Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ja, vet du hvad, jag har sannerligen också hört nog», ropade hon och sprang upp.
»Nu går jag in till mig och sätter mig att grubbla öfver kärlekens stora problem.
Jag skulle ha lust att skrifva en afhandling, som jag skulle kalla -- vänta -- jo -- Kvinlighet och Erotik, skulle jag kalla den.»
Fru Rode skrattade förnöjdt åt Alies utgjutelser, som tycktes göra henne en riktig hjärtefröjd.
De öfvertygade hennes omisstänksamma sinne om, att Alie ej hyste någon djupare känsla för Rikard, som hon en tid varit benägen att tro, ty då skulle hon naturligtvis tagit hans förlofning på helt annat sätt.
Fru Rode skulle ej riktigt kunnat förlåta sin blifvande sonhustru, om hon vållat Alie någon hjärtesorg.
Men som det nu var, var gumman innerligt glad och belåten.
Rikard sände ej något porträtt af sin fästmö, då han påstod att de alla voro ofördelaktiga.
Men hans bref voro mer och mer uppfylda af lycka, kärlek och jubel, och moderns lätt antända fantasi blef häraf starkt påverkad till den blifvande sonhustruns förmån, och hon var mycket benägen att hålla af den flicka, som gjort hennes son så lycklig, och att se henne med hans ögon i den första kärlekens idealiserande ljus.
Det hade blifvit beslutadt, att den unga norska fästmön och hennes föräldrar skulle följa Rikard till Stockholm för att lära känna hans mor och välja bostad åt de unga.
Fru Rode och Alie voro därför nu ifrigt sysselsatta att ordna hemmet för de främmandes mottagande.
Alies lynne råkade under detta i ett nytt skede.
Hon var retlig och nervös, ogillade alt hvad fru Rode föreslog och rörde sig med en sådan häftighet, att hon ett par gånger råkade slå sönder af gummans bästa porslin, under det hon lifligt förebrådde denna, att hon liksom enkom hade stält det i hennes väg.
Fru Rodes goda lynne rubbades ej af detta, hon endast upphäfde en och annan from suck i sitt hjärtas innersta af belåtenhet öfver att det ej blef något af mellan Rikard och Alie.
»Så där nervös brukar
Rikard också vara, så fort han har några praktiska bestyr», tänkte hon för sig själf. »Det skulle just blifvit ett skönt par!
De hade väl sprungit omkull hvarandra i sin ifver, när de skulle sätta bo. -- Det förstås -- Aagot har väl sina fel, hon med.
Men gudskelof att jag inte känner henne förut.
Nu dröjer det väl i alla fall litet, innan jag kommer under fund med bristerna.
Och så kan jag åtminstone tils vidare få glädjas oblandadt.»
Alie genomskådade henne fullkomligt -- hon kunde läsa hvarje tanke, som rörde sig i den gamlas hufvud -- och detta gjorde henne alt utom mildare stämd.
Fru Rode ville gärna, att den unga fästmön skulle bo i hennes hem under sin vistelse i staden, och hon öfverlade helt okonstladt med Alie om hur detta skulle låta sig göra, utan en tanke på att såra henne.
Men en dag kom Alie plötsligt och meddelade henne, att hon skulle flytta bort, så att Aagot kunde få hennes rum.
»Jag har skaffat mig en inackordering i närheten.
Det kommer ett stadsbud hit på eftermiddagen och hämtar min koffert», sade hon i en vårdslös ton, som gjorde hela denna anordning till en sak af ytterst ringa betydelse.
Den gamla släppte soppslefven med hvilken hon just var på väg att hälla upp soppan.
»Hvad är nu detta för påfund?
Hvad i all verlden menar du?»
»Jag kan väl också behöfva lite omväxling», svarade hon skämtsamt.
»Det är flere unga herrar inackorderade där.
Och hvad skall jag här i huset att göra nu, när ende sonen är förlofvad.»
