldror och smäktande ögon, vidare friherrinnan Stjernkrans med sitt röda hår och sin sensuella mun, beryktad för sina spiritistiska séancer, och flera andra korrekta och belefvade damer ur stora verlden.
»Stackars Hedvig,» tänkte Kurt, i det han slog sig ner i ett aflägset hörn, der han kunde höra Hedvigs röst utan att blifva sedd eller behöfva inlåta sig i konversationen.
»Stackars vildfogeln min,» upprepade han inom sig, och dolde sitt ansigte med en illustrerad, fransk journal ... ty Hedvig stackare brukade alltid, när de voro ensamma på tu man hand, anfalla det konventionella umgängeslifvets uppstyltade, fadda stelhet, men nu var hon sjelf vackert fast.
Ha ... ha ... ha ...
Tänk så många muntra ord, han skulle hviska i hennes fina öra nästa gång, de fingo rå om hvarandra i fred och ro, och de stodo bröst mot bröst, så många både skrattlustiga och rörda ord, om hur hon konverserade i det blå kabinettet, medan hennes Kurt satt ensam i läsrummet i en sugande längtan efter henne, som ej lemnade honom någon ro, med tidningen för ansigtet för att ej blifva sedd, men med öronen vidöppna för att girigt insupa hvarje tonfall i hennes stämma ...
Men Hedvig såg icke det minsta hängfärdig ut, hon tycktes tvärtom mycket nöjd med sin verld, der hon satt mellan majorskan och friherrinnan, lekte med solfjäderns elfenbensblad och talade sakta, dämpadt i diskret salongston.
Sakta, dämpadt!
Kurt begrep icke, hvad hon gjort åt sin röst – hennes fasta, klara stämma med den sonora, starka klangen hade i qväll samma beslöjade ton, som de omgifvande damernas.
Och Kurt darrade, der han satt.
Han visste icke hvarföre.
Samtalet fortsattes.
Det rörde sig om ditt och datt, om allt och intet i den vanliga jargonen, en supés tomma charivari, innehållslösa hjernors tankeröra, tagen på kredit från alla håll och kanter, tanklöst pladdrande munnars tröttande abrakadabra.
Men nu inföll en ny röst ...
Den der hånfulla, litet brutala rösten ...
Kände inte Kurt igen den?
Låt se?
»Nej, konsul Wern!...
Er har man då inte sett på hela qvällen!»
»Nej jag har dröjt mig qvar i rökrummet!»
»Alltid i rökrummet!»
»Det var en sådan intressant diskussion i gång der inne.»
»Om hvad då, i fall en oinvigd törs fråga?»
»Om arbetarfrågan!»
»Såå – och våra män tyckte?»
»Åh de voro eniga om, att de der moderna rörelserna bara voro skum på tidsböljorna.»
Så begynte damerna med ifver kolportera ut de uttryck de fått från sina män, och männen från de grå morgontidningarne.
De talade om bristen på religion, som lät de fattiga glömma att bära den börda, som försynen pålagt dem, om nödens uppfostrande magt, om hur dåraktigt det var att hysa någon sorts afund mot de rika, hvilkas alla bekymmer blott de sjelfva kände.
Konsuln underblåste elden, bidrog med en skämtsam karakteristik öfver »det gröna Sverige».
Men Hedvig teg länge.
Först hade det känts, som en stöt inom henne, som ville hon ropa, skrika mot med all magt, men det var, som de många orden, hvilka surrade för hennes öron, småningom gjorde henne viljelös, och i nyfiken rädsla spejade hon efter Kurt ...
Gudskelof han var icke i närheten ... en sten föll från hennes bröst.
Och allt efter som hon satt der, och lyssnade förekom det henne alldeles omöjligt att motsäga de der korrekta, fina menniskorna rundt ikring.
Hvad skulle t. ex. friherrinnan sagt, om hon börjat tala à la Kurt?...
Åh, han var ju så ung, Kurt; de kanske hade rätt, de andra, när allt kom ikring, alla de många bildade och förnäma ...
Och till sist började Hedvig af fruktan öfver att synas landtlig och bortkommen att i febril ifver gå på precis som de andra.
I andlös spänning hade Kurt lyssnat.
Nu tryckte han händerna hårdt emot bröstet, reste sig sakta, och rusade ånyo frånvarande som en sömngångare genom våningen ut till tamburen.
»Skall herr
Kurt gå redan?» frågade den gamle betjenten med det rynkade ansigtet, som stod och idiotiserade bland alla öfverplaggen här ute – han hade i många år varit hos Alm, gamla Klas.
»Hvad?...
Hvad sa’ Klas?»
»Jag frågade, om herr Kurt skulle gå redan ...
Men hur står det till?»
»Bra ...
Jag vill bara gå.
Jag har brådtom, ser Klas.
Gif mig min rock.»
Och Kurt gick.
Men gubben skakade på hufvudet.
