Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dörren öppnades, och en fräknig tjänstflicka kom inrusande.
De båda q vinnorna betraktade nyfiket främlingen.
— God dag, sade prestfrun, sedan hon hämtat sig.
Tag fram litet mat och gif honom, Lina.
Det blef en aftonmåltid, ty den unga prestfrun var god-hjertad och vänlig.
Hon var endast rädd för att vara ensam med en karl, som hade sitt hemvist på landsvägarna.
Lina satte fram fisk, som var öfver sedan middagen, och prestfrun lade till två farska bullar af baket.
Vandraren åt och blef mätt.
Han glömde bort den känsla, som kommit öfver honom vid inträdet, och frågade, om han icke kunde fa tala vid pastorn.
— Kyrkoherden, rättade frun leende.
Lina försvann för att hemta besked, och en stund der-efter gick vandraren åter öfver gården, denna gång fram till stora trappan.
Gossarna höllo åter upp med sin lek, och när landsstrykaren försvann in i förstugan, tittade två nyfikna ansigten in genom dörrspringan för att se, hvad den trasiga karln ville pappa.
Men kyrkoherden tog honom med in i sitt rum och stängde dörren.
Han var en bredaxlad, undersätsig karl med små, gråa polissouger; hela ansigtsläggningen och utseendet i öfrigt påminde om en välmående bonde.
Endast den slätrakade hakan och glasögonen upplyste om, att han tillhörde det lärda ståndet.
Vandraren stannade på mattan vid dörren och såg sig skyggt omkring i detta rum med dess hvita gardiner, storabokhyllor och linnemattor på golfvet.
Det var så rent och vårdadt härinne, att han ej vågade taga ett steg på det blanka golfvet.
Icke ens en doft af tobaksrök kunde förnimmas.
Den främmande stod stilla och höll hatten, så att den dolde refvan på rocken.
— Du ville tala med mig, började kyrkoherden.
— Ja, sade den främmande bugande.
Det var så länge sedan någon frågat honom om hans namn, att detta enkla spörsmål liksom tinade upp mannen vid dörren.
— Erik Boman, sade han, och det lyste till i hans blågråa, djupt liggande ögon.
— Nå, Erik Boman, återtog kyrkoherden af gammal vana, som om han talat med en af sina sockenbor, hvilka han var skyldig att hjelpa med råd och dåd.
Hvad är ditt ärende.
— Jag söker plats, sade den långe vid dörren.
Jag har inte arbete.
Kyrkoherden såg misstänksamt på honom och frågade:
— Kan du inte fä arbete i din hemort?
Boman såg ned.
Han förstod genast, att det var en dålig rekommendation för honom, att han inte kunnat fä arbete hemma.
Och han svarade med nedslagna ögon:
— Det fans inte något arbete.
Kyrkoherden hostade och gick ett slag öfver golfvet.
— Fans det inte?
sade han.
— Nej, svarade mannen.
— Men du hade väl något arbete förut?
— Hvad lefde du då af?
Jag svalt ofta.
Det blef tyst en stund, under hvilken kyrkoherden gick upp och ner på golfvet.
Boman nämde socknen.
Och nu när han kommit i farten, fortfor han af sig sjelf:
— Far min var en backstugusittare, de kallar, men han är död, och mor har inte så hon kan lefva sjelf.
Hon fär mest, hvad goda människor ger henne.
Jag gick på deras verke om somrarne och förtjenade en skiUing då och då.
Och sedan lefde vi, som vi kunde, om vintrarna.Han höll inne och drog efter andan.
Det var tydligt, att minnet af dessa vintrar, då han setat ensam i stugan och svultit med modern, var något, som grep honom djupt.
— Den sista var svår, sade han.
Kyrkoherden nickade.
Han mindes den väl, det hade varit en ensam tid ute på östra kusten af Öland, när snön låg famnshög, och det yrde igen, så fort vägen var plogad.
— Det var hela dagar, när vi inte hade eld i spiseln, fortfor mannen vid dörren.
