Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Doktorn” påstår att skildringen af vinets inflytande icke är sann i En realist.
”När man är full kan man inte hålla tal.”
Sedan hade de kommit in på äktenskapskapitlet och blifvit mycket heta.
Men hvad de sagt vet jag icke.
A. L.
”Gumman skall låta bli att alltid falla mig i talet.”
Härom dagen då A. L. och jag sutto inbegripna i ett mer än vanligt – åtminstone å hans sida – öppenhjertigt samtal, kom jag midt i allvaret med ett af mina konstlade skratt och ett ytterst platt yttrande.
Jag ångrade mig strax.
”Der ser man min vana att genast blanda bort korten om jag någon gång kommer att visa en flik af mitt bättre jag,” sade jag nästan med ångest, ty detta skratt ringde ännu i mina egna öron, detta andefattiga, tomma skratt, som förstört hela den vackra stämningen.
”Ja, repliken skar,” sade han blott, men det dämpadt varma och själfulla uttryck som legat öfver hans drag medan han sjelf talat, hade lemnat rum för ett pinsamt uttryck af smärta.
Det som den erfar, hvilken blottat sig utan att se sig förstådd.
O, hvad jag led!
Falska, låga konventionalism, hur jag afskyr dig!
Jag skulle kunnat kasta mig ned och vrida händerna i förtviflan öfver mig sjelf.
Det var samma dag jag vid afskedet yttrade något om att han ännu har tiden för sig.
Han såg på mig med ett uttryck sådant att det skulle tvingat mig att tro på rikedomen af hans själslif, äfven om jag aldrig gjort det förr.
Hans ansigte fördrogs.
Det var mer än allvar deri, det var en begåfvad och bunden andes qval.
”Det är just det som pinar mig,” sade han, ”det att jag ännu är så ung.
Det att jag icke kan säga allt derför att jag icke har erfarit allt.”
Och hvilken sorg låg det icke i sjelfva tonfallet!
”Och ni tycker er inte ha tid att vänta,” sade jag, sakta, rädd för att ännu en gång slita denna förunderligt vackra stämning.
”Öfverförfinad” – ja, han har rätt.
Under den brutala ytan gömmer sig hans verkliga jag, känsligt och fint.
Gud, hvilka motsägelser finnas icke i den menskliga naturen!
På en gång en erfaren man och ett brådmoget barn.
På en gång skärande bitter och blödigt vek.
Låt honom icke gå under.
Håll din hand öfver honom!
Anna Rasmusson talade om en middag hon varit på.
Hon och en del andra flickor hade varit ute i trädgården, fruarne voro inte med.
Husets herre kom och ville ha en kyss af hvar och en bland flickorna.
Ville kyssa
Anna också, men hon skrek så förskräckligt att han inte vågade röra henne.
”Om han bara varit lite yngre tycker jag det kunde ändå gått an.
Det sade jag honom också,” förklarade hon med sitt vanliga oemotståndliga skratt.
Anna förefaller något cynisk ibland.
A. L. tycker illa om fru Wihlborg.
Anser henne för ett stycke komedi. ”Slät och söt.”
När häradshöfding Hallbergs voro i prestgården reste hela familjen till skogs en dag.76 (Den 26te Juni.)
Endast Ida och Axel stannade hemma.
”Jag tror att jag skickar bud efter Victoria,” sade Ida.
Axel fördrog ansigtet i missnöje.
”Tror mamma att hon skulle vilja smyga så der?” sade han med ovilja.
”Smyga – hvad är det för prat!
Jag skickar bud.”
Axel Lundegård.
Fotot sannolikt från 1890-talet.
Postmästare Christian Benedictsson.
(1871)
”Hon kommer inte.”
Det bar honom emot att tro mig om någonting som han sjelf ansåg lågt.
– Om samtalet hade jag naturligtvis ingen aning förr än efteråt.
Ida skickade bud om jag ville träffa henne på kyrkogården.
Jag tänkte alldeles icke på att bli bjuden in, ej heller visste jag att Axel var hemma.
