Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Skynda er derföre – låtom oss taga våra barn och följa hans steg – vi kunna möjligtvis förekomma mycket – o, den olycklige! antingen hans eller någon annans blod flyter kanhända i denna stund.”
”Förskräckligt, om er aning är grundad, Clara!
Ej ett ögonblick är att förlora; men hvart – hvart skola vi följa honom i denna främmande stad?
Himmel! det går omkring för mina ögon.”
”Till Sara Widebecks hus, min fru!
Detta namn har hela natten sväfvat på hans läppar.
Der måste han vara eller –”
De båda qvinnorna med sina barn i famnen rusa ut på gatan.
Sara och Celestine spritta upp vid åsynen af tvenne i deras rum inspringande qvinnor.
”Hvar är Albert? hvar är Albert?
– Albert?” ropa Clara och Christin med en röst.
”Barmhertige Gud, hvad vill detta säga!” inföllo Sara och Celestine.
”Han skjuter sig, han mördar sig!” fortforo de förra.
”Pappa sprang nyss förbi fönsterna åt tullen till”, ropade Adam.
Ett jemmerrop upphöjdes på en gång af de fyra qvinnorna.
Saras och Celestines barn insprungo halfnakna i rummet och blandade sina skärande röster i skriket.
”Efter honom – intet ögonblick att förlora”, skrek Celestine; ”lemnen qvar era barn här, mina fruar!
Är det era barn?”
”Alberts, Alberts!” svarade under de mest hemska klagoljud Clara och Christin.
”Alberts!” instämde ännu förfärligare Sara och Celestine.
”Adam, se efter barnen”, befallte Sara, som först någorlunda hämtade sig ; ”och nu följom hans spår!”
Knappt hade de fyra skyndat sin väg, förrän fanjunkar Tandgrens svullna och blodiga ansigte tittade in i kammaren.
”Gud vare lof att herr fanjunkarn kom”, jemrade sig Adam; ”mamma och allesammans har sprungit ditåt.
Pappa har mördat sig – – ditåt – hjelp! hjelp!”
Fanjunkarn stirrade förvånad på de skrikande barnen och skyndade åt det håll Adam utvisat.
Honom följde några soldater och stadstjenare.
Ett ymnigt regn vräkte ner från de nattsvarta skyar.
X KAP.
(Skogsdunge – utsigt mellan träden åt sjön – rödmålad lada – regn.)
”Ett regnigt, ett ruskigt väder, min herre”, sade löjtnant Gustaf till den på scenen uppträdande Albert.
”Betyder ingenting – ni har, liksom jag, knallås på era pistoler, ser jag”, svarade Albert kallt.
”Ingalunda af fruktan för era hotelser har jag beviljat er detta möte”, återtog Gustaf, ”ty en militär, känslig för pligten och äran, måste känna allt, utom fruktan.
Men hans blod, åt fosterlandet helgadt, bör ej besegla hvarje obetydlig tvist, som möjligtvis kan uppstå mellan enskilta personer.
Med ett ord, denna sak, hvarom här är fråga, förefaller mig på intet vis så vigtig, att –”
”Ej vigtig, säger ni”, afbröt honom Albert; ”så mycket mer är det då af nöden att lägga ett par blykulor i vågskålen.”
”Än sundt menniskoförnuft då, min herre?” frågade Gustaf.
”Är ett förklä, som pultronen aldrig oftare begagnar, än i farans stund – en slida för harvärjan, om ni bättre förstår er på det ordet”, svarade Albert med ett hånlöje på sina läppar.
”Men vill ni då ej vara så god och förklara, hvarföre vi prompt skola skjuta ihjel hvarandra?” tillsporde Gustaf sin motståndare, med en viss skämtande ton i sin röst.
”Har ni medtagit era pistoler, för att skjuta sparfvar, herre, eller hvartill tjena dessa öfverflödiga frågor?
Jag, för min del, gick hit i afsigt att träffa ett lejon, men börjar nu befara att jag blott funnit en kramsfågel – lika godt!
Det sednare är ej mindre förbjudet än det förra.
Skada blott, att jag lade kulor i stället för hagel i pipan.”
”Allvarsamt taladt, min herre, vi äro ju, som jag hoppas, tvenne förståndiga menniskor”, sade Gustaf, med något mer allvar i sin stämma, ”och om jag verkligen förolämpat er, er som jag dessutom aldrig i min lefnad sett förr än nu, så bjuder jag er gerna hvilken upprättelse som helst; men – men om jag nu dödar er, så försäkrar jag heligt, att jag ej vet hvarföre – lika litet som ni torde veta hvad ni egentligen har att hämnas på mig.”
