Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag stängde min dörr, och med en känsla, som om jag gått till en andaktsöfning, satte jag mig ned för att läsa, hvad som på detta sätt blifvit mig anförtrodt.
TORE GAM
Jeg gav, hvad jeg havde; du tog alt mit.
Og kræv, om du tror, du har uret lidt
Vor Herre – der skapte mig slig.
Henrik Ibsen.
I begynnelsen var ingenting öde och tomt.
Hur länge sedan är det nu, den tid, då ingenting var tomt?
Jag kan räkna ut i min almanacka, att det endast är tio år.
Men på tio år kan håret gråna vid tinningarna, och en stor rikedom kan förslösas.
När sådant händer, vet man icke.
Man vaknar en dag och finner tomheten, som en stor underlig fågel sitta på sängkanten och stirra med outgrundliga ögon.
I början vet man ej, hvarifrån han kommer, eller hvad han vill, och man ler åt hans stumma fråga.
Men ju oftare han kommer åter, desto mera osäkert blir löjet, och till sist fryser det alldeles bort, medan jag känner, huru mina egna ögon liksom gripna af en förtrollning, härma den döda blick, som ur den svarta fågelns stirrar emot mig från sängens gafvel.
Som förlamad, ligger jag stilla, och jag betraktar min hustrus sofvande anlete.
Det är lugnt och rent, hennes ansikte färgas af en lätt rodnad, och hennes smala, fina hand hvilar emot min bädd, som sträckte den sig ut efter min.
Jag känner en lust att böja mig ned och kyssa den, medan tårarna stiga i mina ögon, men jag gör det icke.
Jag fruktar att hon skall vakna, kanske göra mig en fråga, som jag icke kan besvara, och jag går ut som en skugga, hvilken endast skenbart har lif.
Jag kläder mig, äter frukost och går till mitt arbete.
Åter blir det afton, min hustru och jag sitta ensamma i mitt skrifrum.
Jag har satt mig i mörkret, så att hon ej kan se mitt ansikte.
Hon sitter och syr, och lampans sken förstorar hennes ansikte till en dunkel, mörk silhuett, hvars kanter omgifvas af ljusstrålar.
Jag sitter och ser på henne till dess att jag tycker, att hennes bild kommer allt längre och längre bort.
Jag är ensam som en vandrare på en öde hed, och jag känner nattens kyla, som kommer inifrån, svalka mitt hufvud.
»Du är så tyst i kväll,» säger hon.
Och jag svarar ...
Ja, jag vet ej hvad jag svarar.
Det är ett likgiltigt ord, ett ljud, en ton, som anger, att jag har hört henne, men som ingenting säger.
Utan ett ord till svar reser hon sig upp och kysser mig till god natt.
Icke genast.
Det har säkert förgått en half timme mellan hennes fråga och denna kyss.
»Går du inte och lägger dig?» säger hon.
»Inte ännu,» svarar jag.
Jag ser, att hon har tårarna i ögonen.
Men om det gällde mitt lif, kan jag ej resa mig upp för att gå fram till henne och smeka dem bort.
Och när hon gått har jag glömt hennes ord och hennes tårar.
Jag har glömt att hon finns till, glömt allt, utom att jag är ensam.
Och med feberaktig ifver sätter jag mig ned vid skrifbordet.
Jag är trött af att gå fram och åter på golfvet och tala vid mig själf, trött vid att mumla ord, hvilka jag själf besvarar, och som fylla min ensamhet som med legioner af osaliga andar.
Det är en hvila att allt mänskligt lif somnat omkring mig, det är en hvila att skrifva ord, som icke skola nås af ett mänskligt öga, endast vara till för att lugna blodets ström i mina ådror och stilla den kramp, som sammandrager mitt hjärta.
Från sängkammaren hör jag bladen vändas i den bok, som min hustru läser.
Det dröjer länge, innan detta prasslande ljud upphör.
Jag förstår, att när hon läser länge, är det icke därför, att boken intresserar henne.
Som en strykande hand känner jag hennes tanke glida öfver min nacke och rygg, och jag vet, att i hennes själ kämpar begäret att bryta min tystnad med fruktan att genom frågor skrämma mig bort.
Och när rasslandet omsider tystnar, hör jag hennes röst, som ropar mig godnatt.
Den är lika mild som vanligt, har icke så mycket som en bismak af gråt eller snyftning, men i dess ton finns en besviken saknad, som sluter sig inom sig själf i tyst grämelse, en saknad, som hon ville ha delat med mig.
