Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett förtryck sådant som det, hvilket här har egt rum har icke något stöd i Guds Ord, och ett samhälle får icke vara grun dadt på konventionela institutioner, utan om så är befinner det sig på en dålig väg, från hvilken det måste återvända.
På grund af hvad jag anfört får jag tillstyrka bifall till Utsk:s förslag.
Jag har redan nämnt, att jag anser förslaget hafva sina brister, men om hvarje
Stånd gör sina ändringar, kan det hända att man icke kommer öfverens, och att man således icke får någon ny lag i denna fråga, ehuru en sådan så väl behöfves.
Förra gången denna fråga förevar, hade jag tillfälle att yttra mig så väl vid de gemensamma öfverläggningarne, som särskildt inför detta Stånd, och jag anser mig derföre både kunna och böra vid detta tillfälle blifva ganska kort.
Slutresultatet af mina yttranden då var: att det borde vara tillåtet för hvar och en att, icke af lättsinnighet, utan efter moget betänkande och efter erhållna varningsgrader öfvergå till hvilket som helst här i Riket tillåtet religions-samfund.
Landsförvisnings-straffet borde uphöra såsom påföljd på ett sådant affall.
Men jag ansåg att detta straff borde bibehållas såsom påföljd dels för sådana som befattade sig med proselytmakeri, och dels för sådana som ville öfvergå till icke här i Riket tillåtet religions-samfund, utan att begagna den lagliga vägen att först anhålla om tillstånd att bilda ett sådant samfund.
För dem ansåg jag ingen annan påföljd vara lämplig än landsförvisning, och jag vidhåller ännu denna åsigt.
Om jag icke missminner mig, hade jag då den tillfredsställelsen att finna min åsigt i hufvudsaken, nemi. hvad angick en inskränkt religionsfrihet, delad af LagUtsk:s ordfide.
Jag har i dag erfarit, huru som den värde Gr:n varit i tillfälle att nu afgifva ett lika vidlyftigt anförande för den oinslcränkla religionsfriheten som han då afgaf för motsatsen, eller den inskränkta religionsfriheten.
Det skulle trötta Eder mina Hrr allt för mycket 174 Den 3 Februari f. m.
Om jag ingick i vederläggning af hvad Hr Grin här anfört till förmån för hvad han vid förra tillfället bestred, och jag är för öfrigt öfvertygad att alla lika med mig skola finna, att det yttrande Gr.
Sparre i dag afgifvit, fullkomligt tillintetgöres af det han afgaf förra gången, hvilket var detta sednare i förtjenst vida öfverstigande.
Ilvad angår LagUtsIcs här framstälda förslag, så förefinns det enligt min tanka en omständighet, som gör att det i dess närvide skick är omöjligt att antaga.
Ett bifall till detsamma skulle nemi. innefatta en fullkomlig revolution af grundlagen.
Enligt Otskis förslag skulle det nemi. icke blott vara tillåtet att öfvergå till hvilket religions-samfund som helst, utan det skulle äfven vara tillåtet alt icke alls hofva någon religion.
Jag hemställer till Eder mine Hrr, om icke detta strider mot grundlagen.
Grundlagen stadgar: att Konungen skall tillhöra den rena Evangeliska läran, att till civila embets- och tjenstemän icke skola utväljas andra än de som tillhöra denna lära, och att hvar och en af Konungen skall skyddas vid sin religion.
Häraf måtte väl vara klart, att hvar och en Svensk medborgare skall hafva någon* religion.
Men enligt
Utskis förslag skulle han kunna sakna all sådan ; ty lista § innehåller: »Omfattar medlem af den EvangelisktLutherska kyrkan i Sverige sådan mening, som mot denna kyrkas bekännelse stridande är, och önskar han förty att ur kyrkan träda, då skall han, der han af sin själasörjares undervisning och förmaning ej låter sig rättas, varnas inför KyrkoRådet, som förelägge honom en månads tid att sig betänka.
