Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag deremot sedermera vid lugnare besinning eller genom samtal med andra kommer i erfarenhet af lagens innehåll, lagens straff, må det då icke vara lämpligt att lagen upmanar mig att träda tillbaka, derigenom att den förklarar mig i ett ögonblick af öfverilning straff-fri?
En talare har förundrat sig deröfver att jag tillåtit mig alt upläsa några ledamöters af Högsta Domstolen yttrande.
Jag trodde i sanning icke att jag^ skulle behöfva någon tillvitelse derföre att jag tillåtit mig ett sådant brott, men deremot är min tro att dessa ledamöter uttalat åsigter, som äro riktiga, och en sådan tro har jag tillåtit mig hysa.
Man har vidare sagt att aftalet är ett brott; men om ja aftalar med en annan person om att begå ett mord, ett rån, el er hvilket afskyvärdt brott som helst, och sedan drager mig tillbaka, så faller det ingen menniska in att anse detta aftal som ett brott.
Om jag går så mycket längre i detta afs., att jag bestraffar aftal om duell, skall jag då envist bibehålla ansvaret derför, när deri, som i öfverilning utfärdat utmaningen, gjort allt hvad på honom ankommer för att draga sig tillbaka?
Jag tror, lika med Frih Armfelt, att om man vill förekomma dueller, så bör man säga att de i ett ögonblick af öfverilning och ren oförsigtighet, men likväl af hederskänsla gjorda utmaningarne kunna blifva straff-fria derigenom att jag söker draga mig tillbaka.
Jag säger, att man genom ett sådant stadgande mera motverkar dueller än genom att bestraffa aftal, ehvad jag drar mig tillbaka eller icke.
Jag skulle för min del icke hafva motsatt mig straffbestämmelserne i föreg:de g, så vida jag icke an sett dem bestämdt onyttiga; ty om en person med hederskänsla får en utmaning, så anger han icke utmanaren, utan duellen kommer att ega rum; och skulle motsatta förhållandet inträffa, så utmanar man på ett sådant sätt, att den utmanade icke kan draga sig tillkaka, eller ock blir han åtminstone i allmänna opinionen stämplad såsom ärelös.
På samma sätt tror jag det är likgiltigt om denna g anteges eller icke, ty om 2.-ne personer, 2:ne sekundanter upgöra afialet, så tror jag icke att någon åklagare kan finnas, utan den saken går helt lyst och stilla tillväga, och, försonas icke parterne, blir duellen fullbordad.
Möjligen torde ett enda skäl finnas för bibehållandet af denna g. sådan den af Utsk:t är föreslagen, och det är, att om dessa personer hafva någon, som hyser hat eller afund till dem samt går och spionerar, så skulle det vara möjligt för denne att ställa till någon slags chikan.
Vi hafva, Gudnås, sett,' att det handt en och annan gång i vårt fädernesland och, för att undvika detta medel för personer, som stå utom oss, anser jag att g:n gerna kati bibehållas.
IV. H. 23 Den 24 Mars e. m.
Det är sannolikt föga värdt att vidare tala om denna fråga, emedan hvar och en redan torde hafva bestämt sin mening.
Jag vill endast, i ani. af Gr.
Sparres yttrande, anmärka, att det är den skilnad mellan aftal vid duell och vid annat slagsmål, att aftalet ingår såsom väsendtligt kännetecken i karakteren af duellen, men deremot icke i karakteren af annat slagsmål.
Hvad beträffar den omständigheten att Gr.
Sparre stött sig på mitt yttrande, att han tillål it sig upläsa en reservation af 2:ne ledamöter i Högsta Domstolen, så får jag förklara, att, i händelse det ligger något stötande i mitt uttryck, undskyller jag mig med obekantskap med Svenska språket.
Det vill förefalla mig, som hade Utsk:t, genom den ifrågav:de §:ns inskjutande efter den 53:dje, velat betaga den sednare all verkan, men låtit den ändå qvarstå endast för att slå blå dunster i ögonen på dem, hvilka önska se utmaning till envig beläggas med straff.
Jag kan nemi. icke inse, huru någonsin ansvaret efter 53 §:n skulle komma att tillämpas.
Följer verkligen envig på utmaningen, då ådömes ansvar för den Jullbordade handlingen och påföljden för utmaningen förfaller.
