Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ur konstnärlig synpunkt kan det vara skäl nog, att herr Fredrikson får tillfälle att göra en roll så fint, så roligt, som sedan länge blott han kan det, och så genomfördt, så beherskade med så mycken verklig karakteristik, som han måhända ej gjort på många år, mer än möjligen i » Margot ».
Fru Dorschs roll i detta nya stycke spelas af fru Rund-356
berg, fru Hartmans af fröken Behrens.
Fru Rundberg har den esprit, rollen fordrar, mycket af den elegans den begär, hvad som tryter henne är sann, enkel känsla.
Därföre blef scenen bakom skärmen matt och intetsägande, däremot var det häftiga utbrottet vid flygeln skickligt gjordt, och i första akten rörde sig fru Rundberg med säkerhet och elegans på ett nytt fält.
Fröken Behrens har godt hufvud och talar kvickt och bra, men hon saknar grefvedotterns finess och gracë, ty sådana kunna finnas bakom pensionsflickans slynaktighet.
Herr Baeckström är mycket rolig som den rike mjölnaren, och herr Skånberg gifver den ej vidare intressanta älskare-rollen enkelt och varmt.
I den danska författarinnan Emma Gads menlösa enaktare » En varning » är fröken Ålander lika förträfflig som vanligtvis, och fru Rundberg spelar den unga frun med den rätta komiska anstrykningen.
Dessa * båda spektakel » En varning » och » Stulen lycka » samt » Dubbelspel » visa, att k. dramatiska teatern går sitt nya spelår till mötes med många mycket goda förmågor, och då en minnesgod publik dessutom nog erinrar sig fruarna Fahlman och Sandell samt herr Palme, kunna vi hoppas mycket af den kommande vintern.
Vi vilja i synnerhet hoppas, att alla dessa och ännu flera, hvilkas namn ej ännu äro så väl kända, få tillfälle att gifva oss hvad de hafva och att förkofra sig själfva genom mångsidigt arbete, så att vi kunna få vänta än mer.
Publiken kan uppfostras till att skämma bort gunstlingar, men äfven till att på teatern glädjas åt hvarje konstnärs begåfning och framsteg.
k. aLiterära notiser.
Svensk konst och svenska konstnärer i 19: de århundradet af
Georg Nordensvan — så är titeln på en publikation, hvars första häfte i dessa dagar utkommit.
Ett arbete öfver detta ämne kan, om något, sägas vara af behofvet påkalladt, och herr Nordensvans nya bok har därför tvifvelsutan en mission att fylla.
Den svenska- konstens historia har redan allt för länge varit oskrifven, och om man med ett lands konsthistoria menar en på djupa och omfattande studier grundad och vetenskapligt genomförd skildring af-dess ' konstutveckling, så skall den nog i sin helhet ännu länge så förblifva.
Orsaken härtill är icke så mycket den, att det konsthistoriska materialet hos oss är så ringa och så svårtillgängligt, och uppgifter därför så mycket svårare än annorstädes, som icke så mycket mer, ß,tt den läsande publiken hos oss är så ytterst fåtalig och ingen därför känner sig hågad att utgifva arbeten, hvilka som affär betraktade, skulle bli allt annat än lysande.
Att ali rent vetenskaplig literatur hos oss är så litet uppmärksammad af äfven den mera bildade allmänheten, är ett fel, som vanligen skrifs på tidsandans räkning — jag tror, att om vi anställa en liten jämförelse med huru därvidlag förhåller sig i andra länder, få vi nog äfven gifva vårt nationallynne sin andel af ett blott alltför berättigadt klander.
Det glänsande (om än aldrig så ytligt), det pikanta och retande äro egenskaper som en bok måste ega, ifall den skall kunna räkna på någon större publik hos oss, — framför allt den måste vara lättläst, d. v. s. får ej taga tankeförmågan för mycket i anspråk.
På det vetenskapliga området ha dessa publikens behof gifvit upphof till alla dessa populära framställningar, hvilka hös oss mer än annorstädes numera äro så talrika.
Då nu den publik som öfver hufvud taget bryr sig om att inhemta något vetande alis, föredrar att göra det på detta bekväma, något ytliga sätt, så må man ej klandra, att våra förläggare gärna utgifva dylika arberen, att våra författare skrifva dem.
Att döma af prospektet till herr G. Nordjensvans nya bok skall den blifva en framställning af ofvanbeskrifven art.
