Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksd.Ordms 49 § och 3 morn. föreskrifver nemi.: ”Återförvisar något RiksSt. ett redan beredt mål till vederbörande Utsk:s ytterligare utlåtande, åligge Utsk.
a,tt dermed inkomma till det Stånd, som återremitterat, eller, så framt de öfrige Stånden, uti mål, der tre Stånds röst utgör R.
St;s, redan fattat sammanstämmande beslut, Ståndet derom underrätta; kunnande, genom sådan återförvisning, expeditionen af beslutet ej uppehållas.” Gr.
Lagerbjelke har sökt visa, att arfsrätten för Adeln, såsom special-lag, vore en Adelns rättighet och, såsom sådan, ett dess privilegium, ehuru icke i 1723 års privilegier inlaget.
Det är för mig svårt att taga reda på, hvarifrån en person, med så mycken juridisk kunskap och eljest allmän bildning, som Gr.
Lagerbjelke, kunnat hemta gilltig grund alt förvandla till privilegium någonting, .sorn egentligen icke är annat, än, hvad han sjelf yttrat, en special-lag för en viss Corporation eller ett visst Ständ inom landet.
Skillnaden måste nemi. vara stor emellan Ståndsprivilegier och andra rättigheter, som personer äga inom samhället; ty eljest skulle man kunna påstå, att rättigheten lill olika arfsrätt vore ett monopolium, som tillhörde vissa personer och corporal inner.
Jag ber den värde Grefven förlåta, att jag icke kan under Ständsprivilegier classificera annat, än hvad som finnes expressis verbis i desamma intaget, och dä finnes icke bland R. o. Ad:s privilegier ett enda ord nämndt om den olika arfsrätten.
Sluteligen anhåller jag få förklara, att äfven i afseende på formen af det förslag till und. skrifvelse, som Hr von Hartmansdorff uppställt, förekommer åtskilligt, sorn, efter mitt sätt att bedömma frågan, gör, att densamma icke bör af R. o. Ad. antagas; ty om vid en blifvande votering majoriteten skulle blifva lill fördel för den föreslagna adressen, sä måste likväl från densam > A ma uteslutas alla försök till förklaring af rätta förståndet af den 114 § Reg.F’., emedan en sådan förklaring är förbjuden i den 83 § Reg.F., och mäste behandlas på sätt den 81 § Reg.F. tydeligen bestämmer. o n Åtskilliga ledamöter tilikännagafvo bifall härtill.
Jag har hört en talare, och, om jag ej misstager mig, äfven flere, yttra den åsigt, att man i denna lagstiftningsfråga hade rätt alt mera afse sin egen känsla, det billiga och rätta, än som eljest åligger lagstiftare på detta rum.
Jag får förklara, att om äfven jag skulle äga en känsla af billighet i hvad som angår arfs- och giftorätt, stridande mot den, som allmänna lagen stadgar, om jag måhända skulle kunna äga någon enskild fördel af den lika arfsrätten, så tillåter mig icke mitt kall, sådant jag uppfattat detsamma, att låta denna känsla taga öfverhand.
Jag betraktar mig endast som lagstiftare, icke för detta Stånd, icke för Adelsmän, utan som en representant för Svenska folket, ty vi äro komne hit för att lagstifta, icke för detta rum, utan för Sveriges rike.
Denna ifrågavarande lag, den må nu kallas en allmän eller Den S Februari f. m. 187 en undantagslag, är dock en lag, gällande för alla innebyggare inom Svea land.
Jag vill således gerna medgifva , att den må kallas allmän lag; men detta hindrar icke, att i dess stadganden finnas enskilda föreskrifter, gällande som undantagslagar för vissa Sländ och corpor alioner i samhället.
Medgifves det, att dessa speciella lagar, intagna i 1734 -års allmänna lag, äga ett inflytande på enskilda Stånd eller corporationer, så mäste det äfven medgifvas, att i delta inflytande kunna linnas rättigheter och förmåner.