Jag ville, jag kunde tala, men jag kan ej.
Och för att blifva min egen plågsamma själfförebråelse kvitt går jag in och kysser henne på pannan.
Sedan sitter jag åter vid mitt skrifbord.
Natt efter natt sitter jag där.
Det blir stillare och stillare ute på gatan.
Oljan sjunker i lampan, till dess att veken ligger i ett tomt rum, och den gamla klockan i salen slår timme efter timme.
Papper efter papper lägger jag oläst ned i den enda låda som eljes alltid är stängd.
Och allt hvad jag skrifver handlar bara om detta:
Och så länge jag skrifver, känner jag icke min egen smärta, ej heller ser jag fågelns stirrande ögon, som förfölja mig i mörkret.
Men det har icke alltid varit, som det nu är.
När jag gifte mig, var jag ung, min hustru var ung, och hela världen var ung, som den troligen blir en gång i hvarje människas lif.
Jag tog min hustru om lifvet, hon stödde sin axel mot min, och jag var så stark, att jag till hälften tyckte, jag bar henne, när vi gingo fram på en väg, där solen pärlade fram mellan skuggande grönt, och vänliga människor höllo rast med oss, när vi behöfde hvila på färden, som i sig själf var oss en lek.
Som två barn gingo vi fram genom lifvet, obekymrade och lätta till sinnet.
Vi hade godt ressällskap och gladt följe på vägen.
Och det föll oss icke in, att vårt ressällskap hade andra tankar än glädjen öfver samvaron och lyckan att få vandra fram på en väg, hvilken ingen visste hvart den bar.
När jag nu ser mig omkring, förefaller det mig, som låge den väg, vi gå, i dunkel.
Vi luta oss fortfarande emot hvarandra, men vi hafva ännu icke lärt oss, att de vänliga människorna försvinna med solskenet.
Jag minns ännu den dag, då min hustru första gången vände sin tårade blick emot mig och sade:
»Här har blifvit så underligt omkring oss.
Det är, som om alla droge sig bort och försvunne.»
Jag tog henne om axlarna och tryckte henne till mig.
Jag kan ännu se platsen på Katarina kyrkogård, där vi stannade.
»Vi ha ju hvarandra,» svarade jag.
Hon såg upp på mig med en tacksam blick.
Men i hennes öga låg icke blott svårmod, utan en undvikande fråga, som visade mig, att hon förstod, hvad min ton röjde, och orden förtego.
Hon förstod, att jag tänkt detsamma, att jag led däraf som hon, att en människas kärlek icke räcker, när världen utanför de tvenne är tom.
Och sakta steg inom oss båda aningen om en skugga, som långsamt men säkert faller mot aftonen.
Men aftonen var icke inne.
Och dock föll skuggan öfver vårt lif.
Om vi båda vetat på förhand, att vi hörde till dem, öfver hvilka denna skugga sänker sig tidigare än öfver andra, det vet jag icke, därför att jag ännu aldrig har vågat att fråga.
Men när min hustru sitter ensam, och hon icke vet, att jag betraktar henne, har jag ibland tyckt, att öfver hennes ansikte gled som en aning om detsamma, hvilket dag och natt fyller min egen själ.
Och en gång brände mig på tungan den frågan: hur länge har du vetat detta, vetat det medan ungdomen ännu lade sin glans i din djupa blick, och spred sol öfver vår lefnad?
Har du anat det, innan du kunde veta, eller har du först sent känt, att hvad du en gång höll för glädje, var bedrägeri?
Jag vet ej detta, jag vet blott, att jag aldrig kunde fråga, och därför stängde jag min tanke inne hos mig själf, och en tanke som stänges inne, fräter omkring sig.
Den fräter all lifvets styrka och märg, den fräter bort själfva känslan för lifvet, och den lämnar efter sig ett besynnerligt tomrum, som man i början undrar öfver och tror, att man misstager sig, när man känner.
Hur jag själf kommit att se, att allt omkring mig är tomt, eller när jag väcktes att se det, är, hvad jag helst af allt skulle vilja veta.
Ty intet vill man hellre än förstå sitt eget lif.
Men när jag tänker därpå, minns jag bara en scen, hvilken hände med min minsta gosse, ett litet vekt barn, som ännu icke kan tala.
Han är så oändligt vänlig, den lille, och därför har det alltid gjort mig ondt om honom.
