Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fall min närvaro kan ha en så helsosam verkan, så är det bäst, att du på fullt allvar antar mig till ditt ressällskap, — inföll Alf skrattande.
— Skämta icke, jag ...
— Nej, men börja nu, ty jag är fullt säker, att den der plågoanden är en rätt vacker qvinnlig uppenbarelse, som jag med mycket nöje vill befria dig ifrån.
— Det kommer deraf, att du sjelf den der qvällen råkade ut för något kärlekstrassel, åtminstone var du försvunnen sedan vi gjort en enda tur genom salen tillsammans, och jag såg dig icke förr, än balen var slut.
— Det var sannt, jag fastnade verkligen för en liten utklutad varelse, som genast anförtrodde mig, att hon var ”turkinna” för tillfället, men annars försörjde sig med att ”nåtla tygkängor” åt en skomakare och hade ett ”ensamt rum”, i fall jag ville helsa på henne; hon var verkligen så rolig, att jag ännu är hågad att skratta åt den intressanta turkinnan.
— Nåväl, du var försvunnen, och jag roade mig att valsa af alla krafter, utan att göra mig samvete af, att jag gång efter annan kom att trampa och knuffa en liten hvitklädd pierrot, med en stor peruk och hög toppig mössa, som äflades att vara framför mig.
— För hvarje gång jag sparkade honom på benen, utfor han, till svar på mina ursäkter, i vredgade hotelser uttalade med denna obehagliga tyska brytning, som jag icke kan tåla, och som gjorde, att jag tog honom för en judisk bodbetjent.
Efter valsen kom en kadrilj, och hvem har jag återigen bredvid mig, om icke den lilla juden, som sprattlade som en abborre framför mina tår, hvart jag tog vägen?
Fåfängt söker jag en ledig plats för mina egna hopp och piruetter, den hvita pierrot’n är alltid framför och blir alltid trampad.
Jag skuffar och sparkar honom, blir till slut förargad och ber honom dra för tusan, men blir öfveröst med ett kackel af tysk- svensk rotvälska, hvaraf jag knappt förstod ett ord.
Allt är imellertid förgäfves.
Jag kan icke slippa den vedervärdiga varelsen, hvars dumma infall och krumbugter väcka en munterhet bland damerna omkring oss, som smickrar och uppmuntrar honom ännu mer.
Jag kände mig särdeles retad och kämpade emot begäret att fatta honom i kragen och kasta honom undan, då kadriljen lyckligtvis i detsamma var slut och vi undsluppo hvarandras åsyn.
Jag hade, liksom du, hängifvit mig åt en sådan der löjlig och besynnerlig konversation, som ofta bestås på dylika baler, och ännu skrattande af hjertans lust, förde jag ut min dam till en anglaise.
Jag hade helt och hållet glömt juden och rusade fram med full fart i salen, då jag hastigt har honom framför mig igen och just i detsamma stupar omkull öfver honom och hans dam.
Vi reste oss båda genast upp, men i förargelsen gaf jag honom dervid en knuff, som kastade honom baklänges i armarne på en hop åskådare invid väggen och kom honom att tappa hatten.
Skrikande och gestikulerande ville han rusa emot mig, men tappade nu äfven sin stora hvita peruk och visade en helt och hållet bar och skallig hjessa, på hvars yta icke ett enda hårstrå fanns.
Jag hade imellertid uppfångat den förlorade peruken och kastade den skrattande midt in i salen bland de dansande.
Det skallande skrattet rundt omkring honom hade stegrat den stackars pierrot’ns vrede till sin höjd, och med ögonen gnistrande genom den hvita masquen ryckte han sig lös, och knytande händerna af förbittring ropade han, i det han rusade fram till mig:
Gif mig igen min peruk!
