Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
År 1518 gjorde han ett nytt angrepp mot Sverige, men rönte nu lika liten framgång som förra gången.
Vredgad häröfver sökte han hämden på annan väg.
Han anropade påfvens bistånd och utvärkade, att denne förklarade Sten Sture i bann och belade Sverige med interdikt, d.v.s. förbjöd fullgörandet af alla kyrkliga ceremonier och fromma förrättningar.
Ett nytt anfall i januari 1520 slutade för Kristian lyckligare.
Riksföreståndaren blef nämligen nu af en dansk här slagen i Västergötland å sjön Åsunden i närheten af Bogesund.
Sten Sture sårades härvid och afled på återvägen genom mellersta Sverige den 3 febr. samma år.
Danskarnes seger var nu afgjord och å rådsmötet i Upsala d. 2 mars erkände riksrådet i folkets namn Kristian II såsom konung.
Den enda som ännu förblef det fosterländska partiet trogen var Sten Stures ädla och oförskräkta enka Kristina Gyllenstjerna, som förde befälet å Stockholms slott.
Men också hon nödgades snart vika för öfvermakten, likväl först sedan hon utvärkat försäkran om tillgift för flere af hennes aflidne makes trognaste anhängare.
Bland dessa märka vi i Finland:
Arvid Kurck, Tönne Erikson Tott, Åke Göranson Tott och Nils Eskilson Banér.
Den 10 juni 1520 ingick från den nyvalde konungen till riksråden och andra i Finland bosatte bref med befallning att med det allra första infinna sig i Stockholm, så framt de ville sörja för sitt eget, den heliga kyrkans och menige mans i riket framtida väl och bestånd.
Denna befallning efterkoms likväl ej, ty man anade hvad afsikten med den samma var, en aning, som också snart skulle så grymt besannas.
Fosterlandsvän och fosterlandsfiende. -- Arvid Kurck vacklar. -- Gamla vänner mötas.
-- Godkväll, frände!
Hvad ser du så jämmerligt andäktig ut?
-- Tiderna, vi lefva i, äro ej just så glada häller, genmälte den tilltalade, medan han höll in årarna.
Aftonen var mild och lugn.
Ej en våg krusade den vida fjärden, i hvars famn skog och stränder speglade sin saftiga sommarskrud.
De båda männen fortsatte härpå sida vid sida under ett lifligt samspråk rodden.
Den vida vattenspegeln smalnade mer och mer af och inom kort styrde de in i ett långsträkt sund, på ömse sidor omgifvet af dunkla skogar och ängsmarker.
Plötsligt höll den ene af de samtalande åter in årarna och yttrade:
-- Hör du sången där borta.
Hans högvördighet gör det storståtligt för sig, medan andra fattigstackare få knoga och arbeta för brödfödan eller ock svälta ihjäl.
-- Jag vet ej annat än att han fullgör sin plikt, som en ärans man och kyrkans föreståndare bör göra det.
-- Jo, jag tackar.
Att genom uppenbart trots draga kung Kristians vrede ned öfver oskyldiga landsmän, det kallar du att fullgöra sin plikt.
Och att sedan låta sjunga fromma sånger för att få oss att tro honom vara en uppriktig Guds man, det tycker du bevisar hans varma nit för kyrkans och folkets sak.
Men att han låter sina väpnare stinga ihjäl oskyldiga människor, som anropa hans bistånd, hvad kallar du då det?
-- Det kallar jag lögnaktigt förtal.
-- Jaså, du tror kanske att jag ej känner till huru biskopens folk stack ihjäl Hans Erikson, för att han dristade sig söka upprättelse mot Sturens orättvisa fogdar.
-- Men du glömmer att tillägga, huru väpnaren
Månson flydde undan Gud vete hvart för att undgå sin herres straffdom och huru han förgäfves efterspanades både när och fjärran.
-- Och sände han ej skepp och soldater till Sverige för att motarbeta konungens afsikter?
