Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
, efter den sannolikt skeende återremissen , hvilken äfven jag vördsamt yrkar, skulle ännu qvarstå vid den mening, att i den föreslagna Jagen inblanda stralF-bestämmelser för embetsman; så får jag äran fästa Utskrs uppmärksamhet på nödvändigheten att dervid tillägga ”i anledning af be fä I h a f v a r en s afgifna befallning”; ty annars skulle det kunna inträffa, att om äfven en militär-befälhafvare hade företagit sig något, som, lagligen åtaladt, verkligen kunde hafva fällt honom att hafva handlat i oträngt mål, så skulle dock, under en sådan handling, en underlydande kunna hafva gjort något helt annat, än han bort, och befäl lia (varén anbefallt; denne sednare hade t. ex. satt sin trupp i rörelse, i afsigt att göra någon arrestering eller slingring of en folkmassa, som under civilmyndighets frånvaro hade anfallit dess trupp med hvarjehanda våldsamheter; under denna rörelse får en soldat det infallet att aflossa sitt skott, riktadt mot en, enl. hans förmenande, våldsverkare, som han icke träffar, men väl en annan oskyldig person, som helt lugnt afvaktat upprorslagens uppläsande.
Denne dödas, och befäihafvaren skall, oberoende af denna händelse, straffas för en handling, som oi vil— lagen anser hafva blifvit vidtagen i oträngt mål.
Nu återstår likväl skadeersättningen, — den kan anses ganska stor; ty ett menniskolif har onödigtvis blifvit förspildt; derföre torde måhända mansboten få gälla; men det skulle möjligen lagligen kunna bevisas, att den aflidne varit enda stöllet för en talrik familj, enda beskyddaren för vanföre personer, som lefde endast af hans ädelmod, m. m. d.
Huru skall allt detta kunna ersättas?
Ingen rimlig lag kunde ålägga befäihafvaren att göra det.
Vidare får jag äran fästa Utsk:s uppmärksamhet på de stora svårigheter, som nu förete sig, då frågan är om lagstiftning för militär-ståndet, som i K. ijenstgörings-reglementet och i krigsartiklarna redan äger föreskrifter och ansvarsbestämmelser för dylika fall; men dessa vidlåda den ofullständighet, att de till en del så tillkommit, att de icke er - 4o4 Den 17 October e. m. hännas af civil-domstolarna, hvarigenom bade befallande och lydande militär-personer hunna försättas i de mest brydsamma förhållanden, då det är tänkbart, alt en befälhafvare hunde anbefalla en underlydande, att, med tillämpning of tjenstgörings-reglementets föreskrifter, möta våld med våld, hvilket, riktigt militäriskt utfördt, dock kunde af civil-lagen anses såsom en åtgärd i oträngd! mål ; verkställaren anklagas af en medborgare, som ej bryr sig om tjenstgöringsreglementet och civil-lagen anser honom felaktig, då lion likväl icke gjort annat än utfört en handling, som, af honom vägrad, skulle , enl. krigsartiklarna, hafva gjort honom förfallen lill lifsstraff.
När dessa invecklade förhållanden blifva jemnare, så torde rätta liden vara att göra nya straffbestämmelser för militärståndet.
— Jag anhåller vördsamt, att dessa mina anraärkntr måtte få åtfölja återremissen af betänkandet.
Hr Cederschjöld, Robert Theopil ron:
De talare, som yttrat sig på förmiddagen, hafva redan framställt de flesta af de nnmärkn:r, som jag ämnat göra.
Jag skall alltså nu förbigå dem och endast tillägga några.
Vid stiftande af all lag är det nödvändigt, alt den största möjliga tydl ighel iakttages.
Sådant tror jag likväl ej vara förhållandet på alla ställen uti förslaget lill ifrågavar. författning.
Uti 1 §:n heter det sålunda: ’’Samlar sig menighet eller annan folkmängd tillhopa’’ etc.