Fru Rode räckte ut sin hand och fick tag i Alies, som hon klappade.
»Jag förstår nog, hvarför du vill göra det -- men jag kan inte finna mig i detta, att du rent af skulle flytta ur huset.
Hvarför reser du då inte hällre och hälsar på dina vänner på landet på ett par veckor, som du ändå tänkt?»
»Nej, hör, en sådan elak gammal gumma hon är!
Hon unnar mig inte ens att vara i samma stad som hennes sonhustru!» utbrast Alie med antagen munterhet.
»Jag skall nu bort, ju längre dess bättre.
Jag dugde nog under de ensamma, sorgliga åren, i brist på någon annan.
Nu har man sin son hemkommen från Afrika och så en ung vacker fästmö på besök -- hvad skall man då med gamla Alie att göra!
Men det lyckas inte, tantis», fortfor hon och gjorde en kraftansträngning för att fortfarande skämta bort sina tårar.
»Se henne skall jag i alla fall.
Tant skall inte få mig bort ur staden, nej inte om tant blefve tiodubbelt så elak mot mig, som tant varit hela denna tid.»
»Som jag varit», inföll den gamla med komisk förvåning.
»Är det jag, som varit häftig och retlig och grälat om allting, kanske?»
»Ja, tant har ingenting sagt, men tror inte tant att jag vet hur du i dina tankar förskjutit mig och kastat bort mig, som du inte näns göra med dina utslitna klädningar en gång.
Tror du inte jag vet hur du, gamla lättrörda fjolla, som du är, redan öppnat ditt hjärta för henne på vid gafvel.
Hvad vet tant om henne, annat än bara det att Rikard förälskat sig i hennes oskyldiga barnaögon?
Och är tant inte ändå genast färdig att taga henne på god tro i sin öppna famn?
Och jag återigen -- hur fick jag inte vara smidig som en katt och from som ett lam och listig som en räf, innan jag lyckades besegra tants misstro till mig och tillkämpa mig den dotterliga ställning hos tant som nu denna främmande skall komma och taga som sin naturliga rätt.»
Fru Rode kände sig träffad och gripen af dessa med låtsad skämtsamhet uttalade förebråelser.
Detta hade sålunda Alie gått och burit på hela tiden och hon hade ej tänkt på att genom ömhet och grannlagenhet mildra denna kris för henne.
»Ja, du har kanske nog rätt, gudnås!
Jag är visst en riktigt elak och egoistisk gammal gumma.
Men du kan väl ändå inte på allvar tro på alt det där, du nu säger.
Nog vet du, att ingen i alla fall i längden kan tränga ut dig -- det är nästan dumt att stå och göra dig några försäkringar om den saken, som är så själfklar.»
Hon drog
Alie till sig och de omfamnade hvarandra hjärtligt, Alie dock mer häftigt än innerligt, rädd som hon alltid var för att gifva vika för ett känsloutbrott.
På eftermiddagen flyttade hon verkligen, men först efter att ha gifvit fru Rode ett uttryckligt löfte att komma tillbaka när fästmön hade rest.
»Det vill säga, om tant då bryr sig om mig längre», tillade hon.
»Du skall inte tro, att du kan lura mig.
Märker jag, att dina känslor för mig äro en nyans förändrade, så kommer jag inte.
Då reser jag utrikes och -- försvinner någonstans ute i den stora vida verlden -- på ett eller annat sätt.»
»Försvinner!
Sådana dumheter hon alltid pratar, den flickan!
Hvad skall vara meningen med det där?»
»Jag gifter mig med någon svartögd spanior -- tar en fransman till älskare -- min man dödar honom i en duell och jag tar gift och dör!
Tablå!»
Hon rabblade upp hela denna ramsa i ett enda andetag och sprang så utför trapporna efter stadsbudet, som bar hennes koffert.