Ibland trodde jag, att vi skulle dö i stugan.
Jag var så trött ibland, så jag orkade inte så mycket som skotta undan snön.
Jag ville bara sofva.
Men så fick vi litet förstås.
Och så hjelpte det sig för stunden.
Men jag vill inte göra om det igen.
Kyrkoherden gick i tankar.
Mannen hade intet i sitt utseende, som väckte misstro.
Hans berättelse lät sanningsenlig, och hela hans utseende vittnade for öfrigt om, att han verkligen hade umburit.
De framskjutna axlarna, den gängliga gestalten, de insjunkna kinderna — allt detta tydde på, att han talade sanning.
Kyrkoherden blef allt mer och mer eftertänksam.
Sjelf kunde han icke afskeda sin dräng för att truga på sig en främmande.
Han tänkte igenom alla hushåll i byn, som han hade reda på.
Här och der visste han nog en möjlighet.
Men han kände tillika, att bonden icke tar i sin tjenst en man, som kommer gående på landsvägen.
Om han själf ville ta hand om saken, kunde det kanske varit en möjlighet.
Men han hade gjort det förr och blifvit bedragen, och minnet häraf skrämde honom från att göra ett nytt försök.
Med ens fick han en idé, och den fram-maude, som såg det förändrade uttrycket i hans ansigte, fick nytt hopp.
— Har du inte talat vid presten i din socken?
sade kyrkoherden.
Vandrarens mod sjönk på nytt.
Han suckade djupt, och med ett trött uttryck svarade han:
— Jag har nog talat vid honom.
Annu en fråga hade kyrkoherden att framställa.
— Har du aldrig kunnat få en plats?
Den tilltalade dröjde en stund med svaret.
— Jo, sade han till sist.
Vandraren blef tydligen förlägen och såg ned.
36 — Det var så, att jag visste om en plats, som var ledig.
Men jag väntade ett par da ’ r, innan jag gick.
Och när jag då kom, var det för sent.
— En annan hade fått den?
— Hvarför dröjde du då?
Det föll sig så.
Jag har alltid brukat komma för sent.
Kyrkoherden beslöt att göra processen kort.
Han be-höfde icke göra flere frågor, ty han kånde helt denna historia.
Han förstod, att denne man försökt allt, men han förstod också, att samtalet skulle bli resultatlöst.
Kyrkoherden sade derför också ifrån, hur sakerna stodo, att han ej kände honom, att han ej kunde rekommendera honom, att han ej hade plats själf.
Till sist tog han upp en krona ooh gaf den fattige.
Boman insåg, att det var slut på samtalet.
Mekaniskt behöll han silfverslanten i sin venstra hand, och bugande drog han sig ut genom dörren.
— Det kanske går bättre, när du kommer litet längre uppåt landet, sade kyrkoherden.
Där är så tätt bebygdt.
Landsstrykaren tog sin påse på ryggen och gick vidare.
Det hade börjat skymma, ooh från kökstrappan ropade en röst på gossarne, att de skulle komma in.
Med slängande rörelser sprungo de öfver sanden och försvunno genom den lilla dörren.
Vandraren stod ensam därute i den kyliga luften.
Han tog upp en sliten påse ur fickan och stoppade ned kronan bland några silfverslantar, som han hade qvar.
Sedan gick han med samma likgiltiga gång som förut ut på vägen.
Vid slutet af byn fann han en öppen lada, der han sof öfver natten.
Erik Boman gick ur gård i gård.
Hur länge han hade gått, visste han icke.
Han hade för länge sedan upphört att räkna dagarne.
Uppför hela östra kusten gick han, tvärs igenom den ofantliga kronoskogen.
Han sof middag i flygsanden och såg fyren afteckna sig mot en molndiger himmel, när det blef afton.
Sent på kv&amp;Heo stod han vid det smala sundet, som skiljer den klippö, p&amp; hvilken fyren ligger » från fa6ta landet.
