Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag öfver detta utslag anfört besvär hos Kongl. Majits och Rikets Göta Hofrätt, har genom dess utslag den 23 Januari 1852 blifvit förklaradt, att enär Borgmästaren, som erkännt, det fordringsägaren, på sätt denne uppgifvit, den 8 Maj och den 12 Juni 1847 inställt sig hos Borgmästaren och begärt att lå Landsh.-embetets ifrågavarande utslag befordradt till verkställighet, felaktigt förfarit derutinnan, att han underlåtit att i sin egenskap af Magistratens i Westervik ordförande genast emottaga utslaget och derefter ofördröjligen vidtaga åtgärder för detsammas verkställande, samt sedermera det inträffat, att innan utslaget siuteligen den 4 Augusti sistnämnde år blifvit hos Magistraten till verkställighet anmält, gäldenärens ägda fastighet i berörde stad var å exsekutif auktion försåld, oeh gäldenären sjelf afyttrat all sin lösa egendom, samt att vid anställd undersökning tillgång hos honom ej funnits, pröfvade Kongl. Hofrätten skäligt, i förmågo af 1 kap. 7 § Utsökningsbalken, att med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag döma Borgmästaren att för det anmärkta origtiga förfarandet till närmaste fattighus böta det belopp, som motsvarade den honom såsom Borgmästare tillkommande lön under en månad, hvarjemte han förpligtades att ersätta fordringsägaren dels hans i och för målet hafda kostnader med tjugu R:dr banko, dels ock den förlust, han genom Borgmästarens förfarande lidit i afseende på fordringens utbekommande; men då Rådst.-rätten icke sökt utreda, huru stor del af fordringen kunnat ur gäldenärens i Westervik ägda tillgångar uttagas, derest Landsh.-embetets utslag, då fordringsägaren den 8
Maj 1847 sig hos Borgmästaren anmälte, blifvit emottaget och i laga ordning befordradt till verkställighet, hvilken utredning lämpligen kunnat ske bland annat medelst infordrande af liqviden i anledning af exsekutiva auktionen å fastigheten och köpeafhandlingen rörande lösegendomen; visades målet i den delen åter till Rådst.rätten, som efter utredningens fullbordande, och sedan parterne fått tillgodonjuta laga rättegångsförmåner, hade att i fråga om den i omförmäite hänseende fordringsägaren tillkommande ersättning utlåtande.
, meddela, utan hinder af Rådst.rättens förra beslut.
Ofver detta Kongl. Hofrättens utslag har Borgmästaren i underdånighet klagat; och sedan Kongl.
Maj:t genom nådigt Utslag den 14 sistlidne
Mars funnit skäl icke vara anfördt, som i Kongl.
Hofrättens utslag kunde verka ändring; så har återförvisningsbeslutet gått i verkställighet och Rådst.rätten, efter företagen utredning, genom utslag den 11 sisth Maj sig utlåtit, att som upplyst vore, det gäldenären vid den tid, då fordringsägaren sökte utmätning för sin fordran hos honom,' ägde en tillgång af 75 R:dr 2 sk.
Riksgäldssedlar, samt denna summa sålunda bordt i mät tagas och fordringsägaren godtgöras; ansåge Rådst.rätten Borgmästaren vara pligtig att ofvannänmde summa sjuttiofem R:dr 2 sk.
Riksgäldssedlar genast till den nu mera afledna fordringsägarens sterbhusdelägare emot qvitto utbetala samt gälda desse sistnämndes kostnader uti målet med sex Riksdaler 32 sk.
Efter Borgmästarens begäran om hänvisning att öfver detta utslag klaga, har Rådst.rätten förklarat, att sedan frågan om ansvar för olaga tjensteförfarande i denna sak blifvit af Kongl. Majit i nåder afgjord, detta mål nu mera utgjorde en ren ersättningstvist, i följd hvaraf Svaranden (Borgmästaren) hade att genom laga vad bana sig väg till ändring af utslaget.
