Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På vägen mötte han en annan folkskara, som med de båda andra bröderne i triumph tågade honom till mötes.
Kejsaren steg ur vagnen, omfamnade dem, och visade sig samma afton vid deras sida på spektaklet, under folkets högljudda jubel.
Sex veckor derefter skedde kröningen, ministrarne hade nu en afgjord öfvervigt i kammaren, och allt tycktes stå på de bästa fötter.
Denna enighet varade dock icke länge.
Afunden mot familjen Andrada uppsteg å nyo.
Radikala artiklar ljungade i tidningen Aurora fluminale och i veckobladet Malagueta, hvilket sednare dessutom bittert och smädefullt belackade ministrarnes personer, och skonade minst familjen Andrada.
Förgäfves sökte den moderata patriotismens organ, Diario fluminale, mana till enighet, lugn och besinning; men den ägde icke nu samma inflytelse som i den gamla regeringens tid, då Dom Pedro sjelf, i artiklar igenkännliga genom namnteckningen P. B. (Pedro Braganza), gjorde Brasilianerne bekante med den nyare tidens ideer, väckte hos dem fordringar, hvilka förut varit de flesta obekanta, och framkallade i deras sinnen de första gnistorne till den rörelse, som nu, inom få år, skenade framåt med en af sjelfva rörelsemännen icke beräknad fart, som hotade att göra dem sjelfva till dess första offer.
Alla tre bröderne
Andrada voro lärde, stora talare och aktade författare.
Förgäfves använde de ordets och skriftens makt, för att motarbeta uppviglarne; men i sådana orons och gäsningens tider höras endast de röster, som högst pocka, uppreta passionerna och fordra det öfverdrifnaste och orimligaste.
Nu grepo ministrarne åter till kraftanstalter: de läto inmana i häkte de mest exalterade, de fräckaste skrikarne, men domstolarna, hotade af pöbelupplopp, frikände dem alla.
Vid denna tid läste man i tidningen Malagueta följande artikel:
”Rio d. 15 Juli 1823.
En stor, en fruktansvärd sammansvärjning har i detta ögonblick blifvit upptäckt.
Det är Malagueta, ständigt vakande för folkets väl, som gjort denna upptäckt.
Dock innan Malagueta kungör eder den, tillåten henne att påminna eder, huru ofta hon varnat eder för dessa falska och herrsklystna Andrada’s.
Men hafven J väl någonsin lyssnat till dessa varningar?
Hafven J icke tvertom satt den ena till minister för både Justitien och för de inre och utrikes angelägenheterna, den andre till finans-minister, och lyft den tredje på president-stolen i Cortes-församlingen?
Hafven J icke, för nio månader sedan, när dessa ministrar af nationens enhälliga röst tvingades att afträda, låtit förleda eder af deras vänner och värfde anhängare att under högt jubel återföra edra förtryckare på deras förra platser!
Hvad har nu deraf blifvit följden?
Rättvisan trampas, den yttrande rätten är tillintetgjord, det förtryckta folket vågar icke ens draga en suck, de modigaste af patrioterne sucka i fängelser, och deras hufvuden skola, som det förljudes, falla för bödelsyxan.
Man talar redan om, att hos oss åter införa sträckbänken och auto-da-feerne; men det är icke mera judar, kättare och andra brottslingar, som skola lemnas åt lågorna, utan det blifver Brasiliens rättsinnigaste medborgare, som detta gräsliga öde väntar.
Så skötes justicen af denne Jozé Bonifacio!
Och huru handteras våra finanser af hans värdige broder, Martino Francesco?
Penningen tages ur edra fickor, Brasilien blir med hvar dag fattigare, och familjen Andrada med hvar dag rikare.
Och hvad tänken J om den tredje, Antonio Carlos, som dundrar i Cortes-församlingen, hvars hycklande tunga ständigt talar om folkets rättigheter?
Märken J icke, att det just uti honom har sin farligaste fiende?
