Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag medgifver, att rånen tilltagit, men bestrider, att denna omständighet utgör ett bevis på dödsstraffets bristande förmåga att afskräcka; tv huru skall ett straff kunna ega denna förmåga, då det aldrig verkställes?
Utaf Just.Stats-Ministerns årsberättelser, hvaraf jag har 3:né här till bands, inhämtas, att år 1842 begingos 13 rån, år 1843 19, och år 1852 23.
Dessa brott hafva således onekligen under denna tid tilltagit; men, Mine Hrr! af dessa rånare har endast en blifvit aflifvad, och denne hade icke spillt menniskolif, så att jemväl Gr.
Sparres upgift, att dödsstraff aldrig tillämpas, der lif ej blifvit spilldt, häraf vederlägges.
Sparre hoppas, att lagen en gång skall blifva en sanning, samt säger, att ju flera missförhållanden finnas i lagen, desto oftare mäste K.
M. begagna sin benådningsrätt.
Jag hyser äfven denna förhoppning, men vill ej att ändamålet skall vinnas derigenom, att man går längre än försigtigheten bjuder.
Gederström har sagt, att straff, som afskräcka utan att förbättra, äro otjenliga, samt påstått, att dödsstraffet utesluter möjligheten af förbättring, hvarföre äfven detta straff bör af - Den 16 Augusti f. m 377 skaffas.
Jag får till svar härå meddela, hvad fångprester så väl inom fäderneslandet som andra länder sagt mig, att nemi. de flesta brottslingar vanligen ej kunna förmås att tänka på deras sinnelags förbättring, förr än dödsdomen öfver dem är oåterkalleligen uttalad.
Då först väckas deras förhärdade sinnen och de känna behofvet af religionens tröst.
Jag för min del anser, att dödsstraffet i högre grad befordrar de brottsliges förbättring än det långvariga fängelsestraffet, så vida detsamma icke utstås i cell, i hvilket fall jag medgifver, alt detsamma kan leda till brottslingens sanna moraliska omvändelse, då deremot gemensamhetsfängelset i de aldra flesta fall förhärdar i st. f. alt förbättra.
Enhvar lärer inse det psychologiskt riktiga uti antagandet, att, på ett hårdt och om svär skuld medvetet sinne, åtanken af stupstocken snarare verkar syndens erkänsla, ånger och bättringsupsåt, än sammanlefnaden med andra, lika förhärdade brottslingar.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt hurusom, i afseende på denna §, blifvit yrkadt af Frih. Cederström bifall, af Gr.
Sparre bifall med uteslutande af orden ”eller sådant hot, som i 24:de §:n sägs”, samt af Hr Carlheim-Gyllenskjöld, med hvilken åtskilliga talare förenat sig, återremiss, blefvo propos:r å hvartdera af dessa yrkanden framställde och besvarade med blandade
Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla denna §, med den af Gr.
Sparre yrkade förändring, samt efter denna proposms besvarande med starka
Ja, blandade med många Nej, förklarade sig anse
Ja härvid hafva varit öftfcrvägande.
Hr Flach, begärde votering.
Uplästes till justering och godkändes följande voteringspropos:n:
Den som, med uteslutande af orden ”eller sådant hot, som i 24:de §:n sägs”, bifaller 25:te §:n i LagUtsk:s förslag till författning om stöld-och snatteri samt rån, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot förenämnde 25:te §:n gjorde anmäkmr föranleda till densammas återremitterande.
Nej — 26. / \ 378 Den 16 Augusti f. ift.
Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit ntfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. §§ 26, 27 och 28.
Brföllos.
Sedan R. o. Ad. nu genomgått den afdelning af Utsk:s förslag, som handlar om rån, anhåller jag alt få fästa upmärksamhelen på en deri befintlig brist.
Uti afdelningen om stöld heter det i 2lista §:n: ”Begär någon nat tetid sådant inbrott i gård, hus eller rum, som i 16:de §:n s<ägs, och får sår eller varder dräpen, vare ogildt.
