Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nä, ja töckt int ill om Hallidajen å dä va inga sönn ôm Kvast-Kersti, för ho förtjänt int bätter, å nock va dä bra tå’n att’en gjord mor mi så halftämli bra tå rosen, men dä hang på ett hår att’en hadd skrämt ihjäl’a, å dä va fäll int så bra för’a kanski.
Dä satt tre käringer i en backe,
å di va vinne å di va skacke,
di peckte finger, di sträckte nacke
å smala geck satt på alle tre:
»å kôrs i jemini, kôrs i jemini, kôrs i je!»
»Å se på hômmen, å se på henne,
han hisser ôpp’a på lagårsränne,
å kôrs i je, tocke stort illänne,
han klappar henne, o je, nä se,
å kôrs i jemini, kôrs i jemini, kôrs i je!»
»Dä här ska ut öfver hele sockna,
att ho ha gitt sä å han ha lock’na,
å guschelôf, att vi int ä tockna,
nu kösst’en henne, o je, nä se,
»Jo, di ä söte, jo, di ä ömme,
ôm tocka fal skull int vi kunn drömme.»
— »I ä för gamle, I ä för grömme,»
mä ett ur skogen dä vrôla te.
»Å kôrs i jemini, kôrs i jemini, kôrs i je!»
Gamle Johannes.
Når ja tjänt ve bruke på Björkstafôrs, hadd di en gammel gôbb där, sôm di kall Gamle Johannes.
Han hadd vôr där sänna lang ti tebakas å hadd fäll vôr den bäst kärn di nônstiner ha hatt där, ätter hva ja kunn hör tå di gamle ve bruke.
Dä fanns int e sak, sôm int gamle Johannes kunn gär, når’n va ong, sa di.
Int nock mä att’en va varsten i allt hva utarbett hett, slôing å plöjing å köring å allt, men han hadd ett tock förstånn på all årninger mä fôlke å mä hel landtbrukation, satt bå förvaltern å patron la rå män iblann å atte han feck gå å rättrér sôm rätter, når int den rätte rättern va testärs.
Hva belanger häster, va’n en öfverman, sa di, å mang ä di hikstorier ja ha hört ôm, hvalls han ha betvöng rasne hingster å hvalls han ha kört rätt mä skenske kamper.
Frua va falitt rädd te kör å når ho skull in te Kallsta för te gär ôppköp, va dä allri vardt att dä va nôn aen på kuskbocken än Johannes.
Han va säker, töckt ho, — di are va int så rektit te lit på.
Å däsamm töckt brukspatron, satt når’n rest in te stan mä pänga, hadd’en allti Johannes mä sä, för dä va tryggerst te ha en tocken stö kär ve sia, ifall dä kunn bli nôa ufre bål ve Krôppkärrsskogen äll Svinbäcken, där landstrykran höll te för i vala, når di va på väg te Nôrget.
Men dessuttamä lär han ha vôr en jäger å fisker utta make på denne jola.
Han lär ha vôr ett rennt äxämpel te få räfven i skôthôll å abbern te napp, sa di, å däfför kan en fäll förstå att dä va Johannes, sôm va genralmajor, når harrkäran ga sä ut på jakt å feske.
Men dä va int nock mä dä, utta Johannes lär ha vôr en tocken där’n mangkônstmäster, sôm sômma ä iblann.
Han kunn kitt ihop postelin, kunn han, han kunn lage klocker, kunn han.
Svarf svarfsaker sôm en svarfver, sneckre å smi, va’n lik utmästrat i å ble dä nô fel mä pejano hos patrons, kom småmansellan å ba sin gullsöt lell Johannes te lage’t ôt dôm å dä feck var e fali sjukdom mä spelvarke, ifall att int Johannes doktra ihop’et.
En skull fäll tänk att en tocken betrodd kär kunn kom te stig i gradra ätter lang tjänst, ôm int fôr, men hur dä va, så va int Johannes go te å kom länger ôpp än te gårsdräng.