A andra sidan är ock klart, att då ett frivilligt återkallande af den gjorda eller antagna utmaningen uphäfver ansvaret för sjelfva utmaningen, så har man rättighet att, intilldess duellen kommer till verkställighet, följaktligen äfven sedan åtal blifvit väckt, göra detta återkallan - de.
Jag tror således att det är alldeles nödvändigt, om 53 §:n skall hafva någon betydelse, att den 54 borttages, och jag önskar så mycket heldre detta resultat, som jag anser bästa medlet till undanrödjaude af dueller vara att förekomma sjelfva aftalet, att ställa så till, att redan deri ligger karakteren af brottslig handling, hvilket gör att den laglydige vaktar sig för framställandet eller antagandet af en utmaning.
Det är blott för att vederlägga den siste ta laren, som jag begärt ordet.
Han har sagt, att man icke borde tilltalas för en utmaning eller antagandet af en ufmaning, enär det alltid står en öppet att återtaga den.
Det tror jag är en oriktig upfattning; det vore ju uppenbart en orimlig tolkning af 53 §:n.
Då skulle man ju på en gång kunna bestraffa utmaningen och icke bestraffa den.
Meningen är naturligsvis, att den, som bevisligen utfärdat eller antagit en utmaning utan att frivilligt återtaga den, innan tilltal skedde, han står i ansvar efter 53 §:n.
Sedan öfvevläggningen förklarats fulländad samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å den förev:de §:n, framstälde H.
Exc. propos. å §:ns antagande och, då dervid svarades ja och nej i blandning, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
TJplästes och godkändes följande voterings-propos.
Den 24 Mera e. m. 35S Den, som bifaller 54 §:n af LagUtsk:ts uti Betänk.
N:o 28 framstälda författningsförslag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. nämnde g.
Då jag ieke varit närvide, då It. o. Ad. behandlat nu förev:de ämne, anhåller jag att få till prot. antecknadt, att jag för min del icke kan instämma i R. o. Ad:s beslut, utan anser det vida mer brottsligt att efter aftal om duell dräpa en person, än att göra det af brådskillnad eller af hastigt mode. §§ 55 och 56.
Jag anser denna g vara af högst betänklig beskaffenhet, och instämmer i detta hänseende med hvad 2:ne af Högsta Domstme ledamöter, Just.Rådm Södergren och Iggeström, samt en reservant i Utsk:t föreslagit.
Jag föreställer mig, att rättigheten för fångvaktare eller dylik person, att mot fänge eller häktad person, som rymmer utan att sätta sig till motvärn, begagna våld, som möjligen kan hafva till följd lifvets förlust, är på det högsta vådlig.
Jag tror ej eller, att den afsigt, lagstiftaren haft med den uti ifrågav:de g stadgade stränga påföljd, vinnes.
Jag yrkar derför, i likhet med åtskillige reservanter, att denna § måtte erhålla följande lydelse: »Sätter sig fånge eller häktad person till motvärn etc.» Hr Olivecrona:
Det första mom. af nu föredragna 57 g innehåller egentligen 2;ne stadganden: det lista, att om fånge eller häktad person rymmer, då må emot honom det våld brukas, sora till rymningens förekommande nödigt är, och det 2:dra, att om fånge eller häktad person sätter sig till motvärn mot fångförare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller upsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, då må äfven det våld användas, som erforderligt är.
Mot detta sednare stadgande har jag ingenting att invända.
Så snart en fånge eller häktad person sätter sig till motvärn, så måste en nödvärnsrätt vara gifven för den, som inom straffinrättningen, i egenskap af upsyningsman eller föreståndare, ordningen uprätthåller; men hvad det lista stadgandet beträffar, så anser jag det icke höra till kapitlet om nödvärn.
Nödvärn förutsätter nemi. nödvändigt, att en person blifvit på ett rättsvidrigt sätt angripen, eller att rätts - 3S6
Den 24 Msrs e. m. kränkningen varit ögonblickligen botande; först då kan man säga, att någon rättighet till nödvärn inträdt.
När en person är på flyende fot, kan icke något så beskaffadt nödvärn ifrågakomma, ty han har, såsom flyende, icke angripit någons rättigheter, och derföre borde, enligt min tanka, detta stadgande hafva sin plats på ett annat ställe och sjelfva rubriken: »om nödvärn» ändras.