Sätter han sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag, vare lag samma”.
Enligt mitt förmenande skulle konseqvensen fordra att ett motsvarande stadgande fnnnes i afdeln:n om rån.
Man kan väl säga, att man ur lagens allmänna stadgande ang:de nödvärn kan hemta hvad som behöfves, för att en domare skall kunna bedöma en dylik fråga, men härvid torde böra bemärkas, dels att den, sorn blifver rånad och misshandlad pä sätt i 25:le §:n omförmäles, bör hafva större rätt att möta våld med våld, än som i all mänhet medgifves, dels ock alt då ett sådant stadgande i afseende å stöld finnes, så skulle man möjligen kunna anse, alt lagstiftaren med afsigt icke stadgat något dylikt i afseende å rån.
Marn invänder måhända ytterligare, att ett dömande till ogild vid rån ganska väl kan försvaras med hvad den 2 Usta §:n i kapitlet om stöld stadgar, men betänker man innehållet af denna § något närmare, så har den hufvudsakligen afseende å den, som nattetid bryter sig in i annans bostad, hvilket icke behöfver vara händelsen vid råns begående.
På grund häraf vågar jag föreslå, att R. o.
Ad. behagade besluta en ny § i denna afdelning med följande lydelse: ”Begår någon sådant brott, som i 24:de och 25:te §§:ne sägs, och får sår eller varder dräpen, vare ogildt”.
Lagerbjelke har sjelf antydt orsaken hvarföre LagUtsk. ansett, att det ifrågakomue stadgandet icke behöfde finnas i det nu genomgångna Kap., nemi. att Utsk. ansett det allm. stadgandet, ang:de nödvärn, vara tillräckligt, enär vid rån alltid angrepp emot person eger rum.
Jag för min del anser äfven det föreslagna stadgandet öfverflödigt; i vår nu gällande lag finnes, i afseende å rån, ej något sådant särskildt stadgande.
Ad. finner nödvändigt, att det af Gr.
Lagerbjelke föreslagna stadgandet införes, vill jag icke sätta mig deremot, ehuru det torde vara mindre behöfligt.
Då LagUtsk. icke ansett nödvarns-§:n tillräcklig, i afseende å inbrott, så anser jag icke heller denna § vara tillräcklig i afseende å rån, utan får jag för min del understödja Gr.
Sparre: Anledn:n hvarföre LagUtsk. intagit det i 2Usta §:n, i afseende å inbrott, förekommande stadgande, är lätt för - Den 16 Augusti f. m. 379 klarlig, enär ett alldeles motsvarande stadgande finnes i nu gällande lag, vid hvilket förhållande Utsk. naturligtvis befarade, att oin det nya förslaget ej innehölle ett dylikt stadgande,, skulle lagskiparen möjligen komma i någon tvekan, huruvida nödvärns§:n, som förut ej tillämpats å tjufvar, hädanefter borde mot dem gälla.
Hr Gr. o. Landtnäs härefter framslälda proposm till bifall å Gr.
Lagerbjelkes förslag, alt uti ifrågavar:de förfallning skulle tilläggas en ny § af följande innehåll: ”Begår någon sådant brott, som i 24:de och 25:te §§:ne sägs, och får sår eller varder dråpen, vare ogildt,” blef med Ja besvarad.
Sedan härefter R. o. Ad. bifallit
Landtmrs hemställan att propos. till bifall å de följande §§:ne mätte få framställas, under förutsättning alt Utsk. mä ändra nummerordningen för dem, i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s beslut om en ny §, förekommo nu och biföllos §§:ne 2!) och 30.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt sedan R. o. Ad. nu genomgått förslaget till sjelfva författningen, endast återstode att pröfva ingressen dertill, som icke förut blifvit framställd såsom föremål för öfverläggningen, emedan Hr Gr. o. Landtm, ansett det icke böra ske innan författningen blifvit j vissa delar godkänd; hvarefter berörde ingress nu uplästes och godkändes.
