Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En vidunderlig motsägelse uppreste sig imedlertid midt ibland den massa af enskilda föreskrifter, som drottningen, afvikande från ständernas och Rådets, lemnade om sin sons uppfostran, beräknade att framställa thronarfvingen på en svindlande höjd af storhet, dit folkets blickar endast häpnande, beundrande och med en nära nog andäktig vördnad skulle töras lyfta sig.
Lovisa Ulrika befallte nemligen, att under det konungabarnet redan från sin spädaste ålder vänjdes vid handkyssningar, djupa bugningar och underdånighetsbetygelser af alla, som nalkades prinsen, skulle Badin ensam äga rätt, att som like umgås med honom och bemöta honom, huru han behagade, handgripliga misshandlingar endast undantagne.
Lovisa Ulrika fann någonting retande i denna jemlikhet mellan negergossen, ohyfsad, sådan han irrat i Afrikas öknar, och thronarfvingen, som såg hela verlden för sina fötter; hvaremot Tessin fann just detta afbrott icke blott högst opassande, utan den nära förtroligheten till och med ganska skadlig mellan en rå och lidelsefull morian, som med flit lemnades utan begrepp om det rätta och anständiga, och prinsen, med det dyrbara kallet i sigte, att en gång ställas i spetsen för ett bildadt folk, hvilket han borde föregå med efterdömet af sedlighet, upplysning och dygder.
Det låg i drottningens plan, att, medelst Badins fräckhet, motarbeta de läror om aktning för statens embetsmän i allmänhet och för senaten i synnerhet, dem uppfostraren lade sig vinn om att bibringa sin höga lärjunge.
Inseende fruktlösheten af sina bemödanden, när föräldraråden gåfvos i en annan riktning, utfunderade Tessin ett sätt, som skulle göra hans åsigter på en gång angenäma för prinsen och ständigt närvarande i hans minne, samt skaffa dem ett kraftigt understöd uti allmänna tänkesättet.
Han företog sig således, att framställa sina grundsatser i bref till sin lärjunge, der han utvecklade hjertats hela ädelhet och snillets oemotståndliga behag.
Lovisa Ulrika hade sjelf för mycket hufvud, att icke värdera och finna ett nöje i dessa guvernörens skriftliga uppsatser, dem hon dessutom betraktade såsom fullkomligt oskyldiga ur politisk synpunkt, emedan hon i dem såg endast enskilda meddelanden, hvilkas innehåll stadnade mellan de höga föräldrarne, konungabarnet och dess uppfostrare.
Men den djupsinnige statsmannen umgicks med helt andra afsigter.
Sedan hans bref vuxit till det antal och omfång, att de i det närmaste innehöllo allt hvad han för det då närvarande önskade fästa i sin lärjunges tankar, utgaf han af trycket hela samlingen af dessa uppsatser, under den ryktbar vordna titeln: «En gammal mans bref till en ung Prins».
Detta steg, vidtaget utan de kungliga föräldrarnes vetskap och samtycke, var långt ifrån att vinna deras bifall.
De funno sig stötte både deraf, att Tessin icke inhemtat deras vilja, innan tryckningen verkställdes, och deraf, att han sålunda vädjat till allmänna omdömet, i afseende på de läror, han bibragte thronarfvingen.
Lovisa Ulrika var nu förnärmad på en gång i sin känsla, i sina planer, i sin qvinliga fåfänga både som mor och drottning; och när drottningen blef uppbragt, var det konungen, hon lät visa sig på styfva linan såsom hämnare eller försonare, allt efter hvad hennes fördel eller nyck fordrade.
Hon hastade vid detta tillfälle att inympa sin vrede på sin gemål, uppmanade honom till storm, och stålsatte den fromme mannen att rynka ögonbrynen och skärpa uttrycken så eftertryckligt, att hela verlden med bäfvan och undergifvenhet måtte förnimma, att han, och ingen annan, vore den allena lagkrönte beherrskaren.
