Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes ej heller finnas någon giltig grund hvarföre garantierna böra vara större för den ena än den andra tjenstemanna-korpsen.
Jag vill emedlertid icke motsätta mig, att förändringen må utföras på det af Utsk. i berörde hänseende föreslagna sätt, men kan deremot icke underlåta att anmärka, att Utsk. i sina bemödanden, att vilja betrygga embetsmännen vid sina fördelar, motverkat sitt syftemål, enär tjenstemän ingalunda kunna vara belåtna att, om de förlora rätten att uppsäga räntorna till utgörande in natura, detta oaktadt, nödgas vänta på sina löner till
Maj månad året efter det hvarför lönen beräknas, under det att de för närvar:de möjligen kunna tidigare komma deraf i åtnjutande.
Jag tror derföre, att komiterades förslag, äfven med afseende å tjenstemännens fördel, har företräde, enär, såsom jag nyligen nämnt, tjenstemännen, enligt detsamma, skulle få uppbära sina ersättningar qvartalsvis, på sätt nu tillgår med de tjenstemäns löner, hvilka i penningar utgå, och min öfvertygelse är, att om förändring sker, måste ett så beskaffadt aflöningssätt införas.
Jag anhåller således, att vid afgörandet af denna punkt, R. o. Ad. ville bifalla densamma, utan i hvad den angår sättet för ersättningens utgörande, och att frågan derom må blifva föremål för särskildt beslut, i hvilket fall jag yrkar, att en sådan åtgärd måtte vidtagas, att tjenstemännen må kunna erhålla sina ersättningar qvartalsvis.
Den siste värde talaren har framlagt en historik öfver de åtgärder, som i ämnet, sedan år 1828, blifvit vidtagne och med anledn. deraf yttrat, att komiterades åtgärder varit grundade på föreg:de Ständers beslut.
Såsom motstycke härtill får jag erinra, att K. M:s nåd. propos. innehåller, att, i afseende på den indelta arméen, det nuvande förhållandet skulle fortfara intill dess en ny lönereglering kunde komma i fråga, samt att indelta räntornas indragning till statsverket icke förr än då skulle äga rum.
För min del tror jag, att förr än den illa aflönade arméen kan erhålla en löneförbättring, bör man icke söka, att genom den nu föreslagna åtgärden ytterligare minska dess i sanning icke öfverdrifna inkomster.
Jag vill icke bestrida, att om 3:dje punkten i betänk, kommer att af RiksSt:n bifallas, densamma äfven skall tillämpas, i fråga om de indelta räntorne, d. v. s. att räntorna kontant utbetalas.
Men just derföre, att räntorne utgå i kontant, kan jag icke inse någon fara deraf, att regementernes egne uppbördsman indrifva och till vederbör:de löntagare utbetala ifrågavar:de medel.
Jag anhåller att få fästa uppmärksamheten på ett förhållande, som nogsamt torde vara de flesta af Ståndets ledamöter bekant, nemi. att under 1788 års krig i Finland, då statsverket var i behof af alla tillgängliga penningar, för att samla materiel till kriget, kunde medel icke erhållas - Pen 1 Augusti. 1? hållas för arméens aflöning, hvarföre flen värfvade arméens officerare linge åtnöja sig med de s. k.
Fahnehjelmska sedlarne, hvilka töllö mänga procent under pari; hvaremot den indelta ar* méen, hvilken hade uppbörden af sina inkomster anförtrodd åt egna uppbördsman, voro under detta krig vida bättre lottade än officerarne vid den öfrige arméen, som mäste åtnöja sig med ett för tillfället anskaffadt nödhjelpsmedel.
Man har äfven sagt, att indelningshafvarne, genom nuvarrde uflöningssättet, komme allt för sent i åtnjutande af sina löneinkomster, men man bör besinna, att sedan en löntagare en gäng kommit i åtnjutande af lön, följa det ena årets inkomster successivt på det andras, och jag kan icke se, att några synnerliga olägenheter förefinnas, sedan första årets besvärligheter, under hvilket blott en ringa del af lönen ålnjutes, väl blifvit öfverslåndna.
Dessutom torde, i afseende på den anmärkn:n, att för indelningshafvarne olägenheter skola uppstå genom de prisförändringar, spannmålen under olika år är underkastad, hvar och en inse, att, innan man uppbär sin lön, densamma ungefärligen kan beräknas, enär man nägotnär kan förutse markegångspriset, och hvad löntagaren förlorar under det ena året, då markegången är låg, ersättes under ett annat, då densamma är högre, samt att förlusten för löntagarue icke är betydligare än för innehafvare af hemman, hvilka det ena året af dem hafva mer och det andra åter mindre i inkomst.
