Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på detaljerna, vill jag hufvudsakligen fästa mig vid markegångssättningar, hvaröfver Utsk. resonerat på följande sätt:
''Kommer nyssnämnda indragning af de indelta räntorna att äga rum, blifver det äfven nödigt att derefter förändra det nu gällande stadgande, alt deputerade för markegångssättningen skola utgöras af så väl räntegifvare som räntetagare, till hälften hvardera.
Då denna sammansättning varit grundad derpå, alt de olika intressena skulle bilda en motvigt emot hvarandra, till förekommande af oskälig förhöjning eller nedsättning, torde visserligen den farhågan kunna uppstå, att, om löntagarne icke vidare blefve intresserade uti prisens upprätthållande, dessa kunde blifva utsatta lägre, än vederborde, och minskning uti statsverkets tillsländiga rätt derigenom uppkomma; men, utom det att skäligen bör antagas, att till deputerade för markegångssättningen icke kallas andra personer, än dem som äga den kännedom om förhållandet och redbarhet i fcarakteren, att de utan biafsigter efter bästa öfvertygelse fullgöra det grannlaga värf som deni uppdrages, och att i annat fall missbruk svårligen kunna förekotnmas, hvilka föreskrifter än blefve meddelta; så bör härvid icke förbises, att om markegångssättningen framflyttas lill en tidpunkt, då prisen hunnit stadga sig, samt meningarna om verkliga förhållandet således icke böra blifva väsendtligen olika, del synes vara föga anledn. att befara, det deputerade skulle tillåta sig att uppgifva och utsätta pris, som icke vore med de verkligen gångbara öfverensstämmande; hvarförutan äfven, efter den ifrågaställa förändringen, icke bland deputerade saknades ledamöter, hvilka voro intresserade deruti, alt obehörig nedsättning icke äger rum, enär presterskapets tionde icke kommer alt oförändradt utgå som hittills, och densamma på många ställen enl. emir ventioner skall efter markegång lösas, äfvensom rusthållare
Den 15 Juli f. ra. 61 med afseende å augmentsräntorna komma alt äga samma intresse.” tJtsk. har således här uttryckt en verklig farhåga för möjligheten, att det ena intresset skulle göra sig gällande, så att markegångsprisen kunde blifva för lågt bestämda., mot hvilken betänklighet Utsk. icke kunnat uppställa annat, un förlitandet på de uti markegångssättningen deltagande iednniöternes rättrådighet och goda vilja; men här mäste roan hålla sig till sanna verkligheten och icke till fromma önskningar.
Jag har sjelf deltagit uti åtskilliga markegångssältningar och dervid alltid förnummit huruledes flere ledamöter yrka på otillbörlig nedsättning i roarkegångspriset, under det andra yrkat motsatsen.
I detta hänseende vill jag nämna ett exempel, det enda som finnes att åberopa af detta slag, nemi. från Öland.
Under det Öland utgjorde särskildt Landsh.embete, fanns der ingen person, som var intresserad för det högre markegångspriset, emedan alla de som bestämde detsamma voro räntegifvare.
Det hände också, att priset föll så, att Ölands-kornet, som erkännes vara det bästa i Riket, till och med stod ett par r:dr lägre än det Småländska.
Nu finnes visserligen det correctiv, att klagan öfver markegångssättningen kan äga rum af Kammarcoilegii adv.fiscals-embete för Kronans räkning och af enskilda för dess räkning.
Men om nu, hvad Kronans rätt beträffar, denne advocat-fiscal vore en man, som länge rönt motgångar och blifvit af tidningarna smädad för del han yrkat sådan förhöjning, så kunde hans efterträdare anse det vara bäst att följa liberalare grundsatser, och icke yrka någon förändring i markegångsätlningen.
Den enskilde åter följer icke så noga med markegångssättningen , och yrkar sällan eller aldrig någon förändring deruti.
