Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De sednare äro antingen rätvinkliga, liksidiga eller af någon annan bestämd beskaffenhet.
Så är det äfven med menniskor.
De äro bestämda personer, med hvar sina egenheter, af vissa yrken lefnadssätt och vanor.
Derefter är ock vår nationalrepresentation inrättad.
Den, som bland de valbara bäst kunnat bedömma personernes förmåga, har haft rättighet att välja representanter i Sverige; det vill säga, deltagarne i samma yrke, eller ståndsbröderne.
Dessa äro de rätta mätismännen för ens duglighet.
Till grund för sitt omdöme taga de den närmare bekantskap både med mannens föistånd och hjerta, med hans erfarenhet och uppförande, hvilken härflyter af det närmare långvariga umgänge, som gemensamt yrke medför.
Dertill kommer, att om ett val skall blifva oväldigt, så är det utan tvifvel derigenom att Stånd välja inom egna medlemmar.
Stånd väljer icke så mycket efter ö gon - Den 21 Octo ber e. m. gonblickels hugskott som fastmera med hänsigt till det anseende och del förtroende en kamrat linder längre tidskiften inom sitt yrke förvärfva!.
Hvarje Stånd har sin heder att bevara.
Denna känsla afliåller ock frän ovärdiga val, när de ej äro allmänna.
— Ju allmännare valen blifva, ju flera som kunna få välja och väljas, ju vidsträcktare blifva försöken och anspråken att lyckas, ju häftigare blifva valstriderna, ju mer råkar oväldighelen i fara.
Det bästa, som kan åberopas för sjelfskrifvenhelen, är just den oväldighet, som derigenom kan upprätthållas; ty intet parti kan utestänga en sjelfskrifven riksdagsman frän sin yttranderätt.
En talare har på förmiddagen mot val anfört, att en despot kunde genom dem hindra den adelsman alt blifva riksdagsman, hvilken nu icke kan utestängas.
Samma förhållande är på andra sidan äfven med egenmäktiga tidningsskrifvare.
Sjelfskrifvenhelen har ock hindrat dem att utestänga någon adelsman från sin yttranderätt, hvarpå den stämma, som J nu hören, är ett talande bevis.
Således erkänner jemväl jag sjelfskrifvenhetens fördelar.
Men deremot medför hon den olägenheten, att man nödgas emottaga medlemmar, för hvilka man måste blygas.
Sådant kan icke hända eller hör åtminstone sällan inträffa, då valen ske af ståndsbröder.
Om det lyckats mig visa, att Utsk:s grundsats, som hyllar allmänna val, bör förkastas, och att vår gamla representalionsordning genom val inom Stånd hör bibehållas, så torde det nu tillåtas mig att, i öfverensstämmelse med hvad jag i de allmänna sammankomsterna yttrade, framställa de punkter, hvilka jag vågar underkasta eder pröfning, mine herrar! såsom ett motstycke till Const.Ulskts förslag.
Min framställning innefattar blott hufvudgrunder; ty om de icke skulle gillas, så hade det varit förgäfves att ingå uti ornständligheter.
Ja äfven om grunderna skulle gillas här, men icke vinna bifall i de öfriga Stånden, så hade mödan varit fåfäng.
Det blir således Const.Utskts sak att bearbeta detaljerna, i händelse grunderna vinna något afseende.
Första punkten: ”Riksförsamlingen utgöres af 2^0 medlemmar, nemi. 5o adelsmän, 5o prester, 5o borgare, 5o bönder och 5o till någotdera af förenämnda stånd icke hörande ståndspersoner.”
Jag anser det vara bättre, att de orepresenterade ståndspersonerne bilda ett femte Stånd, än att inflicka dem på de gamla Stånden ; dels emedan nykomlingarne i förra fallet försäkrades om en gifven andel och inflytelse i riksförsamlingen, dels emedan tvister i sednare fallet, Stånden emellan, troligen skulle uppkomma, huruvida det ena eller andra borde emottaga det eller det slaget aF ståndspersoner eller ett större eller mindre antal deraf.
Sådana smärre stridigheter om tillämpningen kunde göra att hufvudfrågan ginge under.
De orepresenterade ståndspersonernes antal, upplysning och förmögenhet äro ock så stora att i5 11. 10 74 Den 31 Octo ber c. m, de böra få intaga -J- i riksförsamlingen.
Hr Lefre'n liar på f. m., då lian talade för deras representationsrätt, icke omforma! t deras antal.
