Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Han ville icke bli inskrifven i samhällets här, bli ett nummer, ett kugghjul, en skrufmutter. » Han nedlägger denna fruktan hos nästan alla sina figurer, hos Falk, hos Hans, hos Paul och Herr v. Bleichroden; och är det icke rätt egendomligt, att Strindberg något senare, då han lemnat universitetet och in-trädt på litteratör-banan, kommer till det resultat, som han skildrar i » En Ovälkommen »!
» Han skulle snart finna », heter det i slutkapitlet, » att uppfostran gjort honom oduglig för samhället, och när han icke fann sig i att vara ut * visad, böljade hans tvifvel vakna, om icke samhället också hade en skuld i hans uppfostran, och om icke samhället hade fel, som borde botas ».
Blott så länge Kristian får vara i fred för samhället, lefva ute i naturen och i frihet och ensamhet, bibehåller han sin heder, sin lycka och sin karaktärs skönhet Samhället träder emellan och tillintetgör naturbarnet Kristian blir en missdådare, en hämdgirig och en upprorsmakare.
Morgonen efter nederlaget, då han misslyckats på teatern, ligger han på sin soffa och läser » Fältskärns berättelser. » Allt efter som han läser, tycker han, att han sjelf genomlefVat det, som här möter honom.
Här finner han styfmodern, som försonades med sin styfson, alltså en upplösning, som Strindberg länge åstundat.
Längtan efter försoning var i dag särdeles djup; hans hjerna arbetade med förslag till gåtans lös-niug, en feber kommer öfver honom och minnena ordna sig.
Hans inbillning är så stark, att han hör och ser personerna, och efter två timmars förlopp är ep komedi utkastad.
&gt;Det gick för sig af sig sjelf, utan hans vilja och förvållande.
&gt; Fyra dagar brukar han till komediens nedskrifvande, gående fram och tillbaka mellan soffan och skrifbordet Aftonen samma dag skrifver han * bref till en vän; småningom upp * täcker han, att raderna börja rimma.
Hau skrifver alltså vers, han är poet, han jublar !Nu såg » Hermione » eller » Det sjunkande Hellas », en pjes, som finnes intagen bland hans samlade arbeten, första gången dagen.
Psykologiskt är den värdelös.
I Demosthenes hade man väntat sig en annan Carl Moor och i hans tal till atenska folket några vredesyttringar mot samhället
Tanken på att bli förf.
har nu upprunnit inom honom.
Han återvänder till Upsala, egentligen dock med afsigten att få studier och erfarenhet.
Tillsammans med några kamrater poetiserar han och drömmer han; lefver så ett lättingslif på krogar och kafeer, stiftar förbundet » Runa » och ned-skrifver » I Rom ».
Denna dramatiska bagatell, som sedermera uppfördes, grundlädes något tidigare, under vistelsen hos läkaren.
Der gjorde han bekantskap med en ung, be-gåfväd bildhuggare, och der satt han modell till Alfred Nyströms Bellmansstaty.
Sjelf har han berättat, hur dessa sittningar tillgingo.
I ett poem41 skildrar han den unge bildhuggarens atelier, långt borta på norr, i » Numro sexti Norrlandsgatan. » Nyström, som modellerar, och Strindberg, som sitter för honom, undergå ingen annan förändring, än den, som ligger i namnen, eller att Nyström blir Thorvaldsen och Strindberg Pedersen.
Icke ens gitarren, detta nödvändiga Bellmans-attribut, saknas i den atelier, der Thorvaldsen arbetar.
Strindberg, som helt nyligen hade upptäckt, att han skref vers, lägger nu i Pedersens mun sina egna infall hos Nyström.
Han skämtar öfver sin rimkonst, men det syns, att han vill visa den.
I ett nu har han hopsatt en parodi öfver vers-skrifningen, och stolt öfver sin fyndighet, deklamerar han den för vännen.
Sedan vankas öl, i pjesen naturligtvis vin, och » Under muntert prat och gamman Dricker man ur samma glas. »
Bland böcker, som lemna spår efter sig i Strindbergs utveckling, äro Brand och Victor Hugo.
Brand tog bort känsligheten, Strindbergs ömma samvete, döfvade hvarje fruktan att göra fadern och vännerna ondt, en fruktan, som plägat gripa &gt; honom vid hvarje nytt steg han tagit Brand lärde honom slita alla band af hänsyn och kärlek, slita dem för sakens skull; ingaf honom trön på en rätt, högre än rätten,
Eå ett samvete, som är renare, än hvad uppfostran gifvit onom.
