Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Detta intryck torde då kanske redan vara på väg att förblekna?”
”Nu blir du nästan väl sträng i dina frågor, och jag nödgas fritaga mig från pligten att gå längre i mina svar – detta likväl med all upptänklig aktning för ditt vänskapsfulla deltagande.”
”Åh, var lugn: jag tänker ej vidare besvära” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
I detta ögonblick stannade vagnen, och Patrik, som öppnade dörren, förkunnade att man ändtligen var vid Barkarby.
”Jag är så hungrig”, sade han, ”att jag ärnar äta upp en half skinka och ett helt tjog ägg – jag hoppas att de så här dagen före julafton ha godt om mat . . .
Vill du ha kokt mjölk med skorpor, min snärta?”
”Ah, låt mig vara, jag vill hvarken ha din mjölk eller dina skorpor!”
”Hur i herrans namn står det nu till – värre än när jag lemnade er . . hvad har du gjort åt Henriette, Johan?”
”Jag har försyndat mig, och jag erkänner att jag med fullt skäl fallit i onåd.”
”Jag har ej, såsom min pligt fordrat, kunnat roa min lilla svägerska.”
”Det har du dina dumma funderingar att tacka för – besitta det fallisemanget som skull förstöra nöjet af vår resa!”
”Låt oss bara komma in!”
”Ja ja, min pulla, och se’n skall jag sitta hos dig och roa dig jag – jag hörde några helvetes så roliga historier af skjutsbonden, som jag skall berätta dig.”
”Usch!”
I fru Emerentias stora, vackra kammare sågs på festligheten att julaftonen inträdt.
Klockan var half 7 på aftonen.
I anseende till den ”öfverdådiga” skickningen från Patriks hade man kunnat rangera sig i stor skala.
Madam var tingad för hela dagen, så att den värda frun sjelf icke behöfde röra i risgröten.
Fyra stora, präktiga ljus i solblanka stakar voro framsatta på bordet – ”då man får dem till skänks, kan man gerna slå på!” sade fru Emerentia; och efter samma princip dukade hon upp ett tebord, som kunnat räcka till åt fem personer i stället för två.
Men om fru Emerentia fägnade sig åt ljusen, tébordet, bakverkshögarna och risgröten, hvilken skulle kokas i rena mjölken, och allt det der öfriga, som man lyckligtvis aldrig haft en halfdragen anda om nere på bostället i verlden, så fägnade sig Blenda åt något annat, helt olika.
Men för att begripa denna fägnad, måste vi kasta en blick tillbaka på det ögonblick, då hon, i förtviflan öfver doktorns föreskrift att hon skulle hålla sig inne ett par dagar, visade sig nog oförsynt att icke ens vilja tröstas af salig farmors vackra och visa tänkspråk.
Den alltför svaga fru Emerentia hade väl känt sig sårad häraf, men det oaktadt icke längre än några timmar kunnat se sin dotters dåliga lynne utan att slutligen göra den af mödrar så vanliga frågan:
”Är det då ingenting, alldeles ingenting, kära mitt lilla barn, som kan muntra dig?”
Den unga flickan såg upp med ett utseende, som tillkännagaf den fullkomligaste misströstan.
”Hitta på du, hvad som helst, mitt gryn – du skall nog få det, såvida det är möjligt!”
Länge lät Blenda bedja sig, ja, krusa sig: hon visste alldeles icke något, som i minsta mån kunde motsvara det höga nöje, hvilket genom hennes lilla opasslighet gick förloradt och hvilket – det var just det aldra värsta – kanske icke mer komme att erbjudas.
Detta allt oaktadt utbrast hon slutligen i ett:
”Ack, jag vet ändå en sak, men också blott en, som skulle göra mig bra lycklig!”
”Nå, gudskelof för det, hvad kan det då vara, min lilla engel – låt höra?”
”Något rätt narraktigt!”
”Narraktigt?”
”Ja, det erkänner jag förut.”
”Lika mycket, blott det gör dig nöje!”