Samma dag de förlofvade kommo, skulle de vara ensamma med föräldrarna -- men dagen därpå skulle Alie komma till middagen.
Hon hade tagit fram ur kofferten den ljusa, sjögröna klädningen med perlgarnityret, som hon lät sy sig i våras för Rikards skull, men som aldrig kom på då.
Nu var den ej så lämplig längre, då det redan var höst, och vädret var kallt och regnigt, men det var den enda vackra klädning hon egde, och hon ville dock vara elegant för de främmandes skull.
Hon såg sig i spegeln och tyckte att det glittrande perlregnet ej längre klädde henne nu då det skimmer var borta, som i våras hade gifvit en sådan glans och färg åt hennes utseende, och om hvilket hon nog visste, hvarifrån det kom och hvart det gick.
Om hon nu skulle valt sig en ny drägt, hade den visst blifvit i en kall, gråblå färg och i en enkel, sträng stil.
Emellertid kastade hon om sig en kappa och gick den korta vägen snedt öfver gatan.
Men hon tyckte icke, att det var, som om hon gått i verkligheten, utan som när man går i en dröm och aldrig kommer fram.
Så sprang hon upp för den korta trappan, stannade vid dörren och stirrade en lång stund med dum förvåning på namnplåten.
Hon plägade aldrig gå den vägen numera, hon hade vant sig att gå köksvägen, alt sedan Rikard kom hem och ej fick störas.
Undras om lilla Aagot skulle finna sig vid att smyga sig in i köket och sitta där och vänta på att få gå in till honom!
Var det verkligen hon själf, som nu stod som en främling härute och drog i klocksträngen?
Och därinnanför satt nu dottern i huset, redan hemmastadd där förmodligen, redan i besittning af de rättigheter, den ställning i hemmet som hon själf först långsamt tillvunnit sig.
»Undras om hon sofvit godt i min säng i natt.
Om hon fann sig själf söt och morgonfrisk, då hon satt framför mitt toalettbord i morgse och såg sig i spegeln.
Pepitas bröllop
I början af adertonhundradeåttiotalet utvandrade två unga män från Sverige.
Och deras namn?
Hvem minnes det!
Hvem frågar derefter!
De stego ombord på en kofferdifarare, som anlöpte Cadix, och efter många äfventyr hamnade de slutligen i en fjellhydda på södra sluttningen af det dalstråk i Sierra Nevada, der spefåglarne häcka vid vårdagsjemningen.
I fjellhyddan, som liknade en hvitmenad bikupa, lefde de hvar och en efter sitt lynne.
Den ene var modern ända ut i fingerspetsarne och bar ständigt svart frack, chapeau mécanique, snibbiga blanklädersskor, lilafärgade silkesstrumpor samt en narciss i knapphålet.
Den andre var lika gammalmodig, som hans vän var modern.
Han bar en hvit togaliknande kappa, som lemnade armarne bara, samt gula tofflor af saffian, men inga strumpor.
På hufvudet hade han en ofantlig halmhatt, kantad med guldfransar och små purpurtofsar.
De båda nybyggarne lågo dagen i ända på två mattbetäckta rörsoffor tätt utanför porten.
Den svartklädde hade fäst en luta på väggen bakom sin rygg.
Han rullade ifrigt små spensliga cigarretter, smuttade på menthe och läste franska dekadenter eller rococopoeter.
Halfuppskurna eller sönderlästa böcker lågo huller om buller i hans knä, på rörsoffan och på golfvet rundt omkring honom, och tid efter annan slog han ihop ett bredryggigt band samt utbrast:
— Vid Gud, jag blir mer modern för hvar dag jag lefver!
Den hvitklädde deremot hade upphängt en tamburin på dörrträt öfver sitt hufvud, och svept i sin kappa sög han stora tobaksmoln ur en vattenpipa samt stafvade i moriska dikter eller bläddrade i Plinius.
