Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då blef jag on och sa Antingenn hvill hon beröma Eva Nordenspets Fröken Amina eller ock har hon läsit galet öfver för i min Geografi slår bestämtt att en oas just är liksom en skön grönskande ö i sanden, men Amina sa ändå att Oaser hvar värre än ödemarcken fast de kunde iblann vara lite gröna i kannten och at det hvar just i dem somm vinden Samuel blåste som dödade djur och jorde menniskor till kallk och jag bryde mig inte om at gräla mera med henne fast jag nästan är säker att den vinden hvisst inte bitter som den beskedliga Profeten som Gud ropade på somm barn men alt detta skulle jag inte talt om för dig men jag vet du inte lossar om dett och jag skal inte mera tala omet men af allt detta kann du se hur nödvänditt det är att jag kunnade hvara med någon som var god om också kansje inte så god som demm här hemma Amina ock som vore god hon me bara hon ville vara lite mer prosaisk och som hadde tillika mer tid och tålamod med mig och varken tog för afvgjortt att jag allti skulle fela för att jag gjiort dett en gång och inte heller fan mig imellanåt så – så söt å snäll som de gör här hemma isynnerhet
Mamma som Pappa säger skämer bort mig och jag nässtan troret ibland.
Nu har jag tänkt och tänckt på allt detta tills något fallit mig inn och som hvore hvisst det aldrabästa för mig och som hvore om jag kunde få komma till din goda vän på Sjöröd som du saggt mig är den allrabästa menniska på jorden och somm jag såg hos dig och somm ser ut som hon kunde ta reda på alla flickor i värden.
Jag har alldri sett någon se på en som hon!! försst när jag började täncka på henne hvar jag inte säker om att villa dit förr jag vill väl bli bra men inte alllförr bra men så komm jag ihåg hur munter å roli du är och du kallar henne för din vän och jag minns nog hur vacker hon hvar när hon såg på dig!
Man kunde se hon inte bara hvar nöjd med dig utan höll af dig!!
Säg nu Söta goda Eva.
Tror du hon skulle villa ha mig.
Laga jag får vetat snart för jag är säker Pappa och Mamma släpper mig dit förr Pappa har iblann tallt om att skicka mig i pantion då hon hvarit on men dit vill jag inte alls, men jag ville så korrt som möjlitt täncka på att behöfva fara ifrån dem här hemma och jag har redan gråtit flera timmar i natt när jag tänckt på det men så skal det bli så mycke roligare för oss alla när jag kommer hemm.
Tänck om din goda vän ville ha mig och jag kunde få följa med dig när din goda Pappa far till Rickstan och lemnar dig hos henne.
Det var präcktitt!!!
Adjö nu söta goda Eva.
Hjelp mig nu med allt detta och skrifv snart och glömm för all del inte att skicka mönstret.
Du kann vara säker att Mamma inte läsit mitt bref och jag skal nog acktatt för Amina.
Söta Eva!
Håll en liten smula af mig.
Din tillgifna vän Charlott.
Låt mig också få veta om jag kann ta min Evelin med mig fast jag snart är trettonn år.
Jag skal säga dig jag ville inte hjerna sakna henne på Sjöröd för hon hvet allt vad jag vet och är den enda jag torts tala med omm alt på middan på Beateborg.
Amina skämmdes inte sen hon i förmiddass visst ståt på lur och hört vad jag sa till Evelin att komma att skylla mig en liten flickunge att vara kär i din Grefve.
Då måtte jag åtminstone inte vara prosaisk svara jag då och lotsa bli ond men hadde faslitt svårt att låta bli å gråta för det hvar så elakt af Syster Amina att säga så!!!
Nu visskar jag bara till Evelin och hon har saggt att jag inte mer skulle gråta för din Grefve förr nu firar han Jul alla dagar.
Men Glömma honom nej allri!!!!
Nej nu har jag inte mer papper.
(Utdrag af bref från Eva Nordenspets till sin Fader.)
Sjöröd d. 31 Mars 1834.
