Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man känner den gamle Goethes hvardagsvanor: uppe klockan sex å sju om morgnarna, använde han, efter en mycket lätt frukost, tiden till två åt arbetet; efter en grundlig middag, vid hvilken han alltid ville ha något sällskap, ägnades eftermiddagen åt läsning, promenader, umgängeslif eller teaterbesök.
Han kunde i sällskapslifvet – inom en förtrolig krets, bli så liflig ännu i sena åldern, att han gick fram och åter, talande och gestikulerande, slående i bordet, och ännu vid sextio år kunde man hos honom få se en uppsluppen munterhet.
Han läste gärna högt och med ett utomordentligt lif: man tyckte sig se det drama spelas som han föredrog.
Aftonmåltiden bestod endast af litet sylt eller frukt – och klockan tio gick Goethe till sängs, för att njuta den djupa åtta timmars sömn, hvilken var en bland yttringarna af hans hälsofulla, i fysiskt som andligt afseende rika och kärnsunda konstitution.
Ända in i sextio-årsåldern var han i ett sällskap den vackraste af alla, och in i det sista ägde han sin raka hållning, bröstets höga starka hvälfning, lemmarnas muskulösa kraft och harmoniskt rena form; hvarken fetma eller magerhet störde gestaltens ädla jämnmått.
Goethe tillbragte förmiddagarna i sitt arbetsrum; men de sommardagar han fann så vackra, att de måste njutas i naturen, gick han, ännu de sista åren, ut till Gartenhaus – ungefär tjugu minuters väg – och arbetade där med sin sekreterare.
Endast hans mest förtrogna vänner fingo störa honom uppe i arbetsrummet.
Karl August, som hela lifvet igenom, – trots alla de skarpa sanningar, Goethe sagt honom i ungdomen och trots att han i djupare mening aldrig förstod den mognade Goethe – förblef hans broderlige vän, kom sålunda hit upp för att få en ostörd pratstund.
Deras enskilda umgänge var ständigt prägladt af den kamratlikaste förtrolighet, – sålunda duade de hvarandra alltid mellan fyra ögon – så att, när den gamle Goethe en gång, i Ludvigs af Bayern närvaro anslog en cirklad hofmannaton, utbrast Karl August: mach’ keine Fratzen, alter Kerl! Äfven Schiller fick, när han ville, störa Goethe här uppe.
Här var det som vännerna – sedan de vårvintern 1805 båda varit så sjuka, att de befarat att ej återse hvarandra – möttes som konvalescenter, och ingendera hade ord för sin rörelse, utan endast kunde uttrycka den med en innerlig kyss.
Här var det man efter Schillers snart därefter timade död hörde Goethe – den »kalle» Goethe – gråta som ett barn öfver att hans »halfva lif» tagits från honom.
Han fann en tröst i att fullborda ett med Schiller börjadt arbete, ty denne kändes då ännu närvarande.
Men sedan försjönk han i dysterhet.
Och lång tid efter bevittnade dessa samma väggar, huru den annars så verksamme Goethe, oförmögen af arbete endast hängaf sig åt en tomhetskänsla, som intet och ingen sedan kunde fylla.
Sofrummet är mycket litet, med ett enda fönster midt för sängen.
Det står alldeles som det stod den 22 mars 1832 ända till den trasiga mattstumpen vid länstolen!
Länstolen – en för Goethe nästan brydsamt bekväm möbel – kom dit under hans sista lefnadsår; bredvid den står ett bord med den porslinsservis, ur hvilken han drack morgonkaffe eller chokolad.
Väggarna äro gröna i det lilla sofrummet, och träden i trädgården utanför fönstret bildade om sommaren de små rutornas naturliga förhänge.
Det var icke blott Schillers, det var nästan alla sina vänners och sina närmastes förlust Goethe hade att genomlida i denna sin ensamma tillflykt.
Sin syster och far förlorade han redan i Gartenhaus; mor, maka, son, änkehertiginnan Amalia, Karl August, dennes af Goethe så värderade gemål, Herder, Wieland, Schiller, Corona Schroeter, fru von Stein och så många, många andra gingo under det nya århundradet bort före honom.
Det var som om döden först ville göra tomt omkring den väldige, innan den nalkades honom.
Och när den gjorde det, nändes lifvets stränge son endast röra sin moders älskling och älskare med lätt hand.
Ett par dagar före döden – och i annan mening än den till tradition vordna – var det han bad om »mera ljus», emedan han älskade det färgspel solen framkallade i taket på hans sofrum.