Ännu några månader, eller kanske veckor blott: – och Brasiliens Robespierre är färdig.
J hafven trott, att han menar väl, derföre att han i sina tal mest strör frihetens perlor omkring sig!
Jag säger eder, dessa perlor äro icke äkta; de äro endast falska ädelstenar.
J tänken, att han är god patriot, derföre att han är brutal.
J förliten eder på ordspråket:
Cᾱo que ladra nᾱo morde 11.
Men jag säger:
Antonio Carlos är en hund som både skäller och biter.
Sådana äro de män, som J afguden; de hafva dock, invänden J, grundat vår frihet och förtjena således vår tacksamhet.
Märken J då icke, att de redan i dess födelsestund förfuskat den?
Icke, att de kringstängt det souveräna folkets vilja, samhällets högsta och enda lag, med en spetsgård af paragrapher, former, lagar: icke, att de i hemlighet äro despotismens legoknektar, som i löndom åt oss smida fjättrar?
Skola vi tåla det?
Skola vi frivilligt framräcka våra händer, för att dessa må oss påskrufvas?
Dessa trenne förrädare hafva en fader, som J vörden, som J tillbeden såsom en Brutus, derföre, säger man, att han är den dygdigaste man i Brasilien.
Vore detta än förhållandet, så säger Malagueta: desto värre; desto brottsligare är han.
I en fristat får icke den ene hafva några företräden framför den andre; icke för stora rikedomar, icke för stora talenter och aldraminst för många så kallade dygder.
Veten J, huru fordom Athenarne, det mest frisinnade folk på jorden, behandlade sin tids Ignazio Andrada?
Vi kunna icke tåla, sade de, att denna menniska framför alla andra skall kallas den dygdigaste i Grekland: – och så jagade de honom ur landet.
Förstån J edert bästa, ären J kloka, så skicken J också bort denna Brasiliens Aristides.
Bort med honom till England, kätteriets och den oäkta frihetens land, hvarifrån han hämtat sina utopiska drömmar!
Men, medborgare, J bedragen er mycket:
Ignazio Andrada är icke en gång en Aristides: han är blott en hycklare, en lurifax.
Äregirig är han dock icke, menen J; ty han har vägrat att emottaga en plats, både i Senaten och i Ministèren.
Men, frågar jag, kan det finnas någon större äregirighet, än att just försmå statens högsta värdigheter?
Skåden blott denna lismare; se, huru sött, hur listigt han ler; hur han trycker edra händer; huru han, vid första ord, smyger guldstycken i er hand, huru stolt han blickar på dessa fattighus och hospitaler som han grundat!
Ja, snart skall han göra halfva
Rio, halfva Brasilien till ett enda stort fattighus och den andra hälften till ett enda fängelse, och der instoppa eder allesammans!
Men masken har nu fallit: conspirationen är upptäckt.
Hören!
Ignazio Andrada har förlofvat, hemligen förlotvat sin dotter med Visconde Agostinho Villaflor.
Och denna förlofning är afslutad i kejsarens egen närvaro!
Medborgare!
Begripen J nu hvad detta har att innebära?
Eller kanske J icke kännen denna Villaflor!
Det är en Lusitano!
Redan detta är nog att stämpla denna onaturliga förening med sitt rätta namn.
Ty hvilken rättsinnig patriot skulle vilja öfverlemna sin dotter åt en Blyfot; nej, hellre åt en Mameluco, åt den ohyggligaste Cafuso!
Men hören vidare!
Villaflor är en systerson till Oliveira Brant, hufvudmannen för Camarillan, och står sjelf nästan i ännu större gunst hos kejsaren än till och med den nedrige onkeln.
Han är också nära beslägtad med markis Loulé, Dom Pedro’s svåger, och således befryndad med sjelfva kejsarhuset.
Derföre har han, ehuru knappt tjugo år, redan blifvit kammarherre och capten vid gardet, fastän han aldrig sett någon annan krutrök än vid sin höga beskyddares hyllning och kröning.