Framhärdar han ändå i sin villfarelse, anmäle Kyrkoherden, genom KontraktsProsten, förhållandet hos DomKapitlet, inför hvilket den villfarande skall ytterligare varnas.
Varder den varning ock utan verkan, förklara Kapitlet honom från Svenska kyrkan skiljd.»
Med afside på de rättigheter en affälling skulle förlora innehåller 2:dra §: »Har någon, på sätt här ofvan säges, blifvit från Svenska kyrkan skiljd, vare lian förlustig all annan röst och talan i kyrkans och skolans angelägenheter, än den som enligt Grundlagens stadgande om främmande religions bekännares deltagande i Riksdagsmanna-val eller utöfvande af Riksdagsmanna-rätt må honom tillkomma.»
Det skulle således kunna hända att en person utan all religion blefve vald till Riksdagsman; ty Grundlagen skall tillämpas efter ordalydelsen och Grundlagen stadgar med afside på Riksdagsmanna-val uti 18 § RiksdagsOrdnin: »Personer af någon annan främmande lära, änden Reformerta, kunna ej vara Riksdagsmän; men valrätt må äfven andra Christna Trosförvandter ej förvägras.»
Grundlagens stiftare förutsågo nemi. icke det fall att Svenska medborgare skulle kunna finnas, som icke tillhörde någon religion, och då man icke om dem som icke alls hafva någon religion kan säga: att de tillhöra en främmande lära, så torde man icke heller enligt Grundlagen kunna förhindra dem att blifva Riksdagsmän.
Det är således f. n. omöjligt att bifalla Utskis förslag; ty dessförinnan måste man göra en sådan förändring i Grundlagen att de som äro utan religion icke få väljas till Riksdagsmän.
Men äfven om ett sådant stadgande redan finnes i Grundlagen, så anser jag för min del, att Den 3 Februari f. m. 175 man icke borde bifalla förslaget.
Ty om jag också mäste medgifva, att mången finnes som ehuru inskrifven i det eller det religionssamfundet, likväl icke bar någon religon, så anser jag det vara stridande mot all förnuftig lagstiftning att legalisera ett sådant förhållande.
Hvad angår detaljerna af förslaget, så har jag just ingenting mot dem att anmärka, emedan jag hoppas att förslaget i sin helhet, på grund af del skick, hvari det framkommit, varder för k astad t.
I förbigående vill jag likväl uprepa min [orra gången gjorda anmärkn. att det är orimligt alt tillåla en person att ingå det vigtigasle af alla aftal, det alt bestämma om den religion han vill tillhöra, innan han upnått den ålder att han får ingå ens det aldra obetydligaste aftal.
Jag anser, att ingen bör få öfvergå till annan religion innan han upnått myndig ålder, eller 21 år.
I 5:te g stadgas ansvar för »bekännare af främmande troslära som vid sammankomst of Svenska kyrkans medlemmar upträder med andliga föredrag», men der stadgas ej något ansvar för den som håller dylika föredrag, utan att tillhöra någon religion, hvilket vi hafva sett vara en möjlighet enligt Utsk:s förslag.
Skall han ansvarsfritt få hålla sina föredrag?
Sparre förklarade, att fängelse-straff icke kunde sättas i st. f. landsförvisning.
Det är likväl en sak som Ulsk. gjort; ty Utsk. stadgar att den som beträde» med utspridande af främmande lära skall straffas med fängelse, då det deremot nu bestraffas med landsförvisning.
Sparre yttrade äfven, att man icke borde tvinga någon, som ogillade vår lära, att qvarstanna i kyrkan, emedan denna på så sätt skulle kunna blifva belastad med de mest förderfvade och de mest omoraliska samhälls-medlemmarne.
