Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Ja, Ers Maj:t.«
– «Farväl till dess! – så vida jag får tid att visa mig der en liten stund.«
(Slottets vestra hvalf.
Klockan 8 på aftonen.)
Notarien
Bethén står nere i hvalfvet med ögonen stirrande upp åt trappan.
Efter en stunds förlopp upplyses stället af ett starkt sken.
Främst synes en löpare med sin staf; derefter tvänne hofbetjenter med brinnande facklor; så drottningen, buren i en förgyld portechaise; bärarne äro utstyrde i rikt och grannt livré; ytterligare tvänne hofbetjenter med brinnande facklor; och slutligen drottningens uppvaktande betjening.
Bethén är utom sig.
Han suckar; kinderna blossa; ögonen gnistra; han gnuggar händerna och utbrister halfhögt: «min Gud, så skön, så majestätisk, så öfver all beskrifning tjusande!«
Han går bredvid portechaisen så nära som möjligt öfver borggården, in uti östra hvalfvet och till trappan, samt följer den med sina blickar så långt han kan blifva den varse i trappans krökningar.
När den försvunnit ur hans åsyn, blir han qvarstående vid foten af trappan, tills bärarne återkomma med portechaisen tom.
De förflytta den i ett litet sidorum i östra hvalfvet (detsamma, som begagnas af kronprinsen Oscars barn), att förvaras tills tiden är inne att afhemta drottningen.
Bethén rusar in i rummet, tager ur sin ficka ett silfverplåtstycke och ger bärarne, för att få bese portechaisen invändigt.
Med hänryckning, gränsande till vansinne, kastar han sig på knä och kysser den röda taftsdynan, på hvilken drottningen suttit.
Bärarne betrakta honom, förvånade och småskrattande.
Ändtligen tager den äldste till ordet: «Gunstige herrn får förlåta, att vi nu måste gå vår väg och läsa dörren.«
– «Huru dags ären j stämde att komma tillbaka, go’ vänner?«
– «Klockan ett i natt.«
– «Godt! jag skall passa på.
Jag ger er ett plåtstycke till, om jag då slipper in.«
Bethén hastar ut och till Olivias rum.
«Den der han är inte litet tokig,« yttrade den ene portechaisebäraren, grinande så, att mungiporna nådde öronen.
– «Bara det inte är något förlupet Danvikshjon« – tillade en annan – «vi kunde då komma att återbetala plåtstyckena med procent.«
– «Åh strunt!
Fast karlen är spritt rasande, måtte han väl inte smitta kuddarna i portechaisen« – återtog den förste.
– «Nej vasserra!....
Se så, gossar, nu ska’ vi rappa oss att blöta plåtstycket.«
Chorus: «Du talar som en krona!«
(Lönngången mellan konungens garderob och drottningens sängkammare.
Samma tid.)
Badin, insvept i en spansk kamlottskappa, kragen uppdragen öfver undra delen af ansigtet, och på hufvudet en rund hatt med långa, slokiga brätten, som skymma panna, ögon och näsans öfra del, smyger omkring på tå.
Då vi nämna, att han «talar för sig sjelf«, är det endast begagnandet af ett antaget talesätt, för att uttrycka: huruledes han «tänker« i sin ensamhet med tomma väggarna.
«Med Muncken är det slut, det är säkert; mamsell Bassy är numera hans första sultaninna; men att det varit väl Olivia och honom emellan, är lika säkert.
Bara jag tänker på den hvithåriga ungen, så kokar blodet i mina ådror.
– – – Det som förargar mig mer, än nästan hela händelsen, är, att de tro mig varit så blind .... så dum.
– – – Ständigt mellan fyra ögon i rummet nästintill majestäternas sängkammare: tankan på deras smek ..... vissheten, att icke varda öfverraskade .... det är ju påtagligt!
De skulle varit af granit, eller fulare än den lede djefvulen, om det icke skulle inträffat!
– – – Men den här Bethén, magister, notarie, eller hvad hon kallar honom: månne det hänger så riktigt ihop?
