Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från år 1819, då denna l8s T)en 12 Maji f^m. idée om en Minimi-tabell först tillämpa cles, äro säkerligen många exempel i minnet af flera Läns innevånare, Det är endast bestämmandet af värdet, efter en i lag uttryckt värderings-grund, som kan borttaga åtminstone de flesta vådorne af denna, alldeles icke inbillade eller uppdiktade, Embetsmanna- täflan.
Går, genom sammansättningen af värden, uppskattade endast efter på alla ställen lika beskattnings-grunder, det erforderliga beloppet icke ut, då må bela Riket få lof att tillskjuta vissa procent, såsom det 1809 och 1810 stadgades, men endast Rikets hela sammanfattning utgör ett sådant helt, som härtill fordras.
Ännu olämpligare är Minimi - tabellens grundläggande åsigt, när man, som Utskottet tillika tillstyrker, att fastighets-ägaren må få afdraga sin skuld, och blott resten till bevillning beräknas.
Man får då i alla fall icke den apodictiska visshet om bevilinings-summans utgång, som likväl är det enda, som till Minimitabell-principens försvar kan anföras.
Det nämnda stadgandet om skuld-afdrag är af 1809 års principer den ena, ehuru egenteligen icke en princip-fråga, utan blott en fråga om upp. börds-sätt, emedan capitalisten aldrig varit fri från bevillning, men endast Gäldenären gjord till Statens uppbördsman.
Den rätta princip frågan, som af de förra årens Ständer olika besvarats, är den om progressift stigande procent för hvar och en, hvars behållning efter alla tillåtne afdrag uppgick till större summa än en annans, Den tredje olikheten är åter blott i en Den j 2 Maji /, tn, »85 taxerings-fråga om värderingsgrundens sökande i behållen års-inkomst eller i godsets salu-vårde, och der dessutom det fall inträffar, att ingen taxeringsman kan controllera den uppgifna inkomsten, utan genom fästad åtanka på saluvärdet, och lika litet bestämma sin tanka om värdet, utan alt uppgöra en inkomst-beräkning.
Hur liten skillnad, som här emellan finnes, har man sällan iakttagit; tvärtom fästat sig vid denna taxeringsfråga, såsom de bägge förslagens hufvud-olikhet, och minst af allt vid den egentligen enda princip-frågan om progrossift stigande afgift, sorn äfven bland anhångarne af 1S10 års system blifvit bestridd, men deremot vid sjelfva 1812 års Riksdag förblef oupphåfven.
Mycket vigtigare, än taxerings-frågan, år visserligen den om skuld-afdraget, som jag nyss kallade Upp-, börds-fråga.
I allt hvad som blifvit anfördt om det directare uppbörs-såttets större både billighet och lämplighet, förenar jag mig.
Capitalistens bevillning blir i alla fall mycket svår att åtkomma, men Staten skjuter åtminstone enligt 1810 års förslag, ej egenmyndigt ifrån sig denna uppbörds-svårighet på en enskilt medborgare, under åläggande af förlust om han ej lyckas i det som Staten icke tilltror sig att sjelf kunna åstadkomma; Lagstiftaren väljer åtminstone ej till commissionaire i detta afseende, den, som honom vetterligt, har svårast att utföra uppdraget, såsom sjelf beroende af den han tvinga skall; Lagen tillställer icke, såsom hittills man ansett nödvändigt, vid slutliga betalningar en i84 Dan 12 Maji f. m. högst invecklad åsigt af hvad som under loppet af flera år skedt, som, vid concourser i synnerhet, kan till och med gifva anledning till falska edgångar.
Men högst nödvändigt år, att Lagstiftarens mening vid dessa stadganden om skuld-afdrag bör vara bestämd tydlig.
Jag förenar mig derföre med anmärkningen, att ordet bevislig skuld måtte förklaras närmare, och utsättas huruvida dermed menas blott den intecknade eller ej.
Jag tror för min del att man ej bör stanna blott vid de intecknade, emedan principen, att icke skatta för annans egendom, annars ej år conseqvent följd.
Bestämmer man att blott inteckningar få afdraga®, så har man följt en hel annan princip, enligt hvilken det ändå skulle vara icke ägaren, utan egendomen, som skattade, och i den sednares natur att 4vara pant för skuld anses ligga någon anledning till lägre utskyld.
Jag bekänner att jag ej kan fatta en sådan princip klart, det synes mig säkert, att för fastigheten år dess pantsåttning en tillkommen tillfällighet, och att då skuld-afdrag skall ske, har man nödvändigt
Ägarens personliga förmåga att utgöra skatten i sigte.
