Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Han» var en handelsman inne i Malmö, hvilken när trakten fått sin jernväg slagit sig ned vid stationen och öppnat handelsrörelse.
Han hade gjort visiter hos bondgubbarne, som då ännu lefde i temligen gammaldags frånskildhet från den öfriga verlden, pratat med dem och supit med dem och tillvunnit sig allas hjertan och förtroende.
En afton, vid sjette toddyn, hade han lagt fram ett långt blått papper på bordet under gubbarnes näsor; gubbarne hade aldrig sett en dylik tingest förr; men de suto och sågo på det som på ett konstigt och giftigt djur, när handelsmannen upplyste dem om, att det vore en vexel, som han i morgon skulle draga på så och så många tusen kronor.
Det blef tyst i laget.
Gubbarne suto i stilla respekt; det osade också en smula brändt.
En annan afton kom ännu ett sådant der långt, blått papper fram, men denna gång blankt; och vid toddyn n:r så och så ritade Per Mattsson bekymmerslöst och välvilligt dit kråkfötterna i sin namnteckning.
Senare gick det laget rundt med samma procedur; och om igen; och om igen.
Slutligen gjorde handelsmannen en afton sina högtärade vänner bondgubbarne det meddelandet, att han nu för att bli kvitt de många utelöpande småvexlarne och för att få mera fart i affären, funne lämpligast taga ett större lån i häradsbanken; och gubbarne kunde vid stadiet af sjette toddyn heller intet annat se än att detta vore ett för samtliga parter synnerligen förträffligt arrangemang.
Och der gicks i borgen.
«Och när han fått lånet, slog han vantarne i bordet,» afslutade fader Per berättelsen.
Truls såg frågande på sin värd.
«Ja, vi hade ju säkerhet i lagret, hade han sagt.
Men lagret tillhörde inte honom; lagret var hans svärfars.
Det hade de begge asen afgjort emellan sig.
Och han förduftade; och så suto vi der så vackert.
Och så föll en; och så drog den en annan efter sig; och så gick det vidare; ty vi hängde ju alla samman.
– Men är det inte för galet, att det skall finnas sådana menniskor till,» ifylde fader Per, och förtrytelsen stod att läsa på hela hans bottenärliga anlete.
De båda männen suto en stund tysta midt emot hvarandra.
Derpå fattade fader
Per sitt glas och sade, innan han drack:
«De gå allasamman och lappa på och lappa på och tro, att det ska hålla.
Men det kan inte hålla.
Hela byn kommer att göra bankrutt.
Och så är det förresten inte bara i vår by; det är snart öfverallt så.
Men jag tyckte som så: hellre sjelf dra sig ur spelet och frivilligt gå ifrån rubb och stubb, innan man tvingas till det.
Nu kan hvar och en, som har fordringar hos mig eller som gått i borgen för mig, få ut sitt; och – – – och – det blir väl ändå en liten smula till öfvers för en sjelf att lefva af.
Ja, skål med dig!»
Per tog en duktig klunk, hemtade andan och fortfor helt upprymd:
«Ack, det är ju inte så fasligt heller.
Det kunde ju ha händt mycket värre saker.
Herregud, man har det ju godt, som man har det, – man har det ju godt.»
Och fader
Per lagade sig en ny toddy.
Klockan slog elfva.
Truls bröt upp.
Per följde honom ut.
Det var bälmörkt.
De togo afsked, der öppningen i häcken förde direkt från den enes trädgård in i den andres.
Truls trefvade sig med besvär fram i den kolsvarta gången mellan de våta buskarne.
Han stod ännu en stund på trädgårdstrappan och lyssnade ut i den stilla natten, der dropparna öfverallt föllo från grenarne.
Han hörde ännu fader
Per låsa sin dörr, och gick så sjelf in till sitt.
Vintern led.
Ensamheten växte ikring honom; han visste icke, hvart han begaf sig hän, men han lade allt större afstånd mellan sig och den verld, han lemnade.
Emellanåt kunde en plötslig rädsla komma öfver honom, liksom öfver en vandringsman, hvilken ser sig om och märker, att han icke mera vet hvar han är, och intet skönjer utom oändliga horisonter och intet hör utom stillheten.
Stundom kunde åter hans bröst höjas under en känsla af jubel, af vandrarens bekymmerslöshet och muntra lynne.
Men oftast låg det öfver honom något tyngande, en oro, en utsigtslöshet, eller hvad det var.
