Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kroppen har således icke något annat mål, än att betjena själen här i lifvet, och själens ensamma är att genom döden komma i åtnjutande af ett herrligare lif.
Häraf kan den slutsattsen uppstå, att det vore en välgerning att för hvar och en påskynda åtkomsten af detta högre lif – och visserligen skulle det äfven så vara, om menniskan ovillkorligt genom döden erhölle det; men löftet är gifvet villkorligt, själen måste först, genom iagttagande här i lifvet af religionens bud, blifva istånd att emottaga ett högre lif – och dertill har hon lifstid.
Således för att äga rättighet att förkorta denna för någon, skall man vara viss om att den själen innehar rätta ståndpunkten i förhållande till det osynliga högre lifvet; och denna visshet kan ju icke en annan själ äga.
Men kanske är hela historien om Magdalena beräknad på att leda till en negativ öfvertygelse, sålunda: att då den enskildta menniskan icke kan äga rättighet, under något vilkor, att förkorta en annan menniskas lifstid; kan icke heller samhället äga denna rättighet.
Vår tids omdöme i allmänhet måtte vara sjukligt, efter författarn ofta behandlar det så patientlikt; han invecklar sina stimulerande saker ömsom i oblatomslag, ömsom gifver han dem i råa naturämnen.
Björkegren är en berättelse, hvari förekomma rätt naiva påminnelser om att menniskan äfven är ett djur.2
Att han, Björkegren, med sitt genre’s afart ifrån sann mensklighet, skulle känna sig nära slägt till djuren, och derefter nedsätta hela menniskoslägtet; det har mycken trovärdighet för sig.
B–s tvifvel om Gud och sig sjelf, hade sin orsak i frågor, som hans förnuft icke tillfredställande kunde besvara sig sjelft.
Furumo löser dock gåtan af hans caracter, till slut, med de orden:
”ren kärlek frågar icke” – men kanske hade han bordt säga: tro och kärlek fråga icke, och de hoppas alltid det bästa om menskligheten.
Furumo hade lofvat att berätta om skapelsen och vi få Skönhetens tårar och Semiramis – österländska fantasier om verldens början – och sådana borde de vara; efter Sagans’ spår derom gå tillbaks längst i öster.
Då jorden sväfvar omgifven af ether, kan man väl tillåta att en etherisk poesi ingår i berättelsen om dess grund-orsak.
Skönhetens tårar är en sådan poesi.
Detta kan ju icke hindra någon och allra minst Herr Hugo, att hålla sig till Moses – hvilkens berättelse om skapelsen daterar sig säkerligen flera tusende år sednare än den Furumo anförer.
Skulle någon nu, efter vår tids åsigter, sammanfatta en ny historia om urskapelsen, så blefve den visserligen skiljagtig ifrån Moses berättelse derom, i flera afseenden, derföre att fantasi måste ingå i ett ämne, som icke med bevisliga skäl kan afhandlas; och menniskofantasien är för mobile, att kunna i alla secler vara densamma.
De mystiska talesätten i Semiramis äro i mitt tycke välkomna; de påminna om talesätten i vår egen religionslära – den har ju äfven kommit till oss ifrån öster – såsom dessa ord af Derceto till Nynianne: ”Sist skall jag tala för dig om det största och djupaste af alla under.
Det är att äta och dricka.” – ”Hunger och törst är lifvets grund: det är dess högsta nöd, och gör dess djupaste frid.
Ty den som rätt hungrar och törstar får mättnad.” – ”Säll är den, som både vill äta och ätas, vill gifva sig till offer att ätas och drickas af andra själar och väsenden – det är kärleken i sin helhet och friska skepnad.”
Jag vill icke här upprepa de bibelspråk, som innehålla samma bild; men det veta vi: att det blott funnits en i verlden, som i sin person framställt en sådan kärlek, i sin helhet och friskhet, att han offrat sig sjelf till att ätas och drickas af hela menskligheten i evärderliga tider.
Denna österländska bild har i norden blifvit så förvänd, att den nyttjas om hatet.
Då någon deraf förföljes, säges i allmänhet: de vilja alldeles äta upp honom eller henne; hvilket innehåller i sig sjelft ingenting.
Hatar man någon, vill man bli den qvitt; men icke tillegna sig dens person så innerligt att man vill äta upp den; hvilket blott kan tillhöra kärlekens begär.
