Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lyckligt inkommet i rummet, tack vare gardinerna, dem Jenny glömt att åter draga till och som räknas till förhängenas medgörliga och blundande, icke "förklädenas" stundsamma familj, smög sig månskenet fram till tärnans bädd.
Det sade i sitt drabantaktiga hjerta något om det angenäma uti att stå på vakt vid unga flickors bäddar, men kände sig liksom något sviket i sin herres förhoppningar, ty ett hederligt månsken har inga sådana för egen räkning, då det förgäfves sökte leta sig fram för att belysa den slumrande ungmöns former.
Dock voro de få partier af den hvilande skönheten, som uppenbarades, af sådan art att till och med det i sitt innersta väsende jungfruligt sinnade månskenet kunde lofva sin herre och utsändare en herrlig skörd om det blott lyckats att lyfta en liten flik af det omhölje, som dolde nu blott anade skatter.
Den ena armen var lagd under det vackra hufvudet, den andra hvilade behagfull och till en del blottad på det litet undanskjutna täcket, hvarvid tillika en skymt af den hvita, fint rundade axeln blef den ifrige åskådarens belöning.
Det silkeslena håret bildade omkring det i ljuflig slummer näpet rodnande anletet en krans af mörka ringlar, hvilka, liksom betagne af förtjusning öfver den lilla rosengård de omslöto, stannat i sitt fritt böljande, lockiga svall.
Ögat var tillyckt, dess tindrande strålar lyste nu inåt, men en leende engel hade förglömt sig på de purprade läpparnes friska bädd.
Månskenet, som såg detta, suckade öfver sin natur att blott vara ett sken.
Så högt dess ursprung än var och så oegennyttig dess karakter, nu hade det dock velat vara en aldrig så liten smula jordisk verklighet, ty det trodde förvisst att detta behöfdes för att riktigt kunna uppfatta stundens behag.
Och det stackars månskenet blef i hela sitt okroppsliga väsende så närgånget längtande att -- Jenny slog upp sina ögon.
"Jag kan inte sofva för månskenets skull", sade hon och gled lätt ur sin bädd, sköt de små fötterna i de nätta silkestofflorna, och stod, med det mörka håret böljande öfver den hvita, tunna nattdrägten, på golfvet just midt i månens sken.
Men jorddrabanten deruppe hade velat jubla högt af tillfredsställelse om han blott haft röst dertill och det hänryckta skenet utgjöt nu hela sin glänsande ljusflod öfver denna den tysta nattens tjusande uppenbarelse.
"Jag vill spela litet", sade Jenny och sväfvade lätt som en nattlig syn till pianot, ur hvars tangenter de fina fingrarne snart framlockade en liten tonverld af smältande ackorder.
Och tanten sof godt i rummet nästintill och drömde vid tonernas milda klang om sin egen flydda ungdom och, hvem vet det, sin första och enda, kanske i en för tidig graf bäddade kärlek.
Men månen deruppe "på fästet blå", der han med sitt blyga sken omfamnade den vackra pianisten, tänkte så för sig:
"Du förtjenar det, och jag hoppas, du hulda jordedotter, att snart få lysa öfver din lyckliga bröllopsnatt."
Om nu Jenny anade till den ensamme himlavandrarens tankar, veta vi icke, men hon lemnade snart pianot, tilldrog gardinerna i sitt fönster i det hon vänligt nickade upp till månen och smög åter i sin bädd.
"Nyss drömde jag halfvaken om Aina
Ros och kusin Erik att de voro förlofvade", sade hon och qväfde med fingret på den skälmska munnen ett nästan hörbart skratt, "men nu vill jag riktigt sofva och drömma en glad dröm om den bistre fennomanen."
Sådan var, vänliga läsarinna, Jenny Bertram, måhända en afbild af dig sjelf.
Två drömmar på en natt.
Vi lemnade vår vän Erik Stenrot på väg till Ojala, på hvars lilla, men prydliga gårdsplan vi nu möta honom.
