Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deras konstruktion och sammansättning medgifva, att de kunna gå hvar som helst, så väl öfver håfven, som in i fjordarne; och de kunna således, i händelse af ett krig med Ryssland, gå öfver Östersjön och operera emot lästningarne.
Således hafva de i detta hänseende fullkomligt samma förmåga som de gamla linieskeppen.
Vidare har Hr Brakel ordat om de hepansrade kanonbåtarne, och inskränkt dessas verksamhet till att uppträda på Mälaren, enär, enligt hans förmenande, de ej kunna utöfva något väsendtligt gagn på de öfriga sjöarne eller vattendragen.
Det ligger naturligtvis utom mensklig förmåga att kunna förutsäga, huru de i händelse af krig komma att användas, men jag vet, att kanonbåtar ofta varit arméen till stor nytta, och jag kan icke inse, hvarför dessa båtars verksamhet, då de hädanefter komma att blifva pansarklädda och således skottfria, skulle blifva mera inskränkt än tillförene, då de saknade sådan beklädnad.
Samma talare har vidare yttrat några ord med afseende å Gr. von Plåtens förslag om användande af skärgårdsartilleriet såsom infanterivapen, samt antydt, alt de officerare, som komma att från flottan öfverflyttas till detta artilleri, skola vara urståndsätta att manövrera dess kanonbåtar.
Afven i detta afseende tror jag, att han misstagit sig.
Jag kan nemligen icke inse, hvarför- icke officerare kunna uppfostras att skickligt föra dessa små kanonbåtar, då de kunna uppfostras att föra stora tacklade skepp.
Klinckowström har tagit saken mera praktiskt, emedan han förklarat sig icke vilja ingå i frågans detaljer, utan endast betrakta den ur principiel synpunkt.
Icke desto mindre började han med en detaljsak, i det han förklarade, att skärgårdsartilleriet vore ämnadt att utgöra en flankbetäckning för 110 Den 3 Mars e. ra. arméen.
Detta är dock blott till en del sannt, ty skärgårdsartilleriets uppgift att bistå arméen, är endast sekundär; dess förnämsta uppgift är att försvara de vigtigaste delarne af skärgården, samt att derstädes anlägga försänkningar, stängsel, minor m. m.
Detta är hufvudsaken; men om fienden genombryter dessa positioner, när lian ej kan hejdas, utan framrycker och landstiger, så tror jag, och jag vet det af krigshistorien, att skärgårdsartilleriet kan blifva af väsendtlig nytta för arméen, ty lika visst som det är, att den eger en öfvervägande fördel, som kan anfalla sin fiende, så väl från sjön som från land, lika visst är det att ett flytande groft artilleri kan blifva af gagn för striderna på land; och jag tror, att äfven om arméens strid icke är omedelbart vid stranden, utan ett ej allt för långt stycke derifrån, skall skärgårdsvapnets landstigningskanoner blifva gagneliga; ty fältpjeser hafva lika god verkan, när de för öfrigt äro väl betjenade, om de framtransporteras af ett skärgårdsartilleri, som af ett åkande eller ridande artilleri.
Samme talare har äfven yttrat, att om arméens befäl finge välja emellan att antingen emottaga den summa, sorn lill skärgårdsartilleriet skulle åtgå, och afstå från detsamma, eller ock låta den användas till detta artilleri, så skulle valet falla åt det förra hållet.
Jag tror dock icke, att de af arméens officerare, som voro med i slaget vid Rathan, skulle för något pris velat försaka det skärgårdsartilleri, sorn der frälsade Svenska arméen från nederlag och fångenskap.
Vidare har man uttalat en tvekan, huruvida detta vapen i en framtid skall visa sig värdigt de kostnader, det kommer att medföra.
Jag kan i detta hänseende ej anföra annat än min egen tro, men den understödjes af krigshistorien.
Detta vapen är ingalunda en nyhet, utan en sekelgammal institution; och Hrr:ne påminna sig, att på de sednaste 100 åren icke blott vår flotta, utan äfven vårt skärgårdsvapen utkämpat mången ärorik strid.
Det var först efter 1722 års olyckliga strider, som Sverige blef betänkt på att skaffa sig ett kustförsvar.
Under 1741—42 årens krig länn man emellertid, att detta skärgårdsvapen ej uppfyllde sitt ändamål, hvarför man beslöt att det skulle skiljas från flottan och tilläggas arméen.
