Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fredagen den 17 October 1834- Plenum kl. 5 e. m. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att Hr Adlercreutz, Gust.
Magn., i anseende till tjensteangelägenheter nedrest till sin station och således afsagt sig sin plats 96
Den 17 Octobcr e. m. i Oecon.Utsk., men anhållit om R. o. Ad:s tillstånd att bibehålla sin riksdagsmannarätt.
Fortsattes pröfnirigen af Constit.Utskrs mein.
N:o 4° med förslag, sorn åsyfta Tryckfr.förordats återbringande, i vissa delar, till dess ursprungliga skick.
Utskts under Ntris 1, 2 och 3 afgifna förslag.
Uti det ämne, som nu är under öfverläggning, vill jag icke vara vidlyftig, enligt deri gamla physiska satsen, att verkan och motverkan stå i förhållande till hvarandra.
Dä nemi. så obetydliga krafter hittills blifvit satta i verksamhet mot tryckfriheten, behöfva icke heller betydligare uppbjudas för att till tryckfrihetens försvar motväga de förra.
Jag skall derföre inskränka mig till att i korthet upptaga några af de väsendtligaste inkasten, som blifvit gjorda emot tryckfriheten.
Jag vill börja med de skäl, som blifvit framställda af den värde ledamot, som synes hafva haft största anspråken på grundlighet.
Han har klandrat Hr Dalmans definition på laga domstol och uppgifvit en annan, som jag icke kunnat fatta.
Härvid får jag erinra, att grundlagen gifver den rätta definitionen på laga domstol uti 16 § Reg.F., hvarest det heter:
''Konungen läte en hvar blifva dömd af den domstol, ■"hvarunder häri rätteligen hörer och lyder.”
Laga domstol är således hvarje uti lag stadgad domstol, hvarunder en hvar rätteligen hörer.
Samme värde ledamot har sökt bevisa, att åklagaren ej bör ensamt få rubricera brottet eller uppgifva den §, hvarefter han vill, att den tilltalade skall dömas, utan att, derest jury skall finnas, endast den frågan bör till dess besvarande framställas, huruvida den åtalade skriften är brottslig?
Detta vore nästan den värsta stöt, som tryckfriheten kunde få.
Den tilltalades första fordran är nemi. att få veta, hvarföre han är tilltalad.
Men om juryn icke vore inskränkt till den kategori, som åklagaren utpekat, skulle den tilltalade kunna blifva fälld för ett brott, för hvilket han icke blifvit tilltalad eller varit i tillfälle att försvara sig.
Om t. ex. af de g ledamöter, hvaraf juryn nu utgöres, eller af de 12, hvaraf en ny skulle kunna komma att utgöras, hvarför sig hyste en. särskild åsigt om brottets beskaffenhet och hade en särskild § i sigte, hvarefter han bedömde brottsligheten, kunde den tilltalade blifva enhälligt fälld, utan att mer än en enda ledarfiot ansett honom saker till något visst brott.
Det är således angeläget, att icke det misstag begås här, som jag hört sägas hafva ägt rum uti ett annat Stånd, hvarest vid återremissen såsom gemensam tanke förklarats, att ju - Den 17 October e. m. 97 juryn blott skulle utlåta sig, huruvida skriften vore brottslig efter tryckfrihetslagen.
Samme värde ledamot liar yttrat, att om man fruktar, att domstolarna skulle vara tillgängliga för inflytande, kunde man frukta, att de skulle utvälja lika beskaffade jurymän.
Härtill vill jag endast svara, att sådana kunna domstolarna vara, att de hafva svårt att finna 3 ä 4 ledamöter, sorn äro dem lika i sina servila åsigter.
Dessutom har jag tagit mig friheten, till aflijeipande af denna olägenhet, hvars tillvaro jag icke kan in abstracto bestrida, uti Utsk. afgifva det förslag, att domstolarna icke skulle få till jurymän nämna personer, som innehafva förtroende-embeten, icke heller samma personer 2 gånger å rad.
