Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sådan var kung Earls ställning, då han åtog sig att befordra ett skandinaviskt förslag, som, ifall det lyckades, skulle bringa fördelar åt alla, men, om det misslyckades, obehag endast åt honom sjelf.
Han erbjöd konung Kristian IX och hans hus del i Skandinaviens tron, på samma gång han fordrade Slesvigs delning efter nationaliteterna.
Detta var ju ett program, som äfven hans kabinett kunde omfatta.
Då man i Danmark invänder: » Hvarför gjorde han ej genast förslaget ofticielt? » besinnar man ej, huru omöjligt det var för svenska kabinettet, som nyss pläderat för Eidergrän-sen, att taga initiativet till en uppgörelse sådan som ifrågavarande.
Kung Karls bemödande gick derföre ut på att preliminärt närma de båda kabinettscheferna till hvarandra.
Han räckte ut sin hand för att i den förena Monrads och De Geers.
Men Monrad var för styf.
De Geer var försigtig.
Må detta vara nog sagdt äfven åt dem i Sverige, hvilka velat påstå, att konung Karl handlat vid detta tillfUUe inkonstitutionelt.
Skulle en konstitutionel monark, stäld i ett brydsamt läge, icke ega ens så stor rätt till eget initiativ, att han får bereda ett förslag, som han sedan öfver-lemnar.
åt sina ministrars pröfning?
När Ploug i permanent miss-hamör säger, att hela förslaget var bara ett påhitt af mig, vill han ej erinra sig, att det var till alla delar på förhand gilladt af gode danske män, som representerade ett mäktigt parti, att programmet var danskt innan det upptogs af och meddelades af Karl XV !Slutligen hemställer jag om följande korallarium af hela framställningen: Då intet Holstein längre stänger Danmarks väg till Skandinavien, må Danmark upptaga den tråd, som fallit till marken.
Skandinavismens motståndare inom Sverige ha alltid sagt, att Danmark velat intressera Sverige endast för att fl åt sig för * svaradt och bevaradt Holstein samt Eidergränsen, och en blick på en och annan sida af det sätt, hvarpå Danmark gått till viga, tyckes i viss mån bekräfta denna åsigt.
Nu är Danmark i dll-fUlle att visa, att Sverige dock härvidlag misstagit sig.
Danska monarkien egde en raison d ’ etre endast så länge Oldenburgska dynastien förenade tyska och skandinaviska landsdelar under sia spira; men nu, när de förra afskilts och gått till Tyskland, böra, med samma och än större nödvändighet, de senare ansluta sig till det öfriga Skandinavien.
Danska folket kan ej annat än vinna härpå.
Sverige och Norge hvarken vilja eller kunna ingripa i Danmarks inre författningsförhållanden, som alltså finge fritt och ejelf-ständigt utveckla sig, på samma gång som Danmarks nationella ställning utåt blefve starkare skyddad.
Det skulle alltså förlora intet, men vinna mycket.
N: o 35.
Från C. Rosenberg till E. v. Qvanten.
Köpenhamn den 6 februari 1867.
Jag kan icke annat än bestämdt afråda, att de närmare omständigheterna vid detta förslags tillkomst läggas i dagen.
En annan sak är, att offentliggörandet af sjelfva förslaget, med fasthållande af dess upprinnelse från kung Carl, samt hvad derpi följde, kan vara nyttig, dock, enligt hvad mig synes, icke nu.
Mot det du säger om sjelfva underhandlingarna den gången, om Monrads beteende vid det tillfallet, om kungens svåra ställning och om ministéren, har jag ingenting att invända.
N.b.
De national-liberale, Monrad inbegripen, skulle på konferensernas dd med största glädje hafva uppoffrat eller befriat sig från Holstein.
Deri gör du dem orätt.
Men de talade beständigt med Monrad om hvad man kunde få Kristian IX att göra, och läto sig skrämmas genom föreställningen om ett motstånd, som växte i styrkaju mer folket blef modf&amp;ldt, i stället för att man, d. v. s. Mon-rad, understödd af hela partiet, genast hade bort lära hem-tyskarne att lyda danskt kommando.
Det var modet som fattades, då liksom mången gång förr oeh sedan.
Slatligen voro de ieke längre herrar öfver situationen.
Att Krabbe yppade saken för den norska Rigstidende kan ej gerna berättas med nämnande af namn, men man kan ju säga, att, efter hvad man vet, var det en till och med ifrig skandinav, som här begick en indiskretion, dels af harm öfver att unionen måhända nn skulle komma till stånd utan att svenskarne hade stridt för den.
