Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad de börjat, fullföljdes af Carl XII:s samtida, (Peringsköld och Rudbeck), af Gustaf IIl:s (Dalin och Lagerbring); och denna del af våra häfder har från och med Carl Johans tid börjat att bearbetas på ett sätt, som i reda och fullständighet ej lemnar något öfrigt att önska, så långt som arbetet med ringa tillgångar af medel och arbetskraft hittills hunnit att fullföljas.
Annat är förhållandet med de tre sista århundradena af vår historia.
Till deras uppdagande har den s. k. frihetstiden varit särdeles verksam; roen just här gäller hvad ijag från början talat om ensidighet och om bristande sammanhang.
Det finnes visserligen 2:ne officiela samlingar, (Stjernmans och Modees) af riksdagsbeslut och andra publika handlingar, resultaterna af de särskildta tidernas politiska förhandlingar.
Men dessa förhandlingar sjelfva framstå deremot i högst stympadt skick i de många enskildta samlingarne af Troil, Loenbom och andra.
Vår tid har slutligen fortgått i ungefär samma rigtning, med många enskildta, förljenstfulla, men ej med hvarandra sammanhängande bemödanden.
Mycket har dermed vunnits, men ringa mot hvad som återstår att vinna.
Ett försök att bilda en medelpunkt för dessa slräfvanden är sedan mera än 30 år gjordt med det s. k.
”Samfundet för utgifvande af Handlingar lill Skandinaviens Historia.” Under H. M.
Konungens enskildta beskydd, under ledning af rikets högste embetsmän och förnämste vetenskapsmän, men dock utan något understöd af Staten, bar detta samfund utgifvit redan 28 delar af värderika handlingar.
Men just i följd af sina ringa tillgångar och af det oordnade skick, hvari våra arkiver till sednasle dagar sig befunnit, bar en fullständig och följdriktig plan varit en omöjlighet.
Som sagt är, det är tid att söka en medelpunkt för alla 316 Den 22 December f. m. dessa sträfvanden.
Och livar finna den?
Månne i nämnda samfund, eller i den akademi, WiUerhels- Historie- etc., i hvilken De la Gardies inrättning, Antiqvitetskollegiet ingått; eller i riksarkivet, såsom Axel Oxensljerna det tänkt.
Mig synes det sistnämnda vara det bästa, särdeles som det ej ni tränger de 2 andra, ty från riksarkivet har dock i sjelfva verket bådas verksamhet för häfdeforskningen utgått.
Pä ju färre händer ledningen af ett företag hvilar, dess bättre.
Ingen kan bättre vela hvad som bör göras, ingen har säkrare krafter att disponera, än riksarkivets chef.
Och jag kan åberopa exempel från andra länder.
Hlotl ett enda:
Frankrike har sedan liera år, genom sin kanske störste tänkares och statsmans försorg, den som nu närmast dess Konung leder dess angelägenheter — det har genom bans försorg en arkivskola, der en mängd unge män, nyss utgångna från akademierna, äro fästade med temporära anslag, göra, under inseende af arkivets styrelse, afskrifter af offentliga handlingar, och dessa afskrifter ulgifvas på statens bekostnad.
Frukten häraf ligger redan för hela Europas ögon i en lika värderik som omfattande samling, hvilken spridt nytt ljus öfver dess historia.
Den summa, som derpå ärligen användes, kan jag nu ej uppgifva, men svårligen torde den gä under 50-dubbla beloppet af hvad jag ville föreslå bos oss.
Jag ville yrka, alt
Ständerna skulle ställa blott 1000 r:dr b :co ärligen till riksarkivets disposition för detta ändamål.
Dermed kunde för Statens räkning inlösas 200 exemplar af hvad som kunde hinna att ulgifvas om året; 100 exemplar kunde väl påräknas till försäljning, och dermed vore efter vanlig beräkning kostnaderna beläckla, med ett öfverskott, som kunde begagnas till godtgörande af renskrifvares besvär.
Frågar man, hvad som närmast kunde komma i fråga att ulgifvas, vore det officiela statshandlingar, rådslag, råds- och slåndsprotokoller af allmänt intresse, vigligare korrespondanser m. m.
