Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det bör vara hvar och en klart, att när hvarken Staten eller Kyrkan kunna försona någon med Gud, ty samvetets försoning med Gud sker genom en inre handling, då den ångerfulla syndaren emottager Nåden genom Kristi förtjenst, men icke derigenom att en prest säger: dina synder förlåtas dig, så har icke Staten eller Kyrkan rätt, att pålägga och föreskrifva af och genom hvilka man skall anamma de heliga Sacramenterna, ty sådant är ett våldförande af menniskans heligaste rättigheter.
Jag vidhåller hvad jag förut sagt, att vår Statskyrka är lika och mera intolerant, än mig veterligt någon annan Kyrka i hela kristna verlden; och jag får, såsom exempel derpå, anföra, att 11 kap. 2 §:n Kyrkolagen stadgar, att den, som icke går till Nattvarden inom år och dag, skall såsom okristen anses och uteslutas från all gemenskap med den öfriga församlingen, d. v. s. sättas i andligt bann.
Jag frågar hvartill det skulle leda, om man ville tillämpa ett sådant stadgande.
Det kunde hända, att inom denna församling och de andra Stånden man träffade många, som, enl. lagen, skulle såsom okristna anses.
När det vidare, i frågan om den heliga Nattvarden, uti instiktelseorden heter, att den, som ovärdigt äter af detta bröd och dricker af detta blod, han äter och dricker sig sjelf till fördömelse, är det då icke okristligt, att om någon icke tror på Nattvarden eller om någon, enl. sin up fattning, anser Nattvarden icke vara utan betyda Kristi lekamen, att då det oaktadt vilja genom fängelse, böter och straff tvinga honom, antingen att genom anammandet af Nattvarden, derpå han icke tror, eller att genom begåendet af Nattvarden, på ett sätt som mot hans tro strider, äta och dricka sig sjelf domen.
Jag för min del kan icke finna annat, än att Sacramental-lagen icke har verkat något godt, utan endast ondt, hvartill kommer, att densamma, i stället att bidraga till separatisternas qvarstannande i Kyrkan, tvärtom Den 19 November. förmått dem, att söndra sig derifrån.
Jag anser denna lag okristlig och skadlig, emedan man ej genom menskliga straff kan tvinga påenniskor i andliga ting, och derför instämmer jag i motionärens begäran om lagens uphäfvande.
Då jag vid sista Eiksdagen motsatte mig antagandet af Sacrament-lagen, anser jag mig äfven nu skyldig, att påyrka dess afskaffande, hvarför jag önskar framgång åt den af Hr Bibbing väckta motionen.
Hvar och en, som känner mig, vet väl, att jag hvarken tillhör läsare, baptister eller pietister, utan i all min tid tålmodigt underkastat mig Statskyrkans föreskrifter.
Men just derföre, att jag hyser den största ovilja mot läseriet och emedan jag önskar, att så litet sekterism och pietism som möjligt må innästla i samhället, just derföre önskar jag, att alla tvångslagar, i detta hänseende, från lagstiftningens sida skola uphöra.
Jag tror att i detta, som andra fall, friheten är det bästa korrectiv.
Hvad särskildt beträffar Sacramental-lagen, så har här icke varit fråga om något annat än att uphäfva de förbuds- och kriminella bestämmelser, som stadga, att Sacramenterna ej få utdelas af någon annan än prest.
Men äfven med uphäfvande af dessa bestämmelser, fortfara likväl så många civila olägenheter af en afvikelse från Kyrkolagen i detta hänseende, att jag är fullt öf vertygad om, att ganska många, äfven bland de sekteriske, noga be sinna sig innan de begå en sådan afvikelse.
Det återstår nemi. den civila påföljd, att den, sorn icke är döpt, med iakttagande af kyrkolagens föreskrift, han är okristen; han får således icke utöfva de civila rättigheter, som tillkomma en kristen, ej vittna, ej deltaga i val m. m. d.; vidare om han icke låter gifva sig Nattvarden på sätt Kyrkolagen föreskrifver, anses han såsom den der icke begått Nattvarden; han är då icke eller vittnesgild m. m.
Låter han viga sig af någon annan än en prest, anses han icke gift, hans hustru är inför lagen hans konkubin, och hans barn blifva icke äkta.
Jag föreställer mig, att dessa civila påföljder utgöra tillräckliga motiver för att hvar och en förnuftig samhällsmedlem icke blottställer sig för dessa, utan det mest tvingande skäl från sitt religiösa samvetes sida, och att de verka vida kraftigare än böter och fängelse.