Men vad har antingen icke blifvit erlagdt eller icke fullföljdt, och ej heller besvär anförda, så att Rådst. rättens utslag har vunnit laga kraft, och troligen fordringsägarens sterbhus omsider kommit i besittning af den ringa ersättningen.
Under handläggning af ett vid Stockholms Rådstufvurätt anhängig! mål har käranden till vittne åberopat en person, hvilken var af sjukdom hindrad från inställelse, samt anhållit, det Rådst.rätten måtte låta å Provisoriska sjukhuset förhör med detta vittne anställa, för hvilket ändamål Käranden hos Rådst.rätten företett läkarebetyg, att vittnet i anseende till ett svårt bensår icke kunde gå samt vore intagen å Provisoriska sjukhuset, dock icke liggande bland koppsjuka.
Men genom beslut den 1 Dec. 1851 har Rådst.rätten ansett sig icke kunna bifalla Kärandens anhållan; och sedan klagan häröfver blifvit hos mig af Käranden förd; har jag låtit inför Kongl. Svea Hofrätt tilltala Rådst.rättens i beslutet deltagande Ledamöter, med anmärkning, att
Domaren icke vore berättigad att undandraga sig ett vittnes afhörande, så vida icke laga förfall förefunnes; efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten den 11 sisth Mars meddelat det utslag, att emedan Käranden, som åberopat vittnet samt anhållit, att det kunde varda å Provisoriska sjukhuset afhördt, hos Rådst.rätten företett betyg af vederbörande
Läkare derom, att vittnet i anseende till ett svårt bensår ej kunde gå och att han var å nämnde sjukhus intagen; ty och som den af de tilltalade åberopade omständighet, att med samma sjukhus vöre förenad en sjukvårdsanstalt för koppsmittade, destomindre utgjort giltig anledning för Rådst.rätten att Kärandens anhållan afslå, som läkarebetyget tillika innehållit, att vittnet ej var liggande bland koppsjuka; alltså och då icke heller i öfrigt laga hinder för bifall till samma anhållan förefunnits, samt Rådst.rätten följaktligen, likmätigt 17 kap. 4 § Rätteg.balken, icke bordt undandraga sig att det begärda vittnesförhöret å sjukhuset anställa; men Rådst.rätten likväl genom det åtalade beslutet förklarat, att Kärandens anhållan derom ej — 13 — kunde bifallas, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, det skulle de tilltalade Ledamöterne, hvilka i Rådst.rättens omförmälte felaktiga beslut deltagit, derföre jemlikt 1 kap. 12 § Rätteg.balken böta tillhopa tjugufem daler silfverrnynt med åtta R:dr 16 sk. banko; öfver hvilket utslag någon klagan hos Kongl.
Majit icke blifvit förd.
Uti 1851 års berättelse träffas ett mål, till hvilket jag nu med smärta nödgas återkomma, emedan jag deri har att erkänna ett begånget fel, hvilket, i allt läll klandervärdt, skulle vara oförlåtligt, oin det kunde härröra från någon ting annat, än ren villfarelse, och följaktligen slarf.
Jag hade i mina underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag af den 3 November 1851, hvarigenom Häradshöfdingen N. C. Claesson blifvit frikänd från tillvitelsen om upptagande af en icke instämd talan, fällt det yttrande, att svarandens skriftliga anförande till Häradsrätten blifvit atlemnadt vid ett rättegångstillfälle, dervid lian dock hvarken personligen eller genom rättegångsombud kommit tillstädes.
Het utlåtande, som Hofrätten på nådig befallning i underdånighet afgaf öfver dessa besvär, hänvisa i saken endast till de skäl, som det öfverklagade utslaget innehåller; men det tillägges, att då min klagan till en väsendtlig del grundats å anförda förhållanden, hvilkas verklighet icke af handlingarna bekräftades, besvären alltså påkallade att härutinnan med berigtigande och upplysning bemötas.