Annat vore om hypotheks-papperen kunde betraktas såsom ett slags actier i egendomen, men det närvarande intecknings-såttet förbjuder i flera afseenden denna åsigt.
Annu en förklaring år nödvändig att tillägga vid stadgandet af skuld-afdrag.
Det år klart att blott saldo skulden, eller den som qvarblifver, sedan samma persons penninge-for - Den 12 Maji f. m. 185 dringar afgått, kan få afråknas på hans egendoms-vårde.
Dervid, äfvensom vid Capilalisfens taxering, år nödvändigt att skilja emellan adira och esaira fordringar.
Det vore då klarligen obilligt, om man som skattlåggnings-gill egendom, ansåg en fordran, sorn i det hela vore blott en afskrifning- post.
Men dervid uppstår ett serskildt förhållande, med de i concuurser anhängige for dringar ne, eller hvaröfver annars rättegång fores.
Att sådana kunna vara lika såkra som någon annan, år afgjordt tydligt, men å en annan sida ock, att Lagen må. ste anse dem osåkra, så långe de omtvistas vid samhällets egna Domstolar.
Jag skulle tro för min del enda utvägen vara, att med fullkomligt afsteg för detta fall, från hela principen om skuld-afdraget, på samma sått som hittills, låta gåldenåren eller concours-massan , betala bevillning för synbar egendom utan afkortning, och bevillning»-procent sedan afdragas vid slutliga betalningen.
Jag ledes till dessa tankar äfven af den omständigheten, att gåldenårens nyssnämnda och vanligen högst kinkiga, uppbördsmanna-befaltning år här ganska lått att utöfva och sällan uteblifver, der sjelfva skulden redan år dragen till rättegång, och således det band redan brutit, som fruktan förn en sådan rättegång annars lägger på gåldenåren.
Vid rättegångens afslutande blefve då tillika en tvdlig följd, att endast på de Capitaler, som både fastställdes och utgmgo, korn att betalas bevillning, i nion af utdelningen, och att den fordran, som verkligen år afskrifnings-post, blefve, såsom billigt år, skattfri.
Dert 12 Maji J. rrt.
Hvad stadgandet af minimi-summa för Stå-' derne angår, så gåller derom allt hvad som om samma förslag, i afseende på Lånen, blifvit anfördt; till och med i så mycket större grad, som Stådernes rörelse under olika år kan vara underkastad större förändringar, ån land-fördelningarnes.
I afseende på bevillningsutskyld för Casi sor, anslagne ad pios usus, och således redan bidragande till ett samhällets eget ändamål, icke blott med någon procent, utan med hela sitt belopp , instämmer jag i de många serskildta reservationerna, och det deribland förekommande yttrandet, att det på visst sätt år en gård på gård.
Det förefaller mig, som allt detta ledde, likasom förslaget om bevillning på löner, endast till det alllid olämpliga förhållandet, att taga med ena handen, och gifva med den andra.
Ett alldeles dylikt förslag , som endast ökar bokföringen, år det af så kallad fyllnads-afgift* den infördes i stället för 1810 och 1812 årens samfälta stadgande om progressivt stigande bevil 1— nings-procent, men detta kan ej ersättas af något annat, emedan det till sin natur är en alldeles serskild princip fråga.
Då hela summans belopp faststålles af Riksens Ständer, kan jag ej se någon skillnad emellan, att antingen först ålägga en person en utskyld, och sedan vissa procents förhöjning derå, eller att i samma artikel innefatta begge de likartade utskylderne.
Den 12 Maji f. m, Just denna likgiltighet innefattar en betydlig grund till förkastande af detta förslag.
På dessa skål förenar jag mig med den redan gjorda anhållan om återremiss.
Herr Lefrin, Johan Pehr:
Min öfvertygelse år, att den båsta grund för Bevillningens fördelning , år den som sker Lånevis och sedan i Fögderier och Socknar, ty denna grundsatts år den enda som uppfyller hvad Grundlagen medgifver i frågan om Nationens rättighet att beskatta sig sjelf.
Men jag vill ej yrka dess antagande nu, emedan systemets införande för-, drar flere slags förberedelser, hvilkas anföran* de vid detta tillfälle vore för tidigt.
En af dessa förberedelser, kanske den vigtigaste, anser jag vara att nu återgå till 1810 års Bevillnings-grund, som dessutom har den stora fördelen att vara rättvis.