Di sa, att dä kom an på att’en va för stursk, satt’en int vell tal för sä sjôl.
Han ment, att tock skull int han tal ôm, di skull vet te ôppvärdér hans värderning ända, för han hadd allt gräjer på att’en va den’en va.
Å så va dä dä att förvaltern la sä imot’en.
Se, dä va den egenheta mä Johannes, att’en va litt storakti övver sin mang kônster.
Kom di mä nôa sak, han allri hadd sett, så ble’n just allri nô förunnra äll förhäpna, å dä enda han sa va, att han skull se på saka, dä skull fäll bli bra mä den.
Å når’n hadd fått e rekti kônsti sak lagat, kunn’en fäll int hjälp att de änsôm sken i yga på’n å småskratt ikring mungipan på’n, för han va allt höckfärdi övver att’en va en tocken schenjör.
Nu va mällerti di ong bokhôllran på kantore rogat å te å gå å titt i värkstan, där Johannes stog å mästra mä sin kônster, å te å ret’en mä att dä int va rätt gjordt, dä han hadd gjort.
Å da ble’n allti sur å grini å titt ondt unner lugg ôt dôm, men dä end han sa va: »gär’t, gär’t sjôl, får I se!»
Da va dä en gang sôm förvaltern hadd en go vän på besök å för te bju’n på nô särskilt, fant’en på te ret Johannes onn.
Å når di kom in te värkstan hos Johannes å Johannes såg att han skull bli gjort te narr inför en främmat, bleka dä fäll te i yga på’n, för han va vesst inge gla den dan.
»Hör nu, Johannes,» sa förvaltern, »den här postelinsbrecka ha du allt kitt ihop snedt.
Se här, d’ä ju alldeles snedt,» sa’n å visst brecka för kamraten sin.
Johannes sa itnô, utta bare fila på sin mässingsljusstaker äll hva dä va han kunn höll på mä.
»Jaja, Johannes får fäll gär ôm’et, häll också far vi fäll skeck’et te Kallsta, så blir dä fäll bätter» sa förvaltern.
»Men se här ä e anna sak — jaså den här elltanga ha Johannes lödt ihop.
Dä va en fali knöl dä här, ska dä var tocken, tro, Johannes?»
Men Johannes han svart int ett enda ol — han bare slängd staken iffrå sä å änsôm vell stig ôpp å gå.
Gamle Stall-Ola, sôm va mä därinne den gangen, sa att Johannes va grå i syna tå rasenhet, men så satt’en sä igän å tog ôpp arbet mä staken.
Förvaltern stack tonga i käken ôt sin go vän, sôm va mä, å bägg två smågren di ôt Johannes.
Ifall di nu hadd gått sin väg, hadd dä fäll int ble nô tå dä hel.
Men förvaltern töckt dä va så rolitt, satt han kunn int lätt bli å ta ôpp mä den dåli löinga igän.
»Ja, jaggu va dä här en rekti knöl dä, Johannes, tänk hva frua ska unner, när ho får se den här knöl’n — jaså, dä här ska var e löing dä.
Se här, dä här ä hopalödt,» sa förvaltern å den andre harrkärn lôddes sôm han skull unner mö övver den store knöln, han mä.
»Gär’t, gär’t,» sa Johannes å försökt å hôll sä still, fastän att dä va en rykenass ell i’n te far ôpp och gi förvaltern däng.
»Gär’t, gär’t, harrkärer,» sa’n.
Men dä va just di ola fôrvaltern hadd stått å vänt på att’en skull säj, för dä va di sôm hadd blitt olspråk ve bruke — »gär’t gär’t, sa Johannes» — å han hadd gitt sä fasingen på att Johannes skull säj’et en gang te.
»Ånänä, d’ä fäll int så lätt häller te lö ihop e elltang — men lämmä se staken du har där — hå kôrs i all vala hva ha du gjort ve staken,» sa förvaltern å röckt staken te sä.
Mä ett flög Johannes ôpp å feck tag i kragen på förvaltern å kast’en hannlösst imot dôra, satt dôra geck ôpp å förvaltern kom ut på gårn, mä hövv före.
