Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru det vid ett föregrde tillfälle blifvit erinradt, att anmärkningar mot redaktionen af detta lagförslag icke skulle vara af någon vigt, vill jag dock hemställa, huruvida det icke vore skäl att Utskit finge taga denna § ånyo under öfvervägande, på det en förändrad redaktion måtte åstadkommas.
Sådan §:n här lyder: »Total förlust af fartyg eller gods anses ega rum, när fartyg eller gods gått h. o. h. förlorade», synes den nemi. innehålla en högst trivial och intet sägande sats.
Hela den från Tyska Handels-rätten hemtade definition kunde, i min tanke, ganska väl undvaras, helst det alltid är olämpligt att i lagar intaga definitioner.
För att afgöra tvist om total eller blott partiel förlust af fartyg eller gods inträffat, lärer nämnde definition icke vara af den ringaste nytta.
Kan icke en domare utan fingervisning begripa att det är total förlust när ett fartyg gått till bafsbotten, så alt det spårlöst försvunnit, icke lärer det blifva tydligare för honom af den nu föreslagna definitionen.
Jag önskar att difinitionen må ur lagen utgå; anses den emellertid icke kunna borttagas, af skäl som äro för mig okända, torde det dock vara nödigt att förbättra redaktionen, och jag anhåller derföre om återremiss, på det att
Utskit åtminstone må tillse huruvida det icke kunde vara lämpligare att säga: »Total förlust med hänseende till» etc., eller någon likartad ordställning.
Hr Rabenius: §§ 244—247 innehålla definitioner på sådan skada, som skall såsom total förlust anses.
Vid åtskilliga slag af sådan skada var det nödvändigt att angifva hvad med total skada skall förstås, och för fullständiglietens skull blef det då nödigt att angifva de fall, der total skada inträffat af de föremål, å hvilka försäkring vanligast tages.
Derföre har här äfven difinitionen på total skada influtit, äfven i ett och annat fall, der densamma kunde anses sjellklar.
Hvad åter beträffar uttryckssättet, vill jag icke påstå att det är det absolut bästa.
Vid de anmärkningar, som förut blifvit mot redaktionen framställda, har jag gerna medgifvit dess ofullkomlighet, äfvensom att en bättre redaktion måhända kunde vinnas, och vill derföre icke motsätta mig den begärda återremissen.
Jag har härmed blott velat förklara orsaken dertill, att dessa §§ kommit att i lagen få sin plats.
Jag begärde ordet med anledning af den siste värde talarens vltrande ang:de nödvändigheten af att i lagen definiera hvad som skall anses såsom total förlust eller icke.
För min del betviflar jag att tvister kunna genom definitioner i lag förekommas, och jag hyser den öfvertygelse, att den gamla regeln »omnis definitio in jure periculosa» innebär mycken sanning.
Den 17 September f. m. 361 När reformen i strafflagstiftningen å 1813 börjades i Tyskland, skulle alla brott nogrannt definieras.
Så skedde i den första Haverska strafflagen.
Man fann dock snart det olämpliga häruti, och allt det gjorda måste från början omarbetas redan efter 3 år elter det lagen trädt i verksamhet.
Samma misstag har man nu i den Tyska Handelslagen begått.
Denna lag öfverflödar på definitioner, såsom t. ex. hvad med skeppsredare m. m. skall förstås.
Dessa gagnlösa, intet sägande, endast förvillande definitioner förmodar jag skola snart komma att ur samma lag utplånas, såsom det gått med definitionerna i de Tyska strafflagarna.
Men hvarföre då i vår sjölag just efterapa hvad som måste anses vara ett fel i den Tyska Handelslagen?
Jag har förut under diskussionen förklarat, alt jag instämt med flr Olivecrona i hans åsigt om olärnpligheten af att i en lag införa definitioner.
