Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad den igelkotten har ett klokt och trofast litet ansigte.
Men det är der ingen som vet.
De ha skrämt honom alla.
Och så har han fått gömma sin svarta lilla fysionomi.
Han tog mina händer.
Han sträckte sig fram men blef stående stilla, liksom han velat säga:
”Af egen fri vilja.
Då böjde äfven jag mig fram och våra läppar möttes, länge, länge.
Och jag kände hur mina skälfde under hans, medan vi kramade hvarandras händer.
D. 30de.
Jag är alldeles vild i qväll.
Jag gjorde toilett i vanlig tid och jag hoppades.
Jag satte mig att skrifva; jag hade varit försummad af besök hela dagen.
Jag skref, men halfva min varelse var koncentrerad i min hörsel och lyssnade efter steg i korridoren.
Åh, en sådan väntan!
Och det kom ingen.
Slutligen kunde jag icke hålla ut att skrifva längre; jag satte mig att läsa, i en af hans böcker.
I början läste jag mekaniskt, utan att fatta ett ord.
Småningom fängslades mitt intresse.
Då hörde jag plötsligt i den hopplösa tystnaden en hård knackning på en dörr.
Kunde det vara – – – – ?
Han skulle ha ringt i stället.
Men det är söndag och alla ute; ingen skulle ha hört klockan.
Jag lyssnade andlöst efter en ny knackning.
Nej, allt var dödstyst.
Jag hade icke hört dörren gå till något af rummen, icke steg, ingenting.
Det måtte således ha varit på entrédörren.
Om det varit han!
Om han varit här och gått igen!
Om jag kunnat få se honom i fall jag blott egt sinnesnärvaro nog att genast springa till dörren!
Min förtviflan, min ånger var gränslös.
Jag kallsvettades, mina pulsar bultade, det var omöjligt att läsa, allt surrade rundt i min hjerna.
Hvarför hade jag icke sett efter?
Hvarför!!
Hvarför!!!
Åh Gud, hvad jag led.
Det var som om kropp och själ tärdes af en förstörande mask, förstördes som en gammal möbel, smulades sönder, genomgräfdes.
Åh Gud, jag går upp i denna känsla som i en monomani.
Jag blir sjuk, jag förtärs af denna längtan att se honom, bara se honom, så är jag nöjd.
Jag vet icke hvad jag gjorde; jag gick på golfvet som ett sjukt djur.
Det är att förstöra arbetsförmåga, lifskraft, penningar, allting på.
Det är att gå under af, om jag icke kan bli herre öfver det.
Men jag lider, lider förfärligt.
Jag är så alldeles ensam.
Förströelser och menniskor skulle motverka.
Denna afspärrning; detta att jag skall sitta på post och vänta hvarje qväll, oviss om han kommer eller icke, slitas mellan hopp och fruktan minut efter minut, det undergräfver sista återstoden af motståndskraft.
Jag vill härnäst bedja honom låta mig veta när jag kan vänta honom eller ej, så kan jag några qvällar gå på teatern eller eljest ut.
Men resa hem vill jag icke.
Då skulle jag falla in i min förra lifsleda.
Jag vill bringa det till en kris.
Antingen skall jag lida så att detta tvingar mig att afslita bandet och att störta mig i ett brokigt och verksamt lif för att glömma, eller också skall förhållandet stadgas till en trygg och öppen vänskap, der man känner sig säkra på hvarandra och lugna.
Jag skall komma underfund med om jag blott är ett experimentalfält eller om han verkligen håller af mig en smula.
Jag reser icke härifrån förr än det hela utvecklat sig till det bättre eller till en insigt om att det icke är annat än munväder och ett litet tidsfördrif.
Då skall jag arbeta mig till likgiltighet, men bryta med honom vill jag icke.
Jag skall då hålla af honom med det öfverseende man har för ett stort, något narraktigt barn, som man icke får vänta sig några djupare känslor hos i riktning af vänlighet.