I en sinnesstämning samt med åthäfvor och ordalag, som kunnat anstå eller åtminstone förlåtas – en Carl V, en Ludvig XIV, en Fredrik II, en Carl XII, men ingalunda den i senaten röstägande Adolf Fredrik, uppträdde denne kort derefter i Rådet, hvars medlemmar han öfverraskade med ett långt och bittert skriftligt anförande, deruti han, i anledning af Tessins tryckta bref till kronprinsen, anklagade sin sons uppfostrare för bristande vördnad mot majestätet, för kränkning af konungens faderliga rättigheter, för åsidosatt grannlagenhet äfven mot drottningen, och för öfverskridande af den Rådsherrliga pligten, att icke utan i samråd med sina öfriga embetsbröder vidtaga något offentligt steg; på grund af hvilka tilltag konungen äskade upprättelse.
Senaten, mera förvånad och bekymrad öfver anklagarens framställning, än öfver den anklagades förmenta brott, sökte, fastän förgäfves, att förmå konungen återtaga sitt anförande och låta den misshagliga saken falla.
Men Adolf Fredrik visste hvad som förestod honom i sängkammaren, om han icke i rådkammaren uppfyllde till punkt och pricka sin gemåls föreskrifter.
Det var derföre (ty sig sjelf lemnad, skulle denna fråga ej ens någonsin af honom blifvit väckt) han vid detta tillfälle förblef obeveklig.
Nu uppträdde Tessin med ett försvar, manligt, djuptänkt, vältaligt, hänförande.
Segrande vederlade han hvarje punkt i konungens klagomål.
Men sedan han slutat sitt försvar, yttrade han, med stolt sjelfkänsla och belefvad värdighet: «att «ehuru han, efter sitt bästa förstånd och samvete, «gjort allt hvad han förmått och trott vara rätt, för «att som sig borde, till fäderneslandets fromma, «thronarvingens gagn och hans höga föräldrars nöje, «svara mot det vigtiga förtroende, honom med led«ningen af kronprinsens uppfostran blifvit lemnadt, «befarade han likväl, väl kännande den menskliga «svagheten och sina egna brister, att bördan varit tyngre, «än krafterna att den bära medgifvit; hvarföre han «också nu, när äfven hans nit vore misstänkt och för«troendet till hans tänkesätt och omdöme upphört, «tillkännagaf sin fasta föresats, att i konungens och «Rådets händer återlemna guvernörsbefattningen, så «snart Riksens Ständer, efter inhemtad kännedom om «hans förvaltning och meddelad frisägelse, dertill lem«nade sitt samtycke.
Imedlertid hoppades Tessin, att «Hans Maj:t ej måtte onådigt upptaga och Deras Ex«cellenser Herrar Riksens Råd ej finna underligt, det, «efter hvad nu förelupit, han, såsom det enda veder«mäle af konungens godhet och senatens vänskap, «underdånigst utbåde och förbehölle sig, att från det«ta ögonblick genast få upphöra med Mentorskallet «för prinsen, och att en vikarie måtte förordnas att «öfvertaga guvernörsemhetet, intilldess endtledigande «i grundlaglig ordning blefve för Tessin utfärdadt.»
Hvad som var skedt, var skedt.
Rådets böner voro förgäfves och konungen, som för detta oförutsedda fall ej erhållit någon föreskrift af sin gemål, vågade endast tveksamt och i allmänna ordalag instämma i senatens enhälliga önskan.
Törhända såg han ej ogerna, att Tessin förblef obeveklig.
Från denna dag syntes, den tillförne såsom allsmäktig gunstling ansedde riksrådet grefve Tessin ej oftare vid hofvet, än då han der ej kunde undgå att inställa sig med öfriga senatorerne en corps.
Ty kansli-presidentsysslan hade han förut nedlagt.
