Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Rektorn ska inte vara obeskedlig mot Johan, för han bor på Norrtullsgatan.
-- Tyst, Karin -- säger rektorn -- och gå!
-- Jaså du, du bor på Norrtullsgatan, du?
Det är långt bort det.
Men du kan passa på tiden ändå.
Han vände och gick.
Det var Karins förtjenst att han undkom stryk.
Och det var ödets att Hanna tjent hos rektorn sammans med Karin.
Det var relationernas magt, som räddade honom från en orättvisa.
Och så skolan och undervisningen!
Är det nog skrifvet ännu om latin och rotting!
Ty han hoppade sjelf på äldre dagar öfver alla de ställen i böcker, som handlade om skolminnen, och han undvek alla böcker, som behandlade det ämnet.
Hans svåraste drömmar som vuxen, när han ätit något tungt om aftonen eller haft en ovanligt bekymmersam dag, bestodo i att han återfann sig i Klara skola.
Nu är förhållandet det, att lärjungen får en lika ensidig föreställning om läraren som barnen om föräldrarne.
Den första klassläraren, han hade, såg ut som menniskoätaren i sagan Tummeliten.
Han slogs jemt och sade att han skulle piska barnen så de skulle krypa på golfvet, han skulle piska dem »som gryn» om de ej kunde sin lexa.
Han var emellertid ej värre än att Johan såsom gymnasist var nere med kamraterna och lemnade ett album, när denne for från Stockholm, och att läraren var mycket omtyckt, ansågs som en riktig hederspascha.
Mannen slutade som landtbrukare och hjelte i en östgöta-idyll.
En annan ansågs som ett monster af elakhet.
Han tycktes verkligen slåss af böjelse. -- Tag fram rottingen, -- så började han lektionen, som sedan gick ut på att öfverraska så många som möjligt med icke öfverläst lexa.
Denna slutade med att hänga sig efter en skarp tidningsartikel.
Men Johan hade då som student träffat honom ett halft år förut i Uggelviksskogen, der han blifvit rörd af den gamle lärarens klagan öfver verldens otacksamhet.
Ett år förut hade denne från Australien i julklapp mottagit en låda sten från en forden lärjunge.
Kamrater till den grymma läraren talade äfven om honom såsom en välvillig tok, som de brukade drifva med.
Så många synpunkter, så många omdömen!
Men än i dag kunna icke gamla Klarister sammanträffa utan att utgjuta sin fasa, sitt hat till det obarmhertigaste af allt uppenbaradt i menskohamn, liksom de ock alla erkände att han var en utmärkt lärare.
De visste väl icke bättre, voro väl så uppfostrade, de gamle, och vi som ju hålla på att lära förstå allt, anses också skyldige att förlåta allt.
Detta hindrade icke att skoltiden, den första, betraktades som en lärotid för helvetet och icke för lifvet; att lärarne föreföllo vara till för att pina, icke straffa, att hela lifvet låg som en tung, tryckande mara dag och natt, då det icke hjelpte att ha kunnat sina lexor när man gick hemifrån.
Lifvet var en straffanstalt för brott, begångna innan man var född, och derför gick barnet med permanent ondt samvete.
Men Johan lärde också något för lifvet.
Klara var en skola för bättre mans barn, ty församlingen var rik.
Gossen hade skinnbyxor och smorläderstöflar, som luktade tran och blanksmörja.
Man satt derför icke gerna bredvid honom, när man hade sammetsblus.
Han iakttog också att de fattigt klädda fingo mera stryk än de väl klädda, ja de vackra gossarne sluppo alldeles.
Om han då läst psykologi och estetik skulle han förstått detta fenomenet, men det förstod han ej då.
Examensdagen lemnade ett skönt, oförgätligt minne.
De gamla, svarta rummen voro renskurade; barnen helgdagsklädda; lärarne i frackar och hvita halsdukar; rottingen undanlagd; alla afrättningar suspenderade.