Sparre: Sedan R. o. Ad. nu genomgått författmns alla §§, samt i en och annan af dem beslutat förändring, hemställer jag huruvida icke Ståndet, i likhet med hvad förut vid lagförslags behandling egt rum, behagade updraga åt LagUtsk. alt vidtaga de jemkningar i redaktm, som af R. o. Ad:s beslut påkallas.
Uppå Hr Gr. o. Landtnäs i anledn. häraf framstälda propos. , beslöt R. o. Ad. att åt LagUtsk. updraga att, i afseende på redaktm af ifrågavande författning, vidtaga de jemkningar, som Utsk., efter erhållen del af RiksStms i ämnet fattade beslut, kan finna nödiga.
Hr Adelborg, Anders Otto, upläste en sålydande motion:
Hos R. o. Ad. får jag härmed vördsammeligen föreslå följande förändring af 23:dje §:n Riddarh.Ordmn.:
Den, som blifvit vald till ledamot af Utsk., äge rätt att i samma plenum, vallistan blifvit öpnad, eller i det näst följande, denna befattning sig afsäga.
Sedermera må afsägelse icke ega rum, utan på grund af genom, läkarebetyg vitsordad, öfver tvenne månaders sjuklighet, eller efter anmälan hos Landtmm och pollettens återlemnaude, hvarmed en på sednare sättet afgången ledamots utöfning af Riksdagsmannarätt för den Riksdagen uphör.
Ledighet ända till trenne veckor i sender må 380 Den 16 Augusti f. m.
Landtmarskalken kunna bevilja, högst en tredjedel på en gäng af R. o. Ad:s ledamöter i samma Utsk., i den ordning de sig derom anmäla, och ege hvarje ledamot rätt att frihet från Riksdagen på detta sätt åtnjuta, under en sammanräknad lid af tvenne månader.
Icke utan skäl har, tid efter annan, klagomål försports öfver de täta ombyten inom Utsk:n, som under Riksdagarnes lopp försiggå inom R. o. Ad:s ledamöter.
Denna växling inom ett Stånd skall ovilkorligen medföra hinder för Utsk:ns jemna verksamhet och omöjlighet för R. o. Ad. att inom desamma blifva rätt representeradt.
Ofta inträffar att R. o.
Ad:s ledamöter inom flertalet af Utsk:n, innan Riksdagen tilländalupit, blifvit 2 å 3 gånger totalt ombytte, och behöfver man endast basta en jemförande blick vid slutet af Riksdagen in i Utsk:n för att se följderna häraf.
Dessa kunna ej blifva öfverensstämmande med hvarken Ståndets eller det allmännas billiga fordringar.
Djupt inseende vigten af hvad ofvanföre är anfördt, har jag inför R. o. Ad. vågat framlägga ett förslag till förändring af 23:dje §:n Riddarh.-Ordn:n, hvarigenom enl. min tanke anmärkta olägenhet skulle till en stor del kunna afhjelpas, och är jag viss på att den patriotism och upoffrande oegennytta, som alltid uppenbarat sig inom Rikets första Stånd, äfven här skall på ett ädelt vis uppenbara sig och ej anse det offer, som här begäres, för stort.
Jag skulle alltför mycket misstaga mig, om ej ett tillräckligt antal af Ståndets dugliga och aktade ledamöter vid Riksdagens början skulle finnas att tillgå, hvilka, på förhand derom underrättade, och således i stånd att rätta sina enskildta angelägenheter derefter, skulle vara villiga att åtaga sig denna förbindelse.
Då jag så ställt att Utskotts-ledamölerna ega att tillgodonjuta en sammanlagd ledighet af tvenne månader, tyckes en tillräcklig tid äfven för den, som har vidlyftigare affärer, vara lemnad, och när jag ytterligare dertill lägger den längre tidrymd, som emellan hvarje Riksdag passerar och möjligheten att under denna tid bereda tillfälle till bortovaro: så torde genom detta mitt förslag intet hinder kunna upstå för någon representant att ikläda sig den pligt, som till följe häraf kan af honom komma att fordras.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till Riddarh.- Utskottet.
