Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från mängden åtskilde honom, på ganska synnerligt vis, äfven hans anlete, och i allmänhet hans utvärtes skepnad.
Pannan, hög och tillbakaliggande, slutade med en betydlig upphöjning ofvan de tankfulla och qvicka ögonen, hvilkas närsynthet stegrade hans naturliga uttryck af tankspridd; näsan var stor och örnkrökt; hyn blek; uppsynen, mestadels, menlös och djupsinnig; kroppsgestalten, i sitt hela, långlagd och mager; dess ställning, liksom dess gång, något framåtböjd.
Sjelf fann han i sitt yttre någonting komiskt, och upptog med munterhet, när en fröken trodde sig förtreta honom med den utlåtelse, att han ”såg ut som en papperslapp”.
I andras ögon bar hans utseende stämpeln af ädelhet och snille; men tillkännagaf, åtminstone under de sednare åren, att den starka själen bodde i en svag hydda; hvilket ock rösten, mera låg än hög, tycktes bekräfta.
Också blef han ej gammal.
Bäst hans tankar voro rigtade på värdigt utarbetande af den store Gustaf Adolfs häfdabild, och dessemellan väl ock (såsom åtskilliga ändrings-förslag i hans efterlemnade handskrifter syntes vittna) på en granskad samling af sina skaldeverk, angrep honom, under ett sommar-vistande på Drottningholm 1763, en häftig feber.
Den var förvandlingens sändebud.
Ännu den 25 Juli diktade han ett litet skämtstycke, utan aning om dödsdagens närhet.
Hans halfbroder och nitiske beundrare, Bökman, var hans läkare: men fåfängt.
Den 12 Augusti upphörde han, i sitt femtiondefemte års ålder, att vara dödlig.
– Vid denna tid hade Konungen och Drottningen i sinnet, att smycka sin älskling med Råds-manteln.
Nordin anser för säkert, att den skulle tillfallit honom vid riksdagen 1765.
Troligt må visserligen vara, att de då öfverhand ägande Mössorna hade samtyckt; om ej af annat skäl, dock för att äfven på detta sätt förödmjuka de Hattar, som 1756 spelade tyranner.
Men Dalin skonades från så tvetydig och slipprig lycka.
I stället föranledde hans plötsliga frånfälle ett annat aktningsbevis, hvilket Celsius betecknar i dessa ord: ”Vänner visa sig nu till rikt antal; ovänner vilja icke synas; och Dalins förtjenster brinna som klarast vid det ögonblick, då han sjelf slocknat”.
Redan den 14 Augusti jordfästades, i Lofö kyrka, hans stoft.
Det åtföljdes af en ansenligt begängelse-tåg, hvaribland främst en mängd förnäma Ämbetsmän och
Hofmän.
Kammarherren Baron Wrangel, Cavaljer hos Hertig Carl, sönderslog, efter ett kort åminnelse-tal, den bortgångnes adliga sköldemärke.
Denna begrafningshögtidlighet, bekostad af Konungen, var likväl blott en tills-vidare-hyllning, eller, i visst afseende, blott ett slags bisättning.
Dervid gafs nämligen tillkänna Deras Majestäters nådiga beslut, att på Lofö kyrkogård skulle uppresas ett grift-monument, till en mera sägande och varaktig minnesgärd.
Åt dess invignings-dag sparade man de festligaste tecknen af begängelsens mening.
Denna mausolé var egentligen Drottningens tanke och omsorg.
Okänd är numera orsaken, hvarför den ej blef färdig så snart, som ämnadt var.
Mellertid afled äfven den berömde Klingenstjerna.
Beslutet vidgades nu derhän, att bägges qvarlefvor skulle broderligt hvila i samma äregrift.
Först 1769 var den fullbordad.
Den består af en ättehög, som betäcker ett muradt hvalf, och bär en obelisk af Kolmårds-marmor; på spetsen glimmar en gyllne nordstjerna, hvars glob har de aflidnes vapen, ett å hvardera sidan, under öppna kronor.
En romersk inskrift till Dalins minne läses på obeliskens ena sida; på dess andra, en dylik till Klingenstjernas.
Denna är författad af Berch: men till inskriften öfver Dalin gaf Drottningen sjelf förslaget; der var Berch endast öfversättare.
Den lyktar, efter uppräknandet af Dalins offentliga förtjenster, med denna betydelsefulla och rörande afskeds-helsning:
Sic . Illi . sit . terra . levis .
ut . sale . et . liberali . joco .
regias . curas . levavit .