För min del tror jag, allden åsyftade meningen vore vida bättre uttryckt , om det blott stod: samlar sig folkmängd; ty eljest kan tvist uppstå om hvad som här förstås med menighet, hvilket ord jag alltså anser böra försvinna, så mycket mera, som det icke på alta ställen uti förslaget är iakttaget, eller också måste detta uttryck begagnas öfverallt.
Uti 6 §:n nämnes endast folkmängd, oell man kunde således möjligen leda sig derhän, att ordet ”menighet” vore ämnad t att uttrycka något helt annat än folkmängd, i hvilket fall man skulle hafva svårt att få reda på hvad dermed förstås på detta ställe.
I afseende på de straffbestämmelser, som i lagförslaget förekomma, har jag i allmänhet ingenting att anmärka, utom hvad 6 §:n beträffar.
På densamma anser jag mig för min del böra fästa Utsk:s synnerliga uppmärksamhet, emedan densamma kan leda till de aldra vådligaste följder, hvilka jag är öfvertygad att LagUlsk. ingalunda åsyftat, men sorn dock möjligen hunna inträffa. §:n lyder nemi. sålunda: ”Samlar sig folkmängd på torg, gata eller annan allmän plats, utan att lägga sådant uppsåt å daga, som i 1 §:n sägs’’ (d. v. s. utan att göra uppror), ”men stör ändock lugnet och allm. ordningen, och låter den sig ej på offentlig myndighets uppmaning till ordning och stillhet återföras, då bölden, som å öfverhetens vägnar bjuder och befaller, uppmana de församlade att skingras och varna dem för de påföljder, som eljest enl. lag kunna inträda.
Den x*j October e. m. 4^5 Nu vet en oell livar, att det inträffar gansta ofta, synnerligen uti en stor stad, att gräl eller häftig ordvexling uppstår på en gala, och en folkmängd samlar sig deromkring.
Enahanda förhållande inträffar äfven på landet vid marknadstillfällen; en ganska obetydlig anledning föranleder ett gräl emellan några personer, och folket, som, isynnerhet vid sådant tillfälle, är nyfiket, stannar deromkring; det blir en folksamling och den allmänna ordningen störes derigenom ; en polis- eller kronobetjent tillkommer och påminner deni att skingras ; de tvistande, som äro hetsige och måhända öfverlastade, oqväda tjenslemannen och åtlyda honom icke,— och då har det förhållandet inträffat, som här är nämndt genom orden : ”åtlyda de icke denna befallning, utan trotsa med oljud, hot eller smädeord, då skola anstiftare och anförare af det upplopp dömmas till fängelse från 2 lill G månader.
” Jag tror visserligen icke, att LagUtsk. med ifrågavar. lagstadgande afsett en så beskaffad förseelse, hvilken, under närvar, förhållanden , försonas med böter, och som, efter mitt omdöme, icke rimligen kan beläggas med det högre straff, som här är uppgifvet.
Detta missförhållande visar sig ännu större, när man läser slutet af §:n: ”Öfvergå de från sådant trotsande lill våld å person eller egendom, vare lag som i 3 och 4 §§:na sägs.”
Om nu de tvistande personerne, i stället för att åtlyda kronobetjentens eller den befallande embetsmannens tillsägelse att åtskiljas, fortfara uti sitt gräl och den ene tilldelar den andra en eller par örfilar; då har det förhållande inträdt, att våld å person blifvit föröfvadt.
Då skall den brottslige straffas efter 3 §:n i upprorslagen, och denna §, mine herrar! innehåller intet mindre straff, än arbete å fästning från 6 månader till 12 år.
— Jag hemställer nu till en livar, huruvida det är rimligt, att låta en sådan straffbestämmelse inflyta i denna lagstiftning.
Hvilka mångfalldiga oredor, rättegångar och orättvisor kunde ej uppkomma, i händelse icke det ifrågavar. stadgandet förändras ?
Jag får derföre fästa LagUtsk:s synnerliga uppmärksamhet på denna §, och hoppas, att Utsk. ej skall underlåta att deruti göra den rättelse, som är af behofvet påkallad.