En bestämd orättvisa är det, att då en individ yrkar förändring, den förändring, som Kammar-colhm i anledn. deraf kan meddela, icke skulle få gälla för alla.
I detta hänseende anhåller jag att få förena mig med hvad Frih.
Jag har med mycken uppmärksamhet afhört Hr Frih:ns förslag, angtde markegångssättningen, och har tyckt mig finna, att det gick derpå ut, alt priset de tre första qvartalen af calender-året, jemfördt med priset under sista qvartalet af samma år eller första qvartalet af skördeåret, skulle grundlägga priset på den blifvande skörden.
Jag skulle tro, att man går en genare väg att komma till målet, om man öfverlemnade markegångssättningen åt Pröfnings-comitden, emedan denna comité består af ett större antal medlemmar, i följd hvaraf de särskildta prisen uti alla delar af den ort markegångssättningen omfattade, blefvo öfvervägade, hvarigenom säkerheten att ernå det rättaste blefve så mycket större, helst Pröfnings-comitoen icke sammanträder, förrän alla årstiders olika priser äro kända.
Jag elimar mig, att vid sista riksdag inkom StatsTJtsk. med ett förslag, gående Den 11 Juli f. n}, derpå ut, att utom den markegångssättning, som då före-» slogs att i Mars månad verkställas, skulle en annan ske i November månad.
Och skulle man anse det oundgängligen nödvändigt att bibehålla en årsmarkegång för löntagare, som behålla sin gamla rätt till uppsägning äfvensom för augmenlstagare, så ser jag icke hinder för att StatsUtsk., som tillförene föreslagit tvänne särskilda markegångssältningar, äfven nu kunde föreslå, att en markegångssättning bibehålles på gamla sättet att galla för alla dem, hvilka för året ägde att uppsäga spanmål eller att taga sina löner efter årets markegång, men att Pröfnings-comiteen deremot utsatte ett pris, som skulle ligga till grund för den markegångssättning, som, beräknad efter de tio förflutna årens medelpris, skulle gälla för de feni följande åren.
Markegångssättningen i Februari månad är visserligen för Fela
Riket öfverhufvudtaget vida ändamålsenligare än i November; men för oss, som bo i södra delen af Riket, der sjöfarten är stängd under vintren, och handeln under tiden ligger nere, är Februari månad icke så lämplig, emedan prisen icke kunna bedömmas förrän fram i slutet af April eller början af Maj månad, då sjöfarten åter öppnas , och spanmålsupphandiingen följaktligen vidtager.
I öfrigt tillåter jag mig instämma uti hvad Hr af Har» mens och Hr Halling uti deras reservationer yttrat i afseende på uppbörden under loppet af tvänne terminer.
Jag anser ett sådant förhållande nyttigt, icke blott till förekommande af den olägenhet, att alla penningarne på en gång drogos från landsorten, utan äfven med afseende derpå att handeln i städerna och arbetsförtjensten på landet lemnar största resurserna så väl för städernas befolkning, som för landels arbetande elass.
Jag anser således lämpligt, att en särskild uppbörd äger rum uti September månad.
Enda hindret häremot har StatsUtsk. uppgifvit uti det förhål-» lande, att första gången sådant inträffade, skulle man få betala tvänne gånger under ett calender-år ; men då betalningsterminerne inträffade i början och slutet af året och beloppet icke vore betydligt, torde sådant icke böra lägga hinder i vägen för vidtagande af denna åtgärd, I afseende på de speciella anmärknsr , Sorn förekomma mot betänk., har Frih. Cederström sagt, att Utsk. icke bort af de få skäl, som uti §:n 5 i betänk, äro framställda, anse sig förhindradt alt vidtaga åtgärder, som hade afseende på att undanrödja skiljaktighet uti grundskatten.
För min del är jag öfvertygad att, utom de mångfalldiga goda skäl sorn Utsk. åberopat, och dem jag gillar, flera andra kunna uppställas och deribland jag vill nämna ett.