Med ett ord de samma källor, ur hvilka våra stora häfdatecknare hemtat hvad som är vår ungdoms och vår mannaålders mest bildande studium, vårt fäderneslands stolthet och ära.
Ilr Tham uppläste härefter följande:
Jag vågar således föreslå, att R.
St. skulle anvisa medel, att årligen från 1849 års början utgå med 1000 r:dr b:co, och ställas till riksarkivets chefs disposition, till att dermed betäcka kostnaderna lör ingifvande af offentliga handlingar till fäderneslandets historia; med und. hemställan tillika lill H. M. Konungen, om II.
M. täcktes inom sagda tid infordra und. utlät, af riksarkivets chef, huru ett sådant ulgifvande må ändamålsenligast kunna inrättas.
Anhålles om remiss till II.
SlalsUtsk.
Gyldenstolpe, Ant. Gabr., anförde skriftligen:
Förvaltningen af R.
St:s bank och de derföre utfärdade fö - Den 22 Der.omber f. m. 3)7 reskriflcr böra afse 2:ne hufviulföreraål.
Det första och vigtigaste, sora aldrig får åsidosättas, är bankens förmåga alt med silfver kunna oafbrutet inlösa sina sedlar.
Det andra underordnadt och som derföre bör gifva vika för det förra, är att banken må kunna af sin rörelse draga den högsta möjliga lagliga vinst, hvarvid dock, så länge banken är en stats-anstalt, billigt afseende bör göras på hela landets stora och nyttiga närings-, handels- och penninge-intressen, hvilka banken väl må styra men aldrig undergräfva.
För del härofvan omnämnda första ändamålets ernående anser jag de vid sisth riksdag gifna föreskrifter om bankens metalliska kassa samt de utvägar som till bibehållande och förstärkning af densamma må begagnas vara på del hela tillfyllestgörande, och jag får derföre föreslå deras fortfarande med följande förändringar och tillägg nemi.: o) i Hö § af nu gällande bankoreglemente, att jemväl vexlar dragne pä 90 dagars dato få inköpas; att den kurs, som för vexel köp af fullmäktige bestämmas, aldrig må understiga 126 sk. för 90 dagars vexlar samt efter samma förhållande för vexlar med kortare omloppstid; och — att fullmäktige ej må underlåta att verkställa inköp af vexlar då sådana af välkända och solida trassenter eller endossenter erbjudas till nyssnämnda pri.s; samt b) i 117 § af samma reglemente, att silfver för bankens räkning får linnas stående äfven å annan utländsk ort än Hamburg; att sammanräknade beloppet af detta utestående silfver får under alla årets lider uppgå till 1,000,000 r:dr Ilamb. b:co och dessutom under vintermånadcrne tillökas med beloppet af sä väl alla de inköpta vexlar som icke före sjöfartens upphörande binna förfalla, som af dem, hvilka, innan sjöfarten ånyo öppnas, inköpas och förfalla.
Till ernående af det andra hufvudändåmålet eller den högsta möjliga vinst för banken får jag föreslå följande nya stadganden: l:o Då bankens metalliska kassa i guld och silfver öfverstiger 4,000,000 r:dr specie böra fullmäktige, när sådant sig göra låter, med öfverskottet inköpa säkra skuldförbindelser, ställda för så väl kapital som ränta i utländskt mynt, sora äro säljbara på den Europeiska penninge-marknaden.
Inköpspriset må aldrig öfverstiga det förskrifna kapital-beloppet, och räntan aldrig vara lägre än alt hon utgör 3 procent af inköpspriset.
Engelska och Franska 3 procents statspapper böra förnämligast inköpas, dock må jemväl Svenska hypotheksföreningars i utländskt mynt utgifna obligationer kunna upphandlas. 2:o
Af bankens nu oanvända förlags-kapital för allmänna diskonlerne, handels- och närings-diskonterne, belåningen af publika papper samt kreditiver, utgörande för närvar, nära 4 millioner r:dr b:co, afsättas 3 millioner, hvaraf hälften användes till inköp af säkra räntebärande obligationer, löpande med minst 4 procents ränta och 6 månaders längsta uppsägning.
Den andra hälften utlånas företrädesvis till hypotheksföreningar mot deras utgifvande obligationer å 1000, 250 eller 100 r:dr med 4$ pro - 318 Den 22 December f. m. cents ränta och, då hypothcksföreningarne sådant åslunda, endast på deras sida uppsägbara.
