Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är nemligen lättare och mindre kostsamt att söka förekomma en eldsvåda och dess spridande, än att, sedan den uppkommit och spridt sig vidt ikring, hämma densamma.
Men jag igenkänner i Utskottets afstyrkan af mitt förslag samma anda, som så beredvilligt tillstyrker anslag till kostsamma Sjukhus och osunda Kaserner i Stockholm , men inga till beredande af en sundare local och derigenom förekommande af behofvet af så stora anslag till sjukvården.
Min anhållan är, att Ridderskapet och Adeln täcktes' antaga mitt förslag, att i denna punkt Utskottens Utlåtande förändras så, att i stället för att Utskotten föreslagit, det öfverskottsmedlen af Curhusafgiften skola användas särdeles vid uppkommande farsoter, de må blifva använde särdeles till förekommande af farsoter; och anhåller jag om Hr Grefvens och LandtMarskalkens proposition härå.
För min del kan jag ej neka det stora värde jag sätter på den mening, som gjort sig gällande i Utskottens Utlåtande, hvarigenom räkenskaperne blifvit åtskiljde, så att man kunde komma åt SeraphimerGillet, hvilket undandragit sig att bidraga till Lazarettsmedlen.
Jag ser ej något annat medel dertill, än att nu bifalla detta Utlåtande, och att sedan, vid nästa Riksdag, då Revisorerne granskat 62 H. ‘ 7 9S Den i5 Februarii f. m.
Serapliimer-Gillets räkenskaper, söka göra det allmännas rättigheter gällande emot Gillet.
Jag vågar derföre tillstyrka bifall å Utskottens Utlåtande, och tror, att genom den expedienten åtminstone vi få rättelse nästa Riksdag i en sak, som är oriktig.
Om räkenskaperne få blandas, och Curbusäfgiften får understödja SerapbimerGillet, får också Curhus-afgiften ökas vid hvarje Riksdag.
Jag tillstyrker alltså Ridderskapet och Adeln att, på samma sätt som de öfrige Stånden, bifalla Utlåtandet.
Herr af Billbergh, Johan Pehr:
Het bar visserligen blifvit sagdt, att de öfrige Stånden skulle hafva fattat sådana beslut, som gjorde det likgiltigt i hvad beslut Ridderskapet och Adeln stannar, men då jag önskar att Ridderskapet och Adeln måtte fatta ett rättsenligt beslut, samt vara conseqvent i handling och i ämnets bedömmande, anhåller jag att få fästa uppmärksamheten på dess egenteliga natur.
Här är fråga om LänsLazaretternes bestånd eller förfall.
I Konungens Nådiga Proposition är bevisadt, att det finnes många Lazarettet’, hvilka ej äga tillräckliga inkomster för sitt bestånd.
Det är äfven citeradt ett Kongl. Bref, grundadt på Rikets Ständers beslut åf 1765, att Lazaretterne skola ensamt underhållas af Länens innevånare.
När dessa nu äro skyldige att underhålla Lazaretten, och det är bevisadt, att det är brist, hem - Den i5
Fe b raar i i f. m. 99 Ställer jag, om det är lämpligt alt grunda Lazaret'tens bestånd på den tillfälligheten, om öfverskott existera.
Skillnaden emellan hvad
Utskotten och jag föreslagit består deruti, att Utskotten säga, det deputerade endast få använda öfverskotten till Lazaretterne, hvaremot jag yrkar, att deputerade må pröfva huru mycket de sjelfve vilja anslå.
Följakteligen ligger egenteligen skillnaden deruti, att jag ej vill binda händerne på de deputerade.
Den andra frågan angår redovisningen.
Där är det på samma sätt.
Jag har föreslagit, att det skall bero på de deputerade att innom hvart Län bestämma, om Curhus-afgiften skall särskilt redovisas, eller om de vilja att redovisningen skall på visst ställe förenas, i anseende till svårigheten att åtskilja fonderne.