Vid dessa ord blefvo skrattsalvorna och oväsendet omkring oss allt högljuddare och minskades icke derigenom, att den olyckliga peruken, kastad ifrån den ena till den andra, gjorde sin rund genom hela salen, utan att den stackars skalliga pierrot’n tycktes ega den ringaste förhoppning att någonsin återfå den på sitt hufvud.
Under allt detta haglade tusen speord och infall öfver hans nakna hjessa, som lyste likt en glaskula i ljusskenet.
Imellertid vet jag icke, hvad den lilla mannen ämnade taga sig till i det ursinne, hvari han råkat, om icke några personer fattat honom i armarna för att föra honom ut, under ifriga och välvisa protester emot det tumult och oväsen, som uppstått.
Då han kände sig fasthållen, sträckte han sig hastigt på tåspetsarne, för att räcka upp till mig, och hväste ända in i ansigtet på mig:
— Gif mig igen min peruk!
Jag släpper dig icke förr, än jag fått min peruk.
— Jag vet, att du icke skall förstå mig, Alf, — fortfor Malkolm efter några ögonblicks tystnad, hvarunder han stannat med nedsänkt hufvud framfor sin vän, — att du kanske skall skratta åt mig, men likväl är det sannt, att dessa ord, i förening med hela hans vedervärdiga figur, gjorde med ens en helt sällsam och alldeles oväntad och ofrivillig verkan på mig; den liknade hvad vi erfara, då vi med foten tro oss vidröra ett fult och förtorkadt torrt löf och finna, att det var en padda i stället.
Jag hade skrattat och liksom alla de andra funnit hela uppträdet löjligt, men i detta ögonblick, då jag kände på mitt ansigte hans heta andedrägt, mättad med spritångor, som qväfde mig, och hans små röda ilskna ögon liksom borrade sig in i mina, fattade mig en besynnerlig känsla af ångestfullt obehag, en panisk skräck, som jag hvarken nu eller då kunde förklara.
Det tycktes mig, som om något hemlighetsfullt, hemskt och onaturligt låg i hela hans tillspökade person, liksom i hans besynnerliga envishet att hela qvällen förfölja mig och nu utvälja just mig till föremål för sin orimliga vrede, då alla de närvarande syntes mig lika förtjenta deraf; det låg liksom en mystisk afsigt i alltsammans, som jag först nu trodde mig förstå, och hela uppträdet föreföll mig endast som en förevändning att reta och komma i gräl med mig.
Jag såg mig omkring för att upptäcka den olyckliga peruken och kunna återställa densamma, men den var försvunnen, och i nästa ögonblick fördes den hvita pierrot’n ut genom dörren, ännu hojtande och sprattlande mellan sina ledsagare:
Jag såg hans utsträckta fingrar — hvilkas naglar voro alldeles blåsvarta, troligen färgade för att öka den obehagliga effekten af hans figur — ännu peka på mig öfver mängden af menniskor imellan oss, hans knutna hand hota mig, och slutligen hans blanka hufvudskål, som ännu i dörren kastade på mitt ansigte liksom ett otrefligt återsken, innan han försvann.
En sällsam svindel fattade mig, jag kände mig illamående och besynnerlig till mods.
Ljusen skimrade för mina ögon som genom en dimma, och musikens buller hotade att spräcka mina örhinnor.
Jag var som i en dvala, utan förmåga att reda mina intryck eller öfvervinna den matthet och beklämning jag kände.
I detsamma kom du ned ifrån läktaren, men du hade ett fruntimmer med dig, och jag tog helt hastigt afsked af dig.
— Ja, det är sannt, — inföll Alf, — jag minns nu verkligen, att du såg blek ut och sade dig må illa, jag tänkte icke mera derpå, vi skildes åt utan något vidare farväl, och jag reste, som du vet, morgonen derefter.
— Ja, och jag låg morgonen derpå i min säng, yrande i en brinnande feber.
— Du blef sjuk, ditt illamående var då allvarsamt?
