Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Antingen entreprenadkostnaden skall drabba alla skjutsningspligtige i hela riket eller alla skattskyldige i hela riket, d. v. s.
Statsverket, så inträffar emedlertid under nuvarande förhållanden och innan tillräckligt antal konkurrenter tillkommit, prejeri genom sammansättning ellei’ liknöjdhet vid entreprenad-auktionerna å de särskilda stationerna.
Blir nu första försöket för dyrt, väcker det missnöje och öfvergifves.
En reaktion inträffar i allmänna tänkesättet, man talar om »obetänksamma reformer», och hela saken undanskjutes för längre tid.
Utskits förslag är till grunden meta rättvist.
Det verkligen rätta har jag ansett vara, att. de resande betala allt hvad deras förskaffande kostar.
Men när man nu icke lärer kunna hoppas bringa saken derhän, att. full rättvisa härutinnan sker, sä är det mera rätt att lägga en börda på alla, än på några af dem. som icke deraf nu betungas, eller deraf draga magön fördel.
Vill man derföre icke helt enkelt låta på hvar station skjutspenningarne blifva bestämda af det belopp, för hvilket någon entreprenör vill åtaga sig att skjutsa, anser man att resande derigenom skulle oskäligen prejas och rörelsen förlamas, då måste Staten. — ej några särskildt utvalda syndabockar, — träda emellan.
Detta kan emellertid ej ske på det sätt, Utskit föreslagit, först och främst — och detta skäl är ensamt tillräckligt — emedan Utskits förslag bestämdt icke bifalles af den »icke skjutsande» majoriteten.
Men Den U Juni f. ro. också derföre att, som sagdt nr, det sannolikt blir så dyrt, att äfven de, som vilja hjelpa de nu lidande, icke våga försöket.
Öfvergång från orätt till rätt, när den icke kan ske omedelbart, är dock alltid i viss mån godtycklig.
Det är omöjligt att fullt rättsenlig! bestämma huru lange den lidande skall bära t. ex. hälften eller tredjedelen af en orättvis tunga.
Ett öfvergångsförslag kan derföre ej hafva anspråk på annat jin att taga steget i den rätta riktningen så långt som man kan göra det utan risk af återgång.
Efter för utskickande af denna anmärkning, framställer jag nu mitt förmedlingsförslag, i hopp att någon annan eller Utsk:t må kunna för-' bättra detsamma, sedan allas meningar äro uttalade.
Jag föreslår, att kostnaden för godtgörelse af entreprenaderna å bipostvägarna till en början 5,, 10 nr, eller egentligen till dess en klass af konkurrerande entreprenörer hildas, fördelas emellan staten, kommunen och de nu skjutsskyldige vid stationen.
Det är sannolikt nödigt, om saken skall gå, att de nu skjutsskyldige icke genast befrias från sin börda, emedau många ej vilja alldeles släppa den.
Många finnas nemligen, sora anse orätt att eftergifva äfven en erkändt orättvis pålaga å ett hemman, i synnerhet om den filt,nits vid egarnes köp och således kunnat då tagaa i beräkning.
Sådant är i afseende å nu skjutsskyldiga hemman tänkbart.
Andra vilja lör sig och det allmänna taga fasta på det erbjudande, vissa hemman gjort till komitéen att aflösa besväret.
Utskit har dock väl vederlagt dessa skenskäl.
Men hufvudskälet är att man genom nu skjutsskyldiges enskilda fördels eggande sannolikt får den bästa kontroll emot prejeri vid nya entreprenadkontrakter, och att man på sådant sätt, om någon höjning i legan sker, å de flesta ställen bör kunna nedbringa kostnaden till en relatif obetydlighet.
Derföre och derest annat sätt att vinna reformens genomförande för rimligt pris icke kan utfinnas, anser jag denna ytterligare temporära upoflfring af de nu skjutsskyldige vara ett nödvändigt vilkor för reformens genomförande och deras definitiva befrielse från bördan.
Anledningen hvarför jag ville dela V3 af kostnaden emellan kommunen och staten, hellre än att lägga båda tredjedelarna på staten, är den, att jag deruti ville söka en ytterligare kontroll emot prejeri af entreprenör och en dervid tänkbar hemlig öfverenskommelse emellan denne och nu skjutsskyldige, särdeles der desse äro få, för att skinna staten, om denna skulle betala s/3.
Kommun skulle, om den hade ett eget intresse att bevaka, kunna förekomma sådant.