Om man t. ex. föreställer sig, att all jord ett år blefve lika beskattad, så faller sig klart att, med afseende på jordens förbättring eller försämring, lill följe af brukningssätt hos olika ägare, Den i!) J ii i i f. m. den grundskatt, sorn vid den först antagna tiden vore åsatt* skulle inom förloppet af io högst 20 år anses högst ojemnt fördelad, då den utginge med afseende å den afkastning jorden lemnade.
Jag biträdet' således Ulsk:s förslag i detta hänseende.
— Vidare har mot Utskrs förslag alt alla räntor holde ingå till statsverket, af Frih.
Cederström blifvit anmärkt: alt alla persed lar borde beräknas i pennin ge värde, och alt det borde vara räntegifvares öppna rätt att lemna spanmålen efter årets markegång; reen då hela beloppet af sådan afradsspanmål och kronotionde uppgår till öfver 3oo,000 t:r, skulle statsverket blifva betungadt med en alltför stor kostnad för spanmålsmagaziner och tjenstemän, eller ock* derest spanmålen, såsom Hr Frib:n föreslagit, skulle på öppen auction försäljas, priset derå oskäligen nedsättas. t detta hänseende ber jag att få åberopa hvad H. Ex. Hr Gr.
Posse anfört.
Hr Lagerhjelm och Gr.
Posse hafva byst den mening, den förre, att man icke borde gå så hastigt tillväs ga med räntornas förvandling i penningar, och den sednare, att räntegifvare borde äga öppen rätt att få lemna spanmål in natura.
Jag hyser ingen betänklighet vid att biträda Ulsk:s förslag.
Jag tror nemi., att man, efter anställd beräkning, skall finna, att det belopp, som ingår in natura, icke utgör ^ af 3oo,ooo t:r, kanske icke £ deraf.
Dessutom måste man taga i betraktande, att en stor del af deri spanmål, som nu användes dertill, Skulle behöfva uppköpas för penningar.
Ej heller fruktar jag, lika med Hr Lagerhjelm, att spanmålspriset om hösten skulle nedtryckas.
I detta hänseende stödjer jag min förhoppning på den ökade penningetillgången (jag menar icke penningelånetiilfället) sorn våra privatbanker i sednare tider lemnat, och som verkligen kan befrämja en lifligare spanmålshandel.
I min hemort hafva åtminstone efter privatbankernas uppkomst flera börjat med allvar speculera i spanmålshandel!).
Hvad nugmentsräntan beträffar, så erkänner jag, att förslaget har mycken billighet för sig. men fruktar att rusthållarne icke kunna åläggas att ingå derpå, enär, såsom åtskillige talare nämnt, sådant inträder på privaträtten, ehuru jag, såsom sjelf rusthållare, icke kan neka att jag oändligen gerna skulle se, att förslaget äfven i detta afseende kunde vinna tillämpning, emedan någon orättvisa dermed egentligen icke vore förenad; ty då nu rusthållare måste lösa en årlig uträkning på beloppet af augmentsräntan, så innefattar redan denna lös— ningskostnad en utgift, som kan anses motsvara forsellönen, och förlusten af forsellönen skulle salunda ersättas, derigenom att uträkning på augmentsräntan icke vidare behöfde lösas.
I öfrigt biträder jag till alla delar Utskottets förslag.
I hufvudsaken eller hvad sjelfva syftningen beträffar delar jag Utsk:s åsigt, och önskar Den 15 Juli f. m. lifligt, alt förslaget mätte kunna jeinkas så att det blir antaget.
Då så många talare begärt återremiss, tager jag för gifvet, att den bifnllcs, och anhåller derföre att få bifoga några anmärkn:r.