Jag hemställer likväl, då dessa personer alltid måste finnas någonstädes, om det icke är skäl att låta dem qvarstanna i vår kyrka; ty vi måste väl alltid anse vår lära vara den kraftigaste att återföra dem.
På grund af de skäl jag nu anfört anhåller jag om afslag å förslaget.
Jag skulle yrka återremiss, om jag ansåg det vara möjligt att så sent på Hiksdagen kunna erhålla ett nytt förslag i den syftning, hvarpå jag förra gången fäste upmärksamhelen, nemi. alt man borde medgifva öfvergång tiil hvarje annat i Riket tillåtet religions-samfurid.
Något måste likväl alltid göras, och jag anser derföre att det hästa R. o. Ad. kan göra är att, med afslag å Utslcs förslag, bifalla Domprosten Brings reservation.
Alströmer, Jonas:
De principer hvarpå jag grundar min öfvertygelse i denna fråga har jag redan förra gången denna fråga var före, så fullständigt framlagt, att jag anser mig kunna öfvergå till granskningen af sjelfva förslaget, utan att behöfva trötta R. o. Ad. med deras uprepande.
Innan jag börjar min granskning får jag likväl nämna, att jag i dag liksom alltid tillförene i sådana frågor som denna icke kan gilla Hr R Th. Cederschiölds åsigter, oaktadt all den sofistiska skicklighet, med hvilken han försvarat dem.
Med afs de på Gr.
Sparres yttrande har jag ingenting att anmärka utom med afs:de på hans upfattning af Lutherska läran.
Då vi alla skola föreställa Lutheraner, och då vi strida bär 176 Ilen 3 Februari f, m. för denna lära, sä få vi icke framställa den, som om den stod i strid med sig sjelf, och Luther har aldrig sagt något sådant som det Gr.
Sparre yttrade.
Sparre sade ang:de Lutherska läran, att individen icke kan framträda inför skaparens thron utan att tillsammans med hela församlingen till skaparen upsända sin bön.
Mig veterligen har aldrig en sådan sats blifvit framstäld af Luther, utan jag tror att hvar och en individ som känner behof att framträda för sin Skapare, är dertill oförhindrad, ehvad han upsänder sina böner tillsammans med församlingen eiler icke.
Sparres påstående är fullkomligt katbolskt och derföre har jag ansett mig skyldig att mot detsamma protestera.
Af Utskrs motiver vill jag endast fästa mig vid Utslcs yttrande: att »då nuv:de skrankor borttagas, har man ej eller något annat än stadgandet! i den syftning, Utsk. nu anvisat, att sätta i stället.»
Detta är sanning, men en sanning är också att ju fler skrankor man upreser desto större blir affällingarnes antal, och med den kännedom jag har om den andliga rörelsen, hvilken kännedom icke är så liten, så får jag säga, att om Utsk:s förslag antages, så kommer tusentals personer att utträda ur församlingen.
Hvad angår sjelfva rubriken på förslaget, så är den af följande lydelse: »Författning, ang:de vissa förändrade föreskrifter i afs:de å dem, som omfatta villfarande lära.»
Det är visserligen säkert att af alla kända läror är Lutherska läran den som står sanningen närmast, men derföre att den det gör kan man icke säga, att den är den absolut rätta.
Det kan rnycket väl i framtiden hända att en fullkomligare lära kan upkomma, och då kan man väl ej kalla den villfarande.
När man utfärdar en lag, som skall gälla för framtiden måste man tillse, att man icke säger annat än det man vill säga, och derföre får jag föreslå, att rubriken förändras till följande lydelse: »Författning, ang:de vissa förändrade föreskrifter i afs:de å dem, som omfatta en från den EvangelisktLutherska afvikando lära.»
En ny lära behöfver icke alltid vara villfarande, men den blir alltid afvikande från den som förut finns.