Uti 9 §.n stadgas ansvar för tjensteman, som missbrukar sin makt och myndighet.
Flere talare hafva förmenat , att del ej vore rätt att i denna lag intaga dessa straffbestämmelser.
För min del finnér jag det vara alldeles 1 sin ordning, att rättigheter och skyldigheter äro bestämda på samma ställe; och då lagen upptager de rättigheter, som tillkomma en sådan embetsman, så anser jag det äfven vara rätt och i sin ordning, att här stadga de straffbestämmelser, sorn finnas lämpliga för dem , som öfverskrida och missbruka sin makt.
I afseende på den anmärkn., som i förmiddags gjordes af Hr Lefren emot ordställningen i 9 §:n, så får jag nämna, 4o6 Deu ij OclcLer e. m. att jag anser samma anmärk», vara fullkomligt riktig.
Der står nemi.: "'Förgår sig, vid sådant tillfälle, mililär-befälhafvare genom vapnens brukande, innan lian af civil-my ndighet derom anlitad blifvit, straffes” etc.
— Felet Inar är så tydligt, att jag nästan vill tro, att det tillkommit genom tryckfel; ty meningen är naturligtvis den, att, 0111 militärbefälhafvare brukar vapen förr än han af civilmyndighet derom anlitad blifvit, eller eljest i o träng t mål, stral fes etc.
Hvad åter angår så väl
Hr Lefreåis som den siste värde talarens yttrande derom , som skulle det vara orimligt , alt militär-befälliafvare skulle blifva ansvarig för den skada, som kunde uppkomma, så tror jag, att denna anmärkt), uppkommit genom ett missförstånd om LagUtsk:s mening.
Det kan nemi. icke vara LagUlskis mening, att en mililär-befälliafvare, som, på sätt Hr Lefren på f. 111. uttryckt sig, iakttagit allt hvad som stålt i lians makt för att förekomma oordning, skulle kunna ådömmas ersättning för den skada, som uppkommit mot hans vilja.
Så lyder ej heller lagsladgandet, om man läser det noga.
Der slår nemi., alt om han i otningdt mål använder vapen, skal! han straffas, på sätt ofvan sagdt är, och staude dessutom till laga ansvar för deri skada, som af det honom underlydande manskap föröfvas.
Det är således endast dä, när lian i oträngd! mål använder Vapen, eller då iian gör det, utan alt vara dertill uppmanad af civil— auctoritet, sorn han ansvarar för skadan, och då tror jag äfven att han derför bör ansvara.
Slutligen får jag äfven framställa en anmärkn. emot ii §.‘n.
Början deraf Ivdcr sålunda: '"Bådar någon krigsfolk till uppbrott, utan Konungens befallning’’ etc, ( Lili ilen K. propos:n står det: ""Utan Konungens befallning med råds råde.” — Jag kan ej begripa hvarföre LagUlsk. borttagit dessa ord.
Det slår visserligen i motivérna till betänk., alt dessa ord ansågos vara öfverflödigt), derföre ali ingen befallning från Konungen är gällande, utan alt vara vederbörligen contrasignerad; men om LagUtsk. hade genomläst 3S §:n Reg.Ftn, der det omtalas huru en Konungens befallning skall vara beskaffad , så hade LagUtsk. inhemlat, att der står: med undantag af cominandomål.
Uti de anmärkn:r, som emot förevar, betänk blifvit algi foa af H. E\.
Posse, ber jag att få instämma , med undantag af den sisla.
Jag har visserligen hört erinringar göras vid de föreg:de; men de hafva ej varit af beskaffenhet att kunna rubba min öfvertygelse atL ju dessa anmärkmr voro ganska riktiga.
Den sista åler, som går ut derpå att ogilla Utsk:s föl farande, derföre att Ulsk. föreslagit ansvar för den befälhafvare eller de embetsman, som vid ifrågavar. tillfälle missbruka sin makt, kan jag så mycket mindre biträda , som jag för min del håller Den 17 Oclober c. m. 407 Utsk. läkning derför.