”Ett regnigt, ett ruskigt väder, min herre!” sade Albert, med en röst, som liknade en aflägsen åska, ”vi äro redan af regnet genomvåta och det torde derföre vara tid på att värma oss.
Tio steg – – se så – första skottet tillhör er!”
Gustaf, flämtande liksom han svettades, aftog sig uniformsmössan och hängde den på en qvist.
Han syntes något orolig, men fattade likväl pistolkolfven med fast hand och sköt – i luften.
”Ja så, herr löjtnant”, sade Albert vårdslöst, ”det roar er att höra smällen i den fria naturen.
Det ligger ej något ondt deruti, unge man.
Men hvarföre skulle ni just vända mynningen mot skyarna?
Man hotar ej himlen i samma stund man gör anspråk på att vara välkommen i dess salar.
Ni vill höra smällen en gång till, kanhända?
Jag vill aflossa mitt skott; men icke mot luftslotten deruppe, utan mot den der lilla vallen kring, troligtvis icke så få luftslott här på jorden, nemligen er uniformsmössa, som hänger der på grenen.
Ser ni – ännu lyser den gula kokarden, denna stämpel på nutidens militärkurage, så klar och obefläckad.
Jag vill förvandla densamma till en fredens sinnebild, sätta deruti en blå knapp – se –”
Skottet brann – och från midten af kokarden myste en liten mun med likblåa läppar.
”Charmant, min herre, charmant träffadt!” ropade Gustaf muntert; ”ni är mästare på pistol, och jag anser för en ära att erkänna mig öfvervunnen.”
”Tackar!
Tvenne laddade pistoler återstå ännu – den ena i er hand, den andra i min – och allvaret måste hafva sin skatt, likaså väl som skämtet.
– Skjut! men skjut ej i luften; ty snabbare än den kula ni sänder dit upp, ilar derefter er fattiga själ, så säkert, som jag träffade kokarden i er mössa.”
”Min herre”, yttrade slutligen Gustaf, i det han med omsorg riktade pistolen mot Alberts bröst, ”min herre!
Ni äger sjelf bedömma, huruvida det ens är mig möjligt att skjuta bom på detta korta afstånd – anser ni det möjligt?”
”I sanning, väl riktadt – lycka till väl träffadt också”, svarade Albert, kall och stel, som en marmorstaty.
”Att jag i denna riktning aflossar skottet, är säkert, men akta ert ansigte för pappersförladdningen; ty, på min ära, är icke den det enda, som möjligtvis kan komma att genera er”, ropade Gustaf, i det han uppgaf ett gapskratt och derefter aflossade pistolen.
”Fördömde usling!” ropade Albert med thordöns-stämma; ”ni har då gäckat, skändligen bedragit mig?
Mitt enda hopp, att i mitt fädernesland för en tapper mans hand finna döden, har ni således på det nedrigaste beröfvat mig!”
”Om förlåtelse”, svarade Gustaf, ”jag vet i sanning ej, hvad som kunnat föranleda er till dessa anspråk på min person och komma er att tro, att jag, för att göra er en tjenst, nödvändigt skulle sätta mig i den obehagliga ställningen att välja mellan stupstocken och evig landsflykt.
Kort och godt, min herre, jag inser ej, hvarföre just jag skall erbjuda mig till offer för era fixa och besynnerliga idéer.”
Hvad frågar den verkligt store mannen efter, hvilka och huru många offer hans idé kostar, när idén är sann och stor?” ropade Albert, i det hans ögon rullade förfärligt i sina djupa gropar.
”Med all aktning för denna sanna och stora idé, försäkrar jag, att som jag ej är nog skarpsinnig att kunna uppfatta densamma, frånsäger jag mig också den äran att, i hvad egenskap som helst, deltaga deruti.
Möjligtvis kan ni finna någon annan, som har lust att skjuta ihjel er; men jag – nej jag tackar!
Farväl min herre!”
”Stanna menniska!
Kom i håg att det finnes något mera än löst krut i min pistol och löst prat på min tunga.
Tror ni er verkligen kunna gå härifrån, med nöjet att hafva dragit en hederlig man vid näsan, för att sedan skryta med en lätt bragd inför era kamrater?
Nej, så sannt som jorden rullar sig kring solen, och solen i detta ögonblick ligger inbäddad i moln, skall ni icke gå från detta ställe!”