Vidare säger Utsk. i ingressen: »Med uphäfvande af ej mindre 1 Kap. 3 och 4 gg MissgerningsBaiken, 7 Kap. 4 § ÄrfdaBalken och 1 Kap. 2 g Kyrkolagen, sistnämnde lagrum så vidt det stadgar ansvar af landsförvisning och förlust af arfsrätt, samt i öfrigt afser andra, än dem som till läro-ståndet höra, än äfven hvad ang:de ansvar för villfarande läro-satsers utspridande eljest finnes stadgadt.»
Jag vill inskränka mig till att härvid anmärka olämplighelen af att i ingressen särskildt nämna »dem som till läsare-ståndet höra».
Så vida meningen är att för dessa bibehålla landsförvisningsstralf och förlust af arfsrätt, så borde väl detta införas i 4 §, som handlar om lärare-ståndet, och icke i ingressen.
Hvad angår 4 g, så anser jag de i densamma förekommande straff-bestämmelserna olämpliga; ty man eger ingen rätt att straffa en person, derföre att han i andliga ting är af olika öfvertygelse, och sin öfvertygelse måste han väl uttala, så vida man icke ville tvinga honom att tiga hela sitt lif, eller att ljuga.
Jag vågar derföre anhålla att 4 Den 3 Februari f. m. 177 g förändras i öfverensstämmelse med det förslag jag skall taga mig friheten framlägga.
Hvad beträffar den 5 <§, så är det i sanning det mest barbariska och mest orimliga stadgande man kan tänka sig, jag kan icke beskrifva den förvåning som inlog mig, när jag läste det.
Utsk. föreslår: »Uplräder bekännare af fremmande troslära vid sammankomst af Svenska kyrkans medlemmar, med andliga föredrag, bote, der han om villfarande lärosatsers utspridande ej öfvertygad varder, från och med femtio lill och med två hundra Rdr.» Ilur kan man föreslå något sådant?
Jag vill anföra ett exempel: om flera personer nu komma tillsammans och en person utrustad med synnerlig vältalighet upträder bland dem med ett föredrag, som de finna utmärkt, och som de finna stå i den fullkomligaste öfverensstämmelse med den Heliga Skrift, kan man då tänka sig något löjligare än att denna person, om han sedan händelsevis befinnes tillhöra en fremmande lära, skall beläggas med böter, ehuru han icke talat annat än sanning.
Redan nu hafva vi rykte för att vara ett barbariskt folk, men hvad skall Europa tänka, om det får höra, att vi jemte det vi bibehålla sakramentallagen införa ett dylikt stadgande.
Jag får föreslå att hela § försvinner, och att sista morn.:
»Lag samma vare, der han nödgas etc.» nedflyttas under den 6 §, hvilken då skulle komma att blifva den 5:te.
Ang:de Utsk:s 6 § har jag ingenting att anmärka, der äro straff-bestämmelserna på sin plats.
Den 9 g innehåller: »Böter, som i denna författning finnas stadgade, beräknas i Rmt och skola fördelas till hälften emellan åklagaren och församlingens fattige.»
För min del anser jag att alla böterna böra tillfalla de fattiga; ty man bör icke upmuntra till åtal genom hopp om materiel vinst.
Uti § 10 skulle jag äfven önska några förändringar.
På grund af hvad jag anfört tager jag mig friheten framställa följande förslag:
Författning, ang:de vissa förändrade föreskrifter i afs:de å dem, som omfatta en, från den EvangclisklLulherska, afvikande Lära.
Med uphäfvande af ej mindre 1 Kap. 3 och 4 §§ MissgerningsBalken, 7 Kap. 4 § ÄrfdaBalken och 1 Kap. 2 § Kyrkolagen; än äfven hvad ang:de ansvar för villfarande lärosatsers utspridande eljest finnes stadgadt, varder förordnadt som följer: § 1.
(Lika med Utsk:s). § 2.
(Lika med Utsk:s). § 3.
(Lika med Utsk:s). § 4.