Till invigningen utsattes den 17 Augusti nyssnämnda år.
Klockan 6 e. m. begaf sig till Lofö kyrka en procession, som nu utgjordes af hela den Kongliga Familjen, samtliga Riksråden, en talrik skara af Hofvets herrar och fruntimmer, flera höga Ämbetsmän, Deputerade från Vetenskaps-Akademien o. s. v.
I choret, der de båda liken voro framsatta, hölls på Drottningens befallning ett tal af Prinsessan Sophia Albertinas lärare, Lagmannen Sotberg.
Derefter beledsagades de till det nya hvilorummet, der de, bredvid hvarandra, erhöllo sin plats.
Historien skall ej glömma, att Drottningen, till slutligt farväl, inträdde i högen, fällde ymniga tårar, ryckte från sitt bröst en bouquett, och öfverströdde med rosor ett stoft, som hädanefter skulle för alltid gömmas undan menniskors åsyn.
Vid denna högtidlighet felades endast, att Skaldens lärjunge, Kronprinsen Gustaf, hade sjelf talat.
Och han ville det!
Ja: han författade i sådan afsigt ett Tal, hvartill hans egenhändiga utkast nu, bland de öfriga Gustavianska Papperen, blifvit funnet.
Det måste för Utgifvarne af Gustaf III:s Skrifter varit obekant: ty utan tvifvel hade det eljest der fått intaga sitt förtjenta rum.
Skälet, hvarför detta Tal icke blef hållet, är en hemlighet.
Här, vid ett tillfälle der Moders och Sons känslor så fullt öfverensstämde, vilja vi ej misstänka något inflytande af den olyckliga afund eller afvighet, som hos Lovisa Ulrika mer och mer utbildade sig i afseende på Sonens snille och företag.
Det antagande återstår, att man kanhända fann det sätt, hvarpå han vidrört de politiska förhållandena af åren 1756 och 1769, icke nog försigtigt och afvägdt.
Sedan han lofordat
Dalins karakter, hans nit såsom sin lärare78, och hans likafullt oafbrutna litterära verksamhet79, fortfar han:
”Hittills hade Lyckan öfverhopat honom med gunst.
Det enda, som fattades i hans ära, var, att pröfvas af hennes ogunst; och han erhöll denna förmån.
Ty endast svaga själar betrakta såsom blygd en oförtjent motgång.
Ej utan smärta skulle jag påminna om dessa bedröfliga misshälligheter mellan Nationen och dess Konung, om ej hågkomsten gjorde oss desto mera kärt det ögonblick som dem återförenat, och bevekte oss att desto varmare älska vår monark och vårt fädernesland.
Dalin erfor verkningarne af en dyster katastroph: men, såsom lyckan ej hade honom upphöjt, så kunde ej heller olyckan honom nedslå.
Lik sig sjelf i alla sin lefnads skiften, bevarade han alltid det själens lugn, som är dygdens värdiga lön.
Tröstad genom medvetandet om sin Konungs och Drottnings oförändrade tänkesätt, använde han tiden af sin enslighet på arbete och forskning.
De två sista delarne af hans Historia blefvo frukterne af denna förvisning.
Tiden, som mildrar allt, satte en gräns för hans motgångar; han är rättfärdigad; hans Konung, hans Drottning äro honom återgifna”.
Slutet hör väsendtligen till vår tafla.
”Jag stannar: jag fruktar att upprifva sår, dem sex år med möda tillslutit.
Hvilken var då vår bestörtning, vår sorg!
Alla förlorade vi en vän; Sverige en stor man; menskligheten en vis.
Men Du, Furstinna!
Du, som i dag gäldar hans minne den sista ärebetygelsen; Du, åt hvars ynnest han vågade gifva vänskapens namn!
Det skådespel, hvartill verlden i dag är vittne, hedrar samfäldt
Dig och Honom; Dina tårar
, dina saknader skulle i hans ögon vara en dyrbarare vård, än den, som Du här upprest åt hans aska ...
Men jag hänföres; Du förbjuder mig att tillägga mer – och hvad skulle jag säga?
Blott detta:
Dalin var värd Din vänskap; och Du är värd, att hafva ägt Dalin till vän”.
Sådana minnen kunde Dalin qvarlemna: sådana tacksägelser kunde Lovisa Ulrika och den Tredje Gustaf gifva.