Men i alla fall tror jag ej, att domstolarna skola hafva lätt att få alla ledamöterna af samma qualification.
Juryn har 2:ne sidor, sade samme värde ledamot: den ena politisk, den andra criminalistisk.
Den förra vore juryinrättningens vackraste sida, sade talaren.
Men beklagligtvis gick talaren likväl alldeles förbi densamma, och så mycket mera beklagligt, som talaren i afseende på den motsatta eller fula sidan icke uppehöll sig vid tryckfrihetsmål, Ulan vid brottmål i allmänhet.
Jag medgifver gerna, alt jag ej skulle vilja af en jury dömas för etti materielt biott; men annat är förhållandet med de, om jag så får säga, andliga eller icke materiella brotten i tal och skrift.
De ligga alldeles utom den vanliga domstolens område.
Vidare sade talaren, att den dömande myndigheten vore fullkomlig i den mån, den vore i stånd att fälla ett rättvist utslag.
Jag tror, att i tryckfrihetsmål endast en jurv är i stånd att skipa rättvisa, emedan för bedömandet al ett uttryck icke gifvas några objeclivt utan endast subjectivt giltiga grunder, hvadan följaktligen uti sådana mål fordras en samvetsdom, som ingalunda af en domstol, hvilken alltid mäste följa objectiva grunder, utan endast af en jury bör få uttalas.
I samma stund domaren skulle bjuda lill att fälla en dom uti injurie-frågor, skulle han nödgas afvika från sin egentliga domarebana och vända sin blick från de yttre föremålen till sin inre känsla.
Men det vore vådligt att vänja domaren att följa den.
Jag tror derföre, att det är nödvändigt att icke låta domaren befatta sig med tryckfrihetsmål.
Dessutom såg man ju på den tiden, tryckfrihetsmålen behandlades af domstolarna, huru vidlyftiga rättegångarna då blefvo och växte till stora böcker, fulla af smädelser, och huru domstolarna icke finge göra annat, än analysera smädelser.
Jag har hört domare från den tiden försäkra, att tryckfrihetsmålen utgjorde deras grufligasle plåga; och icke kunde den förolämpade vara belåten med att, i stället för ett kanhända nog obetydligt uttryck, i den åtalade skriften, få inför den ena domstolen efter dea i* i5 Ii, Den ij Octobcr e. ra. andra uppbära kanske ioo:ta!s vida skarpare smädelse!’, fastän uti ett mera skrufvadt språk, men så mycket mera sårande, som de icke kunde åtkommas.
Juryn deremot kan sätta sig i den förolämpades ställe, bedöma förolämpningen efter sin känsla och fälla samvetsdom.
Alla de exempel, talaren anförde för juryinrätlningens olämplighet, förlora all bevisande kraft i fråga om tryckfrihetsmål, emedan dessa exempel endast rörde materiella brott, såsom rån, stöld, bedrägeri och dylikt.
Den värde talaren anförde vidare, såsom ytterligare bevis för juryns olämplighet, svårigheten eller omöjligheten för en sådan jury att bestämma factum.
Men denna svårighet drabbar just domaren på sitt domaresäte, då han blott vill följa objectivt giltiga grunder, och förfaller deremot, när fråga är om jurymännens samvetsdom, såsom grundad på subjectiva grunder.
En annan värd talare, som började discussionen, anförde mot juryn, att folket hade behof af skydd mot tryckfrihetens missbruk, och att man velat afhjelpa detta behof just genom juryinrättningens införande i8i5.
Det är ganska sannt, jag medgifver det, och den värde talaren torde sjelf minnas, huru dyrt han fick i rågadt mått af smädelser rysligt erfara, huru föga skydd de egentliga domstolarna- kunde lemna.