* Så bestialiskt var hans och mångas sätt att se saken.
— För öfrigt vet jag intet att invända mot din uppfattning af tilldragelsen och deltager i din harm öfver att den skall inför allmänheten stå i ett annat ljus än det sanna.
* Kristoffer Krabbe, f. 1833, jur. kand., medarbetare i Fmdrehndet 1864 — 1868, folketingsman 1864, folketingets förman 1870 — 1883, nu landtdomare i Skive.Punsch och hvita ben!
Vid ljus och limpors sken.
Se der den rubrik, som en framtida sedeskildrare måste känna sig frestad att satta öfver våra dagars Stockholm.
Den sceniska konstens idkare, i förra århundradet rmk-nade till samhällets parias, börja i slutet af innevarande sekel att kunna räknas till samhällets martyrer.
Sannerligen!
I en stad, hvars styrande äro så gifmilda på punsch- och hvita ben-privilegier, vill det mod till att kunna bära konstens fana.
Och jättekrafter att kunna bära den högt!
De hvita ben med omkringsimmande punsch, som skola etableras å Vintercirkus, hoppas vi dock vederbörande akok uppskatta efter förtjenst, detta taget i ordets mest prosaiska och metallklingande bemärkelse.
Det går ej längre an — särdeles i dessa tulltider — att högt taxera våra inhemska konstnärer och låta utlandska lindansare och hästmenskor nästan alldeles gratis förstöra marknaden for de förre.
En tyvärr alltför tidigt afli-den Stockholmsrepresentant i vårt underhus behjertade äfven detta, och vi hoppas, att hans efterträdare, hr Adolf Hedin, ej skall underlåta hvad man i detta hänseende kan ha rätt att fordra af en person med hans bildning och erfarenhetDen punsch med omkringsprattlande hvita ben, som i dagarne börjar strömma i Sveasalen, som nu först börjar göra bedröfligt skäl för sitt namn, är en hägring från fordom, som nu för salens innehafvare efter sju sorger och åtta bedröfvelser blifvit en ljuf verklighet.
Vi ha redan förut dragit i härnad mot Sveasalen såsom ett skäligen mystiskt företag.
Och vi ha nu fatt bekräftelse på våra misstankar, som gjorde alltsammans till skenhelighet: musik utan punsch!
Liksom de Stockholmare, som bygde salen, ej visste att dylikt är en fysisk och psykisk omöjlighet i den här sköna staden!
Ah, punschkarafinen har redan från Sveasalens födelse lurat i dess begrepp!
Detta insägo naturligtvis ej de vederbörande, som gåfvo företaget laglig helgd.
Ty så illa kunna vi ej tänka om vederbörande, att de kände punschlukten i sina näsor och ändå
— — —!
Nej, man har lurat och man har blifvit lurad.
De hvita benen äro slefven i punschgrytan.
Drar punschen med våra styrpinnars goda minne in i en lokal, så komma de hvita benen snart nog efter.
Och det är sedernas väktare, som — lät vara omedelbart — släppt dem in.
Kulturbild frän Sverge, år 1889 eft.
Ytterligare säges det nu, att pä Strömsborg ett stort varieté- och punsch-palats skall uppföras.
Vi helsa detta palats af hjertat välkommet.
Bravo, bravissimo!
Nu börjar den vilda jagten!
Nu realiseras våra framtidsprojekt i ett föregående häfte af denna profetiska publikation.
Ned med alla träden på Strömsborgsholmen!
Opp med ett 6-vånings-tarachim-palats med varietéteater, punschsalonger, restauran ter, ölstugor och cabinets particuliers!
Glömmom i Herrans namn icke des cabinets particuliers!
Och många!
Hvilken utsigt för våra riksdagsfäder från Nya Riksdagshuset på Helgeandsholmen.
Helgeandsholmen!
Ah, der skall ju nu byggas riksdags-
* Se Ur Dagens Krönika« Januarih.
56hus och riksbankshus.
Visserligen!
Men huru skola vi förstå det?
Det vigtigaste har man glömt: Punsch- och Varietésalongî
Hvadan denna obegripliga och oförklarliga glömska?
Hardt när hjertlös mot alla dem, som nu tvingas öfver en bro, så en gatbit och så ännu en bro till Strömsborg i stället för att endast gå ned för en trappa och uppför en trappa på samma holme, den helige Andes holme?