Emellertid tvingade hon mig upp att dricka kaffe.
Efter det kom Axel, och vi satte oss i salongen för att prata.
Axel hade fördelen att vända ryggen mot dagen, det lagar han alltid.
Han talade ovanligt mycket.
Berättade om sin morbror, länsmannen, som ”äter och sofver som ett djur och har en förskräcklig hop ungar.” Gumman föll honom ständigt i talet.
Med ett ord, de småkifvade.
Gumman sade högt till mig att Axel var ” i sitt värsta, så att nu hade jag tillfälle att se honom sådan han kan vara.
Jag fann honom, sanningen att säga, ganska älskvärd.
Visserligen en smula nervös, men mera meddelsam än han plägar vara.
Jag bad honom spela, ty gumman kunde omöjligt låta honom tala i ro.
”Det är för tidigt,” svarade han; orden kommo sakta, liksom beslöjadt, de innehöllo både en begäran att jag skulle stanna och ett löfte att han ville sjunga.
Jag ville gå innan qväll, ty jag var klädd i min hvardagsklädning och ville ej presentera mig för de främmande i den.
Ida var mycket envis att jag skulle stanna.
Axel sade ej ett ord.
Han gick helt tyst till pianot och började preludiera, sakta, med det der själfulla föredraget som jag tycker så mycket om.
”Nej, nej, spela inte,” sade jag hastigt, med låg röst.
Han fortfor att spela utan att vända sig om.
Jag måste tiga och lyssna.
”Åh nej – gör det inte – hur skall jag då kunna gå!”
Melodierna växte i styrka, de väfde in mig i sitt nät, hvad skulle jag göra? – en bön i ord kan man afslå, men en bön i toner!
– – – Jag stannade naturligtvis.
Satte mig tyst i soffan hos Ida för att lyssna och så sjöng han.
När han tystnade ville jag säga farväl.
”Om du på inga vilkor vill stanna i qväll, så måste du lofva mig att komma hit i morgon i stället,” envisades Ida, ”då äro våra främmande resta.”
”Nej det vill jag för ingen del lofva,” svarade jag raskt, ”det skulle ju se ut som om jag vore rädd för dem.”
”Ja det tycker jag också,” inföll Axel.
Det var det första han yttrade i saken.
Jag sprang hem och snyggade upp min yttre menniska.
Då jag kom igen var det redan en lätt sommarskymning, och i den belysningen presenterades jag för gästerna.
De sade åt
Ida att de tyckte jag såg ”treflig” ut.
Och så ung se’n.
Såg inte ut som om jag vore mer än 25 år.
Der ser man hur fördelaktigt det kan vara om folk vänta sig att få se en urgammal tranhaspa.
Och skymning se’n!
Som det syns af almanackan var A. L. här med ”Moln” den 30de.
När han skulle gå sade han:
”Samtalet går trögt nu för tiden.”
Vi började en utredning af orsakerna.
Kommo till det resultat att trögheten hade sin rot i forceringen, det att just vilja tala och vara intressant en hel timma.
Det att han kommer enda ärende för att tala och höra mig tala.77
”Jag väntade mig så mycket,” sade han.
”Hvad väntade ni er då?”
”Att ni skulle ha så mycket att säga mig, att jag skulle ha så god nytta af att höra ert omdöme om hvad jag skrifvit.
Ni säger ju nästan ingenting om det.”
”Men hvad skulle jag väl säga!”
”Allt möjligt.
Jag har ju så många anmärkningar att göra angående ert, och håller aldrig inne med något, jag har rätt att bli behandlad på samma sätt.”
Det låg någonting friskt i hans ord, som gjorde mig godt.
”Jag skall försöka,” svarade jag och så skildes vi.
På qvällen voro Chr. och jag ute och ”promenerade”, som han kallar det.
Sedan sutto vi på kyrkogården.
Vi två för oss sjelfva under det skaran af ungdom drog oss förbi.
Han satt der gammal och hopsjunken med långt grått hår som såg ut som hade det ej berörts af sax under det sista halfåret.