Således tror jag, att affallen från Statskyrkans ritual visst icke skola ökas genom uphäfvande af straffbestämmelserna i detta afseende.
Om deremot man retar de motsträfvige genom hotelser om straff, så skall detta underblåsa fanatismen, och många flera affalla än eljest, samt betänkliga oordningar upkomma, i samma mån, som man inser orimligheten af att straffa någon för sin religiösa öfvertygelse.
Det är af dessa skal jag önskar, att den sedan sista Eiksdagen utgifna och högst felaktiga Sacramental-lagen måtte uphäfvas.
Jag lofvar E. o. Ad., att vara så kort som möj ligt, men jag har ej kunnat förbigå sådana yttranden, som jag tyckt Blig höra fällas af Frih. Cederström.
Jag sitter olyckligtvis på en sådan plats, att jag icke riktigt kunnat upfatta dem, men till en början Den 19 November.
257 början föreföll det mig, som om han sagt, att han ej ansåg det rätt och bra, att någon blandar sig i hvad en annan tror eller icke tror.
Jag hemställer till den värde talaren och till E. o. Ad. om denna sats verkligen håller streck.
Jag anser, att just denna satsen öpnar dörrarne vidast och gör vägarne bredast för indifferentism, och att den utsläcker all möjlig sanning och frihet inom Kyrkan och Staten.
Jag tror icke, att
Kristus har öfverlemnat åt menniskan att tro hvad som helst, utan att hon skall tro hvad som är sanning; och hvad Han har förklarat för sanning, det måste vara sanning, och det är icke likgiltigt, huru vida jag tror det eller icke, eller på hvad sätt jag tror, utan det måste tros i anda och sanning för att blifva saliggörande för menniskan.
Ett annat uttryck tyckte jag mig höra fällas af Frih.
Cederström i afseende på försoningen, nemi. att om icke sacramenterna skulle försona, sfi skulle man ega rättighet att söka försoningen så och så.
Jag hemställer till E. o. Ad. om försoningen är mer än en enda, och om man kan blifva delaktig deraf på mer än ett sätt.
Det enda som jag har att tillägga är, att vördsamt an hålla hos Hr Gr. o. Landtm., att han, när motionen remitteras, täcktes låta Bifoga några uttryck af en man, under hvilken väl mina motståndare måtte böja sig och anse som en gällande auktoritet inom Kyrkan, och hvilka innehålla kännetecknen på falska profeter, svärmeandar eller konventikelmakare, samt hans varningar, att icke låta förleda sig af desse förförare och att icke vika från den rena läran och kristliga ordningen — korta utdrag utur hans skrifter, jemte några noter under texten till uplysning.
Denne mans namn är Martin Luther, och en af de första uplysande noterna af Doktorn och Biskopen Johan Henrik Thomander.
Härefter yttrade Hr Gr. o. Landtm., att Frih. v. Schulzenheim under den nu slutade discussionen hemställt, att Hr Gr. o. Landtm, måtte till E. o. Ad. framställa det förslag, att alla de ledamöter, som hade för afsigt att väcka motioner rörande religionsfriheten, måtte, till förkortande af discussionerna, sammanföra dem till en enda; men att R. o. Ad. torde finna, att en sådan framställning ej kunde ske, då icke något beslut kunde fattas, som upkäfde ledamöternas rätt att, på sätt de funno lämpligt, antingen samtidigt med andra eller på olika tid väcka motioner, hvarförutan det ej heller vore sannolikt, att hos E. o.
Ad komme att väckas alldeles likalydande motioner den ena efter den andra, hvarigenom tiden blefve onödigt uptagen.
För öfrigt förmodade Hr Gr. c. Landtm., att E. o. Ad. funné naturligt, att han icke gerna under discussionen3 lopp afbröt någon talare, då han icke af stadgandet i iö §:n Eeg.F. dertill vore tvungen.
Det skedde alltid ogerna, ty vanligtvis hade discussionen icke trädt utom ämnet, utan att flere ledamöter dertill bidragit, och anmärkmn derom komme dock att synas riktad endast emot den siste talaren Särdeles hade Kr Gr. o. Landtm, i dag icke velat göra det, i anseende till ämnets ömtåliga beskaffenhet.