Lärosatser, som mot den rena Evangeliska lärans grundsan- ningar stridande äro, må icke offentligen förkunnas, eller till andras förledande annorledes utspridas.
Beträdes likväl härmed någon Svenska kyrkans medlem, gånge som i 1, 2 och 3 §§ stadgadt är; hörer han till läroståndet, miste embetet, efter laga ranXI H. 21 178 Den 3 Februari f. m. sakning och dom, der han sig på allvarlig förmaning icke rättar; och då förfares i öfrigt med honom så som här föreskrifvet är. § 5.
(Utgår efter Utsk:s förslag och Ulsk:s 6:le § blir således:) § 5- Söker någon .... till och med ett år.
Lag samma . . . . den rena Evangeliska: eller der bekännare af främmande troslära nödgar eller lockar barn, eiler den under hans lydnad står, och till EvangelisktLutbersk församling hörer, att deltaga i främmande religions-förvandters offentliga eller enskilda andaktsöfning. § 6.
(Lika med Utsk:s 7 g.) § 7. (Lika med Utsk:s 8 g.) § 8.
Böter som i denna författning finnas stadgade, beräknas i Rmt och tillfalla församlingens fattige.
Saknar Utsöknings Bal ken. § 9.
Mål ang:de öfverträdelse af denna författning skola uptagas och afdömas af allmän UnderRätt, samt dess utslag i händelse den för brott mot 3 § tilltalade varder åt saken fälld, HofRätts pröfning underställas.
Med åtal emot dem, som till läro-ståndet höra, efter ty i 4 g sägs, förfares så som härom särskilt stadgadt är.
Äfvensom omedelbarligen förordna.
Det är vågadt att upträda emot den förste värde talaren, sedan han förklarat alla sina motståndare tillhöra Lucifers parti, men det oaktadt vågar jag vara af olika mening med honom.
Jag anser det fortfarande vara riktigt att landsförvisnings-straff bibebålles för affall från vår rätta lära, men jag kan icke inse, hvarföre ett affall skall medföra arfsrättens förlust.
Jag vill likväl icke nu yttra mig härom, utan instämmer i hvad Hr Tersmeden och Frih.
Cederström i detta afs:de yttrat.
Hela förslaget är för öfrigt ett upkok på det förslag Utsk. afgaf förra gången.
För min del får jag yrka bifall till Domprosten Brings reservation, och anhåller att den, i händelse af votering, måtte blifva kontra-propos.
Hvad angår tvisten om landsförvisningsstraffets lämplighet, så får jag först säga, att jag icke anser det vara något straff utan en påföljd.
Det heror nemi. i detta fall på individen sjelf, huruvida han kommer alt landsförvisas, hvaremot den som för något annat brott blifvit dömd till landsförvisning, kommer att undergå den såsom ett straff, utan att han genom något sitt åtgörande kan undkomma densamma.
Vidare påslår man att landsförvisnings-straffet icke kan verkställas, och att främmande Regeringar icke vilja emottaga personer, som ett annat samhälle icke vill bibehålla bland sig.
Jag anser likväl detta endast vara svepskäl, och yrkar fortfarande bifall till Domprosten Brings reservation.
Den 3 Februari e. m. 179 Uppå härefter ef Ur Gr. o. Landtm,, med tillkiinnagifvande alt ytterligare 6 talare anmält sig, framstähl propos., tipskjöls öfverläggningen till eftermiddagens plenum samt åtskiljdes H.
Ii. o. Ad. kl. 3 e. m.
In fidem protocoili '^Albert Munde.
Justerades pleni-prot. för den 21 sistl.
Novemi), e. m.
Uplästes till justering oell godkändes ett från Exped.Utsk. under N:o 19G inkommet Förslag till R.
St:rs underd. skrifvelse till K. M., angtde regleringen af utgifterne under RiksStat,ens Sjette HufvudTitel.
Fortsattes pröfningen af LagUtskts Utlåt.