Denna väsendtliga origtighet låg nu i min här intagna uppgift, att Svaranden vid det i fråga varande tillfället hvarken personligen eller genom ombud kommit tillstädes; och Hofrätten anmärker, dels att Häradsrättens protokoll läst mer innehåller, det Svaranden då kommit tillstädes genom skriftligen befullmäktigadt ombud, Inspektoren N. N., dels att jag, som före aktionens förordnande ägt fullständig tillgång till Häradsrättens protokoller, också i den till Advokatfiskalsembetet allåtna remiss ingalunda yttrat den föreställning, att
Svaranden skulle vid omförmälte ting saknat rättegångsombud, utan hade jag så väl i sammanfattningen af mitt då på annan grund stödda klander af Häradsrättens förfarande, som i den förutskickade redogörelsen för förloppet af målet upptagit, att Svaranden vid tinget genom ombud sig inställt.
Att nu åter ett motsatt förhållande kunnat af mig åberopas bland skälen till åtalets fortsättning och till vinnande af ändring i Ifofrättens utslag, har Hofrätten funnit desto svårare att förklara, som de anmärkta uppgifterne (utan annan felaktighet, än den anförda) icke endast hade influtit i den underdåniga besvärsskriften, vid hvars författande ett misstag medgifves kunna tänkas genom brådska hafva förelupit, utan derhos ytterligare blifvit framställde vid ett senare tillfälle, der fullt rådrum till noggrannt öfvervägande väl ej saknats, eller uti min sista genom trycket offentliggjorda och till en större allmänhet spridda embetsberättelse.
Mitt felaktiga uttryck kan på intet sätt försvaras; och förklaringsgrunden dertill har från mitt minne försvunnit; men förnuftigtvis kan jag icke tänka mig den annorlunda, än att jag slarfvat, vare sig att jag skrifvit ur minnet i besvärsskriften och ur besvärsskriften i berättelsen, eller på hvad sätt det må hafva tillgått.
Att misstaget ej varit uppsåtligt, är det enda, som jag utan minnets anlitande kan försäkra; och derpå skall svårligen någon tvifla, som gör sig den frågan, hvartill ett uppsåtligt försök att tvertemot handlingarna förneka sanningen skulle tjent.
Imedlerlid slipper jag lyckligtvis förebrå mig, att hafva slarfvat i en fråga af vigt.
Långt ifrån att hela saken, såsom man af Kongl.
Hofrättens tillrättavisning skulle vilja sluta, berodde af någon förvillelse, som mitt misstag kunde frambringa, var detta misstag fäst mer alldeles utan inflytande på sakens utgång.
Frågan var, huruvida en af Käranderna gjord förändring i stämningspåståendet kunde derföre, att den skett i svarandens eller hans ombuds närvaro, upptagas vid sakens pröfning och vinna enahanda afseende, som om denna förändring från början funnits i stämningen och blifvit genom dennas delgifvande anhängig.
Min tanka är — och om jag deri misstager mig, så förstår jag ingen rättegångsordning — att om än svaranden personligen varit vid tinget — 14 — tillstädes, och fått del af den förändrade stämningen, men icke uttryckligen medgifvit, att det nya påstående, som förändringen innefattade, fick pröfvas utan stämning, detta påstående ingalunda skulle kunnat lagligen till pröfning upptagas.
Men irrar jag mig icke häruti; hvad gjorde det då till saken, om Svaranden vid tinget inställt sig genom behörigt rättegångsombud eller ej?
Icke hade ombudet fullmakt att svara på annan stämning, än den som var hufvudmannen tillställd, och det hade således ingen ting verkat, om än ombudet medgifvit, att den ändrade stämningen fick pröfvas, hvilken icke blifvit hufvudmannen tillställd (såsom stämning i laglig ordning).
Och nu hade ej heller ombudet någon ting sådant medgifvit.