I sitt hjerta var drottningen högst belåten med det beslut, Tessin fattat, hvarigenom hon befriades från den pinsamma dagliga beröringen med en man, på hvilken hon så helt och hållet missräknat sig, och den hon likväl hvarken kunde eller vågade förödmjuka så, som hon skulle önskat.
Men hans aflägsnande medförde ett annat, hvilket Lovisa Ulrika gerna velat undvika.
Dagen efter sedan riksrådet Tessin frånträdt guvernörsbefattningen, begärde hans grefvinna endtledigande från sin plats af öfverhofmästarinna.
Ehuru påkostande det föll sig för den stolta drottningen att nedlåta sig till öfvertalanden, sökte hon dock nu förmå fru Tessin att stadna qvar.
Dennas fina och lediga umgängeston, hennes qvicka samtal och angenäma brefvexling, samt hennes vidt utgrenade bekantskaper, äfven utom landet, hade, redan när Lovisa Ulrika först lärde känna henne i Berlin, dit hon åtföljt sin make på förmälnings-beskickningen, förvärfvat henne prinsessans synnerliga förtroende och vänskap.
Denna bevågenhet tycktes dagligen ökas, till den stund, då riksrådet Tessins fosterländska omtanka vid Adolf Fredriks uppstigande på thronen på en gång tillintetgjorde hans, eller rättare hans gemåls herrsklystna planer.
Drottningen blef väl sedermera mindre förtrolig med sin öfverhofmästarinna, ja, bemötte henne numera stundom med en frånstötande köld; men Lovisa Ulrika befarade ett menligt uppseende af fru Tessins oförberedda aflägsnande.
Denna stod imedlertid lika fast vid sin föresats att draga sig tillbaka, som hennes man vid sin.
Något annat uträttade drottningen ej med sina böner, än att grefvinnan samtyckte, att ännu åtta dagar fortfara med sin uppvaktning vid hofvet.
Hon ville undvika ända till skenet, att åsyfta bringa drottningen i förlägenhet, hvilken fru Tessin således lemnade rådrum att utse en efterträderska.
När denna blifvit nämnd och inställt sig för att öfvertaga vakten, inneslöt grefvinnan sig, med okonstlad vördnad, i drottningens ynnest, och återsåg ej mera hofvet.
Lovisa Ulrika hade från Preussen medfört en qvinlig gunstling, Fröken von Knesebeck, hvilken hon slutligen bortgifte i Sverige med en svensk grefve.
Knesebeck var tillstädes i rummet, när fru Tessin gjorde sin afskedsuppvaktning.
Så snart grefvinnan aflägsnat sig, yttrade Lovisa Ulrika, under ett bittert leende: – «Svenskarne äro ett styfsinnadt folk, kära Knesebeck, fruntimren lika envisa, som karlarne; men ... vi vilja se till, om de icke med tiden låta tämja sig.»
(1756.)
Klockan i S:t Jakob slog half tre, då bondeståndets talman, Olof Håkansson, stödd på sitt spanska rör med silfverknopp, vandrade förbi kyrkan och, framkommen till Fersenska palatset på Blasieholmen, med några häftiga slag på porten afbröt portvaktarens hvila, sedan denne nyss hunnit inslumra, efter landtmarskalkens återkomst från en fest på Stockholms, nu mera färdiga och bebodda, i alla hänseenden kungliga slott, ur hvilket en flod af ljusskimmer återspeglade sig i Norrström, och de matta ljuden af dansmusiken hördes, under den tysta natten, gent öfver Skeppsholmsfjärden.
– «Hvem tunnor tusan djeflar bultar så här dags? hvem är det och hvad vill ni?» röt portvaktaren, gnuggande sig i ögonen, och en ny svordom, färdig att utbrista, dränktes i ett svall af gäspningar.