Vi hoppas att endast detta vårt enkla påpekande skall ha en ändring till följd, antingen nu lokalen bygges till riksdagshuset eller — hvad många skäl tala för — inbygges den.
Och hvilkén rask penningeomsättning!
Riksbanken à ena sidan — punschen, varietén och les cabinets particuliers å den andra!
Naturligtvis kaq ej innehafvaren af Berns ' salonger med lugn åse dessa tre konkurrenter utan att utvidga sina établissement, och som han rår om Strömparterren, hvad är naturligare äu att der grunda en filial.
Och hr Blanch!
Hvad betyda några konstälskares söf verkrischor mot den guldström, som Blanchs salong, återstild i sitt gamla eller, som en löjtnant nyligen sade mig, rätta skick, skulle inbringa.
Ack, länge nog ha Clara Happé« och Juliette Laurences vålnader sväfvat derinne nattetid och förargat sig öfver grefve von Rosen, Munkaczky, opponenter och akademier utan mannamån, som förlagt lokalens intresse alldeles uppåt väggarne.
Icke ens Makart försonade de vreda nymferna med all denna oljemängd!
Och förr som bär skådades så underbara ting!
Till denna hexdans är nu böljan gjord med Svea- och Strömsborgs-etablissementen.
Men dermed också böljan till slutet Det onda uppslukar sig sjelft.
Den ena värdshusvärden efter den andra gör en förfarlig kullerbytta som slutnummer på denna kolossala varieté-scen.
Ruiner skola komma hopas på ruiner, processer inledas, revolverkulor knalla — den vilda jagtens final i all sin sjelfframkallade vedervärdighet.
Publiken skall af embarras de richesse hålla sig från lokalerna, något som den nu borde göra af embarras de conscience.
I Vårt Land och den s. k. Sigurdsposten hatänkvärda ord i detta hänseende yttrats, pä hvilka publiken till sitt eget sanna bästa ej borde uraktlåta taga vara.
Strejkar publiken mot en punsch- och hvita-ben-öfversvämning, sådan man hvarken sett den i civiliserade eller ociviliserade residensstäder, så har den dermed tvättat bort en ful fläck på den svenska vapenskölden, punschfläcken.
Uppmuntrar den i stallet de få ställen, der verklig konst utöfvas, skall vår publik mägtigt bidraga till att gifva tonen och andan i Sverges hufvudstad den finare och ädlare pregel, som för närvarande mer än någonsin är af behofvet påkallad, ju mer anstalter vidtagas för att rycka upp den, redan från roten, d. ä. ungdomen, som i första hand är utsatt för faran att grundligt etiskt och estetiskt deraf försluskas.
Alltså: må hvar och en betänka sig noga, innan han ger sitt moraliska och ekonomiska understöd åt företag, egoistiskt anlagda på glupsk privatvinst, men i de allra flesta fall tjenande synd och skam i dess olika yttringar, deribland ej minst att inför utlandet brännmärka vårt land och dess hufvudstad med dryckenskapens och skörlefnadens hemska eldsmärken.
Dixi et salvavi, äi ^ r — i ^
Volontaire.Från parkett.
Teatraliska sommar- och höstintryck.
Finge man i det hänseendet taga för kontant vära teaterdirektörers löften, skulle på det nyligen böljade spelårets repertoar svenska original komma att fä sig tilldeladt ett ingalunda obetydligt utrymme.
Af de båda teatrar, som egentligen kunna komma i fråga, Dramatiska och Svenska teatern, har deu senare lofvat fem, den förra två eller tre, men dessutom lära de ha andra original i reserv.
På den korta tiden som redan gått sedan säsongens böijan ha vi hunnit med två: » Ett löfte » af Ernst Lundquist och » Pyramus och Thisbe » af forfattarfirman Ernst Ahlgren och Axel Lundegård, men svårligen kan något-dera stycket sägas rikta den svenska literaturen, allra minst det sistnämda, och det ens näppeligen ur den optimistiska synpunkten af att vara nyttiga öfningar för de resp. forfattarne och gifvande löfte om något bättre.
Hr Ernst Lundquists författareskap vidlådes icke sällas af ett drag af overklighet, af kammarkonstruktion, äfven om flers detaljer äro träffande och synbarligen stödja sig på verklighet * - iakttagelser.
Men hufvudintrycket blir alltför ofta det antydda.
» Ett löfte » sm akar i mycket hög grad af konstruktion och kan i det hänseendet mäta sig vid förfs.
berättelse » Smink », utkommen för ett par år sedan.