Vi böra här anmärka att Erik aldrig fallit på den tanken att hans kusin möjligtvis hyste någon böjelse för Birger Ros. Ehuru bekantskapen i Skotland varit ganska intim och Jenny synbarligen var intresserad af umgänget med den allvarlige finnen och ofta nog tillbragt flera timmar med honom utan annat sällskap än den beskedliga tant Agathas, så trodde dock Erik att det endast var deltagandet för hans, det måste han medgifva, högsinta planer och varma fosterlandskärlek, som fängslat den unga flickans eldfängda själ.
På tillvaron af en djupare känsla af alldeles personlig natur kom han, såsom sagdt, icke ens att tänka och om han tänkt derpå, så ansåg han sin kusin, något som icke vittnade synnerligt förmånligt om hans menniskokännedom, för alltför -- liflig att kunna fästa sig vid en sådan man som Ros. Att emellertid Jenny ur hela djupet af sin rika själ älskade
Ros har läsaren sett och han skall äfven under berättelsens lopp erfara att den ädla flickans kärlek icke inskränkte sig till en böjelse af det alldagliga slaget.
"Ett egendomligt infall af Jenny, det här", mumlade Erik, "att så der plötsligen utan vidare bosätta sig här i ödemarken, men jag skall minsann utforska tant och skaffa mig ljus i den här något besynnerliga..."
"Godmorgon Erik!" ljöd Jennys morgonfriska röst från den granrisbeströdda förstuguqvisten, "det var snällt att du kom så tidigt.
Medan tant drar försorg om frukosten kunna vi göra en liten promenad utåt den här sidan af fallet.
Gif mig armen."
Erik följde uppmaningen och de beträdde en väg som ledde utmed forsens venstra strand.
"Kan du tänka dig att dånet är vida svagare på den här sidan än på den andra; här kan man tala utan att behöfva skrika", sade Jenny.
"Jaså", sade den tilltalade torrt, men inom sig tänkte han:
"Hon spelar sitt spel förgäfves; jag måste komma sanningen på spåren."
"Hvad tänker du på, Erik?" frågade Jenny vidare.
"Se här ha vi en liten paviljong, vi också.
Tag plats och låt oss prata litet; tänd en cigarr om du behagar."
"Minsann, goda Jenny", utbrast nu vår vän, "du tyckes taga vårt plötsliga sammanträffande såsom en helt vanlig händelse; jag åtminstone var alldeles oförberedd derpå."
"Men deremot inte jag, kusin Erik", genmälte vår lilla forsfröken, "jag visste ganska väl att du skulle komma hit med Ros" -- hon rodnade litet -- "och hans syster."
"Huru visste du det då?
Aha, ja, af mina dagboksanteckningar, kan jag förmoda.
Men hvad i all verlden vill du göra här?"
"Gissa, mon cher, kanske har jag samma planer som du -- jag ämnar måhända i likhet med dig..."
"Jenny!" afbröt den unge mannen och nu var det hans tur att rodna, "hvad ämnar du i likhet med mig?"
"Jag skall till svar citera dina egna ord.
Jag vill se huru en ung nation går till väga då den arbetar uppå att grundlägga sin framtid."
"Du?
Och det här vid Imatra?" utropade Erik.
"Ja, nästan lika bra som i Helsingfors' salonger, men de finnas också på min promemoria."
"Och derföre har du öfvertalat tant Agatha att hyra detta landtställe?
Jenny, goda, snälla Jenny, var nu ett ögonblick allvarsam och bekänn att det blott var ett underligt infall af dig att företaga denna resa.
Tänk. hvad skola menniskorna i Stockholm säga derom och vore det roligt om du i skämttidningarne finge läsa hvarjehanda qvickheter om Jenny Bertram..."
"Vet du hvad, kusin Erik", afbröt den unga flickan helt allvarsam, "jag börjar nästan tro att Jenny Bertram inte återvänder till Stockholm."