Vidkommande för öfrigt sjelfva stadgandet eller att hvad våld som helst skulle kunna utölvas mot en flyende fånge eller helt. oskyldigt häktad person, så har jag i min reservation uttalat mina betänkligheter mot dess antagande.
Jag finner också, lika med hvad Jost.ltåden Södergren och Iggeström yttrat till Högsta Domstolens prot, »att tillåtelsen att, till förekommande af befarade vådor för samhällsordningen af fångars rymning, låta dessa af bevakningen nedskjutas, icke synes rätt förenlig med den i närvarande lagförslag hyllade grundsats, som icke tillåter lifvets afhändande såsom straff i den större mängden af de fall, der sådant hitintills varit i lagen stadgadt såsom för allmänna rättstillståndet nödvändigt.»
För öfrigt kan man icke anse, att en sådan förseelse, som att en fånge rymmer, på något siitt står i ett rimligt förhållande till det utomordentligt stränga ansvar, som skulle kunna drabba honom, eller att han äfventyra!- sina lemmars eller möjligtvis lifvets förlust.
Ordet fånge eller häktad person finnes här begagnadt i en så vidsträckt mening, att, på sätt Assessor Lagerbjelke antydt, rättighet är iemnad att nedskjuta hvar och en fånge, som rymmer, han må nu vara en grof, lifdömd brottsling, eller en för ringa förseelse, för lösdrifveri, för gäld häktad bysättningsfånge, ja måhända en på lösa misstankar alldeles obehörigen häktad person, utan att denne användt det ringaste våld, utan att han ens är en för allmänna säkerheten i ringaste afseende vådlig person.
Detta stadgande, hvilket, om det af lagstiftande makten antages, skulle lägga en allt för godtycklig makt i händerna på en underordnad tjensteraaunapersonai, anser jag icke öfverensstämmande med de principer, hvarpå vår lagstiftning i öfrigt hvilar, hvarföre jag, på sätt jag i min reservation anfört, anhåller, att 57 §:n måtte erhålla följande lydelse: »Sätter sig långe etc etc.» Anser man nödigt att, i afs. på rymmande straffånge, införa något nytt stadgande, har jag ingenting emot antagandet af det förslag till g, som Assessor Lagerbjelke i sin reservation framställt, så lydande: »Söker straffånge att rymma, då han utom fängelset till arbete hålles, vare lag som i 57 § sägs, ändå att han ej till motvärn sig sätter.
Skall förrymd fånge eller annan person häktas, då må ock det våld brukas, som för häktningens verkställande nödigt är, der ej svårare skada än i 1 i § sägs genom våldet upkommer.»
Jag inser till fullo, att en skillnad måste göras mellan straffångar och andra fångar, och att emot egentliga straffångar, om de göra ett försök att rymma, då de äro intagna å allmän straffinrättning eller hållna under allmän upsigt, ifrågav:de våld bör saklöst kunna användas; men är det en person, som häktas, hvilken alls icke varit lagförd, är en inskränkning utan tvifvel nödig.
Att en häktad person, hvilken ser sin vaktare försumma sin pligt, begaguar tillfället att, gripen af det naturliga Den 24 Mars e. m. begäret efter friheten, fly undan, är i sig sjelf en förseelse, hvars karakter är ohörsamhet emot offentlig myndighet.
För en sådan förseelse bör han dock rimligtvis icke kunna, utan dom och ransakning, mista lif eller lemmar.
Till och med om uprorsmän »med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig myndighets bud», anses detta svåra brott vida lindrigare; ty uprorsmän blifva, enligt 1849 års uprorslag, t. o. m. från allt straff frie, och anstiftare och anförare allena straffade, om de lörre, efter förutgående varning, låta sig till ordning bringas.
Detta visar, att det ej är principenligt, att för blotta rymmandet stadga ett äfventyr, som är vida svårare än straffet för ett verkligen groft och för samhällsordningen ganska vådligt brott.
På grund af hvad jag sålunda anfört, anhåller jag om återremiss på ifrågav:de §.
En ändring af §:n, på sätt den siste talaren föreslagit, skulle leda derhän, att man, efter en logiskt riktig följddragning, icke skulle vara berättigad att med våld hindra en fånges rymning, derest icke fången sjelf använder våld.
Påståendet att den klandrade bestämmelsen i den Nåd.