Det är således en slaf, en tyranniets bödelsknekt.
Men denne slaf är tillika den oförvägnaste, den öfverdådigaste sälle i hela kejsarriket.
Det är en ung valp, som i gyllene kedjor vid palatsets portar uppfödes med Brasiliens must och märg till en blodhund.
Men detta är ändock icke nog.
Vid första skymten af denna blyfot rusa hustrur och döttrar till fönster och balkonger, för att begapa denna vackra gäck, ehuru han sjelf är så stursk, så inbilsk, att han icke ens bevärdigar dem med en nick, med ett enda ögonkast.
Nu begripen J ändteligen, Brasilianare, att J ären sålde och förrådde.
Aulismen förbinder sig med den hycklande patriotismen, Lusitanismen med den uppoffrade fosterlandskärleken.
Medan svärfadren och hans söner fånga eder beundran, fångar mågen edra fruntimmer, förför edra döttrar och sätter horn på edra hufvuden: – till dess att allt blir färdigt, den stupstock hinner resas, på hvilken Brasiliens dyrt köpta frihet skall falla, och vid hvars fot dottren af Brasiliens anseddaste och rikaste medborgare skall räcka sin hand åt den förhatligaste af alla utländningar.
Malagueta har talat: hon skulle säga vida mer, om icke tryckfriheten, liksom alla andra rättigheter, låge bunden i despotismens kedjor: hon skulle omtala nyheter, vid hvilka håren skulle resa sig på edra hufvuden.
Men hon vågar icke.
Kanhända skall redan dessa vinkar, detta hofsamma språk misshaga maktens innehafvare.
Kanske skola de i morgon skicka sina bödlar, för att sönderslå våra pressar, kanske släpa denna tidnings utgifvare i dessa fängelser, der redan så många andra frisinnade försmäkta.
J sen vid Rua da Alfandega ett palats, ståtligare än alla andra i Brasiliens hufvudstad.
Hafven J någonsin vågat sätta er fot öfver denna aristokratiska tröskel?
Hafven J sett den rikedom, den mer än orientaliska prakt, som der är slösad.
Välan: det är derinne, som den mäktigaste af frihetens fiender bor: det är der han lefver, denne Ignazio Andrada, omgifven af en yppighet, som tyckes håna vårt elände.
Jalusierna äro tillslutna: men kanske lyckas det eder ändock, att kasta en blick ditin.
Der finnen J Kejsarn, midt ibland denna förträffliga familj, vid sidan af de båda Lusitaniska gunstlingarne, den illistige Oliveira och den öfvermodige Villaflor.
Det är här, man gjuter falska råd, utländskt gift i vår ädle Kejsares faderliga hjerta: det är här, man öfvertalar honom att stadna midt på reformernas bana; detta är den verkstad, der Brasiliens bojor hemligen beredas, der den yxa hvässes, som ämnar fälla vårt ännu späda frihetsträd.
Inga lockmedel försmås: den nedrige gubben nyttjar en systerdotter, en vacker men coquette och ärelysten tärna, för att ännu fastare binda Dom Pedro vid sitt hus.
Om vid denna syn era känslor uppröras, er blod kokar: hvem skulle undra derpå?
Om J, hänförde af en rättvis harm, skulle sända en hagelskur af småstenar midt ibland dessa förrädare: hvad vore naturligare än detta?
Likväl är det icke vi, som tillstyrka denna åtgärd.
Denna fönster-inslagning skulle dock i sjelfva verket blott vara en skada på tjuge crusader; och om nu Malagueta förklarar sig villig att betala den, hvad skulle då Andrada hafva att klaga öfver?
En annan sak vore, om det trampade folket plundrade detta hus och dess omätliga skatter.
Visserligen skulle man i detta fall kunna säga, att äfven detta vore ingenting annat än en handling af billighet, i det att folket tager igen sin egendom.