Jubel- och klangdag, då man kunde inträda i dessa pinorum utan att darra.
Flyttningen inom klassen, som företogs på morgonen, beredde emellertid vissa öfverraskningar, och de nerflyttade anstälde jemförelser och betraktelser, som icke alltid hedrade lärarens omdöme.
Och betygen föreföllo temligen summariska, som de nog måste vara.
Men lofvet vinkade och allt skulle snart vara glömdt.
Vid afslutningen inne i qvinta fingo lärarne tack af erkebiskopen, men lärjungarne fingo klander och förmaningar.
Föräldrarnes närvaro, särskildt mödrarnes, gjorde dock de kalla rummen så varma och en ofrivillig suck: hvarför kunde det icke alltid få vara så fredligt som denna dag, steg nog upp hos barnen.
Suckarne ha blifvit delvis hörda och ungdomen lär icke numera se i skolan en straffanstalt, om också den icke än har fått se någon tydlig mening i det myckna lyxläsandet.
Han var icke något ljus i skolan, men icke någon odåga.
Som han endast på grund af sina tidiga kunskaper genom dispens fått inträde i läroverket, emedan han icke uppnått erforderlig ålder, var han alltid yngst.
Vid uppflyttning i secunda, dit hans betyg kallade honom, blef han qvarhållen ett år i klassen för att mogna.
Detta blef ett svårt bakslag i hans utveckling.
Hans otåliga lynne led deraf att ett helt år läsa om gamla lexor.
Mycken ledighet vann han, men hans läslust förslöades och han kände sig förbigången.
Hemma var han yngst, i skolan också, men blott till åren, ty förståndet var äldre.
Fadern tycktes ha märkt hans läslusta och syntes vilja lägga an på honom till student.
Han hörde hans lexor, ty han hade fått elementarbildning.
Men en gång då åttaåringen kom in med en latinsk explikation och bad om hjelp, måste fadern erkänna att han icke kunde latin.
Barnet kände öfvertaget, och osannolikt är ej att fadern äfven kände det.
Den äldre brodern, som börjat i Klara skola samtidigt med Johan, blef hastigt tagen derifrån, emedan Johan en dag blifvit monitör för den äldre, som stående fick höras i sin lexa af den yngre.
Det var oförståndigt af läraren att så arrangera och klokt af fadern att rätta missförhållandet.
Modern var stolt af sonens lärdom och skröt dermed för sina väninnor.
I familjen spökade ofta ordet student.
Vid studentmötet i början af femtiotalet var staden öfversvämmad af hvita mössor.
-- Tänk när du får hvit mössa! -- sade modern.
När studentkonserter hållits, talades derom i flera dagar.
Upsalabekanta kommo också stundom ner till Stockholm och talade alltid om studentens glada lif.
En barnpiga, som städat i Upsala, kallade Johan studenten.
Midt i skollifvets förfärliga hemlighetsfullhet, der barnet aldrig kunde finna något kausalsammanhang mellan latinska grammatikan och lifvet, uppdök ett nytt hemlighetsfullt moment för en kort tid, att sedan försvinna.
Rektorns nioåriga dotter bevistade de franska lektionerna.
Hon placerades med afsigt på bortersta bänken att hon ej skulle ses, och att vända sig om på platsen var ett groft brott.
Hon fans der emellertid och hon kändes i rummet.
Gossens fysiska könslif var ännu icke vaket, men han, som troligen hela klassen, blef kär.
Lexorna i ämnet, då hon var närvarande, gingo alltid bra, ambitionen var sporrad, och ingen ville bli pryglad och förödmjukad i hennes närvaro.
Hon var säkerligen ful, men hon var fint klädd.
Hennes mjuka röst, ibland målbrottspojkarnes, klang igenom, och lärarens, monstrets sträfva anlete log, när han talade till henne.
När han ropade upp hennes namn, hvad det lät vackert!
Och ett förnamn bland alla dessa familjenamn!
Hans kärlek yttrade sig i en stilla melankoli.