Proposm skulle vara stridande mot riktiga lagprinciper, måste ytterst grunda sig på det stora misstaget, att alla samhällsmedlemmar skulle hafva sämre rätt än hvar och en enskild.
Här har talats om att fråga vore att tillåta fångbevakningen att nedskjuta tångarne.
Hvem har yrkat något sådant?
I det Kongl. Förslaget medgifves endast »det våld, som nöden kräfver», för att förhindra en rymning.
Hr Olivecrona har sagt, att man skulle genom det våld, som användes för att förhindra rymning, liksom straffa en förseelse.
Det är ett lika stort misstag, som att påstå det en förseelse bestraffas, när individen använder sin rätt till nödvärn.
Man säger, att denna § oriktigt influtit under rubriken nödvärn.
Såsom jag förut nämnt, skulle man kunna säga, att denna § talar om samhällets nödvärn; men jag vill endast erinra om, att en rubrik ofta icke kan, utan alltför stor vidlyftighet, upgifva alla de särskilda ämnen, som ingå under densamma, och vid sådant förhållande måste inskränkas till angifvande af hufvudsaken.
Om rubriken nödvärn skulle anses för inskränkt, så är deremot den af Hr Olivecrona föreslagna rubrik alldeles för vidsträckt.
För öfrigt får jag erinra derom, att det ofta kan vara minst lika angeläget, att med våld förhindra rymning af en ransakningsfånge, som en straffånge, — en för mord eller rån eller annat dylikt groft brott tilltalad, — som en för någon mindre förseelse till kortare tids fängelse eller straffarbete dömd person.
Lagberedningen har i sitt förslag till fängelselag funnit ett motsvarande stadgande om rättigheten att med våld förhindra fångars rymning ur straffinrättning tillräckligt motiveradt med de orden, att den »ansett det vara oundvikligt, att medgifva bruk af våld till förhindrande af rymning, då sådan ej kan på annat sätt förekommas.»
Precist detsamma, som kan åberopas i afseende på straffången, gäller äfven i afseende på ransakningsfången.
Dessutom torde vara uppenbart, att denna § alldeles icke utesluter, utau Den 24 Mere e. m. tvertom framkallar föreskrifter af vederbörande myndigheter, nar och under hvilka omständigheter vapen få användas af fångbevakningen.
Uti antagandet att Staten vore berättigad att beröfva en person friheten, men oberättigad att med våld förhindra hans rymning, -ligger en motsägelse, och olägenheten af att öka kostnaden och skärpa medlen till fångarnes bevakning synes vida större, än alt i lagen intaga ett stadgande så beskaffadt, som det nu ifrågavarande.
Huru skulle vid arbeten utom fängelserne, såsom t. exvid jernvägsarbete», tångarne kunna bevakas, utan att man hade rättighet att begagna våld, för att hindra rymning, eller upstälde en bevakning, mångdubbelt öfverstigande fångarnes antal?
Det kan icke heller begäras, att samma manskap skall kunna hela dagen stå på vakt, och, för att använda några tusen fångar till utarbeten, erfordrades nära nog en armée till fångbevakning.
Tillämpningen skulle snart på ett slående sätt visa orimligheten af den pseudo-filantropiska åsigt, som nu synes sträfva att göra sig gällande.
Jag tar mig friheten fästa upmärksamheten derpå att den ifrågavmde §:n afser icke allenast den person, som för brott redan är lagligen dömd, utan ock en sådan, som är häktad möjligen på lösa misstankar eller till och med endast för polisförseelser, så att äfven i sednare fallet den, som häktar fånge, skulle hafva rätt att använda hvilket våld som helst för att förhindra honom från att rymma.
Begäret efter friheten är emedlertid så starkt, att äfventyret att för sådant blifva ihjälskjilten möjligen kunde drabba både mig och andra ledamöter af K. o. Åd., om vi för någon obetydlig förseelse orättvist häktades.
Jag tror icke en sådan sats vara hvarken öfverensstämmande med filantropiens och rättvisans grundsatser, ej eller af något slags nödvändighet påkallad.
Utsk:t har varit mycket månt om att förekomma det personer, som bevisligen begått mord, skulle blifva dömda till döden, men man tyckes vara likgiltig för att det endast kunde bero af en fångbevaknings godtycke att nedskjuta en fånge utan all annan anledning än den, att denne vill tillvinna sig friheten.