Han liar likväl meddelat mig uppgift derå, enligt hvilken de valberättigade uppgå till 15,790 eller till ett större antal än de valberättigade bland det egentliga BorgareStåndet.
Endast BondeSt. är talrikare.
Jag har väl hört påstås, att det icke skulle vara benäget att medgifva någon förminskning uti den det nu äger uti representationen; men jag gör mig förvissad att BondeSt., likaväl sorn R. o. Ad. och sorn något af de öfriga Stånden, skall göra rättvisa åt deras anspråk, som för det närvar, uro utestängde.
2:dra punkten: ”Riksförsamlingen indelas i tvänne kamrar, a) de äldres, och b) de yngres, hvardera sammansatt af 125 ledamöter eller 25 af hvarje Stånd.”
Jag har ansett, att de som önska tvänne kamrar till förekommande af öfverilning och för att hejda obelänkta föislags antagande höra vara måna om att göra den öfre kammaren så maktägande, att något motstånd derifrån kan väntas.
Det torde säkrast vinnas derigenom, att den äldre kammaren blir lika talrik som den yngre, så att antalet ej må förskräcka någon i de äldres kammare, eller medlemmarne af den yngre kunna åberopa deras större antal såsom bevis, att de uttrycka en större andel af folkets vilja.
Då man åsyftar, att de äldres kammare skall, såsom sig bör, hafva granskningsrätt öfver de yngres beslut; så är det nödvändigt att sammansätta de äldres kammare af enahanda beståndsdelar som de yngres.
I annat fall skulle man råka i den svårighet jag redan nämnt, att RiksSt:n, som nu äro jemlika, skulle komma att stå i underordnadt förhållande till hvarandra inbördes.
Äro beståndsdelarne lika, så blifva hvarje
Stånds yngre ledamöter lika mycket eller lika litet underordnade sina egna och de öfriges äldre medlemmar.
3.dje punkten: ’’Hvarje Stånds medlemmar i hela Riket indelas i 25 valkretsar, af hvilka hvardera väljer en riksdagsman till de äldres och en till de yngres kammare.”
Jag bar i mitt förra förslag yrkat, att åtskillige medlemmar af RiksSt:n måtte vara sjelfskrifne, hufvudsakligen med afseende derpå, att ärendena derigenom skulle blifva i Utsk:n bättre än hittills behandlade.
Jag har äfven trott, att då sjelf— skrifvenheten funnes inom PresteSt., och det troligen skulle önska att bibehålla henne, så borde, för öfverensstämmelsen i det hela, sjelfskrifne ledamöter äfven finnas inom de andra Stånden ; men jag har dels sjelf hört biskopar förklara sig böjda för sjelfskrifvenhetens uppoffring, dels förnummit en af dem i dag offentligen yttrat samma mening inom PresteStåndet.
Om således sjelfskrifvenheten skulle försvinna för embetsman, som redan ägt henne, så torde hon ännu mindre kunna införas i de andra Stånden.
Mot mitt förslag har dessutom blifvit invändt, hvad jag icke kan ne - Den 21 October c. m. ka, nemi, att i nuvar. riksförsamling redan finnes ganska många, som äro eller varit embetsman, dels bland R. o. Ad., dels ännu fullständigare i PresteSt.
I BorgareSt. finnas a t— skillige borgmästare ; och om ofrälse slåndspersonerne få riksdagsmannarätt, så inkomma ännu flere afskedade eller i tjenst varande officerare eller civile embetsman.
Jag vill således, derest icke sjelfskrifvenheten skulle af någon annan upptagas och med mera framgång förfäktas, förbigå det förslaget, särdeles sorn både Adelns och Ståndspersonernes valsätt derigenom blefve enklare. 4:de punkten: ”Intet
Jag yrkar det derföre, att riksdagsmännen måtte äga erforderlig localkännedom.
Hvarföre hafva vi i detta Rike likasom i Norrige så många representanter, om icke derföre att folkmängden är så tunnsådd öfver Rikets vidsträckta yta?
Dertill kommer, att med kännedom om orterna följer vanligen kärlek för dem.
Ingen kan så nitälska för ortens angelägenheter, som den hvilken der är född, eller lefval der en längre tid.
Denna kärlek gifver lif åt framställningarna och nit i öfverläggningarna, hvarförutan riksdagsmännens sammankomster skulle sakna det värde, sorn de böra äga.