H. I. 17 258 Den 19 November.
För ordningens skall vore det dock af vigt, att under discussionen icke afvika från det ämne, som blifvit gjordt till föremål för föredragning ; och under denna discussion, som egentligen endast bort angå den s. k.
Sacramental-lagen, hade flera andra saker, som nu icke varit föredragna, utgjort föremål för discussionen.
Derigenom icke blott förlorades tid och öfverhopades Utsk:n med yttranden, sorn icke rörde det föredragna ämnet, utan det ledde också till en oegentlig och med Grundlagen icke öfverensstämmande form för öfverläggningen.
Hr Gr. o. Landtm, ansåg bättre, att efter öfverläggningens slut derpå fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet, för att vid blifvande föredragning af andra ämnen söka förekomma, att icke samma förbiseende att rätta öfveriäggningsämnet må ega rum.
Achates, d. 15 dennes på bordet lagda motion, ang:de utvidgning af testaments-rätten.
Raabs, Carl Adam, d. 15 dennes på bordet lagda motion, ang:de förändringar i skjutsningskyldigheten.
Raabs, Carl Adam, d. 15 dennes på bordet lagda motion om Biskopars och innehafvares af prebende-församlingar förpligtigande, att sjelfve underhålla sina boställen.
Föredrogs Frih. Rabs, Carl Adam, d. 15 dennes på bordet lagda motion, om befrielse för kapellförsamling, med egen kyrka, som af densamma underhålles, från skyldigheten att bygga och underhålla moderförsamlingens kyrka.
Hr Geete, Sten Erik:
Då jag förenar mig i Frih.
Raabs önskan om kapellförsamlings befrielse ifrån byggnadsskyldighet till moderkyrkan, anser jag mig likväl böra anmärka ett, enl. mitt förmenande, af den värde motionären begånget misstag i förutsättningen af berörde församlingars skyldighet, att underhålla äfven kapellkyrkan.
Jag håller före, att kapeller i allmänhet blifvit, i en mer eller mindre aflägsen forntid, aulagde, i anseende till traktens större afstånd ifrån moderkyrkan.
Dertill söktes och erhölls visserligen vederb. tillstånd, men utan hvarken då eller sednare åtagen eller ålagd förbindelse för sökandena sjelfva eller deras efterkommande, att samma kapell allt framgent vidmakthålla, hvilket kunde komma att bero af sig företeende omständigheter, såsom uphördt behof deraf, genom moderkyrkans förflyttande till lämpligare plats o. s. v.
Ostridigt är, att kapeller, sålunda och utan bestämda gränsor anlagde, i tidernas längd genom jordens stigande odling och i följd deraf ökad befolkning, öfvergått till ordentliga, af bestämda hemman - Den 19 November. 25!» tal bestående socknar, ja äfven till sjelfständiga pastorater, med kyrkor, hvilka i storlek och dyrbarhet ofta öfverträffa den gamla moderkyrkan, samt af den nödvändighet, att deras ödeläggande, om sådant emot all sannolikhet af kapellförsamlingen äskades, möjligen kunde af vederb:de myndigheter tillstyrkas eller medgifvas.
När härtill kommer, att af K.
M. och Kronan anslagits boställshemman för åtminstone många Kapellpredikanter, hvilka äfven, för embetets tillträdande, erhålla fullmakt att vara Komministrar i församlingen, så lärer finnas upenbart, att ifiågav:de kapellförsamlingar, nemi. de, som ej erhållit Statskyrkans tredje grad, pastorats-egenskapen, egentligen äro att anse som annexer.
Men då författningarne innehålla den väsentliga skilnaden emellan annex- och kapellförsamlingar, att de förre äro befriade, men de sednare ålagde, att i vissa fall deltaga i moderkyrkans reparation eller nybyggnad, och, så vidt jag förmått utröna, ingenstädes finnes angifvet hvad med kapellförsamling egentligen förstås, så anser jag nödigt, ifall Högh Utsk. icke anser sig kunna tillstyrka bifall åt motionen i dess allmännelighet, att en högst behöflig definition varder af detsamma upställd.
Den f. n. rådande obestämdheten i detta fall har, efter hvad jag känner, gifvit anledn. till en snart sjuårig tvist, hvilken veterligen ännu ej är i första instansen afgjord.
Hr Nordenfelt, Enar Wilh., npläste en så lydande motion : K. M:s Nåd.
Förordn. af d. 18 Januari 1855 ang:de vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, grundad på E. St:s vid sista Eiksdag afgifna underd. förslag, innehåller uti 2:dra mom. af 23 §:n: »Af de afgifter, som i stad inflyta, tillfälle de återstående %:ne Staden, men etc.