För min del får jag öppet bekänna, alt jag anser det vara af högsta vigt, att intill dess en ny lönereglering kan komma i fråga, de tillgångar, arméen nu kan hafva, icke böra indragas från arméen lill statsverket, för alt sedermera utbetalas eller såsom Utsk. föreslagit, af Staten uppbäras för att derefter tillhandahållas arméens uppbördsman.
Det kan icke heller vara obekant, hurusom inom landet åtskilliga kronofogdar ådraga sig betydliga kronobalancer, hvarigenom förluster så väl för Staten som enskilde uppkomma.
Jag anhåller att få omnämna ännu en omständighet, som icke kan vara okänd, nemi. att under nuvande förhållanden, då restantier indrifvas af kronofogdarne, man icke saknat tillfälle, att erfara, det fogdarne uppburit regementernas medel och, såsom statsmedel, öfverlemna! dem till landtränterierue, på det att restantierne icke skola synas betydliga, genom hvilken åtgärd vederbör:de löntagare fått vänta på de dera tillkommande medel under en icke så ringa tid.
För min del kan jag icke bestrida, att det ligger en stor rättvisa derutinnan, att den räntegifvare, hvars räntor utgå till enskilde, får åtnjuta samma fördelar som de, hvilkas räntor ingå till kronan, men dessa fördelar har StatsUtsk. sökt tillerkänna dem derigenom, att man föreslagit att den forsellön de nu erlägga, hädanefter skulle komma att af statsverket löntagarne godtgöras.
Ehuru jag icke kan gilla det förfaringssätt, att räntorne hädanefter skola utgå i penningar och räntegifvarne befrias från forsellön, hvilken de orättvist nu måste ensamme utgöra, derföre alt R.
St. år 1830 afskaffade forsellön för kronans behållna räntor, synes det mig likväl, att nå8 11. 1 18 Den 1 Augusti. gon orättvisa icke kan drabba de indelta ränlegifvarne om uppbörden af deras räntor beslrides af rcgementernas egna ombud.
Hvad för öfrigt angår det så mycket omlalta prejeriel, så vill jag icke bestrida, att sådant fordom ägt rum.
Likväl tror jag mig med visshet känna, att i sednare tider, då lönlagarne icke uppbära spannmåln personligen, utan densamma ingär till regemeuternes löningsdirektioner, har åtminstone med högst få undantag oftanämnde prejeri alldeles upphört.
Vid det regemente, jag tillhör, har roan sålunda förfarit att under sista missvextåret fingo räntegifvarne lösa spannmålen efter markegångspris, ehuru allmänna priset ä spannmål öfversteg markegången med 3 eller 4 r:dr, och på samma sätt tror jag, att man vid flere andra regementet- förfarit.
Jag tror således, att under sednare tider räntetagarne i allmänhet icke med fog kunna klaga öfver det sätt, hvarpå de af lönings-direktionerne blifvit behandlade.
Den åtgärd, jag föreslagit, rubbar pä intet sätt det hela af förevande vigtiga ärende, och jag har endast anhållit om den obetydliga förändring uti Utsk:s förslag, alt i st. f. att räntorna nu uppbäras af kronofogdarne och lemnäs till regementsskrifvarne desse sednare mätte få uppbära dem.
Då, såsom jag redan nämnt, detta mitt förslag, icke i ringaste mån rubbar det stora hela, hoppas jag, alt R. o. Ad. inser billigheten häraf och anhåller således om äterremiss.
Afven i afseende på denna punkt har StatsUtsk. i sitt tillstyrkande gått utöfver gränsen af K. M:s nåd. propos. K.
M. har föreslagit indragning till statsverket af landsstatens och skolverkets indeloingar, men deremot på skäl, dem jag förmodar Ulsk. icke kunna jäfva, förklarat
Sig icke hafva ansett tiden vara inne för vidtagandet af en dylik åtgärd med de till mililiae-staten anslagna räntor.
Oaktadt denna K.
M:s tillkännagifna åsigt har man nu hört en af Konungens rådgifvare, tvertemot den K. proposms innehåll, yrka bifall till StatsUlsk:s betänk, såsom grundadt på komiterades afgifna förslag.