Låga martallar växte på backen bakom honom, och bruset af hafvet medförde något outsäg-ligt dystert Han satte sig ned på en sten och spejade öfver till andra stranden.
I de små byggningarna bredvid fyren lyste ljus.
Som små skinande punkter glimmade de emot honom genom den mörka natten, och långt ut i hafvet glittrade ljuset från fyren, som brann med klar och stark låga.
Landsstrykaren stod villrådig på stranden och såg ut öfver den smala remsa af vatten, hvilken skilde honom från att få tak öfver hufvudet.
Okänd som han var med trakten, hade han trott, att fyren låg på fasta landet, och han hade räknat på att åtminstone fä hvila ut på detta ställe, från hvilket han skulle vända tillbaka for att se, om vestra kusten hade bättre om plats än den östra.
Afundsjuk och sorgsen stod han och betraktade dessa byggningar, där men-niskor hade tak öfver hufvudet, åto sig mätta och gingo till sängs för att fiofva.
Han tänkte på den, som satt uppe i fyren.
Han skulle vaka vid den stora lampan, hvilken från sin jättestake lyste ut öfver det farliga vattnet.
Men när några timmar hade gått, skulle också han ha en bädd att gå till hvila i, och en annan skulle taga hans plats.
Han hade en plats, som gaf honom husrum och bröd.
Alla hade sin plats i lifvet, alla, utom han, som stod der på stranden och såg ljusen lysa i mörkret mot ett vatten, som han ej kunde komma öfver.
Ropa, till dess att en båt lade ut, vågade han ej.
Om också niågon kom for att hämta honom, skulle denne dock aldrig taga honom med sig öfver.
Åhnej!
De, som bodde derute, de hade det bra.
De behöfde åtminstone inte frukta for att landsstrykare skulle komma och ofreda dem.
Han kände hat till dessa menniskor, derför att de hade det bra, och i det han tog upp en sten från marken, slungade han den af alla krafter mot de tindrande ljusen, i hopp att han åtminstone skulle kunna störa lugnet hos några af dessa, som sutto i ro.
Men stenen gick icke fram.
Deu föll med ett plumsande i vattnet, och i vanmäktig förbittring knöt vandraren händerna mot de tindrande ljusen.
De slocknade småningom, det ena efter det andra.
Det blef mörkt, och endast fyrens oåtkomliga låga lyste högt och majestätiskt öfver det oroliga vattnet.
Den ensamme mannen drog ett andedrag, som om han känt lättnad vid att icke längre behöfva se aessa ljus, som erinrade bonom om menniskor.
Han vände sig om och gick med hastiga steg söderutHan kom ut på en brant, ofvanför hvilken vagen gick.
Vid sidan om honom, nästan under hans fotter sqvalpade vågorna, men mörkret var tjockt, och han såg ej hafvet, hörde endast dess starka enformiga brusande.
Om en stund var han midt i en by.
En hund skälde vid ljudet af hans steg, men hela byn var mörk och tyst.
Ej ens ett ljus lyste ur de små, fyrkantiga fönstren.
Han passerade genom byn och såg ett par sjöbodar, som skymtade genom mörkret nere vid stranden.
Dörren till den ena stod öppen.
Han steg in och lade sig med hufvudet mot sin påse på golfvet och somnade ifrån hungern, som gnagde honom.
I sömnen hade han en underlig dröm.
Han såg en liten aldunge, som växte omkring ett djupt och trångt kärr, i hvilket en dragoxe hade sjunkit ned, så att gyttjan steg honom högt upp på ryggen.
Han bar ett ok öfver manken, och i dyn bakom honom släpade ännu tömmarna.
Det arma djuret gjorde frnktansvärda ansträngningar för att komma opp, dess rygg krökte sig krampaktigt, och gång på gång ljödo dess ängsliga bölanden med ett doft ljud, som berättade om dödsångesten.
Plötsligt såg det ut, som om hela den lilla aldungen ynglat fram menniskor.