Om Imatra plötsligen stannat i sitt lopp eller dess dån med ens förstummats, lemnande rum åt en graflik tystnad, hade detta knappast kunnat till den grad förvåna Erik, som dessa hans kusins ord nu gjorde.
"Ämnar du kanske helt och hållet bosätta dig här?" utropade han och såg helt bestört ut.
"Det tror jag inte" svarade Jenny lugnt.
"Men hvartill dessa frågor?
Jag är här -- och du är ju också här.
Jag forskar likväl inte efter hvarföre du är här."
"Ja, emedan du känner mina planer..."
"Dina planer -- vid Imatra, gode Erik?
Vet du, till kunskap om dem kan jag endast drömma mig -- och det har jag gjort i natt.
Ja ja, jag drömde verkligen i natt om dig och att vi voro..."
Ett muntert skratt afbröt fortsättningen.
"Vi voro?" upprepade Erik något orolig, "vi voro?"
"Hvad mer, kusin Erik!" inföll Jenny helt naivt, och stora svettdroppar af ängslan frampressades på Eriks panna då hon med en utomordentligt skalkaktig blick på honom fortfor:
"Vi voro, hvad jag länge förutsett skulle inträffa, vi voro, du och jag -- i Helsingfors."
"Jaså, inte förlofvade!" sade Erik med lättadt hjerta för sig sjelf men ansåg dock för tids- och platsenligast att något skarpt tilltala sin kusin.
Dessutom kände han sig i viss mon förnärmad genom det gyckel Jenny uppenbart tillät sig med honom.
"Jag kan inte gilla dessa tokerier.
Du vet att jag menar det uppriktigt väl med dig och jag fruktar..."
"Nåväl Erik", föll den unga tärnan honom, plötsligt alldeles allvarsam, i talet, "nåväl, jag vill då också uppriktigt berätta för dig min underliga dröm i natt.
Tänk sedan om mig hvad du vill."
"Berätta!" sade Erik icke utan en viss nyfikenhet.
"Vi voro i Helsingfors, du och jag, kusin", började Jenny, "och vi befunno oss i ett stort sällskap.
Der talades mycket om allehanda allvarliga ting, om folkets rätt och nationalitet, om gammal och ny kultur och andra stora lifsfrågor.
Jag tyckte, i drömmen förstås, att det var mycket uppbyggligt, i synnerhet då en af talarne med varm vältalighet skildrade sitt ur seklerlång dvala uppvaknande folks stora framtidsförhoppningar och tillika med varnande stämma hotade med andligt beroende och undergång om detta folk skulle lita på någonting annat, än sina egna krafter; men han sade att dessa krafter voro två och att man icke behöfde misströsta om framgång ifall de inginge en förening med hvarandra.
Jag förstod nog att det var fråga om det finska folket och dess ädla kamp för sitt andliga sjelfbestånd och jag kände inom mig att den ena af de två verkande krafterna måste ådagalägga mycken hängifven kärlek för den stora saken, och, väl icke afsäga sig sina minnen, sin färg och sitt namn, men dock i viss mon strida under den andres baner.
Det var den svenska kraften, medan det finska elementet deremot i fulla andedrag insöp det nya lifvet och med väckt hopp gick sin framtid till mötes.
Men der uppträdde en annan talare och sade att bredvid det finska folket fanns, och det just inom dess eget land, dess allra farligaste fiende.
Denne bar skepnaden af en vän, men var likväl genom hela sin ställning i samhället så mäktig och framstående att han hotade qväfva det egentliga folkets utveckling, och denne falske vän var det svenska elementet i Finland. -- Då, Erik, vredgades jag och såg mig om efter dig, ty jag hoppades att du skulle uppträda och med ett manligt ord tillbakavisa beskyllningen om falskhet, men jag såg dig inte, och då jag gick att söka dig, fann jag dig omsider i en krets af muntra unga flickor, med hvilka du skämtsamt bytte ord om samma sak, för hvilken derborta hjertan och hjernor glödde.