Dvad Herr Munck af Rosenschöld anfört, är i så måtto rättsenligt, att det är angelägnare att förekomma en sjukdom, än att bota den, men jag hemställer, om icke jag ingått i bans åsigt, då jag föreslagit den frihet för de deputerade, att få anslå medlen för Lazaretten eller allmänna lielsovården innom Länet.
Hvad han afsett med sin mening måtte väl vara inbegripet i detta uttryck.
Derföre hemställer jag, om han icke ville förena sig med mig, och ingå derpå, att vi få blott en proposition.
Hvad sluteligen angår Herr Hjertås anförande, att det vore nödvändigt att räkenskaperne vore åtskiljde Ca H, ~ * 160 Den i5 Februarii f. ra. för att åtkomma SerapliimerGillet, som varit nog njuggt, så ger det mig anledning tro, att han icke läst det första Betänkandet.
Sidan ii inhämtas, att Lazaretterne fått af Hospitalsfonden icke mindre än 028,069 R:dr.
Jag förmodar då, att ingen njugghet ägt rnm.
Hvad Revisionen angår, tror jag ej eller att SerapliimerGillet i det afseendet gjort sig skyldigt till hugkomst, ty årliga redogörelser hafva ingått, sedan de Blifvit granskade af Committerade inom Länen, till Gillet, för att framlägga ett helt resultat, och sedan Blifvit granskade af KammarRätten.
Då jag förmodar mig tillräckeligen hafva vederlagt de inkast, som Blifvit gjorde, anhåller jag 0111 Bifall å mitt förslag till Beslut.
Herr Thara:
Jag tänker ej Bestrida det theoretiska af Herr Munck af Rosenschölds framställning, och ej eller det nyttiga deraf, men jag hemställer en omstänständigliet; hvem är det som skall Bedomina och afgöra denna fråga?
Om ett anslag till ändamålet lemnades af Ständerne, kunde sådana föreskrifter dervid göras, att saken blefve verkställbar; men 1111 skall inkomsten tillvägabringas genom frivilliga sammanskott.
Dessa Bifallas ej om ej förtroende för saken förut vinnes, och det misstroende, som finnes hos allmogen emot användandet af Curhusafgiften, skulle sträcka sig än vidare, om man kom fram med nya för - Den iS Februari i f. m.
101 slager, hvilka de ej förslode att värdera så snart det kostade penningar.
Om ett sådant förslag kunde antagas, hvilket ej sker i de andra Stånden, skulle det hafva den obehagliga verkan, att, der 5 skillingar vöre Lehöflige, allmänheten ej beviljade mera än 3 skillingar, hvarigenom ändamålet alldeles skulle förfelas.
Hvad angår Herr af BillLerghs reservation, skulle jag ej hafva ingått i den meningen, om jag sett att något i hufvudsaken derigenom blifvit ändradt.
I det förra Betänkandet kunde vara någon otydlighet, men enligt detta förslag äga Länets innevånare fullkomlig rätt att använda öfverskotten till Lazaretterne.
För att jemka meningarne uppgjordes detta, och då det ej gick igenom, synes deraf huru långt misstroendet går.
Vid förra Riksdagen var det en ledamot inom BondeStåndet, som yrkade, att veneriska smittan ej fanns i hans ort, och man måste genom officiela handlingar bevisa honom, att den äfven fanns inom den Församling der han hade sitt hemvist.
En annan ledamot af samma
Stånd har vid denna Riksdag yrkat, att afgiften ej behöfdes, emedan åtminstone i Stockholms
Län skulle finnas cassör samlade i detta afseende: och det blef bevist att han mycket misstagit sig om Cassans storlek.
Detta visar huru svårt det är, att leda den classen, i afseende på denna afgift.
Jag anhåller om tillgift att jag ännu en gång uppläser reserv vationen.
Det torde deraf finnas, att der 102 Den r5 Februarii f. in. innehålles hvad Herr Hjerta önskar, men blott modifieradt.