Den lofvar att inom det korta utrymmet af 12 häften lemna en historisk, kritisk öfverblick öfver den svenska konstens utveckling under ett helt århundrade, och den skall illustreras af ej mindre än trehundra afbildningar af konstverk, porträtt m. m.
Efter att ha genomläst författarens företal, finner man emellertid, att han synes ämna gifva vida mer än man af bokens populära beskaffenhet har rätt att vänta.
Han har tydligen idkat långa och djupgående förstudier.
Den svenska konsthistorien är ju en så godt som obruten mark, och herr N. har utom de få tryckta källor som finnas, fått söka sitt material ganska vida omkring; en viktig del af detta material har varit de brefsamlingar, han haft tillgång^ till, och han synes i dem gjort en ganska rik skörd af nya upplysningar, fakta, data, samtida omdömen o. s. v. Det förefaller således, som förf.
skulle kunna under32° literära notiser.
det populära arbetets form bibringa sina läsare en rätt grundlig och omfattande insikt i sitt så synnerligen intressanta ämne.
Att det är den senaste delen af vår konsthistoria, vårt eget århundrades konst, han tagit till ämne för sin skildring, är också en borgen för, att skildringen bör blifva särskildt läsvärd.
rör sig här på ett område, hvarest han af naturel liksom af sina studiers riktning och af sympati torde vara mest hemmastadd; och om det också är en ganska vansklig sak att behandla den samtida konsten och dess närmaste förutsättningar, så är det å andra sidan ett högst viktigt och nödvändigt arbete såsom material för framtidens konstforskning, liksom det är ett bland de tacksammaste för en författares egen publik.
Det nu utkomna första häftet innehåller en kort återblick Öfver Sveriges äldre konstförhållanden, ' och förf.
har här med den moderna stilistens penna gifvit flyktiga, men ganska träffande karakteristisker af förgångna konstperioder och personligheter, som haft inverkan på sin tids konst.
I ett och annat fall har han härvidlag med nittiotals-estetikerns nog förnäma öfverlägsenhet spetsat sin penna mot företeelser och förhållanden, i hvilka han ej kunnat sätta sig in.
Men där hans sympati är med, t. ex. i Rococons fina elegans, är äfven han en god » laudatur temporis acti ».
Bland de redan i detta häfte rätt talrika illustrationerna synas ett stort flertal vara nya, ej förr sedda, och de äro i allmänhet goda för ett så prisbilligt arbete.
En anmärkning skulle dock kunna göras mot flere af porträtten, hvilka i och för reproduceringen hafva kopierats i teckning efter originaler, ej fotograferats direkt från dessa.
Det är blott naturligt, att likheten med personen i fråga härigenom skall försvinna ännu mer än om originalporträttet efterbildats direkt.
G. F.
Konung Oscars beskickning till Schahen af Persien, för öfverlemnandet till denne af Serafimer-ordens insignier, har nu funnit sin kompetente historieskrifvare.
Såsom beskickningens tolk tjänstgjorde nämligen # den bekante Österlands-fararen Sven Hedin, och denne utgifver nu i bokform en utförlig skildring af sina minnen från denna färd.
Första häftet häraf har nyligen utkommit och lofvar godt för arbetet i dess helhet.
(Stockholm, Samson &amp; Wallin, 12 häften à i kr.
Där skildras i raska, lifliga drag beskickningens resa genom Europa med färgrika situationsbilder särskildt från den korta vistelsen i Konstantinopel.
Så få vi där vara vittne till sultanens fredagsbesök i en moské med ty åtföljande trupprevy.
Vi föras till en turkisk kyrkogård och lära känna turkarnes egendomliga bruk att på sina grafvårdar afbilda den bortgångnes hufvudbonad.
Vi få med anledning af ett besök vid den Theodosiska muren en särskildt liflig skildring af det vackra historiska minne, som är förbundet med Top Kapu eller Kanonporten därstädes, den siste Östromerske kejsarens hjältemodiga kamp mot de turkiska inkräktarne och hans frivilliga död, då kampen blef fruktlös.
Vidare blifva vi vittne till den furstliga middag, hvartill sultanen inbjöd beskickningen (utan att emellertid hedra, den och dem med sin närvaro, men där i stället hjälten från Plevna, Osman Pascha, presiderade såsom värd) samt sedan till den korta audiensen hos turkarnes herrskare.
Så få vi göra bekantskap med den oerhörda lyxen i sultanens många palatser och de häpnadsväckande rikedomar, som förvaras i hans skattkammare.