– – – Tänk om hans kärlek till drottningen endast vore en dikt .... blott för att så mycket säkrare upphöja mig till krönt hufvud.
(Stryker sig öfver pannan)
Jag tycker redan jag känner taggarna af törnekronan, som salig kungen plägade kalla sitt diadem.
– – – Det der måste imedlertid närmare undersökas.
Nog skall jag hädanefter se opp och hålla tummen på ögat på min kära hälft, det lofvar jag; hon har icke blifvit fru Badin för ro skull.
– – – Bethén skulle infinna sig hos henne i afton, sade hon, så snart drottningen begifvit sig till hertiginnan; Olivia har gifvit löfte, att visa honom drottningens sängkammare ....
Besitta! hon kunde alltför väl ha sagt sannt, och ändå ärna bedraga mig.
I drottningens sängkammare är en gift kammarfru alltid säkrare, än i sin egen.
Och hvarföre annars visa honom just sängkammaren?
Det är ett betänkligt rum för äkta ståndet ....
Om jag bara icke sjelf samlat så mycken egen erfarenhet!....
Tyvärr finns det knappt ett spratt, som kan spelas en trogen hälft, hvilket jag icke personligen försökt.
– – Ifall här något tocket är å bane, så ha de åtminstone ej illa uttänkt saken ....
Alla andra skulle bli lurade på denna list; men Badin .... nej, tack vackert!
Jag är uppfödd vid hofvet, vid Lovisa Ulrikas hof .... har haft och har Gustaf III:s och hertig Carls förtroenden ....
Jag är således icke bortbjuden, när det gäller puts och att öfverlista, om det ock vore en tie gånger större räf, än sjelfva Pechlin.
– – – Först skall jag lyss utanföre lönndörren, när fåglarna komma in i buren, och sedan hasta dit, vanliga vägen, och gripa dem å bar gerning.
Om jag ändå hade en nyckel till den der lilla dörren!
Jag skulle då vara säker på, att kunna öfverraska dem.
– – – Någon kommer smygande här i gången.
Jag bör ej synas uppehålla mig här i grannskapet.«
Morianen ilar åt motsatta hållet och möter kaptenen vid gardet, hvilken går med rädda steg och kastar skygga blickar omkring sig.
Det är så skumt, att de ej känna igen hvarandra.
Begge stadna och lyssna, när de hunnit några steg från hvarannan.
Friherren, som finner allting tyst och tror Badin ha gått sina färde, skyndar till lönndörren, öppnar den och går in i drottningens rum.
När morianen hör nyckeln sättas i låset, vänder han om och skyndar, men på tå, tillbaka till lönndörren.
Den stänges just i det ögonblick Badin hunnit dit.
«Den der var icke kungen, och Bathén kunde det ej heller vara; ty majestätet ensam har nyckel till lönndörren.
Huru i all verlden hänger detta ihop.« (Ställer sig vid dörren, med örat lutadt mot låset.)
Fjerde uppträdet.
(Kammarfrun Ramströms rum.
Klockan slår 8.)
Olivia upphör med sitt arbete, under det hon ser på klockan; derefter fortsätter hon sin tambursömnad.
«Jag måste skynda att få detta färdigt; ty nu blir vakten min så snart drottningen farit till aftongillet hos hertiginnan, och sedan får jag ej tid att göra något åt mig sjelf en hel lång månad.
– – – Den styggen Bethén, som ej kunde gifva sig tålamod till en annan gång.
Jag nödgades lofva honom, att få bese hennes sängkammare i qväll, när drottningen begifvit sig bort, och han är af det folket, som snarare inställer sig förr, än senare, än han sagt.
– – – Det vore likväl förtretligt, om han funnes här, då den afträdande kammarfrun kommer hit med nycklarna till rummen.
Hon kunde inbilla sig och sprida ut, att han vore min älskare; och det skulle passa bra illa, isynnerhet nu, sedan min kära man börjat qväljas af svartsjuka.