Fången kan emellertid vara helt olagligt och af ren kitslighet eller misstag häktad, och då må det väl vara tillräckligt skydd för statens rätt att, om han sätter sig till motvärn, bevakuingen får mot honom använda våld.
Man har t. ex. berättat att den utmärkte vetenskapsmannen Professor Fries, under det han botaniserade i Lappmarken, var nära att häktas af en kronobetjent, som ansåg honom för tjufskytt; om Hr Professorn nu verkligen blifvit häktad, men sökt undkomma, hade det således kunnat hända att han, med stöd af en så beskaffad lag, som den nu föreslagna, kunde hafva mistat lif eller lemmar.
Men äfven om man vill medge rättigheten att bruka våld mot en person, som redan är dömd och insatt i fängelse, bör likväl denna rätt under intet vilkor få användas mot den, som är häktad, utan att vara till brott förvunnen.
Denna distinktion anser jag vara af högsta vigt att vid en återremiss tagas i betraktande.
För öfrigt är jag af den tanke, D en 24 Mate e. m. 359 att äfven i afseende på straff-fånge, som rymt, det icke är rimligt att hvilket våld som helst skall vara tillåtet att hindra rymningen.
Det kan Ilända att, i följd af bevakningens uppenbara försummelse, en fånge lemnäs tillfälle undkomma, och då detta observeras, han är så långt borta att bevakningen icke mot honom kan använda något annat fysiskt väld än att ganska beqvämt lägga bössan till och skjuta.
Jag anser sådant vara omenskligt grymt.
Också erinrar jag mig ganska väl hvilket motstånd ett dylikt förslag rönte vid en riksdag redan för 37 år sedan, då likväl ännu många sedermera afskaffade drakoniska straff qvnrstodo i lagen.
Jag hoppas således att Höglofl.
Ståndet nu icke måtte visa sig mindre månt om menniskorätt än då.
Afven Högsta
Domstolen afstvrkte den tiden en lag i enahanda syftning, som den nu föreslagna.
Till alla delar instämmande med Hr Carleson, vill jag endast i afseende på den siste talarens yttrande nämna några ord.
Han har sagt att det möjligen skulle kunna hända honom eller någon annan af Ståndets ledamöter att blifva oskyldigt häktad.
Det är visserligen icke otänkbart, men jag är säker att, om något sådant hände mig och förmodligen älven Hr Dalman, skulle vi akta oss för att rymma.
Hvar och en, som blir oskyldigt häktad, måste hafva till sin högsta önskan att blifva hörd och dömd och således få sin oskuld updagad.
Hvad beträffar Prof. Fries och det äfventyr, som berättats om honom, så är jag äfven öfvertygad att han vid det upgifna tillfallet icke sprang.
För öfrigt har Hr Dalman, oaktadt hvad Hr Carleson sagt, ändock yttrat att denna lag hade blott till ändamål att bevakningen skulle få nedskjuta fången.
Jag får då fästa upmärksamheten på att 57:de §:n säger: att, om man gör större våld än nöden kräfver, så blir man straffad.
Således är det icke tillåtet att skjuta ihjäl, i fall man på annat sätt kan hindra fången att rymma.
Det har blifvit mycket taladt om den stora skilnaden mellan strafffångar och ransakningsfångar.
Jemte det jag erinrar om hvad som förut i detta afseende är yttradt och om svårigheten, för att ej säga omöjligheten, att skilja emellan de olika slagen af fångar, då de tillsammans föras eller förvaras, får jag säga, att jag icke finner skilnaden särdeles stor.
Om en person, som undergått straff för 3:dje resan stöld, sednare införpassas till länshäktet på stränga misstankar att hafva stulit för 4:de gången, så är det ungefärligen detsamma om han rymmer före eller efter sedan han blifvit dömd för 4:de resan stöld.
Hr Dalman säger, att han minnes det starka motstånd, som ett lagförslag i samma syftning vid en föregående riksdag mötte; detta förhållande inträffade före den tid. jag kan erinra mig, men jag hoppas att det icke måtte återuprepas, på det man må kunna se att vi sedan den tiden sökt allt mer och mer omgärda lagen med den aktning, den bör ega, och sätta dess verkställare, äfven af lägsta grad, i stånd att förhindra att någon egenvilligt undandrager sig hvad lagen bjuder.
Jag anhåller om propos. på bifall till £:n. 3«0 Don 24 Mors é. m.