Dessa Dercetos ord till Nynionne äro äfven minnesvärda: ”Intet är till, som ej är till på ett sätt; det är i en gestalt, i en person.
Denna verld är en person – skönheten i gråt; det är denna verld.
Skönheten i rent leende är dess himmelska person.
I leende och tårar på en gång är den både himmelsk och jordisk, och är i sin fullhet.”
Härvid blir det klart för mig; hvarföre jag alltid känt ett djupt obehag af alla konstens framställningar af Christus på korset – det har varit bara gråt.
Ingen artist har kanske ännu ägt hans bild inom sig, rätt klar och sann.
I leende och i tårar på en gång syntes han säkerligen vid de orden – ”Det är fullkomnadt”
– Om penseln rätt återgåfve detta, skulle man i hans blick, den sista, – se himmel och jord och allt.
Herr Hugo (den äkta och veritable) är missnöjd att Semiramis förefaller honom såsom en myth; men, i sjelfva verket, är icke verldshistorien ännu för oss en myth?
”Kärnan” är ännu icke funnen, ty ”skalet” har varit för hårdt, och Gud allena vet huru många generationer ännu komma att förgäfves knäcka derpå.
Likasom i östern, ljusets och dagens hem, kärlek och tro, ja öfvertro trifvas bäst; så har i västern, natten och mörkrets vagga, tviflet sitt hem.
Fernando Bruno är ett bevis härpå.
Mycket vackert återföres han till sans (ifrån ursinnighet) genom glömskan.3
I att kunna glömma ligger mera underbart än i att kunna minnas.
Jag kan icke föreställa mig en salighet med minne af jordens jämmer.
Att minnas måtte bero af de yttre sinnena, och att glömma, af förmågan att lefva endast i det närvarande.
Detta är också hvad vi aldrig rätt göra under verldslifvet – vi äro förmodeligen icke heller dertill inrättade.
En afton bad Julianus Richard sjunga, och denne sjöng Månsången, en musikalisk poesi – dermed vill jag icke säga: att den är sångbar, utan liksom musiken icke hämtar grundämnet för sina framställningar ur den synliga verlden, utan ifrån underbara aningar och uppenbarelser, för den inre hörseln, om spherernes harmonier, så sväfvar Månsången i denna spher och tjusar med detta ljufva melancoliska, som talar till oss ur månans skimmer.
À propos de rien kommer Leonard, det vill säga, ett bref ifrån en Leonard, om hvilket man tror att det är en dikt ifrån sqvaller-systrars samqväm, eller kort och godt: en ung man, som valt så länge i väpplingen tills han stannat i starren.
Likvist att så förifra sig häröfver, som Herr Hugo (den äkta och veritabla) kan väl icke vara nödvändigt; isynnerhet som man merendels har orätt då man blir ond.
Kanske är det en af tidehvarfvets förlöpnings-idéer?
Man måste tro på dygden, eljest kan den icke existera; att en sådan gammal tro nu mera bortsmält till en blott soupçon af tro, det måste vi medgifva.
– Kanske vill Furumo göra den ung på nytt, och såsom ung skall den vara stark, och derföre börja med: att tro dygden inom kurhuset?
Kanske?
Som Furumos kärlekshistorier alltid slutade sorgligt, så skulle politiken göra en diversion i saken, och vi erhålla Ormus och Ariman.
Det är en composition, som jag skulle vilja kalla en Rondeau Satyretto – ty extraordinaira skapelser böra få extra benämningar – – Finalen innehåller ett Lamentabile Desesperando, hvilket omsider förbryllar
Furumo sjelf så, att han stannar liksom perplext med det utropet: ”Hvarföre är allt en trasa?”
Isidorus af Tadmor är en poesi, värdig sitt ämne: christendomens gryning.
Dess fortsättning i Marjam är på det högsta intagande.
Marias bild, då de gudakära grekerna vilja tillbedja henne såsom gudinna – och hon står i en sann ren mensklighet, okunnig om hvad det kan ha att betyda – är så älskvärd, skön och tillbedjansvärd, emedan allt sannt skönt ingifver en sådan känsla, att man måste beundra den, som gaf oss denna bild.
(Med sann ren mensklighet menar jag: en fullkomlig glömska af sjelfvet och dess värde, samt ett starkt men lugnt begär efter det gudomliga eller efter Gud.)