Men i den redan genomgångna delen af detta lagförslag hafva en mängd definitioner blifvit antagna, och jag tror derföre att man icke bör förkasta ifrågav:de §, blott på den grund att den innehåller en definition.
Hvad angår begäran om återremiss, på det man måtte få ett bättre stiliseradt uttryck, får jag af samma skäl, till lölje hvaraf jag förut motsatt mig återremisser, äfven göra det här.
Jag medgifver att §:n förefaller något besynnerlig, men tror icke att man kan framställa en mera tydlig definition, och anhåller derföre om bifall till §:n.
Vill man nödvändigt i lagen intaga defi nitioner, bör man åtminstone tillse att de uttryckas på ett mindre stötande sätt än här är fallet.
Det hade derföre i min tanke varit fördelaktigt, om lagförslaget, som i öfrigt så mycket rättat sig eller den Tyska lagen, äfven gjort det här, och således sagt: (§ 244) »Total förlust i afseende å fartyg eller gods» etc., (§ 245) »Total förlust i afseende å frakt» etc. o. s. v. Genom inskjutande af dylika ord torde uttrycket i linguistiskt hänseende betydligt vinna, och förenar jag mig derföre i yrkandet pä återremiss.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n och dels återremiss deraf, framställdes först propos. på §:ns antagande, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. § 245.
På de skäl, som jag anfört vid föredragningen af nästföregående §, anhåller jag ock att den 245:te 362 Den 17 September f. m. §:n må ur lagen utgå eller, om det ej kan ske, åtminstone återremitteras.
Att uppställa en definition på total förlust af frakt sålunda: »Total lörlust af frakt anses ega rum, när frakten gått förlorad,» förefaller både löjlig och intet sägande samt derföre olämplig att i en lag införas.
Kan ej domaren, utan tillhjelp af en så beskaffad definition, afgöra, om en total förlust, med hänseende till frakt, uppstått, är det én klen domare.
Definitionen är hemtad från den förut omförmälde Tyska Handelslagen.
Der heter dock: »Total Yerlust in Ansehung der Fracht,» hvilket borde bättre kunna öfversättas än som skett i lagförslaget. §:n återremitterades. § 246.
Afven denna § torde böra utgå eller redaktionen åtminstone förändras, och anhåller jag derföre om återremiss, åberopande de skäl, som blifvit anförde vid föredragningen af 244:de och 245:te §§:ne. §:n återremitterades. § 247.
Under åberopande af förut anförda skäl, anhåller jag att jemväl denna § måtte utgå, eller, om det nu icke synes lämpligt att derom fatta beslut, återremitteras. §:n återremitterades. §§ 248—257 samt rubriken till §§ 244—257.
Biföllos och godkändes. §§ 258—207 jemte rubrik, §§ 268—271 jemte rubrik, samt §§ 272—274 jemte rubrik.
Den vidare pröfningen af lagförslaget uppskjöts härefter till e. m:s plenum. R. o. Ad. åtskiljdes kl. § 3 e. m.
D«n 17 September e. m. 303 Thorsdagen den 17 September 1863.
Justerade* protokollet för den 28 sistl.
Fortsattes föredragningen af Särskilda Utskits Betänk.
Propos. med förslag till ny sjölag. § 275.
Då jag genomläste detta Betänk., uppstodo hos mig genast åtskilliga betänkligheter i afseende på denna och några af de följande punkterna.
Genom denna § meddelas stadgande ang:de förmånsrätt till betalning ur fartyg och bruttofrakt för den resa, hvarunder fordringar uppstått.
Detta stadgande borde dock, enligt mitt förmenande, lämpligast förefinnas på samma ställe som de andra förmånsrätterna äro i allmänna lagen intagna.
De hafva hittills förefunnits i 17:de kap. Handels-balken, och genom förslaget till ny konkurslag hafva de icke blifvit flyttade från sin gamla plats.