Gustafs af naturen ljusa polisonger och mustacher blefvo i en hast mörka – mörka i förhållandet till ansigtsfärgen.
”Skulle det vara er afsigt – att här begå ett – mord!” sade han, med ängslan i blick och tunga.
Albert svarade ej, men riktade pistolen mot hans bröst.
”Herre! vid den allsmäktige Guden – hvad tager ni er före!” fortfor Gustaf, skälfvande i alla leder, under det ångestsvetten droppade ner från hans panna.
Intet svar; men den hotande mynningen bibehöll sin riktning.
”Jag besvär er, vid allt hvad jorden och himlarna hafva heligt – begå ej ett brott i er galenskap, ett brott, som ni efteråt skall ångra – ett mord – ett –”
Gustafs ögon irrade omkring, liksom sökte de någon utväg till flykt.
Regnet dånade starkt mot ladans väggar, och det prasslade spöklikt i granträdens qvistar.
Den mörke hemske mannen, ur hvars ögon en mördande eld allt vildare och vildare sprutade, följde troget med pistolmynningen hvarje förändrad ställning Gustaf i sin dödsångest gjorde.
Slutligen öfvergifvande allt hopp om att kunna undfly den fara, hvaruti han så lättsinnigt störtat sig, tryckte Gustaf den venstra handen till bröstet, liksom ville han dermed skydda sitt hjerta mot den dödande kulan, och höjde den högra mot himmelen, i det han, samlande sina sista krafter, ropade med en röst, så djupt klagande, att den nästan väckte stormens deltagande, emedan den för ett ögonblick tycktes sakta sig.
”Om ni mördar mig, djefvul! – ert öga har redan jagat blodet ur mitt hjerta – så vet, att ni bringar efter mig mor och syskon i grafven!– Vid honom deruppe, som en gång skall döma oss båda, vid er egen odödliga själs sista förhoppning om en kommande salighet
– vid –”
Hans tunga stelnade, hans ögon tillslötos – han hade sett den fruktansvärdes finger närma sig trycket – dock höll han ännu bedjande den darrande handen mot skyn.
Ånyo bröt stormen löst genom skogen; men denna gång bar den på sina väldiga vingar knallen af ett aflossadt skott – den mot höjden sträckta handen, genomborrad af hämnarens kula, krafsade blödande i mullen – – – – – – – – – – – – – – – –
Knappt hade de närgränsande kullarna och bergen emottagit och återgifvit den dödsbådande knallen, förrän ett vildt skrik trängde genom skogsdungen och fyra qvinnor, med fladdrande hår och af skogens qvistar sönderslitna klänningar, instörtade på den blodiga scenen.
Albert, som med pistolkolfven länge sysselsatt sig med att prygla den på marken framstupa liggande och himlen med sina jemmerrop nästan nedertagande löjtnanten, spratt upp vid detta nya skrik.
När han nu dertill såg de fyra qvinnorna framrusa genom träden, uppgaf han ett hest skratt och störtade derefter från ladan ned åt sjön.
Qvinnorna följde honom, upphunno honom, grepo i hans kläder och sökte med förenade krafter hejda den vansinniges fart; men förgäfves – förgäfves –
Mellan skogsdungen och sjön, hvilken stormen upprört i skyhöga vågor, breder sig ett svedjeland, ättling af en uthuggen skog, på hvars askgråa härd stenar och trädrötter i vild oordning famna hvarandra.
På denna plats upptäcker nu ögat en hisklig syn, under det örat sönderslites af merg och ben genomträngande klagotoner.
Ett vidunder rasar der genom stenrösena och rishögarna – ett vidunder, bestående af en man och fyra qvinnor, hvilkas händer äro som de voro fastspikade vid hans kropp.
Det är Albert och hans älskarinnor, Clara och Christin, Sara och Celestine vi hafva för våra ögon.
Albert (dansande kring på
slätten i sina lefvande
bojor).
Till döden, till döden i kyliga vågor,
Att släcka de vilda helvetiska lågor,
Som qväfva min sista förhoppning ihjel,
Och bränna i aska min fattiga själ!
Qvinnorna (dansande med
honom).
Släck först i vår’ bröst de helvetiska lågor
Du tände.
Töm sedan de kyliga vågor,
Hvari du fördränkte vår jordiska ban’!
Tillbaka till barnen! tillbaka till stan!