— Ja, mycket allvarsamt, jag fick en svår nervfeber, som öfvergick till tyfus, och under hela min sjukdom, i alla mina feberfantasier stod ständigt den otäcka hvita pierrot’n vid min säng och återfordrade sin peruk.
— Nå, det var då ganska naturligt, det var det sista lifliga intryck din hjerna mottagit.
— Ja, du har mycket rätt, det var helt naturligt; men jag vill nu berätta dig hvad som alls icke är naturligt, hvartill jag åtminstone icke kan utfinna någon förklaring, som är hvad vi vanligen kalla naturlig, det vill säga, som vi kunna fullt förstå, ty något verkligen onaturligt finnes icke.
Detta ord innebär sin egen motsägelse, upphäfver sig sjelft ...
— Nåväl?
— Men först vill jag fråga dig: har det aldrig funnits något ögonblick i ditt lif, då du anat eller kanske till och med trott på tillvaron af väsenden, som äro på en gång sämre och bättre utrustade än vi, ett slags karrikatyrer på menniskorna i vissa fall och dem öfverlägsna i andra, hemska gyckelbilder af vår egen fantasi, efter hvad vi vanligen tro, men möjligen verkligheter, som vi icke kunna fullt uppfatta i andra afseenden än i dem de likna oss sjelfva och derför kunna lika litet fullständigt betvifla som fullt tro på, förnimbara under vissa förhållanden, fängslade till en del af samma lagar som vi, sväfvande, förvirrade reflexioner af vårt eget mystiska inre, skuggor af oss sjelfva, själlösa återspeglingar af våra egna intryck, med ett ord, förkroppsligade drömmar, halfgångna foster af hjernans verksamhet ...
— Håll, håll! min vän, du förvillar dig i en labyrint af hypoteser, hvarur jag åtminstone icke kan reda mig, — sade Alf afbrytande och betraktade sin svärmiska vän med oroliga blickar.
Malkolm gaf imellertid icke akt på detta afbrott; hans drömmande ögon voro sänkta mot golfvet, han vred åter mekaniskt på länkarne i sin kedja och fortfor med en röst, hvars låga och milda ljud tycktes antyda, att han af lifligheten i sin egen föreställning hänfördes att tala, utan egentlig mening eller pretention att söka öfvertyga sin åhörare.
— Denna hemlighetsfulla verksamhet, — återtog han, fortsättande sin tankegång, — som vi så ofullständigt känna, och för hvars riktiga uppfattning vi ega ingen garanti.
Men om det likväl gifves ett sätt att intränga i detta mysterium, om vi kunde frigöra oss ifrån oss sjelfva, med bibehållande af vår reflexionsförmåga, om vår vilja kunde beherrska sömnen och drömmen, om vi kunde lära oss konsten att dela vår varelse, och då själen ännu upplifvar kroppen, anden kunde stå bredvid och bevittna dess verksamhet, dess mekaniska djurlif, se der det enda sätt att lösa den gåta, som pinar mig!
Då förnuftet, sinnenas regulator, är overksamt, då anden under sömnen har flytt, är hjernans verksamhet endast mekanisk, vi tillhöra icke mera oss sjelfva, denna kropp, som icke mera är vår, lyder måhända dessa dunkla makter, som vi icke känna; instinkten, vanan tar den om hand och låter den uträtta saker i hvilka anden har ingen del.
Liksom ett uppdraget urverk eller mekaniken i ett positiv låter cylindern kringvridas och hvarje af dess kuggar anslå strängarna i dess bestämda ordning, så röner hjernan sina sensationer under sömnen, framkallade af dessa demoner, hvarom bibeln talar; de meddela sig med nerverna, som i sin ordning sätter kroppen i rörelse; sinnena äro verksamma, men utan reflexion, och handlingarna blifva följder at en oredig blandning af minnen och intryck, påverkade af en kratt, som icke är andens, icke vår egen,
Malkolm tystnade åter, och
Alf tyckte sig som läkare väl kunna hafva anledning till åtskilliga anmärkningar emot sin väns något godtyckliga system och besynnerliga slutsatser, men han inskränkte sig att säga:
— Du frågade mig om jag tror på ... på hvad?