Länskommuneu hade i detta fall kanske varit den bästa, men då den ännu ej är organiserad, torde härads-eller stadskommun böra väljas.
Ett skäl till dylik fördelning har jag ock hemtat deraf att man nyligen i Norige, der nästan samma svårigheter möta vid detta ärendes reglerande, beträdt ungefär den väg, jag nu vördsamt tillstyrker.
Lagen af den 21 Mars 1860 innefattar nemi. följande stadgande uti Den U J u 11 i f. m. 153 »g 7.
Naar i tioget Landdistrikt det Tilskttd. sora udfordres til Vedligeholdelse af faste Stationer, överstiger 12 sk. pr Skylddaler, udredes '/* af d®1 Overskydende af Statskassen og */4 af Amtseomramien.
Forsaavidt Tilskuddet i en Kjöhstad eller et Ladested befinnes trykkeiide for Kjöbstadens eller Ladestedets kasse, kan Kongen rnidlertidig bevilge Udredet af Statskassen indtil */3 af Belöbet,, livorefter Sagen forelaegges naeste Storthing til Afgörelse » Bidragen från kommunen kunde utgå efter allmänna bevillningens grund, genom tillägg af vissa ören pr rdr efter 2:dra artikeln, derest ej kommunen kunde beredas andra mera lämpliga tillgångar genom afgifter å bränvin eller tobak och dylikt.
De nu skjutsskyldiges tillskott borde för hvarje station dem emellan fördelas efter alldeles enahanda grund, sora de senast utgjort skjutsskyldigliet vid stationen eller vid gammal station, i hvars ställe den nya inom en half mil från den gamla blifvit inrättad.
Jag upprepar, att hela mitt förslag är en öfvergångsåtgnrd, och hoppas jag, om den antages och skjutsentreprenader nu allmänt införas, att efter några år en talrik klass af entreprenörer bildats för konkurrens, hvartfter skjutsen lika lätt som posten bör kunna ordnas, utan tillskott af statsmedel, efter den enda rättvisa grund, att då de korresponderande underhålla postanstalterna, de resande underhålla skjutsanstalterna.
Min andra mindre vigtiga anmärkning mot Utsk:ts förslag är, att jag äfven hufvudsakligen af det praktiska skäl, att motståndet annars hos de »icke skjutsande» blir för starkt, anser att skjutspenningarnas maximum å landet bör sänkas från 1: 50 till 1: 20 rmt pr mil.
Deremot torde för stad maximum böra faststalllas något högre, helst de äro högre än 1: 50 i Stockholm, der skjutsen nu icke kostar staden eller de egentlige skjutsskyldige något tillskott.
Det bör dock icke lemnäs oanmärkt, att ehuru man klagar olver höga skjutspenningar, åtnjuta dock resande här i landet, jemte lägre skjutspenningar än i fordna tider och i de flesta andra länder, äfven åtskilliga andra fördelar.
Vägpenningar, som erläggas nästan å alla andra ställen, betalas här. sällan eller aldrig.
Vägarnes underhåll — ett ständigt växande onus — åligger jorden.
Här bvgger staten de flesta jernbanor.
A dessa få resande fara för afgift, sannolikt mycket lägre än dea verkliga kostnaden.
Slutligen är min tredje erinran, att jag anser att deputerade från kommunen och de bidragdemnande skjutsskyldige borde biträda K.
Beflnde vid entreprenadernas ordnande.
Bedaktionsförslag vill jag framdeles lemna, sedan jag erfarit hvad i saken må vara att erinra.
Om jag å ena sidan, lika med den talare, som nyss hade ordet, anser en förändrad reglering af skjutsväsendet vara af behofvet påkallad, såsom en följd at den fullkomliga revolution i skjutsningsbesväret och sättet att färdas, Den J11 n i f. m. som är en oundviklig följd af jernvägarnes anläggning här i landet, så kan jag dock å andra sidan icke med honora dela den öfvertygelse att de resande ej hafva någon slags rättighet att blifva fortskaffade, samt att det åliggande, som hittills varit fästad t vid vissa hemman å landet att fortskaffa resande, är en uppenbar orättvisa.
För min del anser jag visserligen skyldigheten att bispringa resande med fortskaffningsraedel vara ett onus lika väl som hvarje annan skatt; och man finner äfven att så är fö]hällandet, då man betänker, att åtskilliga hemman äro från detta onus befriacfe; men örn raan vill anställa en jemförelse med andra onera, finner man att detta är ett onus reale, likasom hvarje annan jorden ålagd servitut.