Hade jury då funnits, hade hela saken genast blifvit a f klipp t till stor båtnad både för parterna och allmänheten.
För öfrigt får jag erinra i afseende på historien om juryns tillkomst, att denna inrättning lärer hufvudsakligen hafva tillkommit derföre, att Styrelsen ansåg domstolarna icke vara nog tunghänd ta i tryckfrihetsmål.
Man tog sålunda sin tillflykt till denna inrättning, i hopp att deruti finna mera bistånd.
I andra länder anses domstolarnas beredvillighet att gå Styrelsens önskningar till mötes i tryckfrihetsmål såsom ett bevis på beroende och servilitet.
Efter samma måttstock skulle det vara ledsamt för vår domaremagt, om Regeringen nu förändrat sin opinion derom och trodde, att den skulle vara beredvilligare och tunghändtare nu, än år 1812, då juryinrättningen föreslogs.
Men om så vore, kunde tiderna åter förändra sig och domaremagten ånyo blifva sådan den var före [812; och det vore då osäkert, om Regeringen kunde få sin jury tillbaka.
Det är således äfven från den sidan bäst att bibehålla densamma.
Derjemte får jag erinra, att vid sista riksdagen, då vida större krafter än nu användés mot tryckfriheten, man åberopade, att sjelfva de högt upplysta Franska kamrarna beslutat, alt juryn skulle afskaffas i tryckfrihetsmål.
Härmed sökte man skjuta breche på tryckfrihetsmuren; men detta skott har återstudsat på de anfallande, ty det första, som gjordes efter Juli-revolutionen, var att återställa tryckfri» hetsjuryn.
Den 17 October e. m. 39
Jag skulle anse mig alltför mycket misskänna R. o. Ad:s'tänkesätt, om jag vidlyftigare ville utreda denna sak, hvarmed jag icke vidare vill uppehålla mig, utan vädjar med fullt förtroende till R. o.
Äd:s omdöme, och förenar mig med de Värda talare, som tillstyrkt R. o. Ad. alt liil grundlagsenlig behandling antaga den del af förslaget, som handlar om afskaffande af indragningsmngten, men att alsia den andra om juryinrättningens borttagande, hvars bibehållande jag således tillstyrker.
Jag skulle icke vara obenägen för förändring deruti; men då intet egentligt förslag dertill framkommit, vågar jag ej göra försök dermed, ty det förslag, som af ett annat Stånd blifvit uppgifvet, kan jag icke tillstyrka, emedan den juryns sammansättning vore så vidlyftig och fordrade så många åtgärder, att deraf skulle uppkomma de största svårigheter i verkställigheten.
Det enda, jag skulle vilja tillstyrka med hopp om framgång, vore det lagstadgande, att juryman ej finge, utan laga förfall eller jäf, afsäga sig det erhållna förtroendet.
Jag säger, att detta är det enda, ty jag vågar ej föreslå den förändring, sorn jag i Utsk. förgäfves proponera!, att domstolen till juryman ej skulle få nämna någon med förtroendeembele eller samma person 2:ne på hvarandra följande gånger.
Då jag uppträder för att försvara det betänk., som Constit.Utsk. framlagt och hvaruti jag äfven haft min del, ber jag att få förutskicka det allmänna förklarande, hvarpå jag tror mig hafva leninat ojafaktiga bevis under hela mitt offentliga lif, att jag måhända är lika varm vän af tryckfriheten som någon annan, hvilken förfäktar med mina motsatta åsigter.
Det må tillåtas mig alt göra detta förklarande, på det ej de personer, som tänka olika med mig, må se hos mig, då jag försvarar andra satser än de, motiver att undergräfva tryckfriheten, hvilken jag anser i alla länder, och således äfven i Sverige, vara den medborgerliga frihetens sanna skydd.
Jag började mitt offentliga lif, att jag så må säga, med det nya statsskicket, och jag hade den oförtjenta äran att mången gång vara medlem af det samqväm, sorn det tillhörde att börja bildandet af den tryckfrihet, som fick sitt nya lif lBoq.