»Gär’t bätter sjôl, dett rôtne svin,» skrek’en å mä dä samm bynt’en storgråt.
»Han kan gå, han åg,» sa’n te den are harrkärn å når’n feck se att Stall-Ola stog kvar, sa’n: »Ja, du, Ola, kan gå, du åg, ja ôrker int hôll imot!»
Ätter dätt här kan en fäll förstå att dä va närpå att Johannes feck flött sin väg, men patron töckt int han kunn åvar’en å däfför feck’en bli kvar sänna han bett förvaltern ôm orsäckt.
Men förvaltern kunn allri förlåt’en att han hadd blitt utkasta tå’n.
Jämt la’n sä imot’en, hvar gang dä ble tal ôm att Johannes skull bli rätter äll teminstingens stalldräng.
Å når förvaltern en gang i tia flött iffrå bruke, va Johannes så gammel, satt dä int va te tänk te gär’n te nô ann än dä han va.
Å så feck han gå där å slit å dra sôm gårsdräng i all si ti.
Ve den tia, sôm ja kom te Björkstafôrs va’n övver di åtteti å va langsänna ur tjänsta.
Han hadd fått sä e litta stôg ner ve såga å där lefd’en på tocka smôler, han kunn få ôppifrå harrgårn å på di öxskaftan han gjord.
För se öxskaft dä va dä end han kunn gär på gammeldagan, för yga ble dåli på’n på slute.
Men den gamle kônstmästern satt i’n än å dä fanns ingen på hel bruke, sôm kunn gär bätter öxskaft än gôbben Johannes.
Dä va ett sving å en fason på di öxskaftan, satt dä va e gläj te se dôm, å dä kom fôlk iffrå lang hôll för te beställ öxskaft tå Johannes.
Johannes va allt åg litt stôlt öfver di här berömd öxskaftan sin å han töckt int dä va rolitt te hör kritiserning övver dôm.
Dä vesst nu vi dränger å däfför så töckt vi dä va lifvadt å gå te’n, där’n satt ut mä stôgvägga, å ställ ôss sôm vi gärn vell köp ett öxskaft tå’n — å så tog vi ôpp än dä en än dä are tå dôm å gjord all möjli anmärktning på svingen å verke å hva dä nu kunn var.
»Må dä här skaft kan var rektitt, d’ä bestämdt vindt, titt här, du, Erk,» sa vi å gjord ôss så misstänksam vi kunn övver Johanneses öxskaft.
Da bynt dä änn sôm å sprätt å röck i gamle Johannes å hännra bynt å skak på’n.
Men ju varrer rasen han ble, dess varrer gjord vi ôss te mä att öxskafta int dôgd nô te — för pôjker har inge vet, dä vet’en fäll.
Da kunn dä hänn iblann att Johannes högg tag i ett skaft, sôm ôm han kunn ha go lust te vis ôss att dä teminstingens dôgd te gi illack pôjker däng mä.
Men så känd’en fäll att han int hadd den gamle krafta kvar å så slängd’en bort skafte å strackla sä i väg mä sin kroki knä å sin kroki rygg.
»Gär’t, gär’t,» sa’n helt beskeli mä dä samm han geck in.
Nu ä allt gamle Johannes dö, men än i da har di mang hikstorier ôm’en å når d’ä nôn, sôm kommer å gär sä stor å dålier ner nô, sôm ä bra gjordt, ha dä blitt än sôm ett stäf te säj: »gär’t, gär’t, sa gamle Johannes».
Fäll taler di ille ôm patron, men d’ä itnô te rätt sä ätter.
Nock ä de fäll sannt, att han va ett rennt rykränn ätter kvennfôlk, satt dä va falitt för jäntan te gå på vägen, når patron va i sockna.
D’ä nock sannt.
Söp gjord’en, d’ä åg sannt.
Å int va’n just så gömmenheli i affärder nô.