Jag vill bifoga endast Celsii ord:
”Våra efterkommande må varda så uppodlade de vilja, och finna i hans skrifter så många menskligheter de behaga; han blir dock alltid, så för dem som för oss, förträfflig, så ofta han jemnföres emot Dem, som före honom varit.
Ibland oss steg han upp, som en vacker och oförmodad morgonrodna om höstetiden, att bebåda den tillstundande dagen, hvilken vår framtid skall få se i smak och vitterhet”.
– Vi, som nu lefva, och sett en mängd utmärkta författare uppträda efter honom, anse oss skymfa ingen, om vi fråga: månne han ej uthärdar ännu, att bredevid dessa efterföljare betraktas?
Dalinska Skaldeprof.
Brage-Minne af Konung Gustaf Adolf,
drucket hos Riddarne af Avazu och Wallasis den 6 November 1732.
Tusen och trettio år, och dertill sex gånger hundra,
Voro till ända, se’n helvete mot Guds födelse dundra’:
När uti Gustafs väldiga mod Roms glupande rike
Började se från Svidia-land sin trotsande like;
Då ock började Sver’ge ibland Verlds-makterna blänka,
Ädlaste hopp till Kungar och Förstar i verldene skänka.
Nu är i dag jemnt hundrade år, se’n Gustaf i fejden
Lemnade lifvet i blod vid Lützen, och ryktet i frejden!
Vi, som, ett hundrade år se’n Sver’ge upphöjdes i ära,
Svurit en ed, att riddare-dygd i sköldarna bära:
Skulle ej vi slik träffelig Drotts kullstupande minnas?
Ej svensk Tro, svensk
Redlighet i vårt minne befinnas?
Gustaf Adolf! du dyrbare Kung, som prydde din Adel
Med gods, trefnad och lof emot afunds gnagande tadel;
Du, som i segrens blodiga fält dina riddare förde,
Att hela Tyskland en Adelig Svensk, som Kejsaren, hörde:
Mörk vare städs den dag, den stund Ditt namn skulle glömmas,
Och din segrande död icke af svensk tunga berömmas!
Vi, som från snöda lustar ännu af Fäderne tämjas,
Vi sku i adligt stånd genom adligt bragdande sämjas;
Städs våra minnen uppå Kung Gustafs frejd äro ställte:
Han är ett efterdöme för oss; vår lefvande Hjelte.
Han var en Riddare-Drott; Hans fotspår vilje vi följa;
Inför hans skuggas dygdiga syn ej dygderna dölja.
Så, uti Fredriks ljufliga tid, vi gläda vår Konung,
Att äfven
Han har Riddare kring sin kungliga våning!
inför Riddarne af Avazu och Wallasis den 30 November 1732.
I dag fira Nordens inbyggare den fjortonde vinter-månaden, sedan en jordisk sol slöt sitt lopp.
Carl den Tolfte, Svea och Göta Konung, kärnan af Svea frejd och märgen af Göta tapperhet, blef genom ett domväldigt skott Dödens vinning, då han tänkte vinna Norrige och millioner lif; den sista November 1718.
Vi, Svenske Män!
Riddare af Avazu och Wallasis! som intet högre älska, än den gamla redligheten, och intet ädlare hysa, än Sveriges uråldriga prydnader!
Erkänsla och Trohet böra i dag ihågkomma vår Hjeltes fall, och göra oss en glad pligt af en sorglig åminnelse.
Fordna tiden har upphöjt sina aflidna hjeltar bland Gudarna.
Hvarför skall då icke Carl, ett inbegrepp af all förtidens frejd, och ett efterdöme för all framtidens tapperhet, i Svears och Göters minnen blifva odödlig?
Odens rykte har höjt hedna knän, och Cæsars namn har hedrat hans efterträdare.
Hvad skulle de icke gjort, om de ägt Carls dygd?
– – – Icke upphöjdes han deraf, att hundrade Konungar prydde hans anor.
Han var jemnhög med alla sina Förfäder; men större i dygd: ty alla deras dygder brunno i Honom allena.
Hans vett gaf dem slugom häpnad.
Hans tapperhet hade mer än Tre Kronor förtjent.
Hans mod ansåg döden och hela verldens motstånd för öfvermagar.
Hans trohet var de Yfverbornas hälleberg, som icke svek i löften, eller förrådde den som derpå byggde.
Hans gudsfruktan gjorde honom till hjelte.