Ännu den morgon, som blef hans sista, gick Goethe ett slag i det lilla sofrummet, sjönk så ned i länstolen, där han suttit om natten, och utan aningar eller kval som förebud lade döden sakta sin slöja af natt kring hans medvetande.
Han tyckte sig se ett skönt, svartlockigt kvinnohufvud, han talade med de honom omgifvande – Eckermann, sonhustrun Ottilie – om Schillers bref. Middagens dager föll genom de små rutorna, när det mäktiga hufvudet – så som det hvitnade, kärniga axet böjes af sin egen tyngd – föll mot länstolens kudde.
Och så slötos, under det hållningen behöll sin ädla värdighet, de ögon af döden, som mer fulla af kärlekens förstående än någon annan människas blickat på lifvet.
Was is doch ein Lebendiges für ein köstlisches,
herrliches Ding!
Wie abgemessen für Seinen Zustand, wie wahr,
wie seiend!
Goethe (om några frutti di mare.)
När jag slutligen kom ur Goethehaus ut på den lilla platsen framför detsamma med de små, grå och bruna, gamla men ointressanta husen och obetydliga bodarna, greps jag plötsligt af barm öfver platsens litenhet, husens gråhet, bodarnas banalitet, människornas tarflighet.
Hade icke människorna i Weimar rätt att vara nöjda med sina fula hus och att i dem köpa ljus och tvål, fast Goethe lefvat där?
Men de borde icke begagna sådana lumpna rättigheter.
De borde . . .
Med ens blef det mig klart, att den orimliga harmen var reaktionen efter en brusten och löjlig illusion, den att en genius omdanar den yttre världen efter sina inre skönhetslagar, att materien för honom blir plastisk, att således den plats, där en Goethe gått fram och åter i femtio år, under hans blickar bort antaga helleniska skönhetslinier . . .
Tiden kunde medgifvit ett besök i Fürstengruft, som innesluter de båda kistor, hvilka endast bära namnen:
Goethe, Schiller.
Men intrycket af den lefvande Goethe var för starkt att tåla störas.
Och halft omedvetet fann jag mig åter på väg till Gartenhaus, där man djupt förnimmer, hvad
Snoilsky uttryckt i sin fina dikt om detsamma:
Vi äro skuggor, Den, som lefver här, det är han.
Alla de mottagna intrycken samtonade för mig i strofen:27
Drum thu’ wie ich und schaue, froh verständig,
Dem Augenblick in’s Auge!
Kein Verschieben!
Begegn’ ihm schnell, wohlwollend wie lebendig,
CARL FREDRIK DAHLGREN.
Slägten komma och slägten gå – de lyda den lag, i hvilken aldrig en ändring kan inflickas, den enda lag, som gäller lika för alla: dödens lag.
Men under det den helige liemannen, han, hvilken af den store lagstiftaren blifvit ombetrodd att afmeja och särskilja säden för jorden och säden för himlen, är sysselsatt med sitt trägna arbete, träffar han alltid hos hvarje slägte på några själar, som af sitt ursprungsväsende lemna en del qvar.
Denna del tillhör hvarken himlen eller stoftet: den sväfvar mellan båda och kallas – rykte.
Sverige har, i jemförelse med vidsträcktare länder, haft många stora män, höga andar, hvilka i döden utbredt efter sig ett sken, som lyst längre än öfver den fläck, hvilken med stolthet förvarar deras namn såsom sin tillhörighet.
Om vi i tanken ej gå längre tillbaka än till tiden efter det jordskalf, som statshvälfningen 1809 åstadkom, finna vi att de bojor, hvilka då i mer än ett hänseende löstes, läto en mängd utmärktheter framstå.
Allt högre själslif hade så länge varit qväfdt under trångsinthetens spira att, när så småningom böljorna från frihetens haf började blåsa upp, en mängd unga, raska seglare gåfvo sig ut på det nya farvattnet.
Men hur jublande och friskt det nu gick undan, var det likväl icke fråga om en kappsegling på måfå: meningen var att undersöka och iakttaga de företeelser, som mötte, och att framför allt ställa varningstecken vid de blindskär, hvilka ännu icke varit observerade.
Då detta var väl uträttadt, gingo seglarne i hamn vid en vik af frihetshafvet, och snart ljöd från Fyris-åns stränder den ena underrättelsen efter den andra om det nya lif, som der blifvit uppväckt, och de nya vyer, hvilka der varsnats vid fäderneslandets horisont.