Det synes mig vara så fullständigt ådagalagdt af åtskilige talare, att om de allmänna stadganden, som finnas i 1734 års lag, hvilka visserligen kunna komma alt gälla för alla innevånare, ehvad de förflyttas inom de olika ståndseathegorierne eller icke, eller rättare, om de komma under stads- eller landsrätt, äga elt bestämdt rättsinflytande pä individer, hvilkas rättigheter finnas i grundlagen särskildt bevarade, så äro dessa lagstadganden af en blandad både privilegii- och allmän lagsliftningsnalur; och alt bevara dessa rättigheters helgd anser jag vara nyttigt. R. o. Ad. har redan i ett förut fattadt beslut förklarat den lika arfsrätten vara skadlig alt införa, ty hade R. o. Ad. funnit någon nytta dervid, någon afsedd förmån för det allmänna, sä hade utan tvifvel detta Sländ medgifvit denna förändring.
Då jag således antager, att R. o. Ad. står fast i den öfvertygelsen, att elt afstående frun en rättighet eller allmän förmån, som R. o. Ad. delar med åtskilliga andra medborgare i den olika arfsrättens tillämpning, icke bör medgifvas, sä har R. o. Ad. kommit lill del resultat, att, i hvad på Ståndet vidkommer, söka motverka en lags stiftande, alt omintetgöra det förut fattade beslutet.
Jag medgifver visserligen, att R. o. Ad. tillförne, utan alt åberopa hvarken 114 § eller något särskildt privilegium, helt enkelt afslog frågan om den lika arfs- och giftorättens införande, i öfvertygelse derom, att frågans vigt skulle tillräckligt inför thronen tala för ett bestämdt afseende på ett af Ståndens tankar i detta ämne.
Jag anser äfven, att R. o. Ad. utan någon protest kunde stanna vid sitt redan en gång fattade beslut, öfverlygad derom, att en så genomgripande lagfråga, och i den form den är framställd, svårligen skulle, af någon Regering i Sverige, kunna sanclioneras.
Men en helt annan fråga är nu här uppkommen: en ledamot inom elt annat RiksSt. bar väckt en sak, som måhända varit alldeles onödig att vidröra, den nemi., alt R. o.
Ad för sin enskilda del skulle bibehållas vid den rätt, som de andra ansett böra försvinna, och derpå har LagUtsk. afgifvit en förklaring, sorn i intet afseende, efter mitt förmenande, kan anses nöjaktig; ty derigenom har frågan kommit i en helt annan position och derigenom äfven R. o. Ad. R. o. Ad. har till följd deraf blifvit införd i den debatt, som nu pågår, och hvilken har till föremål att utreda, huruvida denna R. o. Ad:s enskilda rättighet att begagna eller afsäga sig en rättighet, nu skall göras gällande, då nemi. ett af Ständernes Utsk. alldeles jäfvat en sådan rättighet.
Det är efter min öfvertygelse LagUlsk:s misstydning af lagens rälta mening och grundlagens bokstaf, som bör utgöra föremål för R. o. Ad:s stora uppmärksamhet.
När. 188 Den S F e b r u a r i f. m. således frågan är, huruvida R. o. Ad. skall finna tillfredsställande alt hafva gifvit ett enskildt afslag på lagfrågan, eller huruvida dess bekymmer öfver hvad som i denna fråga blifvit vidgjordt, bör frambäras inför thronen, så måste åtskillige omständigheter, förknippade med denna fråga, tagas i öfvervägande.
Jag vill icke vidröra alla dessa omständigheter, det är öfverflödigt; jag är öfvertygad, att den majoritet, som kommer att besluta, gjort sig redo för de skäl, som bestämma dess votum.