Jag var den tiden varm för friheten och varm för trvckfriheten, som är identisk med friheten; men äfven med denna ungdomliga värma ansåg jag för en pligt att ej neka att höra de äldre männens råd, grundade på en längre erfarenhet.
Frågan behandlades då ganska djupt och noga, huruvida man borde införa juryn i Sverige.
Juryn var den tiden icke ny för andra länder, ej heller för de män, som åberopade detta värn för Svenska friheten.
Dessa män ansågo, och jag hyllade deras mening, tiden då ännu icke vara inne, att Sverige kunde beträda den bana af juryiurättning, hvarpå England då redan långt framskridit
Den 17 October e. ra. oell Frankrike äfven in träd t.
Man ville på en annan väg försäkra den medborgerliga tryckfriheten, och man skapade en tryckfrihetscommitte*, som, olyckligt för tryckfriheten, fallit ned till ett intet, i stället för att den var ämnad lill en stor institution.
Det må förlåtas mig, om jag af min erfarenhet under a5 år icke funnit, att den förändring, sora tillvägahrugtes 1812 för en reaction mot de olyckor, hvilka öfvergått Sverige, alt juryinrättningen, hvartill förslaget då bordlädes, och indragoingsmagten, som då gonomdrefs, långt ifrån att hafva bringat lycka öfver tryckfriheten, tvärtom hafva bringat henne i det skick, hvaruti hon befinner sig, att icke uppfylla det ändamål, man af tryckfriheten kunde vänta efter 25 års stadga uti ett constitutionelt Iand.
Man har ofta sagt, att den ställning, hvaruti tryckfriheten och tidningspressen stå, är en följd af indragningsmagten.
Jag vågar bestämdt förklara, att det icke är så.
Jag vågar förklara, att ehuru rättsstridig och förhatlig indragningsmagten är, den likväl icke haft något menligt inflytande på tidningspressen, ehuru den skadat en eller annan individ.
Mången gång har denna magt, så obehaglig och förhatlig den är till sin natur, varit ett medel att ännu mera göra den tidning läst, som blifvit ett mål för densamma; och jag vågar säga, att det varit få undantag, der denna magt icke haft en motsatt verkan af hvad man med den åsyftat.
Jag säger ej detta för att försvara indragningsmagten; vare det långt ifrån mig!
Jag hade önskat, att den aldrig tillkommit, och jag är glad, att jag icke bidragit dertill med min röst äfven under de förhållanden, då den tillkom.
Det hindrar mig icke, att, då jag lifligt önskar, det indragningsmagten måtte falla, lika 1 i fl g fe önska, att domstolarna måtte återfå dén rätt, de ägde före juryinrättningens införande i Sverige.
Det är detta, jag påstått i Utsk., och att jag ej haft fullkomligen orätt, vågar jag tro, då så få reservanter inom Utsk. ogillat den mening, Utsk. framställt.
Frågan örn juryinrättningen i andra länder har varit ett ganska omtvistadt ämne; men detta torde icke vara stället att ingå uti djup analys om domstolarnas eiler juryinrättningens företräde, \
Hvad jag likväl tror 111ig bestämdt kunna våga förklara är, att juryinrättningen i alla crimitvella och äfven tryckfrihetsmål är för tidigt införd, innan bildningen står på den punkt, att den kan vara allmänt lika gagnelig p'å alfa punkter i Riket, innan ännu rättegångsordningen star på den punkt, att den är offentlig vid alla domstolar och jurymännen kan komma att döma efter en offentligen utförd rättegång och icke efter handlingar, af hvilka han måhända icke alltid före domens fällande tagit tillräcklig kännedom.