De kommo ur hvarje buske, smögo sig fram bakom hvarje träd, och de bildade en tätt sluten krets kring den grop, i hvilken den förolyckade dragoxen kämpade för lifvet.
Men ingen af dem alla rörde en lem för att hjelpa honom.
En hel mängd af nyfikna och likgiltiga ögon tittade fram bland alarnas klibbiga blad.
Det var bönder och tor-pare, gamla gråhårsmän och kraftiga pojkar.
Alla buro ar-betsdrägter och pratade lifligt med hvarandra.
Der fanns kvinnor också.
De kommo barhufvade och med uppkaflade ärmar, mjöliga i ansigtet, som om de hållit på att baka bröd.
— * Akta er, ropade de.
Han kan göra oss illa.
Och de sprungo bort igen, sedan de mättat sin nyfikenhet.
Männen stodo qvar, och de äldste af dem skakade sina hufvuden.
— Det är inte lönt att hjelpa honom, sade de.
Han går genast dit igen.
De försvunno en efter en, dungen blef tom, och oxen råmade i dödsångest efter de bortgående.
Då tyckte drömmaren, att det plågade djurets krafter böljade mattas, dragoxen arbetade icke längre på att kommaupp, gungflyn slöt sig samman öfver hans hvassa rygg.
Rå-mandet upphörde, det blef tyst i skogen och i den svallande gyttjan sjönk det ensamma djuret, till dess att endast hornen syntes, liksom två krökta grenar, stickande upp ur dyn.
Den drömmande fick en qvalfull förnimmelse, och synen försvann.
Det var icke längre ett djur, det var han sjelf, eom sjönk i ett bottenlöst mörker.
Han utsträckte sina hander och ville ropa om hjelp.
Men rösten svek honom.
Allt djupare sjönk han, och mörkret slöt sig samman öfver hans hufvud som en omätlig tyngd, till dess att han plötsligt kände sig stöta emot något hårdt och vaknade med en isande känsla af köld.
Det var dager, och bredvid den liggande mannen stod en stor, grof bonde och sparkade honom i sidan.
— Hvem i helvete har gett dig lof att ligga här?
sade bonden.
Erik Boman satte sig opp.
Drömmen susade ännu i hans öron, och skamflat lyfte han sin påse från golfvet.
— Jag gjorde väl ingen för när med att ligga här, sade han.
— Ut med dig, röt bonden.
Landsstrykaren svarade ej.
Han rätade ut sina trötta lemmar, hvilka voro styfva af de hårda bräderna, och smög sig med långsamma steg upp till landsvägen.
I dörren till sjöboden stod bonden och såg efter honom.
Öfver den låga skogen hade solen gått opp, och dess sneda strålar lyste på den däfna marken, glittrade i sundets blåa vågor och glänste i landsvägens ljusa dam, som rördes opp af den gåendes fotter.
En sakta sunnanvind blåste honom i ansigtet, och öfver en åker drillade en ensam, osynlig lärka.
Den tid, han hade strukit omkring på landsvägarna för att söka arbete, hade förändrat Erik Boman.
SjeLfva hans hållning var icke längre densamma.
Den var slappare, och ansigtet hade fått ett mera förvirradt uttryck, som om detta ändamålslösa sökande från dörr till dörr hade beröfvat honom all lifvets spänstighet och kraft att bryta sig igenom de väggar, hvilka alla stodo upptimrade så fast och säkert, liksom enkom för att mota honom.
Mer än någonsin gick han ur vägen för alla, och när bonden nyss sparkat honom opp ur hans korta sömn, skulle det ej ens ha fallit honom inatt sätta sig till motvärn.
Vek om hjertat, gick han framåt landsvägen, med en känsla af sorgbunden ensamhet, en stor tryckande känsla af ensamhet Ingen dörr stod öppen for honom.
Hvem som ville, kunde sparka honom undan som ett osjaligt djur.
Hvad var det for fel med bonom egentligen?
