Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den väldiga fästningskomplexen hade, liksom fallet var med alla peruanernas byggnader, uppförts med största omsorg, och läget på en klippas krön gjorde den ointaglig för fiendehand.
Den del af fästningen, som vette mot staden, utgjordes af en omkring tolfhundra fot lång och mycket tjock gråstensmur; åt andra sidan skyddades den af två halfrunda murar af samma längd som den förstnämda.
Marken bakom dessa murar låg så högt, att de utgjorde ett ypperligt bröstvärn för trupperna, medan terrängen utikring var brant och otillgänglig.
Alla gråstensmurarne voro uppförda i rustikstil och på de fria ytorna syntes grofhuggna stenar, som emellertid hade så finhuggna kanter, att fogarne mellan likfärgade block knappt kunde upptäckas; höjden utvändigt var intill tjugo fot.
Det inre af fästningen upptogs af en mängd mindre gråstensbyggnader, som kringslöto aflångt fyrkantiga gårdar eller ock lågo midt emot hvarandra, så att en bred gång bildades mellan dem.
Byggnaderna tjänstgjorde som förrådskammare för hären, hvarjämte de naturligtvis innehöllo bostäder för officerare och soldater.
Det hela byggde upp sig amfiteatraliskt, så att högre liggande byggnader kunde i sin ordning göra tjänst som vallar och värn för hvad som fanns bakom dem.
Öfver denna myrstack af byggnader höjde sig tornen tunga och imponerande, med gluggar och fönster i flera våningar.
Där voro bostäder inredda.
I ett af rummen stodo två män och blickade ut genom det stora fönstret, som skänkte härlig utsikt öfver en vidsträckt näjd.
Det var öfverste Tiracca och hans lärjunge Itos, den unge höfdingen för den senast kufvade stammen.
Han hade ett dystert, resigneradt uttryck, där han stod och lutade hufvudet i handen, medan blicken var riktad uppåt, mot den molnfria himlen.
Från fästningens västra del trängde till dem taktfast sång i växlande tempo, beledsagad af hammares tunga slag mot sten.
Hundratals arbetare voro där sysselsatta med att utvidga och förbättra fästningsmuren.
Stenen -- ett säreget slag granit -- hämtades från bärgen långt borta, där den med oerhördt tålamodspröfvande arbete brutits på det sätt, att klipporna skörnat genom eld.
Den forslades öfver strida forsar och stora klyftor till bestämmelseorten, där arbetet med mäjsel och hammare tog vid, tills stenens sidor fingo denna släta yta, i hvars framkallande peruanerna voro mästare.
Som svarta myror på tåg tedde sig de många tusen män, som rörde sig utmed forvägen i den tropiska solens glöd och medels linor släpade fram de stora blocken af intill tjugo fots längd.
Peruanerna sjöngo under sitt tunga slit för att på solgudens och incas bud dess fastare bygga landets värn.
Några lystringsord från en af de med soldater fylda gårdarne väckte plötsligt Itos ur hans drömmar.
Han vände sig mot
Tiracca, som uppmärksamt betraktade honom, och sade, i det han tungsint skakade på hufvudet:
-- Du vill lära mig att tro på dina fäders gud ...
Tänker du, att man lika lätt kan flytta sin tro, som edra soldater drifva en fången stam till nya näjder!
Gif mig då åtminstone ett tecken på, att eder gud däruppe är den sanne guden!
Låt honom förmärka sitt ansikte, låt det rägna eld eller blod öfver marken!
Eller också förskona mig från din lära!
Ser du det snöklädda bärget därborta vid synranden?
I dalen därnere står jag, och du däruppe.
Din röst ljuder ned till mig, men hur vill du, att jag därnere skall sätta tro till allt hvad du förtäljer om landet på andra sidan bärget?
Nej, låt mig själf komma upp på höjden och öfvertyga mig om sanningen i dina ord -- och jag skall med hela mitt folk falla ned och tillbedja din gud.