– «Talmannen för bondeståndet – blef svaret – – Anmäl i ögonblicket min ankomst och säg, att någonting ganska vigtigt, som ej tål uppskof, fört mig hit, och att jag önskar genast tala med herr grefven och landtmarskalken.
I dennes palats verkade Olof Håkanssons namn som en hufvudnyckel.
Porten öppnades, portvaktaren bad tusenfallt om ursäkt för sitt näsvisa svar, undskyllande sig med, att han i sömnen ej visste hvad han sade, och Olof Håkansson ledsagades af en betjent till förmaket bredvid grefve Fersens arbetsrum.
– «Hans höga nåd har ännu icke gått till hvila, sedan han hemkom från slottet – yttrade kammartjenaren – utan är sysselsatt att skrifva.
Högtärade herren skall på minuten blifva anmäld.»
Blott några sekunder derefter flög ena dubbeldörren upp, och grefven mottog sjelf, med en hjertlig handtryckning, sina politiska meningars mäktiga stöd hos allmogen.
– «Huru, bäste vän! – utbrast Fersen – så sent, eller så bittida?
Jag vet i sanning lika litet hvilketdera jag bör kalla denna ovanliga timma för ert, i alla fall städse kärkomna, besök, som huru jag dertill skall förklara anledningen.
Ej heller förstår jag, hvarföre ni så tidigt lemnade den ståtliga festen på slottet i natt.
Jag hade knappt hunnit få se en skymt af er, innan ni redan var försvunnen.
När man är så sällsynta gäster på hofvet, som nu för tiden vi och våra vänner, bemärkes frånvaron, i synnerhet af ett Riksstånds talman.
– «Må så vara, herr landtmarskalk; men denna gången var min frånvaro lika nödig, som min närvaro.
Herr grefven skall få höra alldeles förvånande saker.»
– «Jag är helt och hållet öra, till er tjenst.»
– «Knappt hade jag i går aftons slutat ett långt samtal, hvarmed Deras Majestäter hedrade mig inne i konungens rum, der kung
Sigismund till häst intar hela ena väggen, än jag vid utgången i stora galleriet stötte på drottningens näsvisa negergosse, hvilken, som herr grefven vet, alltid har fritt språk och är lika oförskämd mot sjelfve Herrar Riksens Råd, som trots någonsin emot oss simple bönder.
Denna gången såg den bängeln till och med mera illparig ut, än vanligt.
Han bligade på mig med sina klippska ögon och tycktes justament hafva något på hjertat.
När jag helsade på honom med ett:
«god qväll!» tog han en så Gudsnådelig min på sig och sade: «Det kommer derpå an, fader Olof, om qvällen blir «god eller ond.
Man talar just nu om er och edra «vänner här i ett annat rum på slottet, och det lå«ter der som er sista timma skulle vara förhanden.»
Jag trodde Badin efter gammal vana ville drifva gäck med mig och var sinnad draga mig undan ostyringen, då han med oroliga blickar började se sig om och hviskade mig i örat: «Ni sjelf, fader Olof, och edra «vänner:
Fersen, (herr grefven ursäktar, att jag nyttjar pojkens ord, ty just så sade han: edra vänner, sade han) «Tessin, Benzelius, Kjerrman» – «ha sett dagens ljus för sista gången, om ni ej följer mig.
– «Hvilken oförskämd slyngel! hvilka galna historier!» föll Fersen honom här i talet och skakade hufvudet föraktligt.
– «Justament mina tankar» – återtog Olof Håkansson kallt. – «Jag var liksom flat öfver min enfald, att låta Badin plugga i mig sitt dumma sladder, men jag tänkte om igen.
Det kostade ingenting, att taga rätt på narrspelet; men det kunde bli satans dyrt, att släppa bort harftråden, om sladdret varit i säck, innan det kom i påse, ty jag mins ordspråket: att små grytor ha också öron, och den der morianen, så oförskämd han är, får ha sin näsa med öfver allt.
Således följde jag med till dörren af drottningens innersta rum, hvilken stod på glänt.