-- Det hade han rätt till och därmed fullgjorde han sin plikt som en ärlig och god finsk man tillkommer.
-- Är det då rätt att sätta sig mot sin öfverhet?
-- Kung Kristian är ingen laglig styresman öfver Sverige och oss.
Han har med våld inträngt hit och med blod och ränker gått fram öfver fredliga bygder.
-- Akta ditt hufvud!
Om dylikt talesätt komme till hans öron, kunde det gå dig illa.
-- Det betydde så litet.
Mången högre uppsatt och värksammare man än jag har redan träffats af hans blodsdomar.
-- Det där vill jag i min tur kalla nedrigt förtal.
Har han ej lofvat oss lugn och frid efter de många år af oro, som rådt i bygderna.
-- Idel fagert tal för att locka oss i fällan.
Du tyckes ej känna till Stockholms blodbad och mordet å de finske adelsmän, hvilka han dock tidigare lofvat huld och hägn för deras ärliga och modiga uppträdande för fosterlandets väl.
-- Om han gjort dem ett hufvud kortare, hvilket jag betviflar, så hafva de väl fört dylika ord på läpparne som du och deras straff varit väl förtjänt.
-- Så pratar du som ingenting hört om alla dessa gräsligheter.
Men att på en enda dag strax efter sin kröning låta halshugga nittioen af Sveriges förnämsta och ädlaste män, förutom personer af menigheten och borgerskapet, och att kort därpå låta samma gräsliga dåd öfvergå riksrådet Åke Göranson Tott på Tavastehus slott och några veckor därpå Nils Eskilson Banér på Raseborg det kallar jag att rasa värre än ett vilddjur.
-- Men den där uslingen där uppe på slottet invid oss sitter trygg och lefver
Herrans glada dagar.
Skulle alt det där vara sant, som du nu kört i halsen på mig, borde väl kungens straffdom främst drabbat honom.
-- Du är, hör jag, en nedrig skurk, som bär fiendtliga anslag mot fosterlandet i ditt bröst.
Gjorde jag rätt skulle jag stöta ned dig eller kalla hans högvördighets män att stänga in dig i det mörkaste nästet där uppe, tils ditt uppbrusande lynne lagt sig.
-- Gör som du vill.
Jag är ej den ende, som längtar efter ett annat regemente än det vi hittils varit nära att digna under.
Fienden har mer än en gång bränt upp mitt hus och alt det lilla jag haft och endast genom flykten har jag räddat lifvet.
Nu kommer en ny härskare och lofvar oss hägn och lugn efter alla dessa vedermödor, och honom kallar du ett vilddjur.
-- Och hvilka fiender hafva då gjort dig alt detta?
Jo just desamma, hos hvilka du nu vill söka skydd.
Jag har nyss ännu kallat dig frände.
Nu ser jag i dig en fosterlandsförrädare.
-- Och jag har härintils trott mig i dig möta en vän och medhjälpare vid förbättrandet af vår ställning.
Nu finner jag dig vara en nedrig pultron.
-- Lycka till på den hala stig du beträdt, yttrade härvid den förre.
Da har väl ingalunda häller hört huru det gått med Hemming Gadd, den listige ormen, som först tjänade fosterlandet och sedan började gå i den danske konungens ledband.
Hans hufvud föll invid Banérs å Raseborg.
Den tilltalade låtsade ej höra hans sista ord.
I djupet af sitt hjärta misstrodde han sin forne vän.
Den, som en gång bär afvog sköld mot sin laglige konung, kan också uppfinna hvilka historier som hälst för att föra sina fiender bakom ljuset.
Men då den senare sett sin motståndare försvinna bakom närmaste udde, sjönk han ned på knä i sin båt och bad alla osynliga goda makter gifva honom kraft att kunna fullgöra sina plikter mot fosterlandet samt fortgå på den väg, den ädle, varmhjärtade Arvid Kurck stakat ut för honom och hans medbröder.