”Säg: sällhet!”
”Skynda dig då och tala, du lilla – dess förr kommer du i besittning af din sällhet!”
”Men den kostar så mycket!”
”Vi ha ännu tie banko i behåll, efter vi ej behöfde göra några inköp till helgen, och förslå icke de, så skola promt örhängena på assistansen!”
”Det kommer icke i fråga, mamma: de kontanter vi ha bli tillräckliga . . .
Men gör jag icke orätt i att ta dem?”
”Är du tokig – det är ju det enda du behåller af hela femti-riksdalern, som du sjelf förtjent; och du kan så mycket säkrare använda dem som vi genom Patriks och Henriettes utomordentliga godhet – den vi nog en gång rikligen skola återgälda – äro försedda till minst tjugondagen.
”Nåväl, mamma, då skicka vi genast ut och köpa batist och spetsar – vi skola tala med snörlifs-mamsellen i portgången, så är hon visst beskedlig och uträttar handeln.”
”Batist, barn, och spetsar – hvad kan det bli för slags märkvärdig sällhet?”
”Jo jo!” svarade Blenda rodnande som en ros.
”Men så säg ändå – jag begriper ju ingenting . . . se’n skall jag straxt få upp mamsell.”
”I de moderna romanerna, som jag nu på sista tiden läst, förekommer så ofta . . ofta . . . ”
”Nå, hvad förekommer der då?”
”Ett slags plagg, hvari de förnäma damerna, grefvinnor och markisinnor, insvepa sig.
Det kallas peignoir, och är ungefär detsamma som en puderskjorta eller blus-rock.
Peignoirerna äro mycket vida, mycket mjuka och rikt garnerade . . idel luft och grace.
Jag har natt och dag, i flera veckor drömt om dem – och jag tror nog att jag skulle komma att taga mig bra ut i en sådan drägt.
Hur intagande måste den ej vara med sina öppna fladdrande armar!
Ack, jag är säker att jag kunde öfvervinna hvilken ledsnad eller sjukdom som helst, om jag finge sy mig en sådan och taga den på mig i morgon afton – o, så roligt, så roligt: jag skulle då föreställa mig att jag redan vore en ung . . . ”
” . . grefvinna?” inföll fru Emerentia med en skälmsk blinkning och en icke stort mindre hänryckning än Blendas egen.
”Mamma, goda mamma!”
”Nå, jag går ju, barn, går på stund och talar med mamsell i portgången!” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Batisten och spetsarna hemköptes, jemte några blekröda band; och med tillhjelp af den vänliga snörlifs-mamsellen, som fått löfte om den öfverblifna batisten till en näsduk, kom den oförlikneligt intressanta peignoiren verkligen i ordning.
Och just nu – medan fru Emerentia uppdukade tebordet – var det stora ögonblick för hand, då Blenda, iklädd sin luftiga och eleganta ”grefvinne- markisinne”, kostym, stod framför spegeln och med djupaste uppmärksamhet mönstrade den tillkommande grefvinnan.
Om man finge tro det småleende, som då och då flög öfver hennes läppar och förskönade hennes ansigte, så var det säkerligen icke till för liten belåtenhet som granskningen utföll.
”Ack, så söt du är – ackurat så lefvande som en morgonrodnad . . . och så mjuk din växt syns i den der rôben!” utlät sig fru Emerentia, i det hon – oupphörligt lemnande hvad hon höll i händerna – trippade rundt omkring sin dotter.
”Jag säger, du lilla, att de ljusröda bandrosorna taga sig alldeles gudomligt ut!
Och så säger jag att hvar menniska, som får syn på dig, bör kunna svära på – så framt de äro någon smula fysionomister – att du är född till furstinna, ehuru du också kan nöja dig med att bli grefvinna . . . .
Och sådana tofflor med perlbroderi – du gjorde ganska rätt i att du behöll dem sjelf, när folk icke skämdes att så missbjuda madam, som skulle sälja dem.”