Men Malagueta afstyrker likväl denna handling, icke derföre att den just vore obillig och orättvis, utan derföre att tiden dertill ännu icke är inne.
Ännu är nemligen national-medvetandet icke så utbildadt, att man allmänt inser, att allt, utan undantag, tillhör den stora nationen, och att allt hvad af henne föröfvas är rätt och lagligt.
Ty, fråge vi, finnes det i samhället någon annan rätt än dess egen vilja; är det icke just derifrån, som den högsta lagen utgår?
Men denna dag är ännu icke kommen.
Alltså intill dess, medborgare, läggen band på edra rättmätiga känslor; skullen J dock finna för godt att företaga en liten oskadlig opinions-yttring, så kunde detta åtminstone öfvertyga edra förtryckare, att J hafven klor och tänder, för att nödvärja er.”
Denna artikel åstadkom sin åsyftade verkan: samma afton blefvo fönsterna i Dom Ignazios hus inslagna, och försök gjordes äfven att plundra hans hus, hvilket likväl förekoms genom den väpnade maktens mellankomst.
Dagen derefter begärde hans båda söner afsked, och Malagueta erhöll 500 nya abonnenter.
En ny ministère tillsattes af de mest populära elementer.
Men det var nu så långt kommet med sakernas skick i Brasilien, att äfven de mest aktade frihetsvänner förlorade hela sin folkgunst i samma ögonblick de inträdde i regeringen.
All slags sammanhållning, äfven den slappaste styrelse framställdes af uppviglarne såsom en sammansvärjning emot folkets rättigheter.
Det hette alltid att ministèren stod i hemligt förbund med Lusitanos, med tropparna och med hofvets gunstlingar.
Högljuddast och djerfvast blef skriket under den tid, då Dom Pedro, i följd af ett fall från hästen, låg sjuk och innesluten i sitt palats.
Den fria pressen dundrade nu mer än någonsin mot Aulismo och Lusitanismo, i det man låtsade göra den hemliga Camarillans hufvudman till föremålet för sina angrepp; dock kejsarn insåg ganska väl, att dessa pilar egentligen voro rigtade mot honom sjelf.
Cortes, som under tiden fortsatte sina överläggningar, tog den fria pressen öppet i försvar; de kringskuro i utkastet till den nya chartan majestätets rättigheter ännu mer än i dess spanska och portugisiska mönster; de stämde inför sitt skränk de nya ministrarne, derföre att de föreslagit åtskilliga för den unga friheten vådliga åtgärder.
Det sista beslutet hade blifvit genomdrifvet af Deputeraden Antonio Carlos, den hetsigaste af bröderna, hvilken nu genom händelsernas besynnerliga vändning på sätt och vis kommit i spetsen för den demokratiska rigtningen.
Den kloka Dom Ignazio varnade förgäfves emot denna ultraism, mot föreningen med ett parti, mot hvilket de förut nyss kampat, och hvars syftning så föga öfverensstämde med deras egen öfvertygelse om en sansad frihet.
Men bröderne, hos hvilka fadren nu förlorat nästan all inflytelse, ursäktade sig med omständigheternas tvång, och gåfvo löften, att, sedan man aflägsnat kejsarens europeiska rådgifvare, återställa regeringen på en mera stadig fot.
Mellertid spridde sig ryktet, att denne ville låta upplösa ständerna; vid denna underrättelse förklarade sig dessa permanenta.
Samma afton lät kejsarn kalla Villaflor.
– Agostinho, sade han, du känner, hvad som skett; i samråd med din frände, Oliveira, har jag beslutat åtskilja dessa förrädare; våld måste brukas, i fall de icke godvilligt hörsamma.
Jag känner din beslutsamhet, din trohet, äfvensom ditt mod och din raskhet, ehuru dessa båda sednare egenskaper här icke stort komma i fråga.
Jag uppdrager dig denna befattning.