-- Ditt svar är tviflarens inkast, genmälte Tiracca.
Det höga i vår troslära är just det, som gör den oförklarlig för dig och dina stamfränder.
Vägen till solguden är som vägen till Chimborazzos topp -- den är uppfylld med klippstycken och bottenlösa svalg.
Vill man gå den vägen, gäller det att lära sig arbeta och försaka.
-- I vårt hemland ansågs arbetet som ett straff; så lärde oss våra gudar.
Hvarför skulle vi, deras utvalda folk, arbeta?
De läto ju trädens frukter i öfverflöd mogna dag efter dag?
Gudarne skänkte oss vårt bröd och källans klara vatten, och de lärde oss att till tidsfördrif jaga steppernas djur och skogarnes fåglar, ty jagten gaf styrka åt våra muskler.
Lyckan bodde i våra hem; vi hade allt utan vedermöda och togo för oss hvad gudarne gåfvo ...
-- Var det därför, afbröt Tiracca, som ni plundrade våra gränsbor, slaktade dem framför edra afgudabilder?
Detta ert handlingssätt förtörnade solguden, han satte oss rättvisans svärd i handen, och vi blefvo de starkaste ...
-- Ni voro hundra mot en! inföll Itos med flammande ögon.
Var det för att skaffa arbete åt ert folk, som ni nedhöggo våra skogar vid gränsen och ändrade flodernas lopp, så att de icke längre befruktade våra marker?
-- Vi ville blott ert eget bästa, svarade Tiracca; och engång i tiden skola ni förstå det.
-- Ja, ni ville, förstås, rädda oss och visa oss vägen till solguden, hvilket ej kunde ske utan incas hjälp, fortsatte Itos med skälfvande röst.
Den frälsningen och den lyckan hade vi aldrig bedt er om.
Ni fälde vår konung, togo vårt land och släpade oss bort till hemlös »lycka».
Men -- utbrast han -- i motgången skall min stam lära känna sin egen kraft.
Ni må drifva oss hän hvart som hälst och krossa våra gudastoder och tvinga oss att böja knä för en främmande gud, men ni skola aldrig släcka vårt hopp att engång få återvända till vårt land, våra gudar och seder.
Det ges mycket mellan trädens toppar och flodens yta, som mänskoögat ej kan se ...
Den gud, som leder vågens svall mot sjunkande aftonsol, kan ock kasta om böljans gång mot morgonsolen -- våra gudar, som låtit oss föras hit, kunna föra oss hem igen.
-- Ditt folk skall engång åter draga till sitt land, men det blir då med vår tro och våra seder.
Intet tvång skall inplanta dem -- vi skola segra genom mildhet, säger oss vår gud.
Itos skrattade hånfullt.
-- Var det mildhet, när han ingaf er att döda mina fränder?
-- Du förstår ännu icke de syften, som bestämt vårt handlingssätt ...
-- Jag har sett detsamma förr fast under annat namn.
När en af våra kvinnor klädde sig till brud, använde hon halfva dagen på att pynta sig och gick långa vägar för att spegla sig i flodens vatten.
Utan fåfänga -- intet bjäfs, ingen brudgum och ingen dans!
Utan -- fåfänga intet krig!
De hade under samtalet gått ut på fästningsvallen och kommit till en af de platåer, hvarifrån man hade bästa utsikten öfver Cuzco med omnäjd.
Solröken hade delvis skingrats, stadens bägge kanaler blänkte som krokiga silfverränder, hvilka längre bort, i stadens utkant, flöto ihop till en bred flod; den böjde sig i en vid båge och försvann bland bärgen för att åter bli synlig i en ram af skogsdungar och slutligen i smal linie försvinna långt borta vid horisonten.
Röken från Cuzcos eldhärdar steg rakt upp i luften i fina strimmor -- som rök ur otaliga kratrar, bildade af mörka byggen kring gårdarnes hvita sand.