Icke kan det vara ändamålsenligt att dels i allmänna lagen, dels i speciallagar, såsom sjölagen och andra lagar, tillhörande den speciella privaträtten, alhandla om förmånsrätt i konkurs.
Det är bättre för både domare och parter att veta att det är på ett ställe i allmänna lagen som föreskrift är lemnad ang:de företrädet borgenärer emellan.
Man har länge klandrat de tysta förmånsrätterna såsom skadliga för den allmänna krediten.
Man har yrkat på deras inskränkande, och så har äfven skett.
Skall man tillskapa en ny förmånsrätt för s. k. »öfriga fordringar?» Jag finner sådant vara ganska betänkligt.
För öfrigt finnes icke i denna § infördt allt, som rörer förmånsrätt.
Går man till 3:dje §:n af denna sjölag, omtalas der förmånsrätt för den, som leinnar förskott af penningar eller materia lier för fartygs byggande.
Hvarföre har man icke sammanfört allt på ett ställe?
Kan det vara lämpligt att jag på flera ställen i lagen skall eftersöka om förmånsrätt, oaktadt rubriken vid § 275 angifver att här skall vara sainladt hvad som rörer ämnet? 364 Den 17 September e. m.
Vidare torde det tillätas mig att lasta uppmärksamhet vid det obestämda uti 3:dje mom:t af denna 275:ie §, der det heter: »öfriga fordringar, hvari rederiet bältar endast med fartyg och frakt.»
Det torde lätt medgifvas, att det icke kan vara lämpligt att i en lag i så allmänna ordalag stadga en förmånsrätt.
Det bör i lagen tvärtom vara ganska noga bestämdt uttryckt hvilka fordringar skola tillerkännas förmånsrätt, på det att icke tvifvelsmål ständigt härom skola uppstå.
Jag skulle helst sett att hela §:n utgått och att icke något stadgande ang:de förmånsrätt upptoges i sjölagen, utan, såsom förut, finge behålla platsen i Handels-balken.
På grund af hvad jag yttrat, får jag anhålla om återrerniss.
Mot den 275:te §:n af detta förslag har den siste värde talaren rigtat åtskilliga anmärkningar.
Summan af desamma är, så vidt jag kunnat uppfatta dem rätt, att det vore olämpligt att icke alia stadgande» rörande förmånsrätt vore samlade på ett ställe, samt att antalet af tysta förmånsrätter ej borde ökas.
Jag vill nu söka att besvara dessa anmärkningar.
Vid bedömande deraf, må det tillåtas mig att fästa mig vid de begge frågorna om och huru.
Jag vill då först taga i öfvervägande frågan om det är lämpligt att stadga sådana förmånsrätter, hvarom här är fråga?
1 detta afseende vill jag hänvisa till 17:de kap.
Handels-balken, hvilket kap. inner håller åtskilligt, som här blifvit inryrndt, emedan det har afseende på sjöfart och rederier.
För öfrigt har detta stadgande stöd uti främmande länders lagstiftning och återfinnes i Tyska, Franska, Spanska, Holländska och Norska sjölagstiftningen.
Hvad beträlfar de särskilda förmånsrätterna, inses lätteligen, i afseende på lista mom:t, att fartyget och frakten, icke godset, böra utgöra föremål för en dylik förmånsrätt, alldenstund det rättsförhållande, på grund hvaraf fordran och följaktligen förmånsrätten uppstått, eger rum emellan befälhafvare!! och besättningen å den ena, samt egaren af fartyget och frakten, icke egaren af godset, å den andra sidan.
Väl har den i 17:de kap.
Handels-balken § 5 omförmälda skeppsfolkets rätt lill godset, af skäl, som i Högsta Domstolens prot. återfinnas, icke blifvit uttryckligen upphäld; men då denna förmånsrätt måste anses såsom i praktiskt hänseende fullkomligt overksam, har i sjelfva verket en dubbel förmånsrätt ej blifvit åt nu nämnda fordran medgifven.