Rimitterades till Riddarh.Utsk.
Vid förnyad föredragning af StatsUlsk:s d. 2 och 11 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 201, dels i anledn. af R.
St:rs år 1853 församlade Revisorers Berättelse, ang:de
Statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1850 och 1851, dels ock rörande åtskilliga vid behandlingen af 1851 års Revisores afgifna enahanda Berättelse för Den 16 Augusti f. m. 381 åren 1848 och 1849, jemlikt StatsUtsk:s Utlät.
N:o 21, npskjutna frågor, lades, vid föredragning §:vis och utan discnssion, §§:na 1, 26, 28, 29 och 35 till handlingarne och blef förevarande Utlåt, i öfrigt af R. o. Ad. 'bifallet.
Föredrogos ånyo och biföllos StatsUtsk:s d. 2 och 11 dennes på bordet lagda Utlåt:n: N:o 202, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos., i fråga om afsöndring af jord från f. d. korporals-bostället vid Skånska Hussar-Regementet Husie till utvidgande af Husie församlings kyrkogård inom Malmöhus län; och N:o 203, i anledn. af väckt motion ang:de Statsverkets befriande från vidare utgifter för kolonien S:t Barthelemy.
Vid förnyad föredragning af StatsUtsk:s d. 2 och 11 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 204, i anledn. af väckt motion om tryckning af några StatsUtsk:s Betänk.
N:o 71 följaktiga skriftliga bilagor, i fråga om'
Landtstatens lönereglering, yttrade Frih.
Om StatsUlsk., utan alt göra någon hemställan till R.
St:r, gått i författning om ifrågakomne bilagors tryckning och utdelning samtidigt med StatsUtsk:s Betänk.
N:o 71, så hade utan tvifvel en sådan åtgärd medfört nytta; men att, sedan den fråga, dessa bilagor beröra, redanär, uppå StalsUtsk:s förnyade framställning, af R.
St:r pröfvad, och det slutliga afgörandet endast beror på omröstning i förstärkt Utsk., framkomma med förslag ang:de bilagornas tryckning, torde icke leda till något ändamål, och bilagornas förmenade nytta torde endast och allenast blifva deras användbarhet till makulatur.
Då dertill kommer, att K. M. uti Dess i ämnet afgifna Nåd.
Propos. yttrat, att, innan den definitiva löneregleringen för Landt-Statens tjenstemän fastställes, åtskilliga jemkningar deri äro erforderlige, samt upgifterna i ämnet således icke kunna anses vara så till fullo pröfvade, att de kunna tjena till fullkomlig efterrättelse, tror jag alt denna omständighet är ett ytterligare skäl emot behöfligheten af bilagornas tryckning.
Jag afstyrker således bifall till Utlåt., såvida icke någon af StatsUtsk:s närvar:de ledamöter framlägger något antagligt skäl för ifrågasatte åtgärds vidtagande.
Då frågan om Landtstats-tjenstemännens aflöning redan blifvit af R.
St:r slutligen afgjord, så är det alldeles ändamålslöst att låta trycka de ifrågavar:de bilagorna.
Jag ber likväl att få förklara, att då StatsUtsk. behandlade motionen härom, var sjelfva hufvudfrågan ännu icke afgjord.
Motionären, Riksdagsfullmäktigen Anders Andersson från Skaraborgs län, väckte motionen straxt efter tryckningen af Utsk:s första Utlåt, i ämnet och förmodade naturligtvis, att hans förslag skulle hinna afgöras och, i händelse afjiifall, verkställas, innan R.
St:r, efter besvarad återremiss, företogo saken till slutlig pröfning.