Nu återstår att se efter, huruvida detta onus bör utgå i egenskap af skatt.
I detta afseende måste jag bekänna att jag icke tvekar att instämma med den siste värde talaren, äfvensom deri att, om skjutspenningarne icke motsvara ersättning för det onus, som åligger den skjutsande, så finnes ingen annan utväg än att, såsom i allmänhet, då ett besvär ej blir fullt ersatt, höja betalningen, till dess man kan anse sig skäligen ersatt för sin kostnad.
Men en sak är att vidtaga denna åtgärd och en annan att göra hvad Utsk:t bär föreslagit, nemi. att skilja skjutsväsendet från jorden.
Detta är en åtgärd, som skulle medföra så stora svårigheter, att den sista villan blefve värre än det närvide.
För min del tror jag att man i frågor af så genomgripande art, som denna, bör gå med synnerlig varsamhet till väga.
Jag anser, att om än de skjutsskyldige hemmansegarne hafva laglig rättighet att fordra att få sitt besvär fullt ersatt, så att skjutsskyldigheten ej må innefatta egenskap af skatt till de resande, åtminstone det onus bör qvarstå för de skjutsskyldige att fortskaffa de resande, på det att den resande icke må bli utsatt för att få stanna på landsvägen eller att betala mångdubbelt mot hvad skjutsen är värd, hvilket möjligen kunde blifva en följd, såvida ingen skyldighet till den resandes fortskaffning funnes och taxa saknades på de afgifter, som böra erläggas.
Annu är det alldeles för tidigt att öfverflytta skjutsskyldigheten på staten, helst man ännu icke fullkomligt beredt en öfvergång.
Jag anser derföre att det förslag, Utsk:t tillstyrkt, icke är af beskaffenhet att böra bifallas, utan får jag yrka återremiss deraf, på det att Utskit måtte blifva i tillfälle att närmare öfverväga saken och framställa ett ändamålsenligare sätt för skjutsens reglerande, så att de skjutsskyldige hemmanen icke må klaga deröfver att de icke få hetaldt, men skyldigheten att skjutsa iindå qvarstå. H.
Exc. Hr Gr. och Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Då Sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskit företog till behandling denna fråga ang:de skjutsningsbesvärets ordnande, har Utsk:t dervid följt dels K.
Mits till följd af konsiterades afgifna betänk, framställda Nåd.
Propos., dels en mängd enskilda motioner i samma ämne.
Deli fJ Juni f. tn. [ afsale å (leii K. Propos:n, hvilken helt och hållet öfverensstämmer med de af komiterade följde grunder och som hufvudsakligen går ut derpå, alt kostnaden skall lika fördelas på alla skjutsningsskyldige hemman i riket, mötte många betänkligheter, såsom att hemman, hvilka nu ingenting betala för denna skjutsskyldighet, skulle efter detta förslag komma att betala; att en ny grundskatt härigenom komme alt läggas på jorden o. s. v. Inom Utskit höjde sig icke en enda röst till förmån för den K.
Proposm, och inom representationen har jag icke heller hört den försvaras af någon enda.
Afven reservanten.
Hr Fåhraeus, som visst icke sett detta Betänk, med blida ögon, har dock icke ansett sig kunna tillstyrka det af K.
M:t föreslagna sältet för skjulsningsbeavärets ordnande.
Återstår nu att granska de enskilde motionerne i detta ämne.
Utskit har tagit dessa motioner i öfvervägande och kommit till den slutsats, att den principen, att borttaga skjutsningsbesväret från jorden och öfverflytta det på Staten, vore riktig.
Vid den tidpunkt, då detta besvär pålades jorden, var denna den enda förmögenhet, som lanns och således den, som måste åtaga sig denna tunga likasom de flesta andra samhällsbördorna; men förhållandena hafva nu betydligt förändrats; genom förökad handel och industri har förmögenhet upkommit äfven inom andra näringsgrenar, och då vore det billigt att denna förmögenhet deltog i kostnaden för det, som gagnar hela Staten.
Jorden har dessutom tillräckligt bidragit i skatteväg, och gör det allt framgent, nu sednast t. ex. med bränvinsskatten. som blifvit från 600,000 rdr förhöjd till 6,000,000 rdr.
Vid sådane förhållanden tror jag icke att det är orimligt begärut af jordbrukaren att få någon lindring i detta afs., då han så rikligen fvller Statens behof genom andra skatter.