Jag vände om och, man är så underligt stark i drömmen, uppträdde sjelf inför den stora församlingen och sade högt att jag skulle bevisa dem huru hjertligt och uppriktigt svenskarne menade väl med
Finland och att de båda folken ingått ett evinnerligt fostbrödralag, som beseglats i hundrade blodiga strider.
De församlade männen bugade sig blott artigt leende, men den förste talaren störtade ut och en underbar, oemotståndlig makt förmådde mig att följa honom.
Då jag kom ut befann jag mig i en vacker trädgård och der såg jag dig gå arm i arm med ett ungt fruntimmer.
Jag förstod då att I voren förlofvade med hvarandra.
Jag vaknade."
Erik såg brydd ut, men Jenny fortfor, och vid det hon talade antog hela hennes väsende ett sällsamt uttryck af inspiration:
"Jag inslumrade dock snart åter och en annan dröm framställde sig för mig, helt olik den förra.
Det var ett stort haf, på hvilket en liten farkost sträfvade att uppnå en aflägsen ö.
I den vackra slupen befunno sig en roddare och jag, men vi förföljdes österifrån af ett stort, hemskt vidunder.
Roddaren var en stark man och skötte sina åror med kraft och ifver, men som han rodde mycket starkare med den högra än den venstra armen var det lätt att förutse att han, i stället för att komma till målet, skulle ro förbi detsamma samt till slut upphinnas af vidundret.
Om han nu, för att få kosan ställd rätt fram, icke ansträngde fulla kraften af sin högra arm, så saktades åter farten -- och det mörka spöket österifrån var i raskt antågande.
Dystra tvifvel om framgång bemäktigade sig roddaren och jag led med honom.
Men då rann det mig i hågen att jag ju kunde hjelpa till på den sidan der hjelp behöfdes.
Hurtigt fattade jag en åra och gick till verket.
Vår färd gick nu rakt på den efterlängtade ön, hvilken vi också uppnådde.
Här stego vi i land och roddaren vände sig till mig och sade:
'Stor tack för handräckningen; när två krafter förenas medför det välsignelse, och som vi arbetat tillsammans i nödens stund så torde vi väl också framdeles trifvas tillsammans.'
Så skedde, och vi bodde på ön i allsköns endrägt.
Medan han plöjde åkern, skötte jag om blomstergården.
Hans kraft tröttnade aldrig, och jag tröttnade aldrig att bereda honom glädje med mina blommor.
Han var lika stolt öfver mina blommor som jag öfver hans präktiga skördar.
Och de utländingar som besökte oss prisade vårt samlif såsom förnuftigt och godt.
Men vidundret lemnade oss i ro, ty, ehuru det gerna velat uppsluka våra skördar, så kunde det å andra sidan icke riktigt uthärda doftet af våra blommor.
Likväl måste vi vara på vår vakt för detsamma.
Derföre, när den ena blundade väcktes han genast af den andra.
Det var ett lif, fullt af verksamhet och värde, ett sådant lif som jag ville lefva för alltid.
Och nu, Erik, får du tänka om mig hvad du vill."
Jenny och den unge mannen svarade tankfull:
"Du har gifvit mig en sträng lexa, Jenny lilla, och du kan vara öfvertygad derom att jag förstår de två drömmames dubbelmening.
Men säg mig nu", tillade han i något muntrare ton ehuru han dervid icke kunde undertrycka en viss förlägenhet:
"hvem var min vackra drömbrud och hvem var roddaren, hvars tvifvelsmål om framgång du så lyckligt häfde?"
"Bruden, kusin Erik", ljöd Jennys svar, "var inte jag och roddaren till den aflägsna ön var inte du."
"Aha", utropade kusinen, som plötsligt fick ljus i saken, "hvad jag länge varit blind!"
Med ett leende af det mildaste behag räckte Jenny honom handen och sade:
"Låt det nu vara såsom det är och fråga inte vidare."
