Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill kom att fru N–, som var ytterst fåfäng, indrog för toilettens räkning en stor del af de hushållspengar hennes man bestod; och Erika fick uppbära alla förtretligheter både af herrskapet, barnen och tjenstfolket, när förknappningar än i ett eller annat afseende egde rum.
Två nätter i veckan stod Erika vid ugnen och gräddade bröd; ty om dagen fick ingenting synas; och om hon då på morgonen lutade sig mot hufvudkudden på sin säng, kom frun bullrande och efterhörde om mamsell ernade hålla hvilodag midt i veckan, m. m.
Men allt detta var dock något, som kunde uthärdas.
Vid den dagliga kryddan af gnat och erinringar om de välgerningar hon åtnjutit, tröstade sig Erika om aftonen af medvetandet att hon stundligen godtgjorde dessa välgerningar.
Hon sökte ock en tröst i den öfvertygelsen att vissa varelser i verlden voro födda att lida, och att hon sjelf, fullkomligt skild från allt hägn, all ömhet, tillhörde dessa.
Men det gafs något, emot hvilket hennes rena religiösa känsla upprördes, något, som hon ej trodde sig behöfva lida, och hvarifrån hon således med fast föresats beslöt att befria sig.
Detta onda var den orena låga, som egnades henne af hennes husbonde.
Konsul N–, en lättsinnig, omoralisk menniska, förföljde den öfvergifna Erika med föraktliga anbud.
Hennes strängt sedliga väsende gjorde motståndet mera retande; och ju mera Erika undvek honom, desto oförskämdare blef han.
Ännu hade icke frun i huset den ringaste aning om sin verkligen förgudade mans otrohet; men en för Erikas öde vigtig händelse uppväckte de furielika känslorna i fru N–s bröst och släckte med detsamma sista gnistan af Erikas möjliga tacksamhetsförbindelse.
Det var en vacker eftermiddag i Juni månad.
Konsul
N–s familj var utbjuden att dricka kaffe i en trädgård straxt utom staden.
Frun gick förut, med den äldsta af sina döttrar, och Erika hade fått befallning att emot aftonen komma efter med ”lillan,” så vida den hufvudvärk, hvaröfver barnet klagat, då gått öfver.
Konsuln skulle, enligt det löfte han gifvit sin fru, infinna sig så snart han på sitt kontor afslutat en vigtig affär.
Sällskapet i trädgården var redan församladt, då genom en af dessa serdeles tillfälligheter, som ingen kan förklara, fru konsulinnans granne råkade med armen stöta till den nyss framburna, alldeles orörda kaffekannan; hela innehållet kom fru N–s splitter nya sidenrock tillgodo – och skrikande af smärta och i harm att se sin toilett förstörd, svepte hon shawlen omkring sig och skyndade tillbaka åt staden, för att afhjelpa skadan, hvilken dessutom var ganska känbar.
Brådskande uppnådde fru N– sitt lyckligtvis ej långt bort belägna hus.
I förmaket fanns ingen menniska, men i nästa rum stod hennes lilla gunstling och snyftade vid ett fönster.
”Kors, min söta pulla, hvarföre står du här så ensam, och gråter till på köpet?
Jag vill väl icke förmoda att Erika på något sätt varit stygg emot dig?”
Flickan bara lipade, utan att svara.
”Men säg då, min lilla engel, säg för mamma, hvarföre pullan gråter?”
”Pappa har kört ut mig.”
”Det var en annan sak; hvad skulle du göra på kontoret?
Har icke mamma sagt sin snälla flicka att hon icke får gå dit?
Men det blir alltid spektakel, bara jag är borta.
Jag begriper icke hvad den slynan Erika gör, som icke ser efter dig!”
”Jag var inte på kontoret!” snyftade pullan.
”Har då pappa varit nere, och lillan varit olydig?”
”Pappa är hos Erika, och der var jag också; men han sade att jag skulle gå hit och leka; och när jag inte ville vara här ensam, tog pappa mig i armen och slängde mig ut.”
Fru N– blef alldeles gulgrön i ansigtet.
”Hvad sade Erika,” frågade hon med darrande röst, ”då pappa körde ut dig?”
”Hon ville följa med; men det fick hon inte, för pappa sade att hon skulle sy fast en knapp i hans väst.”
”Stanna här, min engel! mamma skall nog taga reda på saken: och du skall få en stor tallrik smultron, för det du är mammas kloka och rara pulla.”
Fru N– flög till Erikas kammare.
Vid dörren stannade hon, för att hemta andan och en smula ordna de orediga fantasier, som togo hennes förnuft i beslag.
Stormen var väckt, och den rasade förstörande genom hennes bröst.
Skulle hon öppna dörren eller icke?
Derinne var allt så fullkomligt tyst, liksom ingen menniska funnits i rummet.
Tre à fyra gånger försökte hon att lägga handen på låset; men häftigheten af de afgrundskänslor, hvaraf hon beherrskades, beröfvade henne all fysisk kraft.
Slutligen förmådde hon likväl göra ett försök; men det misslyckades, emedan dörren var riglad inifrån.
Hvad som nu föregick inom fru N– låter icke beskrifva sig.
Förvirrad af svartsjuka och raseri, alldeles ur stånd att tänka, ropade hon Erika med de mest skymfande namn, och befallde henne att i ögonblicket öppna.
Då frånsköts rigeln; men icke Erika, utan konsuln sjelf, visade sig i den för öfrigt tomma kammaren.
För några ögonblick stodo man och hustru tysta midtemot hvarandra.