Ty här är nu icke fråga om att borttaga ett onus, en skatt, utau att förändra sättet för dess utgörande, att ersätta den genom bevillning, emedan raan anser att äfven de samhällsklasser, hvilka, då delta besvär pålades jorden, ej ansågos kunna åtaga sig skjutsskvldighet.
, nu böra kunna deltaga i densamma genom erläggande af bevillning.
Denna åtgärd alt omflytta skatter från ett sätt för deras utgörande till ett annat är icke ovanligt i andra länder, lika litet som hos oss.
Nuvide skattkammar-kauslern föreslog i denna parlamentssession att pappersskatten skulle försvinna, hvaremot income tax, som motsvarar vår bevillning, höjdes i stället.
Då hos oss vid förra riksdagen jorden befriades från beklädnads-bidraget, är det tydligt att nämnde bidrag nu fylles från annat håll.
Vidare säger man att Utskits förslag är outförbart.
I det fallet torde det icke vara lämpligt alt ingå i utveckling och granskning af hvad Utskit längre fram i Betänk:t anför; men jag är för min del öfvertygad att saken ingalunda är så vådlig som man här förespeglat.
Utskit har för sina beräkningar följt de kalkyler, komiterade gjort och genom förhöjande af skjutslegan m. fl. åtgärder, som finnas anförde i Betiinkit pag, 19 och 20, hvartill jag hänvisar, kommit till den i Betänkit angifna siffran.
Om äfven densamma måste öfverskridas, så hyser jag, då utan tvifvel principen är riktig, ingen betänklig - I) eu !* Juni f. iu.
Iiet ntt tillstyrka åtgärden, skulle det äfven blifva nödvändigt att betydligt öka bevillningeu emot hvad den nu nr.
Nu återstår endast att betrakta saken ur en annan synpunkt, nemi. billigheten och beqvämligheten för de resande.
Efter Utsk:ts förslag skulle skjutslegan höjas till 1 rdr 5 0 öre.
Häremot invänder Hr Fåhraeus i sin reservation pag 24: »att fördyra kommuni»kationerna är i allmänhet att bryta mot en af de-enklaste grund»satser i national ekonomien.»
Det finnes likväl en annan grundsats i national-ekonomien, att man bör betala en sak hvad den verkligen är värd, och denna grundsats tror jag mycket val kunna jem föras med den grundsatsen att man icke bör fördyra kommunikationerne.
Det är således billigt att de resande betala hvad skjutsen är värd, och jag hänvisar i detta afs. till utredningen i Betänkit pag. 11 och 12, och jag är förvissad derom, att om detta onus blefve så ordnadt, att Staten åtoge sig detsamma, vore det till de resandes fromma; de finge måhända betala mera, men färdas på ett bättre sätt.
Kasta vi en blick på förhållandet i detta afs. i främmande länder, finna vi att t. ex. i Preussen är befordringen af post och resande ett regale och lemnar till och med en ganska stor inkomst.
I Schweitz har skjutsen öfvergått till ett regale ifrån att vara ett kantonal åliggande, och resultatet af detta har visat sig särdeles godt.
På grund af hvad jag nu anfört, lår jag anhålla om bifall till hvad Utsk:t tillstyrkt.
Gustaf Fredrik:
Man har fram kastat den frågan, hvarföre skjutsskyldigheten skall hvila på jordbrukaren; svaret på denna fråga är helt enkelt det, att detta bestyr ej kunnat utan jemförelsevis alltför stora kostnader fullgöras af någon annan klass af medborgare.
Svårt är att upgifva, när denna skyldighet upkom, men lika svårt nr att upgifva någon tidpunkt, när den icke existerat.
Man tvistar om, huruvida den är att anse såsom en grundränta eller icke.
Mig synes benämningen alldeles likgiltig, enär det ej kan bestridas att ifrågavrde onus hvilat på jordbruket sedan urminnes tid.
Jag kan icke neka, så jordbrukare jag är, att jag anser jordbrukarens anspråk börjat stiga nog mycket på sednare tider; särskildt i afseende på förminskning af grundräntorne bör man ej förgäta att den så blygsamt ber amnda skatteförenklingen derjemte var en verklig nedsättning i grundräntan, hvilken, efter hvad gjorda uträkningar föranleda, torde belöpa sig till 20 å 25 rdr per mantal, eller ännu mera. der dagsverken till större mängd ingår i räntan
Vid hvarje riksdag har under en följd af år jordbruket blifvit befriadt från någon tunga, och sednast vid förra riksdagen från soldatbeklädnaden och från fouragepnssevolancen.