Svaranden inställt sig genom laga rättegångsombud — än mer, om han än sjelf personligen varit tillstädes — Häradsrättens förfarande, att vid tinget, utan hans begifvande, låta stämningen ändras, och döma på den ändrade stämningen, kan dock icke försvaras, så länge det icke går an att i tvistemål döma utan stämning.
Afven å högsta ort har jag tappat; mina underdåniga besvär äro ogillade; men jag öfvertygas deraf endast om nödvändigheten att bättre utföra de åtal, hvartill jag framdeles kan få anledning, för dömande i tvistemål utan stämning; ty jag kan mot ingen domare lemna sådant opåtalt derföre, att Häradshöfdingen Claesson' nu gått fri.
Maj:ts nådiga Utslag, gifvet den 16 sisth Mars, innehåller, att enär det af mig i de underdåniga besvären anmärkta förhållande, att vid 1849 års hösteting
Svaranden skulle hvarken personligen eller genom ombud kommit tillstädes, stöde i strid med hvad derom både handlingarne i målet upplysa och jag jemväl i min till Advokat ti s k a
I se m b et e t för åtalets anställande aflåtna remiss upptagit, ansåge Kongl. Majit berörde anmärkning icke förtjena afseende; finnande Kongl. Majit ej heller i öfrigt skäl vara anförda, föranledande till ändring i Hofrättens öfverklagade utslag.
Berättelsen för år 1851 omtalar de underdåniga besvär' som blifvit anförda af Advokatiiskalsembetet i Kongl. Götha Hofrätt öfver samma Hofrätts den 30 Sept. 1850 gifna utslag uppå utfördt åtal emot K.
Bfhde i Kronobergs län för öfverträdelse af ett entreprenadkontrakt.
Majits nådiga Utslag i detta mål har utkommit den 16 sisth Mars, och innehåller, att Kongl.
Majit, lika med Hofrätten funne det åtalade förfarandet ej kunna till någon ansvarspåföljd föranleda; och som Byggmästaren Palmaers anspråk på ersättning för den förlust, han förment sig hafva lidit genom det ingångna kontraktets upphäfvande, vore af beskaffenhet, att det icke i den ordning, detsamma blifvit väckt, kunde komma under pröfning, samt Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman ej påyrkat något åläggande för K.
Bfhde att hålla Kongl. Majit och Kronan skadeslös för hvad, i händelse Palmaer sitt berörde anspråk i laga ordning utförer, Kongl. Majit och Kronan kan blifva förpligtad att till honom utgifva, utan endast i detta hänseende förbehållit
Kronan öppen rätt till talan, funne Kongl. Majit ej heller skäl att göra ändring i Hofrättens utslag, så vidt derigenom den i detta mål emot K.
Bfhde framställda ersättningstalan blifvit lemnad utan afseende.
För att handla i öfverensstämmelse med de rättsgrunder, hvarpå detta nådiga Utslag är hygdt, skulle Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman kunnat mot K.
Bfhde påyrka skyldighet att hålla Kronan skadeslös för hvad Byggmästaren Pallmer kan af Kronan vinna, utan att Justitiä-Ombudsmannen ägt fog att mot K.
Bfhde yrka ansvarspåföljd.
I annan händelse hade ju frågan om ersättningsskyldighet, såsom beroende af ansvarspåföljden, förfallit i och med detsamma, K.
Bfhde från denna frikändes.
I öfrigt hörer det till rättsgrunderna flir detta nådiga Utslag, att väl Kronan, men icke Palmaer, ^ kunde mot K.
Bfhde äga skadeståndsanspråk, och att Palmaer, i fall lian ej fått njuta till godo sitt kontrakt, borde vända sitt anspråk på upprättelse endast mot Kronan; hvarefter Kronan fått söka sitt åter af K.
Bfhde.