”Vet mamma hvad jag tycker klär mig aldra bäst?” inföll den lilla behagsjuka, under det hon öfver sin hvita underklädning jemkade tillrätta den långa, öppna peignoiren.
”Nej, du lilla . . men det vet jag, att om jag icke vore rädd att téet komme för nära inpå gröten, så att jag icke orkar att äta så mycket som jag ärnar, kunde jag gerna stå här och gapa på min lilla grefvinna tills i morgon så dags . . . .
Men hvad tycker du klär dig mest?”
”Den här spetsmössan!”
”Du säger något – den är allt sprättig . . . sådan smak, sådan smak!”
”Jag tog också mönstret i en af de förnämsta nipperbodarna, och just efter en, som bars upp till ryska ministerns fru.”
”Jo, jag tackar – mössa efter ryska ministerfruns!”
Fru Emerentia neg och fällde händerna med ett slags andakt tillsammans.
”Det är en sådan”, återtog Blenda, ”som de förnäma damerna dels gå i på förmiddagarna och dels ligga med.
Och mitt hår, så här slätkammadt inunder, ser icke dumt ut mot de skära banden, som slingra sig mellan spetsen . . .
Men nu skall jag icke längre pröfva mammas tålamod, och sanningen att säga, tror jag icke” – hon gjorde ett ögonblicks uppehåll,– ”att jag angripit mig alltför starkt för att få min grannlåt färdig . . .
Ah, mitt hufvud, mitt hufvud!”
”Hur är det då?”
”Aj . . det börjar gå rundtomkring – det käns så underligt . . . jag blir helt matt!”
”Ser du, din toka”, klagade den stackars modern genast i ångest, ”det är följden af att sitta uppe nästan hela natten, då man är sjuk . . .
Och jag, galna, fåfänga mor” – så sant hade aldrig den beskedliga själen bedömt sig – ”som kunde tillåta det!”
Blenda svarade ej.
Men svaret låg i hennes rörelse.
Hon stapplade – stödd på den vänliga arm, som räcktes henne – fram till soffan och nedsjönk der, utan att kasta en enda tanke på den tjusande peignoiren, som dervid blef mäkta nedskrynklad.
”Låt mig slita sönder den olyckliga strunten, mitt hjerta, låt mig genast kasta den på elden, ty det är för den trasan som du blifvit tie resor sämre än du var!”
Lyckligtvis påhittade den förtviflade fru Emerentia ett mindre förtvifladt medel.
Hon ihågkom eau-de-colognes-flaskan och vattenkaraffen.
Och med tillhjelp af det ena och det andra kände sig Blenda snart någorlunda återställd.
Småleende försäkrade hon, att ehuru hon icke trodde sig orka att vara uppe – hvilket visst var ett rättvist straff af Gud för det hon så gerna velat spegla sig – så kunde de ändå ha rätt roligt.
”Roligt nu – det vet jag visst!”
”Åh jo . . mamma pratar, och jag hör på!”
”Kan du bara dricka té, du lilla, så vill jag ändå ge mig tillfreds?”
”Ja ja, en liten tår – skulle jag icke på sjelfva julaftonen dricka té med mamma!”
”Din stackare, slut då ihop ögonen och hvila dig en smula, medan jag går ut och tar in det!
Jag vill icke be madam springa ifrån, ty då skulle hon genast skylla på det, ifall gröten blefve vidbränd.”
”Gå, söta mamma!”
Blenda tog en vårdslös och beqväm ställning, lydde mammas råd och tillslöt ögonen.
Om den betagne unge baronen nu fått se henne, skulle utan tvifvel hans vackra beslut, att lemna i fred ett visst hus på Riddargatan, lidit något afbräck.
Det var väl endast mot det grofva röda och svarta bombasinet på en tarflig furusoffa som den sköna flickan hvilade, men i ljusskenet draperade sig ända de mjuka vågorna af hennes hvita klädning effektfullt mot den mörka grunden; och hennes vackra fot, i den perlbroderade toffeln, framstack från en sky af spetsar.