— Nå väl, med andra ord och utan omsvep, tror du på andar?
— Hvilken fråga!
Naturligtvis,
— Märkvärdiga enfald och egenkärlek!
Så svara alla, då man framställer denna fråga direkt, och likväl finns icke en enda, som icke någon gång anat, att det sväfvar omkring dem tusen onämbara saker, att nattens slöja i sina veck gömmer varelser, som väcka vår rysning.
Hvarifrån kommer denna aning, denna fruktan?
Är den väl alldeles utan grund?
Finns väl något utan anledning, existerar väl en verkan utan orsak, och har icke hvarje instinkt, hvarje tanke och känsla i vår själ en motsvarighet i verkligheten?
Vi känna ieke orsakerna, men väl verkningarna, instinkten eller aningen har gifvit oss initiativet till hundra upptäckter, som vetenskapen bekräftar.
— Men Malkolm, hvart vill du komma med allt detta? — inföll Alf, orolig öfver sin väns besynnerliga vältalighet,som tycktes gömma en betänklig troslära.
— Jag vill endast komma derhän, att låta dig inse den narraktiga fåfängan uti att tro sig veta allt och förkasta allt hvad man icke begriper, att finna riktigheten deri, att i stället för det föraktliga ordet vidskepelse, som man så ofta och tanklöst använder, suspendera sitt omdöme och medgifva möjligheten af en i grunden fullt berättigad känsla, hvars orsak vi icke känna, att ana möjligheten af finare, mera skärpta sinnen, hvilka medgifva hos vissa naturer en bestämdare uppfattning af dessa mystiska väsenden.
— Aha, du är Svedenborgare.
Åh, jag minns nu mycket riktigt, att du redan i Lund var mycket intresserad af hans gamla skrifter.
— Ja, jag var road deraf, men jag finner Svedenborgs uppfattning krass och löjlig i många fall.
Det är naturligt, att samma sak kan uppfattas på många sätt, allt efter den natur, som förnimmer densamma.
Man har imellertid icke orsak att förkasta en saks existens, derför att gissningarna derom äro besynnerliga och olika.
— Du är således andeskådare af egen uppfinning?
— Nej, tyvärr, icke ens det, ty den ande, som förföljer mig, har jag icke sjelf sett.
Är det verkligen din mening att säga mig ...
— Att jag tror på andar?
Nej, det är icke min mening.
— Nå, Gudskelof! — utropade Alf med en nästan komisk suck och knackade askan ur sin pipa.
— Det är imellertid lika litet min mening att sans façon förkasta denna tro.
Jag har grubblat så mycket öfver detta ämne dessa år, att jag tycker mig finna långt flera skäl för än emot denna förmodan, äfven om jag undantar min egen erfarenhet.
— Du skall förstå min mening, då jag slutat min historia, och du skall nödgas medgifva, att antingen finnas sådana väsenden, hvarom jag talat, eller också är jag offer för en mystifikation, hvilken du säkert skall finna lika orimlig och oförklarlig.
— Hvem vet likväl, om jag skall se saken på samma sätt som du.
— Nå väl!
Jag begär icke bättre än att bli öfvertygad om mitt misstag, att kunna se den med dina ögon.
Hjelp mig att uppdaga sanningen, och du har räddat mig.
— Visa mig blott den chimèr, hvaraf du lider, berätta mig allt, du tänkte alltjemt på den masquerade juden, en halffull bodbetjent förmodligen, som troligen aldrig drömde om den storartade verkan hans uppträdande på masqueraden haft.
Imellertid kunde jag icke glömma honom, och det besynnerliga intryck, han gjort på mig och som förstärkts genom mina feberdrömmar, fortfar alltjemt ännu, sedan jag tillfrisknat.