Badin lade ena handen på sin mun, till tecken, att vi skulle vara tysta, och pekade med den andra inåt den andra kammaren, der hofmarskalken baron Horn var inbegripen i ett lifligt samtal med löparen Ernst.
Jag hörde tydligt nämnas: «kungens vänner på Mäster Anders,» och baron Horn sade:
«skynda dig till «dem, min bäste Ernst, traktera dem dugtigt och bed «dem hålla sig tappert, när det gäller.
Jag ger dig «frihet från uppassningen här på slottet i natt.
Ingen «saknar dig, ty Hennes Maj:t vet hvar du är, och låt«sar ej märka, att jag utbytt din vakt.
I morgon «bittida lemnar du mig rapport om förloppet, och i «morgon qväll får du signalen hemma hos grefve Bra«he, som bor i grannskapet af Mäster Anders, af ho«nom och grefve Hård, när våra vänner skola börja «leken.
I detsamma vinkade Badin åt mig, att jag skulle gå ifrån dörren, hvarefter han rusade in i andra rummet, gnolande på en visa, justament som derest han nu först kommit; och då hofmarskalken Horn röt till honom:
«hvad har du här att göra din slyngel?» svarade den klipparen, liksom ingenting hade förefallit:
«att drottningen skickat honom efter en luktvattensflaska.«
Ernst sprang imedlertid ut genom en annan dörr, och baron Horn vände om till det rum, der jag var, men blef häpen och röd i ansigtet som en tupp, då han fick se mig, och då han med tungan skattade sig lycklig att råka mig, önskade hans blickar att jag varit fanders i våld.
När han gått sina färde, kom Badin tillbaka och hviskade: »nå, fader Olof, tror ni mig nu?«
Jag lofvade honom russin och mandel, om han ville vara uppmärksam och berätta mig allt hvad han komme under fund med.
Då svarade den krabaten: »namnam »bryr jag mig ej stort om.
Deraf får jag dagligen och »stundeligen till öfverflöd; men om fader Olof vill, att »jag skall gå honom tillhanda, så skall han för min »räkning tukta de bestarne Horn och Ernst, som natt »och dag äro mina plågoandar.«
»Tankfull vände jag om till de stora rummen.
I drottningens sängkammare stod Hennes Maj:t i en fönsterfördjupning och samtalade ganska ifrigt, men endast halfhögt, med grefvarne Brahe och Hård; dock hörde jag tydligt mitt namn nämnas, tillika med ert, herr landtmarskalk, och riksrådet Tessins.
Äfven taltes om »tumult« och »att kungen skulle rida ut.«
Något mera kunde jag ej höra, och när de blefvo mig varse, tvärtystnade de, och drottningen betraktade mig så skarpt, som om hon velat genomborra mig med de stora ögonen.
Jag bugade mig i djupaste underdånighet och gick i ett annat rum, likasom jag ingenting hört.
– »Högst förvånande!
Oerhördt! – föll grefve Fersen åter in.
– Ja! så otroligt, att jag skulle förklara alltsammans för en dikt eller en dröm, hvilken annan som berättat händelsen, än min kloke och pålitlige vän, Olof Håkansson.
– »Må väl säga det, herr landtmarskalk! – fortfor bondeståndets talman.
– Jag hade nu sjelf sett och hört för mycket, att icke söka få reda på hvar hunden låg begrafven.
Derföre brydde jag mig ej längre om grannlåten på slottet, utan förfogade mig till Mäster Anders och vandrade der i trakten en god stund, noga märkande, hvilka som gingo ut och in på värdshuset.
I källarsalen tycktes endast vanliga kunder hålla till; men i andra byggningen, der det lyste och stojades fasligt, samlades småningom en mängd sämre folk, vill, med förlof, säga slödder, som ingen ärlig bonde och handtverkare skulle vilja vara under tak med.