Redan 1747 erhöll öfverste Ehrensvärd befallning att uppgöra förslag till en särskild arméens flotta, och allt ifrån denna tid och intill den sednaste, emot Norge 1814, har Sveriges sjöförsvar varit deladt i tvenne vapen.
Under denna tid har skärgårdsvapnet vid flera tillfällen utmärkt sig, bland andra under krigen 1759—CO och 1789—90, samt sednast under kriget i Norge 1813—14.
Oaktadt således detta vapen under mer än 100 år varit sjelfständigt, finnes dock ingen anledning att dermed vara missnöjd, och under sådana förhållanden anser jag, att äfven vi, i likhet med våra förfäder, skola kunna skapa ett dylikt vapen till våra kusters försvar.
Detta ur nationel synpunkt.
Men afven af rent militäriska grunder tala alla skäl för en delning af flottan i tvenne vapen, liksom arméen är delad i flere.
Man säger visserligen, att den Den 3 Mars e. m. 111 officer, som kan navigera på oceanen, äfven kan föra en kanonbåt i skärgården; och detta är till en dei sannt; men dervid är det dock alltid en sak, som lättas honom, äfven om han har lots ombord, nemligen den militära lokalkännedom och den kunskap, som fordras för att kunna rätt begagna terrängen, äfvensom de hjelpmedel, sednare tiders krigskonst uppfunnit, nemligen minor, torpedobåtar, stängsellinier o. d. Allt detta liar en sådan officer icke varit i tillfälle att inhemta.
Men å andra t sidan måste man äfven inse, att den officer, som endast haft sina öfningar i skärgården, omöjligen derigenom kan blifva kompetent att föra stora fartyg tili aflägsna haf.
Jag har härmed velat visa, att det är en betydlig skilnad i yrkesutöfningen emellan dessa båda vapen.
Under sådana förhållanden anser jag det vara en klok statshushållning, att sjöförsvaret ordnas så, att officerarne icke öfvas i annan rigtning, än den, hvari de under ett krig komme att användas; och det kan med lätthet bevisas, att, om den ifrågavarande delningen kommer till stånd, olficerarne erhålla dubbelt så myckan öfning uti sina särskilda åligganden, som eljest kan komma dem till del.
Af dessa skäl tror jag således, att flottans delning är på det högsta fördelaktig, och då densamma dessutom har en 100- årig erfarenhet för sig, inser jag icke någon fara att derför ikläda sig ett moraliskt ansvar, hvilket jemväl våra förfäder burit, och de voro dock, såsom Frih.
Klinckowström vid ett föregående tillfälle anmärkt, ett praktiskt folk.
Jag får derföre på det varmaste tillstyrka bifall till Utslcts förslag.
Under sednare tiotal af år bar det varit ett nödrop från flottans officerare, att få en förändring i det närvarande oefterrättlighetstillslåndet.
Jag tvekar icke att säga, att många officerare icke gilla delningen, men många emotse den med glädje.
De allra fleste äro dock neutrala, och förklara sig nöjde med hvilken förändring som helst, allenast en förändring sättes i verket.
Ad:n behjerta detta, och icke förlänga det närvarande pinsamma tillståndet, utan genom sitt bifall berättiga K.
M:t att genomföra sitt, enligt min tanke, för landet nyttiga förslag.
Jag inser och förstår, att landets frihet och sjelfständighet, detta fädernearf, som
Svenska folket vetat att försvara så länge historien minnes och sagan vet att förtälja, i väsendtlig,, måhända i hufvudsaklig mån är beroende deraf, att vårt sjöförsvar är väl ordnadt.
Men jag för min del kan icke göra mig reda för, huru ett ändamålsenligt ordnande deraf bör ske.
Må derföre de, som äro män af fackset, och hvilkas pligt det är, att ega insigt i dessa angelägenheter, för folket framlägga förslag till en dylik organisations genomförande; må förtroendet till desse män bestämma vår röst, och de sedermera bära ansvaret för de åtgärder, de i detta hänseende föreslagit.
Detta är min uppfattning af saken, och då dertill 112 Den 3 Mars e. m. kommer, att K. M:t lili sin Propos. alldeles icke begärt R.
St:rs utlåtande, huruvida de vilja godkänna den af K.
M:t i administrativ väg beslutade förändring i sjöförsvarets organisation, finner jag det vara af synnerlig vigt, alt R.
St:r noga undvika att afgifva något yttrande, som antingen godkänner eller underkänner organisationsfrågan.
K. M:t bar till R.
St:r framlagt ett tillkännagifvande, att K.