Min goda Pappa!
Hvad kan Eva annat än ”love and be silent” när hon får ett sådant bref.
Om jag skall kunna svara, måste Pappa verkligen skrifva annorlunda – men det är sant jag kan skrifva, för hufvudverkens skull.
Skicka för all del bort den, annars är Pappa icke god nog mot mig.
Skrifva af duger jag nu alls icke till, ty min penna skrifver af sig sjelf till, och hvad skulle då Riksens Ständer göra med mina halfgalna Idéer.
Hafva de ej nog.
O min Gud hvad höll jag nu på att säga. . . . . . . . . . . . . . . .
Slutligen lär jag nog få göra en motion, nämligen att alla, som äro lyckliga måtte frikallas från att stämpla mot sin egen lycka.
Men äfven om den, vederbörligen öfversatt på Riksdagspråket, bifölls, är jag rädd att den ej kommer att gagna många fler än henne, som då hon är Pappas dotter, vore oförlåtligt galen att vilja blifva någonting mera – Akta sig – annars kan Pappa sjelf komma att få lemna fram motionen! . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Så lätt är icke heller att glömma Riksdagen!
Om man än under hela veckan, ingen gång tänkte på det enda hufvudet i Nordenspetsska familjen just denna samma
Riksdag kallat upp till sig, så träffar man ju på den om Söndagarna i kyrkan – i Sjöröds som alla andra.
Med min andakt under bönen för Konungens och Rikets Ständers allmänna sammankomst må jag icke precist skryta, ty då bläddrar jag vanligtvis redan i Evangelieboken efter Botpsalmerna, som jag alltid under Kungörelsernas afsnurrande läser på, med eftertanka – försäkrar jag – samt beundran, fastän jag ändå icke kan rätt begripa, huru den som skrifvit dem, kom att behöfva skrifva dem, men Gunilla är så mycket andäktigare.
I Söndags när Presten kommit till de orden Pappa vet väl, ”att alla saker uti enighet, sämja och kärlek må utföras,” fick Gunnilla sin lifsrodnad på kinderna och hon såg upp med en blick. . . .
Ja jag vet icke hur benämna den.
Hade hon imedlertid bara rodnat, så kunde man tro hon skämdes öfver
Riksdagens längd, som ju också tyvärr! redan skaffat hufvudverk, men att hon tillika fick tårar i ögonen se der det underbara.
Jag hade aldrig förr ansett den saken möjlig. . . . . . . . . . . . . . . . .
En af skolflickorna hade stulit, och lagat så att misstankarna föllo på en annan, men Gunnilla lät icke dåra sig.
I dag tog hon flickan upp i förhör på sitt rum.
Jag var derinne, men de visste det icke, och i flickans ställe darrade jag hela tiden och trodde hvart ögonblick att hon skulle bekänna.
Hon stod likväl emot i det längsta, försökte till och med flera gånger att se upp på Gunnilla, men hennes blick kunde hon icke uthärda, icke heller i längden hennes outtröttliga tålamod, och milda, men så allvarsamma frågor.
Om Gunnilla velat bli Domare, vore nog icke värdt komma framför henne med något att förtiga, det märkte jag riktigt då.
När flickan sent omsider krupit till sanningen (och det var en bedröflig en att finna så mycket ondt redan inrymdt i ett barns hjerta) skickades hon i ett annat rum, der Gunnilla gifvit den arma, till slut liksom förkrossade ungen någonting att uträtta, och jag sprang från mitt gömställe bort till Gunnilla, kysste hennes kjortelfåll och sade jag vet icke hvad, ty i den stunden begrep jag ej huru jag någonsin vågat att se i henne min vän, men hon var ohöflig nog att kalla Pappas Eva en entusiastisk varelse, samt föreslog mig att gå ner till sjön och allt återkom snart i de gamla vecken.
Men jag har likväl nu i afton mycket tänkt på hvad förhållande jag egentligen står uti till Gunnilla.
Hennes Vän?