Hvad ”oskickligheterna om Apostelen Paulus” angår, så äro de väl ej så farliga; som Herr Hugo anser dem.
Vi få bedöma Judas, en af de tolf, efter hans gerningar, och då kan man väl få bedöma Paulus, som icke var en af dem, efter hans ord.
Efter dem tyckes författarn göra honom till svärmare eller enthusiast, (om det låter bättre) en sådan kan någon gång låta sin enthusiasm förblända sitt förnuft; men det är ju i alla fall enthusiaster, för stora höga idéer, som dragit fram dessa, långa stycken i sönder, i verlden.
Johannes kunde icke predika annat än kärlek, ty han hade legat vid sjelfva urkärlekens bröst.
Han kunde icke heller finna behag i yttre kalla former, hvilka dock något fördela den grad af värma, som fordras till att – ”älska hvarannan inbördes” så, som Johannes förstod det.
Helsans Evangelium – det innehåller goda, sanna och sköna ord; i dem har man den rättaste och klaraste definition på hvad benämningen menniska innebär.
Allt skapadt blir och är hvad det enligt sin naturs bestämmelse kan och bör vara; utom menniskan.
Allt skapadt uppfyller sin bestämmelse af inre drift eller instinct; menniskan måste lära det; allt annat får hon lära, utom hvad det vill säga: att vara menniska och huru hon skall blifva det.
Ingenting borde således ligga mensklighetens Heroer mera om hjertat än utvecklingen och utspridandet af detta begrepp, hvarigenom mycket skulle få en annan och sannare rigtning inom menskligheten; (t. ex. grunden för besvarandet af nu-tidens uppfostringsfråga blefve då; att ungdomen skulle uppfostras till menniskor – och det öfriga vore kanske sedan lättare ordnadt).
Så säger Helsans Evangelium: ”Godheten är kärlekens brinnande håg att komma till det älskade målet.
Sanningen är kärlekens klara sans, hvarmed den fattar sitt älskade mål.
Skönheten är kärlekens harmoni, dess byggnad, det fullkomliga, ljufva underbara hem, deri dess begge motsattser hvila.”
För att menniskans lif måtte bli ett sådant lif – ”Märk det, skolen i uti edra samveten fråga eder sjelfva: är jag god? och är jag sann? – men i skolen aldrig fråga eder: är jag skön?
– I skolen endast efterfråga det goda och det uppriktigt sanna: – när i det gören med kraft, då skall skönheten sjelf gjuta sig omkring eder, utan att i begripen det, med ohärmeligt behag, i sanning såsom en outransaklig hemlighet.
(Med skönhet förstås icke här kroppslig.)
”Detta är den eviga helsan.
Mången menniska på jorden är sådan, att den eviga helsan ej kan uppgå uti dess själ, utan att själen först här ligger i mycken strid och sjukdom.
Detta är då att kalla en sjukdom, som dock leder till helsa.
Det dagliga lifvet gifver oss mångfalldig erfarenhet af att det så förhåller sig; men äfven, ty värr, att icke all sjukdom är sådan att den leder till en evig helsa; utan att den ofta, jemte kroppens härjning, äfven medförer själens.
När skola då dessa ”offra rosor åt Herran?”
Menniskans Stöd innehåller sann christendom efter Jesu lära.
Huru djupt och tillika sublimt beskrifves icke en menniskas tillstånd, som förtröstar ensamt på Herran.
Af själ och hjerta må den menniskan lofva och tacka Herren, vid återblicken på huru underbart
Han fört henne till sig – ty allt verdsligt, både menniskor och ting, hafva tillsammans, i det de stötte henne ifrån sig, liksom makat henne allt närmare och närmare till Herren.
Förstår hon detta straxt i sin början, skall hon icke ”sörja, såsom den der ingen tröst hafver” – utan blott tacka för sättet, hvarigenom hon kommer i åtnjutande af ”den bästa delen.”
Likvisst kan jag icke med författarn anse det vara hvarken nödvändigt eller nyttigt för menniskan, att underhålla smärtan.
”Smärtan är ett missljud i själen, ty Gud har icke skapat henne” – säger Jean Paul – ljust och lätt måste lifvet ligga för oss och inom oss, om vi skola fatta det rätt; men vi skole låta smärtan bereda hos oss den rätta glädjen, som ensamt är den: att vara glade i Gud – och då gråta vi glädjetårar, och smärtans äro aftorkade.