Mitt skäl, hvarföre jag biträder den af Hr von Hartmansdorff föreslagna petitionen, är det, alt ett stillatigande numera skulle kunna anses som ett medgifvande af R. o. Ad., att denna fråga kan behandlas oberoende af R. o. Ad., som otvifvelaktig! äger uti densamma ett afgörande veto, derom visserligen icke kan vara mera att säga; men här äro framkastade tvifvelsmål, huruvida grundlagens bokstaf medgifver den form, som är föreslagen för den ifrågasatte skrifvelsen.
En talare här midt emot har ansett denna form grundlagsvidrig, derföre alt den icke förr skulle varit vidtagen, ty icke har den värde talaren kunnat framleta någon enda §, eller något uttryck i grundlagen, som skulle betaga ett Stånd rättigheten att till thronen framgå med enskilda besvär; fastmer finner man sådant kunna vara af behofvet högt påkalladt.
Ett dylikt petitionerande är uråldrigt och har med vår fyrdelade representation alltid funnits; ty om man granskar de framfarna riksdagsbesluten, skall man nästan alltid finna biafsked för särskilda RiksSt., d. v. s. svar och resolutioner, gifna af Konungen på RiksStms särskilda petitioner.
Det är också naturligt, att sä länge ett RiksSt. kan blifva öfverröstadt af de 3:ne öfrige, att en representantkammare kan förlora sitt veto i lagstiftningsväg, då inträder äfven nödvändigheten för nämnde RiksSt. att i högst vigtiga fall vända sig till Konungen, och sådant är förhållandet för det närvarande.
Jag hade önskat att så icke inträffat, och delar med en annan talare bekymret deröfver; men hvarifrån komma dessa bekymmer?
Jag tvekar icke, mine Hrr, att uttala min öfvertygelse i delta fall, att det är en viss politisk sects nära alliance med den crassa radicalismen, den sauna liberalismens dagtingande med den falska, det är frihetens förblandande med sjelfsvåldet, sorn önskar förstöra R. o.
Ad. som en politisk corps.
Nu är min öfvertygelse, att R. o. Ad:s existence innebär ett stöd för den constilutionella monarkien, (den absoluta behöfver det icke).
Detta är redan yttradt förut, och jag instämmer således deruti; men jemte denna förklaring ber jag få säga, att jag icke har afseende på några personligheter.
Jag äger tillräcklig kännedom om de förhållanden, som ledt mången i det politiska bryderi, hvaruti de sig befinna, för att icke rätt uppskatta ställningen inora den spher der de handla.
Jag hyser en skyldig högaktning för deras öfvertygelse och redliga vilja att handla lill fäderneslandets båtnad, men jag afskyr den lära de predika, hvilken ovillkorligen, efter min öfvertygelse, skall leda till fosterlandets ruin, genom monarkiens störtande.
Det är på denna bana man vill leda R. o. Ad., det är på den, som åtskillige representationens medlemmar vandra, och då man säger, Dea S F e b r u a ri. f. m. 1S9 att det vore orätt af R. o.
Ad. att vilja motsätta sig en lagstiftning, som den stora massan af nationen, d. v. s.
BondeSt. önskar, så får jag deremot förklara min fasta öfvertygelse vara den, hvilken jag grundar på någon inhemtad kännedom, att största delen af detta BondeSt. skall välsigna R. o. Ad., om det bevarar den gamla arfslagen, oaktadt den rådande öfvertygelsen i detta fall hos BondeStts nuvarande representanter.
Man har förundrat sig deröfver, att, då arfslagarne finnas intagna i allmänna lagen, man det oaktadt anser dem vara af privilegii natur, och, säger man, de kunna så mycket mindre vara det, som Konungen vid promulgationeu af 1734 års lag förklarat, att allt hvad som hörer till privilegier icke finnes der intaget.
Detta kommer deraf, att arfslagarne icke uteslutande angå vissa Stånd, utan deras bosättning i stad eller å landet; men som R. o. Ad. ovedersägligen haft sina arfslagar före den skrifna lagen, och de således icke bero af densamma, utgöra de rättigheter, hvilka blifvit af grundlagen omgärdade.