Hvad angår den andra klassen, finnes den medlersta af dessa förmånsrätter, nemi. ang:de bodmerilån, inrymd j J7:de kap.
Handels-balken, Vidare är i detta mom. tillagdt: »For dringar för de till fartygets behof, enligt § 42, försålda andelar af lasten.»
Detta är tillagdt derföre, att dessa lån stå i parité med bodmerilånen, äro upptagna i och för samma behof och använda för samina ändamål.
Det torde icke vara skäl att ute - Den 17 September e. m. 365 sluta dessa förmånsrätter, då Europeiska sjölagstiftningen fastställt dem.
I afseende på morn. 3, eller rörande »öfriga fordringar, för hvilka rederiet häftar endast med fartyg och frakt», menas med dessa fordringar förnämligast sådana, som blifvit riktade mot rederiet; och får jag, såsom stöd härför, hänvisa till motiverna i K. M:s Propos., der det heter: »En sådan förmånsrätt, såvidt den angår ersättning för förloradt eller skadadt gods, synes rättfärdigad såväl af handelns intresse, som af billigheten, då redaren har rätt att för frakten göra sig betald af godset.
Har ersättningsanspråket uppkommit till följd af skada, som ett fartyg tillfogat ett annat, så saknas ej i vår lagstiftning analoga fall, i hvilka den, som genom ett föremål blifvit tillfogad skada, får ur detta söka sin skade-ersättning. flvad beträffar den 4:de punkten, återfinnes den deri upptagna förmånsrätt redan i 2:dra kap. llederi-balken af nu gällande sjölag.
Vidare torde jag få nämna, att de i l:sta, 2:dra, 3:dje och 4:de punkterna uppgifna förmånsrätterna stödja sig på Romerska rätten, som säger att det föremål, för hvars nytta fordran uppstått (versio in rem), äfven bör häfta för denna fordrans betalning.
Må det nu tillåtas mig att med några ord beröra frågan huru — en fråga, om hvars besvarande olika meningar kunna uppstå.
Man har då att särskilja de olika ställen, hvarest dessa förmånsrätter kunna blifva såsom lag införda.
Ett sätt hade varit att införa dem i 17:de kap.
Handels-balken, och detta var föreslaget i det remitterade förslaget, men blef ej godkändt af Högsta Domstolen, som ansåg att plats bort beredas dem på sätt nu skett.
Hr Olivecrona har sagt att icke allt, hvad som rörer förmånsrätter, här blifvit infördt, och att rörande de i S:dje §:n omnämnda förmånsrätter hänvisas till I7:de kap.
Handels-balken.
Högsta Domstolen, hvars förslag K. M. antagit, ansåg att 17:de kap.
Handels-balken borde förblifva orubbadt i detta afseende, och att de i sjölagen uppgifna förmånsrätterna kunde i Handelsbalkens 17:de kap. återfinnas.
Hr Olivecrona har vidare ogillat det 3:dje mom:t, som handlar om »öfriga fordringar», såsom varande allt för obestämdt.
Jag kan dock icke dela denna mening.
De fordringar, i hvilka rederiet häftar, omtalas i den redan diskuterade 12:!e §:n, hvarjemte alla de fordringar, som icke rubriceras under 2:dra mom:t af denna 275:te §, hänföras till 3:dje mom:t af sistnämnde §.
För min del är jag, såsom jag redan vid ett föreg:de tillfälle yttrat, af samma mening som Hr Olivecrona.
Deh siste värde talaren har sagt, alt man vid denna punkt borde skilja mellan frågan om och frågan huru.
Hvad beträffar den första, eller frågan om, d, v. s. hvilka förmånsrätter kunna erkännas, vill jag svara, att jag blott erkänner de i l:sta och 366
Den 17 September e. m. 2:dra punkten omnämnda.
Den i 3:dje punkten omförmälda finnes icke i vår lagstiftning, och den i den 4:de omnämnes endast i Rederi-balken, ej i Handels-balken.