En vet’el hvalls han va immot handelsharrkäran i Göteborg, når di feck allt dä rôtne byggnationsverke tå’n Å att’en klådd bönnra å sög ut stattôrpan, d’ä neker’a int häller för.
Ett hällvätt va dä ve bruke, d’ä fäll sannt mä.
Å fäll kan dä var nôa sanning i att han plåg ihjäl frua si, för ja såg sjôl, når’n ga’a en sinkadus, å att dotra ble veli tå hanses årninger mä’a, d’ä fäll mä sannt.
Men på dä hel tage va patron en go å rejäll kär.
En kunn int kom te’n på kantore, utta att en feck en sup äller två tå’n, å allti hadd’en nô rolitt te säj ôm jänter å friing.
Nä, kunjak dä spard’en allri på, å lessen dä va’n allri.
Nä’, satt patron va ingen dåli kär, d’ä sönn te säj.
Riksdassbönnras marsch.
Se här kommer bönnra,
spannmålstönnra
d’ä di sôm har makta i rike å lann.
Hva vill I, go vänner,
I härremänner,
vi har inte stönnra
d’ä vi, sôm ä bönnra,
d’ä vi, sôm ska styre mä rike å lann!
D’ä vi, sôm ä bönnra,
d’ä Anderssönnra å Johanssönnra,
d’ä spannmålstönnra,
d’ä di sôm ä harrer i Svergets lann!
Prästen Bodenius.
Ja han ä alt dö nu.
Men dä va int mang år sänna han geck ikring mä pôsen på ryggen å käppen i näfven å tocken hadd’en fäll gått i femti år.
Dä fanns int en i hel Varmlann, sôm int känd prästen Bodenius, för han geck å geck år ut å år in iffrå socken te socken, iffrå gål te gål.
Å hvar han kom bjö han ut sin snusdoser tå nävver å sin bôrster tå svinbôrst å taggel.
Å hvar han kom, vell’en ha bränvin — iblann feck han, iblann int, alt ätter sôm fôlk va te.
Men go ol å mat dä feck’en, ifall han int va för ill söpen, för dä va en beskeli å morosam kär, sôm int gjord nôa förtret.
Hällers kunn’en nock se fali bekömra ut iblann, men så sträf å slet han, tess han feck ett kvarter bränvin i sä å da geck dä övver.
Att han hadd vôr präst dä kunn da inga männisch se.
Nock kunn en förstå att’en hadd hatt ett vackert å fint ansekt å ett bra målföre, men når ja såg’en va’n ôppsvôllen å rö tå bränvin å hes å skrôvli va’n i halsen.
Int häller sa’n nô ôm Guss ol å int kunn en hör nô på’n att’en va studert, anna än når’n va rektitt på kneka.
För da drog’en fram sin gamle blåruti näsduk å helt’en i hanna sôm en alterpräst å sänna så mäss å predikt’en satt dä va hett ôm öra på di sôm stog ikring’en.
»Du huggormars afföda,» sa’n, »du ser grandet i bror dins öga, men icke bjälken i ditt egit.» Å så la’n ut täxta mä exempel.
Å så söp han å så grät han å mä ett ble’n fräjdi igän å drog te mä nô frivågent skôjerol te jäntan.
Tocken hadd ja sett’en mang ganger å allti hadd’en den samm täxta.
Dä va änn sôm dä gussole hadd bet sä fast i’n å blitt kvar, når’n hadd glömt allt ann.
Å allti söp’en å grät’en öfvapå.
Hvalls en präst kan bli tocken, d’ä int gôdt te säj, men nock ha ja hört e kônsti paschas ôm prästen Bodenius å d’ä mang sôm ha hört’a, satt d’ä inga påhett tå mäj.
Di säjer dä att fôr i vala va dä mö varrer ilänn i Finnmarka än dä ä nu.
Finnan slogs å stal å stack ihjäl hôrann mä knif, satt dä va ett rent hällvett därôpp.
Dessuttamä va dä svält å skröpplihet tå all slags å den end gläja di hadd där va bränvin, för da va bränninga fri än.