Dock: alltsammans, rädslan och jublet och tyngden, måste han låta komma och fara, utan att kunna finna, hvad som låg inunder det; det blef icke stort annat än dagrar och skuggor, hvilka ilade fram öfver den väg, som han i omedveten sinnesförfattning fullföljde.
Tills en vacker dag hans mot klarhet trägtande grubbel och sträfvanden lågo spelande i fulla solljuset, och han kunde objektivera inför sig i fågelperspektiv hela den bild af förgångenhet och närvaro, af gammalt jag och nytt jag, hvilken han gått och burit inom sig, utan att figurerna förmått utlösa sig ur kaos till liniers och gruppers bestämdhet.
Det var en tidig vinterförmiddag, vacker, frostig, stilla och solig, med blå himmel och hvit jord.
Snön knarrade under fötterna, och när man andades, stod rök ur munnen.
Truls gjorde långpromenad och gick raskt till i den friska kölden.
Sjelfva tankarne och bilderna erhöllo något af de yttre föremålens skarpa konturer under en sådan der vinterdag, något af de fjädrande steg, med hvilka man träder, och något af den lättandande ron i snöfärger och köldstämning.
Då stod med ens, han kunde efteråt icke säga i hvilket sammanhang, ett minne från många år tillbaka framför honom: den der scenen från kafferummet å Akademiska Föreningen inne i Lund – dagen för hans första vexel, efter middagen samman med Isinger och Jeppa Jeppsson och deras lag –, då gnistan af den instinktiva, af sublimerad sjelfuppehållelsedrift betingade antipatien mellan tvenne generationer, en som kommer och en som går, sprungit öfver från bord till bord.
Den unge tölpens brutala utrop: «Idealer!
Åt helvete med de gamla luderna!» hörde han ännu genljuda i sin erinring; och han erfor plötsligt åter samma förnimmelse af skam, hvilken han då känt vid åsynen af hur det ryckt till i den krets, han satt i, och blef tyst i laget.
Truls hade blifvit stående med händerna i rockfickorna och promenadkäppen upprätt under armen.
Då – nu.
Det slog honom, hur allt så totalt hade skiftat utseende under dessa år mellan då och nu; och som en blixt for den tanken ned i honom: hvad som under dessa mellanliggande år försiggått i Sveriges kulturella lif, det kan alltsammans utspinnas ur denna bild och detta uppträde.
Han satte sig på en sten vid vägen.
Hvad låge deremellan?
De tvenne generationernas utträde i lifvet och manifesterande af den respektiva innebörden.
Och resultatet?
Ja, resultatet ...
Truls lät käppen svänga rundt i luften mellan sina fingrar.
Och han sjelf?
Då – och nu?
Ja, han hade sutit emellan, alldeles som då, hela tiden, tills han gått sin väg, bort från bådadera.
Och nu?
Ja, hvar befann han sig?
I alla fall borta från den ena gruppen som från den andra; sjelf utan samhörighetskänsla med någondera; från deras sida i förhållande af fiendskap.
Han hade icke gått med vare sig de ena eller de andra, utan med sömngångarens instinktiva säkerhet gått sin väg; – vore det då något under, att han nu sute allena! «Den som icke är med mig är emot mig!»
Men det vore dock besynnerligt, att han precis och han ensam icke kunnat gå samman med de ena eller med de andra!
Hvarför egentligen?
Hvarför hade icke han såväl som andra funnit intresse i och kunnat uppgå i deras sträfvanden, i det som de arbetade för och sökte sätta igenom?
Ja, hvad hade de i sjelfva verket sträfvat efter och satt igenom?
Utsigten beslöjades för Truls.
Men personligen?
– Truls sökte hjelpa sig ut ur oredan; hvad hade de lyckats genomdrifva i personlig sjelfutveckling?
T. ex. i jemförelse med honom sjelf.
Hvad representerade de i detta nu?
Hvilka uppgifter fullföljde de?
En hel suite af fysiognomier och gestalter defilerade förbi honom.
De unge, – de som ville ha «idealen» bort?
Den ene: literärt biträde vid en stockholmsk sekundteater med specialitet i operetten och tyska lustspelet.
Den andre: kandidat till akademisk docentur och uppgången i författandet af specialafhandlingar.
Den tredje: fournissör för «aktade« blad i följetångafdelningen.
Och, sedan nivån sänkts passande, invasion af en här i kjortel och penna!