Enligt mitt förmenande, bade det varit större skäl att, i stället för att införa nya förmånsrätter, ur denna lag utesluta de gamla.
Jag hemställer till hvar och en, hvad skäl det kan vara att meddela förmånsrätt åt alla de fordringar, för hvilka rederiet häftar?
Månne det icke kan anföras många andra fordringar, som äro lika behjertansvärda?
Och om jag i detta afseende vill gå konseqvent till väga, skall jag kunna uppställa den ena förmånsrätten efter den andra, och ett helt kaos deraf uppstå.
I afseende å belälhsfvarens aflöning samt besättnings å fartyg hyra, kan anföras, att de äro att betrakta lika med tjenstehjonslöner, hvilka, enligt lag, hafva förmånsrätt.
Beträffande innehållet af 2:dra morn:t, finnes det redan omtaladt i 17:de kap. Handels-balken, och måste qvarstå, ty det kan ju Ilända befälhafvaren att icke få något lån, om lian ej förpantade skeppet, likasom säkerhet bör lörefinnas för dem, som ega den last, hvilken för fartygets behof måst försäljas.
1 fråga om panträtt är det en oeftergiflig regel att tysta förmånsrätter icke böra finnas, utan all befintlig säkerhet skall vara offentlig och för hvar och en, som ingår i affärer, möjlig att taga reda på.
Hvad åter angår frågan huru, så, om man vill bibehålla dessa förmånsrätter, hade det, enligt mitt förmenande, varit enklast att, med uteslutande af dessa förmånsrätter ur sjölagen, införa dem aila i 17:de kap.
Ang:de yttrandet att Franska sjölagen, och de sjölagar, som derefter bildat sig, bibehållit åtskilliga af dessa förmånsrätter, är det erkändt att den i många afseenden förträffliga Code de
Napoléon har en skuggsida med hänsyn till dessa förmånsrätter.
De infördes genom maktspråk af Napoleon, och alla de länder, som fordom tillhörde Franska väldet, hafva omarbetat sina lagar i förev:de hänseende.
Jag får nu hos B. o. Ad. anhålla, det R. o.
Ad. ville återremittera denna §, lör att lemna Utsk:t tillfälle att ånyo till behandling företaga denna så vigtiga del af vår sjölagstiftning.
Då Hr Rabenius hade ordet, yttrade han att den första frågan vore, huruvida det vore skäl att upptaga de i § 275 framställda förmånsrätterna, och att, om denna fråga besvarades med ja, sedermera bestämma deras plats.
Jag erkänner villigt, att detta är rätta ordningen.
Jag har redan förut, då jag nyss yttrade mig, anfört att jag i synnerhet tvekat vid att upptaga den nya förmånsrätt, som skulle i sväfvande ordalag uttryckas i 3:dje mormt med begreppet »öfriga fordringar.»
Hr Rabenius bar nu upplyst R. o. Ad., att dermed menas hvad som förekommer i § 12.
Det kan visserligen vara lätt för den, som skrifvit lagförslaget, att veta hvar dessa fordringar skola stå uppräknade, men jag tror att de allra fleste Den 17 September e. m. 307 bland R. o. Ad:s Hrr Ledamöter skola, lika med mig, bekänna att man måste behöfva studera sjölagen många gånger, innan man kan gissa sig till att med orden »öfriga fordringar» i § 275, mom. 3, skall förstås de fordringar, som angifvas i § 12.
Villervallan blir ännu större, när man genomläser 12:te §:n och der finner från regeln uppräknade en massa undantag, som stå att igenfinna i 7 andra §§ på spridda ställen i denna sjölag.
Således, för att få veta livad jag vill veta om förmånsrätt för s. k. »öfriga fordringar», måste jag först gissa mig till att dessa omlörrnälas i 12:te §:n, _ oell sedan efterforska på 7 särskilda ställen alla undantagen.