I morgon går jag icke på teatern, ty jag vill se om han kommer, och jag vill veta om det var han som knackade.
Men sedan vill jag icke fortsätta detta klosterlif.
Det gör mig vapenlös emot min längtan.
Och så får icke hvarken smärta eller oro hindra mig från att arbeta.
Jag måste arbeta, eller jag skall af min ekonomi bli så bunden att jag icke kan skaffa mig utväg att döda denna vanvettiga beundran och tillgifvenhet.
Arbete, det är den enda betingelsen, under hvilken jag får stanna här.
Och klarhet, det är ändamålet hvarför jag stannar.
Jag får icke resa härifrån förr än jag vet om jag skall uppmuntra eller qväfva min böjelse för honom.
Af ovisshet tycker jag att jag skulle kunna dö, men icke af olycklig kärlek.
Hopplös kärlek är helt enkelt en omöjlighet för en natur sådan som min.
I samma minut som hoppet dör är kärleken också död.
Och för att få luft, för att icke qväfvas under denna våldsamma utvecklingsprocess, har jag full rätt att skrifva till dig, mitt kära alter ego, min enda verkliga vän.
Tjut bara, om det lindrar plågorna.
Men efter operationen skall det bli bättre.
Håll ut bara.
Och kan du icke arbeta så mycket på berättelsen så låt blott pennan löpa åstad med hvarje stämning hvarje tanke.
Stackars barn, du lider så mycket, vi skola kela för dig denhär gången.
Du skall få allt hvad du vill, blott du håller ut och håller dig andligen frisk.
Det fins ingenting så vanvettigt dumt, att du icke får skrifva det, endast det lindrar, och sedan krisen är lyckligt öfverstånden på ena eller andra sättet skall du kunna arbeta med dubbel energi och sjelfständighet.
Och denna dyrköpta erfarenhet skall nog ha sin nytta med sig för ditt arbete.
Det är en utmärkt idé att skrifva på dehär pappersremsorna.
För det första ser det för alla dem som känna till stora boken ut som om jag arbetade på romanen och för det andra kan jag vara så mångordig jag vill, det kostar bara det fattiga papperet.
Och jag känner en lisa så länge jag låter pennan löpa; det är som om friskt blod runne ur ett sår, så fort det stannar käns värken.
Lindring måste jag ha, till hvad pris som helst.
Jag vill icke ge tappt.
Jag vill gå ut ur dethär som en mera helstöpt personlighet än jag kom in i det, och så må jag uts[t]å hvad smältningen för med sig.
Intet pjunk!
Jag vet att jag skall ha både kraft och spänstighet nog att stå detta prof, när jag blott har penningar till mitt förfogande, så att jag kan känna mig fri.
Och så länge kan det ju ej dröja innan krisen måste komma.
Och sedan jag bara fått klarhet vet jag ju hvad jag har att göra.
Arbeta, söka nya menniskor, störta mig ut bland dem, bita samman tänderna och endast upprepa mitt ”quand même, quand même”.
Ty då skall den förkastade bli en författarinna af rang; då är menniskan knäckt, då är det konstnären blott som lefver.
Låt gå för hvilket det skall vara!
Friskt mod!
När du är fri att få tjuta ut din smärta och fri att få resa hvart du vill, då måste du få bugt med det.
Och var sluten, kära älskade barn, lär dig att vara älskvärdt öppen på samma gång du aldrig vidrör dina egna angelägenheter.
Skulle du icke hålla dig för förnäm att visa andra ditt verkliga lif!
Nu är klockan tio.
Nu skall jag äta, och så dricka mycket öl, så att jag kan sofva.
Och så i morgon full frihet att kasta arbetet åt sidan och nita fast vårt sammanträffande i går.
Kallnar det nu, så är det väl värdt att taga vara på småsmulorna också.
Bara få tiden att gå, tills krisen kommer.
Göra denna förfärliga tid så dräglig som möjligt.
Hvad rör det Matti på hvad du skrifver.
Nog är du flitig.
Och bort med all uppsigt!