Nu va prästen Bodenius ve den tia ansedd för te var en dunnerhogger te präst, en sôm hadd bå vet i skael å mål i muen å kraft i själa.
Å däfför skeck di ôpp’en te Finnmarka å gjord’en te kaplan i Bogen, för att han skull lär finnan kristendom å morialibus.
Ja Bodenius han lag sä te å gär unnervärka han va utsett te.
Han dômdér å skrek iffrå prädikstoln, han skeck ätter länsman å feck mang dömd te fästning — di are dömd’en sjôl te dä röhet, ni vet.
Dä va int en tå finnan sôm skull slepp unna fördömmelsen, sa’n.
Varst regjord’en mot supinga, för den skull bort först, tänkt’en.
Han pisk å slog finnan te lätt bli, han las ell å svaggel övver dôm, han satt dôm i stocken.
Men finnan di ble bar varrer.
Sômma ble som stôlli tå skräck för hällvett, di kröp ihop som sparkate hunner, å di are ble åg iffrå vete, men dä va tå ilskenhet imot prästen, sôm vell gär dôm te tam husdjur i ställ för di villdjura di va.
För te bar försök å hjälp ôpp å försök få fôlk te förstå, dä felt ingen präst in ve den tia.
Di mäst lätt allting gå som dä vell, bar di sjôl hadd’et gôdt, sômma lefd på samm sätt, sôm di are publikanan, å sômma brukt sôm sagdt va hällvett te skrämm vet i fôlk — å ur fôlk mä för den del.
Da va dä en gang sôm prästen Bodenius skull hôll e ny domdagspredicktning imot supinga å kom gånass te körka mä bibbla unner armen.
Dä va mang full finner på körkbacken å di kast skällsol ätter’n sôm di bruka, men ingen tord gär nô ve’n, för han såg hard ut.
Men fram ve körkdôra stog e finnkäring i stocken å dä va Bodenius, sôm hadd ställt att ho kom dit.
Dä va e gammel — gammel — käring langt ôpp iffrå di aller nolerste finnskogan.
Ho va känd för te kunn trôll å för si suping va ho åg känd å en sönnda hadd ho trätt ôpp i körka i fylla å villa å höll e motpredicktning mot Bodenius å åkallt den Onn, satt prästen hadd allt orsak te få’a dömd te stocken.
Di are finnan hadd gitt’a bränvin, satt ho va allt tämli på snôrka, där ho stog å hang ve stocken.
Når nu prästen geck fram te dôra för te gå in i körka, häfd finnkäringa ôpp sin illacke låt å bynt å förbann’en:
»Förbannat vare du, Bodenius, te ävi ti,» skrek ho — »förbannat, förbannat, förbannat!
Full ä ja, fatti å trasi ä ja å te hällvet kommer ja — men like tocken sôm ja här står, ska du stå en dag, Bodenius — tvi!»
Bodenius sa ingenting, men han va blek som en döing, når han kom ôpp i predickstoln å skalf på måle, når’n predickte.
Nu kommer dätte mä trôllinga, sôm ingen vet ôm d’ä sannt äll falskt.
Men säkert ä, att når Bodenius den dagen va på hemvägen iffrå körka, bynt dä hogg i e tann på’n å dä kom e tocka tannvark övver’n, satt’en vre sä å ôja sä.
Å når’n kom hem te prästgår’n va’n pocka te ta in bränvin för te bedöf sä.
Först ett glas.
Sänna ett te.
Sänna ett te å ett än en gang.
Dä hjalp e litta stunn, men strax ätter tog dä te varrer ända.
Måndan kom å bare varrer ble tannvarken.
Bodenius va pocka te sup bränvin igän.
Först en sup, sänna en sup te å sänna di mange supan.
Tisdan kom å tannvarken tog bare te å supinga ho tog te, ho åg.
Å hele den vecka låg prästen Bodenius å söp sôm en fylltratt för te bli å mä den förtrôllade varken han hadd.