Ar detta ett praktiskt, ändamålsenligt sätt att stifta lag?
Sparre har dessutom ganska riktigt anmärkt att det ej finnes något skäl att med förmånsrätt mera gynna skeppsfarten, än andia näringar.
Skall man nu tillskapa en ny tyst förmånsrätt för att uppmuntra sjöfart, lära nog andra industrigrenar yrka på dylika uppmuntringar.
Hr Rabenius liar, såsom stöd för dessa nya förmånsrätter, anfört att de skulle återfinnas i flere främmande länders sjörätter.
Det må visserligen vara sanni, att så är; men, Mine flrrl dessa främmande lagar äro byggda till stor del på Ro merska rätten, \och enligt densamma egde den tysta förmånsrätten mycket större utsträckning, än i vår nuv:de lagstiftning.
Det erkännes ock, att all tyst förmånsrätt verkar mer eller mindre skadligt på den allmänna krediten.
Tendensen i lagstiftningen under detta århundrade har varit att inskränka, icke att utvidga, de tysta förmånsrätterna.
Skola vi nu börja gå baklänges i en motsatt riktning?
Jag tror ej alt sådant vore ändamålsenligt.
Jag yrkar fortfarande på §:ns återremitterande.
Sparre har sagt, att man i nuvarande lagstiftning sökt så mycket som möjligt inskränka antalet af förmånsrätter.
Huruvida så är förhållandet, kan jag ej med bestämdhet säga, men besynnerligt är. om nuv:de lagstiftare söka utrota dessa förmånsrätter, då de finnas qvar i flere främ mande länders sjölagar såsom lör sjöfarten af behofvet påkallade.
En del deraf lörefinnas redan i vår sjölag och 17:de kap. Handels-balken.
Sparre har erkänt giltigheten af åtskilliga fiirmånsrätter, men har mot en eller annan, särdeles hvad som förekommer i 3:dje nionut, rigtat sina anmärkningar.
Sparre har vidare sagt att konfusion skulle uppstå genom denna lagstilning.
Det är visserligen sannt att det vöre bättre att på ett ställe finna hvad man söker, än att söka på flere ställen.
Frågan är dock, huruvida olägenheten af att söka dessa förmånsrätter på 2 ställen är större än olägenheten att alls icke återfinna dem.
Vågar jag framställa en personlig öfvertygelse i detta hänseende, får jag förklara att jag anser ifrå gav:de förmånsrätter vara af högsta behof påkallade, och åtskil - 36S Den 17 September e. m. liga personer hafva på det bevekligaste yttrat sig lör dess bibehållande.
Hr Olivecrona har rigtat sina anmärkningar mot det obestämda i 3:dje mom:t, och fästat sig vid det godtyckliga deri.
Det kan i viss grad vara sannt hvad Hr Olivecrona yttrat, men Hr Olivecrona har icke läst mom:t till slut.
Det står nemi.: »Öfriga fordringar, hvari rederiet häftar endast med fartyg och frakt.»
Jag vill fästa uppmärksamheten derpå att alla dessa fordringar, utom de i 2:dra mom:t uppräknade, återfinnas i 12:te §:n, och att man således ej kan vara i ovisshet, hvilka dessa fordringar äro.
Jag förnyar min anhållan om bifall till Utsk:ts förslag i denna del.
Hela denna diskussion bör rubriceras under den frågan, huruvida förmånsrätter böra medgifvas eller icke.
Häller man icke strängt dervid, att inga nya sådana skola medgifvas, stannar man aldrig, utan mäste oupphörligen bevilja nya förmånsrätter.
Jag måste således, då jag förfäktar en princip, anses hård i deras ögon, som framdrager de mest bevekande skäl för ett undantag i lörev:de hänseende, men jag anser mig dock böra vidblifva mitt redan förut gjorda yrkande.
