Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett sådant samtal vållar mig en ansträngning, hvilken pressar svettdropparna fram på min panna och medför en utmattning som efter utsväfningar och nattvak.
I synnerhet är det förvånansvärdt, huru jag numera mottager en förolämpning.
Jag kan på intet sätt afvisa den, min förmåga att endast gifva den enklaste replik är som en stympad lem.
Men jag mottager vid sådana tillfällen liksom ett osynligt sting, hvilket träffar djupt.
Det är som ett sår, hvilket ej synes lämna minsta rispa i huden, när någon betraktar det, men som, när främmande ögon upphört att finnas i närheten, vidgar sig, fördjupas och förorsakar mig de mest olidliga kval.
Det försätter mig i ett raseri, som förskräcker mig själf.
Jag ser rödt för mina ögon, och mordfantasier förfölja mig under sömnen.
Eller också blir jag som lamslagen.
Jag sjunker ihop för det minsta ord, i hvilket jag spårar ens den ringaste missaktning, och jag är lika urståndsatt att glömma som att göra mig den förfärliga känslan, kvitt.
Det är en vrede hvilken har hela karaktären af en förtärande sorg.
Den väckes af en bagatell, men har på samma gång den besynnerliga egenskapen, att den vidgar sig ända därhän, att den synes omfatta hela den olycka, hvilken gnager mitt lif.
Den sätter sig fast inom mig, den följer mig i säng, när jag vill sofva, och när jag vaknar upp, är det den som har väckt mig med svedan af ett glödande järn.
Men värst är det, att jag förlorat känslan för mina närmaste.
På den plats, hvilken förut intagits af denna känsla, har kommit en isande kyla, hvilken gör mig hård, och en bitterhet, som afklipper hvarje föreningsband mellan dem och mig.
Jag sitter som inne i ett berg, hvarifrån jag hör röster, hvilka vilja locka mig ut i solskenet.
Men detta solsken värmer mig icke, och rösterna hafva förlorat sin förmåga att locka mig ut.
En dimma skymmer mina ögon, så att jag icke kan se.
Föremålen omkring mig taga fantastiska former, och människorna se i denna dimma ut som spökgestalter, hvilka glida mig förbi, utan att jag förmår närma mig dem.
Denna dimma har stigit upp ur mitt eget inre eller blåst samman från det okända mörkrets rike – jag vet det icke – och jag inser att det är fåfängt att forska därefter, men ju längre den omgifvit mig, desto mera har den tätnat.
Den började med att skymma bort den yttre världen för min blick, men utan att jag märkte det, har den höjt sig eller sänkt sig så tung, att äfven de, som förut stått mig allra närmast, blifvit borta för min syn, förblandats med detta klibbiga mörker, ur hvilket de skymta som konturlösa block.
Ur denna dimma hör jag rösterna af min hustru och mina barn, och i dessa röster ligger anspråket, att jag skall vara dem nära och höra dem som i forna dagar.
Men jag hör dem icke som förr, ty i denna dimma förlorar äfven ljudet sin naturliga klang, och med den ohyggliga känsla, hvilken medföljer skrällen af en mistlur, som ryter i fjärran på ett upprördt haf, hör jag de mina börja tala om julen.
»Hur långt är det till julafton, pappa?» säger min äldste gosse, när han en morgon står bredvid mig och afvaktar det intressanta ögonblick, då jag skall föra rakknifven öfver min intvålade haka.
Han har vant sig att vara inne hos mig denna stund på morgonen, eller rättare, det var en tid, när jag vänjde honom därvid själf.
Och jag ser på honom, att han märker, att min smekning, när vi mötas, blifvit automatisk, och att jag själf är borta i mina tankar.
Han märker det, ty han har i sitt sätt emot mig fått något frånstötande, hvilket förefaller mig på en gång pinsamt och naturligt.