Detta systéme skall säkerligen ej inom Huset sakna försvarare som fullständigt kunna utreda detsamma, jag öfverlemnar det åt dem.
Men för den händelsen att 18ro års grunder ej skulle antagas, hvilket jag högeligen skulle beklaga, utber jag mig få göra några anmärkningar vid Utskottets Förslag, sådant det förefinnes.
Herr Montgomrnerie och Herr Grefve Spens hafva redan anmärkt att 3:dje punkten ej år tydlig; jag förenar mig med deni, i88 Den 12 Maji c. m Fjerde punkten är det ännu mindre.
Denna innehåller: att alla Fonder och Cassör i hvad ändamål som helst, skola erlägga Bevillning af deras inkomst och utlånte Capitaler.
Antingen har hår insmygt sig ett skriffel, det nemligen, att ordet: och kommit i stället för ordet af, eller ock menar Utskottet verkligen, att så vål Cassornes inkomst af årliga bidrag, hvilka redan för året undergått bevillning och genast till bestämda ändamål utgå, så vål som Cassornas inkomst af intecknade Capitaler skola erlägga bevillning.
Bägge dessa afgifter åro enligt min öfvertygelse orättvisa.
Jag vill tro att Utskottet blott menat intecknade Capitaler, men anhåller att i afseende på de Militaire PensionsCassorne få anmärka: att de otvifvelaktigt böra anses för fromma stiftelser och således befrias från allt slags bevillnings-afdrag, hvaremot
Cassornes låntagare böra äga rättighet att af den intecknade egendomens värde afdraga intecknings- beloppet.
Dessa Cassör åro hopsamlade eller att jag så må såga hopsvålta, af enskildta genom afdrag å löner, som redan blifvit beskattade och till ett ändamål , jag anhåller att detta måtte noga anmärkas , till ett ändamål som besparar
Staten utgifter, hvilka den ej kunnat undandraga sig, i fall enskildtas omtänksamhet ej mellan kommit.
Att styrelsen från dessa Cassors grundlåggningfansett dem som fromma stiftelser, kan inhämtas af deras Reglementen, men styrelsens Ben 12 Maji f m.
189 åsigter hafva hlifvit satte i strid med Ståndernes BevillningsFörordning af 1818.
Sluteligen får jag anmärka, att föregående årets inkomster af lön m. m. bör läggas till grund för uppgifferne till beskattning, hvilka ske om våren.
Man kan då på skillingen upp^ gifva hvad man haft i inkomst och alla så väl tillöknings- som af kortnings-längder kunde undvikas, till ingen ringa båtnad, så väl för den skattskyldige, sorn för Kronan och Uppbörds-, mannen.
Jag anhåller om återremiss af Betänkandet och att dessa mina anmärkningar må få medfölja.
Då, i anledning af flere Ledamöters begäran, återremiss af BevillningsUtskottets i min tanka felaktiga Betänkande otvifvelaktigt lärer följa, anser jag öfverflödigt å min sida, att beledsaga det med annat yttrande, än hvad som min rättskänsla och pligt ålägger mig, i stöd af hvad Betån. kandet innehåller beträffande de i Riket varande SparBankar och Fattig inrättningar.
Hvad Spar.
Bankarne angår, bekänner jag att jag omöjligen kan inse, hvarest medel skola taga», att erlägga den för dern äskade Bevillning, De åro funderade på penningar, som insättas ena dagen och kuuna uttagas åtta dagar derefter.
De tillhöra ensamt de personer som gjort insåttningarne, men ock hafva rått att medlen inom viss längre eller korrtare tid åter lyfta.
Jag har väl
Den 13 Maji f. m'. hört det inkast framställas, det jag hår på Riddarhuset begårt tillåtelse för Stockholms Stads Sparbank, att i RiksgåldsContoret mot ränta insätta ända till och med 5o,ooo R:dr, om så skulle finnas nödigt; men jag torde få erindra, att då denna motion af mig gjordes, var det i följd af den erfarenhet, jag som en af Inrättningens Styresmän äger, att penningar ofta kunna till betydligt belopp uti Spar-Banken insättas , utan- att tillfälle vore förhanden att genast utlåna dem, samt det derföre vore af högsta vigt för inrättningen, att både kunna undvika , under tiden gå i mistning af all ränta å de ifrågavarande medlen, och att alltid hafva i beredskap tillräckliga medel för att disponera till betalning åt insattarne, hvilka sine penningar insatt och äga en ovillkorlig rått att dem vid anfordran återbegåra.