Och långt ännu sedan han hunnit hemmets strand kunde han ur den i skymningen redan inbäddade borgen midtemot uppfånga tonerna af en andaktsfull sång, som steg mot osynliga rymder och hembar honom lof, som ensam kan leda människolifvets öden genom alla vedervärdigheter.
Vi finna biskop
Kurck en tidig höstmorgon sittande tankfull i sitt arbetsrum, en stor, ljus sal, sträckande sig genom en del af fasadbyggnaden af Kuustö slott och på båda långväggarne försedd med tvänne fönster.
Från sitt skrifbord, som står under ett af de södra fönstren, kan han blicka långt ut öfver angränsande holmar, skär och vatten, hvilkas stormupprörda vågor slå oroligt mot strandhällarne.
Södra borggården ligger öde och tom, endast i sydvästra utkikstornet kan biskopen skönja vaktens enformiga vandring af och till eller någon gång se denne stanna och späja omkring sig, för att efterforska om något ovanligare förmärktes inom synhåll.
Han har suttit en lång stund med hufvudet stödt mot vänstra handen och armbågen hvilande på det massiva ekbordet.
Hans blick är därunder liksom fastnaglad vid det pappersblad, på hvilket han nyss nedskrifvit några rader.
Ju längre han blickar på detsamma dess mulnare blir hans uppsyn, den höga, ljusa pannan klär sig i veck och pennan i hans högra hand glider omedvetet ned på bordet.
Så rusar han upp liksom störd af något obehagligt i sin närhet och börjar mäta det hårda stengolfvet med långsamma och taktfasta steg:
-- Jag har städse afskytt hyckleriet som en pestsmitta och nu nödgas jag själf till egen fördel anlita denna utväg för att rädda mitt hufvud undan bödelsyxan?
Nej, det är ej endast mitt lif som står i fara, Finland, åtminstone de rättänkande af dess söner och döttrar, blickar upp till mig som dess värn mot den törstige blodhundens raseri.
Har jag då rätt att hyckla för mitt lands välfärd?
Jag är en svag dödlig, som ej kan utransaka dina vägar, du evige där uppe, men jag vet att du straffar menedaren och ditt straff går ifrån släkte till släkte.
Och du har ju lärt oss att löna ondt med godt.
Rättvise Gud styrk din svage tjänare i hans brydsamma läge!
Men du har ju äfven sagt, att missdådaren skall befordras till vederbörlig näpst.
Jag vet, att du kan göra honom oskadlig, men du vill ingen syndares död.
Han tog sig för pannan och stannade midt på golfvet liksom för att samla sina tankar.
Därpå fortsatte han mekaniskt:
-- Men är det då hyckleri att jag lofvar honom trohet och lydnad, efter han en gång erkänts såsom konung öfver Svea rike och detta land, som ju är en del af moderlandet?
Jo, det är ett brott så till vida, att hvarje fosterlandsvän borde resa sig mot tyrannens våldsbragder.
Men är det ett brott att låtsa trohet, tils tidsförhållandena ingifva hopp om en utväg till ljusare framtidsutsikter?
Mitt samvete säger att jag får använda hvilka medel som hälst för att värna mig mot vilddjurets öfverfall, för att kufva dess blodtörst, för att krossa dess raseri.
Och i denna förtröstan, för fosterlandets välfärd, för uppoffringen om så skall ske af min egen välfärd, jag den ringaste af dess söner, skall jag fullfölja min föresats under liflig åkallan af din nåd och förlåtelse och alla saligas förböner.
Han trädde åter till sitt arbetsbord och slog sig ned vid detsamma.
Pennan flög öfver pappret och inom kort hade han afslutat brefvet med orden:
"Vi försäkre eder trohet och lofva att med yttersta makt och förmåga stå eder till tjänst med folk, skepp och värjor, så snart oss därom tillsagt blifver.
Eders nåds ödmjuke kapellan Arvid, med samma nåd biskop i Åbo."
Sedan brefvet förseglats och alt sålunda var redo kände biskopen liksom en tyngd lyftad från sitt hjärta och hängaf sig så åt andra, mindre brydsamma betraktelser.