De skäl, denna rådgifvare till stöd härföre anfört, kan jag likväl icke gilla.
Han har i främsta rummet sökt ådagalägga vigten deraf, att innehafvarne af de hemman, hvilkas räntor blifvit åt enskilde upplätne, tillerkännas samma fördelar, som vid 1830 års riksdag blefvo de hemmansinnehafvare, hvilkas räntor direkte ingå till statsverket, beviljade, derigenom, att dessa då erhöllo optionsrätt till leverering in natura af deras räntespannmål, efter föregången uppsägning, eller också att lösa den efter markegångspris utan förhöjning för forsellönen.
Att uppställa en jemföeelse emellan bättre och sämre lottade hemman, synes mig vara ett ganska misslyckadt bevisningssätt.
Ty vill man härifrån hemta skäl till en förändring, så kan ju jemförelsen lika väl och med ännu större framgång anställas emellan ett säteri och ett skattehemman.
Resultatet mäste bli, att det förra är vida bättre lottadt än det sednare, och ingen skall försöka att jäfva sanningen af detta förhållande.
Men blir det derföre rätt att befria skattehemmanen frän sina räntor, för att bereda dem lika förmåner med säterierne.
Jag vågar påstå alt R.
St., vid 1830 års riks - Den 1 Augusti. 19 dag, bogingo en orättvisa, då de af undfallenhet för en allmän* om också i sig sjelf ogrundad klagolåt öfver tyngden af de skatter, hvarmed jorden var besvärad, sökte all genom eftergift af den s. k. forsellönen, lindra denna tunga för kronans behållna räntegifvare.
Med denna orättvisa emot rikets öfriga skattdragande medlemmar, som naturligtvis måst fylla den brist uti Statens inkomster, hvilken af den eftergifna forsellönen blifvit förorsakad, kan del vara nog, utan att man ytterligare bör fortsätta den genom indragning till Staten af alla indelta räntor, för att sedan, genom forsellönens afskaffande jemväl för dem, åt de visserligen icke härdare än andra, beskattade hemmans-innehafvarne gifva en skänk, pä öfrige skattskyldiges bekostnad, af icke mindre än 60,000 r:dr årligen.
Den lid är jemväl nu mera förbi, och Olvon Troil har derpå anfört talande bevis, dä af räutetagaren prejerier emot räntegifvaren, utöfvades.
Och skulle, hvad icke bör förmodas, detta ofog någon gång låta sig förmärka, så blir det dock ett eller annat enstaka faktum, som brännmärkt den allmänna röstens ogillande omdöme, äfven snart mäste upphöra, hvarigenom räntegifvarens ställning till räntelagaren blir lika betryg gad och lugn, som om hans räntor direkte till statsverket utgjordes ; så att från detta håll något skäl ej heller med framgång kan hämtas för vidtagande af en så genomgripande åtgärd, som den Utsk. föreslagit.
Likaså finnér den för sig icke ringaste skäl uti den af komiterade uppgifne omständighet, att en synnerlig förenkling derigenom skulle kunna tillvägabringas uti statsverkets räkenskaper, hvilka, till följd af sättet för de indelte räntornas utgörande, nu skola vara otroligt invecklade och särdeles svåra att begripa.
Jag har en längre tid innehaft en tjenstebefattning, som gjort det för mig till en pligt, att ej sällan taga kännedom af dessa räkenskaper och den erfarenhet jag dervid förvärfvat, berättigar mig till det förklarande, att nämnde uppgift saknar grund i verkligheten.
Hvar och en, som eger aldrig så liten förmåga alt kunna bedöma räkenskapsförhällanden och deras natur, skall dessutom lätteligen inse hela enkelheten af kronofogdarnes special-räkningar, då dessa innehålla, å ena sidan, alla kronans räntor och intrader, under sina vissa bestämda titlar, samt, å den andra sidan, upptaga under anordningstitel, alla de räntor, som lill civila eller militära eller till andra ändamål äro anvisade.
Dessa räntors indragning till statsverket, skall icke göra deras uppdebitering i räkenskaperne mindre behöflig.
De måste der i debet qvarstå hädanefter såsom hittills.
Hela skillnaden blir blott den, att hvad som af i fråga vande räntor nu afföresunder anordnings-titel, — en åtgärd, lika enkel som lätt och beqvämlig — det skall i kredit upptagas bland levereringarne till landtränteriet af intlutne medel, hvarefter dessa levereringar skola i sin ordning med en mängd ränteri-qvittencer verificeras; och jag hemställer då, om icke räkenskaperne, långt ifrån att härigenom vinna förenkling, snarare i så måtto göras vidlyftigare, som vid dem verifikationer skola biläggas, hvilka nu icke kunna ifrågakomma.