N:o Cl, i anledn. af gjorde anmärkmr emot vissa delar af Utsk:s Betänk.
N:o 46, öfver ej mindre Iv. M:s Nåd.
Propos. angide utvidgad religions frihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, an äfven särskilda inom RikSttn väckte motioner.
Ur Gr. o. Landtm, yttrade, att under den på f. m. började men tinno icke afslutade öfverläggningen om det i lista punkten af detta Utlåt, förekommande förslag till författning, angtde vissa förändrade föreskrifter i afstde på dem, som omfatta villfarande lära, blifvit vrkadt af 2:ne ledamöter afslag å nämnde förslag samt att i dess ställe måtte antagas den reservation, som af Domprosten Bring blifvit afgifven; men att Hr Gr. o.
Landtm, dock finge till desse ledamöter hemställa om det ej skulle förenkla frågan om Utskts förslag till författning först ensamt blefve föremål för pröfning och sedan propos. på bifall till nämnde reservation gjordes i sammanhang med pröfningen af Utskts i nästföljande punkt framstäldta förslag till underd. skrifvelse.
Då kunde författn ings-förslaget behandlas särskildt och då det vore klart att Domprosten Brings förslag oj kunde antagas utan alt författningen förkastades, likasom att Utskts berördo förslag lill underd. skrifvelse komma 180 Den 8 Fabrnarl e. m. att förfalla om författningen blefve afslagen, syntes enklast att författnings-förslaget först afgjordes och att frågan om de olika underd. skrifvelserne derefter företogos till pröfning.
Ilr von Koch, Nils Samuel:
I olikhet med mänga andra måste jag erkänna, att Utsk. i detta Betänk, gått tillväga med skyldigt afs:de på de åsigter som inom 3 Stånd blifvit yttrade.
Jag tror ock, att hvarje ärligt menadt förslag till denna svåra frågas lösning förtjenar tacksamt erkännande; ty denna lösning bringas sålunda ett steg närmare.
Jag har ansett mig böra förutskicka dessa anmärkn:r, emedan jag ingalunda kan instämma i många af Utsk. yttrade åsigter.
En annan fråga är, om icke olägenheterna af det nuv:de tillståndet är större än om Utsles förslag antages och omsider af K. M. godkännes.
Jag har ansett såsom en pligt att söka noga öfverväga dessa olägenheter, tv enligt min åsigt är här icke fråga om att erhålla det möjligaste bästa, utan något, som åtminstone i någon mån förhjelper oss framåt, det enda som jag anser möjligt under nuvtde förhållande.
Efter detta öfvervägande har jag kommit till det resultat, att ehuru jag har ganska väsendtliga anmärkn:r emot detta förslag, och skulle önska att åtskilliga brister deri kunde afhjelpas, är jag dock fast besluten att med en obetydlig förändring i 10 § taga det hela med sina olägenheter med afs:de på de fördelar, som derigenom skola vinnas.
Dessa kan jag sammanfatta under 2:ne rubriker.
Den ena är att genom Utsk:s förslag uphör straffet för affall, och den andra att man erhåller mot proselytmakeri en lag, som kan tillämpas.
Jag tror således att Utsk. lyckats att träffa majoritetens tänkesätt, som är emot allt straff för det att man hyser en viss tro, utan alt göra några proselyter.
Min öfvertygelse är, att endast ett ringa fåtal vill med verldsliga medel återföra dem som affallit från vår Evangeliska lära.
För erkännandet af dessa hufvudsatser anser jag man bör vara Utsk. tacksam, oaktadt förslaget icke är hvad det bör vara.
Enligt hvad jag har hört har K.
M:s Propos. blifvit afslagen af BondeSl., men deremot har samma Stånd i dag bifallit Utsk:s förslag.
BorgareSt. har bifallit K.