Han hade just stannat vid ett af de fönster, från hvilka han kunde öfverblicka den nedanför liggande norra borggården med de densamma begränsande västra och östra flyglarna, hvilka inrymde slottets värkstäder och förrådsrum och där en liflig värksamhet rådde, då en af hans svenner inträdde och tillkännagaf, att en främmande person önskade aflägga hos honom ett besök.
-- Låt honom stiga in, svarade biskopen vänligt.
Kort därpå inträdde en kortväxt, muskulöst bygd man, hvars brunstekta kinder och rättframma uppträdande tillkännagåfvo en allmogeskeppares.
Han dröjde en stund vid dörren, men efter en blick på det vänliga anlete, som längre inåt rummet fixerade honom, fann han sig snart och yttrade:
-- Ers högvördighet har låtit kalla på mig i och för en beskickning till Stockholm.
-- Ja väl, genmälte Kurck.
Jag har ett brådskande bref till kunglig majestätet, och detta tarfvar icke blott skyndsamhet, utan ock en säker frambringare.
-- Ni kan lita på mig.
Och det gläder mig desto mer att få göra ers nåd en ringa tjänst.
Biskopen blickade förvånad upp till främlingen.
Han bad denne emellertid taga plats å en af de väggfasta bänkar, hvilka funnos anbragta i fönstersmygarne.
-- Ers högvördighet torde ej känna igen mig.
Nej, nej, det är ock så många år sedan vi senast sågo hvarandra och då var ni ännu blott ett barn.
Men jag igenkänner edert vänliga och ädla anlete om ock många tiotal år ligga bakom oss, och edra ögons varma blick kan aldrig förfela sin värkan.
Kurck dröjde en stund fundersam.
-- Ni var väl ej en bland den tyske köpmannen Marves sjöbussar, som förde mig öfver till Tyskland?
-- Nej, så långt hafva mina resor ännu ej sträkt sig.
Men jag har varit lycklig att tillbringa många år af min ungdom i ert grannskap.
Då främlingen förmärkte att biskopen förgäfves sökte tyda hans gåtfulla ord yttrade han omsider mera oförbehållsamt:
-- Kanske ni i er barndom hört omtalas en fiskare Niilonen, som på er faders gård tjänade ut ända till sin död?
Kanske ni tillika minnes att han hade tvänne barn, af hvilka det äldre, sonen Penttu, mången gång lekt med eder?
Kanske ni också hört omtalas er faders och jungfru Kirstis hårdhet mot oss, då far dött och vi stodo blottstälda på alt?
-- Och hvarför spor ni mig om alt detta?
-- Därför att jag städse älskat och högaktat er och jämväl er syster, därför, att jag med intresse följt alla edra förehafvanden.
Ty ni må veta det först som sist, att just jag är samme Penttu Niilonen, som en gång biltog lämnade er faders gård och drog ut i vida världen, förföljd af illvilliga människors ränker.
Kurck stod som fastnaglad och sökte efter ord.
Efter en stund sansade han sig dock och yttrade:
-- Och trots alt det onda, som vederfarits er i mitt fädernehem, är ni likväl villig att göra mig denna stora tjänst.
-- Har jag ej redan sagt er, att ni städse bevisat mig endast välvilja, att ni ej kunnat rå för de andras onda stämplingar.
För resten var ni ju då ännu blott ett barn.
Rörd räkte biskopen honom sin hand och bad honom taga plats bredvid sig.
Och därpå förtäljde
Penttu för honom sin skiftesrika lefnadssaga med alla de vedermödor han fått utstå, innan han lyckats vinna fast mark under fötterna.
Sen dess hade han lefvat lycklig och nu var han en välbärgad man med ett ganska nätt hemman, som han erhållit genom sin hustru.
Han egnade sig tillika också åt sjölifvet, ty vågornas lek, hvaraf han redan som barn njutit på fiskefärderna tillsamman med far och mor, kunde han aldrig förgäta.