Genom sin härkomst, sin politiska öfvertygelse, och genom tacksamhetens band var Villaflor fästad vid Kejsarens person och hans sak; men ehuruväl det gafs ögonblick, då han ingenting högre önskade, än att få hugga in på dessa Cortes, hvilka i hans ögon blott voro en samling af upprorsmän, så kände han dock, när hans vrede stillat sig, en afgjord obenägenhet att blanda sig i dessa tvister och befläcka sig med medborgerligt blod: för sin ära kände han ingenting smickrande att draga sitt svärd emot en flock värnlösa och obeväpnade medborgare, helst som ett så beskaffadt företag icke var förenadt med den ringaste personliga fara för honom sjelf, hvilket annars kunnat reta honom.
Efter ett kort besinnande, utbad han sig i vördsamma ordalag, att blifva befriad från detta uppdrag.
Den vilda häftighet, som djupast i själen låg förborgad hos Dom Miguels broder, uppflammade nu till en brusande låga, och gaf sig luft i ett svall af kränkande förebråelser och befallande hotelser.
Villaflor uthärdade denna storm med en tålmodig undergifvenhet, aktningsvärd hos den, hos hvilken naturen inplantat lika häftiga lidelser, och åtnöjde sig, att så snart ordet blef honom unnadt, begära entledigande från Hans Majestäts tjenst.
Dom Pedro bet sig i läppen, vandrade några steg fram och åter i rummet, vände sig sedan till ynglingen med en förändrad ton, i hvilken låg en hos honom ovanlig vekhet.
Jag märker, Agostinho, att i dessa stormens och farans tider alla mina vänner öfvergifva mig och lemna mig ensam, till pris åt en mängd uppretade och vildsinnte fiender.
Äfven du, Villaflor, nekar mig ditt biträde, emedan en af dina tillkommande svågrar är ibland de upproriske och emedan du fruktar förlora en brud, hvilken jag sjelf förskaffat dig.
Äfven du, hvilken jag personligen älskat, åt hvilken jag ämnat en lysande framtid!
Lef väl, Villaflor, gå och sök dessa fienders bevågenhet; de skola måhända störta min thron, de skola måhända taga mitt lif, men det är för dig likgilltigt.
Om jag faller, så skall det dock ske med ära: jag skall icke, såsom Frankrikes sista Ludvig, öfverlemna mig bunden åt dessa upprorsmän.
Lef väl, Villaflor, låt oss skiljas som vänner; när jag stupat, så gå att trösta dig i din flickas armar, om ditt samvete tillstädjer det, öfver din trolöshet emot din laglige herre, – som förlåter dig och önskar dig all sällhet!
Kejsaren räckte honom sin hand till afsked.
Den unge Villaflor kunde icke emotstå detta på hans ridderliga tänkesätt så väl beräknade tal, i hvilket både förställning och verklig känsla blandat uttrycken.
Öfverväldigad af rörelse, fattade han den kejserliga handen, kysste den, och utbrast:
Jag lyder; Eders Maj:t täckes meddela sin trogna tjenare sina vidare befallningar!
Dagen derpå den 12 November 1823, då Cortes nyss samlat sig, inträdde i salen ett Regeringens budskap, som förkunnade, att Hans Maj:t Kejsaren, i kraft af den honom i chartan förbehållna rättighet, funnit för godt att genast upplösa sina trogna ständer.
Presidenten, efter att något hafva hämtat sig från sin bestörtning, anmärkte, att detta monarckiska prerogativ, i följd af kamrarnes dagen förut fattade beslut, vore upphäfvet.
Budbärarn svarade, att en sådan åtgärd utan den andra statsmaktens begifvande, vore fullkomligt olaglig, hvarå å andra sidan invändes, att Cortes, såsom det souveräna folkets ombud och såsom den källa, hvarifrån all makt utginge, dertill vore fullt berättigade.
Efter en häftig ordvexling och sedan den kejserliga fullmäktigen gjort de Deputerade ansvarige för följderna af deras ohörsamhet, gaf han det öfverenskomna tecknet, hvarefter salen genast fylldes af beväpnade.