Om det skrider fram med arbetet eller ej rör icke henne.
Och detta är förarbete så godt som något.
Jag har lof att skrifva allt hvad jag vill.
Stora boken är en förståndig regelrätt gammal farbror i jemförelse med dessa lösa blad.
Lefve friheten, sjelfständigheten, slutenheten!
Kamp till sista andetaget!
Frisk, fri blodfull kamp.
Bort med lojhet och kälkborgarförnuft, här gäller det det menskliga i mig och mensklig klokhet blott vill jag ta råd af. ”Det brukas” – – – duger inte, der kampen gäller lif eller död.
Läs också, läs duktigt, – med kläm och eftertanke.
Det skall också bidraga till att hålla dig frisk, – väga ditt lidande mot mensklighetens.
Läs dig in i arbetena, läs ej blott för att kunna säga: jag har läst; läs för att känna med diktens kött och blod.
Den 31ste.
Nu är det qväll igen; klockan fattas tjugo minuter i åtta.
Jag har af skrock icke brytt mig om att göra toilette.
Bara satt den ljusröda skärmen på lampan.
Skall han komma?
Jag fruktar att han icke gör det, men jag känner mig jemförelsevis lugn.
Om han kommer skall jag säkert endast vara stel och tråkig, och så är der ingen glädje med det.
Lundegård har varit här i qväll, och han berättade att Tavaststjerna är qvar.
Jag har fått lust att träffa honom.
Det kan alltid bli en förströelse med en ny menniska.146
Han reser med älskarinna, som bor hos honom.
Var temligen ängslig för att anförtro Lundegård det.
Undrade om det kunde gå an att här i K[b]hn på det sättet bo tillhopa med en qvinna.
Undrade om han kunde be [si]na manliga vänner helsa på hos sig under sådana förhållanden.
– Jag undrar om han blifvit trött på bekantskapen med mig nu, – Brandes.
Skall bli roligt att se.
Hvad jag är lugn i qväll!
– Naturligtvis tills om jag får se honom igen, ty då vaknar det på nytt.
– Troligen.
Men detta är goda tecken.
Har jag bara klart för mig att jag i hans ögon är en odåga, som han inte längre bryr sig om, så är jag botad.
Hå ja!
Om han inte sjelf håller mig qvar, så glider jag undan, om jag blott får nya omgifningar och nya menniskor.
Jag har – som han sade – lätt för att ersätta, lätt för att glömma, om endast intrycken vexla.
Så, nu är klockan öfver half nio, och jag är budad till qvällsmat.
Ännu ingen!
Han kommer bestämdt inte.
Kunde han bli stött af att jag sade det om Scavenius var grisigt?
Eller var det bara att han fann mig tråkig?147
Klockan är öfver nio.
Han kommer således icke.
Detta är rent af ovänlighet.
Jag var således endast ett experimentalfält.
Han var nyfiken på mig.
Och nu tror han mig vara uttömd.
Jag skulle gerna vilja vara borta, när han kommer.
Detta är en förödmjukelse.
Jag skulle ha lust att visa honom att jag på annat sätt kan disponera mina qvällar än sitta här instängd och förgäfves vänta på honom.
I afton är det redan mera af sårad stolthet än af smärta.
Jag kan ännu botas.
Jag har varit för tillmötesgående.
Hå, är han verkligen så liten, att han icke tål vid en qvinnas ödmjukhet.
Är han högmodig, derför att han har kunskaper och jag har inga!
Hvilken skilnad på honom förra gången och denna.
Jag har lust att alltid vara borta om qvällarne, ända tills han en gång ber mig bli hemma, eller tills han genom att icke göra det ger mig till känna att han helst blir mig qvitt.
Det är ju klarhet jag måste ha.
Och på detta sätt får jag den.
– Bara klarhet; det är allt hvad jag begär!
Sen får jag se att reda mig som jag kan.
Så fort jag kommit på det rena med vårt förhållande och festat om lite med andra, så att intrycket blifvit lite utsuddadt reser jag hem och gräfver ned mig i arbete.