— Då jag kunde gå ut, gjorde jag alla möjliga bemödanden för att få reda på hvem denne person varit, men allt förgäfves.
Jag vände mig till polisen, jag uppsökte de personer, som fört honom ur salen, men ingen kände honom, man trodde, liksom jag, att det varit en tysk handelsbetjent, troligen en resande, och det besynnerligaste var att flera bekanta, som jag sett i salonen vid tillfället, icke märkt honom, och påstod att det var en liten svart djefvul med röd mössa och lång svans, som stält till oväsendet och blifvit utvisad.
Jag hade också verkligen sett en sådan figur, men utan att fästa någon uppmärksamhet vid den, och att han icke var densamma, hvilken uppträdt i pierrotkostym, ansåg jag fullt säkert.
Jag skulle imellertid sjelf blitvit oviss om hela uppträdet på masqueraden, — förvillad af mina envisa feberfantasier, som läto mig förblanda verkligheten och inbillningen till den grad, att jag icke visste hvad som tillhörde det ena eller andra — om jag icke haft stödet af deras vittnesbörd, som fört ut honom ur salen och sett honom aflägsna sig, ännu grälande och svärjande öfver sin förlorade peruk.
— I detta fall kan icke heller jag hjelpa dig, ty som jag var upptagen af turkinnan ifrån Lappgränden, så såg jag ingenting, och då jag kom ned och träffade dig helt hastigt, fanns ingen pierrot i din närhet, — inföll Alf.
— Nej, han var då nyss försvunnen.
Besynnerligt nog, hade jag nu väl öfvervunnit febern, men icke dess fantasier, den skalliga pierrot’n spökade allt jemt i mina drömmar om nätterna, utan att jag ansåg det för annat än obehagliga drömmar, tills jag en morgon, då jag vaknade badande i svett, efter att återigenom hafva sett honom i sömnen stående vid min säng och med sin gemena tyska brytning upprepa orden: ”gif mig igen min peruk”, till min obeskrifliga bestörtning finner på mitt skrifbord en papperslapp, hvarpå samma ord äro skrifna, med en spetsig, ojemn, bakåtlutad stil, liksom man skulle hafva skrifvit med venstra handen.
Jag trodde mig ännu drömma; jag upptog papperet och vände det på alla håll.
Uppasserskan kom in, men kunde icke gifva mig någon upplysning.
Ingen hade sökt mig eller varit i mina rum, hvarken qvällen förut eller på morgonen, nyckeln hade varit urtagen som vanligt, försäkrade hon; men naturligtvis trodde jag henne icke.
Det var säkert att någon varit inne, jag kunde icke tvifla derpå, men hvem?
Hvem skulle fallit på den idén att skrifva dessa ord, som, ehuru de ständigt ljödo i i mina öron, likväl aldrig blifvit uttalade af mina läppar, till den grad föreföllo de mig hemska och vedervärdiga.
Jag kastade papperslappen i eldbrasan, men hela dagen kämpade jag fåfängt emot en känsla af obehag och nedslagenhet, som ingenting kunde skingra.
Några dagar förgingo, jag lugnade mig och var nära att glömma denna i sig sjelf så obetydliga händelse, då jag åter i drömmen såg den lilla juden med hvita masquen.
Jag steg upp matt och olustig; denna figur hade blifvit en mara, en verklig vampyr för mig, och de fatala ord han ständigt upprepade susade ännu i mina öron, då jag gick till spegeln för att kamma mitt hår.
— Hvad tror du jag ser der återgifvet af glaset, om icke samma löjliga och förhatliga fras: ”gif mig igen min peruk”?
— Jag kände svettdropparna perla på min panna, och då jag kastade ögonen på toilettbordet, låg der en papperslapp med orden skrifna bakvändt, så att de endast kunde läsas i spegeln.