Det var dödande tråkigt.
Chr. melankolisk, men teg ännu.
Jag såg A. gå förbi på vägen, men han kom inte in på kyrkogården till ungdomen den qvällen, utan gick uppåt marknadsbacken.
Sedan vi voro gångna hade också han kommit in på kyrkogården, hörde jag sedan.
Dagen efter kom han icke.
Var och hemtade posten.
Det var visst då jag visade honom den gamla Fyris der det står för ”Sigurds” räkning att Nordensvan kallat hr Ahlgren en duktig pojk.78 Jag var mycket nedstämd hela dagen.
Det ser ju ut som om pressen ämnade tiga ihjäl mina stackars barn.
Jag var till den grad melankolisk att det gjorde flickorna ondt om mig, och de togo mig med på kyrkogården.
När vi kommo dit fans ingen menniska der.
Vi satte oss i fördjupningen vid kyrkdörren, der jag förmodar att man haft ”skampallen” i forna dagar.
Marianne och Sofi Lundegård kommo dit och Sofi gaf mig en ros.
Och så kom Ida med sin son Axel under armen, och med en resväska om halsen med min bok i.
Ida Palm kom också, hon hade nervös hufvudvärk och bar hatten i handen.
Och hvilken ren, sval hy!
Vi sutto alla en stund på vår vanliga bänk.
Ida gick fram och tillbaka i gången för att svalka sitt hufvud.
Axel stod framför oss och pratade.
”Ni har inte varit hos mamma i dag,” sade Hilda.
”Vi ha ingenting mer att säga hvarandra,” sade jag skrattande.
”Nej, det är inte förmånligt med de der reguliera besöken,” tillade han leende, ”derför inhiberas de.
Nu skall det bli öfverraskningar.”
Sedan pratet en stund varit allmänt, vände han sig plötsligt till mig och sade:
”Ni har aldrig varit på mitt arbetsrum.”
”Nej, men jag önskar bra mycket att ni skall bjuda mig dit en gång,” svarade jag och brast i skratt öfver min öppenhjertiga bekännelse.
Den tycktes behaga honom.
”Kom –”
– – – Han hejdade sig.
Förmodligen hade han ämnat att säga ”kom i morgon,” men så tänkte han på att vi ha kommit öfverens att öfverraska hvarandra.
”Jag är bara rädd att jag stör er.
Ni sade ju härförleden att jag förderfvat en hel förmiddag för er.”
”Åh, den der förmiddagen hade jag säkert inte arbetat ändå.
Åh, nej, ett sådant der afbrott kan friska rätt godt upp när det kommer oväntadt.”
Ida Palm fortfor att gå fram och tillbaka framför oss.
Plötsligt snurrade han sig om och hann henne med några raska steg och så kilade de åstad sida vid sida.
Jag vet att han tycker om att taga sig en sådan der ”urpromenerare” för att bli varm om fötterna.
Det var ett präktigt par, båda långa och smärta, hos båda låg någonting ungdomsfriskt som gjorde godt i mina gamla ögon.
Hos honom är det hållningen, hos henne hyn och hufvudets vackra form.
Efter en stund reste vi oss alla för att röra på oss något.
Ida, Axel och jag gingo tillhopa, flickorna i ett kotteri för sig.
Men så tröttnade Ida, och han och jag togo oss en riktig ”pratetur”.
Han var ovanligt öppenhjertig, men så var det ju det vackraste månsken och en luft sådan att hvarje andetag blef till en njutning.
Vi talade om allt som föll oss in, enkelt och naturligt.
Vi kommo på kapitlet om det bref jag skref till Ida i vintras, som svar på ett från henne, deri hon ber att få låna 10 kronor af mig.
Jag kunde icke, ty det var i bokhandelsuppgörelsen och allt måste kastas i det hål som uppstått i kassan.
”Ni skref att ni hade gråtit så, och att ni inte kunde uthärda att träffa menniskor på lång tid.
Jag tänkte det var rysligt hvad den fru Benedictsson måtte vara blödig af sig.”