Hela gestalten hade ungdomens behagfulla spänstighet förenad med dess sprittande lif; och dock låg nu öfver detta friska lif liksom ett skimmer från hvita rosor: det var blekheten på Blendas kind som förorsakade denna poetiska brytning i taflan, liksom skuggan af hennes blonda hår bidrog till denna förtjusande kolorit, så genomskinlig, att man såg den drömmande mattigheten och den lefvande sällheten kämpa om väldet öfver hennes varelse.
En sakta och upprepad ringning på tambur-klockan hördes icke af Blenda: hon halfslumrade redan, ej störd af den minsta aning.
Ännu mindre förnam hon att något föreföll derute.
Detta något bestod deruti att madam, som ändtligen rusat åstad att öppna dörren, af en herre – den hon förut icke sett, men den fru Emerentia med ett qväfdt glädjeskri både såg och igenkände mellan öppningen på den halfslutna köksdörren – emottog det uppdraget att efterfråga, om en slägting finge lof att helsa på fruntimren.
”Släpp in honom”, hviskade vår fru, röd och ifrig, då madam forskande stack in hufvudet, ”släpp in honom, säger jag, på eviga fläcken!”
Sedan så skett, var fru Emerentia likväl ej den som gjorde sig brådt med téet: det blef en hel vidlyftig, ehuru, förstås, sakta utförd dispyt emellan henne och madam, enär matmodern påstod att vattnet bestämdt aldrig kokat, hvilket hon ganska tydligt förstod på lukten, hvaremot madam påstod att det bestämdt kokat i himmels sky och att, om det stode på längre, hvarenda tår skulle koka bort.
För första gången efter deras bekantskap höll hennes nåd och madam på att bli verkliga ovänner . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Under tiden hade gästen afkastat kappan och trädt in i det rum, som blifvit honom anvisadt.
Då man säkerligen redan tagit för afgjordt att det var Blendas riddare som – troligen beherrskad af oron öfver att icke, enligt hennes löfte, få återse henne – sent omsider beslutit sig för ett personligt besök, så lärer man ej heller betvifla att den syn, som mötte honom, förekom honom vara allt utom jordisk.
Sedan han först förvissat sig att ingen mera fans i rummet, smög han sig fram helt sakta, nästan återhållande andedrägten, af fruktan att alltsammans skulle försvinna.
Men han uppnådde soffan utan att finna sig gäckad.
Det var ej en magisk villa, utan en verklighet.
Och nu stod han framför den förtjusande slumrerskan, som han trodde sig se för första gången, så troget än hennes bild var inpreglad i hans minne.
En lätt darrning ilade igenom hans lemmar.
Den stora friska buketten, som han medfört, föll ned på soffan vid hennes fötter.
Han ville taga upp den, han utsträckte sin hand, han vidrörde garneringen på peignoiren – buketten hvilade på spetsen af hennes lilla toffel – omöjligt att återtaga den: platsen var fridlyst.
Men han följde en annan makt, så enväldig att den ej kunde motstås: han böjde knä vid soffan och betraktade den unga flickan med blickar af häpen hänryckning.
Blendas flyktiga halfslummer vek i detsamma bort.
Doftet från blommorna eller kanske den hastiga andedrägten af någon, som hon hörde ej var hennes mor, kom henne att slå upp ögonen – och då hon såg den man, på hvilken hon i sömnen tänkt, inneha en ställning, hvarom hon mången gång, om ej nu, drömt, undföll ett utrop hennes läppar, men så tyst att det blott hördes af honom, som, ur stånd att återtaga den ton han hittills begagnat, endast fortfor att se på henne.
”Men är det då verkligen ni, kusin Jean – kan det vara ni?” frågade Blenda, hvilken denna tystnad gjorde outsägligen förvirrad . . . ”Tala till mig!”
