Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem skulle föda och vårda deni?
Man åberopar det i 28 §:n förekommande stadgande, att den församling, der en sådan person vistas, skall besörja fattigvården för honom, intilldess afgjordt blifvit hvilken församling han tillhör, Men örn nu icke detta kan utrönas, så lärer väl beslutet blifva lill och med i Kammar-colltm, att som ingen är skyldig att underhålla den ifragakomne personen, så kan ej heller någon dertill förbindas.
Alt lägga en sådan skyldighet på en församling, derföre att landsvägar gå derigenom, på hvilka fattige färdas fram, dö oell efterlemna barn, lärer man svårligen kunna; ty följden skulle blifva alt församlingarne mäste, liksom under choleratiden, spärra sina landsvägar för alt hindra farliga personer att i församlingen inkomma.
Man har sagt, att en större noggrannhet skulle derigenom komma alt iakttagas vid mantalsskrifning irna, så att ingen person derifrån kunde undanhållas.
Om så skedde allestädes och hvarje person alltid tnedhade ett riktigt mantalsskrifningsbevis, så vore det icke farligt att antaga detta stadgande.
Men a5 §:n antyder mantalsskrifnings underlåtande genom följande föreskrift: ”Åsidosattes den föreskrifna iakttagelsen af styrelsen i det samhälle, dit flyttningen skett,” — här är nemi. fråga om en person, som vistas uti en församling utan alt vara mantalsskrifven, ■—■ ”anses personen tillhöra detta samhälle, utan afseende på uteblifven mantalsskrifning.”
I sådan händelse gör det ingenting 0111 församlingen uraktlåtit att mantalsskrifva personen, ty hon får försörja honom i alla fall och kan dertill dömmas.
Men frågan örn personer, hvilka man icke vet tillhöra någon församling, qvarstår i alla fall.
Hvarifrån skall Konungen taga medel till deras försörjande, då Ständerne ej anvisat något anslag dertill?
Icke lärer det vara meningen att uslingarne skola svälta ihjäl.
På grund af hvad jag nu anfört anhåller jag om bifall till denna punkt.
Hr Lefre'n: Jag tror alt man så till vida har roissförförstått Frih.
Sprengtporlens förslag, som Frihtn yttrat, alt K. M. och Kronan skulle blott förskjuta medlen, intilldess utrönt blifvit hvilken församling vore pligtig att mottaga den fattige, hvarefter denna församling skulle inträda i ersättningsskyldighet.
Men det oaktadt delar jag icke Friluns åsigt, ty K.
M. och Kronan är då också part och skall blifva den enda, som är intresserad af att få rättegången slutad, hvaremot alla de socknar, för hvilka skyldighet att 536 Den 15 Mars f. m. emottaga den fattige kan ifrågakomma, skola bemöda sig mrt motsatsen, oell härigenom inträffade att K. M. oelx Krona» får en mängd rättegångar, från hvilka den bör vara befriad.
Men den allmänna åsigt jag har velat uttala är den, att de värde talare, som yrkat Statens mellankomst uti ifrågavar. hänseende, fästa sig vid undantagen och glömma den allmänna regeln, hvilken det, efter mitt förmenande, är af högsta vigt att icke glömma i denna fråga.
Det kan ej vara likgiltigt, om samhället blir förvandladt till ett stort fattighus, hvilket likväl är tendensen af en sådan lag, som den föreslagna.
Jag delar den åsigt, som Frih.
Cederström yttrat, och tror att den bör utan all blödighet äga rum; ty när man icke vill låta tiggaren tigga, bör man akta sig för att göra Staten lill de fattiges vårdare.
Jag tillstyrker, lika med Frih. Cederström, afslag på denna punkt, samt önskar att man icke måtte snålas såsom man gör här i landet, utan att vederbör, myndigheter må kunna ägo några styfrar sammansparade att använda till vård af sådana olyckliga raenniskor, hvarpå exempel här blifvit citerade.
Hvad åter beträffar de vanlottade varelser, som födas i landsvägsgroparna, så tillhöra de den församling, der de blifvit födde.
Den siste talaren har något misstagit sig på min mening: mitt förslag innefattade icke något annat, än att denna författning borde innehålla ett stadgande, att den församling, uti hvilken en person vistades, som icke lagligen kunde tillkännas någon annan församling, borde förskjuta hans underhåll, samt att K. M. och Kronan slutligen skulle förskjuta detta förskott.