Ja visst äro Pappa och hon mina bästa vänner – men hennes vän kan jag omöjligt vara, fastän hon oaktadt sin fullkomlighet är road af mig och tycker om att roas af mig.
– Hennes Hofnarr är jag ändå icke precist?
– Hennes Efteraperska? – . . . .
Först rätt hofnarraktigt vore att tro det möjligt likna henne.
Tyst här faller mig något in.
”I am not her fool, but her corrupter of words.”
– I det hela förstår jag henne, kan i många fall tänka hennes ord, men vill jag säga efter dem, blifva de så der litet vrängda – litet jordiska – litet som folket är mest.
En träffande bild framställer sig nu för mig om Guldmynt och pappersedlar, men jag vill ej dermed besvära Pappa, som deruppe har nog med
Realisationen att göra, och dessutom är liknelsen nog tyvärr icke ny, så Pappa kan slå upp den i någon bok, när Pappa får tid . . . . . . . . . . . . . .
Jag hoppas Pappa af åtskilliga mina citationer hvaraf de öfversatta väl i samråd med någon ibland mina dödsfiender af Lexikonslägtet, kunnat blifva mer ordagranna, märker hvad jag läser, och huru jag, som billigt är, litet yfves åt min läsning.
Jag är också riktigt stolt, om icke just för det jag läser Shakespear så öfver honom, som ju icke var lärd, bara snille – – – Lärdomen kommer nog aldrig mer att så lysa mig i ögonen, som innan den stackars Edvard helt oskyldigt rubbade min tro på dess förträfflighet.
Likvisst har jag nu på Gunlas Onkel som varit här några dagar sett, att ett snille äfven kan tåla mycken lärdom utan att storkna, och jag har med obeskrifligt nöje hört honom tala om ett och annat.
Jag säger med flit hört, ty med all min pratsjuka tiger jag gerna med dem, jag bestämdt vet tala bättre än jag – och om jag talar så mycket med Pappa och Gunla är det derföre att jag älskar
Er – andra utmärkta menniskor har jag allt mycken respekt för.
Men för öfrigt skall Pappa icke tro att jag ständigt tegat när Gunlas
Onkel varit inne – i går kom han i salongen, der jag satt ensam och läste rätt ordentligt i en af Gunlas böcker.
Han sade rent ut att han icke trodde det en ung flicka – (icke så ung heller Herr Weilingk – nitton år på det tjugonde –) med mitt muntra och lifliga utseende kunde hafva tålamod med en så allvarsam bok; hans uppriktighet roade mig särdeles samt tog dessutom bort mycket af min blyghet för honom, ty att han kan misstaga sig, ställer honom ju genast närmare oss andra – – jag blef helt ogenerad såsom man är med goda och trefliga menniskor, och vi pratade länge och muntert tillsammans, hvilket tycktes synnerligen behaga Gunla, när hon inträdde i salongen – förut skall Pappa veta, att hon smått brytt mig för min tystnad i Onkelns närvaro.
Hade han stadnat längre, torde Gunla hafva blifvit än nöjdare med mig, men han är rest i dag, och vid afskedet bad jag honom hädanefter alltid tro flickor med muntert och lifligt utseende om att kunna läsa allvarsamma böcker, och kanske till och med – i nödfall vara allvarsamma sjelfva – men den förmaningen är nog alldeles öfverflödig, ty Herr Weilingk vet väl knappt, att andra qvinnor finnas till i verlden än hans Niece.
Synd är ändå om honom.
I dag var min tur att komma in i salongen och finna honom i samtal med Gunla – Hon var lugn som vanligt, men han – jag skäms nästan att säga det om en så stor man – han var mycket rörd, och gick sin väg genast.
När vagnen kört fram, kom han tillbaka, kysste Gunlas hand alldeles icke på Onkels manér, och sade halfhögt: ”Är detta ditt sista ord?” – ”Min bästa
Onkel ja” svarade Gunla vänligt men ändå kallt, och jag har sedan duktigt grälat på henne för detta Ja, som hade all heder och värdighet af ett Nej – och att sålunda vränga ord borde Gunla vara öfver.