Men han kan icke veta, att han gör mig ondt, när han frågar, huru långt det är kvar till julafton, och jag märker, utan att låtsa om det, hur han från sidan ser upp på mig med en undrande och skrämd blick för att få veta, hvarför jag icke svarar.
Men när han icke ser någon förändring i mina drag, upprepar han sin fråga och säger ännu en gång med en liten omkastning af orden, som trodde han, att jag då skulle höra bättre:
»Vet pappa, hur långt det är kvar till julafton?»
Smärtan, som denna påminnelse väcker hos mig, är i detta ögonblick så stark, att jag icke kan behärska mig.
Jag lägger bort knifven för att icke göra honom eller mig själf illa, utom mig, i ett raseri, som har något af ett såradt djurs utbrott, ryter jag till honom: »Tig!»
Och darrande af en alldeles obeskriflig sinnesrörelse, fattar jag honom hårdt i armen och kastar honom utanför dörren, hvilken jag stänger.
»Gå din väg och låt mig vara ifred!» säger jag.
Men när jag blir ensam, darrar jag så häftigt, att jag icke kan hålla i knifven.
Jag ser framför mig hans på en gång trotsiga och skrämda ansiktsuttryck, och jag tycker, att hans ögon berätta, att han anar min ångest, som han icke kan förstå.
Men genom dörren hör jag dämpadt ljuden af hans snyftningar, och jag vet, att jag skrämt julglädjen bort ur hans hjärta.
Min hustru kommer in och frågar, hvad gossen gjort.
Gossen kommer in och gråter, utan att kunna förklara sig.
Själf går jag min väg, för att komma bort, och jag önskar mig tusen gånger vara död, innan deras minne af mig blir idel afsky och bitterhet.
Ty jag är dem alla emot, jag vet, att jag står i vägen för deras glädje, och att när dörren faller igen vid min bortgång, blir luften i mitt hem lättare att andas.
Jag vet det, och jag vänder min bitterhet mot mig själf, som till ingen nytta i världen, lik en vampyr suger blodet ur de minas oskyldiga lif.
Jag vänder på denna hatkänsla mot mig själf, till dess att den med en besynnerlig inkonsekvens, hvars tydlighet dock ej kan hejda mina tankar, förvandlar sig till förbittring mot de mina.
För första gången i mitt lif erfar jag denna fanatiska känsla af onaturligt hat mot mina egna barn, detta rashat mot den kommande generationen, hvilket kanske en gång skall blossa upp i en hel generations utpinade hjärta och hjärna som ett efterspel till det könshat, hvilket satt onaturens märke på en hel periods människor och literatur.
Jag känner det icke längre, som om jag stode i vägen för dem.
Det är tvärtom de mina, som stå i vägen för mig.
Med något af samma känsla, som när man löst en gåta, hvilken länge synts dunkel, griper jag denna tanke, håller den liksom upp och betraktar den, och ju längre jag betraktar den, desto mera känner jag mig viss, att jag har rätt.
I slitningen mellan dessa känslor har jag genomlefvat hela denna jul.
Jag har känt detta hat mot hvarje paket, som bars hem för att glädja mina barn, jag har känt det, när jag hörde hela huset genljuda af det buller, som präglar sista dagarna före jul, detta buller, hvilket förr alltid för mig invarslade högtidens varma känslor och oskrymtade fröjd.
När min hustru satt med barnen kring bordet i salen, och under deras händer växte en hel hög af skimrande papper, hvilket dolde alla de läckerheter som skulle hänga i julträdets grenar, då erfor jag åter denna besynnerliga känsla, hvilken stängde mig ute från dem alla, gaf mig min ensamma plats som i en vrå, från hvilken jag med afundsamma blickar betraktade de andras miner, hvilka ingenting kunde störa.
Och detta hat var icke oblandadt.
Det hade en tillsats af sorg, så djup, att jag hvarje ögonblick fruktade, att tårarna i ohejdad ström skulle störta från mina ögon.