Hos Hugo sympatiserar han med upproret mot samhället, den på den ensliga ön boende skaldens dyrkan af
* Se » Dikterna », poemet » I Nyströms Atelier * .naturen, hånet af dumheten, raseriet mot prestreligionen och svärmeriet för Gud såsom alltets upphofsman.
Tron på den gamla skönhetsläran rubbas ock af Brändes.
Här finner han svar på sina estetiska tvifvelsmål, och han väljer såsom specialstudium öhlenschläger och dansk litteratur.
På hösten 1870 har han återvänd t till Upsala.
Inackordering hos en prestenka, dagligt och rikt umgänge, fruntimmer, kärlekssvärmeri, dagdrifvarlif och rummel — allt sedan skildradt i hans studie » Inackorderingarna ».
Skämtet med hans teaterpjes, som samma höst uppfördes, tidningarnas recensioner, som behandlade honom omildt, och en väns dumma tilltag att låta trycka ett hans förstlingsdrama verkade så starkt, att han blef vild och menniskoskygg.
Sa läser han Kierkegaard, skakas djupt af läsningen, blir tom, nästan förtviflad, känner sig synafull och ångrande.
Der-till kommer inverkan af en egendomlig bekantskap, en student, brodern Is, som imponerade med sin » Zerrissenheit », sin djupa — ytliga — visdom, %sin Byronska intressanthet och sin Kierkegaardska experimentalpsykologi.
Denne rycker från honom hans förhoppniugar, hans skaldedrömmar.
Var han då icke kallad, hade han fåfängt gjort som Brand, hade han svikit fadern!
Förtviflan, sjelf-mordsplaner, återresa till Stockholm.
Här börjar han förakta denna falska idealitet, älska det nyttiga arbetet och finna studentans missaktning för filistern ovärdigt Skrifver så en afhandling i estetik för graden, kallar den » Hakon Jarl eller Idealism och Realism », meu gör den till en återspegling af sin egen själsutveckling.
Estetiskt är den värde-lös, psykologiskt har den betydelse, ty den lemnar oss ett frappant bevis på Strindbergs subjektivism.
Han börjar med den estetik, hvilken han först hyllade; bekämpar den med Brändes; uppdrager i Werther en konturteckning af sig sjelf, d. v. s. af idealisten, af förbundsbrodern och skalden-svärmaren *; afslutar med Kierkegaard och det
* Denna teckning är b&amp; fullständig, att äfven Werther, lik ».
Strindberg, hindras af en vän, som träder emellan, i sina sjelfmordsplaner.
Str. sops » dödfull » af denne kamrat, bars öfver ett plank och kastades i ca snödrifva.
En liknande scen i » Inackorderingarna » .tvifvel, clenne gifvit honom.
Slutklämmen är en önskan att kämpa sig fram genom detta tvifvel; hvart eller till hvad, det vet han icke ännu, ty han står sjelf midt i kampen.
En obetydlig bagatell låter honom bryta med fadern.
Sommaren tillbringar han på en ö ute i skärgården, härdar kropp och själ, moraliserar och är » etisk ».
På hösten till universitetet; har det svårt, fryser och svälter; omarbetar en teaterpjes, som han bränt upp, kallad » Blotsven », och gör den till » Den Fredlöse ».
Här har han inkarnerat sig i flere af sina figurer.
I jarlen, som kämpar mot tiden; i dottern, som bryter med fadern; i modern, som revolterar, men försvagas af sin sympati.
Hvem igenkänner icke här, i Gunlöds ord till jarlen, de känslor, som besjälat honom efter brytningen med fadern.
» Kärleken, » säger hon, » har jag aldrig känt.
Vet, du har lärt mig att hata, ty när gaf du mig kärlek?
Du lärde mig frukta den store Thorfinn Jarl, men du lärde mig aldrig älska min far.
Du stötte bort mig hvar gång jag ville komma till dig, du förgiftade min själ. » Derefter kommer han in i en sentimentalare sinnesstämning; han törstar efter försoning, efter frid, efter ömhet.