Parnassen upplåten till förlustelse- och marknadsplats åt vulgus och Eva.
Summa summarum: de literära småhandlarne och lumpsamlerskorna frodades, – och literaturen dog.
Och razzian gick vidare:
De gamle alltså?
Hur såge väl de ut nu, just de män, med hvilka han ätit middag samman den der minnesvärda dagen?
Truls gick liksom i ett panorama och kikade in genom det ena runda glaset efter det andra; – och han fann, att allt var bara måladt papper.
Der var skalden t. ex.: hvad var väl han?
En hvardagsindividualitet, utan en enda ny och stor tanke, med alltjemt trängre vyer, alltjemt mera tydligt afpuppande sig som en kälkborgare, hvilken promenerade sin innehållslöshet på trivialiteternas allfarväg och pensionsflickdrömmarnes gröna stigar, – en fet poet från punschens århundrade, nödtorftigt draperad i gammal-isländska plagg och till på köpet åkande efter sin Pegasus i en skånsk gumpakärra på en väg i stenpåkörningstiden (så arkaistiskt och knaggligt lät hans poesi), samt tillplattande det skånska lynne, hvilket han särskildt företrädde, under sin andes elefantfötter.
– Och den?
Och den?
Han hade gjort en religion af det som var hans naturborna disposition, af sitt tomma svärmeri, sin midtpunktslösa entusiasm – en religion med hela en sådans ofördragsamhet och alla dess dogmer –, och hade gjort sin folkhögskola till en härd för sin egen konfusion, agiterande samtidigt för politiskt vensterdöme och för Wirsénsk pietism, drifven än hit af den «folkliga» rörelsens slagordssvada och än dit af den religiösa känsloduselns väder.
– Och X.?
Och Y.?
Och Z.?
Ja, han, som begynt med att svärma för kraften
Od och som, af skam öfver att ha trott på humbug, slog öfver i erkenykterhet och gjorde en religiös kult af statistiken såsom den enda vetenskapen och ensam innehållande lösningen af det menskliga lifvets mångahanda gåtor, för att till sist ofvanpå allt detta hamna i en steril och feg rådvillhet, under hvilken han i egenskap af literaturkritiker i ett stort blad omsatte den smärtsamt förnumma egna impotensen till «Vernichtungswuth» mot andra, enkannerligen mot de nya problem, hvilka han sjelf antingen icke förstod eller ock icke ville förstå, emedan de förlänade sina frambringare just det, som han sjelf saknade: ryggmärg – ...
Truls hade rest sig upp, sträckte på sina lemmar i oändligt välbehag och lät i stilla glädje blicken vidga sig ut mot de hvita, öppna horisonterna.
«Nej,» sade han högt och eftertänksamt och skakade på hufvudet, «icke en enda!»
Icke en stor eller egendomlig personlighet, som hållit sig uppe, brutit sig igenom och visat vägar; icke ett verk, som stod och lyste!
Små personligheter, sprängda personligheter, ofullgångna personligheter; blott icke den stora individualiteten, hvilken oemotståndligt banar sig väg, dragen af ett något, som han icke vet hvad det är, tills han en dag står ansigte till ansigte inför det: det egna jaget ...
Truls hade gifvit sig i väg igen.
Han kom in i skogen, hvilken stod der som ett äfventyrland i sin vinterhvithet och sin vinterro.
Långt inne klang det af bjellror; och utför backen kom farande en släda med friska, röda ansigten inne under schalar och pelsverk.
Muntra kvinnoögon mötte hans; och en stum helsning vexlades, mellan obekant och obekant.
Truls stod länge och såg efter slädan, tills den försvann vid vägens krökning.
Han blef ännu längre stående och lyssnade till bjellerklangen; så dog äfven den bort.
Men då var han redan upptagen med att lyssna till något inom sig, till stämningar och tankar, som kommo igen.
Han blef sig sjelf medveten derom, och fortsatte i sakta mak uppför backen ...
Derför hade också allt artat sig så smått!
Ty smått var det, hvad de uträttat!
Hvad hade de väl uträttat, dessa begge generationer?
Hvilken insats hade de väl gjort i kulturen?
De unge?
En literatur, som visade sig vara en abort.
Och de gamle?
Ja, de hade haft en stor och ny tanke, det var sannt.
Det var folkhögskolan.
Den var generationens stordåd och evighetsgerning!
Men – hur hade de utfört den tanken?