Jag gick hela tiden med gråten i halsen, och jag pinades som en vandrare, hvilken går törstig på en dammig väg och icke finner en droppe vatten att läska sig med.
Jag kände hur afvogheten mot dem alla vek, och hur jag älskade dem, varmare, fullare, mera hängifvet än någonsin tvärs igenom detta hat, hvilket jag hyste, emedan de med sin närvaro liksom hindrade mig att begrafva mig själf.
Deras glädje pinade mig outsägligt, och deras röster skorrade i mina öron, som när en febersjuk vrider sig i smärta för ljudet af endast ett blad, hvilket vändes i en bok.
Men denna dag längtade jag efter att för åtminstone en stund kunna kasta all tyngd, all hårdhet bort, och jag kände mig så vek om hjärtat, att jag gång efter annan måste gå in till mig, för att ingen skulle se det.
Men alltsedan det ögonblick, då jag låtit förleda mig till det utbrott, som för en dag skrämde bort julglädjen för min gosse, hade jag lagt band på mig.
Jag ansträngde mig för att synas taga del i allt, och jag tror, att barnen läto öfverlista sig.
Jag var rädd att bli ertappad.
Ty jag kände, att min själfbehärskning i den grad var försvagad, att ett ingenting kunde bringa mig ur jämvikt, och jag vakade misstänksamt på hvarje min, hvarje ord för att se hvilket intryck jag gjorde.
Detta själstillstånd var ohyggligt, och det innebar en öfvermänsklig ansträngning.
Det var att göra sig hård, när man var vek, kall, när man grät efter värme, lugn, när hvarje nerv darrade af öfverretning.
Men jag lyckades däri, och när julaftonen kom, blef den en glädjens dag för dem alla.
Hela denna dag står för mig i den minnets förfärliga dager som eljes med sin fasa plägar falla endast öfver vissa hemska, men korta ögonblick i vår tillvaro.
Jag kan se den ännu, följa den timme efter timme, och under de dagar, som förflutit sedan dess, har jag i fantasin återupplefvat den gång på gång.
Gossarna stormade emot mig, när jag kom ut ur sängkammaren.
De ropade icke, men deras ansikten lyste, och uttrycket i deras ögon sårade mig som med hvassa taggar.
De kysste mig, och den minsta hängde sig om min hals.
De lämnade mig för att samlas vid julgranen, som de klädde, och jag stod ensam bland deras glädje, urskuldande mig med, att jag var herre och icke kunde glädjas öfver småsaker som barn.
Timmarna på hela denna dag gledo förbi en efter annan, alla lämnande spår, som gnagde och tärde mig, bärande inom sig liksom ämnen till leda och irritation.
Jag minns middagen med dess stora grenljus, den präktiga julskinkan, portvinet och smörbakelserna.
Jag minns det ögonblick, då barnen skulle visas in i barnkammaren för att en enda stund på denna frihetens och barntyranniets förklarade hedersdag lämna oss andra tid att förbereda aftonens öfverraskningar.
Jag gick in till mig under förevändning af julhemligheter, stängde dörren och lade mig på min soffa.
Med ögonen stelt riktade framför mig låg jag länge, och det föreföll mig, som om allt, hvad jag erfarit på denna dag, för en kort stund var långt borta.
Jag hade åter kommit in i mitt hvardagslif vanliga gängor, och hvad som förut hade oroat och tryckt mig, hade försvunnit, sjunkit bort i det tomma enahanda, som förr varit min plåga, men nu utgjorde min enda tillfredsställelse.
Och medan jag låg så, slöt en kort sömn mina ögon, vaggande mina sinnen till ro.
Jag drömde icke, men jag kände hela tiden under denna sömn, att något ovanligt väntade mig.
Jag kände mig till mods, som om jag varit försänkt i någon trolsk dvala, hvilken icke skulle upphöra, förrän en främmande makt väckte mig mot min vilja.