Så kommo vi in på kapitlet om mina affärer och hans egna.
Han talade om
Skarstedt och versar som han skrifvit om honom ”en frysande, ruggig fan”.
– Talade om att när han mötte Skarstedt i Stockholm vid publicistmötet kände han sig mycket ”enkel”, ty han kom med en packe under armen, hade just varit på pantlånekontoret och löst ut sin frackkostym.
Jag talade om Trädgårds och han talade om sin kondition hos ”knallpatronen”, med ett ord: det var utmärkt trefligt, för mig åtminstone.79 Han tycktes vara vid ovanligt godt humör.
Sade att hans arbetsrum är så svalt och skönt, nu.
Att han nog skall trifvas der, samt att han slagit Ousby-sejouren ur hågen.
Följande dag (onsdag d. 2 Juli) var Uno i Malmö.
Christian föreslog på qvällen att han och jag skulle gå ut och gå.
Vi voro först ute och besågo nybyggnaderna på marknadsbacken, gingo sedan till kyrkogården.
Då vi kommit dit hörde vi signalen från tåget, som kom.
Christian ville sitta på en bänk vid gästgifvarens hörn för att kunna se om Uno varit med.
Jag bad att få gå ned i ”min egen” gång.
Det beviljades.
Der var alldeles tomt.
Jag gick fram till den stora almen i yttersta hörnet, ty jag tyckte mig höra musik från prestgården.
Der stod jag i sommarqvällen bunden, ensam – så öfvergifvet ensam! – med hufvudet lutadt mot den skrofliga trädstammen, blicken fästad på den vackra Lyby-åsen i fjerran under det mina öron sökte uppfånga de svaga tonerna från pianot derinne.
Så fann Christian mig.
Han hade kommit helt tyst.
Men så såg han åtminstone att jag var ensam; det gläder honom ju alltid.
Han skulle gå hem för att tala med Uno, ”lofvade” att komma igen.
”Då går jag in och helsar på Ida,” sade jag hastigt.
Han hade icke mod att förbjuda, och jag gled ned för den lilla trappan in i den ensliga trädgården.
Hvilket lättnadens andetag jag drog!
I det stora lusthuset satt min lilla gumma, från salongen hördes musik.
Det var Axel som spelade.
Efter en stund kom han ned i trädgården, sedan kommo mina flickor med bud från Chr. att han gått på gästgifvargården.
När det började bli kyligt föreslog jag att vi skulle gå upp och värma oss ett tag på kyrkogården.
Ida var trött och ville inte, Hilda likaså.
Mathilda, Axel och jag reste oss för att gå, men Mathilda vände om strax.
Jag tyckte att jag gjorde mig löjlig genom att visa det jag trodde mig behöfva förkläde.
Således gingo vi två ensamma.
Det var vackert väder och månsken, svalt och lugnt.
Vi gingo raskt och pratade under tiden, det kändes som om jag skulle kunnat kasta mina kryckor.
Tiden gick fort, vi gingo der länge, länge, pratande som två goda kamrater om allt och ingenting.
När han är sådan tycker jag ofantligt mycket om honom.
Vi talade om alla hans misslyckade försök att få plats vid någon tidning.
Talade också om ”doktor” Olssons.
Han tyckte inte det skulle varit trefligt att gå der och äta.
”Hvarför det?”
”Jag tror inte det skulle vara behagligt att vara i kost på ett ställe, när man lärt att känna frun i huset som ung flicka.”
”Man skulle kanske icke kunna taga hänsyn till alla förhållanden så som det skulle anses passande.
Man kunde lätt falla in i den gamla tonen och jag kunde nu en gång för alla inte betrakta hennes man som en gud.
Nej, det hade blifvit hundrade stötestenar; det är bäst som det är.”
Så kommo flickorna och Karl. Och så följde båda bröderna oss hem.
Dagen efter (d. 3je) var det marknad.
På f. m. var Axel här och lemnade ”Moln”, som jag skulle skicka till Schéele.