Herr Tham uppläste Hr af Tillber glis reservation samt fortfor derefter:
Om således Ridderskapet och Adeln vill bifalla detta, så har Ridderskapet och Adeln äfven bifallit det första; men i alla fall gör det ingenting till saken, ty Borgare- och BondeStånden hafva bifallit det senare Utlåtandet, och PresteStåndet, som bifallit det första Betänkandet, förmodar jag ej går ifrån sitt beslut.
Det torde icke undfalla Ridderskapet och Adeln, i anledning af Hr af Billberghs yttrande, hvad vigt det ligger på den fråga vi afgöra.
Förhållandet är sådant, alt SeraphimerGillet lemnat 828,069 R:dr på en tid af 22 år.
Här är således ej fråga 0111 mindre, än om Slaten skall öfvertaga på Statsmedlen en summa på 22 år af 328,069 R:dr.
Förhållandet är, att vid 1808 års krig, då Riket var i betryck, fanns ett Gille, som hade stora tillgångar.
Då befanns det, att det kunde och borde bidraga till underhållet af Lazaretterne, efter det ägde mera, än som fordras till Hospitalerne.
O111 man kände tillgångarne, huru de genom arfsfrågor ökas, och huru de vårdas, skulle man finna, att de inkomster Gillet äger och fortfarande kommer att få, äro af den beskaffenhet, att jag ej begriper anledningen Den l5 F e b r u a r i i f. m. till den Kongl. Skrifvelse, som hefriar di:t från att bidraga till Lazaretten.
Jag kail ej tro, att det kommit af annat, än antingen en oförlåtlig misshushållning med fonden, eller att misshushållning ägt rum vid Lazaretterne.
Sluteligen finnes äfven en tredje anledning, nemligen att Gillet trott sig kunna göra ett försök att slippa en börda, som ålegat det sedan 1808.
Jag önskar ordning; och jag tror att det enda villkoret derföre är, att man får se hvad Lazaretterne kosta.
Det sker ej om man sanctionerar den åtgärd, hvilken redan på sina ställen ägt rum, att räkenskaperne sammanblandas.
Det bör ej ske.
På sådan grund har jag tillstyrkt bifall till Utskottens Utlåtande.
Man kan väl ej uträtta något nu, men man undandrager sedan de medelsom stå under Gillets förvaltning, om det undandrager sig hvad det gjort sedan 1808.
Jag tillstyrker bifall lill Utlåtandet, väl vetande, att Gillet på 23 år kunnat lemna 328,069 R^dr till Lazaretterne.
I anledning af Herr af Billberghs sisla yttrande får jag förklara, att i händelse dess reservation blir antagen, jag så mycket heldre skall instämma med honom, som Hr af Billbergh der nyttjat ordet hälsovården, hvilket uttrycker vården för bibehållande af hälsan, då deremot i Utskottens Utlåtande det blott är fråga om sjukvården.
Skulle åter Utskot - Deri i5 Februarii f. ni. tens Utlåtande bifallas, kan jag ej frångå min anhållan om proposition på den förändring deruti, som jag yrkat, att nemligen öfverskotten måtte, i stället för isynnerhet till hämmande af farsoter eller vid uppkommande farsoter, få användas till förekommande af farsoter eller till förebyggande af deras uppkomst.
Jag är nödsakad, af Herr Thams yttrande, att taga svenska allmänhetens sunda menniskoförstånd i försvar, mot den beskyllning att den ej skulle begripa det vara vigtigarc och lättare att hindra en sjukdom att uppkomma och sprida sig, samt blifva en farsot, än att hämma och bota denna sedan den uppkommit.
Om man också icke vill hafva consideralion för medmenniskors hälsovård, torde man åtminstone vilja hafva afseende på den pecuniaira fördelen, ty, för att afstänga de först smittade från gemenskap med sådana sorn smittas, kan frågan blifva om en utgift af ett par hundrade Riksdaler, men, sedan den spridt sig, af många tusende.