» O fader, fader! » ropar hon, » Jag ville kyssa molnen från din panna och komma dig att glömma sorgerna. » Och med tanken på sin häftighet vid det uppträde, som nyss timat, ber han genom Gun-löd: » O, glöm hvad^jag har sagt, öppna din famn nu! » —
Eller hör man icke förf.
i Orms svar till Thorfinn, då jarlen frågar skalden, hvem som gifvit honom hans tro: » tviflet, olyckan, sorgen? » Och är det icke han sjelf, som profeterar om framtiden, siar om den nya tid, hvilken hägrade för hans inbillning, » hvars spira heter kärlek och hvars krona heter ljus? » -----
Stycket mottogs med köld, men väckte anklang hos Karl XV.
Strindberg fick en hofpension för att afsluta gradualstudierna; men läsningen går illa, författarematerielen böija sysselsätta hans fantasi, tvifvel och apati göra honom håglös och ointresserad.
Lifvet finner han vidrigt; han längtar bort från Upsala, tror, att han är sinnesrubbad, mister sin pension, öfvergifver sin doktorsgrad, far till Stockholm, blir litteratör.
Nästa gång vi möta honom, står han för oss som Mäster Olof.
Allt, som legat och jäst, blir till ord, blir till handling.
Hans tvifvel på sig sjelf och sin kallelse såsom ny-danare, han&amp; undran, om han skall våga sig att träda ut i lif-vet och kämpa — kämpa for sitt tvifvel och för de läror, som han hyllade.
Han tror sig född till fängelse, född att slå, född att lida.
Han låter Gerdt inbilla sig, att han skall bli en ny Daniel, att han är sänd i verlden till att saga fur-starne sanningen.
Hvarför han icke lyckades, ej blef den nye Daniel; hvarför han måste sluta såsom affiQling i skam-pallen — detta är ett problem för en ny del af sjelfbekan-nelserna.Från teatrarne.
Återblick af
Habitué.
Den 25 oktober.
Afven under den månad som förflutit efter vår senaste återblick på Stockholmsteatrarnes verksamhet hafva nyheterna af mera intressant slag varit temligen tunnsådda.
Å Dramatiska teatern hafva två nya program sett dagen och lefvat ett kort lif.
Det ena var en repris från anno 1818 och upptog G.
E. Lessings något mer än 120-åriga lustspel » Minna von Bamhelm », som är en god exponent for * förra århundradets bästa dramatik inom Tyskland, men icke så synnerligt tilltalande för våra dagars publik.
Direktionen för en teater, på hvilken man har anspråk att den skall iakttaga värdighet i sin repertoar etc., råkar vanligtvis i ett ledsamt dilemma vid återupptagandet af pjeser hvarpå seklernas damm hunnit lagra sig.
När detta vid framtagandet röres upp, fastnar det i ögonen på åskå-darne, och några lära finna det mycket angenämt att genom det sålunda uppjagade molnet betrakta de återuppståndna gengångarne, medan andra (och sannolikt de flesta) tycka att dammet generar och att betraktandet är en smula tråkigt.
För en gång torde också de flesta ha rätt Shakspeare har der vid lag i många fall privilegium på en undantagsställning, och för en och annan pjes gäller detta äfven några andra gamla teaterförfattare, som lyckats gripa sina ämnen ur ett af tidsförhållandena någorlunda oberoende, allmängiltigt område.
Men i fråga om Lessings » lustspel » Minna von Bamhelm nödgas vi väl i det stora hela hålla med » de flesta ».
De döma kanske litet partiskt till förmån för sinegen tid, litet obarmhertigt mot de der några, som älska kulturhistoriska studier på teatern, och litet orättvist mot direktionen, som under sina mångahanda skyldigheter mot alla också anser sig böra tillgodose behofven hos kulturhistoriens dyrkare, men omdömet är ärligt och afgifVet » efter gehör » utan ett konstladt underordnande under literatur-historiens faststälda domslut, jemfbrdt med den och den paragrafen i någon estetisk kodex.
Och en sådan fördomsfri dom är både riktig och nödvändig, då det icke galler att bedöma 120-åringen såsom ett barn af hans egen tid, utan sådan han visar sig i sitt framträdande inför en vida mer framskriden efterverld.
.Att Lessing var en förträfflig teaterskribent är ett faktum, som består utan något särskildt erkännande från vår sida.
Hur han blifvit det och hvilka intryck han tagit från den franska dramatiken o. s. v., fins för den intresserade tillfälle att studera i de literaturhistoriska böckerna.
Hur han tager sig ut inför oss, på våra dagars scen ar teateranmälarens sak att undersöka och den stora publikens intresse att konstatera.