– Steg!– – – Jag lyssnar med hjertat i halsgropen.
Men det är borta i korridoren.
Och nu är allt tyst.
Skulle jag sitta qväll efter qväll och bara vänta!
Hå, Georg Brandes!
Du ser ned på mig som på en myra.
Kunde du då icke se, att det endast var skygghet, som kom mig att se så tom ut!
Har jag mod att vara ”isjomfru”?
Han tror han känner mig.
Han tror han har mig fast.
Hvarför vara feg?
Våga förlora eller våga vinna.
Hur skall vårt nästa möte bli?
Nu har jag lidit af ovissheten, så att det åter är endast nyfikenhet.
Men hvarför vara låg och falsk och elak?
Har jag då icke hållit af honom, fast det räckte så kort?
Skall jag icke vara en bättre menniska när jag går ifrån honom än när vi möttes?
Sannare, mindre grof, mera qvinlig.
Resignerad och lugn.
Det är sorg att ha vägts i hans hand och så bli kastad bort, men hvarför skall sorgen göra mig bitter.
Kan jag icke bäst genom att vara stor och god visa honom att jag varit värd att behålla?
Ligger det icke något lågt i att icke kunna taga en sorg ur den hand man älskat, utan att bita denna hand, som man kysste förut?
Jag vill vara borta hvarje qväll till hans födelsedag.
Då skickar jag honom min bukett: ”från Skånes karga ljunghed”.
Och så på Lördag kan jag resa, stanna i Malmö på söndagen och vara hemma om måndag.
Och så har jag ingenting att längta efter förr än jag skall till Paris.
Och jag skall kunna skrifva historien om hur Anna lider af att vara endast en leksak, när hon älskar med hela sin lidelsefulla själ.
Det skall vara min bikt, min förebråelse.148
Och om han skrifver till Hörby svarar jag blott:
”det fins menniskor som glida undan så fort ingen håller dem qvar.
Jag tror att det är trofasta naturer.
Men lidandet blir så intensivt hos dem att de icke uthärda att det tänjes ut.
En rask amputation eller frivillig resignation är det enda de ha att välja på.”
Fä!
Att tala så mycket om den dag du inte har sett.
En kris, ett afgörande, det är hvad du måste ha.
Lika godt på hvad sätt.
Jag skrifver i vemod nu, – med tårar i mina ögon.
Hade han känt mig, då skulle han icke kunna ha gjort så.
Jag skulle ha tillbedt honom så ödmjukt och så trofast.
Är jag då en af dem, som man finner på gatan?
D. 1 Februari
Det är morgon, rummet ännu kallt, men brasan bullrar borta i ugnen.
Jag är nyss klädd och har druckit mitt morgonkaffe.
Jag hade i går afton föresatt mig, att om det fans någon möjlighet så skulle jag ha ro och sömn.
Jag öppnade fönstret så att den kalla nattluften strömmade in och kylde ut rummet, och jag gick fram och tillbaka, fram och tillbaka, en hel timma tror jag.
Jag gick tills jag var så trött att kroppen måste falla i hvila och så lade jag mig.
Jag somnade också och sof i ett enda långt tag tills klockan var sju.
Men då började ångesten på nytt.
Hade jag sårat honom?
O, Gud, hvarför skall jag vara grof, hvarför skall jag vara en igelkott, hvarför skall jag ständigt stöta honom, som jag håller mer af än någon annan menniska i verlden?
Själsoron hade uttömt mina krafter; jag var trött som efter en genomarbetad natt.
Och nu – jag är så matt, att det går rundt för mina ögon hvar gång jag reser mig.
Men jag vill hålla ut.
Jag vill icke resa härifrån förr än jag återsett honom, förr än jag kommit på det klara.
Jag skall göra allt hvad jag kan för att hålla kroppskrafterna uppe.
Jag skall ha jern och vin, jag skall ingenting spara.