Då Utskotten kunnat föreslå att öfverskotten skola användas vid uppkommande farsoter, linner jag intet hinder att det ändras till förebyggande af farsoter.
Jag har för öfrigt icke yttrat mig i följe af någon tlieori, utan i följe af det enkla sunda menniskovettet, och åberopat det deruti svagare Hottentotlsslägtet.
Så ringa opinion jag hört Herr Tham hysa om en del af Skaraborgs Läns innevånares, moraliska beskaffenhet, förmodar Den i5 Februarii f. m. io5 jag dock, att han tilltror deni och svenska allmänheten så mycket sundt förstånd, som Hotttentotterne.
Allmänhetens misstroende, som Herr Tham omtalar, måtte väl mera sträcka sig till medlen för farsoters botande, än för deras förekommande, ty de senares värde kan lättare bedömmas af det mest inskränkta, men dock ej förvridna, mennisk oförståndet.
Jag vill icke falla Ridderskapet och Adeln besvärlig med en lång vederläggning af Hr Hjertås anförande.
Om lian hade undersökt de handlingar, hvilka finnas alt tillgå, hade han icke kunnat göra så många misstag.
Om han genomsett Gillets tryckte räkenskaper, hade han funnit, att dess inkomster, hvilkas föremål är Hospitalerne, och som nu äro underkastade granskning, visserligen under de tider, då spannemålsprisen voro höga, lemnade någon tillgång till andra föremål, men nui, då de höga priserne upphört, icke lemna någon tillgång öfrig att användas lill allmänna sjukvården, så vida man icke ville alldeles förrycka hvad fromma menniskor anslagit till vissa föremål.
Herr Hjertås andra förslag, att de erforderlige medlen skulle uppföras på RiksStaten, kan jag ej eller antaga, först emedan det är för sent, då denna redan är uppgjord, och sedermera emedan dessa slags behof äro af en corn munal art.
Jag får alltså, på deval io6 Den io Februarii f. m. grundade anmärkningarne af Herr af Billbergh och Hr jVTunck af Rosenschöld, tillstyrka Herr af Billberghs förslag.
Till en del förekommen af Herr Rosenblad i den vederläggning, jag ämnade göra å Hr Hjertås yttrande, vill jag likväl
Rista mig vid den anmärkning, att det synts Herr Hjerta så obegripligt, huru det kunde hända att Kongl. SeraphimerOrdens-Gillet tillförene kunnat undvara cn summa penningar, och nu icke.
Orsaken är viii till stor del den, som Herr Rosenblad nämnt, nemligen att, under en tid då spannemålspriserne voro höga, öfverskolt uppkommo; men det är ej enda orsaken till de anmärkte skiljagtige förhållanden.
Hospitalernes utsträckta ändamål gör en icke ringa förändring.
Förut fick ej uti Hospitalerne intagas andra än obotlige patienter, hvilka dessutom skulle vara af en för samhället vådelig beskaffenhet.
Man befattade sig då endast med att förvara sådane olycklige.
Nu bar man deremot utsträckt ändamålet lika hufvudsakhVt lill deras botande.
Erfarenheten i andra länder har visat, att sådant låter sig göra ända till 3o procent och derutöfver.
För att åstadkomma desse önskade verkningar med existerande tillgångar, har roan vidtagit den enda utvägen, nemligen Ilospitalernes concentrering, hvilken, ehuru kostnadsbesparande, likväl troligen medtager, åt - Den 15 F e b r u a r i i f. ra. minstone till en början, mera än som förut åtgått till halfva ändamålet, eller Hospitalslijonens blotta vegeterande.
Hvad som dessutom ökar utgifterne för denna gren af fromma stiftelser, är det tilltagande antal vansinnige, som nu, mera än förr, trängas om Hospitalsvård.