Sedan samtalet slutförts lämnade biskopen sin gäst för en stund allena och begaf sig in i ett angränsande rum.
Efter en kort bortavara återkom han med en silfverked i handen.
-- Denna ked gifver jag dig som en gengäld för din trofasthet mot din otacksamme herres son och som ett minne af vår barndom.
Då du i en framtid kanske ej mera återser mig, ty Gud allena vet hvad morgondagen under dessa oroliga tider bär i sitt sköte, skänk mig då vid anblicken af denna ringa tingest en vänlig hågkomst och var förvissad, att den gifvits dig af en man, som ej velat annat än fosterlandets och hela dess folks sanna väl.
Rörd hängde han keden på den häpne mannens hals och gick därpå fram till sitt skrifbord, därifrån han tog det nyss slutna brefvet.
-- Här.
Tag detta och haf det fram till konungen.
Det är af vikt att du gör det ju förr dess bättre.
Och jag litar på, att du utför detta uppdrag efter bästa förmåga.
Niilonen lofvade fullgöra alt så vidt det i hans förmåga stod; ej häller tvekade han, om det så påfordrades, att därvid vedervåga sitt ringa lif.
Och sedan han haft förmånen att än en gång få trycka den gode biskopens hand begaf han sig i väg.
Länge stod
Kurck kvar vid fönstret och blickade efter den bortseglande, en kär om ock på samma gång bitter reminiscens från flydda dagar, då fröjden visst mången gång grumlades af motgångar och vedervärdigheter, hvilkas minne ingen tid mera kunde utplåna, men då han dock utan bekymmer kunde blicka den kommande dagen an och ostörd staka ut den väg, vid hvars slutmål han kanske snart nog stod.
Arvid Kurcks fosterländska sinnelag.
-- En afton på Kuustö slott.
Kurcks fosterländska sinnelag och den hängifvenhet hvarmed han omfattade arbetet för nordens befrielse ur det danska ok, hvarunder det nu slafvade, tvang honom, såsom vi nyss sett, att för sakens framgång t.o.m. vika en hårsmån från den rättrådiga väg, han städse i öfrigt beträdde.
Att också kung Kristian ägde föga tilltro till Kurcks försäkringar om trohet och lydnad finner man af samtida handlingar; men han fruktade tillika smått den ansedde mannen och ville därför undvika öppen brytning med honom.
Likväl hyste den förre hoppet att genom hot kunna invärka på honom, såsom vi t.ex. finna af ett bref af den 20 november 1521, då Gustaf Vasa redan höjt frihetsfanan i bygderna på båda sidor om Bottenhafvet.
Konungen skrifver däri bl.a. följande:
"Vi agte straxt med det allra törsta att gifva oss dit in i riket med ett mäktigt tal krigsfolk till häst och fot, alle vare vänner och trogne undersåtare till glädje och undsättning och därjämte tillbörligen näpsa och straffa alla, som sig emot oss uppsätta och ej vilja akta ära, ed, redlighet, eller vilja veta deras eget och deras barns och barnabarns bästa, välfärd och bestånd."
Då brefvet kom Arvid
Kurck tillhanda befann sig denne redan i öppen strid med kung Kristian och lifligt värksam för framgången af den sak, hvarför Gustaf Vasa kämpade.
Gustaf Vasas fosterländska sträfvanden kröntes också efter många motigheter och umbäranden med framgång.
Den 24 augusti 1521 utropades han å ett möte i Vadstena till riksföreståndare och kort därpå började han äfven egna vårt land en tanke på dess befrielse ur danskarnes förtryck.
En tidigare beskickning till Åland misslyckades väl, motarbetad af Severin Norrbys öfverlägsna skaror, men icke desto mindre afsändes i september samma år en annan krigshär till fastalandet under befäl af Nils Arvidson.
I mängd skyndade de mot det danska väldet afvogt sinnade finnarne till dennes bistånd, så att han redan i november trodde sig stark nog att angripa Åbo slott, som jämte Stockholm och Kalmar ansågs för en af rikets tre hufvudfästningar.