Det kan nemligen icke vara annat, som menas dermed, att Palmaers anspråk är af beskaffenhet, att det icke i den ordning, detsamma blifvit väckt, kunde komma under pröfning. — 15 — Det är icke jag, som forordnat det ifrågavarande åtalet, utan detta hade skett i min företrädares tid, på angifvelse af Byggmästaren Palmaer; och jag har vid åtalets utförande ingen ting åtgjort
Men jag finner mig icke destomindre skyldig att erkänna, det jag i min företrädares ställe hvarken skulle kunnat underlåta att förordna åtalet, eller i dess utförande följa annan rättsgrund, än han följt.
Ty jag förstår icke, huru K.
Bfhde skulle kunnat dömas att gifva skadestånd, utan att vara förfallen till ansvarspåföljd af sitt förfarande, det vill säga utan att häfva så felaktigt förfarit, att han varit till ansvar för embetsfel skyldig.
Och jag inser lika litet, huru Palmaer skulle kunnat hafva en skadeståndsfordran emot Kronan för kontraktsbrott, utan att hafva rätt att erhålla åtal emot den embetsmyndighet, som å Kronans vägnar brutit kontraktet, och af denna myndighets innehafvare njuta det skadestånd, hvartill han lör embetsfeiet kunde dömas fastän det derföre icke var Palmaer betaget att, i stället efter godtfinnande, vända sin talan mot Kronan, eller mot båda på en gång.
Efter denna förklaring återstår blott att tillägga den, att jag ej heller hos Kongl.
Majit haft någon del i sakens utförande, ehuru jag i rubriken af det nådiga Utslaget upptages, såsom klagande tillika med Advokatfiskalen i Göta Hofrätt, utan har ali min åtgärd vid saken bestått deruti, att sedan jag, på Advokatfiskalens förfrågan, gifvit honom tillåtelse att anföra underdåniga besvär, och dessa blifvit af honom till mig insända, jag med ett missif öfverlemnat desamma till Justitiä-Revisionen, såsom å mina vägnar anförda.
Emot Domhafvanden i Snefringe härad hade förekommit den anmärkning, att efter det han den 6 Dec. 1850 genom K
Bfhde i Westmanlands län lått underrättelse, att en person blifvit häktad för stöld inom häradet, Domhafvanden icke inom tre veckor eller senast den 27 December vid Häradsrätten företagit undersökning med den häktade, utan i afbidan af imedlertid infordrade upplysningar angående honom, låtit med bans hörande inför Häradsrätten anstå till den 14 nästföljande Januari; hvarföre jag funnit mig icke kunna undgå att emot Domhafvanden förordna åtal; och sedan detta blifvit inför Kongl. Svea Hofrätt utfördt; så har Kong).
Hofrätten genom utslag den 17 sistl.
Mars sig utlåtit, att emedan, elter omförmälte underrättelse om häktandet, det till följd af stadgandet i Kongl. Förordn. den 10 April 1810 ovilkorligen ålegat
Domhafvanden att, så framt icke laga hinder mötte, inom trenne veckor från det han erhöll nyssnämnde underrättelse, undersökning i målet företaga, men Domhafvanden, som icke ens uppgifvit, att något hinder af nyssnämnde beskaffenhet mött, först den 14 Januari 1851 å utsatt urtima ting, och således aderton dagar senare än vederbordt, undersökningen påbörjat; ty och som något afseende icke kunde fästas å hvad
Domhafvanden till sin ursäkt föreburit, dels derom att ransakningen, enär deruti erfordrats tillgång till åtskilliga af
Domhafvanden under tiden infordrade handlingar, icke kunnat förr, än som sedermera skett, afslutas, dels ock derom, att då den tilltalade genom Häradsrättens i målet meddelade utslag blifvit till fästningsstraff' för lifstiden dömd, hvarket något lidande för honom eller någon kostnad för Kongl. Majit och Kronan genom åtalade dröjsmålet uppkommit; Kongl.