Deri förekommer äfven detta, som Fröken Ulla klandrar såsom irreligiöst:
”att man ej bör gifva en menniska löfte om tycke för personens skull, icke heller ovillkorligt och för alltid, utan med villkor: att den personen lefver i Christi sinne och för så lång tid den är fast deri.”
Är detta så hedniskt taladt?
Vi hafva en bok, hvars innehåll är af så underbar beskaffenhet, ty det är gudomlig vishet, att alla frågor, som angå menniskans vandel, i hvad tidehvarf och i hvad förhållande som hälst, af den besvaras.
(Kanske skall i tidernas längd menniskorna också nöja sig med de gudomliga lagar, som finnas i denna bok, och då lefva efter dem; i stället för den mängd af verdsliga lagar, de nu hafva, och som de icke lefva efter.)
Om vi nu söka svaret, på ofvanstående fråga, i den boken, så finna vi på flera ställen detta: ”Hvilken som kommer till mig och icke hatar sin fader och moder och hustru och barn och bröder och systrar, och ther till sitt eget lif, han kan icke vara min lärjunge.”
Från samma läppar har äfven utgått detta bud: ”älsken hvarandra inbördes!” – i det första kan således icke vara fråga om annat än lärans emottagande, hvaruti ingenting, icke en gång de i verldens ögon och enligt naturens ordning heligaste band bör hindra någon.
Huru christendomen i sin början skiljde dessa band, det veta vi, ty skiljaktighet i tro var den tiden uppenbar; – Huru många nu för tiden erkänna Christus för sin Gud i sitt hjerta, det veta vi icke, – ty alla höra till christna kyrkan.
Det kan väl ändock icke vara stridande emot vår religion att påminna om: det alla kärleksband böra hafva sin föreningspunkt i Christo.
Melia är en täck legend, författad på prosa; men låter söm poesi.
Svangrottan på Ipsora är skrifven poesi; men låter som musik.
Alla, som läsa Schenes El Nihor, måste instämma med Herr Hugos: (den oäkta och inveritabla) i att vilja gifva mycket för att hafva detta Afrikanska stycke i sin helhet.
Amalia Hillner.
Åter en ny tafla af författarn till Törnrosens bok.
Han är en Michel Angelo inom litteraturen, (som skald förer han mejseln, som roman-författare penseln och som historieskrifvare är han architect.)
Han älskar att gifva sina figurer starka färgor och att ställa dem i stark skugga, så att man först omsider kan uppupptäcka den menskliga formen; men man finner äfven i och med detsamma teckningen sann och trogen; fast än draperierna äro fantastiska – eller också äro de alabaster-hvita, och kroppen utgör ett löst, ett genomskinligt draperi öfver själen.
Amalia Hillner hörer till dessa senare.
Det är något, för hjertat interessant, att se en ung flicka vårda det intellectuella lifvets utveckling hos ett barn.
Sjelf, knapt hunnen till medvetande af detta sitt egna lif, skall hon meddela det, och likasom ingjuta det i en annan varelse.
En mor borde vara jalouse om att äfven sjelf vårda detta högre lifvet hos sitt barn; ty hvad är det lekamliga lifvet – blott
Promethei bild – och den eld han tog ifrån himmelen för att få denna till menniska, genom lif – är just det samma lif, som uppfostran skall gifva barnet.
Kan modren icke af sjukom, eller andra omständigheter, få tillfredsställa sitt begär (ett begär bör det vara hos henne) att vara lärarinna sjelf för sitt barn, då bör hon välja en ung person, en Amalia, dertill – ty hos denna skall icke finnas några petrificater i lynnet och hjertat, hvarefter det mjuka elastiska barnasinnet kunde komma att formas.
En ung person skall med mera kärleks-värma omfatta sina pligter emot barnet och dess föräldrar; ty dessa innehålla för henne både något nytt och vigtigt, och hon skall tro att det är en möjlighet att med redlig vilja lyckas i sitt åliggande.
En äldre, häruti erfaren person, skall icke längre ha denna tro; ty hon inser allt det ohjelpliga, som skall kunna motverka hennes bästa bemödanden, och hon blir derigenom mera liknöjd för hoppet om framgång.
Amalia var vid 18 års ålder gouvernante hos Baron Migneul’s för dess 9:åriga dotter; i denna egenskap ansåg hon sig sjelf blott såsom en domestik; men fruktade dock att hon af någon skulle erfara påminnelse derom.