En dag gick han med sin sköterska ute på en väg, och en fint klädd herre gick förbi.
Gossen såg upp i hans ansikte, stannade, räckte fram sin lilla hand och sade goddag.
Den främmande log godmodigt, men tog icke den erbjudna handen och svarade icke.
Gossen kunde icke förstå detta, utan trodde, att den andre icke hade bemärkt hans afsikt, och han förnyade sin hälsning och rörelsen med handen.
Men när ändå intet svar kom, endast samma roade, öfverlägsna leende, då stod den lille stilla.
Handen höll han fortfarande framsträckt, och med undrande sorgsna ögon såg han efter den främmande, hvilken obekymrad gick vidare.
Allt detta var helt naturligt, sådan världen nu en gång är.
Men på mig efterlämnade denna scen det pinsammaste intryck.
Jag erfor en känsla af medlidande, hvilken jag icke skulle kunna gifva ett fullständigt uttryck.
Det var för detta lilla barn, som var mitt, och som skalle få genomgå hela den skala af missräkningar, hvartill denna lilla scen blott var ett anslag, hvilket angaf tonen i hans lifs melodi.
Jag tyckte mig läsa i hans ansiktsuttryck, att han hörde till de olyckliga, hvilka icke kunna erkänna som bagateller, hvad andra gärna vilja affärda med detta namn.
Jag tänkte på mig själf och fick nästan det intrycket, att jag själf stått som han vid alla de afgörande ögonblicken i mitt lif.
Ty som han har jag sträckt min hand mot alla, som kommo i min närhet, som han har jag låtit mina läppar tala förtroendets omisstänksamma språk, som han har jag upprepat, hvad jag trodde, man missförstod, och som han har jag stått ensam kvar och med undrande ögon blickat efter människorna, hvilka gingo mig förbi, utan att trycka min hand eller besvara min hälsning.
Stackars lilla barn, tänkte jag, du, som brås på mig.
Du kommer aldrig att förstå den värld, i hvilken du lefver.
Öfver dig kommer skuggan i lifvet att falla, förr än aftonen kommer.
Ty skuggan faller, när kraften är förtärd, och det är den store slösaren som lättast blir fattig.
Jag vet, att jag är fattig, men jag har icke kunnat hindra min olycka, ens när jag kände, att slöseriet förde mig till den fattigdom, som är farligast af alla, nämligen fattigdomen med pretentioner.
Ty pretentionerna hade jag kvar, pretentionerna från min rikedoms dagar, när jag hade råd att slösa, och då jag aldrig trodde, att min själs rikedom kunde taga slut.
Den 2 oktober 1890.
Från min rikedoms dagar minns jag framför andra en vän, hvilken var mig för mer än alla andra.
Han gaf mig mera, än alla andra människor gifvit mig, därför att han var rik själf, och jag såg honom rik.
Slösande som den gifmilda naturen själf skänkte han bort af sina skatter, och det fanns ingen gräns för hans vänskaps ädelmod.
Jag har aldrig känt mig olycklig, så länge jag visste att han fanns.
Men när han en dag stod fattig och jag fick se honom fattig, var det, som om jag vetat, att rikedomen en dag skulle tryta äfven för mig, och med fasa nitade sig den synen fast i min själ.
Man sade mig, att han hade förlorat förståndet.
Men jag kunde icke tro det.
Jag förstod det icke ens, när jag såg honom öga mot öga, och han talade till mig vanvettiga ord.
Jag förstod det icke, därför att jag tyckte, det var omöjligt, att jag skulle kunna förlora så mycket.
Jag förstod det icke, därför att jag icke kunde tänka mig in i att hans själ var stängd ute från min, liksom min från hans.
Man hade berättat mig, huru allt hade tillgått.
Man hade beskrifvit hans lif under de sista månaderna, och om detta visste jag endast, att han hade icke skrifvit till mig.
Jag satt midt emot honom i hans rum, och mina fingrar lekte med de papper, som lågo på bordet.
Då föll ett ark postpapper fram, och det stannade på bordsskifvan midt under mina ögon.
Böjande mig ned, stirrade jag därpå.
Det innehöll blott ett par ord: öfverst datum och därunder Broder Tore.
Sedan var sidan oskrifven.
Och jag såg på daton att det var skrifvet under den mellantid, som jag icke kände.
Hvad jag gjorde eller sade under det jag betraktade detta papper, det minns jag icke.
Men jag vet, att det sade mig allt.