Detta förordnande har upenbarligen tillkommit derigenom, att Konungen och E.
St. bebjertat följande förhållanden nemi.:
Att bland städernas sammanhopade befolkningar alltid upkommer ett stort behof af medel till bestridande af utgifter för kommunala ändamål, såsom fattigförsörjning, hälsovård, skolors upehållande m. m.
Att detta behof blir allt större, ju mera spirituösa drycker, som förtäras på stället; att ju mera det supes i en stad, dess mera tilltaga fattigdom och sjuklighet, och dess flera barn blifva i behof af vård, undervisning och upfostran, genom samhällets försorg; att kommunalafgifterne ökas i ett direkt, måhända växande, förhållande till bränvinsminuterings- och utskänkningsafgifterna, hvilka kunna antagas såsom mått för åtgången af spirituösa drycker på stället, samt att billigheten fordrat, att en del af denna skatt såsom ett slags motvigt mot det onda, som förbrukningen af spritdrycker oftast förorsakar, tillfaller det samhälle, från hvilket den utgått.
Men alldeles samma förhållanden ega, i än högre grad rum med de större köpingarne.
Dessa hafva stundom större befolkning än de mindre stiiderne; i dem finnes i allmänhet mindre förmögenhet, emedan en köpman eller handtverkare uti en köping vanligen flyt - 260 Den 19 November. tar till staden, så snart lian lyckats förvärfva ett större kapital, föreställande sig att der finna större fält för sin verksamhet, högre vinst på sitt kapital och mera nöje för sina penningar.
Fattigdomen är deremot för det mesta lika stor, om ej större, i köpingen än i staden, kommunalafgiflerne åtminstone lika dryga, men samhällets inkomster mindre, då Hera köpingar sakna tolag, hamn-, bro- och vågpenningar, hvilka tillfalla många städer.
Spsom exempel tager jag mig friheten nämna Ronneby köping i Blekinge län. tlenna köping har, enl. 1855 års mantalslängd, 1723 innevånare, då staden Sölvesborg icke räknar mer än 1479.
Forssells Statistik, befunnos år 1844 mindre än 1000 innevånare i följande städer, nemi.:
Skanör, Falkenberg.
Grenna, Sköfde, Iijo. Fahlkö ping, Kongelf, Marstrand, Osthammar, Oregrund, Waxholm, Thorshälla, Mariefred, Trosa, Askersund, Nora, Linde och Säter, och hann antalet vid samma tid icke upp till 500 uti Falsterbo, Kungsbacka, Sigtuna och Ostersund.
Det är visserligen sannolikt, att dessa städers innevånares antal stigit betydligt under de sednare 12 åren, men föga troligt är det ändå, att de hunnit till den folkmängd, som nu finnes i Ronneby.
Kommunalafgifterne i denna köping utgjorde sistlidet år 2150 R:dr b:ko, folkskoleafgiften oberäknad, och bränvinsförsäljningsskatten upgick, under året från d. 1 Nov. 1855, till 1 639 R:dr 38 sk., deraf Ronneby skolat erhålla V5:delar eller 1308 R:dr 41 sk., i fall byn varit försedd med stadsprivilegier; nu fick den åtnöja sig med den ringa andel, som vid fördelningen mellan länets socknar tillkom köpingen och den stora landsförsamlingen, och hvilken andel icke upgick till fullt 300 R:dr.
Med anledn. af hvad jag här ofvan anfört, föreslår jag vördsamt, att ofvanåberopade 2:dra mom. i 23 §:n af K.
Förordn. af d. 18 Januari 1855, må ändras till följande lydelse: »Af de cifgifter, som i stad eller köping med 500 innevånare och deröfver inflyta, tillfälle de återstående */s:ne staden eller köpingen, men etc.
Frih. af Ugglas, Kurt Gustaf:
Jag anhåller, att veder borde Utsk. vid behandlingen af denna fråga måtte taga i öfvervägande, huruvida det icke vore billigt och rättvist att, vid fördelning af ifrågav:de afgifter, enahanda förhållande i städer som på landet kunde komma att ega rum, hvilket lätteligen skulle kunna åstadkommas derigenom, att från ett och samma län alla utminuteringsafgifter sammansloges och fördelades, i förhållande till deras folkmängd, lika på församlingarne i städerna och på landet.