Hvad är det, som kan sätta en gouvernante på samma punkt, som en domestik? att hon blifver betald för sina tjenster eller får lön.
Staten lönar sina tjenstemän så högre som lägre, icke dess mindre är det stor skillnad i rang dem emellan.
Ett famille-lif kan ju anses, som en stat i smått, förhållandet borde derföre derinom vara detsamma, att rangen hos de tjenande bestämdes efter tjenstens vigt och dertill erfordeliga egenskaper.
De förnämsta inom en famille äro naturligtvis fadren och modren, och gouvernante skall representera modren för barnet såsom dess lärarinna, dertill fordras ofta större odling än den egentliga modren äger, eller behöfver äga; alltså borde hon, gouvernanten få sig erkänd samma rang, som denna i sig sjelf äger.
Bildningen har, åtminstone häruti fört vår tid till rättvisa och billighet; inom nästan alla familler åtnjuter en gouvernante det anseende, som tillkommer henne, och hon anses för husets bästa vän.
Äfven Amalia blef häruti icke bedragen; så ung hon var, erhöll hon allas förtroende, och Friherrinnans tillit till henne är öm och rörande.
Amalias häpenhet och fruktan, vid upptäckten af att Friherrinnan älskade och tänkte mera på sin man, än hon älskade och tänkte på Gud – är fullkomligt lefvande framställdt – Amalia hade blifvit uppfödd i öfvertygelse om att blott ett var nödvändigt: att äga religion – och just emedan hon sjelf ägde religion, skulle hennes unga lifliga sinne så varmt önska att äfven andra, isynnerhet dem hon älskade, skulle äga den; och hennes tro på ordets magt, ifrån samma läppar, hvars förmåga att öfvertyga, hon erfarit, är alldeles öfverensstämmande med den ensidighet i omdöme, som är följden af ett indraget och ensamt lefnadssätt.
Så god och from Amalia är, har hon ansats till intolerans i religiöst afseende; ty det fordras mer än godhet och fromhet att icke hafva det – det fordras vishet.
– Likvisst voro hennes bekymmer icke ogrundade, då Friherrinnan blef dödssjuk och ändock aldrig talade i religiösa ämnen.
Det herrskar nästan en dödskyla omkring en sjuksäng der man finner att: ”Guds heliga ord icke äro rätt till för den sjuka” – der verldshafvet är tankarnas syftemål – och der en så svår motsägelseanda, beherrskar den sjuka att den ensamt motväger hvarje välvilligt ord, yttrat af vänskapen.
Ack! när skall en sådan menniska ”offra rosor åt Herren?” – i en evighetens evighet – kan man hoppas af Hans barmherrtighet.
Baron Migneul’s bekännelse: att han och Friherrinnan icke gerna läste eller hörde läsas den sköna litteraturen, emedan de sjelfve utgjorde en roman, och icke ville läsa om sig sjelfva, är af en agtningsvärd uppriktighet.
Jag vet personer, som alldeles af samma skäl icke tycka om den sorts lectur; men kallar den derföre lättsinnig och dålig, samt att den blott skämmer smaken för allt reelt.
De älska icke att se passionernas hemliga strid inom deras eget bröst, eller någon enskilt passions der hemliga välde afslöjadt och tydligt framstäldt i en bok.
Friherrinnan eller Eugenie Quemarez kallade lifvet, kort innan hon lemnade det, för ”en épisode.”
Visserligen måste inför den store Evige, som hafver verldarna till sin fotapall, en menniskolefnad – bland chörerne af dessa verldar – blott vara en épisode; och likvisst vara nog för menniskan att det så är.
Denna fina observation vid Friherrinnans dödsbädd:
”att icke ett leende smyckade den hängångnas ansigtsdrag, såsom man annars ej sällan ser, då en skön själ lemnar det slutliga spåret efter sig vid afskedet ifrån kroppen: icke ett sådant leende, ej den fullt försonades, ej den rent i Gud afsomnades: men en viss förklaring, en hängifvenhet, ett bönfallande hopp stod der skrifvit.”
Denna fina observation, skulle den icke kunna leda till någon upplysning om själens form, ty en form måste hon, såsom skapad, nödvändigt hafva.