H varför ville ingen menniska ta ’ emot hans arbete, när han kom och erbjöd det?
Hade han kanske begärt något orimligt betaldt?
Nej, kunde han inte arbeta lika bra kanhända som alla dessa lata drängar, hvilka gingo och drönade bakom plogen och af lättja bestulo sina husbönder på halfva arbetet?
Hos svaga naturer kommer ödmjukheten med motgången, och Erik Boman fann med sig sjelf, att han var den samsta, den mest förtrampade, den lägsta af alla mänskliga varelser.
Intet arbete kunde vara så smutsigt och lågt, att icke han skulle vilja utföra det.
Men menniskorna sågo det icke.
De kunde rakt inte begripa, hvilken stillsam och ordentlig arbetare en husbonde skulle ha fått i honom.
Aldrig skulle han ha öppnat sin mun till en motsägelse, aldrig knotat, om han också fått dålig mat och ändå behöft släpa från morgon till qväll, så att han föll ihop af trötthet, när aftonen kom.
Han skulle ha mottagit alltsammans.
Som en nåd skulle han tagit allt lifvets elände och på sina knän tackat Gud, som var hans Fader i himmelen, bara han funnit en enda liten vrå, der han kunnat krypa in och kanna sig hemma.
Men derhän kom han aldrig och aldrig skulle han komma så långt.
I stället hade han nu strukit omkring halfva Oland, snart skulle han komma tillbaka till den plats, der han steg iland.
Ur gård i gård hade han gått, ibland fick han mat, någon gång pengar, oftare blef han utkörd utan att få något alls.
Stadigvarande arbete fick han aldrig.
Under några dagar hade han fått hjelpa till med skogshugge i trakten af Boda.
Men nu var han ledig igen, ledig att njuta lifvet och fri att göra hvad han ville och behagade.
Han var en fri arbetare.
Ingen menniska skulle hindra honom från att lägga sig här bredvid vägkanten och svälta ihjäl, om han hade lust med det.
Stryka omkring på landsvägarna kunde han också göra, så länge han behagade, och han hade ingenting annat att frukta, än att länsman skulle ta ’ fatt honom och skicka honom gratis hem till den socken, der han var skrifven.
Ty det hade länsman rått till, och om det inte hade skett så var det väl derför, att inte alla hade lust att angifva menniskor, derför att de söka arbete.Det hade börjat roa honom ibland, när han såg, att hans inträde väckte skrämsel i stugorna.
Ibland når han fick mat, tyckte han det råg ut, som om man gaf honom, derför att ingen tordes neka, och han skrattade högt för sig ejelf, när han tänkte pä, hvilken mäktig man han var, som bara behöfde visa sig, for att menniskorna skulle ge honom, hvad han behöfde.
Underligt var det i alla fall, att man kunde fa sätta folk i fängelse, derför att de sökte arbete.
Det var lös-drifveri.
Ja, det förstås.
Men när ingen ville ge en stor, stark karl arbete, så måste han ju drifva omkring.
Lagen befälde honom att hålla sig hemma och svälta ihjäl.
Det kom an på, om man hade lust med det.
Och hungersdöden var långsam.
Alltid kom det något i vägen, som hindrade det.
Ju mer han nu närmade sig bebodda trakter, desto lifiigare vaknade inom honom fruktan för, att någon skulle anmäla honom, så att han blefve gripen och hemskickad.
Han såg nog icke förtroendeväckande ut.
Hans kläder hade blifvit smutsiga och trasiga, hans ansigte magert och ögonen lågo ännu djupare än vanligt.
Eu dag, när han satt i en bondstuga, hade han fått se sig sjelf i en spegel, som stod på bordet, och han blef nästan rädd för sig sjelf.
Så magert var hans ansigte, så oredigt hans hår, och så skarpt blickade ögonen fram under den starka pannan, hvilken var våt af svett.
Hela hans ansigte såg ut som en dödskalle med ögon, der köttet försvunnit, så att huden låg tätt utmed benet.