Slutligen fruktar jag, alt om man tillåter val utom districlen, så skola Stockholms innevånare lill en stor del blifva entreprenörer för riksdagsbefattningarna; d. v. s. att rättegångsombud och commissionärer för vissa orter, särdeles i disconterna och på alla de ställen, der penningar kunna få lånas, skola tillskansa sig rösterna och blifva riksdagsmän.
Vi hafva sett i Nord-A merika hvilken vigt privatbankerna haft i fråga om representanternes tillsättning: och vi skulle få se det i Sverige, derest icke valen inskränktes till Stånden.
Jag fruktar att vi i alla fall få nog mycket röna dessa sidoinflytanden.
5:te punkten: ’’Ingen, som är under 25 år gammal, må utse valman eller väljas dertill, eller deltaga i val af riksdagsman inom Stånd, der ombud omedelbart utses.” 6:te punkten: ”Ingen må blifva medlem af de yngres kammare före fyllda 3o år, eller af de äldres, förr än han upphunnit 4° år eller en gång varit riksdagsman." 7:de punkten: ”Ledamöterne af den äldre kammaren väljas å fem riksdagar.
Vid hvarje sådan afgår ^ af hela antalet eller de fem äldste af hvarje Stånd.
Åldern beräknas efter lednadsåren, så länge någon af den första uppsättningen är qvar och sedermera efter riksdagsmännens inträde i kammaren.”
J tordén finna, att dessa fem riksdagar är nog mycket tilltaget.
Jag har beräknat, att lagtima riksdagar skulle inträffa hvart 3 år.
I sådan händelse skulle, 0111 ingen urtima riksdag i n föl le, den som komme in vid 4° år i äldre kammaren träda derur vid 55 år.
Men det är troli01, att näston urtima riksdag alltid skulle under tiden in - 7<i Den 21 Ocloberc. m. träffa, och för hvarje sädin förkortades alltid representationstiden med 3:ne år. 8:de punkten: ”Vid val till ombud i äldre kammaren eller afgång derifrån göres ingen skilnad emellan lagtima eller urtima riksdagar.
De förra påräknas att inträffa hvart tredje år utan rubbning genom de urtima.” Skälet är, att 0111 K.
M. önner nödigt sammankalla en urtima riksdag, så sker det utan tvifvel för något mål, som med afseende på tidens omständigheter bör genast afgöras.
Då ar det skäl, att också valen ske med afseende på dessa omständigheter, och att de riksdagsmän, som förra gången blifvit valde, med beräkning på vanliga omständigheter icke återkomma för de ovanliga.
Ett annat skäl är det, att om K. ål. finner nödigt alt vid en urtima riksdag vädja till folkets röst mot det sätt, hvarpå ärendena under en lagtima blifvit behandlade, sä böra icke de gamla riksdagsmännen blifva domare i egen sak.
De yngres kammare och en del af de äldres böra vara vara valda för tillfället, 0111 icke den urtima riksdagen skulle blifva ett gyckel, utan att medföra åsyftad påföljd. i}:de punkten:
"Till hvarje riksdag utser hvarje valkrets ett ombud till den yngre kammaren, äfvensom ett till den äldre, om kretsens ombud derstädes dött eller efter aldren afgått.
Afgången riksdagsman kan återväljas.”
Jag har afvikit från mitt förra förslag om gemensamt val till riksdags*- män och derefter skeende fördelning efter åldern; ty det skulle kunna hända, att begge riksdagsmännen från en krets då komme att ingå i de äldres kammare, hvarigenom denna valkrets blefve för fem riksdagar utesluten från sin valrätts begagnande, i händelse intetdera ombudet under tiden afginge.
Efter mitt sednare förslag skulle hvarje valkrets för hvar riksdag åtminstone komma att välja en riksdagsman, och de valkretsar, för hvilka riksdagsmännen från de äldres kammare utgått, få välja tvänne. io:de punkten:’’Preste-, Borgare- och BondeStrn välja sina riksdagsmän såsom tillförene, eller på sätt dessa Stånd hvart för sig kunna finna skäl att under iakttagande af förenämnda grunder närmare bestämma.’’ 11 :te punkten: ”Ridd.directionen upprättar förteckning på alla i Riket skattskrifna öfver 25 år gamla adelsmän, som äro sina egna, och indelar dem efter skattskrifningsorterna i valkretsar.
Hvarje valberättigad adelsman äger alt sjelf eller genom insänd valsedel omedelbart deltaga i valet.
Den som erhåller flesta rösterna blifver kretsens riksdagsman.
Efter Hr Lefrehs beräkningar, på grund af tabellverket, finnas för det närvar, i Riket 2,525 adelsmän öfver 25 år gamla.