– – – Den beskedlige magistern ser nu också så grymt förälskad ut, att man ej kan misstaga sig på hans hjertas belägenhet.
Ingen anar naturligtvis, att det är drottningen sjelf, han dyrkar, och den som träffar honom här inne, skall derföre nödvändigt tro, att hans ömma låga gäller mig.
– – – Det är synd, att hans inkomster skola vara så små; ty af naturen är han ingen gnidare.
Huru litet han har, är jag dock nästan säker på, att jag får mer af honom för hans enda lilla förtroende, än Badin af hertigen, den snåljåpen, för alla de fjät, han löper åt honom i sådana ärenden.
– – – Ah, se välkommen, min sötaste Ulla! hvad jag längtat efter dig!
Jag har räknat minuterna.«
– «Och jag« – svarar den inkommande kammarfrun – «är mer än belåten att få till dig afträda den ledsamma vakten.
Sedan man hållit ut en hel månad, är det en riktig högtid att få rå om sig sjelf en smula; och som jag vet, att du, bästa Olivia, alltid är god och ingalunda nogräknad om besväret, så har jag lofvat bort mig på en liten munterhet i afton och icke ens bäddat drottningens säng, hvilket eljest varit min skyldighet, innan jag aflemnat vakten.
I stället skyndade jag hit i samma ögonblick Hennes Maj:t for, och här har du nycklarna till rummen.
Jag önskar dig af hjertat så litet förtret, så mycket nöje och så många skänker, som möjligt.
Far nu väl, bästa Olivia!«
Kammarfrun går.
Korrt derefter inträder notarien Bethén.
– «Här är jag nu, min sötaste fru, färdig att följa er, liksom ni, hoppas jag, att fullgöra ert löfte.
Hennes Maj:t vår gudomliga drottning är redan hos hertiginnan, och jag brinner af längtan, att skåda det rum, der jordens förnämsta prydnad skänker sina tjusande behag åt hvilan.
Om ni ökade er godhet, fru Olivia, ända derhän, att af mig emottaga och vid lägligt tillfälle öfverlemna till den oförlikneliga furstinnan de vördnadsfulla rader, i hvilka jag sökt teckna mina lågande, underdåniga och rena känslor; så skulle min tacksamhet öfrerstiga alla gränser.
Var imedlertid så god och håll till godo detta lilla bevis på allvaret af mina försäkringar.
(Lemnar Olivia en bröstnål af guld, med en infattad äkta perla.)
– «Notarien är alltför god.
Var viss om min erkänsla och min beredvillighet att tjena er; men brefvet törs jag ännu icke taga emot.
Kanske ....«
(Bethén faller i talet.) – «O, detta «kanske«; det hopp, som framskymtar ur detta ljufva ord, öppnar för mig paradisets portar.
Välan! jag vill vänta .....
Skyndom oss i stället dit, ni lofvat att vara min ledsagarinna.«
Olivia och Bethén följas åt till drottningens rum.
Femte uppträdet.
(Gången utanföre lönndörren till drottningens sängkammare.
Baronen inne i guldtoiletten; Olivia och Bethén i begrepp att inträda i sofrummet från den stora sidan.
Badin i gången vid lönndörren.)
Olivia (till Bethén) – «Stadna och tyst för Guds skull! jag tycker mig höra något, som prasslar derinne ....
Hör notarien ingenting?«
Bethén (lutar örat mot sängkammardörren på glänt) «Sanfärdeligen är det icke någon, som går i sängkammaren, eller rummet näst derintill.
I samma ögonblick gardeskaptenen kommer ut ur guldtoiletten och närmar sig lönndörren i sängkammaren, störtar Olivia dit in, hållande ett brinnande vaxljus i en silfverstake.
Bethén stadnar innanföre vid dörren till sängkammaren.
Innan friherren hunnit öppna lönndörren och dölja sig bakom sidenförhänget, har ljusskenet fallit honom i ansigtet, och han igenkännes af Olivia, som vid denna upptäckt blir ännu mer bestört och tvekande om hvad hon bör göra.