På de trånga gatorna med husfasader af mörk trachysten, som gaf dem en dyster prägel, hvilken ej kunde förtagas af solskenet, vimlade det af folk i färgrika dräkter.
Bland de låga byggnaderna reste sig högre, imponerande kvartér, som dels omgåfvo den stora öppna platsen i stadens midt, där dess flesta gator utmynnade, dels lågo fristående, omgifna af murar.
Dessa tunga och enformiga byggnadskomplex utan nämnvärd arkitektur tillhörde konungen.
De voro bostäder för honom och hans talrika familj, kloster för soljungfrurna och lokaler för de mångfaldiga ämbetsvärk, som förvaltningen kräfde.
Inca-adeln hade sina anspråkslösare hus i dessa byggnaders närhet, och utkanternas arbetarekvartér sträckte sig ända upp mot närgränsande kullar och bärg, på hvilkas terasser majsen växte i jord, som hämtats fjärran ifrån, och där konstgjorda vattenbehållare speglade det indianska kornets länga, fint formade blad och potatisens enkla blommor.
Det var enligt sägnen hår, som dess frukter först kommo till användning.
Men inne bland bärgen knogade arbetsmyrorna dag efter dag i solgudens tjänst ...
Den unge höfdingen blickade sorgset framför sig.
Var det så, han engång skulle återse sitt eget folk -- som trälar och slafvinnor på främmande jord.
Öfverallt samma myllrande af rastlösa arbetare.
Deras sång böljade i fylliga vågor upp mot fästningen.
Den unge mannen förvirrades af detta eko från ett träget lif under molnfri himmel -- detta var allt så olikt den tysta halfdagern i hans hemlands skogar.
Och där nere blänkte breda strimmor af guld -- dagerns spel på soltämplets guldsirade fasad.
Tanken på Yelva dök plötsligt upp.
När skulle han återse henne och under hvilka förhållanden?
Skulle hon glömma, att hon engång varit hans broders brud?
Skulle hon glömma det löfte, hon gifvit vid hans död, att hämnas honom?
Skulle den hädangångnes ande få se henne som incans medhustru, som ödmjuk slafvinna i stoftet för den allsvåldige ...?
Tiracca bröt tystnaden.
-- Se! sade han och pekade ut öfver näjden.
Se, hur solskenet slagit sin gyllene mantel kring alla dessa tusental!
Det gjuter lifsglädje i deras sinnen och lägger sångens jubel på deras läppar.
Försök att skåda upp till den strålande guden!
Du skall bländas, ty mänskoögat når aldrig så högt som till skaparen af all den lycka, du ser ikring dig.
Itos, hvad äro alla dina gudar och beläten mot en enda stråle af denna oändliga kraft?
Du gick i blindhet i dina skogars dunkel utan aning om det ljus, som lyste på trädens kronor men förgäfves sökte bana sig väg ned till dig.
Det var mitt folks uppgift att föra ditt eget ut i ljuset.
Bed nu honom däruppe att taga blindheten från dina ögon -- och du skall prisa hans namn.
Tiracca teg och lade handen på Itos skuldra; de lyssnade bägge ett ögonblick till sången där borta ifrån.
-- Din höfdings slafvar? frågade Itos och beskref med den utsträckta handen en båge öfver näjden från öster till väster.
-- Hos oss finnas inga slafvar i den bemärkelse du tar ordet.
Men vi äro alla solgudens tjänare -- det är ju han, som skänker oss vårt dagliga bröd -- och från den högste till den lägste lyda vi under statens myndighet.
Staten -- det vill säga solgudens rike här på jorden -- uppfostrar folket genom sin visa lag och skänker åt en hvar fria bostäder, husgeråd, vapen, mat och dryck -- kort sagdt allt hvad vi behöfva -- men fordrar till gengäld våra händers arbete, mäns, kvinnors och barns, hvar och en efter sina krafter.
Medan vi nu samtala, äro männen af din stam sysselsatta med att gräfva diken och få lära sig åkerbrukets konst.