Der igenom att de flesta utminuteringsställen finnas i städerna, så hafva dessa f. n. derigenom den största fördelen, ehuru landet till en betydlig del får vidkännas de menliga följder, som genom bränvinssupande i städerna upkomma.
Förev:de motion blef upå begäran af Frih.
Raab, Carl Adam, lagd på bordet.
Den 19 November. 261 Frih. Stjernstedt, Jakob Theodor, upläste följande motion:
Det invecklade, ofta betungande sätt, hvarpå en stor del af Svenska jorden måste utgöra sina bidrag till fyllande af statsbehofven, gör ett bättre ordnande af vår beskattning till en fråga, som med hvarje dag blifver allt mera oafvislig.
Svenska jordens beskattning har upkommit och blifvit utbildad under tider af fattigdom och betryck, då penningen ännu var sällsynt och då begreppet om penningens natur och bestämmelse var föga utveckladt.
Det var naturligt, att under sådane förhållanden, då all handel och rörelse hufvudsakligen bedrefs genom varubyten, skulle bidragen, till fyllande af de allmänna behofven, blifva bestämda, dels i varor och effecter, dels i tjenstbarheter, som den skattskyldige måste, så väl med folk som med dragare, utgöra.
Tiderna äro ieke mera desamma, men det oaktadt qvarstår beskattningen för det mesta på samma låga ståndpunkt som fordom, under det att, till följd af tidernas förändrade skick och deraf härflytande högre anspråk, så viii persedelskatter som de skatter, hvilka utgå förmedelst tjenstbarheter, blifvit vida mer betungande, än de voro på den tid då de ålades.
I förbigående och exempelvis får jag erinra om skjutsningsskyldigheten, postföring, landsvägars underhåll, grusning, snöplogning m. m.; men jag anhåller att få något längre upehålla mig vid, samt fästa Ständernas upmärksamhet på en beskattning, som, ehuru den ofta lått tillgodonjuta benämningen nett storverk», likväl torde i dess närvarande skick oell under vår tid befinnas vara i hög grad betungande och i flere afseenden olämplig.
Det är indelningsverket i allmänhet och rustningsbesväret i synnerhet som jag härmed åsyftar, besvär, som böra ordnas på ett sätt att de med dem förenade fördelar ej gå förlorade, men att deras, olägenheter och oformligheter blifva undanröjda, till båtnad för arméen och lättnad för rust- och rotehållare.
Det kan icke vara lämpligt, och Sverge lärer väl numera vara det enda land, der skatter utgöras förmedelst skyldighet att upsätta, underhålla, bekläda och utreda häst och karl.
Det är med tillfredsställelse jag här bör anmärka, att K. M:t i Sin Nåd.
Propos. lärer hafva föreslagit uphörandet af rotehållarnes beklädnadsbidrag.
Det måste vara upenbart att sådane bestyr, som anvärfning, remontering, anskaffning och underhåll af mundering och utredning, bättre ombesörjas af Styrelsen och dess organer, än af tusentals öfver hela landet spridda, af Styrelsen oberoende individer.
Tankarne kunna vara delade om den mer eller mindre centralisation, som i andra styrelsegrenar bör ega rum, men hvad krigsstyrelse och krigsförrättning beträffar, torde i allmänhet medgifvaa behofvet af den enhet, kraft och skyndsamhet, som centralisationen förlänar, samt att den organisation, som brister häruti, som lider af invecklade och obestämda former, är felaktig, verkar förlamande, eller föranleder till förbigående af den eljest vanliga laga rättsform, som för hvarje Svensk är så dyrbar.
Det kan ej vara rätt, att beskattningen i ett lagbundet samhälle är till sitt belopp beroende af 262 Den 19 November. cassationer vid mönstringar, samt dessemellan af s. k. defectsedlar.
Det kan icke vara hvarken med billighet eller rättvisa öfverensstämmande, att rusthållarens, ofta ganska dyrköpta egendom, — t. ex. nummerhästen — utlemnas för Statens tjenst, linder det ingen möjlighet gifves eller kan gifvas för egaren, att utöfva någon verksam kontroll huru med hans egendom förfares.
Att under krig rusthållaren skall ersätta hvad som går förloradt, är väl också bland de mest obilliga och tryckande skyldigheter.
Krigets bördor, alltid kännbara, kunna likväl uthärdas, om de, billigt fördelade, al alla upbäras, men de blifva förstörande, om slumpen ensam skall tördela dem på några af landets jordbrukare.