På grund af hvad Hr Rabenius anfört och med fullkomligt instämmande i hvad han yttrat, anhåller jag, lika med honom, om bifall till ifrågav:de §, sådan den blifvit af Utsk:t i dess nu föredragna Betänk, för R.
St:r framlagd.
Jag anhåller att ännu en gång få fästa uppmärksamhet derpå att det är i sanning mycket svårt att veta att dessa så mycket omtalade »öfriga fordringar» skola återfinnas i 12:tc §:n; ty när man läser ifrågav:de § 275, får man ingen upplysning, hvilka dessa fordringar äro, utan endast att det är alla sådana, med undantag af hvad som förekommer i vissa andra §§, på sju olika ställen i lagen.
Jag anser att, då en ny lag skall skrifvas, bör den göras så tydlig och klar, att jag icke behöfver från en § gissa mig till en annan §, der jag skall finna sjelva regeln, och sedan hän visas att uppsöka undantagen på 7 särskilda ställen i lagboken.
Skrifver man icke lagen klar, när det kan ske utan olägenhet, vinner man sannerligen icke ändamålet.
Till alla delar förekommen af Hr Rabenius, hvilken särdeles utförligt redogjort för denna §, får jag till alla delar instämma med honom.
Exc. Ben 17 September e. m. 369 H.
Då ifrågav:de förmånsrätter äro medgifna hos amira sjöfartsidkande nationer, tror jag, att de äfven måste medgifvas hos oss.
Hvad man kan säga om riktigheten deraf i och för sig sjelf, hlir under sådana förhållanden en fråga af underordnad betydelse.
Det förnämsta är att vår sjöfart må kunna bestå, oell lör sådant fall bör åt våra fartyg beviljas samma lörmåner, som andra nationer tillförsäkrat sina.
I afseende å den omlalta nödvändigheten att icke erkänna andra förmånsrätter, än de som genom sin offentlighet' lalla hvar och en i ögonen, kan jag ej finna, alt de förmånsrätter, som Gr.
Sparre velat bibehålla i denna §, mera öfverensstämma med den uppgifna grundsatsen än de, som han velat utesluta.
Jag vill vidare fästa uppmärksamheten på ett misstag, som blifvit begånget af Gr.
Sparre och Hr Olivecrona, då de påstått att 12:te §:n ej skulle lemna upplysning 0111 de i nu föredragna § omnämnda »öfriga fordringar, för hvilka rederiet häftar endast med fartyg och frakt».
Det heter nemi. i 12:te §:n, att redarne ansvara personligen för alla förbindelser, hvilka rederiet elier någon annan på dess vägnar ingå, med undantag af de i §§:na 43, 49, 74, 126, 145, 172 och 181.
Här äro således uppräknade alla de fall, som i 275:te §:n afses.
De af Högsta
Domstolens ledamöter, som yttrade sig rörande denna fråga, afsågo att man ej borde göra någon större rubbning i 17:de kap:t Handels-balken, utan i stället här endast göra en jemkning emellan dessa sjöfarts-förmånsrätter inbördes, utan inflytande på sådana fordringars förhållande till andra.
Jag medgifver visserligen, lika med Gr.
Sparre, att det bade varit mera systematiskt att företaga en omredigering af de första §§:na i 17:de kap:t Handels-balken.
Men detta mötte så många svårigheter, att man länn betänkligt att göra sjölagens framgång beroende af framgången af en förändring i 17:de kap:t Handelsbalken.
Jag instämmer med Hr Rabenius.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den il'rågav:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och, då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. Gr. Sparre begärde votering.
Uppsattes och justerades följande votens-propos.: »Den som bifaller 275:te §:n i Särkilda Utsk:ts förslag till sjölag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar R. 0. Ad. §:n.» H. VI. 24 370 Den 17 September e. m.
Nej — 11. §§:na 276—278.
Biföllos. § 279.
Denna § innehåller med afseende på sin redaktion en otydlighet, som torde höra rättas.