Han fick aldrig tala vid henne, och skulle aldrig ha vågat.
Han fruktade och åtrådde henne.
Men om någon kommit och frågat hvad han ville henne, skulle han icke kunnat säga det.
Han ville henne ingenting.
Kyssa henne?
Nej, man kysstes aldrig i hans familj.
Ta i henne?
Mycket mindre då ega henne.
Ega?
Han kände att han bar på en hemlighet.
Den plågade honom så att han led och hela lifvet mörknade.
En dag hemma tog han en knif och sade: jag vill skära halsen af mig.
Modern trodde han var sjuk.
Det kunde han icke säga.
Han var då omkring nio år.
Hade det nu varit lika många flickor som gossar i skolan och under alla lektioner, skulle troligen små oskyldiga vänskapsförbindelser uppstått, elektriciteterna blifvit afledda, madonnadyrkan reducerad och hans origtiga begrepp om qvinnan icke följt honom och de andra kamraterna genom lifvet.
Faderns kontemplativa lynne, skygghet för menskorna efter nederlagen, opinionens på honom hvilande dom öfver hans i början olagliga förbindelse med modern, hade kommit honom att draga sig tillbaka till Norrtullsgatan.
Der hade han hyrt en malmgård med stor trädgård, vidsträckta egor med kobete, stall, ladugård och orangeri.
Han hade alltid älskat landet och jordens odling.
En gång förr hade han hyrt en egendom utanför staden, men kunde icke sköta den.
Nu skulle han ha trädgård, kanske både för egen skull och barnens, hvilka fingo en uppfostran, som erinrade något om Emiles.
Mellan långa plank låg huset isoleradt från grannar.
Norrtullsgatan var en trädplanterad aveny, som ännu icke hade stenlagda trottoarer och var föga bebygd.
Bönder och mjölkbud beforo mest gatan, då de skulle in och ut från Hötorget.
Likvagnarne som släpade ut till Nya Kyrkogården, slädpartier till Brunnsviken, ungherrar, som åkte till Norrbacka eller Stallmästargården, voro dernäst de mest synliga trafikanterna.
Trädgården som omgaf det lilla envåningshuset var vidsträckt.
Långa alléer med minst hundra äppelträn och otaliga bärbuskar korsade hvarandra.
Täta bersåer af syrén och jasmin voro placerade här och hvar, och en väldig gammal ek stod ännu qvar i ett hörn.
Der var skuggigt, rymligt och lagom förfallet för att vara stämningsfullt.
Öster om trädgården höjde sig en grusås, som var bevuxen med lönnar, björkar och rönnar; och öfverst stod ett tempel från förra århundradet.
Åsens frånsida var uppgräfven här och der efter en misslyckad grustägt, men erbjöd vackra partier af häggbevuxna dälder och snår af viden och törnen.
Från denna sida såg man ej gatan eller huset.
Vyen sträckte sig derifrån ut öfver Bellvy, Cedersdalsbergen och Lilljansskogen.
Endast få, spridda hus syntes på långt håll, tobakslador och trädgårdar deremot i oändlighet.
Man skulle sålunda bo på sommarnöje hela året om, och det hade barnen ingenting emot.
Nu fick han se på nära håll och upptäcka sjelf växtlifvets hemligheter och skönheter, och den första våren var en underbar öfverraskningarnas tid.
När jorden låg nygräfd med sin djupa svärta under äppelträdens hvita och skära soltält, när tulpanerna lyste i sin orientaliska färgprakt, då tyckte han det var högtidligt att gå i trädgården, högtidligare än på examen och i kyrkan, julottan ej undantagen.
Men härmed följde ett raskt kroppslif.
Gossarne skickades upp med skeppsskrapor att skrapa mossan af träden, de rensade landen och skyfflade gångarna, vattnade och krattade.
Ladugården var befolkad med en ko, som fick kalf; höskullen blef en simskola, der det hoppades från bjelkarne, och hästen i stallet reds till brunnen att vattnas.