M:t förändrat flottans organisation, och begär nu endast, att R.
Sfir må låta K.
M:t behålla de anslag, som tillförene varit beviljade till detta ändamål.
Det är endast ett enkelt svar härå, R.
St:r nu hafva att afgifva.
Jag hade uppfattat Stats-Utsk:ts Utlåfide i denna del i full öfverensstämmelse med min nu uttalade tankegång; men det liar nu blifvit annorlunda tolkadt, och det är möjligt alt denna tolkning är rättare.
Jag vill derföre anhålla om propos. på antagande af det utaf Preste-St:t i frågan fattade beslut.
Jag får upplysa Hr Lagerberg derom, att han misstagit sig, då han trott, att jag deltagit i uppgörandet af befästningsplanen för Waxholms fästning, och att jag icke ens var närvarande, då frågan om anslaget till murarnes förstärkning vid Waxholm förevar.
Hvad angår det af Gr.
Posse framställda förslag, att R. o. Ad:n skulle förena sig i det af Preste-Ståndet fattade beslut, så får jag, da detta beslut endast med afseende å ordställningen skiljer sig från det förslag, jag haft den äran framställa, vördsamt hemställa, att R. o. Ad:n ville förena sig om det Högv.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Anledningen dertill, att jag i en sådan fråga som denna, i hvilken jag icke har någon speciel sakkännedom, begärt ordet, är den, att Hr
Rrakel i sitt sednaste anförande oförstäldt tillkännagaf, att hans afsigt endast vore att tillfoga den nuvarande chefen för sjöförsvarsdepartementet ett moraliskt nederlag, det vill med andra ord säga, att han önskade, att R. o. Ad:n genom det votum, som R. o. Ad:n efter hans åsigt borde afgifva, skulle uttrycka brist på förtroende till Gr. v.
Plåtens förmåga att ordna vårt sjöförsvar.
Jag hoppas, att R. o. Ad:n icke skall uppfylla denna Hr Rrakels önskan; hvar och en af oss, som skall afgifva sin röst i denna fråga, bör väl taga i betraktande, att, så länge vi minnas, ingen chef för sjöförsvarsdepartementet har af Svenska folket genom dess representanter erhållit sådana bevis på förtroende, som Gr. v.
Platen, samt att, sedan han blifvit sjöminister, R.
St:r beviljat större anslag, så viii till materielens utbildning som personalens öfning, än någonsin förut, och detta derföre att de funnit, att Gr. v.
Platen utan några konsiderationer och med allvar i viljan velat af vårt sjöförsvar göra det bästa som med små tillgångar kunnat göras.
Den stora allmänheten och äfven den största delen af representationen har icke tillfälle att ingå i pröfning af speciella fackförhållanden, Den 3 Mars e. m. 113 fackförhållanden, utan måste uppfatta en sådan fråga som den om vårt sjöförsvars ordnande ur allmän synpunkt, och just ur denna allmänna synpunkt hafva äfven K.
St:r tillika visat sig vara fullt öfvertygade derom, att den nuvarande Chefen för sjöförsvarsdepartementet, med de tillgångar vårt land kunnat anvisa till sjöförsvaret, sökt af detsamma göra det bästa möjliga, och derföre hafva de äfven lemnat honom sitt mest obetingade förtroende, både genom att ställa de summor han begärt till hans disposition, och genom att ej lenina några bindande föreskrifter för deras användande.
Enligt min öfvertygelse, kunna vi icke nu heller göra något bättre än fortfara på samma sätt.
För min del har jag icke kunnat bedöma frågan ur annat än den allmänna synpunkt, jag nyss omnämnt, och har dervid funnit, att genom Gr. v.
Plåtens organisationsplan den del af sjöförsvaret, som skall tillhöra det yttre, blifvit med afseende å belälspersonalen ordnad på ett sådant sätt, att denna icke gjorts talrikare, än att den kan erhålla den öfning, som är för densamma nödvändig, och af våra tillgångar medgifves.
Det vore yisserligen i högsta grad önskligt, att större anslag kunde beviljas för en ännu större befälspersonals tillräckliga öfning, men då nu så icke är förhållandet, har det varit en fullkomligt rigtig åtgärd, att inskränka personalen till den siffra, som är af Gr. v. Platen föreslagen, och ställa den i öfverensstämmelse med de anslag, staten har råd att anvisa för dess öfning, och med antalet af de fartyg, som af befintliga tillgångar kunna byggas och underhållas.