Hans lagvördnad var glansen af hans envälde.
Kort sagdt: hans ädelmodighet trampade vällusten under fötterna; visade hans makalösa höghet i en makalös ödmjukhet; härdade honom i buller och motgång, hunger och törst, köld och hetta; gaf hans lemmar hvila på hårda marken, och lärde honom taga den goda dagen som den onda.
Hvem undrar då, att hans lif var:
Romariket en bestörtning?
Frankrike en förundran?
Spanien ett nordbloss?
Italien ett järtecken?
England en rörelse?
Holland ett tvifvelsmål?
Polen en omkastning?
Turkaland en rysning?
Ryssland ett vågspel?
Danmark en bäfvan?
Sverige en ära? hela Europa ett underverk?
Store Carl!
Förr lärer
Karlavagnen aflåta att hvälfva sig öfver de Redliges hufvuden, än Din ära aflåter att lefva: ty hon har lyst så klart, att man icke skulle undra, om hon dig förblindat.
Man skulle icke undra, om, i samma förblindelse, ditt ridderskap stupat; kyrkor blifvit rånta; städer ödda; länder sköflade, och det otvingade Sverige vågat sin frihet: ty stora ting fordra stora medel.
Svensk tro och kärlek ha slika stötar tålt, och en högre hand har det fallna upprättat79.
I dag för fjorton år sörjde de Ädelsinte, att Carl för all sin möda, för segrar och vidskiften, för skott och hugg, för blod och mod, icke hade annan lön, än att dö i Fredrikshalls löpgraf.
I den gyllene tiden var Konunga-bördan lätt: men i våra dagar är det svårt, att henne bära.
Derföre: ju svårare kamp, ju större seger; ju större seger, ju högre ära; ju högre ära, ju evärdligare namn; – så att Hjeltar icke dö, när de dö.
Än skola fjorton gånger fjorton Novembrer få svepa Norden i köld och mörker, innan Carl den Tolftes namn i Norden dunklar.
Han lefver nu så qvick i våra hjertan, att han lemnar sina runor lika djupt i våra barns och barnabarns minnen.
Så är Svea Manna sed.
Så hafve vi hört af våra Fäder: för vår Konung, lif och lydnad; för vårt Rike, vett och huldskap; för våra Vänner, tro och redlighet!
Avazu och Wallasis!
Ordens-visa på Instiktelse-dagen.
Många äro gräslig’ heta
Att få höra, att få veta,
Hvad vår Orden innebär!
Hvad är derför värdt, att väja?
Jag vill säja:
Hvilka eder här man svär.
Fara kring i alla länder,
Och med helga svärd i händer
Söka krig och styriold;
Spärr på alla banor rida,
Alltid strida,
Skaffa rätt och stäfja våld.
Skydda faderlösa vaggor,
Rädda mör från gubbars faggor,
Lägga mången ungkarl ned;
Slå från hvar en vacker fröken
Troll och spöken,
Efter gamla kämpars sed.
Unga, fromma enkor frälsa;
Hjelpa hvar en fru till helsa,
Som af kärleks-sting är sjuk;
Slåss med jättar, ormar, drakar;
Skifta makar,
Efter samma kämpars bruk.
Den, som städs har lust att gnaga,
Gerna må slik Orden taga
För en art af Don Quichotte:
Derom vill vår Orden ömma,
Eller drömma,
Endast när han sofver godt.
Tvära ögon, trumpna syner,
Näsor, som man bittert bryner,
Fantasiers sorge-dans,
Mjeltekrig i hjertegården, –
Sku från Orden
Ha en evig expectans.
Friska hjertan, milda löjen,
Glada tungor, rena nöjen,
Hurtigt mod på riddar-vis:
Dessa reglor städse pryda,
Och betyda
Avazu och Wallasis.
På Konung Carl XII:s Dödsdag.
(1735).
Du Folk, som liknat Gudar!
Du gamla Hjelte-slägt,
Som, klädd i ull och hudar,
Har burit Ärans drägt!
Hvar är din fordna heder?
Din tappra kämpa-blod?
Enfaldighetens seder,
Och ärlighetens mod?
Om minsta dygde-driften
Är i ditt sinne qvar:
Så vörda denna griften,
Der Carl sitt läger har!
Kan Äran än dig täckas,
Är än din art ej all:
Då lär du ej förskräckas
Utaf en Hjeltes fall.