Villaflor gick vid det nu följande uppträdet till väga med all möjlig foglighet, hvilket var honom så mycket lättare, som de öfverraskade och obeväpnade
Deputerade icke försökte det minsta motstånd, utan åtnöjde sig med att högtidligt protestera emot ett dylikt våld.
I följd af sina ordres måste han jemte åtskilliga andra arrestera Antonio Carlos.
I det han höfligt förde honom i vagnen, framförde han åtskilliga ursäkter, dem denne afhörde med ett stumt och trotsigt förakt; hvarefter den unge befälhafvaren gick att aflemna sin rapport hos sin kejserliga herre.
Folket förhöll sig stilla, men en dof gäsning utbredde sig i hela hufvudstaden.
Morgonen derpå begärde den gamle Ignazio företräde hos Kejsarn, och anmälte, att han jemte sina söner, beslutat lemna
Rio och således taga sin hand från all politik, för att i stället öfverlemna sig åt vetenskaperna och det enskilda lifvets lugn.
Dom Pedro hade möda att dölja den glädje, hvarmed denna nyhet uppfyllde honom.
– J återresen då till San Paolo? frågade han.
– Nej, senhor, till Europa, så vida Ers Maj:t täckes försätta min son, Antonio Carlos, i frihet.
– Jag uppfyller icke allenast er begäran, utan jag vill äfven för er räkning utrusta en brigg.
Jag hoppas det kan ske inom få dagar.
Men hvar önsken J då blifva landsatta?
– I Vigo, i konungariket Galicien, om Ers Maj:t tillåter.
– Ämnen J då bosätta er i Spanien?
– Vårt beslut derom är ännu icke fattadt, utan vi vilja låta det bestämmas af omständigheterna.
– Men J tagen väl icke med er den unga Clementina: ni förgäter väl icke, Andrada, ert löfte angående hennes förmälning, i följd af den högtidligt ingångna förlofningen?
– Ers Maj:t, mina söner äro, upprigtigt sagdt, af den tanken, att denna till hälften nödtvungna förlofning, slutad endast i följd af Ers Kejserliga Maj:ts egen höga bemedling, blifvit bruten igenom de sedermera inträffade oangenäma händelserna.
Men mitt engång gifna löfte, och min dotters böner, hvilken med ovanlig ståndaktighet fästat sin tillgifvenhet för denna unga Portugis, hafva bestämt mig för att i denna punkt skilja min mening från mina söners.
Alltså stadnar Clementina qvar, och mottages af en äldre vän, Donna Eleonora Alqueves, som bor här i granshapet af hufvudstaden, i den lilla staden Porto da Estrella, hos hvilken hon qvarstadnar, till dess hon finner lägenhet att återresa till mina vänner i Santos eller San Paolo.
Mellertid hoppas jag å min sida, att senhor Villaflor icke gör gällande sina anspråk, förrän den bestämda tiden kommer.
– Jag går i borgen för honom, sade Kejsarn, och hoppas att Brasiliens förändrade ställning skall tillåta er att dessförinnan återkomma och sjelf lägga hennes hand i brudgummens.
Dock nog härom!
Dom Ignazio bugade sig till afsked.
Men Kejsarn fortfor:
Än ett ord, senhor!
Ni känner det deltagande jag alltid hyst för er slägt ....
– Förmodligen, fortfor han med besvärad uppsyn, finner ni också lämpligt, att låta er systerdotter, Donna Elvira, jemväl qvarstadna i hemlandet och icke utsätta henne för en så lång sjöresas besvärligheter och faror.
Jag skulle tro, att hon för egen del helst skulle önska, att blifva qvar i sitt fosterland, vid hvars milda himmel, seder och vanor hon ända från barndomen blifvit van.
– Nej, senhor.
Elvira kommer att medfölja oss.
Dertill gifvas många skäl, hvaribland ett må anföras: en af mina söner, Antonio Carlos, har bestämt henne till sin maka.