Kvinnorna undervisas i husliga sysslor, såsom matlagning efter gängse föreskrifter, sömnad, brodering, väfnad ...
Virketyg, möbler och allt få de fritt ur statens förråd.
Allt fritt och i vederlag arbete -- se där vår organisations hemlighet!
Den ouppodlade landsträcka, som ditt folk erhållit, och öfver hvilken du under en guvernörs uppsikt skall bli herre, har liksom hela riket delats efter tresystemet.
Solguden eger den ena tredjeparten och incan den andra, medan den tredje fördelas bland folket, så att hvarje man erhåller ett visst stycke bördig jord med ytterligare tillägg för sin hustru.
Han får som menig man ha blott en, men måste gifta sig, då han fylt tjugofyra år -- det vill säga efter din tidräkning tjugofyra rägnperioder efter sin födelse -- liksom kvinnan, då hon fylt aderton.
För hvart barn, som födes, ger staten honom ett nytt stycke jord -- för gossar dubbelt mot flickor.
När sonen engång gifter sig, eller om han dör, återfaller denna del till staten.
Familjen förfogar öfver allt, som skördas på dess jordlott.
Till kläder lämnar staten kvinnorna ull och bomull allt efter landets luftstreck.
Jorden odlas enligt särskilda föreskrifter på bestämda tider och viss ordning.
Först skötas solgudens egor, därnäst den jord, som förbehållits åt de sjuka och vanföra, åt hären och administrationen, så incans egendom och slutligen folkets.
En gång öfvertagen jord får af menige man icke bortbytas eller tillökas.
Lamadjur och får tillhöra alla incan.
De förras ull går till magasinen, de senares till jungfruklostren, där incans dräkter och slottens bonader väfvas.
-- Arbetar också din höfding?
-- Ja, inca och hans släkt bekläda statens högsta värdigheter.
Fyra af hans bröder äro ståthållare i landets fyra stora landskap.
Så ha vi dem, som förvalta de högsta och mest ansvarsfulla ställningarna inom afdelningarna för hären, magasinen, förplägningen, vattenledningen, åkerbruket och skogsskötseln.
-- Räcker din höfdings släkt till för allt detta?
Tiracca betraktade ett ögonblick Itos.
Frågan var naturlig, men i tonen låg något retfullt.
-- Incans släkt är stor, svarade han.
Det berättas i en gammal quipus, som förvaras därnere i soltämplet, att den skall bli talrikare än himlens stjärnor.
Du ser den stora, ensamt liggande byggnaden med höga murar ikring och omgifven af böljande åkerfält?
Det är solgudens tämpel ...
-- Är Yelva där? inföll Itos hastigt.
-- Ja, svarade Tiracca och kväfde en suck.
Hon dväljes tills vidare bakom dessa murar jämte nära ett tusental andra unga kvinnor, incans blifvande medhustrur, tämplets tjänarinnor.
De förblifva i klostret och uppfostras där till tjänstgöring vid de stora festerna, eller flyttas de till andra kloster i riket allt efter incans önskan.
-- Och Yelva?
-- Hennes framtid blir en skön dröm, så skön som hon förtjänat ...
Itos hade ett häftigt svar på sina läppar, då hans uppmärksamhet plötsligt drogs åt annat håll, i det Tiracca pekade på en närliggande byggnad med massiva murar, till hälften inbäddad i en stor trädgård.
I denna syntes på en kulle ett talrikt sällskap af förnäma damer och herrar, hvilkas lysande dräkter i solljuset bjärt aftecknade sig mot mörk granit och dunkelgrönt löfvärk.
-- Coya! utbrast Tiracca i vördnadsfull, nästan hviskande ton.
Ser du den blåklädda kvinnan under baldakinen, hon som promenerar framför de andra?
-- Hvem är hon? sporde Itos nyfiket.
-- Konungens gemål och på samma gång hans enda syster.