– Truls kom att tänka på sommarfesten i Bökeberg.
Hvad var vordet af det hela annat än en institution, hvarest under protektion af borgerliga honoratiores och under ledning af mestadels ur de landtliga prestgårdarne framgångna män och kvinnor bonden emanciperades till – bourgeois!
Och voro icke just dessa institutioner landet rundt vordna till härdar för just den såkallade frisinthet, hvilken i «Morgontidningen» hade sin typiska representant, – en frisinthet, hvilken sjelf ville beteckna framåtskridandets sista stadium och derför partout, äfven mot bättre vetande, måste förhålla sig allramest intolerant emot det nya, som gick ut öfver deras nya!
Hade icke de hätskaste, simplaste, dummaste angreppen mot honom sjelf, Truls, utgått just från dessa härdar!
– Och det hade varit denna literatur, som han, Truls, icke velat vara med om; och det var detta arbete på bondeståndets «utveckling», mot hvilket han, bondsonen, från begynnelsen instinktlikt hyst misstroende ...!
Han stod på högsta toppen af åsen.
I en öppning i den sig utför sidsluttningen sträckande skogen framskymtade ett vackert och vidsträckt vinterpanorama, – södra viken af Börringesjön och Markiehageskogarne.
Han kände sig så lätt och glad i hågen som aldrig förr så långt han kunde minnas tillbaka.
Det var just så fritt och vidt, så ljust och stilla inom honom som öfver vyn inunder honom.
Han hade gått sig helt varm; han blef stående med öfverrocken slagen tillbaka och hatten i handen; och med häfdt bröst och vidgade näsborrar drog han ett djupt andedrag, ett befrielsens andedrag
– – – Om det verkligen skulle vara det hela!?
Ja, det vore det hela.
Och derför hade han, omärkligt men ohjelpligt, med hela nödvändigheten af en organisk process men utan att sjelf blifva medveten derom, utskilts ifrån den öfriga massan!
Och derför stod han nu isolerad, utan verksamhetsfält och utan själsfränder!
Ja, ja; det var det hela ...!
Han svängde muntert med käppen i luften och gick högt gnolande tillbaka utför backen.
Truls gick till sitt nya arbete med en helt annan sinnesförfattning än förut.
Han hade en gång, då han varit inne i Malmö, utanför Kungsparken stött på en bekant tidningsman, hvilken just skulle upp i cellfängelset och referera för sitt blad; och han hade följt med upp.
Ett barnamordsmål var före.
Allt gick lätt och glatt; domaren frågade, och vittnena intygade, och förbryterskan bekände, och nämdemännen suto stumma och dryga såsom sex upplagor af sjelfva den stupida rättfärdigheten här på jorden, och referenterna annoterade fakta intresselöst, och den unga flickan dömdes precis så, som alla barnamörderskor enligt den svenska lagen skola dömas.
Men Truls satt som på nålar; han var rasande och kunde knappast styra sig, att det icke bröte löst: det låg för honom i öppen dag, att den unga kvinnan absolut intet besked visste om hvad hon gjort i de der ödesdigra ögonblicken, ingenting kunde minnas och ingenting kunde säga derom, och att hon sålunda kastades ut på den stora samfälda samhälleliga afskrädeshögen för en handling, begången i ett ögonblick, då de högre sfererna, sfererna af medvetenhet, moralisk känsla, öfverläggning, varit försatta ur verksamhet, – alltså en blott och bar reflexhandling, utförd enligt samma lag, i följd af hvilken ett muskelknippe sammandrager sig vid en beröring.
Denna enda erfaring hade gjort Truls produktiv.
Den låg inom honom och verkade såsom en magnet, lagd i jernstoft, eller såsom det rätta ämne, hvilket, fäldt i en kemisk lösning, bringer allt att springa samman.
Den var som en trollstaf, hvilken väckte upp ur omedvetenhetens slummer minnen, som han icke längre visste af att de en gång nedbäddats i honom, samt mikroskopiskt små eller förkrympta anlag och böjelser i hans egen natur, hvilka lärde honom förstå den verklige brottslingen och den verklige dåren såsom ett med honom sjelf; och fram ur allt detta minnestöckniga och rudimentära inom honom löste sig under den skapande fantasiens befruktning efterhand en hel följd af gestalter och tilldragelser, hvilka lagrade sig ikring den der barnamordssenen, – enskilda fall, alla bestyrkande ena och samma stora tes om, att det är det lilla och det okända i menniskornas natur, hvilket, i stort eller smått, dock i sista hand fäller utslaget i alla menskliga öden.