Skolor bildades, den »götiska», den »fosforistiska», den »romantiska» och hvad de allt hette dessa samfund, hvilkas läror började sprida sig, alla ifrande för häfdens vördnad, bildningens höjande och framtidens förädlande inverkan på allt slags moralitet.
Slutligen lade det filosofiska elementet – antingen det nu blifvit importeradt, kanske snarare insmuggladt, från främmande land eller att det uppammats hemma – öfver alla dessa böljande rörelser en djupare mening, hvilken så mycket vidsträcktare kunde verka nu, sedan tryckfriheten blifvit till nationen återlemnad.
Det är med en känsla af häpnad man tänker på de storverk, som fingo sin grund genom detta samlif.
Under 1810-, 20- och 30-talen uppträdde en sådan rad af lysande namn, skalder, häfdatecknare, vetenskapsmän och vältalare, att Sverige skulle haft nog deraf för decennier.
Och om vi icke ega ett Pantheon eller någon särskild kyrka, i hvilken våra store mäns stoft eger rättighet att förvaras, så hafva de dock sitt rum i svenska hjertan.
Ännu på 1840-, ja, ända in på 50-talet kastade en del af de nu bortgångna ett skimmer på det nya stadiet.
De togo då de sista stegen och slogo de sista slagen på gullharpan.
Sedan Sverige så mättat sig med ära och stolthet, kunde det med skäl frukta att en inre död skulle följa.
Men det kom dock aldrig till en sådan kamp.
Hvad Sverige sedan dess haft lysande af vetenskap och konst hör icke till dessa anspråkslösa blad.
Men det har äfven haft en litteratur.
Om skalderne varit få, så ha dock författarne i den obundna stilen varit desto flere – och som det är en loflig sak att på ett ställe, om än så ofullständigt, söka insamla hvad man eger, så är meningen att här lemna en serie enkla minnesteckningar af vårt lands litteratörer under den tidrymd, som titeln på ifrågavarande uppsatser angifver eller så långt på denna serie som krafterna räcka till.
Det skulle ha varit en verklig förmätenhet af mig att ens göra ett försök med detta arbete, ifall icke en personlig, oftast närmare bekantskap med de män, som skola skildras, underlättade svårigheten.
Hvad härigenom kommer att förloras i koncentrerad litteraturhistorisk stil torde möjligen ersättas deraf, att bilden framstår mera förtrolig, stundom i hvardagskostym; och är det ej under denna, man gör tydligare upptäckter än då man studerar sitt föremål endast iklädt en stel paraddrägt?
Början sker med en man, som endast under få år tillhörde 1840-talet.
»Jag slumrade den tiden!»
Så svarade Carl Fredrik Dahlgren, då någon en dag frågade honom om han redan i skolan börjat sina poetiska förstudier.
I olikhet med många, hvilka under skoltiden ingifva de mest berättigade förhoppningar, men sedan sofva en god del af lifvet, förändrade Dahlgren snart den tröghet, som han under nämnda tid visade; och sedan han om hösten 1809 blifvit student i Upsala, vaknade han till utveckling i fullständigare mening.
Hvad måtte det ej också för den fattige Linköpings-gymnasisten ha varit för ett omätligt ombyte i att från skolbänkens tvång få se sig fritt omkring i en sådan omgifning och blicka på dessa unga örnar, hvilka stälde sin färd mot solen:
Wallin, Tegnér, Franzén, Geijer, Atterbom, Afzelius m. fl. Det är redan något storartadt hos Dahlgren, särdeles sedan han inkommit i det fosforistiska samfundet och börjat lemna bidrag till dess tidskrift, »Phosphoros», att han icke fattades af den imitationsfeber, hvilken snart började lik en poetisk epidemi följa de stora snillena i spåren.
Men Dahlgren var sjelf ett stort snille, och derföre mägtade han också behålla sin sjelfständighet och tog intet främmande intryck, åtminstone af den tid, som han tillhörde.
Om någon annan speciel vetenskap, än den medeltidens skalder benämnde den »glada vetenskapen», egentligen låg åt Dahlgrens håg är svårt att känna, men deremot är säkert att hans ständiga brödsorger tvungo honom att under åratal vistas utom Upsala såsom lärare i enskilda hus; och då han valde prestvägen, fattades honom visst icke höga föredömen, men kanske fattades honom ändå den oemotståndliga kallelsen för det presterliga embetet, hvilket syntes stå i full motsats till hans skaplynne ....