-- Hans syster?!
-- Ja, enligt lagen måste incan gifta sig med sin närmaste kvinliga släkting; hon blir hans enda lagliga hustru, och af deras barn blir äldste sonen tronföljare.
Denna sommaren är den femte efter deras bröllop, och äktenskapet har hittills varit barnlöst.
Men nu har solguden hört sitt folks böner, och i en snar framtid torde landet ha en högburen inca att fröjdas åt.
Men -- tillade han -- låt oss nu gå!
Det är ej tillåtet att spionera i slottets trädgårdar.
De gingo tillbaka samma väg som de kommit, och snart sutto Tiracca och hans lärjunge i det stora svala tornrummet, där Itos sakta och mödosamt sökte sätta sig in i peruanernas quipus med de hemlighetsfulla knutarne -- ett sätt för meddelande, som hittills varit alldeles obekant för skogens mörkhyade son.
Mellan grafvar.
Det är sent fram på eftermiddagen.
Vid ingången till en af de enkla hyddorna i utkanten af Peru sitter en arbetare och blickar framför sig.
Ett matt, rödt skimmer tränger ut genom dörren, hvilken äfven tjänar till fönster, och belyser ett stycke mark, där mannens skugga aftecknar sig.
Byggnaden, som är uppförd af soltorkadt tegel med lågt, sluttande tak, gör ett intryck af snygghet och ans.
Genom dörren till ett uthus ser man de enkla åkerbruksredskapen, som stå lutade mot det brädskrank, bakom hvilket årets första skörd af majs och potatis är upplagd.
Stallbyggnader finnas ej.
Hästar och kor äro hos peruanen okända, och fåren äro statsegendom.
På ena gafveln hänga remsor af charquikött -- det enda, han får äta och som på vissa dagar från statens slakterier utdelas till arbetarne och deras familjer.
Peruanen satt och stirrade ut i rymden med liknöjd blick.
Han hade gjort sitt dagsvärf och egde rätt att hvila ut.
Men friheten hade för honom ringa eller intet värde.
Kanske är det därför hans ansikte ser så gammalt ut, fast han är en fyrtifem års man i sin fulla kraft?
Tillvarons evigt enahanda har på honom tryckt sin stämpel, liksom på alla andra af de milliontals kroppsarbetarne i incans väldiga rike.
Alltid detsamma dag efter dag och år efter år, samma slit och släp utan mål och utan möjlighet att någonsin stiga högre.
Framtidsdrömmarne voro för honom okända -- dessa förhoppningar, som gjuta friskt blod i bleka ådror, som väcka ny kraft i slappnade nerver, som egga ärelystnad och vilja.
Han hade ingenting att förlora, men häller ingenting att vinna.
Det var en ödets ironi, att inbyggarne i ett af världens då för tiden guldrikaste land icke kände ens pänningen och pänningars värde.
Den peruanske arbetaren kunde icke öka sin egendom, icke skaffa sig något mera och bättre, än han redan hade.
Och egde han all Perus omätliga rikedom, skulle han ej med den ha kunnat förvärfva sig det minsta stycke jord utöfver hvad lagen beskärt honom.
Han kunde aldrig blifva något annat, än han var; aldrig vinna större kunskaper, än han fått i arf efter fäderna.
Och så skulle det förblifva släkte efter släkte intill tusende led.
Några bekymmer för sin utkomst hade han ej, och nöden skulle aldrig klappa på hans dörr.
Det förebyggde staten, som skänkte åt honom och hans familj just hvad de behöfde till lifvets nödtorft -- och samtidigt stängde alla vägar, på hvilka han kunnat gå fram till större oberoende.
Men en dröm egde han dock -- den fagra drömmen om ett lif efter detta, som skulle utgöra den stora belöningen för väl fullgjordt arbete i incans tjänst.
Religionen var hans bästa tröst, fast inga präster förkunnade den.
Deras lärdomar voro förbehållna åt de högt uppsatta.