Stundvis sköt han dock med en bekymmerslös åtbörd böckerna åt sidan, tuggade krukrussin och mumlade småskrattande för sig sjelf, medan han knäppte kärnorna i luften:
— Så sant jag är en man, jag blir mer gammalmodig för hvar stund som går!
De båda enstöringarnes högtidligt stilla lif afbröts emellertid plötsligt af något oväntadt.
I hela Granada talade man under flera veckor om intet annat än »Pepitas bröllop», en uppseendeväckande bok, hvilken en vacker dag fallit som en bomb i det afsöndrade och annars tysta samhället.
Den ene af de båda vännerne låg framstupa öfver platstidningens långa literaturanmälan, och den andre satt vaggande och stirrade i boken.
Efter en stund frågade den ene:
— Hm.
Jag bara hostade.
— Nej, du sade något för dig sjelf.
Nå ja, jag undrade på hvad du egentligen menar med att vara gammalmodig.
— Det är svårt att säga det.
Hvad menar du med att vara modern?
— Om vi på tu man hand skulle skrifva upp våra personliga åsigter om »Pepitas bröllop», kunde vi till äfventyrs slutligen förstå hvarann.
Vi skrifva hvar sin mening.
Det hela kommer kanske icke då att uttrycka just det som du tänker eller det som jag vill hafva sagdt, men det kommer att visa oss hvad vi hafva gemensamt.
Det blir två olika hjernor omskakade till en, blir ett bröd bakadt af två olika degar, och det som icke låter sig förenas, det som flyter åt olika sidor kasta vi bort.
Då man fordom ingick fostbrödralag, blandade man blod, vi blanda bläck.
— Godt! — svarade den andre, alltjemt knäppande russinkärnor i den molntomma luften.
— Vi fatta icke pennan med elakt rynkad panna, utan lekande och skämtande och de ord, som springa ur hennes udd, böra derför icke heller kunna såra eller kränka någon tredje frånvarande.
Börja du den första meningen.
De hemtade papper och bläck samt två pennor, skurna ur en spefågelsstjärt.
Mellan sina två rörsoffor framrullade de tigande ett lågt litet moriskt bord med alabasterknappar i hörnen, och för att uppfriska sig framtogo de äfven litet limburgerost och vin.
Derefter började de mol tysta som döfstumma att i tur och ordning nedskrifva hvarannan mening.
Innan månen bytt plats med solen, låg der följande af bläckplumpar och höfliga strykningar prickade och genomkorsade manuskript.
Vi minnas, hur mot slutet af förra århundradet den literära barometern bådade väderskiften och nya vindar blåste upp.
Klassiciteten hade i händerna på Voltaires efterföljare förlorat lifvets värme och stelnat till en akademisk mannequin.
Rococons en gång så ystra och skalkaktiga gudinna hade gått i grafven undan demagogerne för att invänta en tid, som åter värderar förfining och behagfullt skämt.
Revolutionsliteraturen hade förbrukat all sin patos och alla sina recept utmynnande i efterbildning och upplösning.
Då drömde redan i fängelset en ung svärmare, André Chénier, hvilken bar hellenens skönhetslängtan i sitt grekiska blod, om en skönhetens poesi, som ej går i sele framför nyttans lass.
Sjelfve Rousseau, revolutionens Altmeister, hade rundt Europa frammanat en krets af lärjungar, hvilka drogo ut att söka naturen och sig sjelfva.
Och så ingick det nya seklet med romantik och individualism, med Werther och Napoleon.
Århundradet, som då tog vid, står nu i begrepp att vandra all verldens väg, och åter tycker man sig ana, att en ny kris snart skall bulta på dörren.
Morgondagen, hvars utseende man trodde sig kunna förutsäga, motses mer än någonsin med ovisshet och undran.
Under hela senare delen af vårt århundrade har literaturen arbetat sig fram mot hvardagslifsskildring, mot utsofrandet af all romantik, mot återgifvandet af den verklighet, som vi stundligen hafva för våra ögon.