Mina ben vacklade; jag måste sätta mig ned, ty den första förfärliga misstanken, att jag verkligen hade blifvit vansinnig, öfverväldigade mig med en fasa, som jag icke kan beskrifva.
När jag sansat mig något, skyndade jag till dörren.
Den var stängd med dubbla lås innanför.
Alltsedan den förra mystiska papperslappen uppenbarat sig, hade jag haft dörren till min sängkammare stängd om nätterna, ehuru der utanför var en salon, hvars dörrar ut till tamburen äfven voro stängda, — min förmodan att jag nu möjligen glömt detta försigtighetsmått var således ogrundad.
Jag ringde, och några minuter derefter ljöd städerskans knackning.
Osäker om icke min uppjagade inbillning spelat mig detta spratt, bad jag henne gå fram till spegeln och se, om hon kunde läsa hvad der syntes.
— Åh, så trokigt, — utropade flickan skrattande, — der står: gif mig igen min peruk.
Hvarför har herrn klottrat så der konstigt?
Här har varit någon galenpanna af mina bekanta, som lagt dit det, — sade jag, låtsande skratta liksom hon.
— Men här var ju ingen hos herrn i går?
— Nej, icke som jag vet om, men du har väl släppt in någon, medan jag var ute i går qväll?
— Hur skulle jag kunna det, herrn hade ju nyckeln med sig.
— Men du har kanhända en annan nyckel?
— Det finns icke mer än en nyckel till sängkammaren, och här har dessutom icke varit någon menniska, som sökt herrn.
— Hör nu på Annette, — sade jag, som kände förargelsen efterträda den fasa jag nyss erfarit; — denna papperslapp har icke kunnat komma hit på bordet af sig sjelf, du måste veta derom.
Jag gissar, att det är någon som vill roa sig med mig, och du är med i komplotten, men hvad man än betalt dig derför, så ger jag dig dubbelt, om du säger mig hvem det är.
— Jag tror herrn är tokig.
Ingen menniska har gjort någon komplott med mig; det är icke så väl heller, — sade Annette förtretad.
Hennes min och ton öfvertygade mig mer än orden, och jag tillade villrådig:
— En dylik papperslapp låg här äfven för en vecka sedan.
Du minns att jag äfven då frågade dig om någon främmande varit inne.
— Åh kors, ja, det minns jag visst.
Var det för att ett sådant der papper kommit hit, utan att herrn visste derom?
Någon måste ju hafva lagt dit det, begriper du icke det?
— Jo, det tycks väl så, — sade Annette fundersamt, — men tänk om någon skulle hafva smugit det i någon ficka af herrns kläder, medan han var ute.
Det kunde ju hafva varit möjligt.
Jag tänkte efter hvar jag hade varit under dagens lopp, och mina misstankar stannade naturligtvis på källaren, der jag ätit middag; jag påminde mig alla jag der sett, men ingen af alla dessa, till största delen kända personer, kunde rimligtvis misstänkas för detta dumma pojkstreck, och dessutom hur var det väl tänkbart, att papperet skulle falla ur fickan och blifva liggande framför spegeln just på det enda sätt, som kunde låta det läsas och bli observeradt?
Att Annette var oskyldig, tycktes mig imellertid temligen säkert; hon skulle omöjligt kunnat spela sin rol så väl och hade dessutom intet antagligt skäl att icke mottaga mitt fördelaktigare anbud, i fall man betalt hennes tystlåtenhet.
Då jag åter blef ensam, var min första omsorg att noga undersöka hela min lilla våning.
Jag hade bott der i mer än ett år, och det var icke gerna möjligt, att någonting kunde finnas, som var mig obekant; imellertid undersökte jag hvarje vrå, tittade under bord och stolar, tände ett ljus och undersökte den mörka garderoben i min sängkammare och sköt till och med bokskåpet ifrån väggen.