Han gick hela dagen ända till middagstid.
Sedan sökte han hvila.
På samma sätt förflöt nästa dag.
En besynnerlig ångest kvalde honom.
Han var rädd för dagern och samtidigt med att han märkte, hur hans åsyn skrämde de mötande, kände han sjelf fruktan för dem.
Tankarna började återvända till en liten backstuga, som låg vid skogskanten, och där en gammal hopfallen gumma satt och väntade på, att lifvet till sist måtte lemna henne i ro.
På samma gång tänkte han på sig själf.
Hans hjärta krympte tillsammans af medlidande med den stackars Erik Boman, som fick gå ur gård i gård och tigga sig till litet mat.
Han hade börjat se på sig själf som på en annan person, och han talade halfhögt om denne andre som om en fattig stac-kare, hvilken icke hade någon annan i verlden att trygga sig till.
— Nu är han så U6el, han kan bli, tänkte han.
Bar han eller hans föräldrar syndat, så har han nu (att sin lön, och han skall gå och gå och höra på vällingsklockorna och känna matlukten ända ut på landsvägen, men inte kunna fa något med.
Hvarför kunde han ej gå in och be ' om mat i dag lika väl som annars?
tänkte han.
Det är detsamma i dag, som det alltid varit.
Det är inte så roligt att tigga förstås.
Men alla ska ' vi väl lefva.
Det är en underlig karl, den där Erik Boman, som inte kan ta sig fram i verlden.
Den ena arbetar, den andra tigger, den tredje stjäl.
Då slipper man åtminstone att kröka på ryggen och göra sig till hund för ett ben.
Han hade kommit ner på alfvaren.
Solig och ödslig låg den i middagsdagern.
Det korta gräset hade börjat fä en skiftning i svag, ljus grönska, och det glittrade i vatten-polarna, som ännu lågo kvar, sedan snön smält bort.
I klart ljus låg hela slätten, der telegraftrådarne försvunno i fjerran, och marken syntes höja sig mot horisonten, som om han sett ut öfver en sjö.
Långt bort skymtade gårdar och stugor.
Mot synranden tecknade sig två jettelika väderkvarnar, hvilka tycktes skjuta opp emot den blåa himmelen.
Och öfver hela denna stora ödslighet lyste vårsolen varmt och förrädiskt med ett ljus så strålande och gladt, som om aldrig aftonen skulle komma, när solen gick ned.
Helt nära vägen, ett litet stycke in på alfvaren låg en annan mindre väderkvarn.
Den var grå och förfallen, såg ut som ett gammalt öfvergifvet ruckel.
Vandraren tog af ifrån stora landsvägen och gick fram mot kvarnen.
Försigtigt undersökte han den nedifrån.
Några half-ruttna trappsteg ledde dit upp, och dörren stod öppen.
Men vår man vågade ej gå in af fruktan att möta någon.
Han stod stilla nedanför den och stirrade upp mot den öppna dörren.
Hans hjärna var förvirrad af trötthet och tankar, som evigt gingo i samma cirkelgång.
Hvad han egentligen sökte i denna gamla kvarn, begrep han inte själf.
Men han hade ingen tanke på att vända om, ville bara in — om för att sofva eller tillfredsställa någon besynnerlig skolny-fikenhet, det visste han icke.
Han stod bara envist stilla och stirrade mot den öppna dörren.Det föll honom plötsligt i sinnet, att han skulle vilja gå in genom en dörr, der intet menskligt ansigte behöfde möta honom, och lugnad af den fullständiga tystnaden der-inne, steg han slutligen upp för de knarrande trappstegen.
Det var alldeles tomt derinne, tyst och stilla.
Vandraren satte sig mot väggen och tog ur påsen fram en liten bit sill och ett stycke hårdt bröd.
Han hade sparat länge på detta anspråkslösa matförråd.
Om det hände någon gång, att han inte orkade gå längre, hade han ämnat att taga fram det.