Vi hade kom[m]it öfverens om qvällen att jag skulle rekommendera den med några ord.
Vi sutto här inne på bokhandeln och pratade och skrattade rätt lifligt.
Jag vill minnas att Christian kom hit in något ärende och studsade när han fick se min gäst.
Vi läto emellertid icke störa oss, ty det gick rätt bra att prata den dagen.
Jag skref sedan ett långt bref till Schéele.
Jag hade skrifvit ett som jag visade Lundegård, ett som jag sökt att göra så torrt som möjligt, men han anmärkte:
”När man kan skrifva trefliga bref, så inser jag inte hvarför man skall försöka att skrifva tråkiga.”
”Men, ser ni, jag är alltid så fallen för att vara uppriktig när jag skrifver, den frestelsen känner jag inte alls när jag talar.”
”Nå men jag inser inte hvarför ni skulle försöka att låta bli att vara uppriktig emot Schéele.”
”Åh – jag är alltid så rädd att jag skall gifva mer än jag får, det är ett slags stolthet.”
”Men den tycker jag sannerligen är malplacerad härvidlag.
Härvidlag tycker jag då inte att ni kan tala om att gifva mera än ni får.
Har inte han skrifvit till er med om allt möjligt och med ett sådant kameraderie –” – – –
”Nå, stränge herre, ni har rätt; jag skall omvända och bättra mig.”
Slutet blef således att jag skref ett långt bref.
Först en förklaring hvarför det blef så långt och en fråga om han tyckte illa derom.
Så att min författarfåfänga känt sig sårad af att hans Fyris-recension varit så kort.
Så en lång afhandling om Geijerstam.
Att jag inte är fullt så förtjust i honom som Schéele tycks vara, men att jag anser Ensam i Stockholm vara ”det bästa Geijerstam ännu gifvit oss”.80 Om Lundegård sade jag: ”en riktig hederspojke, som, om allt går som det skall, snart går förbi Ernst Ahlgren.
Det enda jag har emot den unge mannen är att han med afsigt slarfvar bort sin stil och använder en mängd vulgära ord, der de icke behöfvas.
Skulle hans lilla studie mot förmodan ej lämpa sig för Fyris, så var god och återsänd den med det snaraste i sällskap med Akrobaten.”
På qvällen sutto flickorna inne i gästrumsfönstret och beskådade folklifvet vid karusellen.
Då kom handlande Möller flygande som ett yrväder:
”Men flickor, att ni inte skäms att sitta der!
Ni kan väl begripa att alla menniskor som komma förbi – – ” – –
Han var ond och indignerad, det hördes tydligt, hans ton var uppbragt.
Men så fick han se mig och afbröt tvärt samt försökte slå allt bort i skämt.81
Det såg förskräckligt ut att hänga sig ut om fönstret, som de gjorde, och jag hade flera gånger tänkt att säga till dem, men fruktan att icke bli åtlydd hade afhållit mig.
Hela scenen verkade utomordentligt pinsamt på mig.
Jag var ur humör för hela qvällen.
Flickorna ville att jag skulle gå med dem till kyrkogården, men jag ville inte.
Det var ju marknadsdag och jag visste att torget vimlade af fulla karlar.
Jag bad dem bedja
Ida komma hit, om hon vågade sig.
Christian var inte hemma och hade icke varit hemma till qvällsmat.
Jag satte mig i trädgården på stora soffan och hade just kommit i ro med ”Lycko-Pers resa”.82 En svart sidenschalett om hufvudet.
Då hörde jag steg på trädgårdsgången.
Ha, gudar, hvad jag blef glad!
Hvilken syn för mig – gamle, ensamme hypokonder – min lilla rara gumma och en marinblå sommarkostym.
Ack, jag kan se dem komma der på gången när jag vill.
Hon så glad och belåten vid att föras vid armen af sin kraftfulle son, han käck och utmanande, med den der hälften vemodiga, hälften sarkastiska minen, som jag så väl känner till.
Det kan inte nekas att han har ett bra intelligent utseende och en bra vacker figur.