Här hade han setat och tvungit sina tankar till ro för att skrifva mitt namn, och medan redan mörkret nalkades hans själ, hade han tänkt på mig.
Han hade kämpat denna förtviflans kamp för att kunna stanna på den rätta sidan om den gräns, hvilken skiljer människa från människa.
Men den mörka makten i hans inre hade segrat lika hemlighetsfullt, som när det sista andedraget blåser den döendes sista ord bort.
Det var, som om jag förstått hvad han velat säga, anat hela det kval, som fyllt honom och tagit honom i sitt våld.
Och på samma gång gick igenom mig som en blixt af lycka vid tanken på, att han i sin djupaste nöd hade velat tala till mig.
Det syntes mig, som om ingen kunnat visa mig större heder.
Utan att Reinhold märkte det, tog jag det lilla pappersarket och stack det innanför min rock, medan mina ögon skymdes af tårar.
Men när jag nu sitter här och skrifver för att glömma mig själf och allt, som vållat mig ve, då stiger för mitt minne dragen af denna vän, hvilken jag aldrig skall återse.
Det är, som lutade han sig fram ur skymningen, och med armarna stödda mot bordet framför mig, betraktar han mig medan jag skrifver.
Han nickar till mig, och jag känner, att mitt öde utan att jag vet huru, är bundet vid hans.
På något besynnerligt sätt känner jag äfven detta som en heder, och jag ser med öppna ögon in i det mörker, hvilket förenar de människor, som lidit af lifvet.
Den 13 oktober 1890.
Det förefaller mig, som om mitt lif på något för mig själf ofattbart sätt hade blifvit smutsigt.
Jag gör ingenting af hvad jag vill, men allt som jag icke vill, gör jag.
Och det finns ett språk ur bibeln, hvilket under dessa sista dagar ofta återkommit i mina tankar.
Det lyder:
När du var ung, omgjordade du dig själf och gick, dit du ville.
Men sedan du blifvit gammal, skall en annan omgjorda dig och leda dig, dit du icke vill.
Det synes mig, som om dessa ord varit sagda, för att just jag en gång skulle få spegla mig i dem och genom dem döma mitt lif, och det synes mig också, som om just i dessa ord låge förklaringen, hvarför jag tycker, att det låder smuts vid hela mitt lif.
Jag kan icke blifva denna tanke kvitt.
När jag sitter vid min pulpet på byrån, och min penna mekaniskt löper fram och åter öfver papperet, då skrifver jag, hvad som blir mig satt i händerna.
Jag skrifver referat, jag gör resuméer ur de utländska posterna, jag trycker kraftiga rubriker öfver banala händelser, skildrar en lustig varietéscen, öppnandet af en ny restaurant, det nattliga uppträdet på en bakgata eller folkmassans hållning på en kunglig cortège.
Jag gör detta hvarken bra eller illa, men jag gör det utan känsla för mig själf, utan tanke på annat, än att den dag, som är, skall försvinna, liksom den i går var, och så snart ske kan, glida bort i mörkret af de dagar hvilka jag numera icke kan skilja från hvarandra.
Jag har gifvit tappt på mig själf, och jag frågar mig, hvarför just jag icke kan stå ut med detta lif, då så många andra gått samma bana, utan att tappa den spännkraft, hvilken bär dem uppe i lifvet.
Jag sitter vid min pulpet.
Framför mig har jag en tom vägg, bakom mig faller dagern in från ett högt fönster, och omkring mig hör jag ljuden af andra pennor, som raspa mot papper, af röster, som samtala, af steg som dö bort i korridoren.
Jag hör allt detta, och min penna hvilar, som om jag sutte i tankar, formande en ledig fras eller grubblande på det bästa uttrycket för en liflig idé.
Men jag skrifver icke.
Jag har glömt, hvad jag skulle skrifva, hvad jag tänkt, hvad jag börjat, hvad jag ämnat.
Och jag spinner på en ändlös tanketråd, hvilken löper rundt som maskinremmen mellan tvenne surrande hjul.
Huru länge jag har setat så, vet jag icke.
Men när jag för handen till pannan är den betäckt med en kall, fuktig svett, och jag ser som främmande gestalter springa fram och åter på ögats näthinna, bizarrt tolkande de tankar, som icke skola fästas på papperet, förrän nattens timme kommer, och jag ändamålslöst och utan mening skrifver för att döfva den oro, hvilken håller mig vaken på mitt rum.