Albert (gör ett vildt språng
Sensitiva amorosa
“— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — Jag har nu icke mer än ett enda intresse kvar: att studera och njuta könet.
Alla de rottrådar, medels hvilka mitt väsen grott samman med lifvet och genom hvilka det sugit sig näring ur detta, ha en efter annan förtorkat och skrumpit hop, alla utom en enda, och denna enda har vuxit sig stor och mättat sig med saft, borrat sig ner och bredt sig ut, och den är nu ett nät af fina förgreningar, hvilket ensamt gifver mig fäste i lifvet.
Alla andra organ i mitt väsen ha, småningom och ett efter annat, upphört att verka, kanalerna som ledde blodet från lifvets hjerta in i deras kärl ha stoppats, de ha paralyserats och krympt in till döda rudimenta, – alla utom ett enda, genom hvilket jag studerar och njuter könet och som fått en ytterlig differentiering i sin byggnad och blifvit som en bräcklig mekanism med mikroskopiskt små och spindelväfsfina hjul och kuggar.
Jag har gjort detta studium och denna njutning till en läcker konst, och jag har icke annat mål eller intresse här i lifvet än att drifva denna konst till dess fulländning.
För menniskor som mig kommer alltid, förr eller senare, en tidpunkt då man är trött på alla verkliga förbindelser med kvinnor.
Det fins, i alla sådana förbindelser, hur de så annars än må vara, så mycket banalt och smärtsamt; jag har fått mer än nog af detta och njuter nu kvinnorna på afstånd, i studiet af dem och inom mig sjelf, och på detta sätt kan jag lösa ut allt det triviala som innebor i könsförhållandena samt njuta den rena musten utan osmakliga tillsatser.
Det är något så skrämmande trist i detta att eftersträfva och få en kvinna, det vållar äckel och smärta från början till slut.
Först gå de der, de båda, mannen och kvinnan, och stryka sig uppåt hvarandra som två brunstiga kattor, och hvarje lönlig blick som de byta blottar, i sin tystna glöd eller trånande fuktnad eller skamsna skygghet, denna könsliga drift som fysiskt orenar dem båda.
Jag har alltid känt vämjelse vid åsynen af denna snuskiga och löjliga kurtis, åt hvilken hela verlden småmyser menande och kyniskt och hvilken ständigt påmint mig om den sprättiga tuppens sirliga kärlekslater inför den sippa hönan.
Och när så den storartade lycka och den sällhetsråga som är den erbarmliga parningsakten vunnits, så är historien ute och så är der just icke så synnerligen mycket mer att få, ty i nittionio fall af hundra finner man sig, förr eller senare, ansigte mot ansigte gent emot en varelse som man aldrig sett förut och långt mindre knutit bekantskap med eller längtat efter att ha för sig sjelf, och man vaknar en vacker dag i sin säng med en främmande kvinna vid sin sida, och man kan icke känna igen ett enda drag i hennes ansigte eller hennes själ.
Är hon din älskarinna utan vår herres speciella medgifvande, väntar dig hela det pinsamma obehaget af en brytning, och har du gett dig in i en af samhället kontrollerad förbindelse, får du hela lifvet igenom lefva intimt samman med denna okända varelse, som du aldrig önskat ha men som nu hänger fast vid dig som en kardborre.
Du kan ha studerat en kvinna hur grundligt som helst och du kan tro dig känna henne utan och innan, – du är ändock aldrig rigtigt trygg för att hon icke en dag byter skinn som ålen och plötsligt står inför dig så olik den som du fordom kände och älskade som svart är olikt hvitt.
Ser du, menniskan är icke någonting fast och oföränderligt som man griper tag i och säger att det är så eller så; der försiggå i hennes väsen oupphörligen hemliga processer, hvilka metamorfosera hennes kropp och hennes själ minut efter minut, processer hos dig och hos dem som du hållit af i lifvet och dragit intill dig i ömhet, hvilka hvarken du eller de känna hvari de bestå.
Är det du som ser med annan syn, eller är det den andra som förändrats och blifvit en annan?
Det vet du icke; du vet blott, att denna menniska, som kommit dig allt närmare, tills du uppgått i henne och hon i dig, med ett ryckts loss och nu står långt, långt borta från dig och står der som ett likgiltigt eller förhatligt föremål, med hvilket du ingenting vill ha att göra eller som du i ovilja skyr.