Men hvad sqvallrar jag nu om för Pappa?
Det är Gunlas eget fel.
Ville hon bara en enda gång hedra mig med sitt förtroende, skulle hon slippa mig för alltid och jag icke hafva skrifvit detta, men nu, som jag har endast egna ögon och utmärkta kombinationsgåfvor att tacka för allt – ringa – ljus i detta ämne, är jag icke skyldig tiga.
Icke sant Gunla? –
Flickan som stal, går ännu här uppe.
Gunla säger att med hennes karakter, skulle de förödmjukelser hon ovillkorligt i skolan utsattes för, endast verka förhärdelse.
Förledet år var en annan som också fått ett olyckligt tjufinfall, men hon bad sjelfmant om att få stå och skämmas framför sine kamrater.
Hvad menniskorna äro olika!
Hur kan man någonsin leds, om ock blott med denna olikhet att tänka på.
Med eller utan den skall jag likväl aldrig plågas af ledsamma tankar, bara Pappa vill vara utan hufvudverk. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Lilla Charlotta R. har karaktér hon!
Fastän
Föräldrarna icke ville släppa henne ifrån sig i vintras, så hvem anlände hit i går, om ej lilla Charlotte och hennes Moder.
Så när hade jag icke känt igen henne – ty hon har varit sjuk och vuxit och magrat betydligt – Hon har också sagt mig att hon visst dött 4, om hon icke fått komma hit.
Gunla har redan slagit sitt nät omkring henne – Få se huru länge det varar innan hon i lilla Charlotts hjerta stuckit ut vår stackars Grefve B., om hvilken flickan oupphörligt talar – – – med sin stora docka, som äfven ganska riktigt kommit hit i pension.
Imedlertid blir Charlotte nog bra, om hon får lefva, men så munter som t. ex.
Pappas Eva – är nog inte värdt att ens i en framtid tänka sig henne. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
24 Maj.
Finnes här någon olycklig nog att icke glädjas åt våren?
– Jag hoppas inte – men med Pappa, instängd inom odrägliga stadsmurar är väl icke rätt att tala om min älsklingsårstid
– Jag prisar den här så, att mina lofsånger ibland aflocka Gunla ett leende – af bifall försäkrar jag – icke af den der sorten som Pappa och hon hafva gemensamt emot stackars mig.
Ack huru jag längtar efter att få se Pappas – Gud ske lof nu kommer Pappa snart, och lagar di väl att kunna bli så länge att vi i Oktober fara med och stå fadder på Ry.
Jag har just fått ett förtjusande bref från Maria – hon är – ja hon är en Ängel och Adolf och hon veta riktigt hvad
Pappa är, utan att säga granna ord derom.
Och en sådan styl Maria skrifver!
Jag ville försöka att skrifva föreskrift efter hennes sista bref, för att få vackra bokstäfver i detta, men på mitt papper blefvo hundra slängningar, i ställe för att på hennes tankarna stadnat så jemt, så mildt så ljuft som tänkarinnan sjelf.
– Om den oändligt uttänjbara
Riksdagen icke är slut efter vår färd till Ry, följer jag med Pappa upp till Stockholm, om jag får, ty allt för länge är mig omöjligt att sakna min goda, alltför goda Pappa . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Ekholmen d. 13 September 1834.
O Gunla – Min goda Pappa! O Gunla – jag är faderlös – – Kom i Guds namn till
Sjöröd den 12 April 1835.
Jag vet nog – jag har tre, fyra, fem bref från dig, min goda Maria på mitt samvete – men hvar gång jag fattat i pennan har en dum våt skymning spridt sig öfver ögonen och ingen skrifning kunnat blifva af.
I alla fall har väl, hoppas jag, Adolf helsat från mig.
Alla bref vi olyckligtvis blifvit tvungna att skrifva till hvarandra, hafva ansetts ovärdiga att innehålla ditt ljufliga namn och ett och annat om Er lycka, mina goda vänner . . . . .