Hvad vidare angår det föreslagna skärgårdsförsvaret, så får jag fästa de H:rrs uppmärksamhet, som mot detsamma rigtat särdeles skarpa anmärkningar, derpå att vi hafva öfver nästan hela vår östra kust en skärgård, som är i behof af försvar, icke endast på några punkter, utan på nästan hela kuststräckan, samt att det måste lända till stor trygghet för hela denna kuststräckas befolkning, om den vet, att till hvilken punkt som helst å kusten kan flyttas en stor mängd af ånga framdrifna fartyg, hvilka, med ogenomträngligt pansar beklädda, halva ett mer än vanligt starkt artilleri, och ett befäl, som väl känner sitt vapen och den mycket omvexlande terräng der det skall begagnas; långt ifrån att anse det vara en obetydlig uppgift som är ämnad att tilldelas skärgårdsartilleriet, anser jag det vara en af de vigtigaste, som kan anvisas ett vapen.
Om vi fästa oss ensamt vid Stockholms skärgård, så torde val hvar och en erkänna såsom en synnerlig vigtig angelägenhet, att den måste med all kraft försvaras och att detta mål synes mig på ett både säkrare och billigare sätt kunna vinnas genom ett så dant vapen som det nu föreslagna, hvilket såsom ett osårbart fäste med stark bestyckning kan förflyttas till hvilken punkt som helst inom skärgården, än genom uppkastande af en större eller mindre skans här och der.
För min del är jag således fullt öfvertygad om nyttan af den föreslagna omorganisationen af vår flotta, men jag sätter H. III. 8 lii Den 3 Mars e. m. åsido mitt eget omdöme, och anser den största vigten ligga derpå att vi lemna vårt fulla förtroende åt den man, som visat sin allvarliga vilja att ställa vårt sjöförsvar på den lämpligaste fot, och att vi icke genom tvetydiga ordalag skjuta ifrån oss saken och derigenom kanske förorsaka ett både för befäl och vapen mycket skadligt uppskof vid ordnandet af vårt sjöförsvar.
Man behöfver icke frukta, att genom antagande af Utslcts hemställan ikläda sig ansvaret för den af K.
M:t godkända organisationsplanen, ty Utsk:t har icke hemställt något annat än, »att R.
St-.r i enlighet med K.
M:ts Nåd. förslag skola medgifva, att de för befäls-och underbefälspersonalen nu anvisade medel må, för tillämpning af samma lönestater och organisationens fullständiga genomförande, fortfarande och framgent blifva använda», och i detta beslut finnes således icke något annat uttryckt än, att U.
St:r medgifva, att de medel, R.
St:r anvisat för af K.
M:t förut uppgifvet ändamål, må fortfarande utgå.
Deremot fruktar jag att antaga de öfriga förslag till beslut, som här framställts, ty man har icke kunnat vid ett hastigt uppläsande af dessa förslag med säkerhet bedöma huruvida i dem kunna ligga några hinder för den föreslagna organisationens genomförande i framtiden eller något, som kan undanskjuta densamma.
Jag får derföre på det varmaste förorda att R. o. Ad. ville bifalla hvad Slats Utsk:t föreslagit och 2 Stånd redan beslutat.
Under loppet af denna diskussion hafva några yttranden blifvit fälda, som föranledt mig att begära ordet för att söka undanrödja det missförstånd om försvaret af våra inlopp, hvartill de kunna gifva anledning, och möjligen återupptagas en annan gång, när dessa vigtiga frågor förekomma.
Man kan icke begära, att en sjöofficer, på samma gång som han måste egna hela sin uppmärksamhet åt de många och vigtiga förändringar, som hans eget vapen på en senare tid undergått, tillika skall hinna att följa med livad som förehafves inom befästningskonstens område, för att höja försvaret till icke allenast den jemnvigt, som i början af det nya sjövapnets uppträdande syntes vara så ohjelpligen förlorad, ulan till den öfverlägsenhet, som i sjelfva verket krigskonstens senaste framsteg lagt i dess händer.
Meri jag hade väntat, att de 2:ne föreg:de talarne af sjövapnet velat draga sig till minnes följande faktum inom Engelska flottan, som icke kan vara dem obekant: när kapten Cole, tillhörande Engelska marinen, för några år sedan hade konstruerat sitt första bepansrade kupolskepp, ingaf han ett förslag att, med undanrödjande af allt fast försvar, ensamt med dylika skepp försvara hela Englands kuster och vigtigaste inlopp.