Och han tar sig aldrig så bra ut som vid sidan af sin mor.
Ah, hvad jag var glad att de kommo!
Och – tänk att han hade hållit på att gå hit ensam, ty han tyckte att gummans toilette inte var som den borde.
Jo det hade blifvit en skön historia, om vi två suttit der ensamma!
Det var duktigt af min kamrat att han inte hade några dumma idéer om det, utan ville komma ändå.
Det var roligt att han inte var mer mätt på mitt sällskap än som så.
På qvällen sedan jag lagt mig bröt Christians afundsjuka fram.
Det är med vilje jag inte benämner den ”svartsjuka”, ty det är på min tanke, på mina intressen han skulle vilja lägga beslag, om han kunde.
Han bryr sig inte sjelf om mitt själslif, men det förargar honom att en annan skall bli förtrolig med hvad han icke kan förstå.
Han förebrådde Lundegård att han inte går med ungdomen, utan med mig i stället.
Vidare att vi sett så ”lyckliga och glada ut” härom dagen då han fann oss pratande inne på bokhandeln.
Mig förebrådde han dessutom för Bäckström och Lars Wåhlin.
Han talar som han är klok till!83
Vår tvättqvinna säger att när det stora kalaset till Krokens84 var, på fruns födelsedag, hade hon sett kyrkoherden och Sanna gå ned på den vackra backsluttningen med småskogen.
När de trodde sig ensamma hade Sanna bakifrån slagit sina armar kring hans hals, liksom hon velat att han skulle bära henne nedför backen.
Det var afskedet, ty sen gick han hem, jag träffade honom ju på kyrkogården den gången jag satt der och teg i sällskap med Axel.
Jag vet ingen mera lik ”hunden vid höstacken” än Christian, ty han förstår mig icke sjelf, men vill ändå hindra mig att meddela mig med andra.
Han kan icke sjelf hemta något utbyte af umgänget med mig, men han kan icke uthärda tanken på att någon annan skulle kunna det.
D. 2 Aug. 1884.
Utdrag ur Lundegårds ”En tanke”.
– – Ett blekt ansigte, hatten käckt på nacken, under dess brätten det kortklippta håret framvågande i en sjelfsvåldig, yfvig tagelsvart lugg.
Och midt i denna omgifning de der ögonen, stålblå, kalla, metalliskt glänsande.
– Omkring munnen ett vackert drag af fasthet, för närvarande mildradt af en nästan omärklig strimma satir.
Ingenting af qvinlig vekhet i dragen – endast ungdom, friskhet och en viss sjelfmedvetenhet.
Han kom att tänka på Boströms ”Lif är sjelfmedvetande”.
– Ja nog såg det så ut här!
– – – Ett sådant ögonpar, som denna flicka hade – så djupa – der blinkade en själ ur dem!
Undrar hur det skulle vara, att i långa timmar fördjupa sig i dem, tränga allt längre och längre ned till botten?
– Man kunde drunkna.
– Nå, en härlig död vore det i alla fall.
Sådana fantasier.
Framåt rullar tåget, framåt i enformig söfvande skakning.
Och nu drömmer han igen, men icke om solsken och njutning.
Nej en dröm om lifvets allvar, om ett jembördigt väsen, som står vid hans sida, som fattar och förstår hans hjertas innersta tankar, om ett par stålglänsande ögon, ur hvilka han kan hemta styrka och bifall när modet sviker, när han vacklar i kampen för det sanna och rätta, om en kamrat i striden, en qvinna, som framför allt är menniska, som tänker, känner och handlar såsom sådan, för hvilken lifvet ej är sitt eget mål, ej blott ett jägtande efter själlösa njutningar och tomma tidsfördrif, som har ett högre mål än det lumpna jaget – hvars själ ej är förkrympt af den konventionella uppfostrans vanställande snörlif. –85
Den 5 Augusti 1884.