Till det därom handlande kapitlet har för kontrastens skull användts såsom titelvignett gatuparti från en bulgarisk by: de ursprunglige innebyggarnes armod såsom bakgrund för inkräktarens öfverflöd!
Till sist skildras färden öfver Svarta hafvet, och historikenliterära notiser.
afbrytes först, när beskickningen står färdig att framtränga genom Kolchis ' skogar.
är redan genom sina föregående reseskildringar känd såsom en god iakttagare och trogen skildrare.
Dessa egenskaper bekräftas ytterligare i hans nya arbete, där han dessutom röjer ej obetydliga stilistiska framsteg.
Han målar väl ej med en skalds fantasimättade pensel och han gör heller icke några människostudier med en gammal världskännares psykologiska skarpblick.
Men han ser sig omkring med en intelligent, okonstlad ung mans vakna och för allt intresserade blick, och sedan återgifver han det iakttagna enkelt och rättfram, men med en behaglig säkerhet och ledighet i stilen, som stundom höjer sig till en viss » schwung ».
Utstyrseln är i högsta grad smakfull och elegant, for att icke säga praktfull.
Hvarje kapitel prydes af en titelvignett och dessutom är här och där ett porträtt inströdt i texten, men de egentliga illustrationerna äro i ypperligt ljustryck utförda på särskilda blad.
Yåra tidskrifter.
Det senast utkomna häftet af Historisk tidskrift innehåller bl.
a. en recension Öfver August Strindberg ' s nyaste arbete, » Les relations de la France avec la Suède jusqu ' à nos jours ».
Vi hafva sällan läst en mera mördande kritik, som dock bär alla kriterier för att vara fullkomligt rättvis.
Hufvudomdömet om detta den mångfrestande författarens nyaste försök såsom historiker sammanfattas i följande skarpa ord:
» Tyvärr tillfredsställer detta arbete ej ens de måttligaste anspråk.
Dess vetenskapliga värde är intet; där framdrages ej ett enda nytt faktum, det innehåller icke en enda originel tanke värd att taga reda på, men väl är det rikt pä faktiska misstag, på afsiktligt eller oafsiktligt falska sammanställningar och vilseledande kombinationer, för att nu icke tala om tryckfelen. »
I sak fördelaktigare är heller icke den granskning, som Professor Henrik Schück underkastar samma arbete i » Nordisk tidskriftÄfven han anför talrika exempel på bokens felaktiga påståenden, och med hänsyn till den tanke om svenskt författareskap, som den kan ingifva utlandet, slutar anmälaren med den bittra sanningen:
» Det hade onekligen varit både till hr Strindbergs och den svenska literaturens fromma, om detta arbete skrifvits på författarens modersmål eller — aldra helst — alis icke skrifvits. »
❖ * *
Äfven i vårt land blef Hermann Sudermann med ens genom sitt realistiska skådespel » Ära » en populär författare.
Och våra förläggare hafva skyndat att med vår literatur äfven införlifva andra arbeten med hans lockande namn på titelbladet.
Sålunda hafva bland hans äldre arbeten de båda romanerna » Sorgens fé » och » Fädrens missgärningar » (båda på Hugo Gebers förlag, resp. kr.
2.25 o. 2.75) öfversatts till vårt språk.
Den sistnämnda af dessa ingaf oss ej lust att göra bekantskap äfven med den förra.
Den är nämligen en roman af numera föråldradt slag — med äfventyrliga, blodiga händelser, fantastiska karakterer och glödande deklamationer.
Påtagligen ett ungdomsarbete utan mognad, om ock ej utan talang.
— Vida mera betydande är Sudermanns sista arbete, femaktsdramat » Sodoms undergång », som ock öfversatts till vårt språk (samma förlag, kr.
2,25).
Däri tecknas med drastiska färger de frestelser och faror, hvilka i en storstad åtfölja den konstnärliga ryktbarheten.
Hufvudpersonen är en ung målare, som genom sin tafla » Sodoms32°
undergång » med ens blifvit en storhet.
Han ryckes in i börsaristokratiens förskämda salongsvärld, näres * där med smicker, fördärfvas genom kurtis och förlorar både arbetskraft och arbetslust.
Till sist betraktar han sig själf såsom en genialisk undantagsnatur, som allt kläder, äfven hvad annars är moraliskt brott.
Han förför i denna stämning en oskyldig ung flicka, som förtrotts i hans vård.