Tungt låg denna slummer öfver mina ögonlock, och när jag hörde röster, hvilka ropade mig, måste jag göra våld på mig själf för att skaka af mig den besynnerliga känslan, att jag var bunden vid denna bädd och ej kunde komma upp.
Som förd af en främmande vilja gick jag från mitt rum, där jag släckt alla ljus för att få ligga i mörkret och kom ut i salen, där julljusen redan börjat tändas i granen, medan mina gossar stodo stumma af hänryckning och betraktade de tindrande lågorna, hvilka glänste fram bland granens grönska.
I ett enda pinsamt ögonkast öfverskådade jag hela denna bild: det festsmyckade rummet, som glänste af den renlighet, hvilken endast finnes i ett hem, korgen med paket, ljusen i kronan, julträdet, bordet med konfekttallrikar, äpplen och valnötter, den hvita duken, de slipade glasen, barnens glada ansikten och min hustru, som med ett lyckligt, strålande leende lutade sig mot min axel och såg upp i mitt ansikte, som om hon väntat att finna sin ljusa hemkänsla besvarad.
Jag såg det alltsammans, och som en främmande log jag mot dem alla.
Som rädd att störa deras glädje, satte jag mig ned och skuggade med handen för ögonen, liksom om ljusen gjort mig ondt.
Men på samma gång kände jag, som om dimman, hvilken sänkt sig öfver min själ, väl icke gled bort, men liksom lättade, ljusnade, tunnades.
Med en outsägligt pinsam känsla märkte jag, att jag väl var en främmande här, men dock icke en likgiltig.
Med hela styrkan af min själs innersta behof sträckte sig min längtan efter den sinnesstämning, som jag visste hörde till julen, men som jag förstod icke skulle blifva min, och fjärran från det som var, genomlefde jag under några ögonblick en hel serie af de kvällar, då jag ännu var en lefvande bland de lefvande och kunde skapa åt mig själf den outsägliga lycka, som ligger i att vara lycklig med andra.
Min fantasi slog en bro mellan det förflutna och det närvarande, men jag stod själf kvar vid det förflutna, och det, att jag visste, att jag icke kunde komma öfver denna bro, icke om jag ansträngde min viljas yttersta kraft, det gjorde mig denna kväll, på en gång så vek och så hård, så varm och så kall.
Som en dröm gledo aftontimmarna mig förbi, och när jag sist blef ensam med min hustru, och hon tryckte sina läppar mot mina, tackande mig för den jul, som var och dem, som varit, då blef det mig så häpnadsväckande onaturligt, att hon icke märkte, hur tvungen min hållning var och hur tom min blick.
Att hon ingenting märkte, att hennes egen varma känsla göt illusionens glans äfven kring min egen person – detta band på ett sällsamt sätt min tunga.
Julljusen släcktes denna kväll, och vi sutto ensamma, sedan barnen somnat.
Men icke ett ord kom öfver mina läppar.
Och jag hade dock längtat efter den stund, då jag skulle blifva ensam med min hustru, längtat därefter från det ögonblick, då jag kände, att det dock fanns ett begär hos mig själf att bryta den tystnad, hvilken stängde mitt hjärta från hennes.
Men ju varmare hennes blick lyste mot min, desto längre borta tycktes hon mig vara, och desto starkare erfor jag den känslan, att där hon var, där kunde jag icke nå henne och hon icke mig.
Stilla och vemodig, ett rof för en underlig ångest, hvilken rymde både det förgångna och det kommande, satt jag sist vid hennes sida och höll hennes hand i min.
Jag var rådlös för mig själf, visste ej, hvad jag skulle säga eller göra, visste blott att jag önskade mig många mil därifrån.
Då hörde jag som i fjärran hennes röst säga:
»Tore!
Hvad vi ändå äro lyckliga!».