En detaljerad analys af » Ett löfte » torde inte vara skii här göra, utan nöjer jag mig med några antydningar ur mincet från premieren.
Ena hufvudpersonen, en baron, har varit en massa år olyckligt och utan verklig kärlek gift, hans hustru, som plågat honom genom en obefogad svartsjuka, tar på dödsbädden af honom löftet att ej gifta om sig.
Han blir tyvärr kär ock gifter om sig, men, såsom vi genast skola se, sker detta olyck-ligtvis för honom inom två år efter hustruns död.
Den företa hustruns minne är honom rent af förhatligt, hvilket han visarpå mångahanda sätt, stoppar hennes porträtt undan på vinden etc., men ändå går han och gör sig samvetskval öfver löftesbrottet, tillbringar, fastän nygift, långa stunder midt 1 vintern på hennes graf, blir klen till själ och kropp, frånstötande mot den nya hustrun, tänker resa bort från alla och alltsammans, men till sist, f. a. riktigt försona sitt brott, skickar han betjenten efter morfinflaskan, Bom således kanske förvaras i betjentkamma * ren, och synes betänkt på sjelfmord, som lyckligtvis ej med-hinnes.
Till slut blir allting bra, som det tycks, förnämligast derför att han får höra att hustrun n: r 1 åtrat sig och suspenderat löftet, fastän hon ville att det skulle han inte få veta förrän två år efter dödsdagen.
Nu var visserligen inte tiden riktigt tilländalupen, vill jag minnas, men udda fick vara jämt.
Är denna hufvudperson underlig med besked, så är han visst inte ensam om det.
Det fins bland bifigurerna två underliga figurer till: en författarinna och en vän i huset, en läkare.
Men medan vi åtminstone få veta några skäl för deras till-vägagående, lemnas vi så godt som alldeles i sticket i fråga om förklaringen hvarför baronen blifvit sådan, hvilka drag i hans karaktär eller händelser i hans föregående lif, som kunna göra det troligt, att han på ett sådant sätt skulle fästa sig vid ett löfte af den oförnuftiga beskaffenheten och afgifvet vid en sådan situation och till en sådan person, som den första hustrun hela tiden beskrifves.
Författarinnan, vid hvars tecknande några reminiscenser från dödsscenen i La Faustin af Goncourt och mr Octave Mirbeaus Figarofantasier för några år sedan om teaterfolkets psykologi synas spelat in, är hvad konstruktion och overklighet beträffar såsom helfigur ett mästerstycke och en värdig pendant till aktrisen i » Smink ».
Hon beskrifves som en öm mor för sin syster, hustrun n: r 2, men låter helt lugnt henne och mannen, mot hvilken hon personligen ej tyckes ha något, gå och pinas en lång tid, blott för att hon skulle kunna göra några studier till en roman.
Och läkaren sedan.
Han, som vet af huru det hänger i hop med hela löfiteshistorien, blir sjelf ytterst upprörd och förskräckt, när han får höra talas om baronens nya kärlek, men han är kär i författarinnan, hvilken, fastän sjelf svag för honom, gifvit honom korgen samt anser romanen som en hufvudsak och honom såsom ett reservföremål, och lofvar henne tiga så länge — allt för hennes romanstudier.
Och för det löftets skull sviker han sin läkarepligt, går länge som författarinnans medbrottsling och låter baronen lida.
Denmoraliska rättvisan skipar dock dom till sist och alla författare och författarinnor, som äro for ifriga och indiskreta i sina verklighetsstudier, till skräck och varnagel blir författarinnan vederbörligen afstraffad: hon blir rädd, af bryter sina observationer på den baronliga själens experimentalfålt och mister sio kära doktor, hvilken, fastän på det hela taget sjelf inte for hygglig, tack vare författarens öfverflödande nåd i stallet for den till mera mogen ålder anlända författarinnan uppmuntras med en ung knapt utsprucken ros representerad af baronens unga dotter.
Pjesen gör intryck af att ursprungligen vara en tanke från författarens sida att vara psykologisk och pejlande själslifvete djup, men d&amp; han skulle ge sig litet längre ut, svek modei eller allvaret eller begåfningen, de allvarliga momenten for lorade trovärdighet och så blandades in sådana fars- eller lust-spelsmotiv, att det hela drogs ned och blef, for att låna tankegång från en tidning, ett dåligt skämt med publiken.