Hvad sorn icke sålunda af hypotheksföreningar upptages, skall utlånas lill jordägare på lika villkor, samt efter samma grunder som i öfrigt äro gällande för bankens nuvar. utlåning mot inteckning i fast egendom på landet, dock att dessa lån ej må beviljas till lägre belopp än 1000 r:dr, men deremot kunna, i förhållande till pantens värde inom halfva taxeringsbeloppet, utgifvas till högre summa än 6000 r:dr.
Skulle de lånerörelsegrenar, hvilkas oanvända öfverskott här blifvit till utlåning afsedda, framdeles komma i behof af det maximum som för dem vid innevar. riksdag kan varda bestämdt, så bör, om ej annan utväg till behofvens fyllande finnes, sådant ske genom uppsägning, försäljning eller belåning af de obligationer som erhållits på sätt här ofvan omförmäles. 3:o Bankofullmäktige berättigas att, då i någon af bankens lånerörelsegrenar, hvartill äfven räknas kreditiver, större eller mindre del af det derföre anslagna förlags,-kapitalet ligger obegagnad, använda beloppet för längre eller kortare tid till förstärkning af den eller de öfrige lånerörelsegrenar som deraf kunna vara i behof. 4:o Kassa-kreditiv få icke beviljas någon hypotheksförening, association för belåning af spanmål eller allmän korporation till högre belopp än 100,000 r:dr b:co.
För kreditivrätten erlägges årligen 1 procent af kreditivets belopp, samt 4^ procents ränta för hvad som å kreditivet finnes lyftadt.
Kassakreditiv må jemväl andre enskildte eller bolag beviljas på enahanda grunder, dock icke till högre belopp åt en och samma person än 50,000 r:dr och icke lägre än 5000 r:dr, allt emot ställande godkänd säkerhet som af bankofnllmäktige pröfvas skall.
För medlens lyftande få endast skrifna assignationer å jemna hundradetal r:dr begagnas.
Samfälta beloppet af kassakreditiver får icke öfverstiga 1 million r:dr b:co.
De på banken anvisade äldre kreditiv må oförändrade bibehållas, men inga nya sådana emot nedsatt ränta beviljas. 5:o Bankofullmäktige berättigas att, till förstärkande af lånefonden för jern, koppar m. fl. vågförda effekter, då sådant för en längre tid kan erfordras, äfvensom vid alla tillfällen då nytta deraf kan för banken beredas, af allmänheten upptaga lån mot utfärdande obligationer å 1000, 250 eller 100 r:dr b:co, löpande med 3 procents ränta och ställde på högst 3 månaders uppsägning.
Gyldenstolpe nu väckta motion anhåller jag måtte blifva bordlagd, emedan jag önskar alt mot densamma göra några anmärkn:r, hvarförinnan likväl ett genomläsande af motionen torde vara nödigt.
Gyldenstolpes motion blef i följd häraf lagd på bordet.
Den 22 December f. m. 319 Hr Cederschiöld, Rob. Theophron, uppläste följande:
Allmänt klagas öfver brottens och fångantalets lill vext och denna klagan är tyvärr allt för väl grundad.
Säkerligen är det derföre alla sanna fosterlandsvänners enhälliga lifliga önskan, alt anledn:n till delta onda måtte kunna undanrödjas.
Men deremot är man af alldeles motsatta åsigter i afseende på medlen, som dertill höra användas.
Sålunda påstås, å ena sidan, bästa sättet att förekomma brott vara det, att med yttersta stränghet bestraffa den felaktige, och alt de uti gamla lagen förekommande vanärande kroppsstraffen således, långt ifrån att öfvergifvas, tvertom ålerupplifvas och tillämpas utan skonsamhet emot alla förbrytare ulan undantag; å andra sidan deremot förmenar man rälta sättet att hindra brottens tillvext, bestå uti en mildare behandling af lagens öfverträdare.
I samma mån mildhetsprincipens anhängare drifva sin sats lill ytterlighet, i samma mån stegra äfven stränghets-principens förfäktare sine fordringar i afseende på straffets grymhet.