Andre åter hafva gjort det inkast, att en Gassa sorn blott gifver sine deltagare fern procent, men sjelf af låntagare fordrar och får 6 procent, billigen borde gifva Staten bevillning.
Men om man lemnar ett billigt afseende å de kostnader, sorn inrättningen måste vidkännas den omständigheten , att dess penningar till en del understundom måste stå ofruktbare: de utgifter sorn åro oundvikliga för bok-förning , tryckning m. m,; sä skall man finna att inrättningens vinst genom förberörda ränteskillnad blifver ingen.
Tvertom har styrelsen af Stockholms SparBank redan nödgats använda en del af den fond , som den enskilta välgörenheten för ändamålet sammanskjutit.
Vidkommande åter den föreslagne bevillnings-afgiften af FattigCassor, så åro som Den 12 Maji f. ni. *9» bekant år, de fleste af den natur, att de uppkommit genom testamentariska dispositioner och hela rånte - beloppet, till påräknad viss summa anslaget till Stipendier för studerande ynglingar eller till pensioner och underhåll för värnlösa Enkor samt fader-och moderlösa barn.
RiddarhusCassan har sjelf manga dylika fonder.
Huru skall det vål blifva möjligt, att af dem utbetala bevillnings-afgift, då de flestas utbetalningar uppgå till fulla rånte-beloppet, och andre nu endast lemna några få skillingar utöfver anslagen?
Det år på dessa skål jag önskat påkalla Riksens Ständers behjertande; jag tror Statens vinst härvid blifver obetydlig men orättvisan stor , så vål i rubbningen af afledne välgörares sista vilja som i undanryckandet af brö. det ifrån olycklige värnlöse varelser.
Jag an. håller sluteligen att hvad jag nu yttrat må till BevillningsUtskottet få medfölja den möjligen blifvande återremissen af förevarande Betänkande.
Då jag nu går att yttra mig öfver de föreslagne grunderne för den blifvande bevillningen; utbeder jag mig Högloflige Ridderskapets och Adelns undseende derföre, att jag trott mig först böra tillåta mig en undersökning om grunderna, och naturen af Bevillning eller skatt, äfvensom för den ofuilståndighet, hvilken år oskiljaktig från en muntlig behandling af ett ämne af denna egenskap.
Hvarje production eller frambringande af de vården, de producter, som ensamme utgöra medlen till uppfyllande af menniskans be - IQ2 Den 12 Maji e, m. hof, fordrar ett ncituråmne, hvaraf den nyttiga, värde-ägande varan beredes; Näringsidkare och Arbetare, som bereda den; Capitalist er, sorn lemna de dertill nödige förlag, och en Regerings som genom sitt skydd sätter de på detta sått förvårfvade tillgångar i säkerhet för hvarje främmande ingrepp.
Då nu dessa förenade medel åro oundgängliga, så måste de utgifter
Regeringen vidkännes för att lemna det af henne beroende skydd, och hvilka ej sårskildte ständige inkomster åro tillråcklige att bestrida, drabba productionen, ty de utgöra ett vilkor för denna, lik såsom arbetslöner, förlags-råntor m. rn.
Men Staten vidkännes icke dessa kostnader omedelbart vid hvarje enkelt beskydd, den lemnar.
De måste således fördeias.
Vilkoren för denna fördelning, som så vidt möjligt år, böra uppnäs, åro jemnlikhet, så att de i någorlunda lika förhållande drabba hvarje production, lått« het och säkerhet vid utförandet, så att ej uppbörds- kostnaden i för höggrad Ökar bevillningssumman, eller den skattskyldige lätteligen kan undandraga sin andel, och Jasthet till hufvudgrundernes ty, då alltid skatten ingår i productions-kostnaden, saknar eljest Näringsidkaren nödig säkerhet för beräkningen af sina företag.
Man har begagnat tvanne olika utvägar att tillvägabringa jemnlikhet i fördelningen af skatter på productionen.
Den ena. som ligger till grund för r8io års bevillnings-systeme, beskattar särskildt hvarje individus behållna inkomst, den må härleda sig från ett eller etthundrade olika nå. rings-företag, från ägande-rätt till natur-ämnen, det Den 12 Maji f. m. det vill säga fastigheter, från ägande förlager, eller från användt arbete.