Det är för öfrigt ett stort misstag, om man tror, 2' 20 Den 1 Augusti. att militise-räntornes indragning skulle göra reg:ts-skrifvare-tjensterne öfverflödige.
En hvar som känner regementernes räkenskaper, och den Konungens rådgifvare, som nu i ämnet sig yttrat, eger om dem en fullständig kännedom, måste medgifva, att i allt fall regtts-skrifvarne, framgent måste bibehållas, ty om äfven de indelta räntorna frångå deras uppbörd, sä flones ändock vid regementerna en mängd afgifter, dels till Slaten, dels till andra ändamål, hvilka af en dertill särskildt anställd tjensteman mäste både debiteras samt uppbäras och redovisas.
När så är förhållandet, så torde det blifva nog svårt, att för sig göra begripligt, buru det föreslagna upphördssättet kan uti kronans räkenskaper medföra någon den ringaste förenkling.
Jag föreställer mig, att man, som ordspråket lyder, går öfver ån efter valten eller, för att fullfölja liknelsen, går de 2 sidorne af en triangel för att från den ena ändan af basen komma till den andra, i stället att laga giuaste vägen för detta ändamål, då man först vill låta kronofogden uppbära och till ränteriet inleverera medel, hvilka sedermera der skola lyftas af reg:ls-skrifvaren, för att af honom till vederbörtde löntagare utdelas och sålunda bildar en omväg med lönings-räntornes uppbörd och redovisning, som nu icke äger rum, då detta bestyr är ensamt åt regtts-skrifvaren anförtrodl, och som ej heller hvarken är eller någonsin kan af behofvet blifva påkallad.
Man har vidare sagt, att det nuvartde indelta aflöningssättet skulle innefatta en stor olägenhet för tjensiemannen, dels derutinnan, att han icke på förhand känner beloppet af sin lön, såsom beroende på markegängsprisen, hvilka omvexla från det ena året till det andra, dels ock deruti, att han nödgas inlåta sig i handelsföretag, då hans lönings-räntor hos honom till leverering in natura blifvit uppsagde.
Hr von Troil har visat att i förra hänseendet någon olägenhet för löntagaren icke förefinnes och han har gjort det på sä giltiga skäl, att de svårligen torde kunna vederläggas.
Det är också ganska naturligt, att markegången, just till följd af förändrade tidsförhållanden icke kan från år till annat orubbad bibehållas.
Då ligger det äfven i sakens natur, att den indelte tjenstemannens lön, måste kunna det ena året ökas och det andra minskas med några riksdaler; men detta medför för honom snarare fördel än skada, enär lönebeloppet derigenom lämpar sig efter gällande varupriser.
Och om tjensiemannen, till följd af skedd uppsägning utaf hans lönings-räntor, skulle någon gång sjelf nödgas föranstalta om deras försäljning, så är beloppet af dessa räntor alltför obetydligt, för alt man med fog kan säga, det han genom en sådan försäljning tvingas in uti handels-företag, hvilka fordra helt andra kriterier, för alt så kunna benämnas, så att af den omständigheten icke ringaste för den ifrågasatta indragningen kan bemtas. Slutligen har den Konungens rådgifvare, sora yttratt sig i frågan, erinrat att möjligheten af militiae-räntornas indragning till statsverket, beror derpå, huruvida det förslag komiterade jemväl framställt, om alla räntors förvandling i penningar, varder antaget eller icke.
Jag är i detta fall med honom af samma tanke; men, när Den i Augusti. 21 Konungen i Sin propos. på de mest giltiga skäl, bestämdt förklarat sig hvarkeu vilja eller kunna föreslå R.
St., att räntorna skola, pä sätt komiterade i deras första alternativ hemställt till fix penningeskatt förvandlas, utan lvertom antagit det sednare alternativet uti korniterades förslag, som afser räntornas fortsatta utgörande in natura-persedlar, dä hade jag, i sanning, svårligen kunnat tro, det denna rådgifvare skulle finna sig tillständigt, att här uppträda med försvar för och tillstyrkande af en åtgärd, som hans Konung hvarken funnit lämplig eller nyttig att vidtaga.