Men till följd deraf, att de vigtigare frågorna ansågos böra afgöras före de mindre 382 Den 16 Augusti f. m. vigtiga, råkade detta ärende att komma på efterkälken, hvarföre äfven jag finner förslaget, såsom numera helt och hållet utan ändamål, böra förfalla och förenar mig således i Frih.
Palmstjernas begäran om afslag å Betänk.
Efter först lill bifall å förevar:de Utlåt, framställd propos., som besvarades med Nej, blef detsamma af R. o.
Ånyo föredrogs StalsUtsk:s d. 2 och 15 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 207, i anledn. af väckt motion om bidrag af allmänna medel för tillvägabringande af ändamålsenlig kommunikation mellan Sveriges fasta land och Gottland.
Jag för min del motsätter mig icke afiåtandet af en sådan underd. skrifvelse, som i nu föredragne Utlåt, blifvit af StatsUtsk. föreslagen, nemi. det K.
M. täcktes låta vidtaga sådana åtgärder, att de med skäl öfverklagade olägenheterna vid kommunikationen emellan Gottland och Sverige varda afhulpne.
Jag gillat* uttrycket: med skäl öfverklagade olägenheter, ty sådana finnas verkligen och det öfverensstämmer med god ordning, att de varda afhulpne, men jag vill deremot fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derå, att den i ämnet väckta motionen innehåller mycket obefogadt, oskäligt klander, och jag hoppas, att Exped.Utsk., ifall skrifvelsen kommer att afgå, icke deri uptager hvad som oskäligen blifvit öfverklagadt.
Det Svenska Statsverket vidkännes icke obetydliga upoffringar för uprätthållandet af kommunikationen emellan Sverige och Gottland.
De 2:né förhyrda ångfartyg, som underhålla denna förbindelse, kosta Staten, det ena 400 och det andra 600, summa 1000
R:dr tuko i veckan.
Att ön under förra året hade postkommunikation med fasta landet endast en gång i veckan, är en sanning och innebär utan tvifvel en stor olägenhet för öns befolkning.
Denna olägenhet bör afhjelpas, men den kan det icke på annat sätt, än att postverket får ett tillräckligt antal ångbåtar för postföringens bestridande.
Motionären har sagt, att anstalter för resandes tillbörliga fortskaffande till och ifrån Gottland saknas.
Afven med erkännande häraf, får man ej lemna oafsedt, att resandes fortskaffande ej är någon Postverket ovillkorligen åliggande skyldighet, samt att Postverket icke åtagit sig detta bestyr annat än hvad utlandet beträffar, utan hafva enskildta bolag alltid ombesörjt resandes fortskaffande på .ångbåtar emellan rikets serskildta delar.
Man har hoppats att ett bolag skulle bilda sig och öfvertaga bestridandet af kommunikationen emellan Gottland och fasta landet, men då sådant icke skett, har Postverket varit nödsakadt att för postkommunikationens uprätlhållande underkasta sig så stora utgifter, som jag nyss omförmälde.
Huruvida å de enskildta fartyg, hvarmed posten nu fortskaffas, resande få medfölja eller icke, är en sak, hvarmed postverket icke kan taga någon befattning, ty sådant beror naturligtvis på fartygens egare.
Den 16 Augusti f. m. 383 Emellertid torde en hvar ganska lätt finna, att om en beständig ångbåtskommunikation med Gottland tvenne gånger i veckan, så länge det är öppet vatten, skall inrättas, så fordras dertill ganska betydliga Summor och då Postverket måste i främsta rummet anskaffa medel för postkoramunikalionen med utlandet, så har man tillsvidare måst åsidosätta åtgärden att bygga egna ångbåtar för postkommunikationen med Gottland, helst
Postverkets tillgångar mycket medtagas genom de 115,000 R:dr, som från Postverket årligen till Statsverket ingå.
På sätt jag i början af mitt yttrande nämnde, har jag ingenting emot, alt den föreslagna skrifvelsen aflåtes, utan anser fasthellre densamma komma att tjena Regeringen till försvar för de åtgärder, som äro påtänkta att vidtagas för förbättrande af kommunikationen med Gottland, hvilket icke kan utan betydlig kostnad åvägabringas.