Sedan, efter afgörandet, sedan jag stridt igenom denna kris kan jag försjunka i stillhet och med en stark andes lugna resignation gå upp i arbetet.
Nu gäller det bara att icke brytas, att vinna tid tills denna själsfeber lagt sig.
Sedan blir det att söka bota de härjningar den kan ha åstadkommit.
Det måste utveckla mig, detta.
Kasta mig ännu mer tillbaka på mina egna resurser än förr.
Jag hoppas att jag skall bli en bättre menniska genom det.
Jag känner i dag endast ett djupt och stilla vemod, ingen harm, ingen sårad stolthet.
Han har intet fel emot mig.
Endast olyckliga yttre förhållanden ha velat att jag ingenting kunnat bli för honom.
Men jag kan bli god emot alla andra, för hans skull, jag kan bli god i mitt hjerta, så att jag kunnat vara värdig hans tillgifvenhet, om den fallit på min lott; jag kan vara stark och sann, så att jag förtjenat hans aktning, om han stått mig så när, att vi lärt känna hvarandra.
Det är första gången jag hyser verklig beundran för en menniska, första gången jag helt och i allt ser upp till en annan varelse.
Den känsla, som härigenom väckts hos mig, vill jag taga vara på.
Jag har ju år efter år, dag efter dag letat efter detta enda: en som vore större än jag, till sin inre menniska, till sin verkliga personlighet.
Nu, då jag funnit hvad jag sökt, nu vill jag ej fuska bort den sorgsna glädje jag känner, nu vill jag icke i något vara liten och lågsinnad.
Konstverk – se der mina böner och mina offer åt dig.
Antika, lugna, plastiska konstverk till sin form; kött och blod, lefvande varmt lif till sitt innehåll.
Det är ett eldprof detta, hvilket hotar att verka upplösande på sjelfva min varelses grundämnen, men när jag gått ut derur skall det visa sig att jag varit af den rätta, härdiga metallen, och att nu först har jag blifvit hvad jag kunde bli.
Haf derför tack – älskade – för hvar smärta jag lider, ty den kommer från din hand; denna hand, som jag kysser när du icke vet om det.
Om du vill sarga mig, skall jag icke draga mig undan, icke försvara mig, icke klaga.
Jag ryste för kallt stål en gång, men icke längre nu, jag rifver undan min tröja och du ser min nakna hud, den skälfver under hjertats slag – detta varma dåraktiga hjerta – som älskar dig utan att ha lof.
Du skall icke stöta till, du har ingen blodtörstig natur, men du skall leka med knifven, utan mening, utan att tänka hur det käns, – bara för tidsfördrif.
Det blöder en smula, men du skall icke ge akt derpå, och jag vill le emot dig, vill ännu i tanken kyssa denna hand, som jag icke vågar böja mig mot.
Jag är dig så olik.
Du skall icke lära dig att förstå min skygga natur, – igelkottsnaturen.
Men du skall förstå mina arbeten.
Jag fordrar nu icke längre hvad du icke kan ge.
Jag fordrar icke ditt intresse, ty du kan ej se mig annorlunda än som var jag fadd och tom.
Jag fordrar icke att du håller af mig, ty du tror mig grof som min klädnad är raggig.
Jag fordrar icke att du skall vara beständig, ty jag var aldrig annat för dig än en fattig förströelse.
Jag resignerar.
Jag vill icke ersätta dig.
Ingen skulle fylla din plats.
Odysseus, hvad kunna alla stackars snyltgäster i mitt slott göra med din båge!
Icke spänna den ens, långt mindre träffa ett mål.
Nej; jag vill väfva en likdrägt åt Laertes, fast du aldrig, aldrig kommer igen; och väfven skall vara färdig och blifva ett konstverk att gömmas och beundras; men då den är färdig, då vill jag dö, då är jag trött af arbetet, då har jag blifvit gammal och grå.
Min Orestes skall komma och se hur jag väft.
Då skall jag icke se mer honom, men han skall förstå att jag varit trogen.