Man säger att det är ganska naturligt, att den resande betalar sin fortkomst.
Om denna sats ock kan tillämpas i andra länder der större konkurrens är möjlig, måste den likväl anses grundfalsk uti vårt vidsträckta och folkfattiga fosterland, och vore det för öfrigt så, att samhället i sin mån icke hade någon olägenhet deraf att skjutslegan updrifves till ett oerhördt högt belopp, De ii H Juni f. bq. 15?
skulle jag hafva vida mindre att deremot invända; men då'uppenbart är, att samhällets välbefinnande i väsendtlig mån heror deraf, att kommunikationsmedlen underlättas, så måste det äfven för delta samhälle vara af vigt att fortkomstsättet ej blir för dyrt.
En talare har här yttrat, att Stockholm är ett ställe, der skjut* sen verkligen betalas af den resande till rätta värdet; men om man frågar åkaren, går han ej in derpå, och berodde det på honom att befria sig från denna skyldighet, skulle han icke underlåta att göra det.
Skjutslega!) är dock 1 rdr 69 öre milen och ersättningen för ett par hästar, begagnade till exempel för 2 mil, gör verkligen alltså ett litet kapital.
Man torde ej heller hvarken kunna eller böra förbise den inverkan, som den fördel, man sätter i fråga att gifva jordbrukaren på andra medborgares bekostnad, särskildt utöfvar på en stor del af embelsmännen, hvilkas löner högst väsendtligen minskas, om, bland annat, skjutslega!) ouphörligt skall stegras.
Under sista riksdagen höjdes legan ganska betydligt, och det är visserligen sannt, att, på grund af från K.
St:r dertill gifven anledning, från Regeringen ankom befallning till, bland andra, jemväl länsstyrelserna, att, efter vederlädes hörande afgifva utlåtande angående den kostnad, som af resor i tjensteväg ansågs förorsakas de särskilda tjenstemännen, men, så vidt jag vet, har hitintills inget) fråga blifvit väckt ens derom, att ersätta tjenstemännen den ökade resekostnad, som af förenämnde stegring af skjutslegau redan drabbat dem, än mindre att, såsom det hette vid förra riksdagen, pröfvadt skulle blifva för hvilka, i sednare tider tillkomne, resekostnader, ersättning borde lemnäs af statsmedlen.
Det är t. ex. sannolikt, att en subalternofficer vid ett landtregemente, hvilken får resa kanske ända till 70 ä 80 mil under ett år, för att förrätta torpsvner, reser upp större delen af sin löneinkomst, och sådane förhållanden synes böra behjertas. innan man skrider till förhöjning af en skjutslega, som kanske allaredan är nog hög
För min del får jag derföre förklara, att j; g icke kan instämma hvarken i de för detta ämnes utredning särskildt komiterades åsigter, men ännu mindre i Utsktts förslag, af det skäl, att jag anser å ena sidan en lindring i skjutsningsbesväret verkligen vara för vissa skjutsskyldige af behofvet påkallad, mea att å andra det deremot är en oeftergiflig nödvändighet, att kommunerne fortfarande blifva intresserade i det sätt, hvarpå frågan om skjutsbesvärets utgörande behandlas.
Jordbruket måste alltså fortfarande, såsom en, sin egen angelägenhet, bekosta och bevaka skjutsbestyret, men Staten kan understödja, der bördan trycker allt för ojemnt, hvaremot, om Staten ovilkorligen öfvertoge bestyret, ej osannolikt är, att, i allmänhet, jordbrukarne sjelfva skulle, i form af bevillning, få vidkännas större omkostnad än de nu utgöra för oftaniimiide besvär, så mycket mindre, som ingen på förhand kan beräkna hvad -Staten, utan understöd af kommunernes enskilda intresse i frågan, kunde komma att utgifva för denna nya budgetstitel.
Jag tror alltså att det vore lämpligt om, för skjutsningsbesvärets underlättande, en mindre summa stäldes till Regeringens disposition — beloppet öfverlemna!' jag till Utsk:t att, vid den åter - 158 D en it Juni f. m. remiss, som jag hoppas sker, bestämma — för att, efter derom gjord framställning, kunna för ofvan antydda ändamål användas.