Utsk. föreslår, att den nya regleringen skulle vidtaga från och med 184r, men då så mångå förberedande anstalter och åtgärder erfordras för sakens för ståndiga genomdrifvande, anser jag regleringen icke böra sättas i verkställighet förrän vid 184.2 eller 1843 års början.
Fjerde punkten på 23:dje sid. i betänk, synes mig i vissa delar stå i motsägelse med hvad punkten Litt.
B på 14 sidan innehåller, så vidt fråga är om inrättningar samt enskilda personer, som icke äro löntagare.
Ett förtydligande är således här af nöden.
Spens i afseende å nyttan af flera uppbördsstämmor, och önskar att Utsk. måtte frångå sitt yttrande i detta fall, helst Piiksg.cont. kan förskottera statsverket, i händelse uppbördsstämman framflyttas.
I anledn. af Frih. Raabs uppgift, det jag skulle hafva yttrat, att räntepersedlarna skulle förvandlas till spanmål, hvilken spanmål skulle levereras in natura, får jag förklara, att jag icke uppgifvit något sådant.
Jag har blott framställt den åsigt, att liela räntebeloppet borde till alla sina persedlar, spanmålen inberäknad, förvandlas till penningar, och dessa efter samma medelberäkning valveras lill spanmål såsom beräkningsgrund för löntagarnes ersättning i penningar, men att den spanmål, som under jordeboks- och hemmanstalsräntorna begripes, må af räntegifvare kunna uppsägas lil! leverering in natura.
Morn, Claes Fredr.:
Då jag täger för afgjordt att de fleste utaf de få ledamöter afPi. o. Ad , hvilka qvarstannat i plenum, önska återremiss af betänk.; så vore det öfverflödigt af mig att ingå i någon vederläggning af hvad som blifvit yttradt.
Jag vill blott i förbigående nämna något, som är af vigt för opinionen, nerol att Utsk. egentligen grundar betänk, på de mångå motioner Utsk. erhållit från BondeSt., och hvilka alla gått derpå ut, att räntorna måtte utgå i penningar, dervid man icke borde draga i betänkande någon uppoffring å Statens sida, för att komma från det nuvar. trasslet med räntornas utgörande in natura.
Det är i anleda, af den siste värde talarens yttrande, som jag nödgas komma tillbaka till den af mig uti ett föregtde yttrande åberopade handlingen, för att upplysa huru det förhåller sig med BondeSt:s yrkande i det uppgifna hänseendet.
Förhållandet var nemi. sådant, hvilket R. o. Ad. torde erinra sig, att tvenne Stånd vid sisth riksdag förenade sig om en tind. skrifvelse i ämnet - Ben i5 JuN f. ra. 65 net till K. M.; men alt ledamöter i BondeSt. deremot anmälte protest till K. M. genom riksdagsfullm. från Östergöthlands, Södermanlands, Uplands, Westmanlands , Stora Kopparbergs samt Westergöthlands begge län, hvilka protester innehöllo det uttryckliga lillkännagifvande, att de icke kunde underkasta sig sparimålens lösning med penningar, utan önskade att få vara bibehållne vid rättigheten att leverera den in natura.
Spens, Carl Gustaf, hade inlemnat ett så lydande anförande:
De vid StalsUtsk:s betänk.
N:o 170 fogade reservationer äro till stor del af den vigt, att så framt reservanternes opinion i denna del gillas af ett större antal personer inom detta Stånd, jag icke kan förmoda annat, än att betänk, blifver återremitteradt ; och i sådan händelse anhåller jag att för min del få anmärkt, att min mening såsom motionär visserligen ej varit att göra någon rubbning i privaträtten, och att till de billiga ändringar i denna del, som för sådant ändamål, antingen undantagsvis under en öfvergångsperiöd, eller ock här och der för hela framtiden, kunna anses vara verkligen nödvändiga, skall jag alltid finnas lika villig som skyldig alt med min röst bidraga.