Huru förhållas skall då tvist uppstår emellan församlingar om skyldigheten att besörja fattigvård, derom finnes visserligen stadgadt i 28 §:n 4 morn., och jag medger riktigheten af Hr von Hartmansdorffs anmärkt)., att det tillägg jag yrkat, snarare bör sammanföras med 28 §:n 4 morn., än qvarstå såsom ett särskildt stadgande.
Jag anhåller i anledn. häraf, att det förslag, jag framställt vid denna punkt, måtte få utgå, och utber mig att vid föredragningen och pröfningen af 28 §:n 4 morn. få föreslå detta tillägg; ty saknas laglig grund alt ålägga något fattigvårdssamhälle skyldigheten att vårda den fattige, då bör sådant ersättas af K. M. och Kronan.
Jag skulle ock tro, att det understundom kan inträffa ett sådant förhållande, alt man, oaktadt långvariga rättegångar och undersökningar, icke kan få någon reda på till hvilken församling den fattige hör.
Cederström har trott, att detta icke skulle kunna inträffa med andia personer än utländningar; men om också det skulle hända att en främling behöfde fattigvård, så är jag öfvertygad om, alt jemväl Frih.
Cederström vore nog barmhertig att hjelpa en sådan person.
Om t. ex. en person vore född på S:t Domingo - Den 15 Mars f- ra.
53j mingo och hitkom med ett Spanskt fartyg, nog vore det bra hardt att neka honom fattigvård, om han deraf vore i verkligt behof.
Må det ursägtas mig, att jag icke kan betrakta slutmeningen af den §, som nu utgör föremål för öfverläggning, annorlunda, än som en af Utsk:n icke åsyftad men dock föreslagen prisbelöning åt den, som lyckas att väl undandraga sig mantalsskrifningen.
Det är nemi. tydligt, att om detta stadgande står qvar, uppstår det ett intresse för individen att undandraga sig skattskrifningen i hopp alt genom flyttning från en församling till en annan undangömma hvar han sist var skattskrifven och sålunda falla Staten till last.
På samma sätt synes mig tydligt och klart, att den controll, som skall åligga en församlings innevånare att hålla deröfver att hvarje person uppgifves till mantalsskrifningen, äfvensom det ansvar, som uraktlåtenheten deraf medförer, kommer att förfelas.
Jag anser således, alt detta stadgande kan medföra mycket ondt men icke något godt.
Jag förutser, att om detta stadgande antages, skall antalet af dem, som undandraga sig mantalsskrifningen, förökas till oräknelighet och slutligen skulle knappt en million förslå till utgifterna härför.
Cederström uti begäran om afslag å denna punkt och förbehåller mig alt vid 28 §:n 4 morn. få komma fram med del tillägg Frih.
Sedan nu Frih.
Sprengtporten afträdt från dem, som försvara delta stadgande, står Hr von Hartmansdorff ensam qvar.
De skäl, han anfört för punktens antagande, voro likväl alla hemtade från fattigvårdens nuvar. skick; men jag anhåller att få förklara, att jag skulle ingå i svaromål på de anförda exemplen, om jag icke, enligt 90 §:n Reg.F:n, vore förhindrad att yttra mig om vederbör, myndigheters resolutioner.
I öfrigt vill jag blott tillägga, att om en person är försedd med pass, kan icke den församling vara okänd, hvarifrån han är, och om tvist derom uppslår, kan den således icke blifva långvarig.
Med en oförpassad person kan man visserligen få mera besvär, men äfven då går det för sig att laga reda på den församling, till hvilken han hör, och under den tiden får den församling, der han anträffades, föda honom.
Cederström nu anfört, anhåller jag att älven lägga några ord.
Hr von Hartmansdorff synes icke hafva öfvervägt följderna af det förslag, som här blifvit frnmstäldt, då han yrkat detsammas antagande; men i motsats till hvad han yttrat och den fördel han anser böra uppkomma genom detta stadgandes antagande, skulle jag för min del tro, alt följden måste blifva den, alt man snarare föranleder och befrämjar kringstrykan21 II. 68 538 Den i5 M a r s. f m. de oell betllande, icke blott inom främmande socknar, utan äfven inom främmande län.
Ty det måste vara klart för en hvar, att om en socken befrias från skyldigheten att underhålla en derstädes vistande främling, sorn är i behof af fattigvård, och man vet att K. M. och Kronan kan blifva nödsakad att försörja denne person, så fäster socknen icke någon synnerlig uppmärksamhet på honom, utan låter honom kringstryka, och sedan han på detta vis uppehållit sig i flera socknar, skall det blifva ganska svårt om icke omöjligt att få reda på den församling, hvarifrån han först kommit.