Hon märker icke att han bär schatullet, ty baronen är klädd i en vid slängkappa, under hvilken han håller det insvept.
Imedlertid upphäfver hon ett anskri och springer in i guldtoiletten, just då friherren försvinner bakom förhänget och ilar ut genom lönndörren, den han hals öfver hufvud läser igen, men bryter i brådskan af axet på nyckeln.
Han flyr med sitt byte, lönngången till kungens garderob, förföljd af Badin, som likväl hejdar sig och låter baronen obehindradt fortsätta sin fart, sedan morianen, vid det matta skenet från en lampa, fästad i uppgången till garderobstrappan, igenkänt en af konungens gunstlingar.
Olivia ropar i toiletten på Bethén, sedan hon saknat schatullet.
Morianen skyndar, genom stora rummen, till drottningens sängkammare.
Sjette uppträdet.
Klockan 9 på aftonen.)
Det klappar ett par sakta slag på dörren till rummet mellan kabinettet och garderoben.
Konungen öppnar sjelf, och baronen inträder, med schatullet under armen.
– «Nå, ändtligen ....
Men hvad i all verlden fattas dig, Henrik?
Du är ju blek som en lilja, och skälfver som en frossjuk.«
Gunstlingen redogör för alla omständigheterna vid schatullets bortförande.
– «Fördömdt!« – ropar Gustaf, stampar häftigt och slår sig för pannan – «fördömdt!....
Hvad skall det heta, min kära Henrik?.....
Du har burit dig oskickligt åt, oförlåtligt oskickligt, och måste sjelf sota derför ....
Jag, konungen, får och kan icke blottställas ....
Att bryta af nyckeln ..... min egen nyckel .... den enda nyckel som finns till det låset: hvilken gränslös oskicklighet!....
Som sagdt är, om saken blir röjd, så skyll dig sjelf!....
Lita i alla fall på mig.
Ju större förtret du till en början kan komma att uthärda, desto mer skall jag draga försorg om dig ....
Är du säker på, att det var Badins hustru, och ingen annan, som stötte på dig, när du skulle gå?«
– «Badin skall i ögonblicket efterskickas.«
Sjunde uppträdet.
(Hertig Carls smårum.
Några dagar sednare, en förmiddag.)
Hertigen morgonklädd.
Morianen i djup sorgdrägt.
– «Hvad jag beklagar dig, min kära Badin, hvad jag deltar i ditt sorgliga öde!
Att så tidigt förlora en så söt, en så förträfflig hustru, och så hastigt till!....
Det kan omöjligt hänga rätt ihop ....
Du säger, att konungen sjelf gaf henne ett glas vatten, och att hon sjuknade några timmar derefter?
– (Badin torkar ögonen med sin hvita näsduk.) «Sedan jag gjort konungen reda för hvad jag visste om den besynnerliga schatull-historien, fick jag befallning, att föra Olivia upp till majestätet.
Han bannade henne dugtigt för en hel hop småsaker, förebrådde henne, bland annat, att hon sqvallrat ur skolan, i afseende på majestäternas försoning genom baron Munck, gaf henne skarpa sidohugg för schatullet, o. s. v.
Olivia, som redan var upprörd af schatullets bortröfvande, blef nu så förskräckt vid majestätets hårda tilltal, som slöts med hotelsen, att hon med skymf skulle bli bortkörd, att hon höll på att svimma.
Då sprang majestätet sjelf efter ett glas vatten och gaf henne, förde henne till soffan, der han befallde henne sätta sig, lofvade glömma och förlåta allt framfaret, allenast hon blefve förbehållsam och tystlåten.
Men sinnesrörelsen hos henne var så stark, att hon efteråt sjuknade – och jag har ingen Olivia mer! (drar en djup suck och gråter).
– «Sinnesrörelsen!....
Och du kan låta inbilla dig sådant?