Lekarne uppe på åsen blefvo vilda; stenblock rullades, trädtoppar äntrades och ströftåg företogos.
Hagaparkens skogar och snår genomsöktes, i ruinerna nedsteg man på unga trän och fångade läderlappar, harsyrans och bergsötans ätbara egenskaper upptäcktes, fågelbon plundrades.
Snart uppfans krutet också, sedan pilbågen var aflagd, och hemma i backarne sköts snart kramsfågel.
Med allt detta följde snart en viss förvildning.
Skolan blef allt vidrigare och stadsgatorna ohyggliga.
Samtidigt började ungdomsböckerna skänka fart åt afciviliseringen.
Robinson var epokgörande, och Amerikas upptäckande, Skalpjägaren, med flera, väckte en upprigtig leda för skolböckerna.
Vildheten tilltog så under det långa sommarlofvet, att modern ej mer kunde styra de obändiga pojkarne.
De skickades först på försök i simskolan vid Riddarholmen, men halfva dagen gick åt på gatorna.
Slutligen tog fadern det beslut att sända de tre äldsta i inackordering på landet, der de skulle vistas sommaren ut.
Borta ifrån hemmet.
Och så står han på fördäck på en ångbåt, långt ute på sjön.
Det har varit så mycket att se på under resan att han ej känt någon ledsnad.
Men nu är det eftermiddag, alltid melankolisk som den första ålderdomen, solens skuggor falla så nytt och förändra allt, utan att som natten dölja allt.
Han börjar sakna något.
Det kännes så tomt, öfvergifvet, afbrutet.
Han vill hem, men förtviflan öfver att ej genast kunna det, slår honom med fasa och han gråter.
När bröderna fråga honom hvarför, svarar han att han vill hem till mamma.
De skratta åt honom.
Men nu dyker moderns bild upp.
Han ser henne allvarlig, mild, leende.
Hör hennes sista ord på landgången: var lydig och höflig mot alla menskor, var rädd om dina kläder och glöm ej din aftonbön.
Han tänker på hur olydig han varit mot henne och han undrar om hon är sjuk.
Hennes bild stiger upp renad, förklarad, och drager honom med längtans aldrig bristande trådar.
Denna längtan och ödslighet efter modern följde honom hela hans lif.
Hade han kommit för tidigt till verlden, var han ofullgången, hvad höll honom så bunden vid moderstammen?
Det fick han aldrig svar på hvarken i böckerna eller i lifvet, men förhållandet qvarstod: han blef aldrig sig sjelf, aldrig frigjord, aldrig en afslutad individ.
Han förblef en mistel, som icke kunde växa utan att bäras upp af ett träd; han blef en klängväxt, som måste söka ett stöd.
Han var svag och räddhågad af naturen; han öfvades i alla manliga idrotter, var god gymnast, satt upp på löpande häst, förde alla slags vapen, sköt, simmade, seglade djerft, men endast för att icke vara sämre än de andra.
Om ingen såg honom när han badade, kröp han i; såg någon på kastade han sig på hufvet från ett badhustak.
Han kände sin räddhåga och ville dölja den.
Han anföll aldrig kamrater, men angreps han, slog han igen, äfven en starkare.
Han kom skrämd till verlden och lefde i ständig skrämsel för lifvet och menskorna.
Båten ångar ut åt fjärdarne, hafvet öppnar sig; ett blått streck utan strand.
Det nya skådespelet, den friska vinden, brödernas munterhet kryar upp honom, och så tänker han på att han snart rest aderton mil på sjön, när ångbåten svänger in i Nyköpingsån.
När landgången lagts ut kommer en medelålders man med ljusa polisonger som efter ett kort samtal med kaptenen mottager gossarne.
Han ser snäll ut och är glad.
Det är klockaren i Vidala.
På stranden står en trilla med en svart märr före, och strax äro de uppe i staden och stanna på handelsmannens gård, der det också är bondqvarter.