Jag yrkar ålerremiss, på del att Utsk., sin pligt likmätigt, må taga i öfvervägande de mångfaldiga skäl och omständigheter, som mot det ifrägavartde förslaget blifvit anförda, och jag vill derjemte fästa Utsk:s synnerliga uppmärksamhet pä orimligheten af det förslag, Utsk. framställt, att man, såsom ett medel att bereda löntagarne en fördel, skall låta kronofogdarne uppbära och i landtränteriel leverera deras löner, för att derefter vid uppbördsårets slut hålla dem löntagarne tillhanda, hvilket förslag röjer en så ringa kännedom om naturen af en kronofogdes uppbörd, med hänseende till de följder som genom restantier och propriebalancer äro med densamma förenade, och genom hvilka följder lätt kan hända, att löntagaren under längre tid kommer ali gå miste om sin lön, att jag öfver denna Ulskts obekantskap med ett så vigigt sakförhållande ej kan undgå att uttrycka min förundran.
Jag ämnar icke ingå i något bedömande af den punkt som nu är under öfverläggning; men dä en föregtde talare till besvarande upptagit några af de yttranden som af mig fälldes i gårdagens plenum, anser jag mig icke böra lemna hans anmärkntr utan allt genmäle.
Mitt ena påstående var, att räntornas förvandling i silfver icke ställde beloppet i beroende af en myntförsämring sådan den genom en s. k. realisation kunde tillvägabringas.
Hr von Hartmansdorff har, för att bevisa ett motsatt påstående å sin sida exempelvis anfört, att vid en föregide realisation blefvo de s. k. silfversedlatne, eller sedlar ställde att betalas med silfver, likväl icke till sitt fulla belopp med silfver inlösta och deraf dragit den slutsats, alt sammalunda kunde förhållandet blifva med skatterna, äfven om desamma voro utsatta i silfver.
Jag får då fästa uppmärksamheten derpå, att dessa silfversedlar voro förskrifningar af banken och sålunda i fullkomlig likhet med bankens öfrige sedlar som äfven lydde på en viss summa i silfver, och då den ena sortens sedlar icke kunde inlösas, så var det en klar följd att banken äfven i fråga om den andra icke kunde fullgöra sina förbindelser.
Men det hvarom nu är fråga, är icke någon liqvid med banken utan med statsverket, och ställd i silfver sä att ehvad slags förhållande silfver också i framtiden månde få till sedlar, så mäste denna liqvid utgå till det primitiva silfvervärdet.
Således äfven om en ny s. k. realisation skulle förekomma, hvilket jag på förut af mig anförde skäl, nu mera anser vara temligen otroligt, så är det visserligen klart alt det nu varande ziffer-beloppet skulle derefteB 22 Den 1 Augusti. förändras, dock alltid så, att samina värde alltid blef i silfver uttryckt.
Jag tror mig således hafva haft rätt i mitt påstående att ränteförvandlingen icke kommer att blifva beroende af realisationens bestånd.
Det andra af mig framställda påstående, som af samme värde talare blifvit upptaget, gick ut på att visa att den föreslagna åtgärden icke skulle ställa K.. M. och kronan i större beroende än förut af R.
Jag grundade detta påstående derpå, att detta beroende vore redan fullkomligt, enär samhället icke kunde bestå om icke R.
St. bevilja andra skatter än rikets ordinarie inkomster.
Hr von Hartmansdorff har äfven, såsom jag tror, medgifvit riktigheten af min sats i allmänhet, men velat göra ett undantag i afseende på indelta arméen.
Jag tror likväl att äfven med hänsigt till denna, blifver frågan i samma ställning efter förändringen som för närvarande.
Låtom oss precisera ämnet, så skal! della snart visa sig.
Hvarpå beror indelningsverket för närvaride?
Jo, på Konungens och Ständernas gemensamma beslut.
Nå, hvarpå skulle den ifrågavande förvandligen bero?
(ty märken noga, det är nu blott fråga nm förvandlingen af lönerna, ej uppbörden) — jo, äfven på Konung och Ständer.
Alltså i båda fallen alldeles lika.
Jag tror mig således hafva haft rätt i mina uppgifter, hvilka derföre torde qvarstå till sin fulla kraft och värde.
En värd talare har erinrat derom, att det af mig nyss afgifne yttrandet skulle innefatta yrkanden, sora icke stodo i öfverensstämmelse med K.