Helt annat är förhållandet med arfsrättens stadgande för PresteSt. i dess privilegier.
Det är ett undantag från allmän lag, som kunde stiftas för detta Stånd, hvilket från ålder ägt hvarken arfs- eller giftorätt.
Om icke R. o. Ad. skulle äga andra rättigheter, än dem sorn finnas upptagne i 1723 års privilegier, så är det ju klart att 114 § skulle vara af ingen betydelse.
Men, mine Hrr, jag tillåter mig tro, att man icke så trångt kan begränsa sin förklaring af denna 114 §.
Det är utom all fråga, att om man det gjorde, så skulle icke inträffa hvad som skett, att Vällofl.
BorgareSt. protesterat mot de concessioner, som R. o. Ad. gjort, derföre att desse voro villkorliga.
Jag vill ej längre uppehålla R. o. Ad. med vidare anmärkmr vid hvad här blifvit yttradt, utan tillåter mig helt enkelt att begära den propos., att LagUtsk:s förevarande betänk, måtte läggas till handlingarne utan någon deröfver fälld dom, men att R. o. Ad. derjemte ville biträda den af Hr von Hartmansdorff föreslagna adress.
Hr Hjerta, Lars; Efter den klara utveckling och de öfvertygande anföranden, hvaruti icke mindre än 8 af de talare, söm i dag yttrat sig, hafva vederlagt slutledningen och hufvudsumman af Hr von Harfsmansdorffs framställning, kunde ämnet visserligen redan anses så uttömdt, att nästan ingenting vidare väsendtligt vore att tillägga; men det synes likväl som de obestridliga skäl, hvilka både från förnuftets synpunkt, från den enda rättsenliga tolkningen af nu gällande lagar och från den historiska grunden blifvit andragna emot motionen icke blifvit tillfyllest bemärkta, eller icke fullkomligen verkat på öfvertygelsen inom Huset, då vi nyligen hört en ledamot, den siste som yttrade sig, sjelf erkänna, ifall jag ej för mycket misstog mig om meningen af hans ord, att formen för den af Hr von Hartmansdorff föreslagna skrifvelsen vore till en viss grad äfventyrlig och oriktig, men alt han icke destomindre ville biträda samma skrifvelse.
Jag tillåter mig derföre alt försöka något närmare tillämpa de upplysningar, som af 190 Den 8 Februari f. m. några föregående talare på ett så förtjenstfull! sätt blifvit afgifne.
Man måste erkänna, alt berörde förslag till tind. skrifvelse visar en stor talent i ett afseende, nemi. i bemödandet att deducera en ytterst kinkig sats för att komma lill det ändamål, man på förhand föresalt sig.
Men jag föreställer mig likväl, alt äfven de ledamöter, som ej älska den lika arfsrätten, och sålunda för sakens egen skull äro benägne att biträda den värde motionären, icke önska alt i en skrifvelse lill Konuugen skulle förekomma en redaction, som kunde gifva anledn. till alltför påtagliga anmärkningar, att bevisningen haltar och att de satser, genom hvilka lian velat leda sig dertill, äro falska; och jag skall derföre utbe mig att få företaga en liten kort recension af ett pär. eller tre punkter i samma skrifvelse.
Motionären säger: ”Arfsrätten är i Sverige icke allmän, utan särskild, personlig och egen (priva lex) för hvarje Ständ, hvilket, hvart för sig, har i detta hänseende olika rättigheter.
Lagen säger ock, att när ofrälseman kommer r frälse stånd; så rättas giftorätt derefter.
Likaså ändras arfs- och giftorätten när någon för öfrigt öfvergär frän ett Stånd till annat.
Pä landet äl fver Adeln fastighet olika med PresleSt. och lösören olika både med detta Stånd och till någon del med BorgareSt.
Stadgarna om Adelns arfs- och giftorätt äro följaktligen icke allmän civillag, hvarom 87 § Reg.F. talar, utan, likasom dess testaments-rätt, en Ståndets sak, hvarom 1 14 § Reg.F. förmäler.”