Jag hör som i ett slags hallucination klangen af guld.
Denna klang vet jag mycket väl, att den är en inbillning.
Ty det ljud jag hör, är egentligen rasslet af papper, hvilket kommer af de många tidningsbladen, som läsas och vändas af flitiga händer, lydande uppmärksamma och väl dresserade hjärnor.
Men fast jag vet, att denna klang som jag hör, är en inbillning, gripes jag däraf, och denna klang får, tycker jag, ett slags förklaring, när jag betänker, att det finns något, som heter bladguld, och finns det då en konst att göra guld, hvarför skulle det då icke också kunna finnas en konst att förvandla tankar till guld, tunt, fint bladguld, hvilket rasslar som papper och icke har annan mening än att tjäna som underlag för de stora, vackra, tryckta papper, hvilka under namn af aktier visa resultaten af den öfvervägande summan af samtidens andliga arbete?
Och jag fantiserar om en saga, som jag skulle vilja skrifva och få tryckt i en aktad tidnings spalter.
Och den skulle lyda så:
Det var en gång en man, som hette Faust.
Hans tankar voro visare än andra människors och hans mål större.
Mefistofeles hade fört honom kring i världen, han hade älskat
Margareta på jorden och manat
Helena ur grafven för att få trycka i sin famn den skönaste kvinna, som fornvärlden födt under tider, då lifvet var så fullt, att intet grubbel grumlat tillvarons njutning.
Och nu sitter han ensam vid sitt skrifbord och drömmer sin sista stora dröm: att få sprida till alla, till alla, den välsignelse, som vetandet aldrig kunnat gifva honom själf.
Då träder Mefistofeles ånyo genom hans dörr, träder in lugn och rak med sitt mångtydiga leende och sätter sig i fönsterkarmen midt emot grubblarens stol.
Och han lär honom den stora och nya vishetens ord, att mänsklig odling icke skapas af individer, som lefvat och läst, utan af den stora massproduktionen af den förenade myrstack, hvilkens ord nedskrifvas, tryckas och spridas inom loppet af några timmar.
Faust betraktar
Mefistofeles med misstro, som anade han en frestelse.
Men tanken synes honom så gigantisk, därför att han själf sätter in hela sin själ på den utopin, att tankens skatt skall blifva allas gemensamma tillhörighet, och emedan hans hjärta är varmt och rikt, lyssnar han till den kloke förslagsställarens kalla beräkningar.
Men när Mefistofeles ser Faust i kretsen af de kamrater, hvilka som medarbetare i den nya världstidningen skola sprida mästarens tankar kring hela jordens rund, då ler han sitt första segervissa leende.
Ty nu vet han, att Faust på allvar är död, att den okuflige giganten ändtligen är gifven honom i våld.
Och han håller länge i sin hand det första rentrycket, på hvars öfversta kant står att läsa:
Faust...
Jag tänker mig detta nedskrifvet, och jag söker att sätta mig in i den tanken, huru det skulle se ut om dessa fantasier stodo tryckta i den tidning, jag själf tillhör.
Jag tänker på, hur det bara skulle vara, om jag lämnade in denna godbit till redaktören med vördsam anhållan, att han ville se efter, om det ej skulle passa i hans tidning, och jag vet, att i dessa ord har jag i omklädnad sagt mitt hjärtas innersta mening, bizarr, öfverdrifven, otidsenlig, må så vara, men dock min mening.
Och när klockan blir tre, och jag är ledig från dagens arbete, reser jag mig upp med den besynnerliga känslan, att jag icke kan gå hem och sitta ensam med min hustru.
Hvarför jag just i dag ej kunde det, vet jag icke.
Jag har ju dock nu börjat att vänja mig vid den tanken, att jag icke är någon »Ritter vom heiligen Geist», utan en fattig tidningsneger, som låter udda vara jämt och gör sin skyldighet.
Men i dag är det mig, jag vet icke hvarför, omöjligt: jag behöfver vara ensam.
Och utan att betänka mig vidare, telefonerade jag hem, att jag skulle blifva borta till middagen, och jag gick ensam ut, följande stråkvägen af promenerande fram öfver Kungsträdgården.
Det var länge sedan jag gick där, emedan jag på sista tiden undvikit de platser, där människor trängas.
Jag plägar smyga mig på mindre besökta gator mellan mitt hem och arbetslokalen.
Behöfver jag en promenad, har jag brukat gå utom tullarna genom de norra kvarter, där höga hattar och kända ansikten äro sällsynta.