Den industriella spänning i näringarne, som fortgår med statens utbildning, har här, såsom i andra länder, ökat betydligen desse olyckliges antal, dock uppkommer den största tillökningen genom offren för det utvidgade fylleriet: detta är en bedröflig erfarenhet, lika vid Hospitalerne, sorn correctionshusen.
Att SeraphimerOrdens-Gillets utgifter blifva större nu än förr, borde således ej förekomma oväntadt.
Emedlertid har Gillet, äfven de senare åren, biträdt Lazaretterne, när inkomsterne genom ett högre spannemålspris gjort sådant möjligt.
Då jag af SeraphimerOrdens Gillet varit uppdragen att undersöka desse förhållanden, har jag ansett mig skyldig att nu härom upplysa.
I öfrigt förenar jag mig med Hr af Billbergs framställning i ämnet.
Ilr Rosenblad och Herr af Ekenstam hafva fullständigt besvarat Herr Hjertås anmärkningar, som åsyfta klander å SeraphimerGillets administration; men då jag har anledning tro, att det just är den ziffran jag nämnde, som Hr Hjerta fästat sig vid, och som gifvit Herr Hjerta anledning tro, att Ilospitalerne hafva sasin - Den i5 Fe brita rii f. m. ra öfverskott, att de borde kunna uträtta underverk, får jag upplysa, att, enligt den Kongl. Propositionen, var följden af utbetalningarne till Lazaretterne af Hospitalsfonden, att den sjunkit från 202,091 R:dr lill 82,602 R:dr.
Detta resultat blef af nödvändigheten påkalladt, då LänsLazaretternas behof icke svarade emot deras tillgångar, och då Rikets Ständers beslut af år 1^65 ännu ej var satt i verkställighet.
Det var detta förhållande, hvilket bestämde nödvändigheten att skilja de båda fonderne, ty eljest hade Lazaretterne ätit upp Hospitalsfonden, och båda hade gått under.
Detta torde således bevisa, mera än tillräckligt, att det icke varit någon tillfällighet, eller för att åtkomma större inkomster, som
Hospitalsfonden upphört att lemna försträckningar åt LänsLazaretterna, utan att sådant uppkommit af nödvändigheten, och i öfverensstämmelse med behörigen fattade beslut.
Hvad åter misshushållningen angår, så anser jag det i allmänhet mindre riktigt att debitera någon för misshushållning, då man ej kan bevisa det.
Jag får upplysa, att
Gillets räkenskaper för alla år äro granskade af KammarRätten.
Der tror jag att skyldig uppmärksamhet lemnäs åt administrationens förhållande, och då ej några anmärkningar försports derifrån, tror jag ej att man med skäl kan debitera SeraphimerGillet för misshushållning.
Hvad sluteligen angår den fruktan, Herr Hjerta framställt, att Den i5 Februarii f. m. den uppkommande bristen skulle kunna utgå af Statsmedel, så inser jag ej huru det skulle kunna tillgå, emedan det är en gång för alla förklarad!, att LänsLazarelterne äro en anstalt inom hvarje Län, hvilken ej tillhör det allmänna, utan länens innevånares enskilta omsorg; och så länge detta står fast; synes bristen ej kunna af StatsMedei ersättas.
Att för öfrigt behofvet påkallar ett sådant stadgande; som gör det möjligt för Lazaretlerne att uppfylla sin skyldighet, synes deraf, att samtlige Landshöfdingar i BevillningsUtskottet förenat sig i min reservation, å hvilken jag anhåller att Herr Grefven och LandtMarakalkan
Läcktes framställa proposition.
Jag ber först att få rätta en sak, hvilken åtminstone den siste talaren tagit så, som om jag debiterade Gillets administration för misshushållning.
Jag har sagt, att det förhållande, hvilket nu uppkommit, ej kunde hafva mera än 3 skäl, det första misshushållning med Hospitalsmedlen, det andra med Lazaretterne, och det tredje begäret att slippa en utgift, som man förr ej haft.
Jag har ej ingått i granskning af administrationen.