Hr Bildt, Didrik Gillis: StatsUtsk. har egnat den i förevar:de Utlåt, besvarade motion en sorgfällig pröfning, och det resultat, hvartill Utsk. kommit, är äfven, enl. min åsigt, ganska lämpligt och träder icke på något vis grannlagenbeten för nära.
Då Utsk. icke kunde underkänna landets innebyggares anspråk att ega en säker och beständig postkommunikation med Gottland, äfven om densamma skulle vara förenad med mera betydlig kostnad för Postverket, så fann Utsk., att det vore skäl, att R.
St:r uttalade en bestämd åsigt i denna syftning.
Vid förslagets motivering har Utsk. icke kunnat undgå att fästa upnrärksamheten derå, att postkommunikationen emellan Gottland och fasta landet varit och ännu är serdeles bristfällig, samt att denna ö, sorn är af så stor vigt för landet, har skäliga anspråk att få denna kommunikation bättre ordnad.
Jag tror icke att det tilkommer Exped.
Utsk. att ingå 'i någon pröfning af de skäl, som föranleda R.
St:rs beslut, hvarföre Exped.Utsk., enl. min åsigt, om detta Utlåt, godkännes, endast eger att upställa skrifvelseförslaget på de grunder, som i Utlåt, innehållas.
StatsUtsk. har sä mycket mindre kunnat, att jag så må säga, sofra de skäl, som motionären framställt, som Utsk. icke egde tillräklig detaljkännedom i frågan för att afgöra, hvilka af de öfverklagade olägenheterna voro med skäl eller oskäl framställda.
Utsk. har icke heller föreslagit annat än att ”R.
M. ingå med underd. anhållan, det täcktes K. M., med afseende å den ofullständighet, som f. n. förefinnes i kommunikationsanstalterna emellan Gottland och öfriga Sverige, låta vidtaga sådana åtgärder, att de med skäl öfverklagade olägenheterna i berörda hänseenden snarligen varda afhulpne”, och då Frih.
Palmstjerna sjelf medgifvit, alt många verkliga olägenheter i detta hänseende finnas, torde den föreslagna underd. skrifvelsen vara tillräckligen motiverad.
M. företager ärendet till pröfning, lärer nog tagas i betraktande, hvilka skäl äro grundade på faktiska förhållanden och hvilka äro ogrundade.
Jag tror således, att detta Utlåt., sådant det nu är affattadt, ganska väl kan af R.
St:r godkännas, utan att R.
St:r be - 384 Den 10 A u gusti f. m. höfva ingå i pröfning af alla de omständigheter, som vid kommunikationens ordnande böra tagäs i betraktande.
Ett faktum är, att kommunikationen ej är sådan den borde vara och detta är ett förhållande, sorn tillräckligt talar för bifall till Utlåt.
Ehuru motionären ickö lyckats att få StalsUtsk. att tillstyrka medels anvisande för förbättrande af den ifrågavar:de kommunikationen, bör det åtminstone vara för honom glädjande, att Utsk. föreslagit aflåtandet af en underd. skrifvelse i ämnet.
Skäl, som tala för vidtagandet af en sådan åtgärd, saknas icke.
Förhållandet är verkligen sådant, att vid slutet af år 1849 försåldes del ångfartyg, som gått emellan Wisby och Westervik 2:ne gånger i veckan och, jemte postens fortskaffande, jemväl öfverfört resande, hvarefter Postverket år 1850 afslöt kontrakt med ett enskildt bolag om bestridande af postföringen, dervid likväl intet öfverenskoms om passagerares rättighet att medfölja postfartyget.
Fartyget har visserligen emottagit passagerare, emedan detta naturligtvis varit i rederiets intresse, men något på vederbörliga föreskrifter grundadt anspråk att förhjelpas öfver hafvet har den resande icke.