Natten var redan långt liden, då Ernst kom smygande genom porten, och nu blef det först riktigt muntert derinne.
Der dracks och pratades, skreks och bullrades ohyggligt.
Jag frågade en kypare, som bar öfver gården en stor bål, hvad detta vore för en traktering?
»Det är några muntergökar, som fira en namnsdag,« svarade kyparen.
Efter hand blef oväsendet derinne så olideligt, att man tydligen kunde förstå, att de voro beskänkta.
De började komma ut på gården, än en och en, än parvis, för att svalka sig i fria luften, och talade ganska högt, ehuru de sannolikt i villan ansågo sig hviska.
Insvept i min kappa, kunde ingen känna igen mig; men de voro i alla fall så druckne, att de svårligen kunnat skilja vän ifrån fiende.
Ändtligen kom äfven Ernst ut, åtföljd af ett par karlar, till hvilka han yttrade: »ja gossar! så här ska’ J bli undfägnade en »gång till, om J bara hållen er raska, och pengar »ska’ J få på köpet, som gräs, för drottningen är nådig »och gifmild.
Kom noga ihåg: precist på slaget tolf i »morgon natt.«
Ernst och hans sällskap gingo in igen, sedan de gjort några slag i trädgården, straxt bredvid källarbyggningen, och jag fortfor att patrullera i nejden, tills småningom allihop skingrats och äfven Ernst gått sina färde.
Jag begaf mig då också åstad och är nu här, för att rådgöra med herr landtmarskalken hvad vi skola taga oss till, för att hindra de ondskefulla anslag, hvarmed fäderneslandet och regeringssättet hotas.«
– »Jag är stum af bestörtning och harm, – förmälte Fersen, när bondeståndets talman slutat sin berättelse –; men, nej! det hövfes ej statsmän och väktarne öfver statsförfattningens upprätthållande, att tappa modet och hufvudet, när försåtet spinner sina nät eller rustar sig, att gå bröstgänges till väga.
Sammansvärjningen, sade ni, skall ej utbrista förrän i morgon vid midnatten.
På förmiddagen sammanträder Sekreta Utskottets Sekretissime-Beredning.
Vi skola dit låta uppkalla öfverståthållaren, fältmarskalken grefve Düring, och i samråd med honom så taga våra mått och steg, att de sammansvurne må befinna sig inom riglar och lås innan middagen.
Düring är, som ni väl vet, en gammal Carolin, som ej förstår sig på narri och ej låter skämta med sig.
De begge riksdagshjeltarne rådplägade ännu en stund, hvarefter Olof Håkansson tog hatt och käpp.
Fersen ringde.
Till den inkomne betjenten gaf grefven befallning att genast föranstalta, det vagnen blefve förspänd, för att köra bondeståndets talman till sitt hemvist.
När det blifvit anmäldt, att allt var färdigt, omfamnade Fersen sin vän och ledsagade honom till dörren af sitt yttersta rum.
De stämde möte till några timmar derefter i Sekreta Utskottet.
Bonden i vadmalsrocken lutade sig vårdslöst mot de mjuka dynorna i grefvens, med det högvälborna vapnet zirade vagn, dragen af tvänne grå skymlar och körd af en kusk med trekantig hatt och en af aristokratiska snören öfverlastad kappa.
Tvänne i samma smak utpyntade drängar gungade eller hängde bakom vagnskorgen, begge med hattarna i handen, den ene, för att öppna vagnsdörren, den andre, för att, fjeskande, erbjuda sin hjelp, då bonden Olof Håkansson steg i och ur vagnen.
När talmannen aflägsnat sig, gick Fersen, försänkt i djupa tankar, ett par hvarf fram och åter i sitt arbetsrum.
Derefter satte han sig, begrundande, vid skrifbordet, och skref en biljett, dock utan att derunder teckna sitt namn.