Allt sådant sker å församlingens sida, under visshet derom, alt under den lid, som åtgår lill sakens utredning och pröfning, skall K. M. och Kronan bekosta underhållet af den ifrågakomne personen, och man kan vara öfvertygad derom, att dessa rättegångar, der ingen af parterna har fördel af att få slut på rättegången, skola uttänjas till en lång följd af år, innan de blifva afgjorda.
Det är således af största vigt att förekomma slika förhållanden, och jag finnér lika nödvändigt att afstå denna punkt, som Hr von Hartmansdorff att antaga densamma.
Det är endast för att möjligen förebygga en votering, som jag anhåller att få yttra några ord.
I anledn. af hvad den siste värde talaren anfört, får jag hänvisa till 9.8 §:n 4 morn., der det stadgas, att då tvist uppstår om skyldigheten alt besörja fattigvård, skall sådan vård bekostas af det samhälle, der den behöfvande vislas.
Uti i5 §:n finnes äfven föreskrifvet huru tillgå skall då mantalsskrifning uraktlåles, så att ifrågavar. punkt synes egentligen inskränka sig till del fall, då vederbörande auetoriteter förklarat en person icke tillhöra något fattigvårdssamhälle, och alt ingen således är skyldig att lemna honom understöd.
För alt så mycket som möjligt (örekomina, att icke fattighusen må blifva ölverfyllda af personer, som med. beräkning uraktlåtit att mantalsskrifva sig eller icke vilja uppgifva hvarifrån de kommit, skulle jag derföre vilja föreslå följande förändrade redaclion af denna punkt: ”För personel-, hvilkas marrtalsskrifningsort icke kan utrönas och lagokrafl vunnet beslut förklarat att de icke till något visst fattigvårdssamhälle höra, bekostas likaledes af K. M. och Kronan” elc.
Då hade man fått saken behörigen utredd samt pröfvadj och det måtte vi väl vara öfverens' om, alt den behöfvande, som ingen församling är skyldig alt vårda, bör få något understöd.
Just derföre alt jag fästat en allvarlig eftertanke vid detta ämne, ser jag icke blott en skymt, utan en ganska mörk skugga af rysligt elände, som kan drabba uslingen och hvaraf äfven erfarenheten ådagalagt verkligheten, och just derföre anser jag nödvändigt atl icke här lemna en lucka i lagstiftningen.
Med anledn. af hvad Den i5 Mars f. ra. 53g
Hr von Hohenhausen och Frih. Cederström m. fl. förespegla! om vådor af underlåten mantalsskrifning m. ni., får jag fasta uppmärksamheten derpå, att a5 §:n innehåller stadgande i detta afseende, och dessutom bör man väl förmoda, att Konungens Bef;hrde och andra myndigheter skola söka befrämja den största noggrannhet, samt allt mer och mer stegra sin uppmärksamhet att förekomma möjliga missbruk.
Hvad Hr Ribbings förslag angår, tror jag icke att det befrämjar ändamålet; ty han har icke sagt huru tillgå skall med den fattiges underhåll under den tid som föregår utslagets meddelande, och det torde vara nog hårdt, om en sådan usling, som ingen församling vill vidkännas, icke skall få någon hjelp under liden.
Jag tillstyrker derföre bifall å Utsk:ns förslag i denna punkt.
Då det förslag, som Hr Ribbing framställt, uppenbarligen åsyftar att göra en långt större utsträckning af Kronans underhållsskyldighet än Utsk:ns förslag innehåller, mäste jag på det högsta bestrida detsamma.
Det är en genomgående princip i hela denna författning, att det icke är K. M. och Kronan, som skall underhålla fattighjonet, utan communen, hvilken jemväl bör bekosta det underhåll, sorn, då tvist uppstår, endast ad interim erfordras intilldess afgjordt blifvit hvart personen hör.
Om nu deremot Hr Ribbings förslag aritoges, skulle troligen följden blifva att man skulle söka kasta hvarenda fattig på K. 3VI. och Kronan och äfven möjligen lyckas att få en person förklarad icke tillhöra något faltigvårdssamhälle, hvarigenom Staten skulle, såsom Hr Lefre'n yttrat, blifva förvandlad till eli fattighus och nödgas använda betydliga summor i detta afseende.