Det luktar sill och svagdricka inne på gården, och väntan blir olidlig.
Han gråter en skur till.
Ändtligen kommer Herr Lindén på en bondvagn förande resesakerna, och efter många handtryckningar och små glas reser man ur staden.
Det är afton när man kommer ut genom tullen.
Trädesåkrar och gärdesgårdar öppna ett långt, ödsligt perspektiv, och öfver röda byar synes i fjerran ett skogsbryn.
Den skogen skall man igenom, och man har tre mil att åka.
Solen går ner och man åker genom mörka skogen.
Lindén pratar och söker hålla modet uppe.
Han talar om lekkamrater, badställen och smultronplockning.
Johan somnar.
Vaknar vid en gästgifvargård med fulla bönder.
Hästarne spännas från och vattnas.
Färden går genom mörka skogar.
Man får stiga af och gå uppför backarne.
Hästarne röka och flåsa, bönderna på bagagevagnen skämta och supa, klockaren pratar med dem och säger roligheter.
Och så åker man igen och sofver.
Åker vaken, stiger af och rastar.
Mera skogar, som det förr varit röfvare i, svarta granskogar under stjernhimmel, stugor och grindar.
Gossen är alldeles bortkommen och nalkas det okända med bäfvan.
Slutligen blir vägen jemn, det ljusnar, och vagnarne stanna utanför ett rödt hus.
Midt emot huset står en hög, svart byggnad.
En kyrka.
Återigen en kyrka.
En gumma, som han tyckte, lång och mager, kommer ut och tar emot barnen, som hon leder in i ett rum på nedra botten, der ett bord står dukadt.
Hon har en skarp röst, som icke låter vänlig, och Johan är rädd.
Man äter i mörkret, men maten smakar ej, ty den är ovanlig, och man är trött med gråten i halsen.
Så föres man opp på en vindskammare, fortfarande i mörkret.
Intet ljus tändes.
Der är trångt; sängar, bäddar på stolar och på golfvet, och luktar förfärligt.
Sängtäcken röra sig och ett hufvud sticker opp.
Så ett till.
Det fnissar och hviskar, men de nykomna kunna ej se några ansigten.
Äldsta bror får egen säng, men Johan och äldre bror skola ligga skaffötters.
Nå, de krypa ner och börja dra på täcket.
Stora bror sträcker ut sig ogeneradt, men Johan protesterar mot öfvergreppet.
De sparkas och Johan blir slagen.
Han gråter genast.
Äldsta bror sofver redan.
Nu hörs en röst från en vrå djupt nere vid golfvet.
-- Ligg stilla, pojkdjeflar, och slåss inte.
-- Hvad säger du för slag? -- svarar bror, som är en djerf pojke.
Basrösten svarar:
-- Hvad jag säger?
Jag säger att han inte ska vara kitslig mot den lilla!
-- Angår det dig, det?
-- Ja det angår mig.
Kom hit han, ska jag klå honom.
-- Klå?
Bror stiger upp i skjortan.
Basen möter på golfvet.
Det är en liten fyrkantig pjes med breda axlar, det är allt hvad man kan se.
Många åskådare sitta upp i sängarne.
De slåss och stora bror får smörj.
-- Nej slå honom inte; slå honom inte.
Lilla bror kastar sig emellan.
Han kunde aldrig se någon af sitt blod få stryk eller lida, utan att känna det i sina nerver.
Åter hans osjelfständighet, de olösliga blodsbanden, nafvelsträngen, som aldrig kunde klippas, men endast gnagas af.
Så blir det tyst och så faller sömnen på, den medvetslösa, som lär likna döden och som derför lockat så många till förtidig hvila.
Nu börjar ett nytt litet lif för sig.
Uppfostran utan föräldrar, ty barnet är ute i verlden bland främmande menskor.
Han är rädd och undviker omsorgsfullt alla anmärkningar.
Angriper ingen, men försvarar sig mot öfversittare.