Att nu denna lycka är ögonskenlig – att hon ler emot dig under skepnad af ett härligt barn, din Gustaf Wilhelm, derför har jag lust att både gråta och le, vara glad för det J kallat upp min Pappa, lyckönska Er son, som får hans namn att bära, och till köpet vara litet afundsjuk på honom.
Af den gossen måste nödvändigt någonting blifva.
Sådana Föräldrar, en sådan Gudfar, och den födan se’n han hämtar vid ditt bröst.
Ja, jag afundas honom den riktigt – jag som aldrig vetat af någon Moder och icke saknat henne – det är väl sant, ty derföre rådde den af mina Föräldrar jag fick behålla – någon tid – men ibland har dock fallit mig in att några droppar modersmjölk icke skadat mig – fastän det annars just är det samma att jag ingen Amma haft efter det ej kunde vara min Moder – men, men din Son är ett lyckligt barn det är säkert.
Hulda Moder Maria.
Hvad skall han blifva?
Krigare?
Med den Modern kommer nog frid på jorden att vara hans lefnads bön.
Jurist?
Kanske han då nödgades anse sig tvungen att döma lifvet af folk.
Kanslist?
Måhända han då nödsakades att förnedra blida ord, dessa läkande stafvar, till meningslösa artigheter.
Landtbrukare?
Helt säkert förderfvas då den fina hy han får efter dig.
Ack vill du som jag, så lemnom åt honom sjelf och hans Far alla omsorger om hans tillkommande yrke.
Menniska gör du nog af honom och det är ändå det hufvudsakligaste.
Gud välsigne så länge den lilla verldsborgarn – Er alla på Ry Haden J ej varit – hade Gunla icke varit, så vet jag icke om jag låtit Pappa lemna mig – Då hade han antingen måst stadna hos sin Eva eller också taga henne med sig.
Nu, till och med nu, är det ej med hennes tillåtelse han öfvergifvit sitt enda barn.
– – Förlåt mig Maria – förlåt mig Gunla!
Men J veten icke hvad det är att förlora en sådan Fader.
Man lär så länge man lefver, ibland annat att förstå sina egna tankar.
Har jag icke, när jag ville föreställa mig en alldeles fullkomlig lycka, slagit tillsammans Ekholmen, Sjöröd och Ry – af alla tre stora byggningarna gjort en, sjelf i egen hög person vandrat omkring om dagarna emellan Pappa, Gunla och Ms, samt aftnarna och hela Söndagarna haft Er alla omkring mig.
Något vidare andetag af önskning föreföll mig då icke möjligt och jag hade rätt – på det när, att jag trodde min dröm kunna gå i fullbordan på jorden . . . . .
Men jag tror jag blir pathetisk – Förlåt mig ännu en gång – ack jag har blifvit mycket jag icke fordom varit – till och med myndig.
– Jag gissar att en qvinna ej anses kunna styra för en annan – hvarföre Pappa som visste att efter honom ingen var närmare än Gunla att sörja för mig, icke velat ställa mig under andras förmynderskap
– Också vet Gunla hon lefver, sedan hon fått myndlingar att göra med.
Jag kan just ändå icke klaga på henne utom i ett enda fall, der jag funnit hennes åsigter mer inskränkta än jag väntat, ty föreställ dig – när jag enligt min älskade Pappas önskan att jag så länge jag berodde af mig sjelf, hvilket på beroendet af Gunla när blir alltid – skall vara alla år ett par månader på Ekholmen, nu snart får resa dit, finner Gunla, som sjelf omöjligt kan följa mig, för godt att påtruga mig ett sällskap – precist som om någon kunde för mig ersätta hennes, eller som jag icke på Ekholmen hade sällskap nog af minnet af Pappa och all min fordna lycka der på stället – Sjelfva Gunlas val har jag ingenting att säga på – det är en äldre, men ej gammal Captens Änka, som äfven gjort stora förluster, som är mild och vänlig lika väl – och jag har alltid tyckt om att träffa henne här på Sjöröd, dit Gunla långt innan hon sjelf här bosatte sig, vetat att locka henne med sina konster, genom hvilka hon så villar ens syn att man tror henne sjelf emottaga det goda hon gifver.