Om dessa indelas i 25 valkretsar, så komma toi väljande på hvarje krets, eller 5o på hvarje ombud.
Jag har ansett mig böra upptaga till rättighet att välja och väljas icke blott utternäs hufvudman utan hvarje medlem deraf, som är öfver 25 år gammal.
Billigheten fordrar det, ty här finnas äller, Den ai October e. ra. 77 sorn Wolt beslå af en eller tvänne medlemmar, då anili a deremot illgöras af ett så stort antal, att t. ex. den Kuyleustjernska för några år sedan hade 18 officerare i arine'en , utom embetsman i civil väg.
Det vore icke billigt, om en eller två personer af den ena ätten skulle hafva lika rätt med alla de 18 af den andra.
Jag har icke trott någon viss förmögenhet böra fordras af en adelsman för rättighet att välja eller väljas.
Sådant har hittills icke varit villkor för riksdagsmannarättens utöfning.
Det är en egenhet för Adeln i Sverige, att alla slägter, hvilka icke såsom min äro af utländsk härkomst, att de heta icke efter egendomen utan efter sköldemärket, såsom Gyllenstjerna, Sparre m. fl.
De hafva talande vapen eller med ett ord, det är bragden, icke förmögenheten, som gjort Adeln i Sverige; och vi skola strängt vidhålla denna grundsats.
Valkretsarne kunna förändras, derföre att Adelns stationer lätteligen förändras.
Götheborg skulle upphöra att vara station för ett artilleri— reg:te och detta förläggas till en annan ort, så förändrades afven dervar. adelsmäns antal.
Jag har uppgjort förslag till 25 valkretsar, hvarvid jag följt en närmare bestämd grund, än beräkningen efter tabellverket , nemi. uppbördslängderna för Riddarhusafgiften i836.
Derigenom har jag fått veta för hvarje stad och fögderi hvilka adelsman, som derstädes äro skattskrifne.
Antalet uppgår till 2,36g.
Med fördelningens uppläsning vill jag ej besvära Ståndet. i2:te punkten: ”.Ståndspersonerne välja sina ombud likasom Adeln.
De förres blifvande Cancelli-direetion i hufvudstaden uppgör förteckningar öfver Ståndets medlemmar och indelar dem i valkretsar.”
Med ståndspersonerne är samma förhållande som med R. o. Ad.
Det beror på regementenas och embetsverkens stationer, hvar de fleste medlemmarne uppehålla sig. i3:de punkten.
”Alla riksdagsmän undfå af statsmedel deras arfvoden, hvilkas belopp hvarje riksmöte för det nästkommande bestämmer.” i4:de punkten: "Hvarje Konungens rådgifvare må, fastän han icke vore riksdagsman, kunna deltaga i kainrarnes öfverläggningar, ehuru icke i besluten.”
Mitt förra yttrande var vidsträcktare; men jag anser mig skyldig att nu sluta der Gonst.Utsk. slutat.
Det ämne, som är under öfverläggning, utgör otvifvelaktig! det vigtigaste af alla hittills behandlade riksdagsföremål, så väl för den främsta plats det ibland dem intager, som för det oberäkneliga inflytande en genomgripande förändring af representationens form skulle komma att utöfva både på samhället i det hela och mängden af dess individer.
Intet ärende fordrar ock derför en mera utvecklad öfverläggning, en mera fulländad undersökning eller mogen pröfning, in - V8
Den 21 O c to ber e. m. nan beslut fattas.
Det första dock härvid bör och kan komma i fråga, är, huruvida en förändring alls är nödig, eller 001 icke den gamla representationen med partiella förbättringar bilde kunde och borde qvarstå.
Bland Const.Utskts medlemmar har det blott varit en enda, Professor Cederschjöld, som försökt alt yrka denna sats, den han ock vid Ständernes'allmänna sammanträden ensam underhållit.
Oafgjordl kan likväl vara, om lian, vid det tysta ja eller nej, som en gång slutligen kommer alt afgöra denna sak, skall stå så ensam som i talarestolen.
Mig synes det derföre hafva varit angeläget, det Utsk. icke lemnat något, äfven skenbart, skäl för detta nej, derigenom att Utsk. uraktlåtit alt på ett öfvertygande sätt bevisa den närvar, representationens olämplighet, i stället alt blott cathegoriskt antaga ett sådant förhållande.