Truls satt vid detta arbete i en helt annan sinnesförfattning än förut: ty nu visste han, att de problem, som han sökte och skildrade, voro de djupa evighetsproblemen, och att det vore diktarens uppgift, att med sin divination få upp i dagsljuset om också bara ett enda af dessa kostbara guldkorn, hvilka ligga dolda djupt i den egna naturens mörkaste och svårtillgängligaste schakt.
Han formade det bräckliga materialet i en sinnesförfattning af den högsta och klaraste ro; och han fick känna några af dessa sällsynta och signade ögonblick, alstringens, – den andliga som den fysiska, – ögonblicken af jagets mest potenserade lif, i vällust, och under absolut verldsglömska.
Den klarhet, som med ens bredt sig ut öfver hans läge, förlänade honom äfven i hans yttre sätt att taga verlden och menniskorna på en säkerhet, som han icke känt förut, en tillitsfullhet och en viss uppsluppen sorglöshet.
Han tog motigheterna med jemnmod; han lade sig till med en teori, enligt hvilken han skulle spara sin grämelse och sin förtviflan till de stora olyckorna, medan det mesta, som vederfores honom, dock hörde under kategorien adiaphora; och han lät i sorglöst öfvermod allt det yttre gestalta sig kring honom bäst det ville och morgondagen ha sin egen omsorg om sig.
Han visste icke, hvar han skulle taga pengar ifrån – adiaphoron; han glömdes allt mer och mer bort ute i den offentliga verlden – adiaphoron; alltsammans vore adiaphoron; det fans icke en skymt af en ljusning i den framtid, som låg inför honom, men han sköt med ett visst humoristiskt öfvermod tanken derpå åt sidan: – det komme nog af sig sjelft, det ordnade sig nog; – herregud, det kunde ju icke vara så evigt; – och knep det, nå, så funnes alltid någon utväg, – i värsta fall kunde man taga lifvet af sig – – –
I denna sinnesförfattning satt Truls en regndisig eftermiddag inne å «Kramers hörna» och väntade på att det skulle bli tågtid, då han såg Jeppa Jeppsson och Isinger stryka förbi.
Den senare hade fått syn på honom; och på den hastiga rörelse, med hvilken han styrde kosan hän mot ingången, märkte Truls, att den andre vore mycket nyfiken på att få fatt i honom.
Också två typer för sin krets, tänkte Truls, då de begge männen suto bänkade vid hans bord.
Jeppa Jeppsson, som ändtligen, efter många examensmödor med hänsyn till den mannen Horatius, vid fyratio års ålder erhållit en underordnad anställning vid astronomiska observatorium, hvilken mer än väl förslog till hans anspråkslösa lefnadssätt, lefde helt och hållet för sina stjernor samt hade för länge sedan upphört med allmänna angelägenheter.
Isinger gick ännu inne i lärdomsstaden såsom oexaminerad civis academicus.
Han höll till på Atheneum och studerade in- och utlandets press, politik och literatur, dagen i ända, med undantag af måltidstimmarne och suplagen, hvilka senare blefvo allt sällsyntare, ju fåtaligare de gamla umgängesvännerna blefvo.
Han hade slutat i den fullständiga skepticismen; ingen hade fullt rätt, men ingen hade heller helt orätt; juste-milieuet vore den bästa ståndpunkten, om icke äfven detta hade varit en ståndpunkt och dermed något dogmatiskt, – och för öfrigt vore icke heller den totala dogmlösheten så alldeles utan sina brister.
När någon entusiasmerade sig för något, höll han nyktert tillbaka; och blef det lugna medlandets man, när någon rackade ned på något.
Det enda, som han höll på, var dialektiken; den lät han ingen antasta; den var för honom mål och icke medel.
Han kunde göra Truls rasande, der han så satt med hela den naturliga kött-nerv- och affektmenniskan insvept från hufvudet till fotabjellet i dialektik, orubblig, seg och otillgänglig, emellanåt med ett stilla glimt af triumf och bonhomie bakom pincenez’en ännu mera irriterande motståndaren, som hetlefradt förlupit sig och nu fallit midt i räfgropen.
I dag drefs han emellertid ut ur sitt hål; Truls hade varit för närgången.