Jag säger också ofta till Gunla, att om hon velat intrigera, hade hon lemnat alla Statsministrar i verlden långt efter sig – men se – hvarje fält hade varit för trångt, och luften för grof för henne, som blott kan andas i Guds äther – – men hvar lemnade jag nu min stackars sällskaparinna – Dåligt förebud, att jag redan så här springer ifrån henne, som verkligen för min skull ämnar öfvergifva sin trefliga bostad och sina tre fosterbarn, hvilka dock icke komma att lida af hennes frånvaro, efter Gunla tar dem under sitt omedelbara beskydd, och jag tviflar alldeles icke på att ju hon lättare kommer ut med dem alla, än Captenskan med sin enda nya protégée!
Men det får hon skylla sig sjelf och Gunla för.
Jag tvår mina händer.
O Maria – Vore detta i den gamla goda tiden, lemnade jag ej tillfället obegagnadt att tala om dina oförlikneliga händer.
Nu inskränker jag mig blott till den önskan att din gosses ej äro lika dem.
Han skulle då visst icke våga begagna sig deraf, när han en gång skall brottas och slås som alla andra af hans slägte.
Skada nästan att han icke är en flicka.
Men så kan det vara bra att här ändå finnes en Gustaf Wilhelm på jorden.
d. 21.
Förlåt uppehållet, men det är allt ögonskymningens skull – I dag vill jag ej sluta mitt bref utan att fråga, om ej – med tillhjelp af mikroskop någon kinkig Ekonomisk punkt kunde upptäckas, hvilken af Adolf och mig behöfde muntligen afhandlas.
Maria lilla – hjelp mig att finna ut en sådan, och följ sjelf din man som medlarinna – Gustaf Wilhelm bjuder jag icke, för der du är måste han ju vara – Lyckliga barn!
I slutet af nästa månad får jag väl resa härifrån – huru ogerna – helst om J ej viljen komma till Ekholmen – försöker jag icke att säga.
Besynnerligt är att Gunla icke anser sig öfver att sprida trefnad omkring sig; att hon som nästan borde säga du skall, ger sig tid att laga så att man just kommer att vilja det hon önskar.
Hon helsar dig mycket, och håller af dig, dels på mina beskrifningar och berättelser, dels ock på hvad hennes Onkel nu sagt, som i vinter ju varit på Ry, och hvilkens omdöme hon i de flesta fall sätter mycket värde på.
Hon kunde gerna göra det i alla, men dertill är hon för blygsam.
Tack skall du ha för helsningarna med Gunlas Onkel.
I dag – efter att redan hafva varit här flera dagar, har han ändtligen kommit i håg dem, men han är ursäktlig stackars Man – Hvem som helst kunde väl blifva litet glömsk, när man blott så der en passant besöker den, hos hvilken man ville för hela lifstiden qvarstadna.
I medlertid är han oaktadt snille, lärdom och glömskhet just en treflig menniska (för närvarande af en blekhet efter sin svåra sjukdom, som jag finner högst interessant, men Gunla icke det ringaste hvarken rörande eller lugnande) och Gunla håller mycket af honom, ehuru hon icke vill göra Lifvet riktigt trefligt för honom.
Men dertill har hon sina skäl, kan jag tänka.
Ett vet jag – som jag noga aktar mig att för henne låtsa om, men dig kan jag säga det – nämligen att ingen man – om än aldrig så förträfflig, förtjenar Gunlas kärlek.
Är detta ohöfligt mot din Adolf?
Jag vet icke men tror ej – Han älskas ju dessutom af dig.
Nu kommer Gunla och vill ha mig ut på en promenad.