Han tog hennes hand, förde den öfver sin panna och intill sina brinnande läppar, och sedan han några sekunder fasthållit den, sade han:
”Förlåt, o, förlåt – min ångest har drifvit mig hit.
Likväl hade doktorn försäkrat mig att ni var bättre, att ni var uppe.”
”Ja visst: jag hvilar blott!”
”Och nyss, när jag kom in, var ni så blek, så blek, att jag ej visste hvad jag gjorde.
I det han uttalade dessa ord, reste han sig upp, likväl utan att kunna löslita sina blickar från hennes gestalt.
”Men jag är icke sjuk mer: jag hade blott en lätt svindel – jag kan gå uppe och . . . ”
”Nej nej, det skall ni icke . . . O, Blenda, har jag verkligen sett er förr – hvad ni är englaskön!
Er stackars kusin förlorar snart hufvudet, om ni icke hjelper honom att skingra den berusning, som angripit honom.”
Blenda, som sjelf var nära att förlora hufvudet vid detta så nya språk, reste sig likväl hastigt: icke förgäfves skulle han hafva anlitat hennes styrka.
Hon varseblef nu buketten, och den förorsakade henne så mycket mer glädje som hon här hade ett passande ämne, allt hvad denna Evas läraktiga dotter behöfde för att återställa den vanliga jemvigten i deras förhållande . . ty oaktadt hvad grefven frivilligt eller ofrivilligt förrådt, var det klart att han icke ännu ärnade aflägga sitt inkognito, eljest hade han ej sjelf begagnat ordet kusin.
”Ack, friska blommor på sjelfva julafton!” utropade hon i en ton, hvars innerliga jubel utan tvifvel härflöt snarare från sällheten af hennes hemlighetsfulle älskares första knäfall, än från egandet af hans andra bukett.
”Ack, kusin Jean, så väl ni förstår att fånga en stackars flickas tacksamhet . . .
Jag måste pryda mitt hår med dem – de skola aflösa den här lilla mössan, den jag i alla fall, förstår ni väl, omöjligt kan ha på mig, då ni är närvarande.
Fort, min kusin, tag spegeln der borta och håll framför mig, under det jag pröfvar och fäster tillsammans den här rosenknoppen med den hvita syrénqvisten . . . jag tror nästan att geraniibladen få göra sällskap.”
Och med en glädtighet, en barnslighet, ett behag, som så verkade på kusin Jean, att det från hans sinne aflägsnade all lust för svärmiska kärleksscener, började Blenda – sedan han med beredvillig beställsamhet efterkommit hennes önskan – att framför spegeln så ogeneradt ajustera sitt hår, i hvilket hon inflätade blommorna, som om den, hvilken höll den och muntert vände den efter alla hennes otaliga rörelser, befunnit sig på hundra mils afstånd i stället för bredvid henne.
I detta ögonblick hade striden i köket angående tékitteln nått sin kulminationspunkt: fru Emerentia nödgades, om hon ej ville för evigt stöta sig med madam – och en sådan brytning hade icke varit en småsak – taga vattnet och anse det för färdigt.
Innerligt önskande att den heta och betydelsefulla stund, på hvilken hon skulle emottaga sin förnäma måg, väl måtte vara öfver, lät vår fru slutligen öppna dörren åt sig.
Men det vara nära nog att brickan kommit i golfvet, i stället för på bordet, då den ömma modern fann grefven – den hon bestämdt väntat sig få se i någon vacker och högtidlig scen – leende stå med spegeln i hand framför Blenda, som icke längre hade ondt af svindel, utan blomstrade likt rosenknoppen, hvarmed hon smyckade sig.
Den unge mannen, för hvilken det nu gällde en kinkig stund, visade genast att han återfått hela sin fattning.
Hastigt lemnande den förtroendepost, hvarmed Blenda i nödens stund hedrat honom, gick han emot fru Emerentia med mer hjertlighet och mindre ceremoni, än hon på förhand beräknat och beredt sig på.