Det hopvikna papperet försågs med utanskrift, och ett sigill påtrycktes, innefattande en sinnebild, i stället för vapen eller namnchiffer.
Grefven ropade sin kammartjenare och befallte honom, att klockan sex på morgonen aflemna biljetten vid Piperska muren på Kungsholmen till presidenten gref Pipers kammartjenare, för att då genast tillställas hans husbonde i dennes egna händer.
Fersen gaf ytterligare befallning om sitt chocolad till klockan sju och sin vagn till klockan åtta på morgonen, hvarefter han gick in i sängkammaren för att njuta ett par timmars hvila.
Och hvad innehöll Fersens biljett till Piper?...
Man måste gå något tillbaka, för att göra detta åskådligt.
Med riksdrotset Pehr Brahe den yngre, som dog utan manliga afkomlingar, utslocknade 1680 den lysande grenen af Sveriges första grefliga ätt, och denna förlorade ända till sista gnistan af historisk vigt, då riksrådet Nils Brahe afsomnade sista året af sjuttonde århundradet.
Under hela adertonde seklet vegeterade denna slägt endast, ömsom på sina landtgods, ömsom vid hofvet, med hvars ränker den införlifvade sig, och sökte på detta fält sin betydelse, sedan af den politiska något annat ej återstod, än hågkomster från flydda tidehvarf och den grefliga sköldens toma prål.
Frihetstidens långa
Rådslängd upptager intet enda namn af denna fordom så mäktiga ätt.
Nyssnämnde Nils Brahes son hann ej högre i graderna, än till general-major, och dennes son åter slöt sin bana såsom kapten vid lifgardet.
Samma år denne dog, födde hans hustru sonen Erik, hvilken vid den tidpunkt, hvarom nu är fråga, var 34 år gammal och öfverste vid lifregementet (och hvars son, Magnus Fredrik – fader till konung Bernadottes gunstling, – föddes flera månader efter denne öfverste Erik Brahes afrättning).
Det gick denne öfverste djupt till sinnet, att hans hus redan i tredje led varit skildt från all befattning med statsbestyrens ledning, och det stegrade hans hat mot regeringssättet ända till ursinninghet, att den kungliga nåden, som han i fullt mått förvärfvat medelst kryp, fjesk och slafsinne, likväl var otillräcklig, att lyfta honom till rikets högsta äreställen, emedan det fordrades ständernas förtroende, för att vinna inträde i senaten, och hans egenskaper, egnade att fånga hofgunst, voro alltför måttliga att ådraga sig det allmännas uppmärksamhet.
Enkling efter en nära anförvandt till grefvinnan Tessin, gifte Brahe sig för andra gången med dottern till presidenten grefve Piper, riksrådet Tessins ungdomsvän, och var således med dubbla tand förenad med Hattpartiets hufvudmän, bland hvilka grefve Fersen – genom sitt äktenskap också beslägtad med grefvinnan Tessin – var en bland de förnämste, oberäknadt, att Brahe, i anseende till sin slägtskap med Tessin, fått, i egenskap af ambassad-kavaljer, göra honom sällskap på beskickningen till Berlin, då riksrådet grefve Tessin der afslöt giftermålet mellan svenske kronprinsen Adolf Fredrik och preussiska prinsessan Lovisa Ulrika.
Brahe tvekade lika litet, att åt hofvets ilska uppoffra dessa sina anhörige, som han bekymrade sig om någondera af de politiska meningar, mellan hvilka folket var deladt.
Han hade blott en mening: att skaffa konungen enväldet, för att sedermera i skuggan af hans makt göra lycka, emedan han visste med sig, att han ej kunde ernå samhällets utmärkelser, så vida ej nåd ginge för rätt.
Han var dessutom så intagen af konungaparets smekningar, att han, för att främja dess önskan, så nära befryndad med hans egen fåfängas fördelar, ej aktade för rof, att spilla landsmäns blod och störta besvuren statsförfattning.