M:s Propos. och upskjutit ärendets slutliga handläggning till nästa Lördag för att tillse, huruvida icke smärre modifikationer i förslaget skulle kunna åstadkommas, så att något resultat vid denna Riksdag skulle kunna vinnas.
Dessa båda fakta synas mig böra verka derhän, att en hvar undertrycker sina anmärkn:r på det att man må kunna erhålla om icke det bäst tänkbara åtminstone det bästa möjliga.
Ett af de skäl, som föranleda mig att antaga förslaget är, att detsamma innehåller lag mot proselytmakeri isynnerhet af den art, som omndmnes i 6 §.
Jag anser detta nödvändigt i närv:de stund och tror, att en så samhällsvådlig sekt som mormonerne måste motarbetas, hvarföre det är nödvändigt att hafva bättre vapen än dem som finnas i den nuv:de lagen, och hvilket vapen varit konventikel-plakatet, som ock varit det enda verksamma.
Att deremot vilja tillämpa landsförvisnings-straffet emot mormonerne, vore förgäfves.
Denne sekts proselytmakare äro, som Hrr:ne känna, ut - Den 3 Februari e. m. 181 gångna från Amerika, och i deras intresse ligger att erhålla så stort antal ledamöter, att distriktet, hvarinnom de finnas, må kunna uphöjas till värdighet af stat.
Det yttersta målet för mormonerne är alltså en utvandring, och att emot en sådan sekt, hvars mål är att begifva sig öfver hafvet för att söka ett annat hem, använda landsförvisnings-straffet torde icke vora lämpligt.
Förslaget, sådant det är upstäldt, är särdeles lämpligt att använda emot mormonerne.
Sedan jag således angifvit de skäl, som föranleda mig, att icke motsätta mig förslaget, bör jag äfven framhålla dess skrifter.
Ibland dessa anser jag den största ligga i den förändring som 1 § undergått.
Det är något stötande för min känsla detta utstötande från församlingen, helst det är förenadt med skyldigheten, att, oaktadt man skiljer dem från kyrkan, de skola enligt g 3 erlägga de ulskylder dem ålegat, om de fortfarande tillhört statskyrkan.
Icke heller anaer jag rätt att man lemnar dem åt sitt öde, som affa 11it från statskyrkan och icke kunna ansluta sig till annat samfund, men detta rör dock mera form än sak.
Jag kan icke föreställa mig, att det länge kan vara ett sådant tillstånd, ty om icke K. M. på grund af 89 g Itiksd:sOrdn:n kan anbefalla Presterskapet att taga vård om dessa personer, som mera än andra synas vara i behof deraf, bör det icke dröja längre än till nästa Riksdag, då statsmakterne måste vidtaga åtgärder i detta afs:de.
Jag tror äfven, att så som författningen är upslälld, de förespeglade vådorna skola inträffa, så att vi framkalla hedningar och mormoner, och beträffande de sednare visar erfarenheten, att vi icke kunnat undgå dem. 2 mom. i § 1 är särdeles illa redigeradt.
Det lyder så: »Hvad nu blifvit stadgadt har ej tillämpning å den, som yngre är än 18 år, der ej Konungen för särskilda fall annorlunda förordnar.»
Enär nu nästföreg:de g innehåller, att den, som omfattar sådan mening, som mot den EvangelisktLutherska bekännelsen stridande är, skall först varnas, och, om han deraf icke låter sig rättas, sedermera skiljas från kyrkan, förefaller det något besynnerligt, att en person under 18 år skall efter sådan varning och utstötning från kyrkan utverka sig Konungens tillåtelse; men ett sådant fall torde innan nästa Riksdag blifva sällsynt, och man får derföre för de många andra fallen söka göra de förbättringar, som vid denna sena timme af Riksdagen äro möjliga att åstadkomma.
Jag vill likväl icke yrka någon förändring i mom. 2, emedan jag i sanning icke vet, huru man skall kunna påhitta något, som har sannolikhet för sig att blifva af R.