Emellertid är man tillräckligt många för att kunna få jemvigt, och rättvisa skipas af den bredaxlade, som är puckel, men kanske derför alltid går med den svagare, när han anfalles orättvist.
Det läses om förmiddagarne, badas före middan och arbetas om eftermiddagarne.
Det rensas i trädgården, bäres vatten från källan, ryktas i stallet.
Det är fars önskan att barnen skola arbeta med kroppen fastän de betala vanlig inackordering.
Men Johans lydnad och pligtkänsla för egen del räcker ej att göra honom lifvet drägligt.
Bröderna utsätta sig för anmärkningar, och dem lider han lika mycket af.
Han känner sig solidarisk och blir aldrig mer än en tredjedels menska den sommaren.
Straff, andra än att sitta inne, förekomma ej, men anmärkningar äro nog för att oroa honom.
Arbetet gör honom stark till kroppen, men nerverna äro lika känsliga för intryck.
Ibland sörjer han modern, ibland är han ystert glad och anför lekarne, helst de våldsamma.
Att bända loss stenar i kalkstensbrottet och tända eldar på dess botten, åka på brädlappar utför branta berg.
Rädd och oförvägen, uppsluppen och grubblande, ingen jemvigt.
Kyrkan står på andra sidan vägen och kastar en skugga öfver sommartaflan med detta becksvarta tak, denna likhvita vägg.
Grafkorsen sticka upp öfver kyrkmuren och ingå slutligen i hans dagliga fönsterutsigt.
Kyrkan slår icke hela dygnet som Klara, men om aftonen klockan sex få gossarne gå ut och klämta med linan, som hänger ner från tornet.
Det var ett stort ögonblick när hans tur kom att klämta första gången.
Han var nästan en kyrkans embetsman och när han räknade tre gånger de tre slagen trodde han att Gud, pastorn och socken skulle taga skada, om han klämtade ett slag för mycket.
På söndagen fingo de stora pojkarne gå upp och ringa klockorna.
Då stod Johan i den mörka trätrappan och beundrade.
Fram på sommaren kom en kungörelse med svarta kanter.
När den lästes upp i kyrkan blef det stor rörelse.
Kung Oskar var död.
Det talades mycket godt om honom, om också ingen direkt gick och sörjde honom.
Men nu ringdes det hvarje dag mellan tolf och ett.
Kyrkklockorna tycktes förfölja honom.
På kyrkogården lekte man mellan grafvarne och kyrkan blef snart en intim.
Om söndagen placerades alla inackorderingarne på orgelläktaren.
När klockaren nu tog upp psalmen utposterades pojkarne vid stämmorna, och vid en nick från mästaren drogos alla stämmor ut på en gång, och ungdomen bröt in i kör.
Det gjorde alltid stor effekt på församlingen.
Emellertid, genom att se de heliga tingen på nära håll och genom att handskas med reqvisitan till kulten gjordes han snart familjär med dessa höga saker, och respekten minskades.
Sålunda blef nattvarden icke vidare upplyftande när han på lördagsqvällen ätit af det heliga brödet i klockarens kök, der det bakades och stämplades ut med en stamp, på hvilken krucifixet var graveradt.
Gossarne åto det och kallade det munlack.
Efter nattvardsgångens slut blef han en gång bjuden på vin inne i sakristian tillsammans med kyrkvärdarne.
Dessoaktadt började nu, sedan han lösryckts från modern och han kände sig omgifven af okända, hotande magter, ett starkt behof att sluta sig till något skydd att vakna.
Han bad sina aftonböner med temlig andakt; om morgnarne, när solen sken och kroppen var uthvilad, erfor han icke detta behof.
En dag när kyrkan vädrades sprungo barnen och lekte derinne.
I ett anfall af ysterhet stormades altaret.
Men Johan, som eggades till ytterligare bragder, rännde opp på predikstolen, vände timglaset och predikade ur bibeln.
Detta upptåg gjorde stor lycka.