En dygdig hjelte lyser
Som bäst i olycks-färg:
Hans fängsel ära hyser,
Hans blod är rikets märg;
Hans nöd ur fara hjelper,
Hans sår blott helsa gör;
Han stiger, när han stjelper;
Han lefver, när han dör.
Dränk bäfvan uti Bälten,
Väck upp din tjusta80 håg;
Betrakta fordna fälten,
Och dina heders-tåg!
Som lam vi vilje dyrka
Ulrikas ädla dar:
Men lejons mod och styrka
Bör verlden här se qvar.
Då, Sverige, låt uppblänka
Din fred i segrens drägt;
Då statt ej längre Enka;
Då skrif på grafven käckt:
”Här rostas väl en glafven,
Som var af blod så röd;
Men Den är här begrafven,
Som aldrig blifver död”.
(1738).
I dag, för tjugu år, vår tid sin början tog:
Då, med vår gamla dygd, den store Hjelten dog.
Nu är han, som en dröm.
Hvem må det ej beveka,
Att på vårt Lejons graf en hop af Råttor81 leka?
Ack, håll din efterverld, o Sverige, mera kär!
Ack Himmel, hjelp ett folk, som sjelft sin ovän är!
Tänk, om Kung Carl stod upp, och fick vårt väsen skåda!
Jag tror, vår yra slöts, och Lagen finge råda.
(1740).
Vår Hjelte fick sitt banesår
I dag, för två och tjugu år;
Men har likväl en arfving lemnat:
Vår ädla Frihet menar jag.
Nu är det tid, som varit ämnadt,
Att hon blir gift med Sveriges Lag.
Men, kära Lag! när det går an,
Så kom ihåg, att Du är Man,
Och håll den Skönas eld tillbaka!
Blir husbond-rätten hos din Fru,
Så delar man med dig din maka,
Och – vi begråte Carl ännu.
En ung Fru till sin åt Finska Kriget afresande man.
Åter Mars sin blixt utsänder
I våra länder;
Åter Mars sin blixt utsänder,
Tusen slags död!
Himmel, utsträck dina händer!
Den jag älskar, är i nöd.
Eld och död, fiendtlig våda,
Tycks mig re’n skåda;
Eld och död, fiendtlig våda
Ser jag mig när:
Minsta skott min död skall båda,
Om det rör den jag har kär.
Hätska
Ryss, skall du dig våga,
Kärleken plåga?
Ryss, skall du dig våga
I trohets land?
Nej! fall ned för sådan låga,
Som ej släcks af dödlig hand.
Afgrunds malm, som allt vill mörda,
Släck ut din börda!
Blygs vid hvart skott!
Vet: du bör två hjertan vörda,
Som så helig eld ha fått.
Äran dig, min Tirsis, kallar
Till sina vallar;
Äran dig, min Tirsis, kallar:
Tänk dock på mig!
All min blod i vågor svallar,
Att jag ej kan följa dig.
Äran allt hos dig uppväger:
Följ då dess läger!
Följ då din pligt!
Men vet: hvad hos mig du äger,
Har mot Äran lika vigt!
Ode öfver Slagtningen vid Willmanstrand.
Ännu klar vår himmel blänker,
Ännu lefver Sveriges Gud;
Med sin gamla nåd han tänker
På vårt nya vapenljud.
Svenska hjerta!
Fäders ifver,
Som min sång enfaldigt drifver!
Kufva ned allt skryt och pock:
Härars Gud till evig ära,
Skall du endast offret bära
Af en slagen fiends flock.
Ur den mörksta vrå på jorden
Kom ett Slägte nylig fram,
Som en öfvermakt i Norden
Sökt med högmod och med skam.
Folk, som än i dvalan pustat,
Om ej Sverige det uppdustat
Eller frälst från egna kif:
Se’n det lärt af Sverige strida,
Har man sett dess konst sig vrida
Mot sin Mästarinnas lif.
Slafviskt, under stolta seder;
Men dock djerft af lagars brott;
Uppblåst af den nya heder,
Som det genom Sverige fått:
Kom det nyss, att platt utrota
Svears namn, och Norden hota!
Du kan vittna’t, Willmanstrand:
Fem mot en sig segren ämna’;
Men måst halfva makten lemna
Mot en liten väpnad hand.
Wrangel!
Du vår fiend mötte,
Van vid hårda lekars larm:
Som mot berg, mot Dig han stötte;
Himlen stärkte här din arm.