Jag känner intet land, mer än Sverige, der icke offentligt rättegångsväsende är förenadt nied juryinrättningen och der icke sakförare finnas med tillräcklig bildning, för att kunna försvara de anklagade; och Ben 17 October e. m. 101 jag vågar försäkra, att, om juryinrättning i något Iand funnes så organiserad sora här, den icke skulle anses lycklig.
Om man lyssnar till deras omdöme, som kanske haft pligten att tänka sig djupast in i dessa frågor, jag menar Lagcommitteens ledamöter, finner man, att dessa ledamöter hafva förklarat, att juryinrättningen, sådan den bör vara för att uppfylla sitt ändamål, ännu är för tidig i vårt land, men deremot uppställt ett förslag till en juryinrättning i vårt
Iand för en ännu aflägsen framtid, för en tid, då man kan hoppas, att bildningen äfven hos oss just genom denna tryckfrihet, just genom de liberala institutionerna, skall hafva hunnit den grad af mognad, att juryinrättningen äfven här kan blifva möjlig, utan att vara en exceptionsinrättning.
Om man med uppmärksamhet genomläser icke blott motiverna, utan äfven texten till lagförslaget, skall man finna, att coramitterade låtit hänföra sig att icke föreslå någon ändring i närvar, juryinrättning endast deraf, att de trott den Hilvar. inrättningen hafva något slags stöd i allm. opinionen.
De hafva icke allenast uttalat den öfvertygelse, att den närvar. juryinrättningen är olämplig, utan äfven föreslagit att, om man vill hafva jury, organisera den på ett annat sätt.
De hafva föreslagit, att i hvarje län skulle väljas en jury af 3oo personer, qualificerade att blifva jurymän.
Redan detta förutsätter en mera allmän bildning, än som nu gifves, då i hvarje län skulle finnas 3oo personer af den bildningsgrad alt kunna döma i egenskap af jurymän.
Af dessa 3oo personer skulle på föreskrifvet sätt uteslutas så många, att man slutligen kotmne till 12 sjelfständiga upplysta män, som skulle döma öfver criminelia förhållanden.
Med en så inrättad jury tror äfven jag, att en lid kan komma, då den kan stå i bredd med domstolarna.
Men frågan är nu, huruvida det varit rätt att såsom exceptionsstadgande antaga juryn för tryckfrihetsmål , och huruvida det är rätt att bibehålla den.
Hr Cederschjöld har ganska riktigt upplyst, att juryinrättningen i vårt Iand är en inrättning, genomförd och genomdrifven af Regeringen derföre, att domstolarna vid den tid, då den infördes, icke nog skyddade, hvad Regeringen ansåg böra skyddas.
Nu synes man vara af motsatt tanke.
Nu tror man, alt juryinrättningen är den, som skall freda tryckfriheten.
Men månne vi hafva rättighet att bedöma hela landet efter hufvudstadens exempel?
Månne vi hafva rättighet att bedöma provinsernas bildningsgrad efter hufvudstadens?
Månne vi uti alla de provinser, der boktryckerier finnas inrättade, alltid kunna tinna så bildade män, att de kunna utgöra en riktig jury för att bedöma tryckfrihetsmål?
Min erfarenhet har sagt mig, att äfven uti en provins, som måhända länge stått efter i bildning, rnen snart torde taga upp sig framför andra, det är svårt att bilda så beskaffade jurydomstolar, som kunna bedöma en litterär produkt, och 103 D^n 17 October e. m. jag betviflar, att förhållandet är annorlunda på de flesta trakter i landet; jag tvillar på att man i norra Sverige, äfven med den bildning och förträffliga allmoge, som der finnes, kan bilda en sä beskaffad jury, sorn svarar mot ändamålet.
Dessa hafva varit de skäl, på grund hvaraf jag beträdt den mening, som IJtsk. föreslagit.
Alt jag dervid icke haft för. afsigt att nedtvinga eller skada tryckfriheten, derom torde det bäst bära vittne, att jag tillstyrkt, det
Tryckfrihetscommiltöen uti alla tryckfrihetsmål borde böras, innan domstolen fäller sitt utslag.