Här är nödigt att taga ett par steg tillbaka för att, så att säga, närmare samla ihop dragen till bilden.
Dahlgren föddes den 20 juni 1791 i Östergötland på Stens bruk, der hans fader var inspektor.
Föräldrarna flyttade sedan till Södermanland, och det har ansetts att de utmärkt vackra trakter, som han från barndomen haft för sina ögon, öppnat hans sinne för naturens rikedom.
Dertill kom sagolifvets mysterier, hvilka i sägner och berättelser ofta meddelades honom.
Minnena från denna tid gladde honom långt in i mannaåldern.
Som ung gosse var han sjuklig och tycktes ämnad att falla ett tidigt offer för ett hektiskt lidande.
Hans lynne stod i öfverensstämmelse med dessa symptomer, och han visade sig ofta retlig och tårögd.
Hvad beträffar dessa två sistnämnda omständigheter, så, ifall han öfvervann retligheten, hvilket dock måhända faller sig svårt för en poetisk-nervös natur, öfvervann han åtminstone icke tårarna – ty märkligt var att, midt under det han i ett gladt sällskapslif berättade något humoristiskt drag, man samtidigt kunde se i hans ögon stora tårar hvälfva: de tycktes ständigt färdiga att falla, och man måste tänka att inom honom tilldrog sig något helt annat än hvad det yttre väsendet visade.
Ett vänskapsband, hvilket under gymnasiitiden välgörande inverkade på Dahlgrens bildning och förädlande och som, efter hvad det berättats, räddade honom från några ungdomsförvillelser, var det, som förenade honom med P. H. Sondén.
Men dessa begge mäns skaldenatur tycktes längre fram röra sig i så olika banor, att det skulle varit underligt att de någonsin berört hvarandra, så framt icke vänskapen tidigt fört dem tillsammans.
Sedan Dahlgren efter åtskilliga färder till och från Upsala slutligen upphört med sina informatorsbefattningar, flyttade han 1814 till Stockholm, der han först antog lärareplats i en privat skola, som förestods af då varande hofpredikanten Afzelius, sedermera den berömde utgifvaren af »Svenska Folket- sagohäfder».
Det var icke långt härefter som Dahlgren i förening med ett nytt ljus, C. J. L.
Almqvist stiftade »Manhemsförbundet», hvars vackra idé var att väcka den unga generationen till håg för fornhäfden och besinning af fädrens ära och värf och genom sådana förebilder uppamma den till en ny, frisk och stark anda.
Vid sammankomsterna höllos föredrag i denna rigtning.
Om Dahlgrens tal vid högtiderna heter det att »de glänste af qvickhet och lefnadslust».
Under denna tid började den stora förändring märkas, som genomgick Dahlgrens väsende och lät hans sinnesart utpregla sig i en ny väg.
Hans ystra, att icke säga bisarra, sångmö kastade tusentals sprakande gnistor omkring sig; och sedan han inom Afzelii familj med vers och upptåg i alla genrer celebrerat åtskilliga högtidsdagar, blef han snart (qvick, glad, sinnrik och medgörlig som han var) uppsökt af det större sällskapslifvet.
Underligt var att, medan detta tilldrog sig å ena sidan, han å den andra helgade sig åt de ansvarsfullaste pligter.
Den 22 juni 1815 blef han prestvigd, och en månad derefter fann han sig som komministersadjunkt vid Hedvig Eleonoras församling i Stockholm.
Följande året utnämndes han till pastors-adjunkt och fick i denna egenskap från år 1820 till 22 under ledigheten förestå pastoralvården.
Vid samma tid sökte han upphjelpa sina klena affärer genom att sjelf öppna en privatskola.
Men icke blef det prestkappan som gömde den uppsluppne sällskapsbrodern: det visar en af de många anekdoter, hvilka han i glada lag brukade förtälja för sina vänner.
Dahlgrens företrädare i komministersadjunkturen hade med 80 rdrs lön samlat sig en liten förmögenhet.
Härtill erfordrades utan tvifvel, minst sagdt, en utomordentlig sparsamhet.
Denne man utgjorde ett ständigt mål för Dahlgrens skämt.
Vid afflyttningen ville han icke åt
Dahlgren lemna en portnyckel på kredit utan borgen, men väl hyra ut den mot 4 sk. i månaden.
Dahlgren sammankallade då några vänner för att bevittna hyreskontraktet, hvilket lärer varit ett mästerstycke på skämtets område.