Ett stort hinder för ändamålsenliga ordnandet af skjutsentreprenader utgöres ock af de s. k. gästgifveri-friheterna, hvarigenom tvekan måste hos menigheterne upstå om lämpligheten och rättvisan af gästgifvaregårdars fölflyttning för någon tid, då skyldigheten fortfarande måste anses qvarstå för det till gästgifvaregård indelade hemmanet, att, när ingen annan jordegare vidare finnes hugad att uppehålla skjutstungan, då åter ikläda sig detta onus.
Komiterade för skjutsväsendets ordnande visa uti sitt afgifna betänkande, tabellen 4. att gästgifverifriheterne för hela landet utgöra 35,500 rdr, men om dessa friheter indrogos emot befrielse från deremot svarande, i allmänhet ganska tryckande skyldigheter, och summan ställes till Regeringens disposition i och för underlättandet af entreprenaders åvägabringande, så skulle derigenom tillfälle upkomma att, der lokala förhållanden gör täflan emell,in flera spekulanter omöjlig, uprätla skjutsstationer, staten tillhörige, dervid omständigheterna komme att afgöra, huruvida större eller mindre jordområden borde för ändamålet inköpas eller exproprieras.
Såsom saken nu är stäld, hindras entreprenaderne, och genom de besvär, som vanligen vid tillfällen af gästgifveriet flyttning anföras af den ordinarie gästgifvaren, hvarigenom årslånga upskof föranledas innan den beslutade entreprenaden kommer till stånd.
Detta sistnämnda hinder undanröjdt och medel ställde till Regeringens disposition, att med statens tillgångar bispringa de skjutsskyldige, som företrädesvis tryckas af skjutstungan, skall, efter mitt förmenande, tillfredsställa alla de billiga anspråk, som frän jordbrukets sida kunna framställas i afseende å ifråga vide angelägenhet.
Af dessa skäl anhåller jag om återremiss af denna punkt, på det att Utsk:t må taga i öfvervägande huruvida icke möjligt vore att åstadkomma ett förslag, som, utan att o vil kori igt kasta tungan på Statsverket, till stort mehn för andra samhällsklasser, dock beredde jordbrukaren lindring uti nämnde tunga, der skäl dertill verkligen förefinnes.
Det tema, som af de Sammansatta Utsk:n blifvit .oss tili öfverläggningsämne förelagdt, innefattas uti Utsk:ns hemställan, att R.
St:r må besluta att gästgifveri-, håll- och reserv-skjutsen samt postskjutsen skiljas frän jordbruket och öfvertagas af Staten Detta de förenade Utsk:ns Bet:de har hos mig åstadkommit den största tillfredsställelse, såsom utgånget ifrån grunds.itserne af vid all lagstiftning erforderligt afseende å meuniskovärde, å den likhet inför lagen, som af vår statsförfattning tillförsäkras hvarje medborgare, å sanning, billighet och rättvisa.
Elter denna inledning, torde det finnas helt naturligt, att jag, med alldeles motsatta känslor genomgått den vid Utskms Bet:de vidfogade reservation till punkt och pricka, innefattande allt hvad sorn bär blifvit vttradt, och hvad som troligen kunnat yttras, då man vill försvara den tvångskjutsande — jordbrukande allmänhe - Deri U Juni f. m. 16» tens fasthållande vid den ifrån alla synpunkter förhatliga skjutsningsskyldigheten.
Då Utsk:t i förväg fullständigt, och, efter min upfattning, på ett högst tillfredsställande sätt vederlagt sina vedersakare, så skulle det vara ett nära nog fruktlöst bemödande af mig att söka inverka på den motsatta meningen, hvarifrån jag också skulle alhållit mig, om jag icke hade haft något att tillägga, sora af Utsk:t icke blifvit vidrördt.
Jag tager mig friheten att utur Utsk:ts Bet:de anföra dess nptagande af komiterades uttalade åsigt, som i punkten litt. a af K. M:s Nåd.
Skrifvelse i ämnet finnes af K.
M. biträdd, nemi. »att skjutsningsbesväret för närvarande hvarken kan eller bör på det sätt från jordbruket skiljas, att de skjutsningsskyldige från särskilda utgifter för befordringsväsendet befrias.»
Öt:r vid sednast förflutna riksdag anhöllo om nedsättande af en komité för den invecklade skjutsningsfrågans utredande, var det säkerligen icke deras åsyftade mening, att åtgärden skulle leda till den slutsats, att skjutsningsbesväret hvarken kan eller bör från jordbruket skiljas.
Hvad som i detta afseende varit det mest nedslående, är att K. M:s Regering instämmt i denna de komiterades åsigt.