Och han skall se, att liksom han förde bågen, så förstod också Penelope att sköta sin lätta spole.
Jag är icke olycklig längre.
Jag vill böja mitt hufvud och i stilla flit möta dagar som komma och dagar som gå.
Jag är icke olycklig, men sorgen bor i mitt hjerta.
Jag älskar den, ty det var han som gaf den, – min kejsare, min kung!149
D. 2 Febr. 86.
I lördags när han kom (det var dagen efter valet) sågo vi blott på hvarandra och skakade på hufvudet.
Ja, han hade väntat att det skulle gå dåligt, men så illa hade han ändå aldrig trott.
Det enda som kunde trösta honom var en historia om kultusministern, Scavenius.
På valmötet hade nämligen en bland de närvarande interpellerat honom och frågat om herr kultusministern verkligen kunde anse det lämpligt för sig att gå i ”Gaasegade” om natten.
Ministern ville naturligtvis att polisen skulle köra ut interpellanten, men polisen ansåg sig icke ha någon befogenhet till detta, och frågan upprepades.
Det var en af midnattsmissionens män, som på detta sätt gaf sin indignation luft, och han hade ett skriftligt intyg på att flera personer kunde styrka att ministern verklig[en] gjort besök i Gaasegade.
Och vidare berättade mig B. att denne, Danmarks kyrkominister har icke mindre än tre mätresser, som han betalar, förutom en hustru, som inte ser så illa ut.
”Och ändå behöfver han gå i Gaasegade om natten!” utropade doktorn och skrattade så att han kunde gå åt.
Menniskor hade träffat honom i en af dessa afskyvärda hålor, sittande i köket på ett block och väntande att hans tid skulle komma.
”Er det ikke morsomt!” – ”Jo, men det är så grisigt.
Det var denna min invändning, som jag sedan trodde att han stött sig på.
Så frågade han om jag hade läst Kongsemnerne.
Ih du Gud!150 – Och så talade han om den samt om Rosmersholm.
Han finner det så löjligt att en man behöfver någon som ”tror” på honom.
Att en qvinna, som ingenting annat har att utfylla lifvet med än kärlek (protest från min sida) behöfver vara så förvissad om att någon älskar henne så högt, det kunde han fatta.
Men en man!
Det fann han så löjligt.
”Nei nu maa jeg gaa.”
Jag liksom drog mig tillbaka.
”Jag gaar jo nu, hvad kan det saa skade?” sade han på en gång vemodigt och skälmskt.
Och så blef jag stående.
Sedan en ömsesidig skälmsk blick.
Och så en gång till – hastigt och frivilligt, då han sträckte sig framåt tryckande mina hä[n]der.
I love him!
Just som han gick sade jag: ”Jag är så ledsen för det i går.” (Valen.)
Han missförstod.
Han kom som en blixt in om dörren igen och stängde den efter sig.
”Er de bedrövet fordi jeg gaar!”
Han skrattade; det var på en gång belåtenhet och löje.
”Nej, jag sade att jag var ledsen för det i går.”
Och han talade litet om sin ställning till venstern.
Jag trodde också att han kan hända blifvit vred för detta nej.
Två dagar såg jag icke en skymt.
Håhå ja.
Men så i går.
Jag hade varit verksam.
När jag gick hem från min franska lektion tänkte jag just att om jag blott kommer bland menniskor och har arbete, så skall det nog gå.
Så kom Lundegård, och pratet gick ovanligt ledigt.
När han gått sin väg tog jag ett par slag på gatan, men mer vågade jag icke; jag fruktade att oturen kunde vara framme.
Jag satt på en stol, ännu klädd i kappa och hatt, just i begrepp att byta om skor, då han kom smuttande in utan en knackning ens.
Stor förtjusning.
”Jag var så rädd att ni blifvit ond för något.”
”Jag blir hvarken ond eller god utan grund.”
Vi togo plats; jag i min favoritställning på tvären af en stol och med händerna öfver dess ryggstöd.