Det är icke nied minn rättsbegrepp förenligt, att en författning, sorn liar för ändamål att trygga allmän säkerhet, allmänt skydd, skulle gifva det endast åt den ena sidan, niell neka det i fråga 0111 den andia Jag vill ej släppa massan på gator och gränder in uti lagstiftningen, men jag vill omsorgsfullt iakttaga all den aktning för deras rätt, som är möjlig.
Jag frågar om det nr billigt, att den, som blifvit förolämpad af befälhafvaren eller på lians befallning, skall forska i andra lagar, om lian äger rättighet till elt beskydd eller ej.
För min del skulle jag anse föi fattningen hafva blott till hälften uppfyllt sitt ändamål, 0111 den utedöt det beskydd, sorn folket vid dylika tillfällen bar lika mycken rättighet att begära, som myndigheterna; meli då jag således i delta afseende gillar Ulskrs betänk., derutinnan alt det bestämmer ansvar för missbruk af makten: så kan jag deremot för ingen del gilla beskaffenheten af det beskydd mot nämnda missbruk, sorn Utsk. föreslagit, ty det är i mångå afseenden felaktigt.
Jag förenar 111ig idelina del med IJr Lefrén, oell tror att befälhafvare» icke rimligtvis eller med något stöd af rättvisa kail ställas lill ansvar för andra påföljder, än deni, sorn uppkommit i och för hans gillia befallningar, — att sträcka hans ansvar längre vöre lika orättvist sorn obehörigt.
— Slutligen ber jag att få fästa Utskrs uppmärksamhet på, att man ej gör rätt i att alldeles utelemna frågan 0111 varningstecknels beskaffenhet.
Jag har i utländska lagar, sorn antaga ett sådant varningstecken, funnit, att del alltid är bestämdt, huru det tecken; som höjes, skall vara beskaffad!, och jag förutser, att om icke en sådan omsorg här iakltages, så skall det inträffa, att den ene sätter sin halt pä värjspetsen oell upphöjer den såsom varningstecken, en annan viftar med sin näsduk och kallar det för varningstecken, men då man slår på något afstånd inom massan af folket, så ser man intetdera.
Jag tror, att 0111 Utsk. skulle anse delta teckens bestämmande vara en reglementarisk åtgärd; så bolde Utsk. åtminstone hemställa , alt R.
St. uti deras skrifvelse till K.
M. ville i und. anhålla, att K. M. i den utfärdande författningen täcktes bestämma, huru varningstecknet borde vara beskalfadt , emedan den upproriske eljest skulle kunna undskylla sig och säga, att han ej förstod tecknet.
O111 deremot lecknet i författningen är bestämdt, så äger lian ej denna undskyllan, ty då är det lians skyldighet att känna det.
Jag anhåller alltså 0111 återrciniss af detta betänkande.
Uti det nu framställda förslaget till upprorslag har jag funnit åtskilligt att anmärka.
Ehuru jag saknar den lagkunskap, sorn kan fordias för att göra dessa anmärkn:r tillbörligen grundliga, skall jag likväl utbedja mig att åtminstone få uttrycka min känsla.
Den 17 Octobcr c. m.
Jag finner först, att Utsk. icke 110g objectivt har bestämt gränserna för de brott, som här skola bestraffas, utan öfverlemnat för mycket åt domarens subjectiva pröfning.
Det står nemi. i 1 §:n:
' Samlar sig menighet eller annan folkmängd offentligen tillhopa och lägger det uppsåt å daga alt med förenadt våld” etc.
Att lägga ett uppsåt å daga, är ett så obestämdt uttryck, att det kan bero på hvars och ens eget godtycke att förklara detsamma huru lian vill.