Saken väckte stort uppseende och blef föremål för diskussion äfven inom parlamentet, der många yttrade, att de pågående befästningarne vid Portsmouth och flera andra ställen borde inställas, såsom öfverflödiga till följd af kapten Coles’ förslag.
Frågan hänskjöts emellertid till den försvarskomité, som finnes i England, bestående af ett visst antal amiraler, generaler och Den 3 Mars e. m. 115 andra högre officerare af flottan, artilleri- och geni-vapen samt armén.
Efter en sorgfällig undersökning af detta vigtiga ämne biel komiténs yttrande hufvudsakligen följande:
Att de förenade rikenas kuster och inlopp icke kunde skyddas och försvaras ensamt af bepansrade fartyg, utan att dertill oundgängligen behöfdes det fasta försvaret af befästningar, och att sålunda ifrågav:de sjöförsvar måste grundas på båda delarne.
Vidare bevisades med bestämda siffror, att ett sådant försvar som det af kapten Cole föreslagna i längden skulle blifva, jemte sin otillräcklighet, äfven betydligt kostsammare än det, sorn tillika var baseradt på sjöbefästningar.
Till samma resultat kom man äfven i Förenta Staterna, der samma fråga underkastades en likartad undersökning.
Och härtill finnes en ganska naturlig orsak, som icke synes kunna upphäfvas eller rubbas af hvilka kommande uppfinningar som helst, den nemligen, att man kan på land bygga ett bepansradt batteri af hvilka dimensioner och hvilken styrka som helst, med snart sagdt inga andra inskränkningar dervid än de, som röra kostnaderna, och bestycka detsamma med kanoner af hvilken groflek som helst, så vidt den tekniska möjligheten för deras förfärdigande förefinnes; under det ett flytande bepansradt batteri, det må nu förekomma under hvilka former som helst, i alla dessa hänseenden är begränsadt och beroende af oundvikliga förhållanden, som härflyta af det element, på hvilket det måste röra sig, såsom bärighet, utrymme, djupgående m. m., och följaktligen måste både i fråga om anfall och försvar blifva det förstnämda underlägset.
Detta till svar å hvad som här yttrats om Waxholms fästning och lättheten att med monitorer grusa fästningar och jemna dem med jorden.
Jag sätter i öfrigt monitorerna ganska högt såsom enligt min uppfattning ett ganska kraftigt sjöförsvarsmedel, men det får icke öfverskattas, och icke kan inloppet till Stockholm, efter nu härom är fråga, ensamt af dem försvaras mot en öfverlägsen fiende.
Det är det fasta försvaret vid Waxholm, som tryggar vår hufvudstad mot ett besök af en fiendtlig flotta.
Men liksom striden till lands inledes af framskickade lätta trupper och tiraljörer, hvilka dock alltid måste stödja sig på en hufvudkorps; så kan motståndet i Stockholms skärgård mot en inträngande fiendtlig flotta genom våra monitorer säkerligen bliffa ganska hårdnackadt ock kosta fienden mången förlust.
Men befästningarne vid Waxholm med sina stängsellinier och minor är här hufvudcorpsen, bakom hvilken slutligen äfven monitorerne torde behöfva söka skydd; men hvarigenom också detta försvar vuxit till den styrka, att det antagligen icke af någon fiende skall kunna forceras.
Jag hoppas att den ställning, jag innehar, måtte utgöra en giltig ursägt för det att jag ännu en gång upptager It. o.
Ad:ns tid.
Lyckligtvis behöfver jag denna gång icke uppträda för att strida mot de män, som förut gjort mig det 116
Den 3 Mars e. m. nöjet att med mig bryta lansar i denna fråga, utan jag har nu endast att bemöta de särdeles välvilliga anföranden, tvenne talare afgifvit, och hvilka talares välvilja gått så långt, att de nästan anhållit om ursägt för det de deltagit i denna diskussion.
Jag hembär dessa
Hrr min tacksamhet lör det intresse, de visat för denna fråga.
Visserligen kan deras fackkunskap i afseende å sjömansskapet icke vara betydlig, men jag vet att de öfriga faktorer, som ingå vid bedömandet af denna fråga, eller fosterlandskärlek och militärisk bildning, icke svika dessa Hrr, och jag vdl derföre söka förklara mig öfver några af dem framstälda anmärkningar.
Klinckowström har ansett frågan om sjöförsvarets ordnande vara för tidigt väckt och ännu ej fullt utredd, och såsom bevis för detta sitt påstående anfört ett uttryck, som förekommer i början af det Statsrådsprot., som bifogats den K. Proposm.