Han satt lite högre än jag och vi kunde se hvarandra rakt in i ögonen.
Jag var så lugn och så glad; kände mig alldeles som ett förtroendefullt barn, och han var så god, så rar.
Vi talade om hans bok Berlin.151
Och så kom det slutligen, att en sida deri hade han skrifvit direkte, han kunde säga ut af sitt hjerta.
Ack, denna sida, som jag kan nästan utantill och som är mig det härligaste, vemodsfullaste poem jag känner.
Han syntes glad åt att jag läst honom så uppmärksamt.
Och han kysste mig så länge, länge.
Och jag var så lycklig att få sitta med mina händer i hans, strykande min kind deremot.
Och han satt och lekte med mitt ena lilla öra och drog helt sakta i dess snibb.
Vi äro som två bekymmerslösa barn.
Han skulle gå och gratulera en af sina bröder.
Den 1e Febr. är det Edvard eller Ernst?
”Omfamn mig en gang.”
Jag reste mig, liksom han, och lade armarne kring hans hals helt lätt, så att jag kunde se in i hans ansigte.
Det rara vänliga ansigtet, lugnt och passionsfritt som en qvinnas, endast med en tindrande godhet i blicken.
Han lade armarne kring min midja.
”Det är så underligt att ta i er; ni förefaller skröplig som om ni vore af porslin, man är rädd att ni skall knäckas midt af.
Det är något så sjukt och så vekt.”
Jag har varit så lycklig hela dagen; en stilla, lugn lycka.
Men jag låg vaken af rheumatism nästan hela natten.
Det är qväll nu, men jag längtar icke efter honom.
Jag skall vara lycklig antingen han kommer eller ej.
Jag önskar att jag kunde arbeta duktigt bara.
Jag hoppas det skall komma.
Nu vet han hurdan jag är till nästa utbrott, sade han.
Ty ett sådant – mente han – skulle nog komma.
Att vara tillhop[a] med mig var som att bo vid Vesuvius, – taga dagen som den kom och så när man minst väntar det bli öfveröst med glödande stenar, aska och allt möjligt annat otyg.
Jag bara skrattade.
Jag tror nog att han kan bo tryggt vid sitt Vesuvius nu.
Den 4 Febr. 87.
I går morse när Ingeborg kom in och skulle bädda upp min säng såg jag att hon ansträngde sig för att som vanligt synas glad och fryntlig, men att kraften icke ville räcka till.
Slutligen frågade jag henne hvad det var.
Det var något i hennes beherskade förtviflan som gjorde henne obeskrifligt vacker.
Berg hade varit här nere på morgonen för att säga att han skulle flytta i Mars.
”Der er vel for at undgaa meg?” hade hon sagt.
”Ja visst är det det.
Att du kunde gissa så rätt!” hade han blott skämtande och skrattande sagt.
Lefva – hvarför skall man lefva, när det är så förfärligt!
Det var som om denna förtviflan låg henne som ett klippblock öfver bröstet; hon hade knappt luft nog att gråta.
– Åh, att vara tjenstflicka, det är ju att knappt få anses för menniska, man får icke ha känslor som de andra.
Man är ett noll ett ingenting.
Om man lider eller ej, hvad betyder det!
Hvar och en har rätt att behandla henne som han vill.
Hon skall stå emot allting, bära allting.
Det är bara hennes skyldighet.
– Åh, att bli helt vansinnig!
Då känner man åtminstone icke sitt elände.
Jag talade igen.
Om hon icke hade någon hon höll af, någon att förtro sig åt?
Nej, systern endast skrattar och säger hon är dum; hon må väl kunna förstå att han icke bryr sig om henne.152
Jag kunde förstå att det var visshet hon behöfde.
Att denna slitning mellan hopp och fruktan var värre än allt annat.
Om han blott ville säga rent ut i stället för att vika åt sidan, så skulle hon väl tycka det var bättre?
Ack ja, ja!
Men när hon frågar honom så slår han det endast bort i skämt.