Hofrätten alltså pröfvade, i förmåga af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, jemförd med Kongl. Brefvet den 18 Nov 1762 och Kongl Cirkuläret den 15 April 1774, rättvist döma omförmälte
Domhafvande, för den försummelse i domareembetets utöfning, som han genom sitt dröjsmål med ransakningsmålets handläggning låtit komma sig till last, böta efter tre daler silfvermynt för hvarje dag ransakningens företagande blifvit obehörigen fördröjdt, tillhopa femtiofyra daler silfvermynt med aderton Ridr banko.
Ehuru beloppet af de böter, hvarmed den åtalade förseelsen sålunda blifvit bestraffad, icke i och för sig föranledt missnöje å min sida; har jag dock ej trott den grund, hvarpå bestämmandet af samma bötesbelopp hvilar, vara sådan, att jag kunnat låta detta utslag vinna laga kraft.
De af Hofrätten åberopade författningarne bestämma nemligen ansvar för dröjsmål med insändande till Öfverrätt af ransakningshandlingar i underställda brottmål.
Men att, ehuru äfven sistnämnde försummelse, i fall den tilltalade är häktad, medförer den påföljd, att fängelsetiden obehörigen förlänges, samma försummelse dock icke i öfrigt är af enahanda be - — IG — skaflenhet med den nu i fråga varande, har jag trott svårligen kunna bestridas.
Ett dröjsmål, hvarigenom förlängning af fängelsetiden endast drabbar den, hvars förfarande redan blifvit af domstol befunnet sådant, att han bör i häkte hållas, synes mig icke vara i graden af straffbarhet jemförligt med den försummelse, hvarigenom pröfningen af en möjligen olaglig häktningsåtgärd uppskjutes, och således den, som tilläfventyrs kunnat anses icke till häkte skyldig, likväl i häkte utan ransakning qvarhålles utöfver lagligen medgifven tid.
Att den häktade sedermera befunnits saker till lifstidsfästning, var i förevarande läll en omständighet, som vid ansvarets bestämmande kunde hafva bordt mildrande inverka; men jag har icke trott förseelsens art kunna derigenom så förändras, att straffbestämningen rätteligen skulle kunna grundas på hvad som i sådant afseende blifvit för en annan och lindrigare förseelse stadgadt.
På sådan grund har jag hos Kongl. Maj:t i underdånighet besvärat mig öfver Kongl. Hofrättens utslag; och målet beror för närvarande af nådig pröfning.
Vid en utmätningsauktion, som af K.
Bfhde i Jemtlands län blifvit utsatt å en hemmansdel i Hvattjom, hade Jon Nilsson i Hvattjom inropat denna hemmansdel, men sedermera icke fått behålla den, enär auktionsförrättningen, på gäldenärens klagan, blifvit af K.
Bfhde ogillad den 30 April 1850.
Ofver detta K.
Bfhdes beslut hade Jon Nilsson besvärat sig i Kongl. Svea Hofrätt, men erhållit Kongl. Hofrättens utslag den 27 Augusti s. å. hvarigenom K.
Bfhdes beslut fastställdes; hvarefter Jon Nilsson till mig inkommit med en klagoskrift, åsyftande åtal mot vederbörande och ersättning för den skada, han genom auktionens ogillande lidit.
Efter granskning af de hos Kongl. Hofrätten förvarade handlingar i ämnet och en i April månad 1851 för sig gången brefvexling med Kongl. Hofrätten, har jag trott mig finna den anmärkning ligga K.
Bfhde till last, att auktionen blifvit ogillad på obehörig persons klagan, och den försålda fastigheten således olagligen inroparen fråndömd; hvarföre jag förordnat åtal emot K.
Detta åtal, hvilket skulle kunnat med samma skäl vändas mot Hofrätten för det fastställande, som emot K.
Bfhdes för det fastställda beslutet, upptogs af Kongl.
Hofrätten till pröfning på samma Division, som meddelat fastställelsen; och sålunda hände, att tre af de Ledamöter, som pröfvade min ansvarstalan, hade sjelfve en gång gillat det beslut, för hvilket ansvar yrkades.