Nej, unga herrn var då aldrig riktigt klar i hufvudet ...
De sa’, att han kommit i så dåligt sällskap ...
Och ändå hade han en sådan fin mor och hade fått så god uppfostran.
Ett djupt, aristokratiskt allvar lägrade sig öfver den gamle taffeltäckarns fårade ansigte.
Men Kurt skred sakta hemåt öfver de tysta gatorna genom den myckna snön, som i allt tätare, allt hvitare flockar yrde ner från himlen och kylde hans brännande panna med sin kalla väta.
Hånat hade hon, hvad han satte högst i verlden, det hon visste, han ville kämpa för med all sin kropps och sitt sinnes kraft, det hon tusende gånger hört honom tala om i ödmjuk hänförelse, med den innerligaste, aktningsfullaste tro.
Hon, hans Hedvig, hans älskade, käraste, som lofvat hjelpa honom i lifvets alla skiften ... åh, det var inte möjligt, inte tänkbart.
Kurt hade missförstått henne – hon hade menat något annat.
Och der han pulsade sig fram genom snön, sökte han tysta ner sin sorg med ursäkter, han icke sjelf trodde på, döda sin förtviflan med chimärer, hvilkas intighet han allt för väl insåg.
Åh ... åh, stönade han, och det var, som gled hon bort ifrån honom ut bland bjefset och stassen i en sminkad, oäkta balverld, långt bort, och hans armar egde icke kraft att hålla henne fast.
Det var något ovanligt att se grosshandlar
Alm midt på blanka förmiddagen lemna sitt kontor och synas i sin frus enskilda våning.
Men så såg han också eftertänksam och harmsen ut, der han satt i en stor länstol med benen korslagda öfver hvarandra och, medan han väntade på sin hustru, lät han sina torra fingrar nervöst leka med den tjocka guldkedjan, som dinglade på hans bröst.
Men ändtligen kom hon då i peignoir med en pudervippa i hand direkte från sitt toalettbord.
Hon tyckte om att ligga länge om mornarne, fru grossörskan, och hennes klädsel tog också den en rundelig tid, så före klockan tolf var hon sällan presentabel.
Nu helsade de båda makarne på hvarandra i trött förtrolighet.
Frun stälde sig framför spegeln, studerade minutiöst rynkorna i sitt ansigte.
Började så:
»Är det något särskildt du vill?»
»Kors är du inte färdigklädd än, Thérèse!»
»Jag var trött efter tillställningen i går ...
Nåå, det var ju lyckadt?»
»Ja bevars!...
Jag bara förargar mig åt den der gamla oxen Klas.
Der gick han i går och skänkte i åt alla af mitt finaste Bordeauxvin.
Det kan man då verkligen kalla att strö perlor för svin.
Jag har nu så många gånger bedt honom att låta Fredrikson sköta vinerna – han har mycket mera urskiljning.
Men det är struntsaker det der.
Det var inte det jag ville tala om ...
Har du hört, att Kurt lär ha uppträdt så djäfligt radikalt härom qvällen på ett arbetarmöte ...
Det var fråga om en uppvaktning hos kronprinsen.
Det har redan stått om det i landsortstidningar.»
»Har han nu varit framme igen?»
»Jaa, och det värsta är, att Strömfeldt, som jag talade med i går, – du vet han ligger mycket i det politiska lifvet, Strömfeldt – påstod, att han totalt prostituerar mig.
Det kunde hända, att jag inte blef återinvald i kammarn i höst ...
En så’n galnpanna, som han är, han kan vara i stånd till att uppträda offentligt emot mig ...
Det går inte längre, säger jag dig.»
»Du menar?»
»Jag menar, att man måste göra något för att få honom bort ...»
»Locka honom att fara utrikes!»
»Ensam ... det går inte, och skulle han göra det, kunde han der ute invecklas i ännu värre sattyg bland socialister och annat pack.»
Nu förstod fru Alm, att hennes man redan hade fattat ett beslut.
Hon vände sig om, såg undersökande på honom med sin kalla, kloka blick, som alltid gjorde honom förlägen.
Han tycktes hafva svårt att komma fram med det han ville.
Han skrufvade sig af och an på stolen.
Monokeln föll upprepade gånger ur hans surmulna, illsluga öga, och fingrarne lekte mera oroligt än vanligt med klockkedjans länker.
»Det fins bara ett sätt,» sade han så efter en stund.
»Du vet, han är förtjust i Hedvig.»
»Gifta sig med Hedvig ...
Åh nej, Ture, det vore för svårt.
Hon har ju hvarken namn eller penningar ...
Nog kan han stadga sig med tiden och göra ett bättre parti ...
Förtjust ...
Men det är ju messlings-symptomer, det der ...
Hjelps med en älskarinna!»
Hon vände sig åter mot spegeln, och Alm såg från sin stol, hur hon med öfvad och behändig hand lät pudervippan sakta fara öfver kinden.