Hon steg upp, tog åter hans arm och de två kusinerna gingo under tystnad hem.
Mellanspel.
Då Jenny och Erik kommo fram till bostaden stod en ispänd, grönmålad schäskärra på gården och tant Agatha skyndade emot dem, utropande:
"Ack, så bra att ni kom, i synnerhet, du Erik, välkommen, välkommen!
Vi ha, såsom du ser, fått alldeles oförväntade främmande, herr länsman Salamander..."
"Smilander, om jag får be", inföll en herre som nu vände sig om och helsade.
"Min systerson, ingeniör Stenrot", fortfor den gamla damen sin presentation och tillade artigt:
"Var så god och tag en liten smörgås, sedan kan ju herr Sim... befallningsman för min systerson utlägga sitt ärende, han förstår sig bättre på sådana saker än vi fruntimmer."
"Vi administrativa tjenstemän", sade kronans myndige man, "böra gå ordentligt tillväga; men", tillade han i en nedlåtande ton, hvilken på det högsta förargade Erik, "men jag vill inte afslå fruns inbjudning."
Fruntimren drogo sig tillbaka och herrarne satte sig till bordet, som var dukadt i den rymliga förstuguqvisten.
"Godt bränvin, det här", inledde länsmannen, sedan han tagit sig en sup, samtalet, "af Imatravärdens bästa kummin.
Ja, ja, svenskarne förstå sig på bränvin, det är bekant."
"Finnarne jemväl", svarade Erik torrt.
"Hvad behagas?
Öl eller porter?"
"Porter!" utbrast Smilander plumpt.
"Det var gentilt, det."
Frukosten intogs under nästan ömsesidig tystnad.
Då den var afslutad och Erik bjudit länsmannen en cigarr, sporde han höfligt:
"Och hvad förskaffar min tant äran af ert besök, herr befallningsman?"
"Ah -- ja -- hm, jag gjorde liksom bekantskap med damerna i går vid fallet", genmälte Smilander, "och så ville jag i dag aflägga min visit hos herrskapet.
Är den äldre verkligen er tant, herr ingeniör, eller är det bara såder som på resor brukas?
Den yngre..."
"Herre!" utropade Erik, "säg mig kort och tydligt, hvad är ändamålet med er visit?"
"Inte så het, min herre", sade nu den objudne gästen i myndig ton, "vi administrativa tjenstemän måste ha noga reda uppå de främlingar som komma hit till orten."
Erik rodnade af förtrytelse och afvägde just de uttryck, i hvilka han skulle ge den pållugne mannen en tillrättavisning, då Jenny, som af den ängsliga tanten fått höra anledningen till besöket, inträdde från salen och, vändande sig till länsmannen, yttrade:
"Är det fråga om våra pass, så kunna vi dermed inte tjena nu, men vi skola skrifva efter dem till Wiborg om herr Simlander önskar det?"
"Simlander", utbrast denne på ett föga höfligt sätt, "jag heter Smilander och fordrar att herrskapet skall dokumentera sig, eftersom ni ä' utländingar."
"Så mycket höfligare borde ni bemöta dem!" föll nu Erik något häftigt i talet.
"Herrn har ju hört att fruntimren äro min tant, fröken Stråle, och min kusin, fröken Bertram, hvad vill herrn mera?"
"Stråle, Bertram?" återtog länsmannen förargad.
"Och höflig kan jag nog vara, om man visar mig tillbörlig respekt.
Nå, den här saken börjar se kinkig ut för er, skall jag säga.
Är då den yngre inte den äldres dotter?"
"Fröken Stråle är fröken Bertrams moster", svarade Erik häftigt och steg upp.
"Jag tycker det kan nu vara nog med förklaringar."
"Niin se puuhta kahtowa luulis, så den tror som från trädet glor finskt ordstäf, men se jag vill se passen, jag", menade länsmannen och afslutade sin sats med en föga höfvisk hvissling.