Per står nemligen: »efter det beskaffenheten af flottans nva krigsmateriel kunnat något närmare bestämmas.»
Dessa ord »något närmare» få ej tolkas absolut, såsom skulle de betyda, att frågan om krigsrnaterielen ännu ej är tillräckligt utredd för personalens ordnande, utan relativt till föreg:de riksdag, och häntvda på de nya förhållanden, som inträdt genom den stora plats monitorerne sedan dess intagit i sjöförsvaret.
Hr Frilen har vidare klandrat, att icke denna fråga blifvit underställd vederbörande auktoriteters pröfning.
I allt hvad angår materielen torde någon sådan förebråelse icke med fog kunna göras, ty den auktoritet, hvilken har sig uppdraget att granska sådana frågor, har i detta afseende fullgjort sin pligt.
Beträffande åter personalen, har jag icke ansett, att nämnde auktoritet borde rådfrågas deröfver, då det icke var fråga om några nya anslag, och jag får således erkänna, att något officielt’ utlåt, rörande oflicerscorpsens delning icke infordrats.
Att jag emellertid icke velat undandraga denna fråga Svenska folkets granskning, torde bäst visas deraf, att K.
M:t på min anhållan medeaf de s. k. »Grundernas» tryckning.
Hvad Hr af Kléens yttrande angår, torde det icke vara svårt att förena hans åsigter med dem, som af föreg:de talare blifvit framställda.
Jag tror nemi. att han misstagit sig deri, att någon bär skulle hafva ansett, att ett lands försvar skulle byggas på blott flytande fästningar, ty, så vidt jag kunnat finna, har man blott velat antyda det flytande försvarets stora vigt för krigsoperationerna, utan att derigenom på något sätt vilja förringa det fasta försvarets betydelse.
Då emellertid Hr af Kléen icke framställt något yrkande, behöfver någon tvist oss emellan icke uppstå.
Beträffande slutligen Hr Brakels yttrande, att lian önskade tillfoga mig, eller, rättare sagdt, Chefen för Sjöförsvars-Depitet ett moraliskt nederlag, får jag förklara, att jag icke har något att säga derom.
Lika visst som jag skulle göra allt för att bereda Hr Brakel, om han med sina nuv:de åsigter blefve Chef för Sjöförsvars-Dep:tet, ett moraliskt nederlag, lika visst eger han full rätt att söka tillfoga mig ett sådant.
Ehuru jag öppet
Den 3 Mars e. m. 117 erkänner, att det skulle kosta mycket på mig, om detta Stånd ogillade mina åsigter, kan jag emellertid icke inse, hvad inflytande ett sådant »moraliskt nederlag» egentligen skulle medföra.
Då tvänne
Stånd redan obetingadt, och det tredje i afseende å anslag gillat de af mig uttalade åsigter i denna fråga, skulle det förvåna mig, om den värde talaren och jag skulle hafva så olika uppfattning af konstitutionella förhållanden, att han skulle anse mig hafva rättighet frånträda min befattning, äfven om detta Stånd skulle fatta ett motsatt beslut.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Utsk:ts hemställan i denna punkt.
Jag skall icke länge taga eder uppmärksam het i anspråk, Mine Hrr! men jag anhåller att med några ord få förklara meningen med det moraliska nederlag, jag sagt mig vilja tillfoga Chefen för Sjöförsvars-Dep:tet.
Han har vidtagit, eller rättare tillkännagifvit att han ämnar vidtaga åtgärder till flottans omorganisation, hvilka stå i fullkomlig strid med de åsigter, som det Stånd, han tillhör, vid föreg:de riksdagar uttalat.
Detta Stånds beslut kan visserligen icke hindra Gr. von Platen att verkställa sin organisationsplan, då den redan blifvit gillad af de 3 öfriga Stånden, och om Gr. von Platen aktar detta Stånd, der dock tvifvelsutan egentligen de enda militära insigterna finnas, så ringa, att han, på grund af de öfriga Ståndens beslut, vidtager sina åtgärder, så gratulerar jag honom till en sådan karaktersfasthet såsom minister, men jag kan icke gratulera fäderneslandet till ministern, och R. o.
Ad. bör icke frångå de åsigter, de vid föreg:de riksdagar i denna fråga uttalat och erkännt för sanna.
Här inför
Adeln är det endast ministern kan framställa sina skäl, och hans motståndare sina motskäl.