Då nu desse tre utgjorde flertalet af de öfver åtalet dömande Ledamöter; mäste deraf följa, att åtalet skulle ogillas, derest icke desamma, som förut dömt, skulle nu sjelfve döma, att fel var begånget och ansvar förtjent genom det beslut, de då gillat.
För att pröfva den fråga, sorn nu förevar, måste de ock pröfva, huruvida de ville bekänna sig skyldiga, lika med de tilltalade, till ett fel, som borde ådraga ansvar; och att göra en sådan bekännelse, torde väl icke kunna kallas att döma.
Att jag icke visste, det någon grund till jäf kunde vara klarare, har jag anmärkt uti de underdåniga besvär, jag anfört både öfver detta Hofrättens förfarande och öfver utslaget i sjelfva saken, gifvet den 25 sistlidne April, hvilket utslag också verkligen innehåller, hvad som erfordrades, för att icke vara en bekännelse om egen felaktighet, d. v. s. innehåller ogillande af åtalet.
Sjelfva saken och den utvickling af deri ingående tvistefrågor, som jag i de underdåniga besvären försökt framställa, kan icke utan en större vidlyftighet fullständigt redovisas och då, i den förväntade händelsen, att Hofrättens utslag kasseras, hufvudsakens afgörande kan en längre tid dröja, skulle en redan nu företagen framställning af hvad i saken förelupit, dessförinnan hinna att vara bortglömd, och således behöfva förnyas.
Jag inskränker mig derföre nu till en enkel uppgift af det förhållande, hvarom fråga är, och som består deruti, att gäldenären, Olof Heljesson i Hvattjom, hos K.
Bfhde öfverklagat auktionsförrättningen, och fört talan om en honom tillfogad förnärmelse derigenom, att hemmanet, som försåldes, icke mera tillhörde honom, utan var af honom några månader förut såldt till en af löftesmännen för den utsökta gälden Olof Olofsson i Hackåsen, hvilken vid utmätningen (som låg till grund för auktionen) hade erbjudit att hemmanet till Olof Heljesson återställa ; — 17 — ställa; att jag ansett denna Oiof Heljossons talan vara utan lieliörighet af honom förd; enär hans rätt ej kunde förnärmas genom försäljning af en annans egendom, enär Olof Heljossons förmenande, det den origtiga uppgiften om egendomens försäljning såsom honom tillhörig och tor hans räkning, kunde hafva inflytelse på köpeskillingsliqviden imellan honom och hans köpare, nämnde Olof Olofsson, var uppenbarligen ogrundadt, just derföre, att han aldrig samtyckt till Olof Olofssons omförmälte erbjudande, samt enär e,n felaktig uppgift i auktionskungörelsen och vid auktionen örn rätta ägaren till det utmätta hemmanet, som skulle säljas, ej kunde lända någon annan än köparen till förfång, och således ej heller med befogenhet klandras af någon annan än honom, köparen Jon Nilsson, hvilken, i stället att anföra sådant klander, tvertoin var den, som klagade, att auktionen ej fått äga bestånd.
Det är vid detta förhållande', som jag funnit mig skyldig att åtala K.
Bfhdes beslut, hvarigenom afseende blifvit gjordt på Olof Heljossons, i min tanka obehörigt förda talan, utmätningsauktionen sålunda ogillad och inroparen skild från den äganderätt, han genom sitt inrop lagligen förvärfvat; hvarföre jag yrkat ansvar och skyldighet för K.
Bflide att godtgöra inroparen den skada, han härigenom lidit.
Hvad som emot detta påstående blifvit anfördt, och huru jag sökt förfäkta det, är hvad sorn återstår att en annan gång utreda.
Sedan vid granskning af fångförteckningar från Calmar län anmärkningar förekommit, hvaraf blifvit föranledda .frenne från mig aflåtna skrifvelser till K.