När jag nu kom midt i denna trängsel af män och kvinnor för dagen, hela denna här af människor, hvilka bestämma tonen, smaken och opinionen i Sveriges hufvudstad oktober 1890, dessa människor, hvilka i framtiden skola betyda intet, men nu betyda allt, då erfar jag en besynnerlig känsla, som om jag besökt en plats, hvilken för mig gömde länge sedan bortglömda minnen.
Det är mycket länge sedan jag själf gick här och ansågs tillhöra den förhoppningsfulla ungdomsskara som vid sitt första framträdande alltid visar sig bestämd att en gång intaga sin plats bland de promenerande, hvilka här dagligen underhålla intresset för sina personer och namn, endast genom att flanera och finnas till.
I första början verkade denna promenad uppfriskande på mina trötta nerver.
Det återgaf mig min själfkänsla att utbyta hälsningar med kända personligheter, att betraktas med afundsamma blickar af alla dem, hvilka icke kommit inom den osynliga cirkelns periferi, där hvarje punkt på de otaliga radierna betecknar olika afstånd i förhållande till centrum.
I det glänsande solskenet som föll öfver de halft aflöfvade trädens gulröda blad, trängde jag mig fram genom massan af promenerande, och jag kände mig till mods, som om jag alltid hört hit och blott för en kort tid af en händelse varit borta.
Spinnande vidare på samma tanketråd, hvilken jag följt under förmiddagen, trodde jag en stund att alla mina fantasier skulle blåsas bort af en frisk oktobervind, så att jag utan smärta eller farhågor skulle känna mig i stånd att invänta vintern, och jag öfvervägde i mitt sinne, om jag hade råd att söka mig sällskap till middagen.
Jag var ännu under inflytande af denna sinnesstämning, när jag plötsligt i trängseln framför mig upptäckte Sixten Ebeling.
Han gick ensam med hufvudet en smula nedlutadt, händerna på ryggen och käppen svängande bakom sig, och innan jag hann att besinna mig, hade jag upphunnit honom och förmått honom att stanna.
Jag förstår icke, att jag ej kunde låta bli detta.
Ty i samma stund lusten uppsteg inom mig, i samma stund jag tog det första steget, hörde jag som en stämma i mitt öra, hvilken ropade nej, kände som en hand, hvilken bakifrån fattade i min arm för att hålla mig tillbaka.
Men jag var så behärskad af den illusion i hvilken solskenet, folkvimlet, beslutet att vara ute hade invaggat mig, att jag tog hans arm med samma frimodiga grepp, som om jag automatiskt upprepat en åtbörd från långt förgångna dagar.
Ja, jag erfor samma begär som alltid att trotsa på denna dåraktiga illusion, hvilken städse skaffat mig alla de stora och små missräkningarna i mitt lif.
Men i samma stund jag mötte hans blick, sjönk mitt mod, jag blef osäker på mig själf, och när jag ändå följde min första impuls, berättade, att jag gjort mig ledig till middagen, och frågade honom, om han ej ville göra mig sällskap som i gamla dagar, då var min röst främmande och mitt ansiktsuttryck kallt.
Jag var mera lik en man, som söker en förevändning för att begära ett lån, än en vän, som gläder sig att träffa en annan.
Jag kan icke säga, att han var ovänlig, när han tog mig i hand, och när han svarade, att han var upptagen, borde jag naturligtvis icke hafva insisterat.
Men i ett slags besynnerlig förhoppning, att han kunde förstå, att jag skulle hafva känt som en fläkt af min förlorade ungdom genom att än en gång få värma mig vid minnet af vår forna vänskap, upprepade jag min begäran och föreslog honom att göra sig ledig.
Han tror naturligtvis, att jag icke längre tänker på honom, han kan icke veta, att för mig finns icke något sådant som att glömma någon af de människor, hvilkas hand jag en gång tryckt med värme, och för honom är det kanske omöjligt att tänka, att jag behållit mina pretentioner midt i min fattigdom.
Han kunde kanske icke veta, att jag just nu behöfde, att han skulle möta mig, som jag skulle gått till mötes den minsta vänlighet ifrån hans sida.
Men ehuru jag tänkte allt detta, försökte öfvertyga mig själf, att jag var oresonlig, anspråksfull, öfverspänd, så kände jag dock, hur blodet sköt upp mot mitt hufvud och stockade sig kring hjärtat, när jag märkte, att han blef otålig.