Hvad är ändamålet med denna deduclion? att bevisa det R. o. Ad:s arfsrätt är ansedd som en uteslutande frän allmänna lagens sladganden undantagen förmånsrätt.
Men om deductionen skulle vara bestående för detta ändamål, så borde den äfven vara riktig och fullständig inom sig sjelf.
Nu ber jag fä fästa uppmärksamheten derpå, att då den värde motionären säger, att på landet 'älfver Adeln fastigheter olika mot PresleSt., och lösören olika både mot detta Stånd och till någon del emot BorgareSt., så har han möjligen utan afsigt glömt tillägga hvad som måste åberopas på andra sidan, nemi. att i stad ärfver Adelsman fastighet alldeles lika med Borgare, och på landet Borgare lika med Adelsman, äfvensom Bonde, om han har lösegendom i stad, ärfves alldeles lika med frälseman.
Detta tillägg visar klarligen, kanske bättre än något annat, att arfsrätten tillhörer dennu allmänt gällande lagen, och icke är något
Stånds rätt, utan bes tämme olika efter de olika orter, inom hvilka det som skall ärfvas, är beläget.
Det är endast i fråga om testamentsrätt för fastighet i stad, som ett särskildt förhållande äger rum för frälseman; och om det finnes intaget ej b,lott i allmänna lagen, utan också i Ståndets särskilda privilegier, så lärer det icke falla någod in att bestrida detta stadgande dess privilegiinatur.
Man har åberopat 13 § af PresleShs privilegier som ett bevis för det förmenandet, att arfsrätten är en ståndssak och tillhör privilegierna; men jag använder här samma motskäl, som nyss, nemi. att om ett sådant särskildt undantag tinnes i Den 8 Februari f. m. 191 previlegier stadgadt för PresteSt., så skall det visserligen gälla, men icke eljest.
Lagerbjelke har uppläst en utförlig historisk afhandling, för att utur äldre källor härleda beviset för R. o. Ad:s privilegiirätt i arfsfrågan.
Jag tager mig friheten i anledn. deraf blott erinra, alt alla sådane lagar och förmenta privilegier, som äro äldre än den lag och de privilegier, som nu gälla, betyda ingenting, då de genom de nu gällande stadgandena blifvit ändrade eller upphäfde.
Hr von Hartmansdorff har i sitt anförande vidare yttrat: ”sorn 2:dra punkten i K. M:s, den 23 Jan.
1736 ä densamma meddelade nådiga stadfästelse innehåller, ”att allt hvad genom särskilda privilegier är faslstäldt, ej kunnat i allmänna lagen inflyta,” så har K. M., genom nåd. dom af den 5 Dec. 1825, förklarat privilegierna böra lända lill efterrättelse.
Då berörde nådiga fastställelse säger, att allt, som är privilegium, ej kunnat i allmänna lagen införas; så medgifver hon ock, att något af dylik beskaffenhet ditkommit.
Men införandet i allmänna lagen af något Stånds särskilda rättigheter, kan ej betaga dem deras egenskap af Ståndssak, ty då skulle 13 § af PresteSfis privilegier, så vidt han bestämmer dess arfsrätt, ej varit i sådan egenskap gällande längre än lill 1736 — R. o. Ad:s arfs- och -giftorätt samt testamentsrätt fullständigas ömsom af Ståndets privilegier, ömsom af lagen, utan att beggedera upprepa hvarandras stadganden.
Det behöfves icke eller, dä K. M. i I § af R. o. Ad:s privilegier gifvit Ståndets medlemmar det allmänna löftet, att, ”utan något qval och intrång, njuta, på ära, lif, jord och gods deras välfångna friheter, privilegier, förmåner och rättigheter, af hvad namn de vara må, samt dem dervid i alla måtto handhafva”.