– Bestämt henne till sin maka! utbrast Dom Pedro med en liflighet, som alltför tydligt förrådde den nära andel han tog i denna angelägenhet.
Och hon samtycker dertill?
Elvira älskar honom verkligen?
– Ännu har min son, ständigt upptagen af politiska värf, icke haft mycken ledighet att sysselsätta sig med henne och visa sig i skepnaden af en älskare.
Dessutom (fullföljde han, skarpt fixerande Kejsarn) har hans böjelse mött ett annat hinder:
Elviras oerfarna hjerta tyckes hittills varit upptaget af en orimlig, af en både i borgerligt och religiöst hänseende förbuden låga.
Jag sade: hennes hjerta.
Jag hade snarare bort säga: hennes fantasie, hennes ärelystnad, ty jag nödgas erkänna, att min systerdotter synes mera vara beherrskad af glansen och maktens lockelser, än af lidelsen, och än mindre af pligten och religionen.
Dom Pedro sväljde med dämpad förargelse dessa bittra nötter.
– Godt, senhor, jag blandar mig aldrig i mina undersåtares husliga angelägenheter.
Allt hvad jag har att säga er, inskränker sig blott till en enda anhållan.
Er afresa är en frivillig handling, och vi skiljas således utan agg och bitterhet, åtminstone å min sida: jag önskar, att denna skillsmessa äfven inför hofvet och allmänheten måtte bära utseendet derutaf, och till detta ändamål vill jag att ni med edra söner, före afresan, kommer hit och offentligen tager afsked af mig.
– Ers Maj:t, detta är just min egen önskan.
– Godt, Andrada.
Det är skada, att ni sjelf
icke emottog en plats vid min sida, i stället för att öfverlemna rodret åt edra visserligen ganska aktningsvärda och välmenande, men alltför brusande och herrsklystne söner.
Med er klokhet, ert lugn, er erfarenhet, er allvarliga till ett förståndigt mål rigtade politiska syftning, skulle utan tvifvel i detta fall Brasiliens angelägenheter och tillika förhållandet mellan mig och er slägt stått på en annan fot, skulle måhända ett eller annat af mig företaget, kanske mindre väl beräknadt steg varit ogjordt.
Men lef väl, Dom Ignazio, till härnäst!
Jag väntar er snart.
Det dröjde också icke många dagar, förrän Dom Ignazio, åtföljd af sina trenne söner, lät anmäla sig till afskedsaudiens.
– Således är allt färdigt till er afresa? frågade Kejsarn.
När resen J? – Befälhafvaren på briggen Luçonia, svarade Ignazio, har gifvit tillkänna, att det kan ske i morgon middag.
Hvad oss beträffar, skola vi icke fördröja afresan en enda halftimma.
– Godt, mina vänner.
Låtom oss skiljas, men, som jag hoppas, blott för en kort tid.
Måtte vårt arma fädernesland vara lyckligare, när vi härnäst råkas!
Afskedet från Dom Ignazio var å ömse sidor hjertligt; från hans söner höfligt men iskallt, och det lyckades icke Dom Pedro, att på sina läppar för deras räkning framkalla ett vänligt småleende.
Kejsarns sista ord, stäldt till den gamle Andrada, men blicken skarpt fästad på Antonio Carlos, lydde:
Helsa er vackra systerdotter, Dom Ignazio; ni vet att jag älskar henne — (efter en lång paus) som en dotter.
Nästa morgon såg man mycket bestyr i palatset Andrada, och redan ända från dagningen hade en lång rad af bärare varit sysselsatta att föra en mängd flyttsaker ombord.
Förvirringen ökades icke litet, då en kammarjungfru instörtade i salen, der alla voro samlade, och anmälde att Donna Elvira vore försvunnen.
Man rusade in i hennes rum.
Kläder och juveler lågo i vild oordning kringspridda på golfvet.
På bordet fanns ett bref, hvari allt visade, att det blifvit författadt i yttersta hast.