Bortser man då från de vanskliga hypoteserna hur stycket möjligen skulle gjort sig gällande med en i alla delar fullt tillfredsställande rollbesättning och tager det sådant det visat sig vid sitt uppförande å Dramatiska teatern, faller det genast i ögonen att publikens intresse så godt som uteslutande tagits i beslag af bipersonerna och bihandlingen, medan deremot hufvudhandlingen mellan fröken Minna von Barnhelm (fröken Björkegren) och major von Tellheim (hr Hillberg) lemnat åskådarne temligen oberörda.
Med kännedom om rollinnehafvarnes respektive förmåga att framhålla och gifva tilltalande form åt sma uppgifters innebörd torde man redan af detta förhållande kunna draga en pålitlig slutsats om hvad som i pjesen är föråldradt och hvad som motstått årens inverkan.
Medan fru Hartmm som kammarjungfrun Franciska, hr Harnrin som majorens betjent Just och hr Personne som underofficeren Paul Werner kunnat ge lif åt de figurer de framstält och lyckats på ett anslående sätt framkalla den komiska verkan som åsyftas, hafva teaterns förnämsta krafter, fröken Björkegren och hr Hillbeimg, endast förmått tillvinna sina framställningar en mention honorable för det resultat hvartill deras roller gifvit dem tillfälle att komma.Vi inlåta oss, som sagdt, icke på några gissningar hvem som skulle bättre uppburit särskildt hr Hillbergs roll, hvar-till denne realistiskt anlagde skådespelare är fullständigt olämplig, och framhålla endast i förbigående att utan en specielt god representant för detta parti kan man nästan lika gerna låta hela Minna stå qvar i sitt hyllfack i biblioteket.
Det är till och med troligt att teatern icke eger någon för rollen lämplig skådespelare, emedan vår tid vuxit ifrån den åskådning som åtminstone * på scenen skapade detta slags idealmenniskor å la månskenshjeltar.
Våra skådespelare hafva intet kött och blod att förläna åt författarnes fantasibilder inom denna genre.
De kunna icke gifva uttryck åt deras vackra svärmerier, deras ädla entusiasm och deras för oss någorlunda innehållslösa deklamationer.
Herr Hillberg hade icke heller det ringaste vuxit in i sin uniform, han blef icke varm för sin kära fröken Minna och föreföll hela tiden rätt främmande för hela den tillställning hvari han skulle vara hufvudpersonen.
Det är hvarken för att rädda hr Hillbergs skådespelarrykte eller för att förminska hr Lessings författarära (båda stå sig nog ändå) som vi tro oss kunna skylla resultatet på den senare.
Men erfarenheten har visat att alla liknande figurer i den äldre dramatiken äro de som hafva svårast att i våra dagar finna tillfredsställande representanter, och de många exemplen torde berättiga till det antagandet att författarne just der, på grund af det för deras tid egendomliga idealiserande åskådningssättet, mest aflägsnat sig från den verklighetens mark der man känner sig hemmastadd sekel efter sekel, hur än de yttre förhållandena vexla.
Samma anmärkning gäller i vida mindre grad den qvin-liga hufvudrollen, hvari också fröken Björkegren bättre fylde sin plats, ehuru man, så ått säga, tyckte att hos framställa-rinnan fans något mer än som behöfdes för att utfylla figuren.
Fröken B. är kanske litet för storslagen för den ifrågavarande lustspelsfiguren, och med all erkännansvärd mjukhet och elegans är hon må hända icke den rätta att fullt pointera den fina (stundom omärkligt fina) komiken i situationerna mellan de båda älskande.
Deras fram- och tillbakagående diskurser om sin ställning till hvarandra äro dock i och för sig så pass långtrådiga, trots många fint iakttagna och fint uttryckta, typiska drag, att det säkerligen är rätt svårt att afvinna dem ett större intresse.
Det föråldrade i pjesen
Ur Dagen » Krönika.
8ligger deri och har fallit uteslutande på hufvudpersonernas lott att framföra
Vare sig nu att de lägre samhällsklasserna tidigare än de förnäma vunno ett naturligt och allmängiltigt satt att både förklara hvarandra sin kärlek och att eljest umgås med hvarandra, eller att teaterförfattarne tidigare kommo under fund med det för dessa klasser karaktäristiska, eller att slutligen detta kan hända längre bibehållit sig lika, säkert är att soldaten Werners och kammaijungfrun Franciakas scener fortfarande verkade mycket uppfriskande och föreföllo fullt naturliga äfven för 1886 års publik.
De nämda figurerna voro förträffligt representerade af hr Personne och fru Hartman.