Och när jag icke svarade, upprepade hon:
»Äro vi icke lyckliga?
Jag drog henne mekaniskt till mig och svarade:
Aldrig skall jag glömma det ljusa leende, som besvarade denna min osanning, aldrig heller den underliga, förvridna känsla, hvilken jag erfor, och som öfvertygade mig, att mitt svar innebar en själfuppoffringens heroism.
Men inne i mitt rum grät jag för första gången ensam, grät ut hela min öfveransträngning från denna förfärliga dag, som bådar frid på jorden och en god vilja åt alla människor.
Den 19 februari 1891.
Julen är länge sedan förbi, och den triviala hvardagstystnad, hvilken följer på våra onaturliga försök att under veckor gjuta helgdagsstämning öfver uppjagadt umgängeslif, verkade i början hvilande på mina nerver.
Dagarna gingo med en snabbhet, som väckte min glädje.
De rycktes bort en efter en, och jag har icke haft styrka att fästa erinringen om deras tyngd i mitt sinne.
De hafva glidit mig förbi, utan att lämna spår, och utan att såra.
Men de hafva alla dragit mig allt närmare branten af den hvirfvel, hvilken jag ibland tycker mig höra liksom koka under mina fötter, och utan att jag vetat det, har den tid som jag trott gå spårlöst förbi, märkt mig på ett mera ödesdigert sätt än de dagar, hvilkas från alla andra särskilda smärta jag minnes.
Jag vet detta, af hvad som nyligen hände.
Det var visst i går, men det förefaller mig, som om veckor försvunnit sedan dess.
Så nytt, så olika allt hvad jag förr erfarit, är det sinnestillstånd, hvilket nu behärskar mig.
Jag satt en afton ensam i mitt rum.
Som vanligt hade jag stängt min dörr, och från hvardagsrummet på andra sidan salen hörde jag min hustrus röst, som berättade sagor för barnen.
Jag hade gått in till mig under förevändning att arbeta, men jag arbetade ej.
I stället tog jag plats i det bortersta soffhörnet, som lampans skärm sänkte i skugga, och utan att veta det sjönk jag ihop där, grubblande på allt det, som aldrig lämnade mig ro.
Jag visste ej, hvad tiden led, men i den fullkomliga tystnad, som härskade, och som endast afbröts af de ljud, hvilka dämpadt stego upp från gatan, som låg fyra våningar under mina fötter, hörde jag namnet på den saga, min hustru läste.
Jag hörde blott ordet »Gråkappan», hvilket hon uttalade med något högre röst än de öfriga.
Men detta enda ord grep in i mina tankar och länkade sig samman med den kedja af föreställningar, som förut måtte hafva sysselsatt mig.
Ur mörkret, när husbonden kom och skulle åka hem, reste sig plötsligt denna skugga och hejdade hästarna.
Mörkret var så tjockt, att mannen i vagnen ingenting såg, utan grep tyglarna och svängde piskan för att tvinga djuren fram.
De stegrade sig under slagen, och vagnen stöttes baklänges.
Men de gingo icke ur stället, ty den gråa skuggan hindrade dem, och när husbonden ansträngt sina ögon för att genomtränga mörkret, såg han denna gråa skepnad afteckna sig mot det svarta, färglöst och matt, men tydligt och skarpt, och när hans ögon upptäckte skuggan, fick dess stämma ljud, och dess ord hunno hans öron genom natten.
Jag sökte länge i min erinring, innan jag kunde finna, hvarför denna saga, som jag hört många gånger förr, syntes mig uppväcka ett alldeles särskildt minne af något, som länge sedan passerat.
Jag kunde också fortsättningen på sagan, men jag mindes den icke på samma sätt.
Det var, som om denna episod, hvilken är äfventyrets begynnelse, på ett hemlighetsfullt sätt setat dold i min själ och hängde samman med de mörka bilder, hvilka i ensamheten växte för min inbillning.