Höfvidsman på Äbohus var denna tid junker Thomas Wolff, vanligen känd under namnet "junker Thomas" och liksom kung Kristian en grym och roflysten man, som gärna valde hvilka medel som hälst för genomdrifvandet af sina planer.
Vi föra läsaren åter på ett besök till de katolska biskoparnes stamsäte, Kuustö fasta slott.
Det är en sen vinterafton.
Vi kunna nämna den så, enär snö under dagens lopp fallit i betydlig mängd, om ock hafvets vågor ännu fria från isens fjättrar vräka sig tungt mot stränder och klipphällar.
Lif och rörelse råder å slottet och genom fönstren i andra våningen strömmar ljusskenet rikligt ut på den enformiga, i drifvans hvita skrud inbäddade omgifningen.
Fru Marianne
Dörren till det lilla serveringsrummet gick upp och Marianne trädde in.
Modern satt med en kökshandduk öfver knät och flådde skalet af nyskållade mandlar.
»Mamma, jag har fått ett sådant underligt bref», sade Marianne och stälde sig vid bordet.
»Hvad då om?»
»Läs sjelf.»
Hon räckte fram brefvet, fru Björk aftorkade sina händer, tog det och började läsa.
Marianne satte sig vid andra sidan af bordet för att vänta.
»Fröken!
Som långa preludier icke äro i min smak, frågar jag er kort och godt: vill ni bli min hustru?
Jag förstår nog, att en sådan fråga kan vara svår att besvara så der på rak arm, i synnerhet som ni ännu känner mig så litet.
Jag väntar heller icke att ni skall svara ja med det samma.
Men om ni känner med er sjelf, att det aldrig kan bli annat än nej, så fins det naturligtvis intet skäl för att ej säga det genast.
Tror ni deremot på en möjlighet af att ni framdeles kan komma att tycka bättre om mig än nu, så är det bäst att vi bli bekanta ju förr dess hellre, och jag skall i så fall be att få göra ett besök hos edra föräldrar.
Jag ber er, att ni icke stöter er på den torra tonen i detta bref.
Den kommer af att jag icke vill yttra ett ord mer än tvunget är, ty ger ni mig ett afslag, så är det bäst för oss båda ju mindre som blifvit yttradt i detta ämne.
Med anhållan om snart svar.
Vördsamt
Börje Olsson.»
»Olsson?
– Jag känner inte ens namnet», sade modern eftertänksamt i det hon höll brefvet i handen och såg på Marianne.
»Han är landtbrukare, och jag träffade honom i Hallstorps prestgård, när jag var derute i somras.»
»Jag har aldrig ens hört dig nämna honom.
Hurudan karl är han?»
»Ja, vet mamma, det kan jag knappt säga; jag kommer så lite ihåg honom.
Han är ung.
– Tjugusex, tjugusju år – mycket tyst och ser ut som folket är mest.»
»Är han der ifrån orten?»
»Nej, inte precis.
Han hade kommit med tåget, egentligen i något ärende, tror jag, men han brukade alltid stanna till middagen.»
»Nå?»
»Ja, herre Gud, jag känner ju inte menniskan!»
»Har han något anseende?»
»Det tror jag visst.
Man gjorde mycken affär af honom i prestgården.
Jag trodde nästan att man påräknat honom till svärson.»
»Såå», sade fru Björk uppklarnande.
I så fall var det säkert icke ett parti att förakta, tänkte hon.
»Blir det inte bäst att vi gå in till pappa?»
»Jo.»
Marianne reste sig.
Fru Björk samlade varsamt tillhopa kökshandduken och lade den på bordet.
Marianne gick förut genom den stora, vackra våningen.
Modern kom efter med sin vaggande gång.
Fadern satt vid sitt skrifbord med ryggen åt dörren, då de kommo in.
Man såg blott den grå nattrocken och en vågig, starkt gråsprängd nacke, af en särdeles distinguerad form.