Han försökt iblann lätt bli, men finnkärngas kraft va störrer än hans å Bodenius va pocka å sup å sup da ätter da, veck ätter vecke.
Sist, når en sex vecker hadd gitt, geck tannvarken bort, men den sôm int geck bort, dä va bränvinstörsta.
Bodenius ôrk int var utta bränvin ens i körka.
Han hadd pôtäel stånass i sackerstia å tog sä en bra klonk, inna han geck te alters.
Å hem när sej hadd’en en kutting liggnas unner sänga å söp unner natta mä mun för kuttinghôle.
Mennas skulle han da hôll ôpp tjänsta å hôll styr på finnan.
Å dä gjord’en da som en kär te en början.
Han prädikt å rest ikring och slogs mä finnan för te få dôm te bli fôlk.
Sjuk va’n, söp gjord’en, men tocka kraft va dä i’n, satt han va go te å lôss sôm att han int söp.
Ingen hadd’en te tal mä, hvar’en såg va dä bar ilsk å villsinnt fôlk, som bar agg te’n.
Dä va int så gödt te höll sä ôpp i e tocka trakt.
Men når’n va hemm när säj, da bark hel ilänne lös — där behövd’en int förställ sä å där regjord bränvine i hôriveli vrå.
Han ble svår imot frua å barna, satt te sist va di pocka å res sin väg iffrå’n.
Da först ble prästen Bodenius knäckt.
Han bynt å töck att altihop gjord däsamm, finnan feck lef som di vell, sjôl brydd’en sä int ôm att fôlk såg på, når’n söp, å te sist låg han full bål i stôgan som ett ann vrak.
Iblann va’n så ill däran ve tjänsta, satt’en las bakfram ur boka å felt ner ur predikstoln.
Da feck di mang uvännan han hadd vatten på kvarna.
Han ble anmäld för kônstorium å afsätt.
Ja, sänna feck’en sôm sagdt va gå å släng i femti år ätter landsvägan, inna han dödd.
Dä ä ännsôm vår harre skull ha bevart lif i’n för te var sôm e levnass predikning för fôlk att di int skull förhäv sä, int en gang ôm di ä en präst å ann fôlk bar ä fatti stacker, sôm super bränvin.
Å int ska en fäll förhäv sä öfver prästen Bodenius häller, för d’ä ingen sôm vet, hvalls dä hadd gått en sjôl, ifall en hadd blitt sätt te gär fôlk tå finnan för en sexti sjötti år sänna.
Jon i Gösthultsmon.
Når Jon ble vräckt frå stôga si,
för dä han int lätt bli
te stäle ve ve vinterti,
da spjärna
Jon imot
å satte klacken i,
dä hjalp int lämper, dä hjalp int hot,
da tog di Jon i hans bakskinnbot
å sa: ohej, ohi!
sen hifva di Jon iffrå Gösthultsmon
— »ja, kommer igän,» sa Jon.
Di drog i Jon, di slet i Jon,
di bôtta å sparka Jon
— »ja gär inte än,
ja kommer igän,
för stôga ä mi,» sa Jon.
Da tog di å bar’n iffrå Gösthultsmon
— »ja kommer igän,» sa Jon.
Men Jon han geck te brukspatron
å sa:
»herr brukspatron,
dä här kan väl allri bli rätt ändå,
att ja ska gå iffrå
mi ega stôge ve Gösthultsmon?»
»Vet hut och gå ut,» skrek brukspatron
— »ja kommer igän,» sa Jon,
sen geck han i sjön — ve Gösthultsmon
flöt like i lann tå Gösthults-Jon,
Svampinjoner.
Dä va en gang en messômmer ja kom tesammen i Sunn mä stalldrängen på Öjervik.
Vi hadd vôr läskamrater å töckt dä va rent änn sôm litt rolitt å råkes.
Vi geck in på ett ställ, där di hadd kaffi te sälj å där satt vi ôss te å stôrm ôm den gamle tia.