Och sedan söker han förgäfves lyckan i förbindelsen med en ung kvinna, som liksom han längtar bort från den förskämda salongsluften.
När hans offers döda kropp — hon har begått själfmord — bäres in i hans atelier, förlorar han förståndet.
— Denna historia är tecknad med våldsam kraft och flera episoder däri äro mästerliga.
Men det hela gör liksom » Ära » i * viss mån istrycket af brist på konstnärlig måtta och öfverdriftsfri reflexion.
Det är hos Sudermann något af en ' realistiskt förklädd romantiker.
Han är skald och konstnär i ej ringa grad, men han är ej nog tänkare — ännu.
* Till den goda romanliteraturen bör » Grefven » af F. Marion Crawford räknas.
Den har nyligen öfversatts till vårt språk af P. Hedberg (Hugo Gebers förlag, kr.
2.25).
Det är en känslig och stämningsfull själsstudie, egnad att höra till dampublikens älsklingslektyr — lika oförarglig, som de engelska miss-romanerna, men af ett helt annat konstnärligt värde.
En bok, väl värd att läsas och begrundas, är » Huru barn icke böra uppfostras » af F. NicoLAy (Hiertas förlag, 6 häften à 50 ore).
Med äkta fransk esprit tecknas däri en följd af exempel på förvänd uppfostran, hvarur en skatt af goda lärdomar kunna härledas.
Det är på en gång en underhållande och en lärorik bok.
Ej mindre än tre arbeten af den framstående franska psykologen Th. Ribot hafva nyligen införlifvats med vår literatur, nämligen » Minnets sjukdomar », » Viljans sjukdomar » och » Uppmärksamhetens psykologi » (Hugo Gebers förlag, resp. kr.
2.25, 2 o. 2).
De äro värdefulla, dessa kortfattade psykologiska monografier, genom rikedomen af meddelade intressanta fakta.
Det vetenskapliga användandet i dem af dessa fakta kan däremot bedömas olika.
är positivist och söker åstadkomma en själslära utan själ.
Orimligheten häraf tyckes oss .tydligast framträda, då han skall förklara uppmärksamheten, utan att däri vilja se någon som helst yttring af själens egen energi.
Öfversättningen röjer här och där otillräcklig bekantskap med den psykologiska terminologien,
S — e.Octave Feuillet.
Den franska societet, som på 50- och 60-talen möttes i Compiègne hos Napoleons gemål, utgjordes af kejsardömets mest lysande snillen.
Där läste Edmond About skämtsamma epigram, där gjorde Pasteur intressanta experiment, där spelade Berlioz sina nya kompositioner.
Skådespelsförfattare som Dumas fils och Augier, romandiktarne Sandeau, Mérimée och Flaubert, journalisten E. de Girardin, kritikern Sainte-Beuve, kompositörerna Gounod, Ambroise-Thomas, Auber, målarne Gérome, Fromentin och Meissonnier, tecknaren Doré, litera-turhistorikern Nisard — alla illustrerade kejsarinnans soiréer, under det att en väld krets af högättade damer, sköna; kvicka, stolta och behagsjuka, uppburo sin tribut af kavaljerernas " hyllning, spelade någon roll i en frivol liten komedi eller deltogo i det gnistrande och lekande replikskiftet.
* Där såg man den vackra och eleganta fru de Pourtalès, den blonda fru de Gallifet, » skön som en ängels dröm », de ståtliga hertiginnorna af Persigny och Cadore, af Morny, Malakoff, Mouchy och Montmorency, de tjusande markisinnorna af Cainzy och Chasseloup-Laubat, baronessorna de Pierrebourg, de Rothschild m. fl.
— hänförande gudinnor ur kejsardömets olymp.
Man roade sig med jakt, promenader, fyrverkerier, med ett och annat proverb, kanske ock med kurtis, och män träffade vid dinern alltid femtio à sextio gäster.
Trots det att skämtet och epigrammen och komedierna ofta nog anslogo en mer frivol ton, fick man icke öfverskrida det fina vettets gränser.
Alla voro otadliga till språk, skick och låter; alla voro prydnader i salongen och på hästryggen; allt egde en doft af comme-il-faut och polityr.
Kejsarinnan Eugénie dömde efter ' salongsvanan — eller efter det mått af religiöst trosnit, hvilket lät de vackra och eleganta damerna ifrigt besöka mässan och räkna kulorna i sitt radband.