Jag afstyrker derföre allt bifall till Hr Ribbings förslag.
Hr Palmcrantz, Joli. Maur.:
Den anmärkn., som den siste värde talaren gjort, torde vara tillräckligt vederderlagd, om Hr Frih. o. Landtm, behagade låta uppläsa Hr Ribbings förslag.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Ribbings förslag var, att ifrågavar. punkt skulle erhålla följande lydelse:
För personer, hvilkas m an ta lss k rifning sort icke kan utrönas och 1 a ga-k ra f t v u n n e t beslut förklarat, att de icke till något visst fattigvårdssam hälle höra, bekostas likaledes af K. M. och Kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess någon församling kan dertill förpligta s. Hr von Hartmansdorff:
Jag vill blott yttra, det jag icke har något emot, om R. o. Ad. skulle hellre vilja antaga Hr Ribbings förslag än Utsk:ns. Hans är något omständligare, men i hufvudsaken lika med deras. 54o Den 15 M a r s f. m.
Hr Prindensköld:
Jag bestrider sä mycket mer antagandet af Hr Ribbings förslag, som det innefattar en uppenbar motsägelse, då nemi.
Ilr Pwbbing i början af förslaget säger det fattighjonet icke tillhör någon församling, och sedan tillägger, att K. M. och Kronan skall bekosta underhållet till dess någon församling kan dertill förpligtas.
Här är ett ord ’’lik alecies, ” som bör utgå, emedan den första delen af mom. fått en förändrad lydelse.
Jag inser äfven riktigheten af Hr Printzenskölds anmärkn. i afseende på Hr Ribbings förslag, och vidblifver derföre Utsk:ns. Hr Ribbing, Arvid:
Det var en försummelse af mig, då jag uppläste mitt förslag, att jag icke uteslöt dessa ord.
Om jag icke gjorde det — som jag likväl tror — faller det af sig sjelft, att orden ,J1 i k a 1 e d e s" samt ”intilldess någon församling kan dertill förpligtas” böra utgå, och då qvarstår mitt förslag oantastligt.
Sedan härefter R. o.
Ad. ansett discussionen i denna del fulländad, hemställde Hr Frih. o. Landtm., om R. o. Ad. behagade utan förändring antaga Utsklns förslag i nu förevar, sista punkt af 23 §:ns 3:dje moment.
Det är ett ord ”likaledes,” som står straxt i början af punkten, och hvilket torde böra utgå till följd af det beslut R. o. Ad. förut fattat om första delen af delta moment.
Med denna förändring anhåller jag om bifall till Utskins förslag.
I anleda, häraf, och då uteslutande af ordet likaledes äfven förut under discussionen blifvit af Hr von Hartmansdorff begärdi, framställde Hr Landtm, propos. till bifall ;å CJtsk:ns förslag med borttagande af ordet likaledes.
Denna propos. besvarades med blandade ja och nej, hvarefter Hr von Hartmansdorff anhöll att få veta huru svaren af Hr Frih. o. Landtm, blifvit uppfattade, och, sedan Hr Landtm, förklarat, det lian trott sig finna proposin vara med öfvervägande nej besvarad, begärde votering.
Efter i anledn. häraf af Hr Frih. o. Landtm, framställda förslag till bestämmelse af contra-propos. vid den begärda voteringen, beslöt R. o.
Ad. att till contra-propos. antaga ifrågavar. punkts uteslutande ur förslaget; hvarefter Hr Landtm, hemställde, om icke, då liden syntes vara för långt framskriden för att fortsätta pröfningen af förevar, betänk., R. o.
Ad. behagade dermed uppskjuta lill eftermiddagen, och efter slutad votering åtskiljas; hvilket bifölls.
Upplästes till justering och godkändes följande votertspro position:
D e n 15 Mars f. ra.
Den sora bifaller sista punkten i 3 mom. 23 §:n af Lagsamt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsktns förslag till stadga om fattigvården i Riket, dock med uteslutande af ordet likaledes, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, kommer förenämnda punkt alt ur förslaget belt och hållet uteslutas.
Nej — 22. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. \ till 3 e. m. lil fidem protocolli, L. S. silbert Munck.
Måndagen den i5 Mars iS/jr.
Justerades pleni-prot. för den 27 sisth Febr. f. m.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utskts förslag till R.