Under det den moraliska pestsmittans läkare sålunda strida om den medicin, som deremot bör användas, tillvexer patienternes antal, så alt de moraliska sjukhusen eller fängelserna blifva otillräcklige för deras inrymmande.
Om de stridande partierne, i st. f. att drifva de förfäktade satserne till ytterlighet, ville närma sig hvarandra för att söka sammanjemka sina åsigter, skulle de utan tvifvel snart inse, att den första åtgärden till förhindrande af brottens tillvext bör blifva, icke att bestämma straffen för lagöfverträdelserne, utan deremot att undanrödja de felaktigheter uti samhälls-organisationen, som frambringa brott, och alt således i främsta rummet bereda arbetsförtjenst åt den arbetsföre och vård åt den kraftlöse nödlidande, så att ingen må finna sig nödsakad att begå brott för att erhålla hvad till lifvets uppehälle erfordras.
Så snart detta villkor uppfylles och tillräcklig omsorg jemväl lemnäs åt det uppvexande slägtets vägledning, så att ingen lagöverträdare längre kan äga skäl att till ursäkt för sin handling åberopa fysiskt eller moraliskt tvång, då blifver samhällets fordran, att hvarje lagöfverträdelse skall med straff beläggas, grundad på sann rättvisa; och då inträder ordningen att pröfva och bestämma huru straffet bör vara beskaffadt för att säkert uppfylla sitt ändamål.
Efter milt omdöme bör härvid noga tillses, att straffen, som böra stå uti ett rättvist förhållande lill brotten och alltid med lugnt allvar verkställas, blifva lika skiljda från den råa grymheten, som från den qvinliga vekheten.
Så vida jag icke alltför mycket misstagit mig, är dock ännu det stora flertalet af samhällets medlemmar anhängare af grymhetsprincipen; och hvad härvid ej kunnat undgå att väcka min förvåning är, att många bildade män gå så långt uti sin grymhetsifver, att de sträcka den ej allenast till sjelfva straffens beskaffenhet och verkställighet, utan äfven till fångens behandling i öfrigt, hvarvid de ej anse nödigt att någon slags mensklighet behöfver iakttagas.
De vilja icke ens göra någon åtskillnad emellan 320
Den 22 December f. m. de olika individerne, utan bör det efter deras åsigt göra tillfyllest att vara fänge, för att i och med detsamma vara satt utom lag oell rättstillstånd.
Att under den muntliga diskussionen söka visa dessa grymhetsifrare sitt misstag, lönar ej mödan, emedan de äro så införlifvade uti och så förvissade om riktigheten af sine åsigter, att de aldrig vilja höra några skäl, som tala deremot.
Eljest vill det synas sannolikt, att t. o. m. den mest ifrige anhängare af denna princip skulle öfvergå till mildare åsigter, om han endast kunde förmås, att med sitt eget jag anställa några minuters betraktelser inför sitt eget samvetes domstol.
Otvifvelaktigt skulle det då ej kunna undgå hans uppmärksamhet, att han sjelf alldeles icke har någon egen förtjenst deraf, alt han under sin minderårighet, eller innan hans begrepp om rätt och orätt blifvit utvecklade, icke beträdt hrottets hana, ulan att han deremot härföre står i en outplånlig tacksamhetsförbindelse till Försynen, som låtit honom födas af föräldrar i den lyckliga ställning, att de kunnat egna tillbörlig vårdnad om sina harns vägledning och uppfostran.
Det skulle vid en fortsatt sjelfhetraktelse ej heller undgå hans uppmärksamhet, att förhållandet kunnat hafva varit annorlunda.
Om han då tänkte sig möjligheten deraf, alt sjelf vara född af föräldrar, som saknade stadigt hemvist och kringströko landet samt lefde af tiggeri och tjufnader, månne han då skulle finna sig straffvärd derföre, alt han under barnaåren, följande föräldrarnos exempel, utöfvade olofliga tillgrepp så ofta tillfälle sig dertill erbjöd?
— Om han derefter, så snart han kommit till mognare förstånd, inseende det orätta uti det lefnadssätt, hvarvid han af föräldrarne blifvit invand, beslöt alt på ärligt sätt förtjena sin föda, samt af sådan anledn. i ersättning derför erbjöd sina krafter åt samhällets tjenst, månne han ej skulle anse sig hafva fullgjort allt hvad på honom ankommit för att beträda en bättre bana?