Detta system äger det stora fel, att dess verkställighet fordrar
Statens inträngande i alla enskilta medborgares industriella transactioner, och då detta ej låter sig göra, äfven med uppoffring af alla dertill användbara omkostnader och åsidosättande af alla för den enskilte näringsidkaren åtföljande olägenheter, så måste införandet af detta systeme medföra ojemnhet vid fördelningen, samt svårighet och osäkerhet vid verkställigheten.
Det andra sättet för Bevillningens fördelning är dess utgörande af hvarje production särskildt.
Då denna med mera lätthet kan bestämmas än hvarje deltagares andel deraf, så tillåter detta system en jemnare fördelning och ett lättare utförande.
Bevillningen oaktadt förskjuten af entreprenören af hvarje industriöst företag, drabbar likväl alla deltagarne, ty då värdet af de åstadkomne productionerne utgöres af allas sammanräknade andelar, med tillägg af hvad som tillkommer Staten i skatt, så ju mera entrepreneuren erlägger i skatt, ju mindre kan han dela med sig åt Capitalisten, arbetarne med flere, utan att uppoffra den egna behållning, som ensam kan gifva honom förmon och håg att fortfara med sin industri.
Här möter mig visserligen det inkast, att i närvarande så kallade penninge-brist, den lånbehöfvande näringsidkareu ej för Capitalistens fordringar kan sätta någon gräns i sin förmåga att af sin industri-afkastning kunna bestrida dem.
Men skulle förhål - Ridd. o. Ad.
Pr. IV. Band.
Ben 12 Maji J. nu landet vara sådant, fdet jag likväl hoppas kunna draga if tvifvelsmål) och Rikets näringsidkare på så sätt underkastade Capitalisternes despotism, så kan det visserligen ej afhjelpas genom overkställbar bevillningsgrunder, utan endast och allenast genom återställande af den enskilta krediten, hvars saknad ensamt möjligen kunde bereda ofvannämnde verkningar, och skulle medel till förtroendets återställande vid innevarande Riksmöte föreslås, skall jag visserligen ej vara den siste att med min röst understödja dem.
Bevillnings_systeme har allt sedan 1812 hufvudsakligen legat till grund för våra Bevillnings- lagar och sålunda äfven förvärfvat förtjensten af fasthet.
De nu af Högloflige Utskottet föreslagne Bevillnings-grunder äro också tili större delen derpå byggde.
Likväl innefatta de ett stadgande, som helt och hållet derifrån afviker, hvarigenom fullkomlig motsatts i de följda principerne uppkommer.
Utskottet säger, att en fastighetsägare må tillåtas att af värdet af sin fastighet afdraga bevislig skuld, med åliggande för fordringsägare att på heder och samvete uppgifva inkomsten af sina penninge-capitaler och derföre sjelf erlägga bevillning.
Jag måste bekänna, att lika så litet jag kan godkänna, lika så litet kan jag förstå denna lakoniska föreskrift.
Hvad menar Utskottet med bevislig skuld?
Huru skall den kunna constateras?
Huru förena Capitalisternes beskattning på heder och samvete med den allmänna grundsats för all lagstiftning, att ej göra den enskilta till Domare emellan sitt eget enskilta och det allmänna interesse!?
Detta skulle ZSfrt 12 Maji f in, I95 blott till de förutvarande oformligheterne af 4 serskildta slag af högsta laga interessen, lägga oformligheten af Capitaler som betala och som icke betala bevillning.
Dessutom, då ej all skuld vore bevislig, detta blefve troligen på sin höjd den inteknade, så kunde den händelsen inträffa, att mången med en mindre men bevislig skuld odi kanske ägande öfverskjutande fordringar, för hvilka han undandrog sig beviljning,. kom att njuta afdrag, under det att en annan med större men obevislig skuld belastad, ej njöt nå-- got.
Månne ej detta skulle verka en rättmätig harm hos alla, som befunno sig i sednare för. hållandet.
Jag kan således ej annat ån i detta afseende till alla delar förena mig med Herr Grefve lagerbjelke och de Herrar som instämt i dess till BevillningsUtskottets Protocoll afgifne Reservation, I afseende på hvad under dagens disrussion, i ämnet blifvit yttradt; vill jag endast tillåta mig a;ne anmärkningar.