Det är detta som min erfarenhet lärt mig, och jag vill nu icke längre löpa risken genom att med hull och hår ge mig lifvet i våld, ty då vålla kvinnorna oss mera ondt än godt; men som för mig könet är allt och lifvet derförutan skulle vara utan innehåll eller mening – och jag har aldrig kunnat förstå, hur menniskor annars gitta lefva –, så har jag lärt mig njuta det på annat sätt och på mitt vis, så att jag kan dricka det rena vinet utan att få bärmen med.
Alla dessa kvinnor som jag möter på promenader och i teatrar och hvart eljes vägen går för sådana lifvets på-måfå-flanörer som mig, – jag vill icke komma dem nära och vill icke tala med dem, ty då skulle stupiditeten i dessa vackra eller karaktäristiska hufvud snart sticka fram och sedan allt det andra eländet och så alltsammans förderfvas för mig, – men jag njuter dem alla, med hela min kropp och med hela min själ, med syn och lukt och känsla och tanke.
Jag tager ut hvar och en för sig ur högen och letar fram hennes innersta jag, aromen i hennes väsen, anletets nyans och gestaltens särkynne och naturellets flygtiga bouquet, griper detta i en gest, en min, ett uttryck i blicken, i sättet att gå, i hvilka som helst bagateller, som ingen annan skulle lägga märke till men hvari individualitetsegendomligheten röjer sig helt blottad, eller jag lodar djupen i detta dolda personlighetslif med min skarpsyntaste tanke; och sedan kvinnan står der inför mig, ensam bland alla med sin ömtåliga men distinkta individualitet i hud och blick och hjerna och hjerta, njuter jag henne.
Och hvad gör det så, att jag icke har henne sluten tätt intill mig; hon kan ju ändå aldrig komma mig närmare än hon är, och den man som en gång skall hålla henne i sina armar skall icke komma henne så nära, ty jag känner basen i henne, djupen och grunden, känner dem igen i deras skäraste inre och yttre förtoningar, och jag har tagit henne mera helt utan hennes egen vetskap än någon annan man skall kunna göra med hennes goda vilja.
Derför kan jag också samtidigt älska och njuta hur många som helst och alla som jag möter, ty det är väsens-nyansen jag älskar och njuter hos hvar och en af dem och den är olika hos den ena och hos den andra.
Först är det typerna, de hvilka jag njuter som allmänna stilmönster: de smidigt och fylligt fasta med svart hår och täta ögonbryn och vaxgul hy, hvilka påminna om smakfulla drägter af svart och gult siden; de ranka, något gängliga brunetterna med aprikosmjuk rodnad på kinderna, hvilka leda tanken hän till violers sammetslena och daggvätta kronblad; blondinerna med alltför yppiga former, med deras lukt af sötaktig värme: de små och spensliga ljusa, som likna térosor eller tulipaner; de med slätkammadt och i midten benadt hår och förgät-mig-ej-blå ögon och med ett ansigte i gräddhvitt och smultronrödt, à l’anglaise, och som komma dig att tänka på krukblommorna i fönsterkarmen i ett småborgerligt hem i en storstads aflägsna smågator; – och många andra.
Och sedan – och det är de som jag älskar och njuter mest och finast – komma alla de otaliga schatteringarna, de som icke kunna inrangeras under någon som helst grupp utan som lefva hvar sitt underliga sjelfständiga personlighetslif för sig sjelfva och som i sitt yttre ha ett eller annat gåtfullt säreget, under hvilket du har att söka den egendomliga nyansen i deras intellektuella och sensibilitetslif.
När jag möter på min väg en sådan kvinna, glömmer jag hela verlden omkring mig och jag ger mig icke tillfreds, förrän jag rigtigt kommit underfund med henne, jag lägger henne på dissektionsbordet framför mig och jag gräfver i henne med min letande tanke och jag sammansmälter med henne med min intimaste känsla, jag skärskådar hvar partikel hos henne under min analys och ser hennes väsenscentrum med min intuition, och så eger jag henne slutligen hel och hållen såsom hon utgått ur naturens stora hemlighetsfulla verkstad med hennes komplicerade och enhetliga personlighet.
Ty det är framför allt de karaktäristiska bagatellerna hos menniskan, som mystiskt locka mig; de som andra affärda som fula kunna för mig vara de mest intressanta, och de som gälla för skönheter kunna för mig vara uttryckslösa som en oskrifven griffeltafla. — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — Ser du, der växer i det moderna samhällets öfverkultiverade jordmån en underlig och sällsam ört, som heter Sensitiva amorosa.