Det är själen som gifver åt kroppen en prägel af sitt tillstånd, med dess minsta nuancer, vid afskedet ifrån den – skulle själen kunna göra detta utan att äga samma form, som det qvarlemnade skalet – skulle den döda formen kunna emottaga, troget och sannt, intryck af himmelsk art, om den icke i sig sjelf verkeligen utgjorde en himmelsk form?
Men sculpturen reder detta bättre.
Hvad är det som ger lif åt bysten?
Det är ju den yttre menniskoformen, uppfattad af artisten under en själens affect, och så lifligt af honom återgifven i marmorn, att man tror sig i den se en själ – från hvilken en affect blott kan komma – när så förhåller sig, bör då icke själen just äga denna form som så lifligt kan återgifva henne?
Poemets första upplaga4 är just en sådan byst, talande om själens form, under sin skönaste, herrligaste affect – religiös försonlighet –
Ståndsparallelerna.
I visst afseende kan boken med skäl äga denna titel, hvilken blifvit klandrad såsom icke mer passande än:
Gudsfred – yxskaft.
Författarinnan öfverlemnar åt läsarn att göra jemförelser i egna reflexioner, öfver de olika taflor ur flera stånd som hon framställer: t. ex. bondens, prestens, och adelsmannens uppfostran, den rika Grefvens uppskattande af penningen och den fattige fiskarens liknöjdhet för den, adelsmannens pretentioner på ståt och lyx, äfven då han ligger i ett economiskt själa-tåg och den fattiga Sångar-Jans belåtenhet med intet; ty han har icke begrepp om inbillade behof – med flera.
Då en författare gör sig den mödan att återgifva, på ett snillrikt sätt, sin uppfattning af verldslifvet, i smått och stort, då borde vanliga läsare med hjertlig tacksamhet emottaga ett så utsökt nöje, och ovanliga eller förståsigpåare dubbelt värdera det; och icke med onödigt klander tvinga snillet till tystnad.
Göthe har sagt: man vet egentligen, hvad man vet, blott för sig sjelf.
Talar jag med en annan om det jag tror mig veta, genast tror han sig veta det bättre, och jag måste återgå med mitt veta inom mig sjelf,” – månne icke förhållandet ofta är sådant emellan en författare och dess recensent?
Hvad det angår: att kärleken är den enda passion, som behandlas eller som har hufvudrôlen inom den sköna litteraturen, hvilket äfven ogillas i allmänhet, så kunde man väl fråga hvilken som skulle och borde med mera rätt uppträda i dess ställe?
Utom hat finnes väl knapt någon passion, hvaruti icke kärleken är ett element; den girige älskar penningen, den ärelystne älskar verldslig höghet – och så vidare – men den kraft i menniskohjertat, hvarigenom det känner sig, nästan omedvetet, dragit till ett annat hjerta – och som är hvad vi kalla kärlek – och just den hvarje bel-esprit hyllar, – hvad är denna kraft egentligen?
Skulle den icke kunna vara hjertats eller själens tyngdkraft, nedlagd hos henne i tidens början, för att återföra henne till centern eller alla tings medelpunkt och upphof?
Skulle icke denna kraft så småningom kunnat declinera från sin bestämda bana och, nu irrande i omkretsen, söka att komma åter i sin rätta spher? – och skulle det icke just vara dessa irrfärder, som det blifvit snillet beskärdt att attrapera, och mer eller mindre meteor-likt framställa?
– Frågor, som andra generationer kanske besvara – men är det icke det menskliga snillet, som alltid haft det uppdraget att återföra till rätta, hvad som råkat i olag inom menskligheten? – och sker icke detta alltid först medelst åskådliggörandet af det existerande förhållandet, hvilket väcker uppmärksamheten på, att så, som det är, borde det icke vara? det torde vi medgifvande kunna besvara genast.
Om nu kärleken är så oumbärlig för själen, som andedrägten för lifvet i allmänhet – men, säger man, det finnes en brottslig kärlek – men, svarar jag, det finnes väl mer än en sådan: t. ex. kärleken till sitt jag, som inplantas i sällskapslifvet, kärleken till äran, stjernor och band, som högmodet ingifver, till ryktbarhet, som herrsklystnaden föder m. fl., höra inför moralens domstol till samma sort af kärlek, som den man kommit öfverens om att inbegripa under namn af brottslig kärlek.
Om nu kärleken, frågar man, är en moralisk kraft i menniskohjertat?