M. N:o 266, angtde gemensam lag för inrikes och utrikes vexlar, hvarefter jemväl det denna expedition bifogade förslag till vexel-lag af R. o.
N:o 3i, angtde lagstiftningen om fattigvården i Riket. § 24.
Jag erkänner den oundvikliga nödvändigheten af ett sådant stad - 54a Dc 11 i5 Mais c. m. gande sorn denna § innehåller, dock synes mig sorn om man i några afseenden galt för långt och i ett fall handlat orättvist.
Har står: ”eller i anseende till sjuklighet eller hvarjehanda åkommor saknar full arbetsförmåga:” det är något strängt att säga ”full arbetsförmåga;” ty fastän en person varit sjuklig någon tid , kan lian dock återfå helsan och vara lika arbetsför som någon annan.
Man torde således kunna säga — ”eller i anseende till sjuklighet eller hvarjehanda åkommor saknar sin arbetsförmåga,’’ då det icke låter så skarpt.
Det orättvisa åter ligger i de orden — ”sorn äger egen eller legd bostad utan sådant jordomfång, sorn motsvarar besultenliet.”
Man erinre sig, att så väl nu gällande författning om hemmansklyfning samt afsöndring af jord, likasom det förslag, hvilket R. o. Ad. sednast antagit till Jag i detta afseende, utsätter endast besuttenhet vid hemmansklyfning, hvaremot del säges, att, vid annan afsöndring af jord, besuttenhet icke erfordras lör att gifva laga försvar.
JNär man här utsätter besuttenhet, så skulle den som ärft en sådan jord, som i §:n namnes, blifva förhindrad all tillträda detta arf utan nödgas försälja detsamma, emedan socknemännen kunde neka honom alt der inflytta.
Något sådant anser jag vara orättvist och önskar att i stället lör ofvan anmärkta uttryck måtte införas; ”eller den som äger egen eller legd bostad, utan så stort jordomfång, som K. förordn. om afsöndring af jord från hemman bestämmer.
Eedactionen i slutet af denna § är mindre tydlig; det ser ut, som skulle det bero af socknemännen att medgifva eller icke medgifva, alt en person, som innehade en allmän tjenst, skulle få flytta till den ort, der han skulle sin tjent förrätta.
Meningen kan naturligtvis icke vara sådan, men så ser det ut, hvarföre jag vågar föreslå den förändring härutinnan, att redactionen måtte få följande lydelse: ”och innehafver han icke heller allmän tjenst eller sådant erkändt yrke, som motsvarar behofvet för försörjning.”
Då blir den mening klar, som jag förmodar att Utsk:n velat uttrycka; i annat fall skulle protest kunna göras t. ex. mot en extra tullvaktmästares inflyttning på en ort, dit han blifvit commenderad att sig uppehålla.
Det är på dessa anmärkn:r jag anhåller att R. o. Ad. ville fästa sin uppmärksamhet.
Hr von Hohenhausen har börjat med alt förklara sig erkänna behofvet af den nu föredragna §:ns qvarstående, men sedan gjort flera, som mig synes, väl grundade anmärkntr mot densamma, af den beskaffenhet, eller rättare sagdt, vigt, att det förefaller mig som skulle det innebära tillräckliga skäl alt begära afslag å hela §:n, hvartill jag åtminstone finnér mig föranlåten.
Det synes mig i afseende å den här utsatta åldern af 55 år, sorn skulle den alldeles icke antyda på någon mindre arbetsförmåga; åtminstone känner jag, så till sågandes, 100-tals exem - Den 15 Mars c. ni. 543 pel på personer, vida utöfver 55 år, som hafva mycken skicklighet celi arbetsförmåga, ja fysisk styrka t. o. m. , då deremot andre finnas, hvilka kanske icke liro mer än några och 3o år gamla, men äro usle arbetare, utan att derföre kunna kallas lättjefulla.
Det finnes således ingen bestämd ålder såsom norm för arbetsförhet i allmänhet.
Vidare heter det: ”eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande.’’
Det torde vid många tillfällen blifva svårt att se huruvida en qvinna befinner sig i ett sådant tillstånd eller icke, och icke måtte man väl vilja åt en sockenstämma, åt hvilken man eljest må öfverlåta allt annat, öfverlemna äfven en sådan undersökning.
För öfrigt ber jag att få förena mig i hvad Hr von Hohenhausen anfört och i den reservation, sorn Gr.
Mörner rörande denna § afgifvit.