Naturligtvis kostade tillställningen mer än portnyckeln, men vinsten blef ett några timmars oefterhärmligt upptåg, säkerligen förhöjdt af den rykande balen.
En annan anekdot visar Dahlgren vid ett af de få ögonblick, då han måtte ha varit hemfallen åt en obehaglig förlägenhet.
Under den nämnda pastorsledigheten i Hedvig Eleonoras församling beboddes öfra våningen i boställshuset af skalden Leopold.
I den undra hade Dahlgren sina rum.
Ehuru han såsom erkänd fosforist ingalunda trodde sig vara väl anskrifven hos den gamle akademikern, ansåg han likväl för sin pligt att uppvakta denne utmärkte man såsom en veteran »i Apollo» ...
Leopold mottog honom med sin vanliga fina artighet – och besöken förnyades.
Emellertid hade Dahlgren åtagit sig att läsa korrektur på en af annan person verkstäld öfversättning af Molbechs »Öfversigt af Svenska National- Litteraturens Historia» ...
En afton anlände ett korrektur under Dahlgrens frånvaro, och boktryckerigossen öfverlemnade det åt Leopolds piga för att få det någonstädes emottaget.
Hon bar det in till sin husbonde.
Leopold lärer då ha yttrat: »Det kunde vara intressant att se hvad min vän Dahlgren har för ett litterärt arbete för sig?»
Och han öppnade korrekturet.
Arket råkade innehålla ett bittert klander mot Svenska Akademien och Leopold personligen.
Dahlgren upp och ursäktade sig med den sanna uppgiften att han hade korrekturet endast i uppdrag.
Leopold smålog blott – men besöken upphörde.
(Så berättar A. J.
Arwidsson i den Lefnadsteckning han bifogat Dahlgrens Samlade skrifter.)
Arwidsson hade en gång tillsammans med Dahlgren utgifvit den humoristiska tidningen »Kometen».
En annan tid kom, då Arwidsson icke kallades till någon glad öfverläggning om en eller annan qvick eller satirisk uppsats, utan jemte två andra män kallades att vid
Dahlgrens dödssäng emottaga hans högtidliga förtroende angående hans testamente till allmänheten: utgifvandet af hans samlade skrifter, för hvilket han sjelf lemnat hänvisningar.
Men utom detta fingo de äfven ett annat testamente: det var berättelsen om den sjukdom, som, i så många år hjeltemodigt besegrad, utgjort Dahlgrens sorgliga hemlighet ...
För att nu tala om huru
Dahlgren kom att från den rena poesien slå in på romanens gebit, måste vi berätta den anledning, som förorsakade hans första, såsom han sjelf ofta uttryckte sig »födslovånda».
Dahlgren hade en bror, en temligen vidlyftig och oordentlig person, om hvilken han dock drog försorg.
En dag bar det sig så, att han vid sin hemkomst fann att hans klocka försvunnit, och vid förfrågan efter densamma erhöll han af brodern den upplysningen, att klockan råkat på villospår och hamnat på ett visst näringsställe.
Att tänka sig Dahlgren med sitt jovialiska utseende i vrede låter sig knappast göra.
Deremot är det lätt att föreställa sig, med hvilken bedröflig fysiognomi han genomsökte den magra plånboken, utan att finna någon resurs att återbringa klockan på dess plats.
I denna brydsamma stund blixtrade en idé upp för honom, och som det bar till att vara under skolferierna, kunde han sätta den i utöfning.
Hastigt började han kläda af sig och gå till sängs, hvarefter han befalde brodern att genast sätta sig vid skrifbordet – och nu tilldrog sig, enligt hans eget intyg, att han, sängliggande i två och ett halft dygn, under feberaktig ifver medhann att dikterande börja och fullborda en roman i två delar, bestående af nio ark.
Om en sådan arbetskraft torde icke ens Alexandre Dumas den äldre hafva drömt.
Den skapelse, som slumrat i skaldens hjerna och så oförmodadt såg dagen, var en ung dam, som döptes till »Aurora eller Den norska flickan», och hon, stackars barn, måste, utan att hinna få någon pensionspolityr, genast ut att debutera i »Svenska Litteratur- Tidningen», och hon lemnade godhjertadt sin pappa hela det honorarium, som hon bekommit, nemligen – 10 rdr bko (ungefär hvad klockan kostade i lösen).
Man tänke sig hur angenämt en förläggare på 1870-talet1 skulle känna sig berörd, om han erbjödes en original-roman i två delar (af en redan känd skald) för 15 kronor!