I folkets hem satt man om kvällarne kring den flammande elden, och de äldre berättade för de yngre om den store, osynlige guden, Vira Cocha, som skapat världen, och som lika visst en gång skulle i sitt sköte samla allt det goda, medan det onda sänktes djupt ned i jorden, där Cupay, det brottsliga samvetets härskare, råder.
I tron att efter döden få lönen för plikttrogen möda i samhällets tjänst sökte arbetaren kraft att framlefva sin enformiga tillvaro.
Han sökte i denna tro tröst öfver förlusten af sin lille son, som samma dag gått in i solens rike.
Där skulle de råkas lika säkert, som att de åter en gång skulle födas till jorden, men då under ljusare och gladare förhållanden.
Hans anlete hade lifvats af ett svagt leende.
Blicken gled långsamt öfver näjden, tills den häjdades vid husets öppna dörr.
Då mörknade han igen, och handen knöts ofrivilligt hårdare kring skaftet på den yxa, han höll -- en yxa med blad af koppar och tenn i denna blandning, som förblef peruanernas hemlighet, och som trotsade både porfyr och granit.
Man redde sig därinne till en enkel sorgefest, ty barnet skulle samma kväll begrafvas.
Incans höga lära räckte icke till att förtaga faderns känsla af sorg och saknad.
Han skuggade med handen för ögonen och såg upp mot den sjunkande solen.
Dess sista strålar väfde i violett den skira bro, på hvilken hans lille pys nu larfvade upp mot sitt nya, skimrande hem ...
Han reste sig långsamt, drog en djup suck, samlade ihop sina värktyg och gick in.
I halfdunklet flamma några vedträd på spiseln och lysa på det enkla bohaget: sängen, bordet, de klumpiga stolarne utan ryggstöd och hyllorna på väggen -- hela inredningen i byggnadens enda, rymliga men ytterst tarfliga rum.
Framför spiseln sutto modern och ett par af de närmaste fränkorna sysselsatta med att kläda liket, under det några barn om fyra till elfva år nyfiket sågo på.
Den döda kroppen var i sittande ställning, med benen dragna upp under hakan, omvirad med täcken, som snörats fast till ett bylte, och ytterst var den lille svept i ett hemväfdt, rutigt täcke.
Fadern åsåg tigande kvinnornas arbete, som försiggick under ljudlös stillhet.
Moderns stora, bruna hand gled emellanåt smekande öfver det ännu obetäckta ansiktet med de glanslöst stirrande ögonen; och barnen sågo icke utan afund på de rara leksaker, som lagts framför den döde gossen och skulle följa honom till den sista hvilostaden jämte liket af en papegoja, hans älsklingsdjur och bästa lekkamrat.
Förberedelserna voro omsider afslutade.
Kvinnorna reste sig från sin knäböjande ställning, och husmodern satte den döde vid bordets ena ända, hvarefter hon dukade fram en kvällsvard af bröd, potatis och torkade köttremsor samt -- högtiden till ära -- majsbränvin, som var häldt i ett stort, gammalt stop.
Anhöriga och gäster togo plats kring bordet, i hvars midt syntes den blomstersirade skyddsguden -- en klumpig träfigur, föreställande en sittande, mänsklig gestalt.
Framför denna bild lades leksakerna och papegojan, att de måtte bli välsignade, innan de skulle följa den döde i grafven.
De bästa bitarne lades till den lille gossen och gudabilden.
Så reste sig fadern och sade lågmäldt, med darrande röst, i det han grep det fylda stopet och såg på sitt döda barn:
»Människan är såsom solens strålar: hvar och en ibland oss har sitt vissa ändamål att fylla.
Äfven du, älskade son, hade ditt värf: att sprida glädje i dina föräldrars hem.
Från det första steg, du tog, till det sista var du vår stolthet och för dina syskon en kärleksfull broder.
Ingen jord gaf bättre skördar, än den som gafs oss vid din födelse, och ingen var lättare att plöja.