Yi känna huru, så väl under enskildla samtal som i tryckta, med verklig talent utarbetade skrifter, det närvans duglighet mer än en gång förfäktas; det bade också varit både med Utskts och nationalrepresentationens värdighet förenligt, alt sådana yrkanden fått en lugn och klar vederläggning.
Jag tror, att Ulsk:s arbete på delta sätt vunnit betydligt i värde, ej allenast för denna, utan ock för en kommande lid, som då bade sett dess omdöme grundas mindre på dagens flyktiga mening, än på skäl, hemtade både ur ett förflutet och närvarande, men med tillämpning på ett sig derur utvecklande framtida förhållande.
Så gjorde 1810 års Coust.Utsk., och hade de häda statsmakterna med lugn verksamhet framgått på den bana, det då för dem framställde, och ej lemnat det vigtiga ärendet å sido för orsaker, som ej höra hit, skulle otvifvelaktig! den representationsförändring, sorn nu här åsyftas, redan varit skedd och hunnit utveckla sina första frukter.
Sveriges samhälle består af 2:ne statsmakter, Konung och Ständer; båda böra vara fria, oberoende, starka hvar och en på sitt sätt, utan åhåga att träda in på b varandras område, men med varm önskan att i ostörd enighet befrämja fosterlandets väl.
Huru visar den närvar, representationen sig skicklig att utveckla ett sådant förhållande eller ej?
Se der en af de vigtiga frågor, mig synes Utsk. bort behandla, och om svaret ej utfallit till representationens fördel, hade genast dess olämplighet lill stor del varit bevisad.
Den statsmakt, som föreställes af R.
St., bör naturligtvis representera Svenska folket och skall det ock enl. gällande grundlag.
— Gör den det äfven?— är en fråga Const.Utsk. bort utförligen besvara; ty skulle ett annat förhållande visa sig, så är icke allenast olämpligheten af närvar, representationsform rationelt utan ock enl. grundlagens ordalydelse bevisad.
En representativ församling bör så sammansättas, att de den tillhörande ärenden må af dess medlemmar kunna skyndsamt, men utun öfverilning, kraftfullt, men utan split, sakkun - Den 21 October c. ra. 59 nigt, fast utan fordran af egentlig lärdom eller embetsmannafärdigliet, handhafvas.
Uppfyller närvar. representations sammansättning dessa formella grunder, eller äro i stället dess verk vanligen långsa m h e ten s, ehuru ofta lemnande spår af öfv e r i I n i.n g , s v a g h e t e n s, ehuru sällan bärande enighetens stämpel, mer än en gång okunnighetens, ehuru rika kunskaper i alla ämnen finnas inom representationens sköte; är det i allmänhet förhållandet, så kan man äfven i formelt hänseende anse närvar, representationssätt olämpligt.
Hvarje förändring i en stats samhällsskick bör först ske, då den är i full öfverensstämmelse med den allmänna viljan, dock icke dagens och stundens vilja, utan den, som en lugn pröfning finner vara tidehvarfvets fördomsfria uppfattning af ämnet.
Sjelfva felen kunna icke utan fara borttagas, då de ej riktigt äro insedda, och den som brådstörtat* i detta hänseende, orsakar snart större villervalla, än om han låtit det sämre ännu någon tid qvarstå.
Det ar i följd häraf mig tyckes Utsk. bort antyda, icke allenast att allmänna viljan önskar en förändring, utan ock i huru stor grad den synes önska densamma: hvilka fel i vår statsförfattning allmänneligen inses, och hvilka åter ännu omtvistas till den grad, att många i de föregifna felen vilja se positiva förtjenster.
Ifrån denna undersökning hade Utsk. lätt kunnat leda sig till hvad som är fullt moget till förändring, och så föreslå en förbättring, sorn, utan att träda helt och hållet utom det förflutnas, af mången kanske ej anade, band, dock i dess både materiella ocb formella hufvudpunkter tillfredsställt samtidens billiga anspråk.
Om jag här vågar några anmärkntr, skulle då Const.- Utsk. i afseende på de 2:ne statsmakternas förhållande lill hvarandra icke blott från den historiska sidan ådagalagt den mindre tillfredsställande utvecklingen af samhällsförfattningens öden, utan ock huru denna utveckling varit en nödvändig följd af Ståndens inbördes förhållanden, och hvart och ett af dessas särskildt till konungamakten.
Det skulle visat, om delta förhållande blifvit ändradt genom Reg.- F:n 1809, 0111 följderna blifvit mera tillfredsställande, eller om de lofva att ytterligare blifva det.
Den sanning, som här i en lugn och värdig ton låtit höra sig, hade säkert öfvertygat mången ännu tvifvelsam.