Mycket kunde väl ytterligare anmärkas, men det skulle blifva tröttsamt, samt torde äfven vara mindre nödigt, enär förhållandena äro allmänt kända.
Jag anhåller derföre, att endast få tillägga något, som kan visa huru indelningsverket blifvit bedömdt af en indelt officer, uti ett af honom år 1832 i Christianstad utgifvet arbete, rörande Svenska arméens organisation, och der bland annat förekommer: »Nog föranleder det — nemi.
Indelningsverket — till motbjudande besvärligheter för de skattdragande, hvilket i synnerhet kännes, när skyldigheten att skatta så olika fördelas, att soldatens underhåll endast drabbar ett, äfven i andra afseendeu förut båldt beskattadt och till följd deraf vanmäktigt jordbruk.
Vi se, att det upfördes på den opriviligierade jordens bekostnad, och blef en konstgjord upstapling af intrasslade, obestämda och undangömda beskattningar, hvilka, ehuru kännbara för dem, som bördan faller på, till stor del ligga dolda bakom vårt kameralaj hexmakeri, hvarifrån de ej göras åskådliga, eller till sina värden så noga kunna bestämmas.
Carl XI.-s beskattningssystem, som egentligen gick derpå ut, att först tillgripa allt som kunde tagas och sedan skilja statsverket från utgifter genom, grundskatters insläpande i den synbara och fasta förmögenheten, var väl till sednare delen sä vida passande lör vårt penningfattiga land, att en del utskylder kommo att utgå i produkter och persedlar.
Men bakom detta system ligger så mycket oredigt, som ej vid första påseendet synes, hvarigenom den orättvisan upkommer, att så mycket blifver oberäknadt, hvilket borde som skattebidrag beräknas, och hvad indelta arméen särskildt beträffar, blefvo rust- och rotehållare så inblandade i arméens ekonomiska detaljer, att arméen derigenom blifvit deras enskildla egendom.
Striden emellan styrelsens fordran på arméens tjenstbarhet och rust- och rotehfillares särskildta intressen kan svårligen undvikas under dylika förhållanden.
Denna strid skall fortfara så länge man å ena sidan fordrar förbättringar och ökad upmiirksamhet på truppens hållning, mera utbildad vapenskicklighet och materielens godhet, och deremot å andra sidan anser allt sådant, genom dermed förenade omkostnader, vara ingrepp i rust- och rotehållares eganderält.
De stadgar, efter hvilka indelta arméen underhålles, mäste vara felaktiga.
Åtminstone är det svårt att förlika sig med de så motbjudande och aldrig hvilande tvister, som ouphörligen upstå.
Om å ena sidan ingen bestämd gräns gifves för rust- och rotehållares åligganden, så är å den andra styrelsens administrativa rätt Den 19 November.
263 öfver arméen för vacklande genom onödiga och orediga författningar hvilka dels motsäga hvarandra, dels försvåra arméens behöriga skick.»
Sådane omdömen, uttalade från sådant håll, torde förtjena afseende, helst om å andra sidan rust- och rotehållare äfven i fullt mått känt obehaget af ifrågav:de beskattningssätt; och att de det gjort, derom vittna deras bemödanden att genom samlandet af kassor, såsom beklädnadskassor, remonteringskassor, inbördes försäkringskassor m. m., söka hvälfva sina brydsamma åligganden på eärskildte i och lör dessa angelägenheter utsedde direktioner.
Men vid något eftersinnande torde man lätt finna, att det, som eftersträfvas, nemi. bestämdhet, reda och enkelhet, sällan eller aldrig kan på sådan väg nöjaktigt ernås; utan att fastmer, genom de tillkomne nya länkarne emellan statsförvaltningen å ena sidan, samt rust- och rotehållare å den andra, man merändels ytterligare intrasslat redan förut nog invecklade förhållanden.
Nugot annat sätt att ändamålsenligt ordna denna del af krigsförvaltningen, torde derföre fåfängt sökas, än att öfvergifva allt lappverk och gå till grunden med det felaktiga, d. v. s. att Styrelsen öfvertager de bestyr, som förnuftsenligt henne tillkommer.
I sådan syftning, och på grund af hvad jag haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå:
Att Ständerna uti underd. skrifvelse anhålla, det K.
M. behagade, sedan vederb:de blifvit hörda, afgifva till nä3tsammanträdande Ständer Nåd.