Denna ångbåt går dessutom från Slockholm lill Wisby och derifrån till Kalmar samt samma väg åter, hvilket gör att postgången blifver ojemnare och ofullständigare, än dä ett postfartyg gjorde reguliera turer emellan Wisby och Westervik.
Den utgift, som Postverket för postens fortskaffande på detta vis får vidkännas, är, på sätt Frih.
Palmstjerna omförmält, ganska dryg och således talar äfven detta för bifall till Utlåt., hvarom jag vördsamt anhåller.
Förevar:de Utlåt, blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet. o 0 Ånyo föredrogs StatsUtslcs d. 2 och 11 dennes pa bordet, lagda Utlåt.
N:o 207, i anledn. af väckt motion om fortfarande understöd för reparation af Linköpings domkyrka.
Sedan uppå förfrågan af Hr von Hartmansdorff, Aug.j lindert.
Riddarh.-Sekret, uplyst att BorgareSt. bifallit och BondeSt. återremitterat detta Utlåt., samt att PresteShs derom fattadn beslut ännu icke blifvit R. o. Ad. delgifvet, anförde Hr von Hartmansdorff:
Linköpings domkyrka hörer till de byggnader i vårt land, hvilka hafva det, värde, att de böra af Staten underhållas, i händelse de anslag, som äro dertill lemnade, icke förslå.
Af Betänk, uplyses, att denna domkyrkas inkomster äro så ringa, att de icke räcka till den erforderliga reparationen och förmodligen icke heller till byggnadens underhåll i framtiden.
Statsanslag måste derföre dertill beviljas.
Dessutom meddelar StatsUtsk. den uplysning, att domkyrkans inkomster äro så ringa, att de icke ens förslå till räntans erläggande å kyrkans skuld.
Hvartill skulle det, vid sådant förhållande, tjena, att bevilja kyrkan ett lån, som man på förhand ser att kyrkan ej kan betala?
Vore det icke Den 16 Augusti f. m. 385 icke bättre att bevilja den erforderliga summan i egenskap af gåfva eller anslag?
Alt förfara på annat sätt förefaller mig nästan såsom att leka med sig sjelf, hvarföre jag för min del vördsamt anhåller, det R. o. Ad. behagade återremittera detta Utlåt.
I likhet med den siste värde talaren, anser äfven jag, ali Staten hör bidraga till underhållandet af ett utaf de skönaste minnesmärken af den gedigna byggnadskonsten, som ännu finnas qvar, men jag tror, att den värde ledamoten misstagit sig, då han yttrat, att Staten, genom beviljandet af den ifrågavar:de summan såsom lån, skulle likasom leka med sig sjelf.
StatsUtsk. har i denna fråga icke kunnat besluta annat än på 2:ne sätt, antingen alt helt och hållet afstyrka motionen eller ock bevilja ett låneunderstöd för ifrågakorhne ändamål, ilhy att frågan verkligen icke är så utredd, att Utsk. kunnat tilltro sig att tillstyrka R.
Sl:r att gifva Statsanslag, och detta allraminst när summan är så betydlig som 25,000 R:dr b:ko, och Statens utgifter vid denna Riksdag blifvit föreslagna att utgå med så stora summor, att det torde vara svårt att fä inkomst- och utgiftsbudgeterna att gå ihop.
Ett låneunderstöd af Statens medel borde väl ej heller beviljas utan alt behofvet deraf vore klarligen ådagalagdt, men det vackra målet, som här är afsedt, eller att från förstörelsen bevara en af byggnadskonstens skönaste minnen, förfelade naturligtvis ej alt göra sin verkan på Utsk:s ledamöter, hvarföre ock Utsk. ansåg, alt det, ulan att behöfva ingå i någon special-undersökning af de upgifter, motionären lill stöd för sin begäran framlagt, kunde tillstyrka R.
St:r att bevilja ett lån på de hilliga vilkor, hvilka af R.
Sl:r vid innevande
Riksdag blifvit i allmänhet bestämda för lån af Statens medel.