"Jenny, gå in igen, jag ber", sade Erik med knappt återhållen vrede, "så skall jag nog lära den här herrn litet folkvett."
"Folkvett?" skrek Smilander.
"Jag skall säga munsjörn att vi administrativa tjenstemän här i Finland inte låta hutla med oss.
Skaffa hit passen eller..."
"Se så, nu har min kusin lemnat oss och vi äro på tu man hand, herre", afbröt Erik med bister uppsyn, "säg nu, hvad vill herrn egentligen ha?
Passen skall ni få se när de anländt från Wiborg."
"Hå, hå, var lagom stursk, herre.
Hvar har han då sitt eget pass, hä?
Kan herrn dokumentera sig sjelf?"
"Jag vet inte med hvilken rättighet ni examinerar mig, herre, -- men se der kommer, såsom kallad, någon som skall ge er administrativa myndighet bättre besked än jag i denna sak.
Halloh, Birger, stanna för en liten stund din häst och stig af, jag ber."
Den sålunda anropade var vår vän Birger Ros. Han steg af hästen och Erik, som gick honom till mötes, meddelade i korta ordalag det bryderi, hvaruti fruntimren råkat.
Ros log åt länsmannens enfaldiga tjenstenit, såsom han kallade det, och nalkades med en höflig helsning denne värdige personage, hvilken under tiden förfogat sig till grinden och med synbart intresse tycktes betrakta den sist ankomnes ridhäst.
"Ädelt kreatur, herr doktor", sade han sedan han besvarat Ros' helsning.
"Åhja", menade denne, "men här är nu fråga om något annat."
"Jaså, hvad då?" sporde länsmannen i det han fortfor att noga betrakta hästen.
"Jo", återtog Ros, "var god arrangera den här saken med passen.
Jag känner herrskapet, det är fröken Stråle och hennes systerdotter fröken Bertram från Stockdolm."
"Ja, ja, men passen", sade länsmannen, denna gång dock i betydligt höfligare ton än förut.
"Dem skall herrn få, så snart de anländt från Wiborg.
Se så, var inte vidlyftig nu, utan lemna herrskapet i fred.
Jag känner fruntimren från Stockholm och..."
"Hur f-n känner doktorn dem också?
Alltså alldeles inte polskor -- det var dumt -- utan bara svenskor."
"Vackert så!" inföll Erik.
"Åhja vackra, men inte farliga, nå strunt då i passbestyret tills vidare, fastän det var skada att det inte blef litet krångel utaf.
Hvad sägs emellertid om fyrahundra mark för kreaturet der?
Skulle tro att fyrahundra kontant ä' pengar för doktorn i dessa tider?"
"Hästen är inte till salu", svarade
Ros torrt; "men var nu god och kom med mig, jag har några andra affärer att göra upp med herr Smilander."
"Resonabel och gentil, jag är alltid gentil och resonabel.
Ber om min komplimang till damerna.
Åh, se der äro de.
Adjö, mina damer, tag inte illa upp besöket, men vi administrativa..."
I detta ögonblick körde drängen fram schäsen och fortsättningen afbröts.
Ros, som lofvat
Erik att snart återkomma och redan en stund sutit i sadeln, helsade vördnadsfullt fruntimren och lät sin muntra springare sätta af i raskt traf.
Länsmannen följde efter.
"Herr Ros ser bra ut till häst", anmärkte tant Agatha.
"En fulländad ryttare", menade Erik.
"Kommer du ihog", frågade Jenny skalkaktigt, "vår äfventyrliga ridt från Inveloch Castle till Mount Nevis?"
"Ganska väl", genmälte kusinen muntert, "och jag minnes jemväl återvägen då vi fingo tillbringa natten i ett bondvärdshus, alla tre i ett rum, medan tant derborta i staden höll på att dö af ängslan.
Det var egentligen du och Ros, som med edra evinnerliga sidoutflykter fördröjde hemfärden."
"Men det var roligt", sade Jenny tankfullt.