(Badins missnöjda blick möter hertigens; han bibehåller en kall och trotsig uppsyn.)
– «Ännu en sak har jag att fråga dig om: är det sannt, att en förryckt magister eller notarie blifvit kär i drottningen?
Namnet kommer jag ej ihåg.«
– «Bethén.«
– «Alldeles; så heter han ju?«
– «Ja, min Höghet; det är visst sannt, och det gör mig riktigt ondt om den stackarn.
Min saliga hustru var hans förtrogna, och tyckte sig ingenting äfventyra dervid, efter det endast var i all tukt och ära.
Men den olyckliga aftonen, då schatullet röfvades, hade Bethén gjort Olivia sällskap i drottningens sängkammare, för att bese den, men tappade efter sig ett bref till drottningen, innehållande en formlig kärleksförklaring.
Majestätet, som då ännu ej hört talas om den förälskade skrifvaren, blef högst förtörnad, när hon kom öfver hans förklaring.
Kungen vardt nästan ursinnig af vrede, då händelsen kom till hans kunskap, och det ökade hans afvoghet mot Olivia.
Bethén blef utan krus afsatt från sin notariebefattning vid Hofkonsistoriet.
Man förklarade honom för vansinnig, och han hade säkert blifvit inspärrad på Danviken, om icke drottningen lagt sig ut för honom.
Hon fattade medlidande med hans hopplösa belägenhet och har lofvat honom ett årligt underhåll från sin handkassa, motsvarande beloppet af de löneinkomster, han mistade, då de togo tjensten från honom 63.
– «Så-å .... kan man se!....
Fruntimren äro nu sig alltid lika.
Allt hvad som brytes af kärlek förlåta de, och skulle heldre förlora en krona, än en tillbedjare.
Allt romaneskt är af deras kram!....
Sista uppträdet.
Midnatt.
Några dygn sednare.)
Konungen i nattrock.
Förre kaptenen af gardet resklädd.
– «Hundra tie dukater är allt hvad jag i detta ögonblick har kontant i mitt våld – yttrar Gustaf, i det han räcker baronen tvänne rullar, – jag behåller tie sjelf och ger dig de hundra.
Detta är det enda, jag för närvarande kan göra för dig, stackars Henrik! men så länge du nödgas uppehålla dig på utrikes botten, tills saken hinner glömmas, har du hvarje halft år en lika summa att lyfta ur min handkassa ....
Dumt måste du väl ha burit dig åt, efter du lät öfverraska dig af den der näsvisa kammarfrun ....
ödet har redan straffat henne för sin talträngdhet, och jag skall hafva de granntyckta kaptenerne vid mitt garde, som understått sig att säga upp tjenstgöring med dig, i behörigt minne framdeles ....
Du förstår väl, att efter den färg händelsen fått, kan jag ännu icke i eget namn gifva dig förord till betydande utländningar; jag skulle derigenom ytterligare på ett rätt obehagligt sätt invecklas i saken, till och med utan gagn för dig.
Men genom tredje man skall jag draga försorg, att du må finna det så trefligt som möjligt, der du vistas.
Skrif till Muncken, när något ligger dig på hjertat, som du vill meddela mig, och låt honom veta hvar du är, huru du befinner dig och hvad du önskar ....
Farväl, min stackars Henrik!«
Konungen räcker fram sin hand.
Gunstlingen kysser den häftigt, under en djup suck.
Hans utseende är förstäldt och dystert.
Konungen öppnar sjelf dörren till garderoben, och friherren aflägsnar sig denna väg, efter en vördnadsfull bugning och med näsduken för ögonen.
Gustaf vid sig sjelf, i det han vårdslöst kastar sig på en soffa och lägger handen på pannan:
«Menniskorna äro dårar – bedragare – dockor.
Fruktan – lidelser – fördomar beherrska dem .....
Fördomar?
Ja, hvad annat!
Under partitiderna stodo ju adel och krigsbefäl, så väl som de öfriga stånden, uppenbart i sold hos och togo mutor af utländska makter; och ingen vågade öppet kalla detta «skändligt«, innan jag krossade mångväldets hydra och gjorde slut på bestickningarna.