Till och med akademiskt och idealistiskt anlagda naturer hafva icke sällan ryckts med af denna strömning.
Den i förstone så skonlöst förkättrade naturalismen har långsamt men energiskt eröfrat tidehvarfvet och frambragt en oöfverskådlig rad af mer eller mindre förtjenstfulla arbeten samt flere mästerverk.
En ytlig iakttagare kan lätt komma till den felaktiga uppfattningen, att naturalismen än i dag beständigt ytterligare stadfäster sitt välde och vinner ny terräng.
Går man emellertid förhållandena närmare in på lifvet, tror man sig finna många symptom, som tyda på en kommande revolt.
Vi behöfva endast rikta vår uppmärksamhet på Paris, naturalismens stamsäte, för att få syn på dessa förebud.
Samtidigt med att rörelsens chef sträcker sin hand efter en af de fyrtio odödliges fåtöljer, börja de yngre mer och mer differentiera sig, och Zola sjelf har, efter hvad tidningarna berätta, profeterat en ny brytningstid samt sålunda väl uppgifvit hoppet att vidare samla en ring af lydiga adepter.
Den oförskräckte Richepin, som i »La glu» gaf ett godt stilprof på modejournalsroman, har nyligen upprättat en idealistisk konkurrensteater till Le Théâtre Libre samt uppför der med marionetter en versifierad mystèr ur Tobias.
Betraktar man den moderna franska poesien, visa signalerna än bestämdare mot något nytt.
Dekadenter, symbolister och hvad de nu kallas, alla protestera de mot verklighetsdiktarnes prosa samt söka en drömmens och fantasiens lyrik och en teknik, hvilken redan i sig sjelft bryter med naturalismen.
Ett järtecken af särskild betydelse kan skönjas i den estetiska kritik, som framträder ur de ungas led.
Man finner bakom de officiella (oftast helt säkert också menade) bugningarna för Zola en allt tydligare framhäfd afsmak för naturalismens benägenhet att företrädesvis skildra menniskor med nerver och sensationer, menniskor, hvilka endast äro lefvande bevis för ärftlighetslagarna eller själlösa produkter af en eller annan milieu.
De börja i stället längta efter skildringar af själsmenniskor, af personligheter, som äro uttryck för all vår tids komplicerade kultur- och tankelif.
De ogilla i lika hög grad romantikens kostymfest som den moderna literaturens pretention på vetenskaplighet samt sätta i stället klassicitetens på en gång själfulla och högestetiska konst.
Man finner denna ståndpunkt tydligast betonad i ett för någon tid sedan utkommet arbete af den unge kritikern Charles Morice.
Senast har också den bekante skriftställaren grefve E. M. de Vogüé i den nyårshelsning, som han i »Journal des Débats» för den 1 januari 1890 riktat till de tjuguåriges Frankrike, framhäft, att ungdomen går i väntan på nya, ännu icke skönjbara strömningar.
Den uppskattar en Flaubert, en Taine, en Renan, en Zola utan att dock erfara lust att göra någon af dessa till sin mästare.
En ny, man kunde kanske säga néo-idealistisk romanriktning är också redan inledd i Frankrike.
Dess förste och talangfullaste målsmän äro P. Bourget och E.
Rod.
Denna riktning sysselsätter sig uteslutande med jaget, med den psykologiska analysen af tankens och idéens, känslornas och lidelsernas verld, och ett uttalande för denna strömning hittas i företalet till Rods nyss utkomna roman »Les trois Cœurs».
Revue Bleue 25/1 1890 redogör för denna bok med bland annat följande ord:
»La génération fut au commencement naturaliste.
Mais la théorie naturaliste ne peut lui convenir longtemps: son témperament n’allait pas de ce côté, si sa conviction du jour l’y conduisait.