Stycket har dock en stor förtjenst: språkbehandlingen.
Denna är ledig, fin och i allmänhet mycket naturlig; förf.
behöfver hvarken svordomar, bångm&amp;l eller jargon for att hans dialog såsom sådan skall intressera och vara värd allt beröm.
Stycket spelades på det hela erkännansvärdt väl.
Fru Hartman, på hvars popularitet förf.
uppenbarligen och med skal mycket räknat för sitt styckes lifslängd, hade en roll, för hvilkeo hennes begåfning, utan all courtoisie, är alldeles för god.
Det var en sådan der ung komeditös, som friar för sin pappa, di han sjelf är för blyg för det, som är en blandning af barnunge med romangriller och en ung flicka, hos hvilken kvinnao böljar vakna.
Af hvaijehanda drag i rollen påmindes mas om bland annat de båda flickorna i » Småflickor ».
Fru Hartmans sätt att ge sceniskt lif åt uppgiften förtjen&amp;r det loford, andra redan gifvit.
Fru Fahlman gjorde af sin besjn-nerliga roll allt hvad som rimligen kunde begäras och mer än det; hon talade särskildt mycket enkelt och naturligt.
Fm Bäckström var, såsom hon i regeln brukar, sannast och bäst i de känsligare momenten.
Fröken Klefberg gaf en anslående och god bild af den gamla husfrun.
Med en anspråkslöshet som skulle vara nästan otrolig för en aktör med någon inflytelse ocb ännu mer för en mäktig verkställande direktör, hade hr Fredrik ' son tagit på sig en roll, som söker sin like i otacksambet Om hr Hillbergs roll är något tacksammare, vill jag ej vttn mig om, men inte föreföll han intresserad af uppgiften, ocåinte vill jag, såsom man kan förstå af det ofvan sagda, till-räkna honom det såsom något kardinalfel.
Detta var Dramatiska teaterns första nyhet; det åtföljdes af en spansk fars » Sin pappa upp i dagen » utan annan för-tjenst än uppsluppenhet och löjeväckande förvecklingar, saker som dock antagligen icke skulle gjort någon större effekt, om inte hr Svante Hedin utgjort centrum.
Från teaterns verksamhet i öfrigt har jag egentligen endast fast mig vid fru Bäckströms Julia i Galeotto.
Får man tro teaterrykten, skulle under föregående spelår åtrån efter den rollen gjort alla teaterns damer yra i hufvudet, från fruar Bosin och Hartman till fröknarna Ulrich och Åkerlund.
Af de tre som emellertid blefvo lyckliggjorda gick ovilkorligen fru Bäckström bäst i land med uppgiften, hvad spelet beträffar, fru Rundberg hvad utseendet.
I böijan var visserligen fru Bäckström endast en liten snäll och beskedlig flicka, och intet af den spanska damen, men när känslorna sattes i omlopp, växte hon andligen och hon är ju alltid den som af teaterns damer bäst förstår att ge verkliga känslor ett fullödigare och sannare uttryck.
Man har på ett par håll anmärkt mot hennes Julia, att den vore för borgerlig och för litet högtragiek och storslagen och icke kunde antaga förnäma, ståtliga later.
Att hon är borgerlig, är nog sant, men ingen kan väl påstå annat om hennes före-gångarinnor i rollen och menas med storslagenhet etc. ett spel å la Prasch-Gravenberg som Amalia i Röfvarbandet, så må man betacka sig och i afvaktan på någon, som kan i de allra flesta delar bli en mer illusorisk Julia, nöja sig med fru Bäckströms intelligenta och känsliga spel.
I fråga om hvad för öfrigt spelats reparerar jag endast en ofrivillig försumlighet från förra året, då jag påpekar det fina och förträffliga återgifvande, som af fruarna Fahlman och Hartman — denna var märkligt nog bäst i några af de allvarliga momenten — kom » Gnistan » till del, samt å andra sidan det komprometterande sällskap, fru Hartman under årens lopp dragit på sig i » En räddande ängel ».
Fröken Åhlander och hr Hamrin såsom stadsrådsparet, för att inte nämna andra, torde svårligen kunna exponeras såsom prof på den höga konstnärliga ståndpunkt, vår främsta dramatiska scen pretenderar.
Ja, knappast kan väl häller i det afseendet man skylta med de unga damer, med hvilka teatern rekryterat sina konstnärsleder och som man hittills sett uppträda.
Teatern har förlorat fru Bosin, fröken Zetterberg och hr Törnqvist.