Ty mången tror sig nog ännu göra sin Regering en tjenst med bibehållandet af en representation, som utvecklad, såsom det förflutna och närvarande lärer, att den måste utvecklas, nödvändigt skall allt mer och mer försvaga konungamakten , under det att den på samma gång splittrar och förlamar hela nationalkraften.
St. såsom statsmakt , har de orepresenterades rätt blifvit yrkad vid pass 120 år, erkänd enl. theorien riktig, men ständigt uppskjuten, ehuru allt flere och flere af de från början uteslutne med tiden fått plats inom Stånden.
De återståendes rätt är dock lika obestridlig, och, 8o Den 31 Octo b er e. m. sanningen att tillstå, den valrättighet, Utsk;s vallag erbjuder, synes just egnad att tillfredsställa hvars och ens hilliga anspråk i den delen.
Ty personligheten ar här lagd till grund, med det oeftergiflig!) villkoret af insigt och oberoende för hvarje väljande.
Utsk, här i afseende på de väljande gjort ett stort, och efter min tanke helsosamt steg i samtidens riktning, har det likväl i fullföljden deraf velat lör mycket lösslita sig från det förflutna.
Det har med ett penndrag, alt jag så må säga, velat bortsopa ända till sista spåret af de fordna Stånden.
Men tror Utsk. på fullt allvar, att det ock kan låta sig göra?
Tror Utsk., att, om dess förslag antoges, hvart och ett af de så upplösta Stånden ännu på länge kunde komma att betrakta sig såsom alldeles för i n trid t, eller alt ej stort missnöje mot den nya författningen skulle uppkomma, 0111 symptomer uppenbarade sig, de der förebådade ett eiler annat Stånds nära utträngande ur representationen.
Och att sådana symptomer lätt kunde uppenbara sig, ja kanske icke torde länge dröja alt verkligen förspörjas , ser nog hvarje uppå tidens tecken aktande man.
Det är icke försigtigt af Utsk. att för genomdrifvendet af en abstract theon , som äfven, der den är verkställbar, icke torde kunna gifva en full garanti för sin inre förträfflighet, vilja äfventyra ett helt Rikes lugn och blottställa det för faran af ständigt förändrade samhällsförfattningar.
En af dess medlemmar, Hr Prosten Ödmann, hade dock lemnat Utsk. ett förslag, som, under det det erkände de väljandes allmänna rätt, sammanband deras val med helgden af redan bestående inrättningar, och i så måtto bort uppfylla allas önskan, som det billigt förenade allas anspråk.
Det utgick från personlighetens ei kännande såsom allmän grund för valrätten, när denna personlighet lemnat sådana yttre garantier af oberoende, som samhället är tvunget att äska.
Men det öfvergick i afseende på valbarheten till den förnuftiga och för allt samhälles bestånd nödvändiga grundsats, att personligheten i dess representativa skick borde föreställa Statens alla både materiella och intellectuella intressen.
Härvid betjenade det sig af redan för banden varande institutioner, med upptagande af hvad som ännu orepresenteradt var, och bibehöll så af det förflutna det som qvarstå borde, alltid under inrymmande af samtidens och, jag tror äfven, en sansad framtids fordringar.
Utskts ord för., som icke af någon lärer beskyllas för för mycket conservativa åsigter, har yttrat, det lian till och med röstat för Prosten Ödmanns förslag, och har sålunda på ett högst förtjenstfullt sätt visat, att de liberalaste åsigter ej kunna eller böra utestänga den varsamhet eller försigtiga omtanke, som är af nöden vid hvarje förändring af samhällsskicket i allmänhet.
Prosten Ödmanns förslag har dessutom fördelar af den högsta enkelhet och lätthet vid utförandet, förtjenst»' af icke van I i ° J,o Den a i Octo ber c. m. 81 lig art, oell sorn isynnerhet vid alla förändringar iho af högsta värde.
Slutligen i afseende på det formella af var representation och dess förhandlingar, tyckes mig Utsk. vida utförligare bort redogöra för dess olämplighet, då denna härutinnan är både lättare att ådagalägga och kräfver en skyndsammare förändring än i något annat hänseende.
Utsk. har deremot sagt nästan intet om alla de oräkneliga svårigheter, närvar, representation framkallar.
Det har blott brutit stafven öfver detsamma och såsom botemedel för allt dess onda föreslagit e ti k arn m ar-sy st erne t efter det mönster, Norriges grundlag erbjuder.