Om dä samhället, i stället att välvilligt antaga och begagna sig af delta anbud, lemnade detsamma ulan uppmäaksamhet och nöden slutligen tvang honom att ånyo beträda brottets väg, månne han ej med skäl skulle kunna anse orsaken dertill böra tillräknas, icke honom sjelf, utan samhället?
Om han då, beröfvad sin frihet och i fängelse inkastad, der ej fick åtnjuta en mensklig behandling, och slutligen, i likhet med de uppsåtlige förbrytarne, tilldelades en vanärande och grym bestraffning, månne han icke skulle finna det vara ursäktligt, om hos honom vaknade en känsla af hämnd mot det samhälle, af hvilket han så orättvist och grymt behandlades?
En hvar, som vill med sig sjelf samvetsgrannt anställa denna betraktelse, skall, jag är förvissad derom, derefter erkänna, det rättvisan bjuder samhället, ej allenast att bereda arbetsförtjenst åt alla arbetsföre och vård åt alla kraftlöse, på det att ingen må af nöden tvingas att beträda brottets bana, utan äfven alt låta fängelsernes innevånare erhålla en sådan behandling, som med mensk - Den 22 December f. m. 321 mensklighetens fordringar öfverensstämmer; och om han särskildt vill göra sig om verkliga förhållandet i fängelserne närmare underrättad, skall han visserligen finna, att den allmänna tron, att fången mår bättre än den frie arbetaren, så till vida äger sin riktighet, som den förre erhåller mat hvarje dag, hvilket deremot icke alltid är fallet med den sednare, men han skall då tillika blifva fullkomligt öfvertygad derom, att orsaken dertill att fången sålunda pä visst sätt mår bättre än den frie, icke slår alt finna deruti, alt man hittills gjort för mycket för fången, utan deruti, att man gjort för litel för den frie arbetaren.
Då jag no, såsom det första nödvändiga villkoret för möjligheten så väl alt kunna hämma brottens tillvext, som ock att kunna göra straffen rättvisa, föreslår att samhället skall lemna arbetsförtjenst åt en hvar, som deraf är i saknad, samt vård åt den kraftlöse nödlidande, så mötes jag säkerligen af det ofta upprepade inkastet, att arbete visserligen icke tryter för den, som verkligen vill arbeta.
Att denna uppgift dock innefattar ett misstag, derom torde jag erhålla tillräckliga vittnesbörd, helst det är sannolikt, att knappt någon bland rikets alla representanter finnes, som icke mer än en gång sett sig nödsakad alt låta arbetssökande ohörde återvända; och hvad mig enskildt beträffar, är jag i tillfälle att tillföljd af min erabetsbefattning kunna intyga, det mången både straffad och ostraffad, efter fruktlösa försök alt erhålla arbetsförtjenst, slutligen begärt att blifva intagen å fängelse eller tvångs-arbetsinrättning för att icke i sin nödställda belägenhet tvingas att begå brott för att uppehålla lifvet.
Då nyssnämnde invändning, eller att tillräcklig arbetsförtjenst redan finnes att tillgå, således ej längre torde kunna försvaras, skall man måhända framkomma med en invändning af alldeles motsatt beskaffenhet, den nemi., att det är omöjligt att bereda arbetsförtjenst åt alla dem, som deraf äro i behof.
Frågar jag nu hvaruti omöjligheten består, så erhåller jag utan tvifvel det svar, att den består deruti att inkomsten för arbetet ej skulle motsvara utgifterne, och att samhället således derigenom komme att tillskyndas en betydlig förlust.
Obetingadt medgifver jag, alt inkomsten för arbetet i många, om icke i de flesta fall, skulle komma att understiga utgifterne, men deremot bestrider jag alt någon ökad utgift härigenom skulle samhällsmedlemmarne tillskyndas.
Då största delen af de individer, åt hvilka arbetsförljensten skulle beredas, för närvar, tillbringa sitt lif i fullkomlig sysslolöshet, så är det klart, att alla de af dem, hvilka icke dö af sväll, äfven för det närvar, lefva på öfrige samhällsmedlemmars bekostnad, samt att de således förskaffa sig medel till sitt lifsuppehälle, antingen genom tiggeri eller genom olofligt tillgrepp.