Tänk, om Lascy’ska förslagen
Ej haft denna hinder-dagen, –
Gud vet, hvart de sväfvat hän!
Nu, när Ryssars hop fick finna,
Hvem de tänkt att öfvervinna,
Vändes modet – hem igen.
J, som denna dag beskrifvit
Med så mycken tapper blod!
Dygden har på fältet gifvit
Hvar och en sin ärestod;
Hvar en Svensk ert lof förkunnar;
Snart er död han er missunnar,
Och sig önskar samma lott.
Sälla folk! för många leder
Ha’n J Sveriges fordna heder
Med er egen öka fått.
Skryt man, Ryssland!
Våra döda
Prisas af ditt fröjde-rop:
Hvilket pris! en här att öda,
Fastän mot så liten hop!
Men fast sorgen Sverige sårar,
Vill det dock ej sina tårar
Byta bort mot all din fröjd;
Hvar och en dess suck sig blandar
Med dess tappra söners andar,
Och får mod af Himlens höjd.
Rasa då, du verldens plåga,
Och ur munnar af metall
Spruta ut din afgrunds-låga,
Eld och svafvel, kras och knall!
Du, som land och kronor skakar,
Drif ihop Slavonska drakar;
Samla svärmen af ditt hot!
Slikt en rättvis sak ej dämpar:
När den Högste med oss kämpar,
Må all verlden gå oss mot.
Hysom nu ett enigt sinne,
Alle Svenske Män som en,
Och, med våra Barn i minne,
Vördom våra Fäders ben!
Fordna Sverige oss uppmanar
Till den håg, som vägen banar
För vår efterverld att gå:
Afgrunds-fostret bland oss sjelfva,
Låt oss bort åt Ryssland hvälfva;
Att de krossas båda två.
Bort, att enskild välgång dyrka,
När på spel en allmän står!
Enigheten ger den styrka,
Som ej landsens kraft förmår:
Då lär Den, som vi åkalla,
Jemnka straffet likt för alla,
Eller allom hugnad ge.
Det är tecknet, som betyder
Lyckligt krig, att slutet pryder
Sådan början, som vi se.
Starke Gud! som har i händer
Menskors hjertan, gods och grund;
Monarkiers öden vänder,
Tusen år på liten stund:
Om ej Du oss segren skänker,
Fast vår glaf än modigt blänker,
Går vår glans dock snart förbi;
Du blott kan vår fiend trycka;
Vid din ära bind vår lycka,
Att hon god och fast må bli!
Ånyo på Konung Carl XII:s Dödsdag.
(1741).
Ju mera känns det sår,
Som hos de Svenska svider
Nu tre och tjugu år.
Dock, vördom Himlens vilja!
Ej kan en ärlig blod
Sig från en kärlek skilja,
Som gjort dess glans och mod.
Ej Carl oss mer försvarar,
När faran nu oss rör!
Hans minne likväl varar,
Tills hela Sverige dör.
Som aftonstjerna, lyser
Han i vår mörka natt;
Fastän man leds och ryser,
Af våra dagar matt.
Dock, Carl! när man ser blänka
Din stjerna i behag,
Kan man till tröst betänka:
Man haft en vacker dag.
(1742).
Hvad Sverige såg, i dag för tjugufyra år?
Vårt nya rifver upp vårt gamla, djupa sår.
Förnyom då vår sorg!
Ack, dyre Hjelte, vakna;
Och se, med hvad förlust en enda Carl vi sakna!
Dock, fåfängt jag begär: månn Dig ett Folk är värdt,
Som, stridsamt mot sig sjelft, för andra vika lärt?
Vid årets början 1743.
Stå qvar, du verldens Ljus,
Och mät ej flera stunder af;
I första nattens grus
Vår onda tid begraf!
Ju flera årtal du oss ger,
Ju flera skiften verlden ser:
Ett följe slår ett annat nid;
En dårskap sluts, en olycks-tid
Tar vid.
Ett år begynns i dag;
Gud vet, af hvilket slag!
Dock, höga Himla-råd,
Förlåt mitt öfverdåd!
En häftig ström förgår
Med fall, med svall, med brus, med hast,
När eken stilla står
På stranden, lika fast.
Så står, bland tids och ödens lopp,
En högsint själ, ett ädelt hopp!
Ett år går in, ett år bortfar;
Hvar timma till de sista dar
Oss drar:
Dock städs är lika god
Hvar stund för sådant mod,
Som tidens äfventyr
Ej önskar och ej skyr.