Sedan den sistnämda redan vid andra föreställningen betydligt modererat sin vid första representationen anmärkta öfverdrift i slutscenen in på farsens område, var hon en allt igenom intagande och genom sin naturliga uppsluppenhet i stilen passande kammaijungfru.
Hr Personnes konseqvent och roligt hållna knekt var ett nytt bevis till flere föregående att denne skådespelare ingalunda har sitt egentliga fack i de älskare- eller resonörsroller, hvari han oftast fatt visa sig och hvari han aldrig öfvervunnit en gammal ovana att mer eller mindre lyckligt kopiera en annan, äldre skådespelare, utan just i utpräglade karaktärsroller på det komiska området
Lyckliga i återgifvandet af biroller voYo äfven hrr Hamrin och Backström, af hvilka den förre hade att med en naturlig godmodighet förena en soldatbetjents något bullrande framträdande och den senare att såsom värdshusvärd genom en spelad godmodighet låta en medfödd småaktighet och räfaktighet skymta fram.
Dramatiska teaterns andra nya program innehöll, enligt ett på denna scen temligen flitigt odladt bruk, tre enakts-pjeser, nemligen en tysk: * Jag gifter mig med min dotter », en fransk (af Alphonse Daudet): * De frånvarande » och en svensk (författaren onämd), kallad » OriUer ».
Af dessa bortföll mycket snart den mellersta, hvaremot den första och den sista fortfarande gifvas med andra, äldre enaktsbitar som fyllnad i programmet » Jag gifter mig med min dotter *, öfversatt af hr O. Wijkander, låter ratt väl se sig.
Så synnerligt originelt i sin anläggning och utveckling är stycket visst icke med sin medelålders man som hittills icke kunnat besluta sig for något parti med någon af societetens forkonstlade damer, men helt hastigt och lustigt fängslas af och förlofvar sig med en nyss utsluppen pensionsflicka, som vinner hans hjerta genom sin friska och barnsliga naturlighet.
Anledningen till pjesens namn ligger i den tillfälligheten att flickan, som varit faderlös från sin tidigaste barndom, tror den ifrågavarande herrn vara sin fader.
Stycket utspelas mellan hr Fredrikson, som fortfarande sköter detta slags roller med känd rutin, fru Hartman, som har tillfälle att visa en af sina vanliga, men derför icke mindre roande skolflickor, samt fru Swartx i en mindre roll som mor åt den manliga hufvud-personen.
Skilnaden i ålder mellan den 35-årige ryttmästa-ren och den 16-åriga flickan synes kanske med den nu nämda rollbesättningen något större, än dessa åldersiffror betinga, och denna omständighet försvagar säkerligen i någon mån intrycket och förtager bestämdt åtskilligt af det komiska deri att den giftasvuxna flickan tror en 35 års man vara sin far.
Nu synes denna hennes föreställning rätt naturlig, och det mindre naturliga kommer på orätt sida, nemligen på ryttmästarens.
Med denna lilla inskränkning gör pjesen en god och behaglig verkan på dem, som tycka om att fylla en teaterafton med åseendet af obetydligheter i 1 akt hvar.
Daudets stycke » De frånvarande » satiriserar på ett älsk-värdt sätt, men med något för långdragna scener, aen mensk-liga svagheten att låta frånvaron förläna ganska tarfliga personligheter ett skimmer af behag och förtjenstfullhet som de icke ega, medan man fullkomligt förbiser förtjensterna hos de ständigt närvarande, vid hvilkas uppoffringar och tjenstvillighet man vant sig.
I denna pjes har hr Hamrin såsom den ständigt förbisedde Leonard en verklig glansroll.
Han pointerar med mycken helgjutenhet i figuren bond-slugheten vid * sidan af inställsamheten och enfalden hos den försmådde älskaren, hvars oupphörliga uppmärksamheter tagas som den naturligaste sak i verlden och aldrig ett ögonblick tydas så som de äro menade, nemligen som en tyst förklaring af den kärlek han icke vågar uttala.
Hr Hamrins gråtscen, när han på sitt stilla sätt rasar öfver sitt tillbakasättande, är af präktig effekt, om den också i tekniskthänseende kunde vara ännu bättre utarbetad, och hans ill-fundighet, då han sedan narrar sin rival till sådana excesser som enligt hans tanke nödvändigt skola sätta denne i misskredit, är mycket väl gjord.