Och nu ....
nu låter jag en officer af mitt garde hemta ett schatull ur min egen gemåls rum, och gardets officerare understå sig att uppsäga kamratskap med en person, som de veta att jag hedrar med min gunst, och de djerfvas hota med offentlig skymf, om han icke begär afsked ....
Nå, nå, mina herrar officerare, vi få väl talas vid framdeles .....
Min gemåls schatull!......
Men just derföre att hon är min gemål, så var ju schatullet i och med detsamma att betrakta som mitt.
«De tu äro ett«, heter det, i kraft af en annan fördom.
Så länge fördomar finnas, måste en furste begagna sig af dem .....
Ve menniskorna den dag alla fördomar blefve tillintetgjorda, och det kalla, kärfva, bittra, prosaiska förnuftet ensamt sträckte sin jernspira öfver verlden!....
Är det kanske just en sådan dag, som nu gryr på
andra halfklotet?....
Bah!....
Griller – bländverk – ögonblicklig uppbrusning!....
När stormen lagt sig, hissas ånyo den kungliga flaggan ....
En stat utan kung, fy! ....
Det vore detsamma som en kung utan krigshär och adel ....
Dygd och pligt – brott och last – äro fördomar; ty de omvexla allt efter olika tider, lagar, orter och ställningar i samhället:– ensamt konungadömet är ingen fördom, utan en helig – af kyrkan helgad – nödvändighet.
– Någon måste alltid herrska, och herrskaren tillkomma makten, äran och herrligheten; – de tillkomma verldarnes herrskare: Gud; de tillkomma konungarne, hans anborna smorde; de tillkomma mig, ty Sverige är mitt rike .....
Men om min högstälskeliga gemål väsnas så, att jag nödgas återställa hennes schatull;.... eller om dess innehåll icke förslår till mina behof?..., Bah! jag hittar väl då på någon annan utväg ....
Brännvinet, till exempel ....
Ja – det är afgjordt – brännvinsbränningen vill jag förvandla till en kunglig företrädesrättighet, en kunglig inkomstkälla.
Mina kära undersåter skola få supa, alltför gerna, eller rättare så mycket bättre; men betala skola de; – betalningen är hufvudsaken!«
– Springer upp från soffan och ringer.
Till kammarherren, som genast inträder, ropar Gustaf:
«Seltzervatten och champagne!«
När barnet först tillitar sin färdighet att gå på egen hand, stapplar det, brådskande och vaggande, åstad och fattar under vägen tag i hvad helst som liknar en stödjepunkt.
Så äfven det nyvaknade förnuftet, som på en gång söker rycka sig löst från alla de villfarelser, i hvilka det blifvit inveckladt af uppfostran, vanor, seder, lagar, med ett ord: alla de begrepps-fjettrar, som kyrkan och staten hittills begagnat, för att qvarhålla sina slafvar under det tusenåriga oket.
När eftertankan i adertonde seklet började kasta pröfvande blickar, än på thronen, än på altaret, och Frankrikes snillen obevekligt söndersleto den smutsiga slöja, bakom hvilken katholska kyrkan, till menniskoslägtets plåga, förnedring och förderf, bedrifvit sina nedriga konstgrepp, – till hvilkas förnyande denna kyrka och hennes oäkta dotter, den fanatiska methodistiska sekten, aflad i lönskaläge med protestantismens drägg, alltid äro beredda, när och hvar ett fält dem upplåtes – var upplysningen ännu icke fullvuxen.
Man störtade ur en vidskepelse i en annan och, bespottande legendernas heliga underslef, lät hänföra sig af materialistiske bedragares.
Just i denna sinnesställning befann sig Gustaf III.
Han pekade fingern med hånlöje åt de förmenta underverk, dem kyrkan framställer till sina rättrognes förvåning, beundran och dyrkan; men han trodde sjelf barnsligt på mamsell Arfvidssons och Björnrams.