Den som är mycket rädd och förskräckt skall af blotta minerna tycka, alt de lagt ett sådant uppsåt å daga; en annan skall af några svordomar anse, att ett sådant uppsåt vore ådag.ilägdt, och den, som kanske är litet för tranquil, väntar ända tilldess att folkmängden på handpripligt sätt företager sig något, innan han anser ett sådant uppsåt vara ådagalagdt.
Att orden ”menighet” och ”folkmängd” icke begge behöfvas, ar redan förut af en annan talare anmärkt.
Folkmängd är ett högre begrepp, under hvilket menighet eller sockenboer, eller hvad de må kallas, äro inbegripne och således böra ulelemnas.
— Dessutom fruktar jag, att
Utsk. på åtskilliga ställen föreslagit alltför hårda straff; ty jag föreställer 111ig, att dea sorn finner sig hafva gått sä långt, alt han har blottställt sig för fästningsarbete på 6 till 12 år, är en narr, om han icke drifver saken till det yttersta och, äfven med fara försitt lif, söker genomdrifva revolutionen och derigenom frälsa sig.
Deremot 0111 straffen hade varit måttliga, så hade han återvändt i råttan tid och ej ansett det vara värdi att äfventyra ett större stral}’.
Äfven synes mig "Utsk. lili straffbestämmelserna ej alltid hafva varit conseqvent.
Så t. ex. står det uti 2 §:n, att 0111 upprorsmännen ”trotsa med oljud, smädeord eller hot, vardén dömde, anförare lill fästningsarbete från 2 till 6 år, och andre deltagare i upproret till sådant arbete från 6 månader lill 2 år.”
I den 6 §:n deremot stadgas, att hvar som trotsar med oljud , hot eller smädeord skall, om han är anförare of upploppet , straffas med fängelse från 2 lill 6 månader, eller, 0111 han är deltagare, fällas till böter från 10 till 5o r:dr.
Det synes mig vara besynnerligt, att, vid de tillfällen då anförarne dömmas till hårdare straff, alla deltagarne skola vara fria från straff, då deremot vid sådana tillfällen, då anförarne dömmas till ett mindre straff, alla deltagarne måste plikta.
Detta tycker jag ej vara conseqvent.
Uti 4 §:u står det: ”Varder upprorsman dräpen, ligge ogild.”
Detta uttryck har jag funnit i alla gamla och nya lagar ; men det är högst orimligt , emedan det kan hända, att en deltagare i upproret ser sin enskilde fiende bredvid sig och tager tillfället i akt alt döda honom.
Om lian då genast aflägsna!' sig och går hem, så är lian, efter den 1 §:n, alldeles fri från straff.
Detta stadgande synes mig alltså böra nio - Den 15 Oelobcr c. m. 4™) modifieras derhän , att upprorsman ligger ogild endast da, när han driipes af den sorn söker skingra upproret, men eljest ej.
Det är verkligen besynnerligt, att detta kunnat undgå alla lagstiftares uppmärksamhet.
Slutligen vill jag blott anhålla att få anföra elt pär exempel på huru pedantiskt knagligt språket är hos våra nya lagstiftare.
Här står i f> §:n:
"åtlyda de icke denna befallning, utan trotsa med oljud, hot eller smädeord , då skola anstiftare och anförare af det upplopp dömmas till fängelse” etc.
"Anförare af det upplopp dömmas’’, — delta låter likasom skulle domen fällas af upploppet.
Hvarföre icke begagna den vanliga Svenska genetiven här: då skola upploppets anförare dömmas lill fängelse” etc.?
Man skulle då ej kunna misstaga sig om meningen, och man undgår den obehagliga affectationcn i språket.
Uti 1 1 §:n står det : ”Bådar någon krigsfolk till uppbrott utan Konungens befallning, eller håller det manskap samman, som hemlof fått, att dermed utföra skadlig stämpling emot Rikets säkerhet, eller dess innebyggares frihet; då skall ingen honom i thv mål lyda, och miste han lif, ära och gods” etc.
Här äro två särskilda saker, som jag ej vet, om de båda hafva afseende på den felande.