Dess kronblads ådror äro fylda af morbida oljor, dess doft har en sjuklig sötma och dess kolorit är dämpad som dagern i ett sjukrum med nedrullade gardiner och skär som en döende aftonrodnad.
Om du letar i ditt eget och dina vänners lif, skall du finna många skiftande varieteter af den; och vore jag som du, skulle jag plocka några sådana och sälja dem på torget — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — “ — — — — — — — — —
Vi voro tre gamla goda vänner som länge lefvat samman i intimt och dagligt umgänge och som känt hvarandra utan och innan och som lifvet fört åt skilda håll och som nu träffats igen efter många års skilsmessa, hvarunder den ene icke hört stort af den andre, annat än hvad ryktet sagt och de flygtigt uppsnappade orden af gemensamma kamrater, hvilka man händelsevis stött på i sin väg genom lifvet.
Af en slump hade nu än en gång våra banor korsats – ödet har ju dylika små infall –, han som bodde på platsen hade arrangerat middag, vi hade varit för oss sjelfva liksom i gamla tider, sinnena hade småningom mjuknat upp, alla glömda minnen från vårt vänlif hade stått upp från de döda, och hela vårt ungdomslif tedde sig plötsligt för vår syn som ett tyst och slumrande fata morgana, dubbelt trolskt som det nu låg der i fjerran.
Vi hade fått en droska, staden låg redan bakom oss och vi åkte sakta fram längs stranden.
Det var en dag i den tidiga våren, fram mot kvällningen, sundet låg blankt i aftonsolen, ångan rök ur markerna, bydungarne skiftade i spädgrönt och det var så ensamhetstyst som det kan vara endast på slätten, blott lärkorna sjöngo uppe i den blå rymden.
Minnena döko upp ur det förflutna, det ena efter det andra, nu ett gladt, nu ett vemodigt, de blefvo till ord och syn och vi lefde det alltsammans om igen, lugnt och ljuft som vårkvällen omkring oss och som man endast gör det i minnet, sedan lifvet släppt sitt tag och lemnat en fri.
Ett namn kom på mina läppar, jag vet icke hur eller hvarför, ett namn som bars af en menniska, hvilken vi alla tre i tiden stått nära, och vi började tala om hans lifsöde.
Han hade för ett par år tillbaka förlofvat sig med en flicka med alla upptänkliga företräden och som hela verlden legat på knä för, och då förlofningen räckt i några månader, hade han slagit upp, utan att någon menniska kunnat finna anledningen.
Flickan hade tagit sitt parti och tröstat sig öfver missödet och snart nog funnit en annan, hvilken bättre vetat uppskatta sin lycka, som verlden sade, och han satt som välbestäld embetsman i någon landsortshåla.
Ingen af oss kände henne, och vi hade ingenting att hålla oss till, medan vi letade i hans natur och framstälde gissningar.
“Det är fåfängt att söka gissa“, sade han som satt midt emot mig, “hvad som bestämt honom att handla som han gjorde vet nog ingen mer än han sjelf, och om han sagt det, skulle troligtvis ingen förstått det och kanske allra minst hon som närmast kunde göra anspråk på en förklaring.
Jag mins ännu, då jag fick deras kort, hur jag för mig sjelf förespådde, att i nittionio fall af hundra de skulle glida ifrån hvarandra, och det fastän jag icke hade minsta aning om hur hon såg ut eller hur hon var, blott och bart derför att jag visste att menniskor som han och vi icke kunna binda sig för hela lifvet.
För oss är äktenskapet ett hasardspel, ett högt bud på hackor.
Det är bagatellerna som beherska vårt lif och bilda vändpunkterna, de oberäkneliga småsakerna, som man icke upptäcker förr än det är för sent och som man icke kan se i första ögonblicket.
Vår vän har träffat på sin väg en kvinna, hos hvilkens hela yttre och inre varelse hans eget sensibla och ömtåliga väsen återfunnit sina lönliga behof och drömmar, och han har hört som en hög fiolton som satt i skälfning hela hans själ och alla hans sinnen, allt hvad han hade skärast inom sig, och han har glömt att i dessa ängsligt spröda stråkdrag lurar missljudet som allra mest vaket.
Och så en vacker dag har han hört denna falska nyans, och missljudet har vuxit och skärpts, minut från minut, och han kan ha satt fingrarne i sina öron och vridit sig och våndats, det har ej hulpit minsta grand, och hela melodien har brustit sönder och samman till ett olidligt mischmasch af gälla och skorrande ljud, – och han har flytt.