Elle ne pouvait satisfaire des âmes plus curieuses des caractères que des mœurs, des âmes plutôt meditatives qu’expansives.
Devenus néo-idéalistes par inclination — peut-être aussi par repulsion? — les jeunes hommes de notre génération se dégagèrent peu à peu de l’influence du maître Emile Zola pour lequel ils gardent l’admiration due au génie et se groupèrent, non pas en une école, mais en une phalangue pour laquelle le champ littéraire se circonscrivait à la pensée aux sentiments.
Ils formulèrent alors la théorie: l’esprit seul importe.
Les événements n’existent qu’en nous, quand nous les voyons; en eux mêmes ils ne sont rien ...
Il y a plus d’intérêt dans le développement d’une idée apportée par un objet que dans cet objet même.»
I Danmark råder, som vi alla veta, allmän splittring inom lägret och några vilja resa ett sångartempel på Oehlenschlägers graf.
För oss svenskar synes det egendomligt, att striden i somliga fall tagit utseende af en kamp mot Georg och Edvard Brandes.
Den förres genialiska och smidiga penna, som så liffullt uppdragit konturerna kring de mest skilda författareindividualiteter, kan dock aldrig med fog anklagas för att dogmatisera, och lika svårt är det att framleta någon läsarenaturalism ur Edvard
Brandes’ finkänsliga dramer eller kvicka recensioner.
Georg Brandes har öppet hyllat individualism och, der ej politik blandats i spelet, är sträfvan efter personlig sjelfständighet påtagligen driffjädern inom de nya rörelserna.
Från hedenhös ligger också onekligen en sällsam komik i den saken, att författare, hvilka äro Alexandrar, då det gäller att draga i fält mot samtidens fördomar, blifva spaka modelejon, när det gäller sjelfva framställningssättet.
Från Tyskland erfar man, att Zolaismen der börjat vinna fotfäste.
Hvarför känner man sig så fullständigt likgiltig inför denna Zolaism, att man icke ens bryr sig om att efterskicka några af dess verk?
Derför att man redan på förhand känner deras innehåll, derför att de endast äro en efterbildning, ett importeradt, tjugu gånger smakadt franskt vin med tysk etikett.
Samtiden längtar måhända icke mer efter en skönhetsdyrkande konst än efter naturalism, men den längtar efter individualiteter, efter författare, som suveränt obekymrade om dagens mod lägga fram det stora eller det lilla de kunna gifva.
Låt oss efter denna öfverblick närmare granska »Pepitas Bröllop», denna roman, som väckt så stort uppseende öfver hela Granada.
Till en början afskrifva vi en redogörelse öfver arbetet ordagrant hemtad ur den tongifvande platstidningen El Diablo Moderato.
»Pepitas Bröllop» skingrar — säger tidskriften — med ens den romantiska solrök, hvilken så länge hängt tryckande öfver vår gammalmodiga stad, och blottar dristigt hvardagslifvet i all dess nakenhet.
Boken har i synnerhet bland våra fruntimmer blifvit mycket populär, och den får ingen ro på sin hylla i läsesalongen.
Det fins ingenting bångstyrigt, excentriskt, oskoladt och öfverraskande i detta arbete.
I en flärdlös och enkel stil, som icke förvirras af några påhängda prydnader, skildrar den okonstlade författaren godmodigt och trovärdigt personer och tilldragelser, gripna ur sjelfva lifvet.
Don Fuscadoro della Fabrica har för en stor summa af staten inköpt den gamla moriska ruinen Alhambra och till de sedan lång tid oanvända gårdarne och salarne förlagt sin storartade fabrikation af »äkta» havannacigarrer och lätta gula.
Välgörande för ett modernt öga är att se dessa utstyrda rum, hvilka ursprungligen vigdes åt lätjans och fåväldets sedeslösa tidsfördrif, omgestaltade till ett arbetets tempel i den menskliga utvecklingens tjenst.