Men skulle återemiss beslutas, anhåller jag ödmjukligen, att Utsk. äfven må taga under nytt öfvervägande den i detta betänk, afslagna frågan om de två uppbördsterminerna.
Skälen derföre äro dels i det af mig inlemnade mein., dels i Hr af Harmens’ och Prosten Ahlqvists reservationer utvecklade, och den sednares förslag till öfvergång från en till annan ställning synes mig möta ett af de vigtigaste inkasten mot förslaget.
Då sjuklighet för dagen sannolikt hindrar mig att i debatten öfver betänk, taga personlig del , anhåller jag blott alt få åberopa dessa reservationer, med påminnelse tillika, alt det är uleblifvandet af bifall till detta förslag örn flera uppbördsstämmor, som egentligen ger anledn. till den första af Prosten Åstrands reservalionspunkter, hvars vigt uti betänkts nuvar. skick torde vara svår att förneka.
Skulle R. o. Ad. anse detta Utsk:s förslag äfven utan återremiss kunna genast antagas, är jag öfvertygad, att allmänna rösten i afseende på två uppbördsstämmor snart skall göra sig gällande vid en annan riksdag.
N:o 170 återremitterades.
Ad. åtskiljdes kl. till 4 c. m.
In fidem protocolli, F. O. Silfverstolpe. 10 H. 9 6G D t n i5 Juli c. ra.
Onsdagen den i5 Ju/i 1840.
R i dd.Secr e t.:
Sedan nu elt liafte af R. o.
Ad:s prolocoller vid denria riksdag ändtligen blifvit färdigtryckt, men föreskrifter saknas, huruvida prenumeration derå skall upptagas, eller protocollen, likasom vid sista riksdag, skola utdelas gratis till Ståndets ledamöter, äfvensom luiru med betalningen för tryckningskostnaden m. rn. skall tillgå ; får jag vördsammast anhålla om föreskrifter af Ståndet i dessa afseenden samt tillika anmäla , all de stadganden härom, som vid sista riksdag vidtogos, mig veterligen icke mött några svårigheter vid tillämpningen, utan varit ganska ändamålsenliga.
Horn, Claes Fredr.: 1 anledn. af den utaf Riddarhus-secretln nu gjorda hemställan, får jag begära, alt Ståndet lill StatsUlsk. remitterar såsom min motion, att StatsUlsk. måtte föreslå samma åtgärder i afseende på dessa protocoller, som vidtogos vid sista riksdag.
H r v o n II a r l m a 11 s d o r f f, A u g., samt R å f e I t, Anton, begärde denna fråga på bordel.
Föredrogs ånyo Stats- och BancoUtsk:ns den 8 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
Nio 4i ' anledn. af K. M:s propos. till R.
St., ang:de ökade tillgångar af Manufaclurdiscontens utlåningar.
Jag instämmer hufvudsakligen i den mening, som Hr Nordenanckar yttrat inom de sammansatta Utsk:n; men jag anhåller att särskildt få utveckla mina tankar och skälen dertill.
Första frågan synes vara den, huruvida Manufactur-disconten, eller de näringar, sorn af densamma erhålla lån, behöfva ytterligare understöd.
Konungens nåd. propos. i ämnet upplyser, att den ursprungliga lånerätligheten utgjorde 3t proc. af tillverkningsvärdet, men att år iBig hade, förmedelst ifrågavar. näringars tillvexl, lånerätligheten gatt ned såvida, att i första classen var blott 18 proc., i andra classen i3g proc. och i tredje classen 9 procents lånerätt.
Hvar och en af R. o. Adis ledamöter lärer således nogsamt inse, att behofvet för näringarna, om Vi blott jemföra det med den belåningsrält, som de tillförene haft, är ganska stort.