Armfelt har anmärkt, att det icke skulle stå utsatt i 57:de g:n att en rymmande fånge eller häktad person skulle kunna skjutas.
Det är visserligen sannt, att det icke står med tydliga ord utsatt, men att konseqvensen eller följden af stadgandet måste blifva den att så kati ske, det tror jag icke kan sättas i något tvifvel.
Har jag misstagit mig häruti, så delar jag detta misstag med 2:ne af Högsta
Domstolens ledamöter, hvilka tolkat !ag§:n på samma sätt som jag.
Vidare har man här talat om en samhällets nödvärnsrätt, som skulle bestå deri, att om en tånge, låt vara alt han endast blifvit häktad på lösa misstankar, begagnar tillfället att fly, så skulle bevakningen ega rätt att an» vända hvad våld som helst för att hejda hans flykt och, otn inga andra medel stodo till buds, följaktligen äfven begagna kast- eller skjutvapen, för att hindra honom att lemna platsen.
Jag bekänner att detta är en alldeles ny tlieori om nödvärn, som jag icke förr hört omtalas, och jag betviflar att KriminalRättens historia kan upvisa att någon förut upställt en dylik theon.
Jag vet icke heller någon lagstiftning i det civiliserade Europa, der detta är hänfördt under begreppet nödvärn, helst, såsom jag förut anmärkt, man hittills alltid tänkt sig ett rättsvidrig! angrepp emot någon såsom den oundgängliga löiutsättningen för möjligheten af allt nödvärn.
Man har älven yttrat att olägenheterna skulle blifva alltför stora för bevakandet al fångpersonalen, isynnerhet när den hålles till arbete, om icke en så vidsträckt rätt medgåfves, som 57:de §:n innehåller.
Det må nu så vara att olägenheter kunna upstå, då man skall halla straff-fångar till arbete, vare sig vid jernvägsarbete eller vid andra arbeten under bar himmel, men det lärer väl vara Statens pligt, om den vill använda straff-fångar till arbete, att tillse det sådana medel vidtagas, hvarigenom ändamålet kati vinnas.
Jag har, såsom jag förra gången yttrade, då jag hade ordet, velat göra en bestämd skillnad mellan dessa straff-fångar, som äro dömde till ansvar, och sådana fångar, sorn blott på lösa misstankar blifvit häktade, som blifvit tagne såsom försvarslöse eller passlöse eller införas i häkte för att aftjena enkelt fängelse eller gripas såsom förrymde gäldenärer.
Om nu dessa sednare, drifne af ett naturligt begär efter frihet, glömma sin pligt att lyda samhällets funktionärer, är det visserligen en förseelse af dem, men att äfventyret skulle blifva så strängt att mot dem kunde begagnas ett nästan obegräusadt väld, som till och med kan medföra fara för lifvet, auser jag icke välbetänkt att införa i vår, om medborgares skydd till person ganska omtänksamma lagstiftning.
Jag kan således, på de skäl, jag förut anfört och som till en del finnas i min reservation intagna, icke aunat än fortfarande påyrka återremiss af ifrågav:de §.
Den siste talaren har, med ani. af ett af mig begagnadt uttryck »samhällets nödvärnsrätt», yttrat att det vore en rätt, som icke någon stat kände till.
Jag tvistar icke alls om ordet, det var måhända oegentligt, men mot denne talare får jag erinra, att han lärer icke kunna upvisa något ordnadt samhälle, Den 24 Mars e. m. 361 som anser sig oberättigadt att med våld uprätthålla sina lagar, eller der den offentliga myndigheten anses oberättigad att med våld hindra en fånges rymning.
Här ar så mycket taladt om att lagförslaget lemnade rätt att använda hvad våld som behagades.
Det är likväl just raka motsatsen mot hvad sorn innehålles i stadgandet att annae väld, än nöden kräfver, icke må användas.
Hr Dalman har anmärkt att ett lagförslag af enahanda syfte förut varit inför It:s St:r framlagdt och af dem blifvit underkändt.
Detta förslag är troligen det, sorn vid 1823 eller 1828 års riksdag var i fråga, och som gick ut på att, till förhindrande af fånges rymning, skulle tillåtas fångbevakningen att nedskjuta fången.
Derom är nu icke fråga, utan snarare om motsatsen, och det vald, som nöden kräfver, måste hvarje organiseradt samhälle anse sig berättigadt att använda.