Du, mitt kära alter ego, är ju den enda menniska för hvilken jag har verkligt förtroende, den enda till hvilken jag kan säga alla de förflugna tankar, som jag har så godt om, hvad under då att du får höra så många dumheter!
Jag börjar tro att Lundegård verkligen har rätt: att han förlorar på att bli studerad på närmare håll.
Jag börjar tro att hans mycket omordade egoism icke är konstlad, utan rena, rama verkligheten.
Vi promenerade på kyrkogården i går, han var hygglig och språksam emot mig, men jag tyckte ändå så rysligt illa om honom, ty hans sätt emot
Hilda är icke endast högfärdigt och retsamt, det bär en anstrykning af råhet och är så till ytterlighet oförskämdt att man ej kan annat än känna sig tillbakastött deraf.
Han tål bestämdt hvarken medgång eller att man låter honom komma sig för nära in på lifvet.
Han saknar det enklaste savoir vivre.
Och det smittar, det är det värsta.
I går kom den beskedlige artisten och ville komplimentera mig för mina ”studier” och tror du icke att jag kände mig så bunden af den der öfverlägsne ironikerns närvaro att jag affärdade artisten med ett:
”när började ni göra er till?
Ni förefaller så oöfvad,” hvilket narrade dem alla till att skratta, och naturligtvis var författarämnet genast färdig att hugga in på syndaren:
”Ja du har verkligen en alldeles nedrig benägenhet att buga dig och komplementera vid alla tillfällen, det ser så fånigt ut, att du inte kan föreställa dig” etc. etc.86
Och tror man inte också att den beskedlige artisten blef smittad, så att han i sin tur skulle göra sig qvick på Hildas bekostnad, härma hennes skånska och tala om ”svarmisk” och ”maunskain” m. m. i samma stil!
Till slut började det förarga mig så att jag när Axel blef för oförskämd emot Hilda, tog upp handsken för hennes räkning och gaf honom så godt igen.
”Jag tror att Ernst Ahlgren satt sig i sinnet att göra mig ursinnig,” sade han slutligen, ”och der är verkligen inte långt igen.”
Det stående skämtet med Hilda nu för tiden är att han talar om att hon har sex hundra kronor i sparbanken, och att han vill låna dem af henne och derför ställa sig in.
”Sex hundra kronor är verkligen alldeles för litet till det,” sade hon.
”För sex hundra kronor har jag stält mig väl med mycket sämre personer än ni,” blef svaret.
”Nej nu är du verkligen oförskämd,” sade artisten med en förtrytelse som icke var spelad.
Det blef en kort men pinsam tystnad.
Dessa ord kändes för hela sällskapet som ett slag i ansigtet, men jag tror verkligen inte att ogerningsmannen sjelf kände det så, tvärtom tyckte jag det såg ut som om ett sjelfbelåtet leende spelade under hans vaxade mustasch.
När det gäller andra har han ingen finkänslighet, när det gäller honom sjelf är han ytterst sårbar, åtminstone när det [är] fråga om hans literära fullkomligheter.
Det är min öfvertygelse att detta ständiga kält på en syndabock, än på ”gumman”, än på Babbe, än på Justus och än på Hilda, icke är annat än ett sätt att dölja sin oförmåga att föra en konversation.
Jag lider under denna min oförmåga, men erkänner den, derigenom att jag tiger; han är för högfärdig att vilja låta vidgå någon brist alls, i allt hvad intelligens och verldsvana beträffar, med hjertats och karaktärens brister skryter han.
Nu har han en särdeles uppdrifven färdighet i att munhuggas, det är med denna färdighet han vill glänsa.
Röner han intet motstånd, utan träffar på ett föremål som ej kan försvara sig, då är han i sitt esse, ty skrattarne får han naturligtvis på sin sida, och något förbarmande fins inte hos honom, dertill är han både för egenkär och sjelfvisk.
Råkar han deremot på ett föremål som ger lika godt igen, och skulle den få bifallet på sin sida, då blir han rätt och slätt ond, då får han taga sin tillflykt till oförskämdheter och otidigheter, af hvilka han har ett rikt förråd.