"Tant glömde snart sin öfverståndna ängslan och det var vid detta tillfälle vi egentligen lärde känna Ros.
Han var utmärkt intressant då han med sina skildringar från Finland förkortade de ofrivilliga väntningstimmarne under den stormiga natten.
Och vid Loch Lomonds stränder, Erik, kommer du ihåg hans djerfva fantasier om Finlands framtid?"
"Ja visst, Jenny", svarade denne smått ironiskt, "och den höga klippan, i hvilken Ros, med ögonskenlig fara för sitt lif, högg in bokstäfverna J.B., tvåhundra fot öfver vattenytan, samt huru förlägen han blef då jag påstod att hans B på afstånd såg ut som ett R..."
"Och ditt melodiska flöjtspel sedan", afbröt Jenny honom, "den der vackra sommarqvällen!"
"Jaså, då ni lemnade mig ensam på stranden, medan ni rodde omkring på sjön.
Ja, ja, Jenny", tillade Erik, "jag börjar kunna tyda drömmar, åtminstone sådana som handla om sjöar och båtar och så vidare."
En blick af Jenny, en af de der underliga blickarne igen, tystade talaren och samtalet antog snart en mera likgiltig riktning.
Erik förtäljde om sina reseintryck från sin tur genom Finland.
Efter vid pass två timmar återkom Birger Ros.
Men visiten blef endast kort.
Affärer af vigt fordrade hans snara hemkomst, posten måste expedieras, med mera.
Det oaktadt framställdes vördsamt och upptogs vänligt en inbjudning från Aina och tant Betty (ty äfven Birger och hans syster hade en gammal tant, det passar så bra i berättelsen) att tillbringa hela den följande dagen på Muistola, då Erik äfven skulle medtaga sina saker och tills vidare uppslå sitt högqvarter hos sin finske vän.
Sålunda var allt väl arrangeradt för den närmaste framtiden.
Idylliskt lif.
För Birger Ros begynte en tid af mycken verksamhet.
Reparationer å mangård och ladugård samt åkerbruksarbeten utan all ända togo hans omsorger i fullt anspråk.
Icke alltid lätt häfda affärsbekymmer undanträngde för en tid nästan alla högre flygande tankar -- en hvila för hans själ som tycktes bekomma honom synnerligen bra.
Åtminstone gaf blekheten på hans kind småningom rum för en friskare färg och ögat blixtrade åter af lefnadslust och medveten inre kraft.
Huruvida den nästan dagligen återkommande åsynen af Jenny Bertram jemväl bidrog till denna fördelaktiga förändring i den unge Muistolaherrns yttre utseende, lemna vi dock osagdt.
I alla fall utöfvade den helsosamma praktiska verksamheten, såsom vanligtvis hos kraftfulla naturer, ett välgörande inflytande på honom.
För de öfriga medlemmarne i vår lilla krets af bekanta vid Wuoksens strand antogo förhållandena också rätt angenäma former.
Tant Agatha och den fryntliga tant Betty blefvo mycket snart goda vänner, och som den tiden var inne då "bär insyltas och safter beredas", en konst, hvari tant Betty icke hade sin like i hela trakten, så befann sig den vänliga tant Agatha snart åter försatt i de tider då hon såsom blomstrande prostdotter skötte hushållet för sin salig fader, kyrkoherden i N. församling i Jemtland.
Lilla kaffepannan illustrerade för- och eftermiddagar de sträfsamma gamla damernas köksbestyr, och till ett litet parti "mariage" om qvällen hade den artige Erik förskaffat kort åt de två tanterna, såväl den "verkliga", hvilken ibland tog sig friheten att litet "banna upp" honom för hans pojkstreck, som ock den "präktiga" tant Betty, hvars förklarade gullgosse den muntre svensken inom ett par dagar blifvit.
De gamla spelade alltså mariage, medan de unga damerna promenerade och musicerade på Ojala samt musicerade och promenerade på Muistola, troget biträdde af den outtröttligt beställsamme Erik.