Hon skickade trupper * till Vatikanen
23354
octave feuillet.
och till Kina; hon underhöll S: t Vincent de Pauls orden, en af ultramontanismens farligaste högkvarter; hon skaffade befordran åt nulliteter i armén, blott de gingo i kyrkan, egde hållning och.
världsvana.
Här kräfdes alltså att kunna tala spirituelt, att föra sig med behag, vara hofman och katolik: här kräfdes takt, själfbeherskning och lefnadsvett, äfven om man i grunden icke var så alldeles otadlig.
En af de trägnaste och älskvärdaste gästerna vid hofvet i Compiègne var diktaren Feuillet.
Oklanderligt korrekt, fulländad kavaljer, stolt, litet nervös, nobel T) ch elegant, ifrig katolik och hertiginnornas riddare, egde han alla förutsättningar att äfven bli deras skald.
Född uppe i Normandie 1821 genomgick han Collége Louis le grand i Paris, aflade sina prof med nästan lysande resultat och var redan som ung student fin och aristokratisk.
Långt ifrån att deltaga i kamraternas orgier, att föra deras oroliga och bullersamma lif, tillbragte han sin ungdom i en helt annan luftkrets.
Drömmande och poetisk, älskade han det sköna, stora och ädla mål, sträfvanden och idéer, — allt under en tid, då romantiken ännu flammade med en djup, och het glöd, innan den blef till aska.
Gossen hade upplefvat romantikens blomstring — diktaren var ju född 1821 — läst Hugos verser, George Sand och Musset.
Ynglingen fick bevittna deras eftersommar och höst, d. v. s. han lärde sig, att det gamla nu var utdömdt.
Alla dessa stormande och oroliga känslor, alla dessa skiftande och äfventyrliga lifsoden, hvilka han såsom barn ofta hade beundrat, stodo icke i kurs mer, tidén var för prosaisk.
Och denne unge man, hvilken var romanesk nog att tro på en poesi midt uppe i prosan, — denne unge drömmare med den oklanderliga hållningen fann, att han kom för sent, och blef en smula skeptisk.
Hvad tjänade det nu till att dikta som romantiken, nu då dess glöd icke mer var en lifsmakt?
Hvad tjänade det nu till att instämma med Musset, då hans lidelse öfvergått till en tom, banal fras?
Och så skref Feuillet en liten scène — » Förbjuden frukt » — där han slutade af sitt första konto med romantiken.
Grefvinnan Corisanda gömmer på en passion, stor nog och stark nog att våga allt, om det kräfves — men då det icke erbjudes något tillfälle att bruka den, måste hon slösa bort den i triviala små förhållanden.
» Jag är frivol » — säger hon — » blott och bart därför att alla anledningar att vara allvarlig felar mig.
Jag är mäktig passioner, och jag eger endast nycker af brist på någonting, som förtjänar bättre.
Jag har en djup fond af viljekraft, men på hvad skulle jag väl använda den, när jag endast behöfver lyfta mitt lillfinger för att få allt, som jag kan önska mig?
Jag går och bär på tusen goda egenskaper och åtskilliga fel, hvilka skola dö med mig utan att ens hafva fått355 octave feuillet.
Det finnes kvinnor, som bestå sig med älskare, säger man.
För min del hvarken .har eller önskar jag dylika, men komme jag en gång att smaka på den förbjudna drycken, skulle jag icke tömma den långsamt, droppe för droppe; nej, vid gud, jag skulle dricka ur den i ett andedrag.
Är det väl mitt fel, att frestelsen aldrig mött mig, att jag icke kommer i beröring med annat än den mest hvardagliga prosa, och att allting är vulgärt? »
En ung ridderlig man, chevalier de Rosalba, gör grefvinnan sin kur och är finkänslig och poetisk.
Han klagar öfver sitt oroliga lif, sina orgier, sin brist på tro och frid, sin olycka, sin världssmärta.
» Jag har » — säger han — » under hela min ungdom sorgfälligt dolt alla mina goda och ädla egenskaper för att skryta med det öfriga.
Jag sjöng under orgien visor, som drefvo gyckel med fosterland och Jcärlek, för att under natten väta min kudde med tårar, vid tanken på förflutna tiders hjältar och på lyckliga älskande.
Jag tillhör denna skrymtaktigt gudlösa ungdom, som gömmer sina dygder åt mörkret och visar sina laster i dagsljuset. »
Ett ögonblick inbilla sig grefvinnan och chevaliern — grefvinnan, att hon funnit sitt ideal, sin stora lidelse; Rosalba, att han älskar henne för lifvet, djupt och sannt.