Och innan hon hunnit yttra minsta ord, hvilket likväl ej hindrade henne att göra den ena djupa nigningen efter den andra, sade han vördnadsfullt:
”Jag har tagit mig den friheten att anmäla mig hos herrskapet som en slägting, men då jag icke gerna kan vänta att på endast god tro bli antagen som sådan, är jag färdig att – om fru v.
Kühlen så befaller – förklara huru jag vågar räkna denna slägtskap.”
”Var så god och lemna alla förklaringar å sido tills de falla herr gre . . . herr kusin lägliga!
Vi äro gudskelof för grannlaga” – här följde en ny serie af nigningar – ”vi äro för grannlaga, både jag och min dotter, att genom någon otidig nyfikenhet vilja framtvinga ett förtroende, som i sin tid visst icke uteblir.
Det är mig som mor nog att veta det afsigten är redligt menad, och det har jag också aldrig tviflat på, ehuru öfvertygelsen blifvit, om möjligt, ännu mera fullkomlig, sedan herr kusin behagat göra oss den äran att komma hit i vårt anspråkslösa hem.”
”Nå, jag är lika förtjust som öfverraskad att finna mig så hemmastadd, der jag, att säga sanningen, fruktat ett litet tvång.
Och var säker, min bästa tant – en slägting kan ju icke begagna en mindre förtrolig titel – var säker att vi en gång framdeles skola skratta rätt hjertligt tillsammans, då vi påminna oss vårt första möte!”
”Åh, det är icke så första heller: i Wennersborg, der vi voro grannar, träffades vi i den stora salen, en gång då herr kusin kom hem.”
”Hem – jag bodde icke på gästgifvaregården.”
”Jaså, kusin bodde der icke?”
”Nej, men nog erinrar jag mig att vi verkligen mötte hvarandra i salen, då jag gick in till en bekant.”
”Det var säkert en mycket nära bekant!”
Fru Emerentia log skalkaktigt, ehuru, förstås, med mycken värdighet.
”Söta mamma”, bad Blenda, ”låt oss icke mer tala om kusin Jean i Wennersborg, utan om nöjet att ha honom här i Stockholm, hvilket är så mycket underbarare som han på samma gång lär befinna sig i S. med sin bror och svägerska.”
”Akta sig, fröken Blenda, att gå för långt i tron på mina hexmästeri-egenskaper: det skulle kanske kosta mig ganska ringa att förvandla mig i den förhatlige kusin Johan sjelf, och då ville jag just undra hvad min lilla kusin skulle säga?”
”Först och främst”, sade Blenda skrattande, ”skulle jag svimma och icke återkomma till sansning på fulla tre timmar.
Derefter skulle jag tro mig ha drömt hela vår lilla roman – ty medge ändå att det är bra romantiskt allt det här!
Och slutligen, om jag tvingades att tro det jag icke drömt, skulle jag, i förtrytelsen öfver ett så prosaiskt slut, försvära att aldrig mer läsa någon roman . . . men nej, det der tager jag tillbaka, ty ett sådant straff hade jag endast sjelf ondt af.
Jag skulle derföre i stället med alla tecken af den djupaste afsky förjaga er ur min åsyn, och det hade ni förtjent för det ni, likt hjeltarna i de gamla sagorna, förvandlat er från en förtrollad prins till ett vidunder, hvilket åtminstone vore något vida mer poetiskt än en hattstofferare.”
”Blefve jag ensam om det straffet?” frågade
Blendas riddare med en blick så djup och genomträngande, att Blenda kände dess verkan in i hjertats fördoldaste gömma.
”Det vet jag icke” . . . svarade hon rodnande . . .
”Men låt bli att mera förtreta mig med kusin Johan – eljest börjar jag att gråta . . . kom ihåg att jag varit sjuk, och att det är farligt att reta en tillfrisknande!”
”Skulle jag ödmjukast få supplicera om den hedern att se herr kusin taga plats här vid vårt tébord?” afbröt fru Emerentia detta skämt, som hon tyckte gå nog lång.