»Kära hjärtandes!
Han finge så gerna ha så många mätresser han vill, om han också skulle depensera aldrig så mycket, bara han lät det der fördömda politiserandet vara i fred ...
Unga karlar ska’ rasa ut, annars få de sådana der galna idéer i hufvudet.
Men Kurt är ju ingen normal menniska ...
Nej, det fins ingenting annat att göra, än att gifta honom med Hedvig och det så snart som möjligt.»
»Usch!»
»Ja, hon är inte min kulör heller ... och tala inte om hennes pappa, den odrägliga adjunkten ... men vi sända dem till Paris.
Der ska’ han bli kommissionär för firman och minsann få annat att göra än gå och skräfla på möten.»
»Tror du, han går in på det, då?»
»Ja, när Hedvig föreslår det ...
Anna påstår säkert, att de varit förlofvade allt sedan i höstas ...
Hedvig lär hafva blifvit svalare mot henne sedan den tiden.»
»Det fins väl ingen annan råd då!»
»Nej ... jag skall genast tala med Hedvig, hon är ju der ute ...
Vi få taga skadan igen med Anna, kära Thérèse ...
Du har väl hört, att unga grefve Lejonhjelm ska’ köra för henne på slädpartit i morgon?»
»Jaa ...
Är du hemma i dag?»
»Jag gjorde upp att äta på Rydberg med några riksdagsgubbar ... men jag tittar väl hem, innan jag går på sällskapet i qväll ... adjö.»
Grosshandlarn lemnade rummet, men hans fru stod ännu qvar framför trymån, och gjorde ännu ett samvetsgrant öfverslag öfver fårorna i sitt ståtliga ansigte.
Mumlade något om: »Gudskelof, att hon ser bra ut åtminstone.
Hon kommer nog att kunna representera, när hon fått litet pariserstil öfver sig ...»
Men inne i förmaket hade Alm och Hedvig redan kommit i tal.
Hedvig blef riktigt skrämd först, när hennes morbror, som eljes högst sällan egnade henne någon uppmärksamhet, kom fram till henne, tog hennes hand och bad henne om ett litet samtal mellan fyra ögon.
»Han vill bryta mellan mig och Kurt,» tänkte hon ovilkorligt.
Blodet for upp i hennes kinder, hon stirrade ängsligt på den brokiga rutan af mattan, der hon höll sin högra fot, och i orolig förväntan lyssnade hon till Alms ord, der hon satt och vaggade litet långt fram på stolen.
»Kära barn,» började Alm, »som din morbror och närmaste slägting här uppe får jag väl vara litet förmyndare för dig, eller hvad säger du?»
»Jo visst, men det gör mig ondt, att det skall behöfvas, ty det visar väl, att det är något morbror är förtretad på mig för.»
»Förtretad!
Hvarför just det?
Ah hvarför ska’ du förställa dig, Hedvig?...
Jag talar rent ut, jag.
Inte sant, Kurt och du är förlofvade?»
»Jo, så är det.»
»Nå ... och trodde ni då verkligen, att jag var en så svår buse, efter som ni gått och smusslat så länge med saken utan att säga något?...
Kära du, jag finner det helt naturligt, att det gått som det gått ...
Har ingenting alls emot det, och inte tante heller!»
»Snälla morbror, hvad du är god!»
»Tycker du det ...
Hör då på, hvad jag ska säga ...
Ty på det beror i min tanke hela er lycka ...
Och du tror väl, att jag vill er lycka, och att både du och Kurt är mig kära, fast jag inte hör till den sortens folk, som gå ikring och tala om dylikt?»
»Det tror jag så visst, och nu mer än någonsin.»
»Nåå ... hör då!...
Kurt är mycket ung – och tyvärr också mycket grön.
Det gäller, att du visar dig sjelfständig emot honom och brukar till hans nytta det inflytande, du eger öfver honom.
Du vet, hur öfverspänd och exalterad han är, och du måste lägga en liten sordin på hans ungdomshäftighet.
Annars – tro mig – går det aldrig väl.
Han skaffar sig bara fiender utan att uträtta det minsta.»
»Men också jag ...»
»Ja du vill säga, att du också har åsigter, motsatta mina ...
Mitt kära barn, det är intet ondt i det, att ni unga vilja gå framåt och inte stå och stampa på samma fläck som vi ...
Men Kurt tar icke hänsyn till någon eller något.
Han betraktar alla, som icke höra till hans lilla parti, som bedragare eller dumhufvuden.
Men var då resonlig och tänk efter: af de 4,500,000 menniskor, vi ha’ här i Sverige, fins det väl andra, som ha’ litet förstånd än hans lilla clique ...
Och tror du verkligen, att han sjelf har erfarenhet tillräckligt för att uppträda i en så invecklad fråga som arbetarfrågan ...
Jag vill också jag, att de sociala missförhållandena skola botas, men märk, icke genom anarki, men genom lagbunden frihet.