Om nu dertill lägges den närvar, förlägenheten i fabriksrörelsen och en del De n i5 J al i e. ra. 67 rhänufuclurer, hvilken förlägenhet icke gäller särskildt för Sverige, utan delas af de mest fabricerande nationer, och således af hela den för verldshandel tillverkande verlden; så lärer man desto mera finna behofvet alt för ögonblicket undsätta näringsidkarne med större lånetillfällen, än de nu hafva.
Äfven om den K. propostn bi föl
I es helt och hållet, Uppkomme likväl icke en så stor tillgång, att näringarna kunna få samma belåningsrätt, som de linder mindre ofördelaktiga omständigheter redan haft.
I afseende på denna första fråga är således min vördsamma tillstyrkan, att R. o. Ad. matie bifalla K. M:s propos., och följaktligen bevilja hela millionen och icke blott den halfva million Ulsk:n föreslagit.
Den andra frågan är den: hvar skola medlen tagas?
Utsk:n hafva föreslagit att taga dem af bankens behållna tillgångar, d. v. s. af den inneliggande baneovinsten.
För det första synes mig oformligt, att
Utsktn gjort detta förslag om bancovinstens användande, innan BancoUtsk. framställt beloppet af den bancovinst, som Ulsk. anser verkligen vara till finnandes och kunna för annat ändamål än bankens eget upprätthållande användas.
Men dernäst, 0111 nu denna bancovinst verkligen finnes, och vi alla äro öfverens derom, att flerfalldigt större belopp är att tillgå, återstår likväl frågan om det är rätt och klokt alt begagna baneovinsten till ett sådant ändamål.
Om man skulle börja alt använda henne till ett sådant låne-creditiv som delta, ser jag icke något skäl, hvarföre icke R.
St. skulle af baneovinsten taga alla andra creditiv till utlåning, som kunde komma i fråga, så långt baneovinsten räckte.
I det fallet hade man uttömt denna källa lill andra företag, der creditiven ej äro tjenliga.
Man hade då så mycket onödigare och oskickligare användt baneovinsten, som det vanliga och efter min förmening rätta sältet för utlåning är upplåning.
Då man vet, huru mångå smärre behållningar finnas hos något hvar, och när de sammanläggas, huru stora summor de utgöra, hvarpå privat-banco- räkningarna gifva bästa bevisen: så torde man tillita den utvägen, hvilken i dubbelt afseende är gagnelig, nemi. 1:0 för dem, som hafva smärre behållningar, och hvilka derigenom kunna förränta dem till en låntagare, som både är säker och villig att emottaga smärre summor; 2:0 för den allmänna rörelsen, enär ej allenast dessa eljest skrinlagda penningar sättas i omlopp, utan äfven bankens likaledes på kistbottnen liggande vinst samtidigt utkommer i rörelsen för andra företag.
Jag anser således felaktigt att vilja begagna baneovinsten för detta ändamål, och det rätta vara, att upplåna penningar för att åter utlåna dem i den väg, som här är uppgifven.
Sedermera förekommer frågan:
Ifall denna million beviljas, af hvem skall hon förvaltas, eller af hvem skall utlåningen beilrjfvas ?
Utsktn hafva föreslagit, att det skall ske 63 Den i5 Juli c. m. genom Banco-styrelsen oell att en million i*:dr af de medel Commerce-colhm för närvar, förvaltar, skulle dragas derifrån och äfven ställas under Banco-styrelsens förvaltning, så att
Commerce-colltm endast skulle hafva de 800,000 r:dr qvar, hvilka co!l:m genom god förvaltning kunnat hoplägga till ny utlånings-fond. R. o. Ad. torde tillåta mig en kort sammanfattad berättelse om ett dylikt försök, som gjordes undei' tvedrägts-tiderna.
Om vi jemföra hvad som då skedde oell livad som då vttrades med hvad sorn nu är föreslaget, torde R. o. Ad. finna huru oriktigt förslaget är.
Vid iy38 års riksdag bildades en fond till manufactuvernes utvidgande och befrämjande under förvaltningen af det då inrättade Rikets Ständers Manufactur-contor, och vid 1756 års riksdag grundlädes den nu s. k.