«Säg mig du,» hade Isinger frågat med en osäker blick bakom lorgnetten, som han klämde fast på sin smala näsa, «hvad gör du egentligen?»
Det hade i tonen funnits något skadegladt och sjelfgodt tillrättavisande, som retade Truls; och han svarade med en våldsam och hånfull kritik öfver Isingers hela generation.
Jeppa Jeppsson hörde på med halft öra och tyckte det var roligt; men Isinger hade genast bitit från sig.
Han var nu invärtes ursinnig deröfver, att han icke kunnat beherrska sig; men han hade faktiskt tappat koncepterna; han satt och skälfde så smått, blicken var sänkt, ett förläget och ondt leende låg öfver ansigtet, och på hvardera tinningen satt en het, röd fläck.
Truls jubilerade, stack och stack, hånade och snärtade.
«Skaffa något bättre,» hväste Isinger.
«En cura posterior!
Allt i sin tur.
Ska vi alltså till en början enas om, att det i alla fall inte dugde, som I kommit med!
Du förstår väl, att det är en mycket vigtig sak, att få er till att erkänna det.
Då kan I och edert få dö i frid, strådöd, gammalfolksdöd.
Erkänn, att det i alla fall är slut som I bragte och att nu måste man begynna från början igen!»
«D. v. s. lemna plats för er.»
«Oss?
Ja, – hvilka oss?»
«Du pratar ju bara pro domo, för dig och dina consorter.»
Truls skrattade öfverlägset.
«Nej, inte alls.
Det fins inga ’oss’.
Jag finner ingenstädes det nya positiva, icke hos mig sjelf heller.
Men jag är på det klara med, det der duger inte; och jag kan derför åtminstone gå på upptäckt efter annat.»
«Lycka till,» sade Isinger galligt.
«Tack,» svarade Truls allvarligt.
Men något fattades dock.
Det var icke så lätt att säga, hvad detta något var; men när det föll öfver Truls, tyckte han, att han helst ville med samma uppgifva allt.
Det kunde komma öfver honom, när han efter en sådan vistelse inne i städerna vändt tillbaka hem på landet; han hade längtat efter att åter komma bort och hem, längtat derefter, som om derute kärestan sute och väntade på honom; men när han så väl var der, hade tomheten följt med honom.
Det upprepades alltjemt; ständigt samma historia; han längtade alltjemt, i trots af sitt bättre vetande, och han kände sig för hvarje gång på nytt besviken, ehuru han kunde ha sagt sig i förväg, att så skulle det komma att gå.
Det måste vara en invärtes tomhet, denna tomhet, hvilken följde honom såsom en själens skugga och som han aldrig blef kvitt ...
Värst var det, när kvällen kom och skymningen föll på, i dessa Skånes blida, stilla, skumma vinterdagar af en melankoli utan gränser och utan botten.
Då miste lifvet och alltsammans sin mening för honom; och han tyckte sig till öfvers i allo.
Ty allt det, som låg der öfverallt omkring honom, den grå luften, den vida horisonten, den platta slätten, pilvallarne, landskapet, naturen, – det var alltihop det som han älskade men som han icke kunde komma öfver till, liksom en kvinna, hvilken i den jungfruligt omedvetna väntans sorgmodiga lycka låg och väntade på honom, att han skulle komma till henne, men till hvilken han icke kunde komma, ehuru hans själ stod full af trånad derefter; – hvarför?
Ja, hvarför, hvarför?
Ja, när mörkret kommit, och porten stängts, och det tändts ljus, och unga Margret hängde öfver boken inne i hans kammare, medan gamla mor Bengta med brillor på näsan och med sömnigt bister min skötte sin strumpa på andra sidan bordet, – då kunde Truls ibland sitta och se på den långa tjocka flätan och det yfviga pannhåret och det bruna, fina, friska ansigtet och den barnsligt späda gestalten, och fråga sig, om icke det törhända vore lifvets innehåll och sanna mening, att låta denna unga flicka växa sig mogen till kvinna och så göra sig älskad af henne och framlefva med henne och de starka och friska barn, som hon skulle skänka honom, ända till sina dagars ända, fjerran från den verld, hvilken dock icke anginge honom, samt i den enkla naturlighet, hvari hans och hennes fäder på denna samma fläck af jorden lefvat och dött, och om icke just i henne denna natur, till hvilken han trådde men till hvilken han icke kunde komma, tagit kropp och läte sig fångas och kunde blifva hans.