Men å andra sidan måste hvar och en skriftställare i vår tid känna sig sorgligt berörd vid tanken på, att en sådan man som
Dahlgren skulle behöfva taga pennan i hand för en så obetydlig pekuniär vinst.
Han nödgades också, utom extra utgifterna, ständigt lefva i strid med brödsorgerna.
Förmodligen rådde likväl icke då samma ton som nu i afseende på betryckta författare ... »Å, hvad kan han producera – han skrifver ju för bröd, för pengar!»
Ett underligt talesätt: ju högre en författare låter betala sig, desto mindre skrifver han för pengar!
Man borde se saken från en noblare sida ...
Kan man ej antaga att själen, herskaren, då och då tager tjenst hos sin egen tjenare, kroppen!
Ingenting annat än hvad andra tjenare fordra: ett hederligt bemötande med kost och lön.
När detta vilkor blifvit uppfyldt, inträder åter det ordinarie förhållandet: själen kan då så mycket henne lyster lefva i andra regioner än den materiella och glömma bort sin slaf, som åter lydig och ödmjuk får traska omkring med henne i alla rigtningar, utan att någonsin efter eget behag kunna hvila.
Och så går det ända till skilsmessan, då själen på sin höjd drar den försorg om sin kamrat, att han erhåller fyra bräder till säng och fyra alnar jord till täcke ...
Efter denna utflygt återgå vi till »Aurora», som sjelfva verket blef soluppgången öfver Dahlgrens författarskap inom roman- och berättelsegenren, der hans humoristiska målningar alltid blefvo det öfvervägande elementet.
Han var djupsinnig och snillrik under vissa förhållanden, men under vissa andra kan man icke underlåta att tänka det han med en annan författare yttrade till sig sjelf:
»Nu är jag trött – nu orkar jag icke längre skrifva på detta!»
Lénström i sin Svenska Poesiens Historia recenserar Aurora på följande satt:
»Här råder ett kaotiskt vimmel af tvetydiga englar, yrande sylfer, halfsinniga febergestalter, af hvilka väl en och annan yttrar en flägt af verkligt lif, men de flesta blott äro foster af en konvulsivisk inbillning.
Med ett ord: vår författare har en talang, som vi ej misskänna.
Han har mera poetiskt sinne än alla de skriftställare, som hos oss på inhemskt språk söka skapa en romanverld.
Men må man ej inbilla sig att man då är romantisk, när man följer ingen plan och ställer allt vanligt vett och förstånd på hufvudet».
Dessa yttranden, som nästan synas tillhöra samma fantastiska sfer, som de »halfsinniga febergestalterna» i Dahlgrens roman, visa dock den största hyllning åt arbetet, då det upptages till recension år 1840, ett fjerdedels århundrade sedan det skrefs; och troligen var det icke denna recension, utan Dahlgrens egen stränga sjelfkritik som gjorde att hans första romanbarn uteslöts från den upplaga af hans samlade skrifter, hvilken skulle utgifvas efter hans död.
Men hur gnistrande qvick och populär
Dahlgren än var såsom berättare i den obundna stilen, var han dock aldrig så fullt Dahlgren, som då han slog sin lyra, helst i Guds fria natur – ty aldrig fans väl en skald, för hvilken naturen så frikostigt upplät hvarje liten poetisk vrå i sitt rike som för Dahlgren ....
Men från dessa lycksaliga högtidsstunder måste han vända tillbaka till lifvets vanliga förhållanden och funktioner, skrifva i kalendrar och tidningar, stifta sällskap, kämpa för de nya idéer, som ville bryta sig väg, och dessutom predika, viga, döpa, begrafva, etc. etc.
Men icke nog härmed: han måste äfven bereda sig till att kämpa för sin sjelfständighet och sina egna personliga intressen, ty han nödgades försvara sig först inför konsistorium och sedan inför erkebiskopen för det att han i sina skrifter anfallit enskilda personer och att hans skriftställeri för öfrigt icke öfverensstämde med hans andliga värdighet.
Det talades till och med om att suspendera honom för uppstudsighet mot förmän.
Saken jemkades dock vid ett nytt sammanträde hos erkebiskopen och stannade vid allvarliga förmaningar.
Dahlgren kunde på det hela icke gerna undvika att få motståndare.
Hans yra och sarkastiska skämt i Kometen skonade aldrig någon, som lämpade sig till offer, och om han fick de skrattande på sin sida, så kan man förstå att de beskrattade ej vore lika villiga att ha roligt.