Jag tyckte mig känna denna egendomliga fasa, hvilken fyller oss i mörkret, när vi stå ansikte mot ansikte med det okända, som hejdar våra steg och tvingar oss att stå stilla, medan vi med ansträngning af alla krafter vilja tvinga oss förbi den makt, som tager gestalten af en människa, hvars anlete vi ej kunna urskilja, men hvars röst når oss i ensamhetens tystnad.
Och medan denna sagoscen fyllde min fantasi, såg jag plötsligt klart och tydligt ett upplyst rum.
Det var fylldt med gamla stela möbler med mässingsbeslag och randiga öfverdrag.
En hög säng med hvitt täcke och på gafveln en gudinnebild i ljust, inlagdt trä, stod mot den ena väggen, och midt emot denna vägg satt i en soffa under ett porträtt af en ung dam med en enorm hårkorg och långa, gyllene örhängen en gammal, fin gumma.
Hennes hufvud var täckt af en hvit spetsmössa och hennes axlar insvepta i en rosig schal.
Hennes hand låg mot handen på en liten sexårig gosse, hvilken blickade upp mot hennes gamla ansikte, och hans undrande ögon vidgades, när hon berättade om mannen, som skulle resa hem och mötte Gråkappan i skogen.
Med en underlig rysning märkte jag, att det var jag själf, som setat så en gång, och jag kom ihåg, hvad det säges betyda, när en människa ser sig själf.
Men denna känsla var endast en förbigående.
En underlig ro uppfyllde mig, och jag hörde icke längre hvarken ljuden från gatan eller min hustrus röst, som berättade slutet af sagan om Gråkappan för mina barn.
Allt utom och inom teg, och i denna tystnad slöto sig mina ögon af sig själfva, och jag visste, att jag domnade bort.
Jag sof icke.
Ty jag minns att mina gossar kommo in till mig, och som om de förstått, att de icke skulle störa mig, kysste de mig utan att tala, och den äldste stängde dörren, när de gingo ut.
Sedan minns jag ingenting, förrän jag vaknade ur min underliga dvala vid att min hustru stod framför mig.
Hennes ansikte var alldeles blekt, det uttryckte den skräck, som jag mötte i hennes ansikte, när jag första gången sade henne ett hårdt ord, och jag gjorde ett våldsamt försök att rycka mig upp ur den bedöfning, hvilken äfven i detta ögonblick skilde mig ifrån henne.
Då märkte jag med undran, att jag grät.
Utan att jag hade känt det själf, runno tårarna en efter en utför mina kinder, och min kropp skakades af snyftningar, som jag ej kunde behärska.
Det var, som om hela mitt väsen varit i upplösningstillstånd, och som ett barn lät jag mig tagas af mjuka armar och lät mitt hufvud sjunka mot en moderlig famn.
Jag förstod hela tiden, att nu var allt mitt motstånd förbi.
Jag förstod också, hvilken oerhörd smärta jag vållade min hustru genom att på detta sätt, utan förberedelse eller varsel, låta henne veta, att hon lefde samman med en slagen man, som aldrig mera skulle kunna se lifvet i ansiktet.
Jag kände som en aflägsen beröring från den sista rest af stolthet, hvilken under månader gjort min yta stel och lärt mina ansiktsmuskler att utföra de automatiska rörelser, hvilka bedraga världen.
Men frestelsen att slippa förställa mig var i detta ögonblick så omätlig, att ingen tanke fanns kvar, som kunde sätta en damm för min uppriktighet, och med en känsla af lättnad, som syntes mig öfvernaturlig, tyckte jag, att min egen plåga gick från mig och till henne.
Jag tror, att de människor måtte känna något dylikt, hvilka få dö, när de behöft det som bäst.
»Du är sjuk,» hörde jag min hustru säga, och jag tryckte mig i stället för svar närmare intill henne.