För bekantskapen med den sednare hade han att tacka sin bror, hertigen af Södermanland, hvilken Gustaf och Sverige haft att tacka för så mycket!
Beylons varningar för hertigens ordens-förehafvanden hade slagit djupa, rötter hos konungen.
Oroligt sporde han Badin hvad Prins Carl och Björnram gjorde på tu man hand.«
– «Guld«, svarade morianen.
– «Guld! – upprepade konungen öfverraskad och glad – Gör Björnram guld?
Bravissimo! det är just guld jag så väl behöfver!....«
Och Björnram efterskickades och fick nu insteg äfven hos konungen.
Fritänkaren Fredrik den Stores djupsinniga syster upplefde den dag, då hennes äldste söner, det blixtrande snillet Gustaf, så väl som den kalle fantasten Carl, begge fastnade i vidskepelsens garn.
Det finnes ännu i förvar egenhändiga bref från Gustaf III till fältmarskalken Toll, i hvilka konungen oförbehållsamt talar om sina hemlighetsfulla andesvärmerier på Drottningholm; äfvensom det finnes anteckningar af riksmarskalken Oxenstierna, förtäljande Björnrams mystiska upptåg inför konungen, bemälte Oxenstierna, grefve Magnus Stenbock och ett par andre, i Kernbo gamla sockenkyrka, belägen midt emot Gripsholms slott, på en hög backe, nära kungsladugården.
Blott de starka, med gammaldags murbruk hopkittade gråstensmurarna äro numera i behåll af denna kyrka, hvilken stod öde sedan 1624, då Mariefreds stadskyrka, grundlagd af Carl IX:s enkedrottning och Gustaf II Adolfs moder, Christina af Holstein, blef färdig och invigd.
Och om de nitton åren 1682–1701 undantagas, då man åter, så godt man kunde, måste betjena sig af Kernbo kyrka, till dess Mariefreds, som förstnämnde år afbrann, åter blef uppbyggd och färdig, genom drottning Hedvig Eleonoras försorg och på hennes bekostnad, hade intet menniskofjät på halftannat sekel stört tystnaden i den förfallna helgedomen, när Björnram der bländade Gustaf III och hans utvalde.
På det läsaren må kunna göra sig ett någorlunda fullständigt begrepp om dessa förehafvanden, låna vi följande skildring i ett bref af lifmedicus Hedin:
«Gustaf III:s tidehvarf var rikt på händelser, och «inom dess hof föreföllo saker, som man kan kalla «vidunderliga.
Besynnerligt nog kan det förefalla en «efterverld, att under ett så upplyst tidehvarf finna, «att Svedenborgianismen, andeskådningen, nummerlot«teri-punkteringen och guldmakeriet voro gynnade af «de mest högt uppsatte i konungens hof och att ko«nungen sjelf deltog i dessa gyckelspel.
Jag skall «icke mycket tala om Svedenborgianismen; den hade «till hufvudmän kapten-löjtnanten grefve Adam Le«wenhaupt, hofstallmästaren Munck och under-ståt«hållaren baron Axelsson.
I sammanhang med den«na lära stod andeskådningen, och jag vet att Tit.
«samlat mycket rörande det som föreföll på Grips«holm, under hofvets vistande derstädes 1779 och «1780.
Det som tillställdes på Drottningholm 1782 «såg jag sjelf, och händelsen huru jag kom att se det «var följande:
En gammal klockare vid Lofö kyrka, «benämnd Ekelund, kom en morgon till mig mycket «förskräckt öfver en händelse, som han ansåg för nä«stan öfvernaturlig.
Qvällen förut hade konungen «sjelf, med några af de förnämare herrar vid hofvet, «förehaft i kyrkan någon hemlig tillställning, och då «klockaren om morgonen skulle städa kyrkan, fann «han, efter sin berättelse, ett glasrör, liknande en «skrifpenna, men slutet i begge ändar och fyldt med «ett rödt ämne.