Här står nemi.: bådar någon krigsfolk lill uppbrott utan Konungens b e f a 11 n i n g, etc.
Jag vet ej om dermed skall syftas på orden: att dermed utföra s k a d
I i g s t ä m p
I i n g emot Rikets säkerhet, eller om det är elt absolut förbud för hvar och en att uppbåda krigsfolk.
I det sednare fallet skulle det ju stå i strid med det följande, som lyder sålunda: ”Nu faller fiende oförtänkt in i landet, och kan ej Konungens befallning afbidas; då må manskap till motvärn uppbådas” etc.
Della skulle sålunda stå uti uppenbar strid med det föreg:de.
Om åter förbudet att uppbåda krigsfolk utan Konungens befallning skulle hafva afseende på orden — "att dermed utföra skadlig stämpling emot Rikets säkerhet — ” så ser jag ej, att Konungens befallning skulle förbättra saken eller berättiga till åtlydnad, åtminstone så länge i 10 §:n Reg.F:n förbjuder hvarje äfven militäreorps att äfven, med anledn. af befallning, bruka våld t. ex. emot R.
Uti hvilketdera fallet som helst är hären motsägelse, nemi. i sednare fallet emot Reg.F:n.
På ett annat sätt märkvärdigt är det motsvar. stadgandet i K.
Der har man nemi. bibehållit stadgandet uti gamla Missg.-b:n, så alt 10 §:n erhållit följande lydelse:’’
Bådar någon krigsfolk till uppbrott, utan Konungens befallning med råds råde” etc.
Detta är från 1734 års regeringssätt bibehållet.
Man har visserligen i sednare tider påstått att Konungen ägde rättighet att i commandoväg uppbåda krigsfolk.
Men jag har alltid varit af en annan tanke, och trott att Konungens makt uti commandoväg endast vore densam14 H. 52 Den 17 October e. m. ma, som Han har såsom högste befälhafvare öfver arme'en, och detta högsta befäl kan en Konung uppdraga åt en enskild man, göra honom till generalissimus; och just jemnt så mycken makt, som denne generalissimus skulle äga , har jag afven trott, att Konungen hade enl.
Reg.F:n i commandoväg, och att Konungen i commandoväg följaktligen endast kunde verkställa de beslut, som K. M. i sitt Statsråd fattat.
Och det fägnar mig således, alt Konungens rådgifvare nu hyllat den opinion, som jag derom haft.
Jag får vördsamt anhålla 0111 ålerremiss, och, innan jag slutar, skall jag bedja att få uppläsa följande försök, som jag gjort till bestämmande af brotten:
Hr Cederschjöld uppläste derefter följande: § 1.
Folksamling, som förhåller sig tyst och stilla och ingen ofredar, må ej störas eller skingras af offentlig myndighet. 3 § 2.
Folksamling, som förer oljud eller ofredar någon, må civil-myndighet tillsäga att åtskiljas.
I)en som underlåter att tillsägelsen efterkomma , bote från 5 till 5o r:dr. § 3.
Öfvergår folksamlingen till upplopp medelst våld emot enskild person eller egendom, då skall polismaktens tjenare i häkte inmana de brottsliga.
— Anstiftare och befordrare af sådant upplopp, äfvensom verksam deltagare i våldet, straffes med fängelse från 2 till 6 månader. § 4- Öfvergår ett upplopp till uppror, derigenom att folksamlingen sätter sig lill motvärn emot polismakten, eller bjuder till att hindra offentlig myndighet i d e s s embetes utöfning, eller att tvinga den till någon åtgärd, eller att på densamma hämnas: då äge polismakten tillkalla beväpnad styrka, hvilken likväl icke må använda vapen förr än folksamlingen blifvit, der tiden det medgifver, af den civila myndigheten 3 gånger ljudeligen varnad; icke heller tillgripa eldvapen förr än andra vapen befunnits otillräckliga.
— Anstiftare och verksam deltagare i sådant uppror straffes med arbetsfängelse från 6 månader lill 2 år.