Men vid ljudet af dörren vände han sig till hälften om på skrifstolens jernskruf.
Det var ett regelbundet ansigte med slätrakad haka, försedd med en liten grop och inbäddad mellan gråkrusiga polisonger, som förenade sig med ett par jerngrå mustacher.
Ett par tjocka, mörka ögonbryn tecknade sig på ett egendomligt sätt mot det gråa håret och de stora, vattnigt blå ögonen.
Det låg någonting välskött och välkonserveradt öfver hela menniskan, och ansigtets alla linier sqvallrade om att de icke nötts in af bekymmer, utan af ständigt upprepade löjen.
»Hvad är det nu?» sade han i en ton, som skulle föreställa trumpen, »pengar, pengar, pengar!»
Han slog med båda sina stora händer i luften.
Hans röst lät som om den alltid vore fyld af dolda skratt, som snart skulle bryta ut.
»Nej, i dag är det inte pengar», svarade fru Björk i det hon trängde sig förbi skrifbordshörnet och satte sig på en stol, men läs det här brefvet, som Marianne fått.»
Fadern tog brefvet och läste.
»Hvad är det för en Olsson?» sade han då han slutat.
»Ja, jag vet knappt; jag tror han är från ett ställe som heter Tomtö», svarade Marianne.
Fadern drog ut en lång hvissling i dämpad ton.
»Är det den Olsson!» sade han, liksom rädd att någon skulle höra honom, »då är han förmögen.»
»Det tror jag nog», svarade Marianne, men utan den ringaste ifver, »känner pappa till honom?»
»Ja, det vill säga när han köpt egendomen hörde jag att han lagt upp största delen af köpesumman kontant.
Han kan väl ha haft den ett års tid nu.
Det lär vara en duktig karl.
Han har varit inspektor på Munkeby, – jaså det är den!
Nå hvad svarar du, min pulla?»
»Lille far, jag vet inte alls hvad jag skall svara», sade Marianne och sköt fram sina läppar till en liten grimas, som var egendomlig för henne, och som var något af bortskämdt barn.
Hon hade liten mun, med mjuka icke allt för fylliga läppar.
»Det är bäst att du får tänka på saken.
Jag skall taga närmare reda på honom.»
»Ja gör det, papsen lille», sade Marianne och for med sin hand några gånger kring faderns runda nacke, som om hon ville svarfva till den ännu mera.
Redan följande dag hade kamrer Björk skaffat sig alla nödiga upplysningar, och de hade utfallit till hans stora belåtenhet.
Börje
Olsson var ett godt parti, det kunde icke vara tvifvel om det.
Kamrer Björk hade anlitat alldeles säkra källor.
Sedan han haft en kort rådplägning med sin hustru, gick denna in till Marianne.
Det var temligen sent, men Marianne hade icke börjat att kläda af sig ännu, utan satt och läste borta vid sitt skrifbord med lampan tänd.
Modern var helt upprörd och det brann små röda flammor på hennes kinder.
»Ja, Marianne, om du nu vill skrifva till honom, så kan du.
Pappa har skaffat sig alldeles säkert besked, det är en bra karl, en duktig karl, och han är mycket förmögen.»
»Men han är bondson.»
»Bah, det betyder ingenting, han kan vara lika hygglig för det.»
»Ja, men slägten?
– – – Nåja, ingenting blir ju bestämdt förr än mamma och pappa talat vid honom sjelf.
Då få vi höra.»
»Skrif då att han kommer på söndag, jag skall skaffa fyra rätter till middagen.»
De kysste hvarandra till god natt och modern gick.
Marianne tog fram ett elegant litet brefpapper med monogram och skref:
»Herr Patron Olsson
Tomtö.
Tack för brefvet.
Tills vidare kan jag ingenting svara, annat än att mina föräldrar bedja er vara hjertligt välkommen hit på söndag.
Allt det andra får framtiden afgöra.
M. B.»
Redan om torsdagen hade hon svar.