Dock endast för ett ögonblick.
Snart kommer kritiken.
Hon ser, att han eger otympliga fötter; han ser, att hon har mustache och magra armar.
Besynnerligt — tänker hon — » allt det där, som han sagt, är ju löjligt.
Det finnes ord i en mans mun, efter hvilka man antingen kastar sig i hans armar eller säger: ni är en stor narr!
Och jag, som trodde, att han var originell och då har han icke gjort annat än läst upp Alfred de Musset! » Äfven han finner, att hans grefvinna läst för mycket.
Brytningen eger rum och båda skiljas, och när så Rosalba aflägsnar sig från slottet, säger han till betjänten: » Vet du, hvad idealet är? » — tilläggande: » kom hit, jag vill med två ord förklara det! »
Hvad som hos Musset och hans släkt varit natur blef nu affektation eller rent af en parodi.
Hvad som hos Musset tjusade och fann återsvar uppväckte nu löje, d. v. s. var utdömdt.
Hela detta fina och lekande lilla skämt utmynnade sålunda i en kvick och djärf själfsathv
Romantiken efterträddes af école du bon sens.
Ponsard diktade om familjelifvets lycka — plikten, dygden, troheten och husligheten.
Augier gjorde kälkborgaren Julien i Gabrielle nästan till idealet af en make och familjefar.
Här gällde det sålunda en protest mot romantiken.356
Feuillet, som var för korrekt att hylla något känslosvall, men äfven roma-nesk nog att hata prosan, lät visserligen slå sig till denna skolas riddare — dock utan att glömma den poesi, han trodde på.
La Crise är egentligen blott en omskrifning af Augiers på sin tid så märkliga och beundrade Gabrielle.
Juliette befinner sig i den farliga period, då allt synes vilja drifva henne i älskarens armar.
» Det är » — säger diktaren genom en af sina personer — » en moralisk sjukdom, som angriper äfven de bästa kvinnor på tröskeln till deras högsommar.
— — De flesta kvinnor tillbringa sitt lif med att plundra det gamla trädet, hvaraf Eva först åt, på dess mogna eller omogna frukter.
Och så stark är dragningen till denna fördömda frukt, att icke ens de ärbara kunna besluta sig för att dö utan att hafva bitit i den. »
Hela hennes omgifning lockar henne och retar.
Öfverallt lurar den falska ormen på henne, — ute i stora världen, på teatern, i böckerna, ja, äfven i muséernas målningar och skulpturverk.
Dygden ställes upp på en piedestal och man dyrkar den, allt under det man böjer sig för dess kalla marmorbild.
Lasten hviskar lidelsefulla ord i hennes öra, talar om » volupté, ideal, cour, amour » och kläder sig i de skönaste och mest tjusande former.
» Hur vill du då » — utbrister Feuillet — » att en intelligent kvinna skall kunna undgå begäret efter att invigas i en religion, som eger alla dessa trollska lockelser, i ett mysterium, som döljer alla dessa blomster? » Skulle hon blifva kall, saknade hon ju hjärta; då vore hon en kvinna utan inbillning, heter det, d. v. s. hon vore icke i stånd att inspirera hvarken någon sonnet eller kavatina eller målning.
Då kunde hon ej annat än taga mot sin mans kyss — » le froid baiser conjugal, et voilà tout! »
Botemedlet består i att låta krisen ha sin gång, att låta henne få bita i den förbjudna frukten.
Först sedan hon fått Ögon » för den brutala verkligheten », upptäcker hon sitt fel och är för ali tid botad.
Proverbet, som ger en bild af dessa hårfina teorier, slutar som Gabrielle med en försoning mellan makarne.
Skilnaden är blott den, att när försoningen egt rum, kallas den käre mannen en poet af Gabrielle, under- det att Juliette kallar honom » god som den gode guden! »
Ännu mer slående är tendensen i La Fée, eller i det hänförande proverbet Le village.
En ung grefve de Comminges, som lefvat ut och Önskar dö — tillvaron har ej längre någon njutning att ge honom; nu drömmer han blott om » un amour surnaturel », — inhämtar af en ung fé, att lifvet äfven har plikter.
Har ni — frågar hon — någonsin gjort en uppoffring, d. v. s. för nöjet att kunna trösta eller hjälpa afstått från någon njutning, påtagit en357 octave feuillet.
försakelse?