Enkan Brigitte, framstäld med fru H. Kinmanssons aldrig svikande talang, den gamle trädgårdsmästaren Brèche-main, med säker hand tillyxad af hr Norrby till en rolig bifigur, och flickan Suzette, med erkännansvärd omsorg åter-gifven af fröken Zetterberg, är den trio, som i inbillningen gör till det bästa, ädlaste och älskvärdaste på jorden en ung och egoistisk hr Eustache (hr Tömquist), som, när han slutligen efter flere års frånvaro uppenbarade sig, visar sig förakta hela sällskapet.
Hvad som utom de antydda longörerna i sjelfva stycket säkerligen mest bidragit till det sammas hastiga försvinnande från repertoaren, är väl de bada förnämsta rollinnehafvarnes oförmåga att, trots samvetsgranna ansträngningar, göra sina uppgifter så gällande som författaren åsyftat Man skall knappast kunna göra någon anmärkning mot den del af fröken Z: s framställning, som kan kallas sjelfva arbetet Man måste tvärt om erkänna detta såsom i hög grad förträffligt Men det hjelpef icke.
Det fins i hennes naturel något mot-sträfvigt som hon detta oaktadt icke lyckats öfvervinna.
Om det är blyghet som hindrar henne att hängifva sig åt sina roller, så att hon går upp i dem, eller något annat hinder för intressets väckande, våga vi icke söka afgöra, men faktiskt förefaller hon, obehagligt att säga, litet tråkig.
Hon har, trots sina anmärkningsvärdt goda studier, aldrig lyckats taga ut steget mellan den arbetande eleven och den skapande konstnärinnan.
Det är dock att hoppas att hon, med de rikliga tillfallen direktionen ger henne att öfva sig inför publikens ögon, till sist skall lyckas.
Men i * De frånvarande » har hon ännu icke kommit derhän.
Hr Törn-quist hade icke heller någon lycklig roll som Eustache.
Figuren är visst obehaglig, men det är det egna med obehagliga roller att, när obehagligheten riktigt pointeras, så att aUt blir just det som dermed åsyftas, så har åskådaren det största behaget af att se dem.
Detta sker icke i hr Ta framställning.
Han halkar öfver alltsammans, och det blir just ingenting.
I » GriUer * har någon onämd svensk författare eller författarinna icke alldeles utan framgång försökt sig med enscenisk bagatell af delvis ratt roande beskaffenhet, men utan något egentligt varde för öfrigk Grillerna, som gisslas och botas, bestå i en ung flickas (fru Hartman) och hennes brors (hr Hartman) pessimistiska funderingar om lifvets värdelöshet.
Deras pessimism är stäld i en komisk belysning och kan ju till följd deraf fa vara en smula karri-kerad, om författaren anser sig nå sitt mål bättre på det sättet, men sannolikt skulle målet nås ännu säkrare, om öfverdrifterna vore något mindre, så att man kunde tro sig försatt till verkligheten.
Nu är det hela ett skämt med temligen overkliga förutsättningar.
Botemedlet består i en ung, rask och arbetsam militär (hr Personne), som egnat sig åt gymnastiken, som älskar den unga fröken och som efter undanrödjandet af ett missförstånd också vinner hennes hjerta och hand samt omvänder henne.
Framställningen är liflig och treflig och håller stycket uppe.
Med den fyllighet i uttrycket, som utmärker fru Hartmans spelsätt, förstår hon att gifva en komisk färgläggning åt den bortskämda unga damens inbillade pessimism.
Hr Hartman återgifver den blaserade broderns roll med sin vanliga, måttfulla elegans, hr Personne har i den rättframme och hederlige löjtnanten en af de här ofvan omnämda re-sonörsrollerna, der hans förtjenster icke äro fullt oblandade men som han i alla fall fyller skäligen tillfredsställande, och såsom en ung, ytlig friherrinna med litet anlag för intrig-makeri har fru Dorsch-Bosin en uppgift, som ligger ganska väl för henne.
Nya teatern, som är känd för sin snabba, att icke säga brådstörtade, verksamhet, har under månaden medhuntiit trenne program, af hvilka det första upptager Labiches fars i 3 akter » Allas älskling » och opera-buffan * Teaterdirektören », musiken af Mozart och texten af L. Battu och L. Halévy.
Det andra programmet bestod af Madame Angots dotter » och det tredje af » Doktorinnan », fars i 3 akter af Paul Ferrier och Henri Bocage.
Sedermera har som för-pjes till » Doktorinnan » gifvits ett svenskt original i 1 akt, kalladt » DÄ bladen falla ».