Men hvad jag vet, är, att de förmåner, hvilka Hospitalerne njuta, äro så stora, att jag ej begriper huru en ledamot kunnat påstå, att äfven genom förbättringar det skulle kunna uppkomma brist; ty inkomsterne ökas slän - I 10 Den 15 F e b r u a r i i f. m. digt.
Hospitalerne ärfva, hvarigenom rantonie ökas.
Jag frågar då, i fall man ock behöfver göra kostsamma resor, kostsamma inrättningar, örn de ändå kunna medföra så betydliga kostnader, att det kan blifva fråga om att taga bort allt från Lazaretterne.
Jag kan ej förklara saken annorlunda, än att hvad man åtagit sig, då Riket var i en vådlig ställning, vill man beräkna så, att det är tagit af cor pora tioner, hvilka vilja hålla sina räkenskaper så hemliga, alt /SlatsRevision blifvit nekad, hvarigenom Rikets Ständer skola dömma som blindbockar.
Men jag frågar, om det är representantens skyldighet att blott se efter hvad man vill låta honom se, eller om han äfven skall efterse det man ej vill visa honom?
Jag kan ej rösta för annat än Utlåtandet, så att man får se huru fonderne användas.
Herr Nordenanckar_, Guslaf:
Om jag ej alldeles oriktigt fattat Herr Hjertås yttrande , så är det någon förblandning emellan Hospitals- och Lazarettsfonderne.
Om man besinnar huru det förut varit, skall man finna, att Hospitalerne och Lazaretterne varit alldeles skiljde åt.
Om Ilospitalerne få något öfverskott, så lemnäs det till Lazaretten, och på många ställen hafva Länen en egen Lazarettsfond.
När man der får något tillfLazarelterne, så behöfves det ej till dem, utan man får taga det till Cur - Den 15 Februarii f. m. r 11 linsén, så snart de få gemensamma räkenskaper.
Deraf torde vara Levist, att det ej blir någon vinst för Curhusen att Lazarettet! skiljas från gemenskap med Curliusen.
Hvad Herr Hjerta nämt om Statsmedels anslående, kan jag icke begripa hafva varit för annat, än rolighets skull, om någon skulle tro på det.
Man har ej nekat, att rakenskaperne må få skiljas, utan endast sagt att det skall få bero af Länets innevånare att bestämma, huru Lazaretterne skola underhållas; och huru detta kan hafva sammanhang med Statsmedel kan jag icke falla.
Då Curhuset är för allmänhetens bästa, då Lazarettet äfven är for allmänhetens hästa, ser jag ej hvad ändamål det skall vara att neka Länets innevånare att besluta om huru de vilja underhålla sitt Lazarett.
Det är intet annat reservationen innehåller.
Jag anhåller om proposition till antagande af Herr af Billberghs förslag.
Äfven får jag fråga, huruvida underrättelse kommit om PresleStåndet afgjort denna sak?
Jag liar anledning tro, att det stannat vid Herr af Billberghs förslag, och då vore det ej 3 Stånds beslut i saken.
En möjlighet till jemkning i öfverensstämmelse med reservationen kunde då finnas.
Utom den conse quens, som härleder sig från Herr Hjertås först yttrade önskan, nemligen såsom orden i ra
Den i5 Februari i f. m. lyda: att åtkomma SerapliimerOrdens-GiU let, finner jag ej någon annan consequens i desse hans yttranden.
Först säger lian, att lian är okunnig om förvaltningen oell fonderne.
Derefter vill lian gifva oss bestämda upplysningar örn detailierne af förvaltningen och fonderne.
Sedan liar lian sagt, att fonden är så stor, att den ovillkorligen skall öka sig, synnerligen som räntorne cj användas.
Vi höra nu, att det skall vara endast räntorne som användas.
Detta är också orätt.
Om nödiga utgifter gå ända derhän att räntorne ej förslå, måste det öfverskjutande tagas af capitalet; det nödvändiga måste utgå.