Om jag vid utöfningen af mitt representantkall skulle anse mig böra framställa yrkanden, som voro i mer eller mindre mohn afvikande från de framställningar eller förslag, som af Konungens föreg:de rådgifvare afgifvits, så är det ett ämne, som icke kan blifva föremål för någon utredning på detta rum, och jag anser mig derföre icke böra ingå i något besvarande af berörde anmärkn. eller utveckling af de motiver, som för mitt åtgörande ligga till grund.
Jag vill blott tillägga, att man kan vänta sig af livar och en, som yttrar sig i ett så vigtigt ämne, som innefattas uti det komitebelänk.
, hvilket ligger till grund för nu pågående öfverläggning, att han noga betänkt sig innan han framställer sina förslag och det skulle då, efter min tanka, med skäl förefalla besynnerligt, om man sedermera, i följd af en annan samhällsställning, ändrade åsigler i ämnet.
Jag ber emellertid att få erinra, att det förslag Utsk. framställt, i afseende på sättet för indelta räntornas indragning, icke är så väsendtligen afvikande från K.
M:s nåd. propos., som man här synes föreställa sig. K. M:s nåd. propos. afser rättighet för indelningshafvare^ att fortfarande, såsom hittills, vara i åtnjutande af sin indelning, med rätt tillika att den sjelf uppbära, fastän efter de grunder, _som för räntors utgörande till Staten kunna blifva bestämda.
Afven StatsUtsk. tillstyrker, att (le särsilda indelningarne skulle fortfarande bibehållas till de tjen§ter dit de för närvande höra.
Utsk:s afvikelse ifrån proposm
Den 1 Augusti. 23 går således egentligen derpå ut, att uppbörden, i stället att, sorn nu sker, besörjas af räntetagarne sjelfva, skulle verkställas af kronans uppbördsman och räntetagarne sedermera få från ränterierne uppbära sitt lönebelopp.
Räntetagarnes äganderätt till indelningen, om jag så må uttrycka mig, skulle således förblifva orubbad, komiterades åsigler skulle på detta sätt icke kunna till fullo göra sig gällande.
Men jag tror dock, att man äfven på den vägen i någon mån skulle kunna uppnå det åsyftade ändamålet, och jag har derföre tillstyrkt bifall till hvad Utsk. föreslagit, endast med förbehåll att sättet hvarpå indelningshafvare!! skulle uppbära sin ersättning, blefve föremål för särskild pröfning, på det alt man kunde blifva i tillfälle att bereda en större fördel för desse tjenstemän, än hvad Utsk. föreslagit.
Samme värde talare som framställt den anmärkn., som jag nyss till besvarande upptagit, har äfven påstått det jag skulle yttrat, att det af komilerade framställda förslag vore beroende deraf, att räntorne blefve i penningar bestämda.
Uti detta antagande af den siste värde talaren ligger en förvillelse.
Jag har endast sagt, att möjligheten af indelta räntornas indragning berodde derpå, huruvida räntorna alltid skulle liqvideras med penningar.
Den punkt som i går utgjorde föremål för R. o. Ad:s pröfning angick frågan om räntornas förvandling till en fix penningeränta.
Om äfven en så beskaffad förändring icke skulle komma att äga rum, utan räntorna fortfarande i större eller mindre mån utgöras uti persedlar, så uppstår en annan fråga, nemi. den, huruvida vederborde räntegifvare och räntetagare skulle äga att till leverans uppsäga eller utfordra berörde persedlar, eller om räntan alltid skulle lösas med penningar.
Det är detta sednare som jag påstår vara nödvändigt om indragning af indelta räntorne skall kunna verkställas.
Jag förmodar således att den värde talaren sjelf skall, vid närmare eftersinnande finna, att den förmenta motsägelsen icke ägt rum.
I anledn. af de skäl jag framställt, till stöd för ifrågavande indragning, dervid jag anfört att förhållandet vore olika för de räntegifvare, som leverera till kronan och dem som leverera till räntetagare, har man påstått, att någon jemförelse icke kan anställas emellan bättre och sämre lottade hemman.
Jag medger visserligen att jemförelse emellan särskilda hemmans skattläggning icke kan äga rum, enär det ofta inträffar, att ett bättre hemman kan hafva vida mindre räntor än ett annat af sämre beskaffenhet; detta är ett helt annat ämne.
Här är fråga derom att hemman, som på skillingen äga lika räntor, bestämde i samma sorts persedlar och af samma värde, likväl genom de olika stadganderne i afseende på sättet att utfordra dessa räntor, kunna komma i olika förhållanden.