”Med största tacksamhet, min goda tant, ingenting kan vara mig angenämare!”
Uppmuntrad af denna enkla förtrolighet och helt förtjust att få spela jemlike med grefven, återtog vår fru:
”Ifall jag vågade, skulle jag äfven uttrycka den önskan att herr kusin täcktes med sin närvaro hedra julgröten i vår tarfliga boning?”
Det behöfs väl icke sägas att gästen med lika synbart nöje emottog såväl den ena som andra bjudningen.
”Nå”, sade den öfverlyckliga modern, ”kan du dricka ditt té här vid bordet, mitt barn?”
”Ja bevars, mamma, jag är ju så frisk att jag nästan tror det min svindel var en fantasi.”
Fru Emerentia smålog.
”O, hvad denna afton är herrlig!” återtog Blenda . . . ”Nå, kusin Jean, jag förlåter er elakhet att vilja vara er sjelf – tag denna stol bredvid mig, och säg om icke allt detta är så roligt att man kan lefva på minnet deraf i flera månader?”
”Min lilla kusin är en verklig profetissa!” svarade han i en ton, bruten mellan glädje och vemod.
”Tredje dag jul måste jag tyvärr resa bort, och det för en längre tid.”
”Hvad?” utbrast Blenda, och spratt till så häftigt att hon nära släppt tekoppen.
”Men under dessa tvenne dagar”, återtog han med uttrycket af en icke återhållen ömhet, ”ställer jag mig helt och hållet till herrskapets disposition.”
Vi skola icke längre utsträcka beskrifningen om ”grefvens” första besök.
Under denna afton voro fru Emerentia, Blenda och troligen äfven deras gäst så lyckliga som det nära nog är möjligt att vara.
Efter den sistnämdes bortgång, då fruntimren egde frihet att utbyta sina tankar, påstod fru Emerentia enständigt att hela denna märkliga tilldragelse härflöt deraf, att hon vid
Blendas dop lyckats genomdrifva den omtvistade namnfrågan.
”Aldrig – var öfvertygad derom”, sade hon högtidligt – ”aldrig skulle något ditåt ha inträffat, om du ej burit salig farmors aktade namn Concordia!”
På en så lycklig afton kunde Blenda naturligtvis icke disputera; men för sin del tillskref hon det passerade den omständigheten, att hon förskaffat sig den förtjusande peignoiren.
Det var klart som dagen att just den elegans, som detta oemotståndliga plagg förlänade hela hennes varelse, så hade förvirrat grefven, att han alldeles fallit ur sin vanliga rol, hvilken till och med icke under hela aftonen kommit riktigt i gång.
”Åh nej, barn, i det fallet är du för blygsam!” menade mamma, som fick en liten vink om dotterns tanke.
”Jag håller visst troligt att han förvånades öfver att finna dig klädd så här som en verklig dam; men nog var det din egen person som åstadkom den rätta brytningen i hans hjertas malm.”
Blenda nickade.
”Hvad han är själfull och glädtig, den ädle grefven, och det under alla dessa hemliga trakasserier med den andryga familjen – ja, jag säger att han är verkligen exemplarisk, som i sitt bryderi kan vara så oförlikneligt älskvärd!”
För att få utgjuta sig i beröm öfver sin blifvande måg, försmådde fru Emerentia ej tautologien, och Blenda var icke hågad att förebrå mamma detta fel.
”Ack, han kan nog vara ännu älskvärdare!” suckade hon vid minnet af aftonens första scen . . .
”Men hvilka förslag kunde han hafva för dessa två dagar?
Han skulle underrätta oss derom i morgon, sade han, då han förvissar sig om min helsa.”
”Kors – hvem ringer så sent?”
”Är madam gången?”
Madam var icke gången.
Tvertom fick man snart höra hennes röst i ett beständigt stigande utropa: ”Gud bevara . . . åh, gud bevara mig!”
”Hvad kommer åt menniskan?” sade fru Emerentia, och skyndade mot dörren.