Tanklöst grep han nu efter dessa bitar, och han höll dem länge i handen, utan att äta.
Plötsligt reste han sig opp, som om han kommit att tänka på något, och såg sig omkring.
Qvarnen var gammal och förfallen.
Låset var söndrigt.
Det var derför, dörren stått öppen.
Men den var tydligen ändå i brukbart skick, och stenarna voro mjöliga.
Boman började att söka öfverallt, och i botten på en lår fann han äudtligeu en smula mjöl.
Han vätte sillbiten med tungan och rullade den i mjölet.
Med ett fömöjdt leende tog han opp den och förtärde den stående tillika med brödstycket.
Då föll hans blick ut genom den öppna dörren.
Han såg blott en bit af landsvägen och alfvaren, hvilken sträckte sig på andra sidan om denna, och der backen sluttade ned mot sundet, såg den ut som den varit af skuren, tecknande 8ig mot det blåa vattnet.
På krönet af denna backe låg en liten grå stuga, och utanför densamma gick långsamt en liten krokig gumma, hvilken mödosamt tycktes släpa på något tungt, och försvann bakom knuten.
Vandraren stod alldeles stilla, och hans blick tycktes liksom växa fast vid denna låga byggnad, från hvars långa skorsten en blå rök hviräade opp.
Det gick en^ekakning genom den långe, magre mannen, och han tog sig åt pannan, som för att jaga bort en tanke.
Men som gripen af en förtrollning, stod han kvar och ögonen vändes åter med samma stirrande uttryck mot den lilla kojan på backens krön.
Hans näsborrar vidgades, och en hjertklappning öfverföll honom så starkt, att han satte sig ned af fruktan att 6vimma.
Han talade halfhögt.
— Det har gått långt med dig, Erik Boman.
Mycket långt
Ensamheten föll öfver honom som något oerhördt tryckande.
Som skogsbo hade han aldrig förr sett någon slätt,och hela tiden han vandrat p&amp; Oland, hade denna slätt följt honom som något ohyggligt, hvilket ingaf honom fraktan.
Det gjorde ondt i hans ögon att ständigt se så långt bort, och den öde heden hade icke den lugnande ensamhet, som bor i skogen.
Han saknade det vyssjande ljud, som susar i traden, och detta vidsträckta fält, hvilket låg så platt som ett stelnadt haf, göt oro i hans blod och kom honom att oupphörligt vända sig om, som om han varit förföljd af någon hemlig fiende.
Den gjorde honom helt beklämd, och han kände sig så liten och ensam, som om han varit ett barn, hvilket oförvarande kommit bort från sin mor.
Han steg ned ur kvarnen och ämnade af gammal vana gå vidare utåt landsvägen.
Men han kunde helt enkelt icke.
Det var som en osynlig makt ijettrat honom på denna punkt af den öde slätten, der han bara såg en ensam koja teckna sitt låga tak mot sundet, som gick blått i vester.
Han sjönk ner på den torra gräsvallen, och med ens föreföll det honom, som om allt, hvad han kunde minnas, allt hvad han hittills upplefvat sjönk bort i ett djupt mörker, och han låg ensam qvar, så tom på tankar, som hans moder födt honom till verlden.
Endast en enda känsla lefde inom honom: alla hade stött honom bort; ingen ville veta af honom.
Han låg på marken och slet i det korta gräset, medan denna ensamhetens förtviflan marterade honom, och känslorna stego inom honom som bubblorna höja sig i kokande vatten.
Med ens kommo hans tankar att vända sig kring den gamla gumman, som han sett försvinna bakom stugans knut.
Det föreföll honom, som om denna gamla gumma vore det enda lefvande väsen, han nu visste om — utom sig sjelf.
Och det förvånade honom nästan, att några steg längre bort fans kanske en annan, hvilken liksom han sjelf icke visste, hur hon skulle kunna lefva.
Och hon hade ändå så kort tid kvar.
Så litet som han sett henne, förstod han ändå, att hon måste vara mycket gammal.