Har han skadat egendom, ersätte skadan.
Har han skadat någon person till lif eller lem , stånde han derför till särskildt ansvar efter allmän lag.
Den upprorsman, som dödas af polismakten eller den beväpnade styrkan, ligge ogild. §. 5.
Missbruk af polismakten eller den beväpnade styrkan straffes efter allmän lag och krigsartiklarna.
Efter hvad jag vill minnas, har jag redan tvänne gånger på detta rum yttrat mig om nödvändigheten af den upprorslag, som vi synas hafva att förvänta.
Det kunde derföre lyckas, att jag äfven viddetta tillfälle borde yttra något öfver ifrågavar. betänk.; men som Den 17 Octobcr e. m. 4n Gr. Posse och Hr Lefre'n så väl och med så mycken sakkännedom yttrat sig emot detta betänk., så anser jag öfverflödigt att ytterligare något orda derom.
Det enda jag här skulle vilja tillägga, är, hvad de fleste af eder, mine herrar! visserligen känna, hvilken skilnad det är emellan en folksamling, som samlar sig till upplopp, och ett uppror.
Till skingrande af en folksamling, som gjort ett upplopp, kunna de civila myndigheternas makt vara tillräcklig, men 0111 det är ett planmessigt uppror, så är ej deras makt tillfyllestgörande, att detsamma skingra, så framt han ej kan taga den militära styrkan till biträde, och en militärbefälhafvare vore uti en särdeles svår belägenhet, om han då alltid skulle nödgas afvakta civil myndighets befallning.
Jag yrkar derföre, att om, vid ett sådant tillfälle, de civila myndigheterna icke framkomma inom den tid, som en militärbefälhafvare skäligen kan fordra, så må han äga rättighet att fullgöra de åligganden, som eljest tillhöra civil myndighet och derefter bruka våld för att dämpa oroligheterna.
Jag skulle också tro, att härigenom ingenting äfventyras; ty nationen har väl icke starkare moraliska eller lagliga band på någon individ i samhället, än den har på en militär-befälhafvare, hvilken slår icke allenast under allm. lagen utan äfven under krigsartiklarna.
Boye yttrat, ang:de varningstecknet , så anser jag, likasom han, att det är högst nödvändigt, att något bestämdt tecken antages.
Jag föreslår dertill ett mycket vanligt och af alla menniskor kändt tecken, nemi. en röd flagga.
Det finnes ej något krutfartyg, som ej har en röd flagga.
En hvar ur skyldig att akta sig för ett sådant fartyg, och man vet äfven alt ingen exercis försiggår vid artilleriet, utan att en sådan flagga begagnas.
Detta tecken är alltså både ganska tillgängligt och allmänt kändt, såsom innebärande en varning, hvarföre jag anser det, vid sådana tillfällen som de ifrågavar., vara ganska lämpligt att använda.
Trumma eller trumpet anser jag deremot icke vara tjenliga att begagnas såsom varningstecken, enär det torde vara svårt att lära allmänheten hvad signalerna skola betyda.
Jag yrkar återremiss på ifrågavar. betänkande.
Då jag på förmiddagen hade ordet, så glömde jag att göra en anmärkn. vid 1 1 §:n uti Utsk:s förslag till upprorslag.
Der står nemi.: ”Bådar någon krigsfolk till uppbrott, utan Konungens befallning,” och sedan står det i slutet af samma §: ”.Nu faller fienden oförtänkt in i landet m. m.”
Om man alldeles utesluter orden ”utan Konungens befallning,” — och i stället insätter ’’i annan ordning än stadgadt är” — så att §:n erhåller följande ordalydelse: ’’Bådar någon krigsfolk till uppbrott i annan ordning än stadgadt ärj” .så innesluter delta allmänna uttryck alla de särskilda Den jj October e. m. befallningar och tillåtelser, som äga rum för särskilda myndigheter att uppbåda krigsfolk, utan att behöfva afvakta K.