Jag har nemi. ansett, att i Tryckfrihelscommitteeos hörande, om denna committé', som väijes af representanter, organiserades så, som den borde och kan organiseras, skulle måhända vara ett lika säkert och kanske starkare palladium mot domstolens arbiträra magt öfver tryckfriheten, än en jury, som någon gång kan innebära detta värn, men som icke alltid inneburit det.
Jag har trott, att det hörde till likhet uti lagstiftningen, att man äfven behandlade tryckfrihetsmål på samma sätt, som mau numera behandlar alla mål, hvilka fordra en mera scientifik behandling, nemi. att man låter den auctoritet, som förstår del, yttra sig uti ämnet och låter domaren af denna auctoritets omdöme taga, hvad sunda förnuftet och domarens vana att jemnföra Jagen med liandlingar och med facta kan vägleda honom till.
Jag vågar tro, att 2 5 års erfarenhet, efter det en sådan lag kommit i ordning, skall vittna till fördel för det förslag, Constit.bJlsk. framlagt.
Jag är öfvertygad, att just uti denna tryckfrihet ligger det säkraste correctivet mot domares arbitrage.
Jag är tillika öfvertygad, att en tryckfrihet, använd så, som meningen varit med tryckfriheten, skall vara dess säkraste värn , långt säkrare än en jury, bildad så, som den vanligen bildas, och som icke uti annat, an en ganska ytlig opinion, bildar ett palladium för tryckfriheten.
Det torde vara förgäfves att ytterligare orda för denna sats.
Jog skall också icke borttaga 11. o. Ad:s tid med ett långt yttrande derom, utan blott reservera min mening, i fall det icke skulle blifva R. o. Adts gemensamma tanka att till grundlagsenlig behandling antaga Utskrs förslag, öfvertygad, att den tid måhända kommer, då åt den tanka, som linnés uttryckt i detta merner., göres rättvisa, och dä man kommer att erfara, alt en sjelfständig domaremagt i Sverige bade kunnat vara för tryck friheten ett större värn än eu jury, så inrättad som den närvar., ehuru jag vågar påstå, att den, roed den bildningsgrad vi äga, kan, med få undantag, inrättas på ett sätt, som motsvarar det åsyftade ändamålet.
Under en m-årig Utöfning af del embete, jag af Konungens nåd och förtroende euiottagit, mäste jag,naturligtvis hos mig hafva utbil - Den 17 October e. m. dat en öfvertygelse i det vigtiga ämne, som nu utgör föremålet för Pi. o. Ad:s öfverläggning.
Ju mera jag insett delta ämnes vigt, ju mera har jag också trott mig vara pligtig att oförstäldt uttala denna öfvertygelse, dertill dessutom uppmanad af det välvilliga öfverseende, jag ofta varit lycklig nog att af R. o. Ad. få röna med mina, visst icke fullkomliga framställningar.
Redan vid föregående riksdag hade jag tillfälle att utförligt yttra mina tankar i detta ämne, och jag har sedan icke ändrat öfvertygelse.
Målens absoluta identitet gör nu måhända repetitioner svåra, om icke omöjliga, att undvika, och är det för sådana troligtvis inträffande upprepanden, som jag på förhand utber mig R. o. Ad:s benägna ursägt; anhållande derjemte alt få förutsända ännu ett ytterligare förord, det nemi., att, om embetsmannen, hos mig förenad i samma person som ståndsledamoten, möjligen åt den sednare skulle kunna hafva lånat något bidrag af erfarenhet, tjenande till ytterligare ledning för omdömet, R. o. Ad. likväl ville anse, hvad jag nu går alt yttra, endast såsom ett uttryck af min enskilda mening.