Detta skåp dolde verkligen en dörr, jag hade glömt det, men den var läst på insidan, och nyckeln mindes jag nu ganska väl att värdinnan tagit i förvar; dessutom om man äfven kunnat föreställa sig, att den möjligtvis kunnat öppnas utifrån, hur skulle skåpet kunnat flyttas eller komma på sin plats igen, sedan man gått ut, det var ju orimligt.
Förargad och villrådig kastade jag mig på soffan och stirrade tankspridd framför mig, då i en hast jag tyckte mig upptäcka något anmärkningsvärdt på golfvet framför toilettbordet.
Jag steg upp och skyndade dit, lutade mig ned och betraktade golfvet med en noggrannhet och sinnesrörelse, som om jag funnit en juvel, en omätlig skatt; det var spåret efter en smutsig skosula, helt liten och nätt, men likväl icke af ett fruntimmer, ty dess sneda skapnad antydde en stöfvel.
Det kunde icke vara spåret efter min egen fot, ty jag hade dagen förut nyttjat galoscher, det fanns icke den minsta smuts på mina stöfvelsulor, och det hade för öfrigt varit torrt på gatorna qvällen förut, men regnat betydligt under natten, det var således icke jag sjelf, som lemnat detta spår.
”Den hvita pierrot’n!” utropade jag omedvetet och stannade orörlig framför den ominösa smutsfläcken.
Du är färdig att utbrista i ett gapskratt Alf, jag ser det på dig, men vänta ett ögonblick och besinna, att jag ännu var i ett slags svaghetstillstånd efter min långa sjukdom, och medgif, att detta yttrande väl kunde undfalla en klok menniska under dylika omständigheter!
I sjelfva verket kände den glade och föga fantastiske kandidaten en ganska stark böjelse att skratta, men Malkolms nästan bedjande och sorgsna ord hejdade genast hans munterhet, och han sade allvarsamt:
— Jag försäkrar dig att, ehuru jag ett ögonblick fann ditt utrop besatt, så förstår jag mycket väl, huru den, som uteslutande en längre tid varit sysselsatt med en enda idé, kan hänföra allt till densamma, huru orimligt det kan synas för andra.
— Ja, är det icke så, i synnerhet då allt förenar sig att nära och återlifva denna idé.
Nåväl, med ifvern hos en jagthund, sökte jag på golfvet urskilja de fortsatta spåren af min hemlighetsfulla gäst och tyckte mig verkligen finna flera, fast otydligare ända bort till dörren.
Under det jag för mig sjelf förklarade det förstas större tydlighet dermed, att man ett ögonblick stannat stilla vid bordet, inkom Annette ännu en gång, synbarligen utan egentligt ärende och sysslande med mina kläder, i tydlig afsigt att komma fram med något, som hon hade på hjertat.
Då jag imellertid satt helt tyst, sade hon slutligen liksom litet brydd:
— Har icke herrn kunnat påminna sig sedan, om någon varit här inne?
— Nej, men kanske du i stället anlitat ditt minne med något bättre resultat?
— Nej, som jag sagt, jag vet ingenting; men det är allt konstigt ändå, ty någon skulle väl varit inne, — fortfor hon, fästande en betydelsefull och besynnerlig blick på mig, som jag alls icke förstod.
Säg ut! —sade jag förvånad.
— Åhjo, jag mötte fru Lund, tvätterskan, som bor på vinden, just när jag nu kom ut ifrån herrn, och hon kom att säga något, medan vi språkade en smula ...
— Nåväl, hvad då?
— Hon hade kommit att dröja vid sjön i går qväll så länge, sa’ hon, så att klockan var nära tolf, när hon gick hem och kom uppför trappan, förbi herrns förstugudörr.
— Nå, hvad mera?
— Åhjo, hon skrattade och sade så här åt mig: ”Er ungherre der nere, han måtte väl nu vara riktigt frisk igen, efter som han tar emot fruntimmersvisiter klockan tolf på nätterna”.