Den värde talaren har häruti påtagligen ledt bevisningen mot sig sjelf; ty hade arfsrätten för Adeln betraktats såsom ett särskildt privilegium, så skulle detta äfven funnits stadgadt likasom för PresteSt.
Man skall möjligen invända, att det ej kunde finnas i privilegierne, ty föreskriften ang:de frälsemäns arf tillhörde den allmänna lagen, fans före privilegierne, var sålunda äldre än dessa, och bade öfvergått frän den äldre landslagen lill nu gällande lag; men jag hemställer, om ej just i en sådan argumentation ligger det fullständigaste beviset emot motionären sjelf.
Gä vi vidare för att granska i hvad män Hr von Hartmansdorffs nästa deduetion kan äga grund, nemi. alt privilegier och allmänna lagen ömsom fullständiga hvarandra, i afseende på Adelns arfs- och giftorätt, så finna vi att delta fullkomligt vederlägges af sjelfva privilegierna.
Adelns förmåner äro nemi enligt dessa följande:
Om Adelig enka eller jungfru inlåter sig i gifte med ofrälse man, § 29 ; om Adelns dispositionsrätt öfver aflinge hus och jord i stad, § 12; att ofrälseman ej må köpa säteri, rå-och rörshemman o. s. v. § 27; om
Adelns uteslutande rätt att äga säteri, numera upphäfdt; om säteri i Skåne, Halland och Blekinge, sorn varit indragna till Kronan; om lösningsrätt af skattefrälsehemman, som säljas utom börd, § 11; om säterier, m. m. deruti ofrälseman fått införsel, § 27; om benyttjande af enskild och afvittrad skog å frälsejord; om rättighet 192 Den 3 Februari f. m. att utpanta ränta hos ffälsebönder, § 18; om Adelns rätt att idka fiske, § 15; om rätt att bygga mjöl- och sågqvarnar på egna ägor, § 14; om rättighet att äga krogar på frälseägor, påen half mil nära gästgifvaregård; om rättighet att drifva borgerlig näring och handel samt reda i skepp, §§ 12 och 19; om rättighet att i sitt försvar och tjenst hålla allehanda embetsman och handtverkare, § 30; om rätt att handla med det, som för deras enskilda bruks behof är af nöden; att till stapelstäderna införa egna tillverkningar af jern med egna farkoster, och att öfver hela riket idka deras vanliga oxhandel m. m., samma 19 §; om rätt att gå i tjenst under främmande herrskap, §§ 4 och 32.
Detta är allt hvad jag i de adeliga privilegierne kunnat finna, som rörer rättigheter i afseende på egendom.
Betrakta vi nu alla dessa punkter sådane de här förekomma, så finna vi, att de ganska väl stå tillsammans med hvad Hr von Hartmansdorff citerat ur den 24 §: ”att
Konungen förklarat sig alldeles benägen att handhafva, skydda och bibehålla R. o. Ad. vid deras fasta egendom, såsom Ståndets vältrefnad och styrka”; ty man kan ej undgå att inse, att alla de förmåner, hvarom här är fråga, gälla Adelns förhållande såsom Stånd i det hela, till de öfriga Stunden, men icke Adelns förhållande inom sig sjelf emellan Adelns män och Adelns qvinnor, och då kan jag ej inse att någonting återstår att i detta hänseende vidare upptaga, för att bevisa, att i förbemälde afseende det icke är möjligt att komma till den slutsats, att några privilegier äro i fråga vid arfsrätlen.
Horn har, jemte några med särdeles värma uttalade politiska känslor, hvilka ganska väl kunna förbigås, yttrat, att man ej må tolka privilegierne för trångt; likväl torde alla lagfarne vara öfverens derom, såsom en allmänt gällande regel, att undantagslagar icke få tolkas annorlunda än efter bokstafven.