Kunde hon ej hafva nog af Onkeln och låta mig i ro få sitta och skrifva?
– Ja så jag förstår – hon är väl rädd för flera förklaringar, men jag tycker hela hans uppförande är idel förklaringar, bara hon ville lyssna till dem.
Jag kommer allt hvad jag hinner goda Gunla.
Farväl min ljufva Maria.
Helsa Herrar Man och Son från
din tillgifna Eva.
Jag försökte att ur minnet rita af Pappa – men handen darrar, ögonen skymmas och det går ej.
När jag snart fått ett par kopior färdiga af ett porträtt jag har af honom, skickar jag en till Ry.
Han var lycklig der.
Nu skall hans bild vara vittne till Er lycka, åt hvilken han deruppe helt visst fröjdar sig.
Min andra dotter kallade han dig och din man för sin son.
Men jag tror Gunla blir otålig – Det vore en stor ära för mig.
Jag skyndar mig ju så mycket jag kan.
(Papperslappar ur Evas låda.)
Sjöröd d. 2 Mars 1835.
Det skulle ju bli bättre med tiden – och om tio år har man blott saknat längre – längtar mer än nu.
”Ditt stygga barn.
För att vara frisk behöfver man se dig.”
Så sades en dag – barnet sågs och –
Härlig solnedgång i afton.
Borta på . . . berget sken snön, som om der varit ”ingen jordfläck” på den.
Tankar på Alper, Pyreneer vaknade åter, och i det dumma glömska hjertat hviskade en röst:
– När din
Far kommer, skall du be honom fara med dig ut – ”Men den goda Fadern kommer ej. . . . .
En gång hämtar han mig hem alldeles som förr.
19 Mars.
Skall Gunla nu också mista sin Onkel?
I Gunlas ställe ångrade jag mig, for genast upp och gifte mig med Onkeln – Men i hennes ställe gjorde jag kanske det ej. –
14 April.
Gunlas Onkel har lärt sig att helsa sedan vid källan i verlden – Ack den tiden.
Hur kunde jag vara ledsen då Men hans Doktor har rätt att föreskrifva landtluft för honom.
”Glädje svårfattlig för hufvudet – hjertat tröglärdt för sorg,” något sådant sades en gång,
d. 1 Maj.
Ja så Herr Weilingk!
Ni kan vara artig, Ni förstår kökstermer 5 – Det går icke an för en stor man!
Akta Er, man förlorar respekten.
Och när man är artig, går icke an att se så vänligt och skälmaktigt på en.
Man blir först glad, men ledsen sedan – Ögonen, som vant en vid en sådan blick, äro slutna för alltid!
I förrgår stadnar
Onkeln i salongen fastän Gunla får gå ner och befria Captenskan från sin dåliga syster – I går kommer han dit, fastän han vet Gunla icke der är tillfinnandes.
I dag ber han att få se något jag skrifvit – t. ex. till Gunla.
Nej tack min annars rätt hyggliga Herr Weilingk.
Gunlas bref äro för henne, som Pappas voro för honom – Hellre skrifver jag ett till Er sjelf – bara jag slipper koncept.
20 Maj.
”Nå så Farväl då, min Gunla” sade Onkeln i dag vid afskedet, och hans ögon glänste, och handen hvari han höll hennes darrade, och han menade säkert derunder mer än ett vanligt Farväl.
Gud välsigne Er, goda Onkel svarade Gunla mycket mycket vänligt, men ändå kallt som alltid.
Onkeln var mycket för handkyssning i dag.
Här är tomt efter honom.
Hör på lilla Charlotte!
Blek och förgråten kommer hon in till Gunla och ger henne sin Evelin.
Redan längesedan hade Evelin sagt att Charlotte vore för stor att leka med henne – hon borde i stället hålla sig till Gunla.
Gunla ville gerna, sade hon, efterträda Evelin – ”Ack nej nej det är omöjligt” framsnyftar
Charlotte i det hon sjunker ner framför Gunla och i hennes händer gömmer sitt ansigte.