Min afsigt är icke att förskaffa något öfverflöd åt den samhällsklass, för hvilken jag nu förer talan, utan endast att sätta dess individer i tillfälle att genom arbete förtjena hvad till lifvets 1 H. 21 322 Den 22 December f m. uppehälle oundgängligen erfordras, så att ingen af dem hädanefter må behöfva hvarken alt tigga eller stjäla för alt icke förgås af elände.
Äfven om den valuta, som de genom sitt arbete .koflrme att lemna, blefve ringa, vore den dock, äfven i ekonomiskt hänseende bättre än ingen; men den moraliska fördel, som vunnes derigenom att dessa uslingar, i st. f. att tillbringa sitt lif i lättja och liderlighet, blefvo vande vid arbetsamhet och flit, skulle deremot komma att utöfva ett mäktigt inflytande på sedlighetens tillvext och brottslighetens aftagande, samt i väsentlig mån verka lill förminskning i fångantalet och i statens utgifter för fångvården.
Slutligen skall måhända mot mitt förslag invändas, alt det är obehöflig!, emedan K.
M. uti Dess under d. 25 Maj innevar. år utfärdade nåd. förordn. ang:de fattigvården i riket redan påbjudit, ej allenast att vård skall lemnäs åt icke arbetsföre nödlidande, utan äfven att fattigvårds-styrelserne skola söka bereda arbete åt de arbetsföre personer, sorn äfventyra nöd lill följd af brist på arbetsförtjenst.
I anledn. häraf får jag förklara, att det varit med den största tillfredsställelse och uppriktigaste glädje, som jag funnit de af mig nu uttalade principer redan vara af K. M. i nåder gillade genom högstberörde författning; men alt det deremot varit med stor ledsnad, som jag trott mig hafva funnit 3:ne misstag uti samma författning vara begångne, hvilka vid principernes tillämpning skulle leda dertill, att de deraf påräknade välgörande verkningarne ej kunna vinnas.
Det ena af dessa misstag består deruti, att hvarje socken eller pastorat skall utgöra ett särskildt fattigvårds-samhälle för sig, i st. f. att fattigvården, enligt min åsigt, borde ordnas länsvis, på det att de mindre fattigvårds-samhällena icke längre måtte såsom hittills uppbjuda alla sina krafter för att få ifrån sig på annan socken öfverflyttad skyldigheten att de fattige underhålla och såmedelst verka i strid mot hvarandra, utan alla lifvas af samma intresse och inom länet äga en gemensam central-förvaltning, till hvars omvårdnad de, uti dem emellan öfverenskomnren ordning, skulle äga att öfverlemna sådane arbetssökande och orkeslöse fattige, som antingen icke tillhörde någon viss socken, eller ock ej kunde der behörigen sysselsättas och vårdas.
Det 2:dra misstaget åter anser jag bestå deruti, att de utgifter, som utöfver befintlige tillgångar för fattigvårdens förvaltning måste bestridas, enligt den nåd. förordmn icke skola ersättas af Staten, utan särskildt inom hvarje fattigvårds-samhälle af dess medlemmar bekostas, till följd hvaraf någon rättvis fördelning af dessa utgifter emellan rikets samtlige skattdragande innevånare icke kommer att äga rum, utan skall det, hädanefter såsom hittills, helt och hållet bero af tillfälliga omständigheter, huruvida den ena kommunen kommer att blifva med så beskaffad utgift öfver höfvan betungad under det att den andre deremot kan vara derifrån nästan helt och hållet befriad.
De n 22 D e c e mb e r f. n). 323
För det 3:dje är det efter mitt förmenande ett stort misstag, att den nåd. förordmn icke bestämdt påbjuder, att arbetsförtjenst skall anskaffas åt alla, som deraf äro i behof, utan endast innehåller en uppmaning för fattigvårds-styrelserne att söka sådan anskaffa, helst det olyckliga och beklagliga förhållande, att arbetsföre personer, antingen i anseende till bristande arbetsförtjenst af nöden tvingas att begå brott, som ådraga dem straff, eller i brist af laga försvar utan eget förvållande varda dömde till tvångsarbete, sålunda icke blifvit genom den nåd. författningen undänröjdt, utan äfven efter densammas tillämpning kommer att fortfara.