Du var ett blomster i vår trädgård, solsken i vårt hem.
Nu bär din väg uppåt; och ingen stingande kaktus möter dig på din stig, ty ditt hjärta var ofördärfvadt.
-- Drag då i frid, kära barn, och bed till guden för dina föräldrar och syskon!
Bed honom, att han välsignar vår jord i samma mått som den, han gaf åt dig, och som vi i dag lämna tillbaka!
Bed honom ock, att skilsmässan från dig ej må blifva för lång!
Och nu farväl och lyckosam färd!»
Han satte stopet för munnen och drack i djupa drag, de vuxna följde hans exempel, och måltiden var slut.
Fadern tog själf det döda barnet i sina armar, de andra en leksak eller en blomma, och man bröt upp.
En smal stig ledde mellan klipporna högt upp till de dödas svala och karga hemvist.
Vägen gick mellan fjällväggar, som kastade djupa skuggor.
Fadern började sjunga och de öfriga stämde in, medan tåget sakta rörde sig mot den sista hviloplatsen för tusen och åter tusen peruaner, som sida vid sida, stående, sittande eller liggande placerats i naturliga, öfvertäckta gallerier, genomsusade af den torra bärgsvinden, som eger en underbart bevarande förmåga, som luftar i likens svepdukar och leker med resterna af de sörjandes sista gåfvor ...
I en af de små dalsänkorna uppe bland klipporna, där en fors rann fram och växtligheten var rik, stannade det lilla följet.
Rundt ikring reste sig bärg utom åt väster, där stora landsvägen till Cuzco gick förbi talrika chulpas.C
Det var nära en af dessa tornbyggnader, peruanen och hans ledsagare gjort halt.
Bröd och bränvin togs fram, och man förfriskade sig, innan det bar åstad högre upp.
Fadern lagade i ordning de små facklor, som skulle brukas längre fram på kvällen, då mörkret inbrutit.
Dylika facklor, som utgjordes af ett fnöskartadt ämne, utdelades till hvar och en i tåget, äfven till barnen.
Det äldsta af dem var ifrigt sysselsatt med att gnida två trästycken mot hvarandra för att skaffa eld.
Dessa chulpas voro tjugo till tjugofem fot höga tornbyggnader af polerad kalksten, hvilande på kvadratiska underlag med femton till tjugo fots sida och en framspringande sockel, bred nog att tjäna till sittplats.
I den östra delen af hvarje sådan byggnad fanns en liten fyrkantig öppning, som ledde till själfva begrafningsplatsen, ett hvalf med väggnischer.
Hvalfvet, hvars högsta punkt låg intill tretton fot från marken, var uppfördt på så sätt, att den öfverliggande kalkstenen alltid sköt ett stycke framom den undre.
Nischerna voro intill tre fot höga och två fot djupa; de inrymde gudabeläten och mat till de dödas behof, hvilka sutto kring väggarne tätt bredvid hvarandra.
Hvarje chulpas inneslöt sin adliga ätt, och när den var fyld, byggdes en ny.
Alla voro så upptagna af dessa förberedelser, att ingen ibland dem lade märke till ett ungt par, som långsamt närmade sig.
Det var kapten Vajny och öfverste Tiraccas dotter, en helt ung, mörkögd flicka, klädd i bjärta färger.
Hon bar i handen en bukett af sällsynta blommor samt en korg med små kakor, dem hon själf bakat; de skulle sättas fram för en af hennes fränder, som dött för några månader sedan, och som hvilade i den familjegrift, vid hvilken peruanen tagit plats med de sina.
Det unga paret hade hunnit till grafdörren, då ljudet af deras röster väckte liktågets uppmärksamhet och alla reste sig för att vördnadsfullt hälsa de nykomna.
Vajny hälsade flyktigt till svar.
Det hvilade öfver honom ett drag af svårmod, som stod i skarp motsats till fästmöns glada väsen.