Trädgårdarne äro förvandlade till tobaksland, och under lejongårdens arkader, der okunniga odalisker fordom lågo uppradade likt själlösa njutningsmedel, torkas tobaksbladen af den sol, som ej längre gör slaftjenst hos stundens tomma gyckelfröjder, men hos nittonde seklets industri.
I salen, der Boabdil lät skära halsen af Abencerragerne, skära nu dagligen hundratals idoga händer den inkomstbringande tobaken, och öfver dörrarna läser man i stället för de okunnige och vidskeplige arabernas koranspråk firmans kände devis:
Tabacos de hojas excogidas de las mas finas ramas.
I denna milieu af öfverspänd medeltidsromantik och kärnsund modern flit uppväxer don Fuscadoros nièce Pepita.
Med en rikedom af kvinliga erfarenhetsrön, som icke ofta stå en manlig debutant till buds, skildrar författaren hennes utveckling från dibarnet under korgvagnens blå suflett till den koketta damen, hvilken drömmer om löjtnanter och granskar profver från Printemps.
Romantiken, som ännu bor kvar i några af byggnadens ej tillräckligt moderniserade rum, smittar henne med sin farliga lätja, och när hon spelar »kautschukpolkan» på sitt fortepiano låter den som en gäspig engelsk andaktsvisa.
Ypperlig och full af småroliga detaljer är målningen af Pepitas morgontoalett, då hon, timvis dåsande på sängkanten, doppar fingret i kaffekoppen och ritar arabesker på nattkommodens skifva, medan de stackars arbeterskorna i sitt anletes svett insupa nikotinens giftiga dunster.
Dugtigt gjord och omsorgsfullt studerad är också hela skildringen af tobaksberedningen och arbetspersonalens lif.
Författaren vet, hur cigarrarbetaren svär, hur länge tobaksbladen behöfva jäsa, hur pass rikligt de skola bestänkas med saltvatten samt, sist men icke minst, hur tobakssåsen, med hvilken de inpregneras, skall tillröras af johannisbröd, tissel- tassel o. s. v.
Han hyser en religiös vördnad för alldaglighetens af hopen ringaktade smådrag.
Hur genomförd är ej beskrifningen på slagsmålet kring ångköket i bassarnes sal (ambassadörernes sal)!
Hur måttfullt det stora tvättkapitlet, som visar oss lejonbrunnens vattenspegel, marmorerad af hårtussar, tvållödder och cigarrsnopp.
På ett fint vis låter författaren här sin egen satir spela in i blusmännens kritik öfver alabasterlejonen.
Dessa maniererade, onaturliga bestar, hvilka lika mycket likna albatrosser på doggfötter som lejon, men hvilka stundom lofprisats från vissa konservativa håll, kunna inför en tid, som lärt sig att älska verkligheten, sannerligen icke kallas trovärdig konst.
Mången professor kunde hafva godt af att beakta de olärda naturbarnens anmärkningar.
Tvenne verldar kämpa alltså i boken: det gamla Alhambra och det nya, romantikens sjuklighet och arbetets helsa, Pepita och morbrodern.
Konflikten färgas ytterligare af en målares och en tandläkares kamp för tillvaron — en kamp som närmast blir en strid om Pepita, den rika arftagerskan.
Logiskt och riktigt är att hon i följd af sitt temperament förälskar sig i målaren.
Förkastas måste deremot den halft romantiska, halft lasciva stämning, författaren inlägger i hennes öfverretade och föga verklighetstrogna kärleksrus.
Något sökt, krystadt och bizarrt verkar det också att en alltigenom så modern skriftställare skildrar en månskenspromenad.
När berättaren icke förfaller till dylika barocka fantasterier, utmärker han sig annars mestadels genom berömvärd objektivitet och sjelfbeherskning.
Han låter icke den palatslika omgifningen förleda till några omogna försök att agera »poet».