Erk hadd bränvin mässä i en knatting å sjôl hadd ja ett hallstop kunjak å vi hälld i ullvaller å tog klarsuper ä töckt att jola va ett bra ställ å lef på.
Men nu vet en hvalls en ä, når en ha fått litt i hatten.
Da blir en storakti å kärakti och töcker att en ska gär nô rektitt rejällt, hva dä nu hällers ä — gär kônster äll slôss äll ann tock där.
Men int ha ja vôr mä på besönnlier sak än den gangen i Sunn mä Erk ve Öjervik.
Rässom ja satt där flög dä immä att vi bol ät nô rektitt uvant finnt te meddan.
»Erk, du, vi bol gå te hortelle å ät nô rektitt uvant fint te meddan,» töckt ja.
»D’ä int messômmer mer än en gang ôm åre!»
»Kôrs ja, tänk dä,» sa Erk å lät int uhôga.
»Men hva ska vi ät?» sa’n.
»Hå, nô tock där di har ve bröllôp å barndop när herrskapsfôlk,» sa ja.
»Hva vet ja — buljongspa å homlätt å glasst å tock där.»
»Nä da vet ja bätter,» sa Erk.
»För når dä ska var rektitt storkalas när patrons på Öjervik, da skecker di mäj sta’ te abbeteke i Sunn för te köp e sak di kaller svampinjoner.
Dä ska var dä finest på hel jola, sa köksa.»
»Ja dä blir bätter dä,» töckte ja.
»Da behövver vi int gå te hortelle da, utta da tar vi svampinjonera mä ôss å äter på hemvägen å super te,» sa ja.
Ja Erk å ja vi geck sta te abbeteke å Erk köftt en stor bôrk mä svampinjoner.
Å så stack Erk knattingen unner armen å ja tog vara på bôrken å så lerk vi ôss sta hemmate.
Hva dä nu le så töckt vi dä bynt bli på tia att vi skull ät meddan å så satt vi ôss ner utmä dikeskanten å tog fram bôrken mä svampinjonra.
Ja ôpp mä fällknifven, förståss, å feck hôl på lôke å så tog vi en redi sup å så skull vi da ät svampinjoner.
Di va änn som träknappar å så fali rart såg dä fäll int ut.
Men finnt ä finnt, tänkt ja å stack en svampinjon i muen å bynt å tugg å tugg allt ja ôrk.
Hardt å segt å uttäckt va dä å tännran mådd int väl just.
Men ja skämdes å tänkt dä va bäst å hôll ut.
Erk han satt å titt på mä å såg änn sôm frågvis ut.
»Nå, hvalls ä dä,» sa’n — »ä dä finnt?»
»Håja, nock ä dä finnt,» töckt ja.
»Men int ä dä just som ja hadd tänkt mä.
Smak sjôl, får du se!»
Ja Erk han tog en svampinjon, han åg, å bynt å tugg, han mä.
Å så satt vi medt imot hôrann å tugg å rätt som dä va så stann vi mä tugginga å titt hôrann i yga, men sa itnô.
Int ska ja bli den först te gi mä, tänkt ja å hälld i mä en sup å tog en svampinjon te.
Men Erk han ble altmer sur i syna å rätt hva dä va så spôtt’en ut hel illänne å skrek: »tvi hällvätt, d’ä sôpp!»
»Ä dä sôpp,» sa ja å känd mä int varst tefress.
Ja tog ut skröppliheta mä näfven å spôtt fler ganger för te bli å mä den uttäcke smaka.
»Vesst sjöttan ä dä sôpp,» sa Erk— »tocker där små fnaschel ä dä fullt bål mä hulta.
Tock ä ôt svina,» töckt
Erk han å spark te svampinjonbôrken.
»Ja tock kan var ôt svin å herrskap,» sa ja.
»D’ä sist gangen ja äter svampinjoner!»
Å dä va dä, för alt sen den gangen ha ja allri ät ann än fôlkmat.
Den främmate jänta.
Dä kom e jänt te sockna,
di kall’a Julia,
ho va så fin, satt tockna
finns knafft i Kallsta sta.