Du vet, fördolda Lag,
Ju förr, än verlden skapad var,
Hvad Du från denna dag
Med oss i sinnet har!
Så gör då, hvad Din ära vill:
Stäck våra dar, lägg flera till;
Låt motgång stiga till sin höjd;
Gör, om Du vill, vår håg förnöjd
Af fröjd;
Men, till så stora prof,
Gif, hvad oss görs behof:
Att hjertat, – hur det går, –
Dig nalkas år från år!
Till General-Majoren m. m. C. H. Wrangel,
vid hans återkomst från Ryska fångenskapen.
Välkommen, vår Wrangel! ur fiendens hand,
Från hvilken Du räddat ditt fädernesland.
Välkommen, båd’ Gudi och Menniskor täck!
Båd’ Skrytare-kämpar och Ryssar en skräck!
Du löper ej kitsligt till krig, som till rof;
Men ger, när det gäller, Din tapperhets prof.
Du tiger: men talar med dundrande ljud,
Och frälsar vår heder med starkhet af Gud.
Ja, Wrangel!
Din hjessa bär sällaste krans,
Och sätter sin hvithet mot Konungars glans;
När sjelfve vår fiend måst vörda ditt mod,
Hvad bör då ej Sverige, som nyttjat ditt blod?
Ty tro, fast din dygd att berömmas ej tål,
Att Tiden inristar din bragd uti stål,
Och Afund, på sanningens urgamla sätt,
Blir tvungen, att lemna din ära sin rätt82.
Betraktelser.
1743 om våren.
Jag drömde om ett val,
Der jag blef General;
Men jag lät fara’t.
Nog gick det an i fjor;
Men Raggen och hans Mor
I år må vara’t!
Vid Dal-allmogens intåg i Stockholm.
(Den 20 Juni 1743).
Fyratusen mörka gastar,
Liksom obegrafna lik;
Med gevär af påkar, qvastar,
Klubbor, liar, knifvar, spik,
Under spel af djefla-dansen,
Fanor af det sämsta slag:
Sådan är den Puissancen,
Som vill ge vårt rike lag.
General K***
Se’n kriget har allting i oreda ställt;
Se’n skrytande kämpar förlupit sitt fält:
Så sku nu de Gubbar, som önskat oss fred,
Uppbygga, hvad Ungdomens ras rifvit ned!
Eu gråhårig hjessa finns nu ej för svag,
Att mönstra, förbättra och ställa i lag,
Hvad Gossar och Flickor, Intriger och Flärd
Så hastigt förstört i en underlig verld.
Den 20 Augusti 1743.
Upp, riksdagsmän, en dag att fira,
Då just vår riksdag räckt ett år!
En tid, som båd’ för plog och spira
Märkvärdig långa tider står.
Bland andra under, är det ett,
Att vi tolf måna’rs riksdag sett!
Men Gud gif, se’n vi skenbart funnit,
Att ej vår sol har än gått ned,
Och se’n vi fred med Ryssland vunnit,
Att vi ock mellan oss få fred!
Vår riksdag då den äran sker,
Att ingen blir så gammal mer.
1743 om hösten.
Hur tiden allting dämpar!
Hur riken få sitt slut!
De största Riksdags-kämpar
Ha likväl dundrat ut.
De, som så stolta varit
I fält och hof,
De ha nu från oss farit: –
Gud vare lof!
På Tacksägelse-dagen öfver Freden.
(Den 7 October 1743).
Tackom Den, hvars hjelp vi sporde,
När allt hopp var slaget ned!
Många Gudar krig oss gjorde:
Men en enda gaf oss fred.
Du, som Dårar nåd kan visa
På ett så otroligt sätt:
Lär oss nu, Dig rätt att prisa,
Och att Freden bruka rätt!
Riksdags-resultatet.
Förnuft med Dumhet stod i strid,
Och Sanning ville mäkla frid:
Men i förtreten
Uppväckte Dumhet split och hat;
Och saken vann dess advocat
Pluraliteten.
Fader Vår.
Fader vår, som från det Höga
Ned i minsta vinklar ser!
Anse med ett nådigt öga,
Hvad nu i mitt hjerta sker!
Du, som med ett finger hvälfver
Himlens krafter, blixt och dön:
Fast all verlden för Dig skälfver,
Hör den minsta matkens bön!
Hjelp ett solgrand vittne bära