»Hur länge har du varit sjuk?»
»Alltid,» svarade jag.
»Så länge jag kan minnas.
Jag tyckte, att jag talade sant, och att i dessa ord låg hela min olycka.
»Hvarför har du ingenting sagt?»
»Jag ville, att du skulle se det själf.»
Hon betraktade mig med en undrande blick, och jag förstod, att hon började ana sammanhanget.
»Ingen har sett det,» fortfor jag.
»Ingen ser det.
Och just för att ingen ser det, ökas min sjukdom.
Jag kan icke arbeta, icke tänka.
Jag ser ingen och ingenting i allt som omger mig.
Alla äro mig likgiltiga, allt är mig likgiltigt.
Hvarje steg jag ta’r, gör mig ondt.
Hvarje ord, jag hör, plågar mig som stick af skarpa vapen.
Hvarje ansikte, jag möter, har fått likfärg.
Jag är död, men man tror mig lefvande, och jag kan icke öfvertyga andra, att jag är död.
Hvarför begrafver du mig icke?»
Jag kände, hur hennes armar släppte sitt tag, som om hela den inre förlamning, hvilken försiggått med mig inför hennes ögon, utan att hon kunnat se den, haft något smittsamt, som meddelade sig från mig och till henne.
Och med en stämma, hvilken lät klanglös och tunn, frågade hon:
»Är jag dig också likgiltig?
Jag förstod åter, att den smärta, jag vållade henne, var gränslös, var som att med berådt mod gifva henne döden.
Men jag var i den grad både fysiskt och andligt utmattad, att jag nu icke kunde svara henne det ord, som skulle hafva återgifvit hennes blick dess lif och hennes ord dess värme.
Jag betraktade henne förtviflad, utan att svara, och på samma gång jag led af hennes lidande, kände jag mig förbittrad öfver, att hon kunde beröfva mig den vederkvickelse, som låg i att komma ifrån själfva den ansträngning, hvilken behöfdes för att reda min egen gåta.
Och i det jag reste mig upp, mumlade jag:
»Jag rår inte för det.
Det gör jag inte.»
Åter lutade jag mitt hufvud mot hennes bröst, girig att återfinna den känsla af befrielsens lättnad och ro, som jag behöfde.
Hennes arm föll ned öfver min axel, men den låg där maktlös och tung, och med outsäglig förtviflan tyckte jag mig känna, hur hennes ömhet för mig sakta gled bort.
Utan att tänka däröfver, hade jag trott, att den alltid skulle stå mig åter.
Och jag tyckte mig försvinna i intet utan motståndskraft och utan att sörja däröfver.
Hur länge vi sutto så, vet jag icke.
Men när vi gått till sängs och släckt ljuset, lågo vi båda vakna, utan att tala.
Jag hörde, att min hustru icke sof, men jag kunde icke tilltala henne, och när morgonens gråa dager lyste in i vårt rum, låg hon med slutna ögon för att slippa besvara min hälsning.
Som ett skott ur dimma når mig i dag den underrättelsen, att Reinhold är död.
Han har dött på en anstalt för sinnessjuka, och jag vet, att jag trott sant, när jag sade, att jag aldrig skulle återse honom.
Jag kom hem som vanligt.
Men jag måtte hafva sett alldeles förstörd ut.
Ty min hustru frågade mig, hvad som händt.
Det gör hon eljes icke.
Ty hon vet ju, att jag icke är frisk och icke kan se så glad ut.
Men när hon frågar, är det, som om någon strött salt i ett öppet sår, jag känner, hur mitt ansikte förvrides af vrede och smärta och jag ser, hur barnen betrakta mig med förfäran.
Jag gör våld på mig och behärskar mitt ansikte.
»Reinhold är död,» svarar jag kort.
Jag vet, att min hustru förstår, hvad jag känner i detta ögonblick.
Men jag kan icke tala henne till.