Vid detta ämnes pröfning framställa sig naturligen 2tne hufvudfrågor, hvarifrån de mera speciella sedermera sjelfmant utgrena sig.
Äro de repressiva medel, som för närvar, finnas stadgade uti vår grundlag, rättsenliga?
Jag menar dermed: äro domstolens sammansättning , rättegångsformen och öfriga härmed gemenskap ägande stadgandeu öfverensstämmande med vanliga rättsbegrepp?
Den andra frågan är följande: äro dessa stadganden ändamålsenliga, d. v. s. i deras resultater tillfyllestgörande?
Skulle möjligtvis någondera af dessa frågor, eller tilläfventyrs båda tillsammans, med nej hesvaras, framstår af sig sjelf den 3:dje frågan: hvad bör sättas i stället för det, man vill borttaga?
Det är under de tvenne första sammanfattade synpunkterna, som jag utber mig att först för R. o. Ad. få framställa några anmärkningar, beträffande tvenne exceptionella stadgandeo, eller i sednare tider tillkomna utväxter från vår primitiva, ur 86 § Reg.F. utgångna tryckfrihetslag.
Jag menar juryinråttningen och den s. k. indragningsmagten.
De inkast, som lämpligen kunna göras mot juryn, dela sig, efter min tanka, uti tvenne classer, hvaraf den första rörer juryinstitutionen i allmänhet, och den sednare juryn, sådan den i Sverige, enligt nu gällande lagar, finnes inrättad.
I första afseendet anmärker jag mot juryn för det första, att den dömer utan appel.
Det ligger i naturen af en samvetsdomstol, att så skall ske.
Samvetets dolda pröfning erkänner icke, medgifver icke öfver sig någon högre domstol.
Möjligheten att uti en rättsvidrig, eller såsom sådan ansedd, dom söka rättelse hos en sådan högre domstol har likväl alltid och öfverallt varit ansedd såsom ett stort och nödvändigt beneficium juris, derjemte med Den ij October c. ra. särdeles omsorg bevaradt i den Svenska rättegångsordningen.
Svårligen kan jag fatta, hvarföre icke åklagaremagten, handlande i allmänna ordningens namn, hvarföre icke den enskilda parten, försvarande sig mot den förras måhända någon gång obehöriga åklagan, hvarföre, säger jag, dessa båda icke skola få åtnjuta denna lagens eljest både värderade oell begagnade välgerning.
Min andra anmärkning emot juryn i allmänhet är, att opinionen bär inträder i stället för den i lag stadgade bevisningen.
Uti hvad jag i detta fall bade ämnat säga har jag till en betydlig del blifvit förekommen af en bland förmiddagens talare.
Visserligen inser jag, att, i fråga om immateriella brott, en samvetspröfning hos domaren mäste föregå.
Men hvarföre icke så gerna: pröfve domaren! sorn: pröfve jurymannen?
Hvarföre icke: pröfve den förut tillsatte, den vid ärenders behandling vane, den ansvarige domaren, från hvars möjliga förhastande eller kortsynthet, eller vrångvishet, en appel dessutom kan äga rum, så gerna sorn pröfve den för tillfället valde, den möjligen ganska ovane, oupplyste jurymännen.
Man har vid flera tillfällen sagt, att i tryckfrihetsmål det just borde vara opinionen, som skulle vara domare.
Men hvaruti består då egentligen ett trvckfrihetsbrott?
Jag svarar: uti försöket att missleda opinionen.
Denna redan missledda opinion skulle således antingen sjelf eller genom organer, från benne utgångna, blifva domare i sin egen sak.
Den förledde skulle döma förledaren; den villseförde, söm kanhända icke ännu insett sin villfarelse, skulle vara den, som ägde att afgöra, om han sjelf, på den väg han följt, varit ledd af ljuset eller missledd af irrblosset?
Dessa frågor, mina Hrr, torde icke vara alldeles oförtjenta af Eder pröfvande uppmärksamhet.