Derpå gick han ner och sprang genom hela kyrkan på de öfversta bänkkanterna utan att röra vid golfvet.
Framkommen till första bänken vid altaret, grefvens bänk, trampar han för hårdt på psalmbokspulpeten, hvilken med ett brak störtar ner i golfvet.
Panik.
Alla kamraterna störta ut ur kyrkan.
Han stod der ensam, tillintetgjord.
Nu skulle han ha velat störta till modern, bekänna sin skuld och bedja henne om hjelp.
Men hon fans der icke.
Han kommer ihåg Gud.
Faller på knä vid altaret och läser hela Fader vår.
Stark och lugn, såsom om han fått en tanke ofvanifrån, stiger han upp från golfvet, undersöker bänken, ser att tapparne ej äro afbrutna; tar listen, passar in fogar och tappar, rycker af skon, som han förvandlar till hammare, och med några väl rigtade slag är pulpeten lagad.
Han pröfvar sitt verk; det håller.
Och han går, jemförelsevis lugn, ut ur kyrkan.
-- Så enkelt, tyckte han nu.
Och han skämdes öfver att ha läst Fader vår.
Hvarför skämdes han?
Kanske han kände dunkelt, att uti detta orediga komplex, som kallas själ, fans en kraft, som, i nödens stund uppkallad till sjelfförsvar, egde ganska stor förmåga att reda sig.
Att han icke trodde att Gud hjelpt honom framgick deraf, att han icke föll ner och tackade honom för hjelpen, och denna sväfvande förnimmelse af blygsel uppstod troligen deraf, att han insåg det han gått öfver ån efter vatten.
Men detta var blott ett öfvergående moment af sjelfkänsla.
Han förblir ojemn och numera äfven nyckfull.
Nyck, kapris, eller »diables noirs», som fransmannen kallar det, är ett icke fullt förklaradt fenomen.
Offret är besatt: det vill ett, men gör motsatsen; det lider af begär att tillfoga sig ondt och nästan njuter af sjelfplågeriet.
Det är en själssjukdom, en viljans sjuklighet, och äldre psykologer vågade en förklaring medelst framhållande af tvåheten i hjernan, hvars två hemisferer kunna under vissa förhållanden operera sjelfständigt hvar för sig, och i strid mot hvarandra.
Men den förklaringen är förkastad.
Personlighetens dubbelhet ha många observerat, och Goethe har behandlat ämnet i Faust.
Nyckfulla barn, som icke »veta hvad de vilja», sluta med gråt, nervspänningens upplösning.
De »tigga stryk», säger man också, och eget är att se huru en lätt aga vid sådana tillfällen liksom sätter nerverna i jemvigt och tyckes nästan välkommet af barnet, som genast lugnar af, är försonlig och icke alls bitter öfver det straff det efter sin mening måste anse sig ha lidit orättvist.
Det tiggde verkligen stryk såsom medicin.
Men det fins ett annat sätt att utdriva de svarta andarne.
Man tar barnet i sina armar, så att det känner en vänlig menniskas magnetism, och det lugnar af.
Det sättet är bättre än alla andra.
Gossen hade sådana anfall.
När ett nöje vinkade, en utflygt med bärplockning till exempel, bad han få stanna hemma.
Han visste att han skulle få dödande tråkigt hemma.
Han ville så gerna fara med, men han ville framför allt stanna hemma.
En annan vilja, starkare än hans, befalde honom stanna hemma.
Ju mer man räsonnerade med honom, dess fastare blef motståndet.
Men kom då någon helt frankt och tog honom skämtsamt i kragen och kastade upp honom på höskaket, då lydde han och var glad att han så blef befriad från den oförklarliga viljan.
Han lydde i allmänhet gerna och ville aldrig sticka sig upp eller befalla.
Han var född för mycket slaf.
Modern hade tjenat och lydt hela sin ungdom och som upp-passerska varit höflig mot alla.
En söndag voro de i prestgården.
Der var flickor.