2 Ledamöter hafva önskat hela Bevillnings-summans fördelande på Lån, Städer, Härader o. s. v. Utan att ingå i någon undersökning af sjelfva systemet, vill jag endast anmärka, att de härföre nödige ansedde Statistiska upplysningar ej inskränka sig till en allmän öfversigt af hvarje Läns m. m. hufvudnäringar o. s. v., utan omfatta en fullständig på noggrann skattläggning, refning och värdering grundad undersökning af hvarje jordlapps eller annan fastighets-värde och afkastning o. s. v. Upplysningsvis torde jag få anföranågra facta från andra länder, der detta system till en del blifvit
Len 12 Maji f, rn. följdt.
I Frankrike infördes vid Revolutionens början såsom en oföränderlig hufvudskatt La Rente Fonciere, Grund-räntan, som ålades alla fastigheter, beräknad efter 20 procent af bibehållna afkastningen.
Genast uppstod klagomål öfver ojemn fördelning.
En ny Jordeboks-cadastres upprättande öfver liela Riket anbefaldes der hvarje fastighet efter den noggrannaste un. dersökning skulle till sitt rätta värde införas.
Nära 3o år hafva förflutit, 5o millioner francs äro i detta ändamål uppoffrade och knappast mer än ^ af Riket är ännu på detta sätt skattlagd: men likväl hafva klagomål redan uppstådt inom de
Departementer der den nya skattläggningen blifvit införd öfver dess ojemnhet.
I Dannemark hafva Kronans betydliga
Domäner i Cronobergs och Fredriksbergs
Arnt blifvit till åboerne under ägande rätt öfverlåtne, sedan förut efter en med yttersta noggrannhet anstäld skattläggning, de vidhäftande räntorne blifvit bestämda.
Denna skattläggning har kostat 100,000 R:dr Silfver och Dannemarks skickligaste Cammeralister sätta ändå i fråga dess fullkomliga jemlikhet.
Jag tror således bevillningens hittills varande fördelning på jorden i Sverige , vara det lämpligaste, der i de smärre districterne af de skattskyldige sjelfve kallade Berednings- Taxerings- och PrÖfningsCommittéer som hvar inom sin ort känna ungefärliga värdet af der belägne fastigheter, få efter sin öfvertygelse värdera och skattlägga dem, och där en PröfningsCommittes möjliga gemensamma intresse att nedsätta sitt Läns bevillning controlleras af Riksens Ständer} sam bildande en allmän Na - Den l '1 Maji f. m. »97 tional Jui:y upprätta vid hvarje Riksdag Minimi-, Tabeller.
Det enda jag skulle önska, vore upphäfvande af den i 1812 års BevillningsFörordning stadgade föreskrift att vid åsättande a£
Hem mans-värden, ovillkorligt följa sista köpesumman, så vida nemligen detta stadgande ej redan är upphäfvet, det jag tillstår mig ej känna.
På detta sätt, utan att uppnå någon ovillkorlig fullkomlighet, undviker man vid Svenska jordens temporaira beskattning de bägge ytterligheterne, en slumpvis gjord fördelning och ökade bördor för fullkomnandet af en skattläggning sorn ej vinnes.
En annan värd Ledamot, i flere af hvars yttrade principer jag till alla delar instämmer, liar ansett personlig beskattning ej vid en utomordentlig utan endast vid en vanlig bert skattning, böra komma i fråga.
Jag för min del kau ej gilla denna skillnad.
Capitationsafgiften är en bevillning på den personliga productionen, det vill säga arbets-förmågan.
Den är således af samma natur som hvarje annan bevillning, med undantag att den förr kan uppnå sin möjliga höjd.
Dessutom motsvarade troligen den ordinarie personliga beskattningen eller Mantalspenningarne i sitt ursprungeliga värde fullt den nu utgående Capitations-afgiften.
I den af Utskottet i afseende på denna afgift fö-' reslagne förändring af ålder för betalningsskyldighet och betalnings-frihet kan jag ej instämma* Jag skulle tro, att afgiftens högste belopp, som likväl ingalunda borde få öfverstiga, hvad den nu utgör, borde erläggas af alla från och med fyllda 22 till fyllda 55 år, då arbets-förmågan är starkast, men deremot endast \ deraf Den 12 Maji f, nt, erläggas emellan i5 och 22 samt 65 och 63 år.
Till förra Classen borde räknas de, som oaktadt fyllda 63 år, fortfara att betala Mantalspenningar.
Då jag ser Capitations-afgiften, sorn enligt sin natur ej tillåter någon hög beräkning, likväl utan synnerlig känning utgöra en så betydande del af Rikets allmänna Bevillning, kan jag ej tillbakahålla min tillfredsställelse, att se mitt