Uppå af Frih. Boye, Ludv., gjord begäran om uppläsning af Gr.
Mörners och Frih, Leijonhufvuds reservationer, i hvad som rörde nu förevar. §, blef' den del af Gr.
Mörners reservation, som angick 24 §:n, uppläst, men Frih. Boye erinrades, att icke någon reservation af Frill.
Leijonhufvud var nu förevar, betänk, bifogad.
De inskränkningar, som 1788 års författning gjort i medborgares af den arbetande classen frihet, gick redan alltför långt.
1 en föregående debatt har jag framställt mina tankar derom, att denna författning var en verklig olycka för landet, ty den förbittrade många menniskors öden och tyngde den lägsta medborgareclassen ganska svårt.
Ifrågavar. förslag är dock mångdubbelt värre.
Jag önskar afslag å hela §:n.
Jag har redan tillförene reserverat mig emot allt som förekommer i Utsk:ns betänk.
N:o 31, ehuru det icke synes, emedan jag ej ansåg behöfligt att föröka tryckningskostnaden med en reservation af mig.
Jag har af en tillfällighet, hvaröfver jag är mycket tillfredsställd, fått egna någon uppmärksamhet åt fattigvårdslagsliftning, och byggde då ett systeme efter egna fantasier, dem jag trodde kunna i stort effeclueras.
Detta systeme har icke varit modernt eiler kunnat blifva det för denna tiden, och det gjorde också att ingen aktat derpå.
Dermed bör jag icke vara obelåten, eftersom detta systeme kan hafva stoia brister; men vid sådant förevetande har del icke heller tillhört mig att debattera med andra om systemer eller reglementariska stadganden till sådana systemer, emedan en sådan separat-debatt skulle i en eller annan måtto rubba de detaljer, sorn ingingo i ett visst systeme.
Jag tror, att om man kan komma öfverens om de principer, hvarpå ett thema i lagstiftning bör uppgöras, så är det icke väl betänkt att tvista om separata småsaker; ty man skadar derigenom det hela, utan att det ringaste gagna sjelfva saken, och tyertom. 544 Den i5 Mars e. ra. / Af sådan orsak har jag icke debatterat i delta ämne, ty grannlagenheten har förbjudit sådant.
Man har velat höra min reservation : någon sådan finnes ej della betänk, vidfogad, af skäl sorn jag förut nämnt, och ber derföre om ursiigt; men den fråga, hvarom nu debatteras, eller den 24§:n, (och jag vill tillägga den ?.5 och 26 §:n) är likväl den grundval, hvarpå den nya fattigvårdslagstiflningen blifvit fotad.
Det är således i dessa §§ en princip uttryckt, som det må vara tillåtet, äfven för en reservant, alt sätta sig emot.
Boye har redan anfört hvad som menas med dessa §§, och att de äro förderfligare än sjelfva 1788 års författning, som redan för sin tid var mindre adsequat.
Man har klandrat denna författning, man har insett hennes brister, men i detta betänk.
]ST:o 3i har nämnde författning blifvit lill den grad skärpt, så att, efter min tanke, 24, 20 och 26 §§:ne innefatta en hård, och jag påstår, overkställbar lagstiftning, eller ingenting mindre än förbud för den frie medborgaren ali flytta hvart han vill, derföre att han är fattig.
Dessa §§ uppdraga en gräns, från hvilken hvarje commun kan bortjaga hvilken de behaga, emedan rättigheten att flytta hvart jag vill är beroende af en comrounalstyrelse.
Man kan således vara förvissad alt communalstyrelserne skola säga nej till alla inflyttningar, och om alla communalstyrelser inom Sveriges landamären förena sig att säga nej dertill att jag någorstädes må vistas, så blir jag ju landsflyktig eller fogel fr i.
En sådan lagstiftning passar icke förår 184.1, den passar icke för tider då man talar så mycket om upplysning, liberalitet och frihet.
Det passar sig icke att ålägga tvångsband, just då när alla de band borde lossas, hvarmed den enskilda kraften är bunden.
Jag yrkar att 24 §:n mätte utgå; det är nog att 1788 Ars författning står qvar, emedan den cj blifvit föreslagen att upphäfvas, och derföre gäller ock denna författning och torde ännu i 4° år vara tillräcklig för att mota det onda, som man vill förekomma; ty vi behöfva inga supplementar-artiklar till densamma, som i stränghet öfverträffa allt hvad man i denna sorts lagstiftning kan länka sig.