Med concentreringen har man, som sagt är, åsyftat ett större ändamål, hvilket fordrar att tillgångarne åtminstone ej minskas.
Jag anhåller ytterligare om proposition på bifall till Herr af Billberghs framställning.
Jag borde icke uppehålla Ridderskapet och Adeln med vidare invändningar, men det värde jag sätter på Herr Hjertås öfvertygelse om det rätta, och den förhoppning jag äger, att han tar skäl, då man framlägger dem, gör att jag önskade upplysa honom om ett misstag.
Hr Hjerta grundar sitt omdöme på förhållandet, sådant som jag tror att det var på 1770 och 80-talet.
Den tiden, då man hade mindre ögonmärke att uppfylla Hospita - Den i5 Februarii f. ni. lens bestämmelse, tror jag att man mera tänkte på att öka fonden, och att möjligen den grundsatts var antagen att icke använda annat än räntan.
Men, sedan man kommit i de tider då anspråken på all förvaltning blifvit större, har man blifvit nödsakad att följa tidens anda och göra förbättringar.
Följakteligen bar resultatet blifvit, att icke endast använda räntemedel; utan sedan 1808 har man fyllt bristen uti LänsLazaretternes inkomster af Hospitalfondens Capitalbehållningar, med så mycket som svarar emot skillnaden emellan 212,091 R:dr och 82,602 R:dr, hvilket visar, att, om det så hade fortgått, det hade blifvit en bestämd undergång för Hospitalsfonden.
I afseende på Herr Hjertås tillvitelse om misshushållning, är jag mycket tillfredsställd, om jag misshört mig.
Sluteligen kan jag ej lemna obesvarad den premiss Herr Hjerta framställt, på hvilken han yrkar bifall å Utlåtandet, nemligen, att Seraphimer-Gillet undanhållit Revisorerne granskningen affonderne, nemligen så vidt det icke angick Statsmedel.
Jag är öfvertygad att räkenskaperne äro af den beskaffenhet, att de kunna framställas för hvilken autoritet och hvilken publicitet som helst, men orsaken, hvarföre de ej ansetts kunna granskas af Riksens Ständers Herrar Revisorer var för principens skull.
Så länge principen var, att Revisorenle endast skulle granska Statsme62 II.
8 Den i5 Februarii f. m. del, måste väl Gillet också följa den, oell ej medgifva granskning af de enskilta fonderne.
Om man måste antaga det som en grundsanning, så, då prasmisserne förfalla, förfaller äfven härledningen deraf.
Det är rätt ledsamt att mina uttryck skola fattas på ett så vidunderligt sätt, att det blir annat än jag sagt.
Jag liar aldrig sagt, att Gillet gått in på sina capitaler, dem känner jag ej, och vill ej känna.
Jag har yttrat mig om de Hospitalernes särskilda fonder, som komma af arf efter vanvettige, hvilka finnas på Hospitalen, och så vida Gillet ej frångår Författningarne är det också skyldigt att icke använda capitalen, utan endast räntan.
Således bör jag förutsätta, att ej Capitalet är anlitadt.
Derföre har jag yttrat, att då fonden måste gå i ökning, jag icke kan begripa, att icke tillgångarne skulle motsvara beliofvet.
Hvad åter det skäl angår, att jag ej skulle hafva yrkat, hvad jag yrkat, för det att man ej får se räkenskaperne, så, då Herr af Billbergh talat om principen, får äfven jag säga, att man äfven för principen får uppoffra något, hvilket äfven nu torde vara fallet.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMar skalken framställde proposition till bifall å Utskottets Utlåtande.
D*n i5 Febr u arli f. tu.
Hans Excellence framställde proposition på bifall till samma Utlåtande med. undantag af ardra punkten, i afseende på hvilken Hans Excellence föreslog antagande af Herr af Billberghs framställning.
Vid förnyande af båda dessa propositioner blefvo de likaledes med Ja och Nej besvarade.