BorgareShs protester i afseende på frågan om den ekonomiska lagstiftningen eller näringsfriheten, såsom ett föredöme, hvilket R. o. Ad. ägde rätt att följa; men jag ber att få fästa uppmärksamheten pä, att först och främst gällde dessa protester icke något den allmänna lagens stadgande, deri 3 Ständ hafva beslutanderätt, såsom den ena statsmaktens, utan ett önskningsmål, och dessutom hafva dessa protester varit ganska villkorliga.
Man har talat om Hr Rosenstjernas motion, angtde förändring af Adelns representationsrätt, den man afslagit, pä den grund, att frågan om förändringen innefattade en privfiegiifråga, som icke kunde afgöras utan alla fyra Ståndens sammansstämmande beslut, och då likväl icke den frågan står omtalad i R. o.
Ad:s privilegier, bar en talare deraf velat draga den slutsats, att privilegier kunna finnas, utan att finnas omtalade ibland Ståndets privilegier.
Men först och främst, och utan att uppehålla mig vid den satsens orimlighet in abstracto, vet jag icke och tror icke, att R. o. Ad:s afslag å Hr Rosenstjernas motion var grnndadt på det skälet, att den rörde en privilegiifråga, och för det andra kan denna fråga icke hafva någon jemförelse med den nu förevarande; ty om R. o. Ad:s representationsrätt icke vore intagen i grundlagen, ' D e n| 8 F* b r u a r i f. m.
193 gen, utan stöde i den allmänna civillagen, så hade dess afgörande ulan tvifvel kommit att rälta sig efter de grundlagsbud, som föreskrifva huru förändringar i allmänna lagens stadganden skola tillvägabringas.
Dessa äro de hufvudsakliga skäl, på grund af hvilka jag vågar tillstyrka afslag på mononen.
Min röst i denna fråga kan visserligen icke betyda mycket och kanske ingenting; ty II. o. Ad:s tankar i hufvudsaken äro redan sä tillräckligen kända sedan denna fråga förra gängen förevar.
Jag finner äfven, att de som hysa en varm öfvertygelse om nyttan af den olika arfsrätlen, kunna, oin de sä behaga, föreua sig om att ingå med und. skrifvelse lill Konungen, grundad pä de skäl petitionärerna må kunna framställa, och ingifva önskningar i hvilka fall som helst; men jag ber emedlertid, att H. R. o. Ad., såsom Ständ betraktadt, täcktes öfverväga den olika ställning, hvaruti frågan nu kommit. R. o. Ad. har nemi. icke vid någon föregående riksdag väckt fråga derom, att detta ärende skulle vara af privilegii natur: saken afslogs visserligen i detta
Hus äfven vid förra riksdagen, men de tre Ståndens beslut ingick likväl till Konungen såsom R.
St:s, utan att någon då salle i fråga, att formerna blifvit trädda för nära.
Domstolen hördes vidare öfver ärendet, och Konungen fattade sitt beslut, allt utan att någon af dessa auctoriteter yttrat ett ord om alt saken vore af privilegiinatur.
Alla de myndigheter, som tillsammans utgöra samhällets lagliga makt, Konungen, Ständerna och den högsta domaremakten, hafva således varit ense i den uppfattning af frågans form, att anse den såsom hörande under den allmänna lagen.
Afven vid denna riksdag, då saken första gången förevar, har icke talats om att en privilegiifråga vore å bane, icke eller blef någon protest mot behandlingssättet då anförd.
LaglJtsk. har också upptagit delta i sitt betänk., och Utsk:s ledamöter hafva varit så ense, att en ledamot, som reserverat sig och hvars conservativa böjelser äro inom detta Stånd vål kända, Hr Gr.
Mörner, har icke tilltrott sig komma längre, än att han yttrat, att det synts honom tvifvelaktigt om ej privilegiinatur vore i fråga.
Det är således en efter sakens afgörande helt och hållet gjord ny uppfinning, då man nu börjat tala om ändring af något privilegium, och det hör ej väcka förundran, om en stor uppmärksamhet i det allmänna är fästad vid utgången af denna fråga.