Ho svängd å ho fansér sä
på mang finuli sätt
å geck å promenér sä
å rök på segarrätt.
Ho pek mä fingre ôt mä
å sa: »nä, se på den!»
Satt ja ble
Gu förlôt mä
för flat te pek igän.
Å medt i skogen skrek ho
»säj, får ja bröllôp snart!»
Å jaggu svarte eko
på stunn: »ja bröllôp snart"»
Å den sôm allt ble stôlli
tå allt dä här va ja,
för dä va skrömt å trôll i
den härna Julia.
Men ja ä bar en bonnsôn
å ho ä långe fäst
ve en di kaller Jonsson,
sôm läser te bli präst.
Fleck-Fredrek.
Allri ha ja hört nô ann navn på’n än FleckFredrek.
Dä feck han hett för dä han hadd så möa kälek te all flecker han såg.
Dä va en slätkammat, finnt rö å vesen gôsse, söt i syna sôm e mansell, så nog va’n vä’n te se på.
Å dä gjord nu all jänter i sockna, för dä att Fredrek hadd en stor gål ätter far sin å pänga i banken hadd han åg.
Å Fredrek han titt igän, för jänter dä töckt’en ôm.
Men te säj nô, dä vill’en int, för dä va’n för bly te å te bestämm sä för nôa särskilt dä komm’en sä allri sta mä, för han va lik kär i allihop, varst i den han sist såg.
Va Fleck-Fredrek esammen mä e jänt, så satt han ve sia tå’a å bar moltitt på’a å sa itnô.
Men iblann kunn dä fäll hänn, att han sträckt ut armen litt å tog ett vese tag i sia på jänta.
Kom dä sänna e ny jänt in å satt sä mett imot’en, ble’n änn sôm illsvin å uroli, för han vesst int på hocka jänt han skull titt mäst.
Gla va’n i den ene å like gla va’n i den are.
Varst va dä når dä va rektitt mang jänter ikring’en — te äxämpel på körkbacken ôm söndan.
Når da Fleck-Fredrek geck af å ann på körkbacken i sin grann harrkärsklär tå finnt kôderôj, da geck jäntan rundt ikring’en å snodd sä så tätt te’n di kunn, når di geck förbin å ga’n di ljuflianste yg, di kunn gi. Å da ble Fredrek mäst sôm ellbränd, dä spratt å röckt i’n å yga hans vrängd sä ôt all hôll för te ta ôpp all jäntyga, sôm sköt på’n.
Men hvalls dä nu va, så va dä inga jänt, sôm va go te å få Fleck-Fredrek te fri te sä.
Te få’n te glys kälitt in i yga på dôm å te å mä te få’n å ta sä i sia, dä va inga kônst för hocka jänt sôm hälst, men te få’n å fri te sä, dä va blankt ugörli.
Da va dä e jänt, di kall Maja.
Ho va ett stort grannt kvennfôlk å så tämli ägenass va ho åg, satt dä va mang som fridd te’a.
Men ho hadd gitt sä fasingen på att ho skull ha Fleck-Fredrek å den store gårn hans.
Å så va dä da en gang en ättermedda, sôm Fleck-Fredrek geck esammen å grunna på landsvägen.
Da mött’en Maja.
Maja vänd tvärt ôm å slog följ mä’n, för ho vesst, att dä int va vardt te vis sä skygg å tebakashôldt mä Fleck-Fredrek.
Å så bynt ho å sladder ôm allt möjli för te få ôpp mun på’n.
Fleck-Fredrek han bar teg å såg på’a mä sin kärvännli yger.
Men så kom Maja da te var så när inpå’n, satt han int kunn lätt var å sträck ut den vesne näfven sin å ta ett beskelitt tag i sia på’a.
Nu ä stunna kommen, tänkt Maja ho, å mä däsamm han tog’a i sia, felt ho’en ôm halsen å tydd sä te’n å klämd’en mä all kraft e tocka stor stö jänt sôm ho kunn ha övver en tocken vesen perk sôm han.