Manufacturdisconten medelst anslag af i3i,666-| r:dr, i form af lån i banken mot 3 proc., beviljadt af SecretaUtsk., och år iy58 af bankens fullmäktige förökt med 66,666i r:dr.
Denna discontrörelse ställdes äfvenledes tinder förvaltning af Manufuctur-contoret och Ständernes fullmäktige.
I början af conlorets inrättning bestod personalen of 4 fullmäktige, en af hvarje Stånd, jemte en efter göromålen lämpad ringa betjening, ålen sedan Ständerne tid efter annan öfverflyttat flera förvaltningsärenden från Commercecolhm till Manufactur-contoret, bade fullmäktiges och betjeningens antal efter hand så ansenligen ökats, alt personalen år 1766 uppgick till 40 personer (14 flera än Commerce-collegii nuvar. personal) och ordin, staten till 64,000 daler silfvermynt, utom 20 ä 3o,ooo daler samina mynt extra utgifter.
Ständerne insågo vid 1766 års riksdag, att hela inrättningen af Manufactur-contoret var förfelad och att discontionden icke kunde af Ständernes fullmäktige förvaltas.
I skrifvelse till K. M. den 16
Maj 1766 gåfvo de alltså K.
M. tillkänna sitt beslut, att conloret genast borde upphöra, göromålen öfverflyltas till Commerce-colkm, roanufactur-fonden ingå till Stats-cont. och disconl-fonden förvaltas af Commerce-collrm.
Genom K. brefvet den 4 Jnni 1766 skedde denna öfverflyltning, och sedan denna tid eller i 74 år har Mannfaclur-disconten stålt under Comroercecollegii förvaltning. 1766 års Ständers nyssnämnda skrifvelse upptager följande skäl för beslutet om Manufactur-contorets upphörande: alt verket var alltför kostsamt; att Ständerne af Commerce-collegii och Manufactur-contorets ’’vid åtskilliga riksdagar ingifna relationer och betänktn inhemtat, att i anseende till delning af tillsynen och vården öfver fabrikerna emellan tvänne af hvarannan independente verk, ständig collision sig yppat, som medfört mycken olägenhet för fabrikernas fortkomst, förorsakat tidspillan för fabriksidkarne och salt subordinerada embetsman uti villrådighet vid de I DeniäJulic. m. 6g dem anbefallda förrättningar, isynnerhet när det handl, att det ena veibel tagit uti fabrikshushållningen något steg, och det andra, som derom varit i okunnighet, beslutat något annat, emot det förra stridande, eller då tvist uppkommit båda verken emellan om verkställigheten af någon för fabrikerna nödig författning eller om hvarderas jurisdiction; att Ständerne sålunda kommit lill erfarenhet deraf, att deras Manufaclur-contor, så väl i dess nuvar. ställning, som ock reduceradt till dess första inrättning, numera aldrig kan göra det allmänna någon emot dess arfvoden och löner svarande nytta; att genom den föreslagna gagneliga förändringen Rikets lnishållsdelar såsom tryggast skötas af Regeringen och Rikets collegier, men ej af några mellan riksdagarna existerande Ständer, såsom med naturen af regeringssättet icke ense, och hvilket förfarenhelen visat vara mindre gagneligl ; att som det icke ligger ringa makt uppå, alt manufactur- och diseonterings-fonderna, hvilka äro anslagna till fabrikernas vidmakthållande och hjelp, blifva säkra och minst kostsamma, samt hushållningen dermed lätt och vig, finna R.
St. det för Riket bäst och-säkrast samt för tnanufacturidkare beqvämligast kunna ske, att manufactur-fonden, på sätt nyss är nämndt, öfverflyttades lill Stats-cont. och disconterings-fonden under Commerce-collegii tillsyn och conlroll.”