I afseende på dem är min stånd-punkt så prononcerad for länge sedan, att man nog kan forstå, att jag hyser den åsigten att hvarken teatern eller dess publik har någon större anledning till sorg och saknad, hur sträf-8 am ma och rutinerade de tre än må vara.
Om nu en och annan särskildt af de yngre följt med vid afgängen, hade det minsann inte skadat.
Att Dramatiska teatern äfven dessförinnan behöfde förstärkning och gallring är något odisputabelt och böijar bli erkändt.
Huruvida dock, såsom en tidning förfäktar, saknaden af fru Håkanson och hr Svennberg skulle ligga i öppen dag, vill jag emellertid lemna osagd t, då jag har mina dubier vis-à-vis dem.
Hvad fru H. beträffar misstänker jag att hennes storhet, hvaraf jag för min del icke sett några sår-skildt slående prof, har för mycket gemensamt med de vanliga af hr Lindberg eller hr Winter-Hielm mest i de resp. geschäftens intresse hallstämplade och patenterade storheterna.
Till en viss nytta för Dramatiska teatern vore fru H. alltid, men be-höfligare vore hr Svennberg, detta dock mera för sitt ståtliga yttre än för sin som det tyckes något sömniga begåfning.
Eo försumlighet var det deremot ovilkorligen af teaterns styrande att ej i sommar passa på och begagna det tillfälle till utbyte af krafter, som en härvarande teaters innehafvare, kanske oaf-sigtligt, beredde dem.
Men när teatern skulle rekrytera sig, vittnar det icke om smak och omdöme att göra det på sätt som skett, ty man har rätt att på de nya » krafterna » ställa samma fråga som den Ehrensvärdska till vissa kolonner, och det kanake icke blott när man tänker på att det är Dramatiska teatern det gäller, utan äfven om det vore en teater i allmänhet.
Fm Hamrin kan då visserligen anföra D.
N: s intyg på den för vår dramatiska konst säkerligen lika betydelsefulla som for teatervännerna intressanta omständigheten, att hon under sin mans insigtsfulla ledning företagit » en studieresa på kontinenten », och utseendet är ju fördelaktigt, men detta torde vara allt och de andra ackvisitionerna jag sett ha inte ens så pa » mycket att anföra; tala göra de öfverdådigt dåligt.
Nej nya och friska krafter, som dokumenterat sig som någonting att göra af, det är hvad den teatern behöfver och det snart.
Medelmåttor och mindre än medelmåttor har den redan tillräckligt » och i samma mån den håller kvar eller samlar på sig r&amp;Ham inverkar det äfven skadligt på de verkliga förmågornas kapa * citet och anseende.Goda förhoppningar kan man ju deremot göra sig i afseende på den vigtiga sidan af teaterverksamheten, hvarmed regissörspraktiken har att skaffa, då man tar i betraktande dels de studier i den genren, som hrr Fredrikson och Palme — han som i maj deklamerade Fredins revolutionsverser och i juli de Fallströmska lojalitetsverserna och pussade kungen på hand — hade tillfälle att göra vid de af f. d. utrikesministern inventerade » kungslekarne » i Karlstens fästning, och dels äfven att teatern var genom sin regissör nitiskt representerad vid det af grefve Landberg så energiskt utpuffade och iscensatta skådespelet ur Tusen och en natt — f. a. använda den mycket guterade, originella och målande referentfrasen.
Såsom de något eufemistiskt och fantastiskt valda orda-lagen i Svenska teaterns utskickade återblick på senaste spelår gåfvo vid handen, var det teatern (\) som med medverkan af de storhertigliga Meiningarna gåfvo Julius Csesar, Orleanska Jungfrun m. m.
Det är ändå roligt att träffa på folk med fantasi!
Meiningarnas gästspel var onekligen mycket intressant; framtiden får utvisa, om det kommer att utöfva någon djupare inverkan på vår inhemska skådespelarkonst, publik och kritik.
Hvad den sistnämda vidkommer gjorde sig två ytterligheter gällande.
Den ena, d. v. s. mest den meiningbitne, kolossalt vigtige och djupsinnige H.
R., tog meiningarna ordentligt på entreprenad och ville sätta deras verksamhet i ett djupsinnigt filosofiskt system, som vore lika ofelbart, lika uttömmande af alla tillvarons gåtor och lika epokgörande som något filosofiskt, socialt eller finansielt universalmedel i sina enfaldigt okritiskt troendes ögon.