”Hvad för dig hem, så oförmodadt, och i ett sådant skick, min vän?” frågade konsuln med ett visst försmädligt lugn.
”Jo, just min aning att något ovärdigt bedrägeri här förehades.
Men hvar är den nedriga, den eländiga, som på detta sätt lönar de välgerningar, jag slösat på henne?”
”Sakta, sakta!
Erika är, som du väl ser, icke här; gör derföre lagom väsende af ingenting!”
”Ingenting!” upprepade fru N– i lidelsefull ton; ”ingenting!
Står icke fönstret öppet, det är ej mera än tre steg till trädgården.
Utvägen var rätt god, men något för uppenbar, då hon hörde min röst.
Men, vid Gud, det aflöper icke så lätt!
Hon skall straffas; hon skall ur huset på stunden, på ögonblicket!
Hela verlden får snart veta att jag uppfödt en orm i min egen barm.”
Då konsul N– såg den verkliga fara, som hotade att förstöra en ung, oskyldig flickas enda egendom, hennes rykte, lät samvetets och hederns pligt mäktigt höra sina förenade röster.
Han var en lättsinnig, kanske en dålig karl, men likväl ej en så fullkomlig usling att han längre förmådde höra den oskyldiga Erikas goda namn lida för hans skull.
Med en beslutsamhet, som kunde kallas manlig, hejdade han sin hustru, hvilken redan var på väg att lemna rummet, nedtryckte henne i en stol och riglade på nytt dörren.
”Stilla din rörelse, din stormande, obilliga häftighet,” sade han till sin fru, ”så skall jag med några ord säga dig hvad du vill veta och kanske ändå litet mera.
Men kom derjemte ihåg att, om du med ett enda ord, en enda tvetydig vink förolämpar Erika, så får du att göra med mig!
Hittills har jag med ett tålamod utöfver all billig väntan tålt ditt slöseri, dina nycker, din fåfänga och alla dina öfriga fel, hvilka gemensamt gjort vårt äktenskap till en börda för mig; men uppfyller du ej det vilkor, jag nyss nämnde, så var förvissad att du skall lära känna mig från en annan sida: du skapar dig då sjelf en herre, under hvars vilja du skall blifva den första att få lära lydnad.”
”Hvad vill du då, vill du taga lifvet af mig?” frågade hans hustru, halfgråtande af förargelse och skrämsel.
”Ingalunda! jag vill blott att du bär dig förnuftigt åt och tager saken lugnt.
Du bör först veta och förstå att Erika är en fullkomlig motsats till dig: hon är ung, vacker, blygsam, mild och behaglig.
Jag har icke dagligen kunnat se henne, utan att inse detta.
Derjemte insmög sig en känsla, som den fattiga, men hederliga flickan var för stolt och dygdig att besvara.
I eftermiddags, då du var borta, begagnade jag tillfället.
Jag skickade bort flickungen och pröfvade min vältalighet på nytt.
Erikas hårdnackenhet förtröt mig: nog af, den stackars flickan tog sin tillflykt genom fönstret; och om du äfven vill veta, hvarföre jag det oaktadt qvarstannade, så vill jag säga dig att det skedde i hopp att dufvan skulle återkomma, då hon trodde höken utflugen.
Detta är i korthet hela sammanhanget.
Jag föraktar att hopsmida några osanningar; och du kan så säkert trygga dig vid mitt ord i detta hänseende, som du gör, då jag gifver det till borgen i andra affärer.
Men du finner väl tillika att du för bådas vår skull, din egen isynnerhet, gör bäst att låtsa som ingenting passerat.”
”Tackar ödmjukast, det kan du tro!
Jag undrar just hvad jag med tiden skulle ha att vänta, om jag behölle den der?”
”Vackert, vackert, min vän! du har dervid ingenting att frukta.
Den fara, Erika i dag för min skull varit underkastad, har gjort mig ondt; och jag lofvar dig, vid min salighet, att flickan skall hädanefter vara alldeles fredad för all efterhängsenhet från min sida.
I samma stund du är invigd i hemligheten, inser du väl att det förnämsta behaget är borta.
Vänd derföre du i allsköns lugn och beskedlighet tillbaka i trädgården; som en artig man infinner jag mig straxt efter.”
”O Gud, hvad jag nödgats höra!” suckade fru N– i qväfd ton.
”Jag arma, försmådda qvinna trampas under fötterna af en man, utan ära och sedlighet!
Men det är ej möjligt att kunna uthärda ett sådant qval – nej, jag svär det, jag vill ha luft ...” och innan herr konsuln var det minsta beredd på ett så förtvifladt beslut å sin frus sida, var hon redan uppe i fönsterkarmen och med ett hopp nere i trädgården.
”Helena, Helena!” ropade konsuln efter den bortilande, ”erinra dig hvad jag sagt, och kom ihåg att jag håller ord!”
Men utan att vidare höra eller se, eller begagna något af sina fem sinnen, sprang fru N– genom den lilla trädgården, och behöfde ej länge söka innan hon fann Erika, gråtande på en torfbänk, till hälften skuggad af ett stort träd.
”Så, att jag finner mamsell här!” utbrast fru N– i skarp, andfådd ton.
”Hon har vackert hedrat mig, men sig sjelf allra mest, genom sitt hyggliga uppförande!
Packa genast ihop sina smulor, och ge sig af; ty är hon icke ur huset, innan jag återkommer i afton, så skall hela staden få veta, af hvilken orsak jag kört bort henne!”
Vid detta oväntade och grofva utbrott torkades Erikas tårar af sig sjelf.
Hon steg upp med ett uttryck i sitt ansigte ingalunda egnadt att blidka den stränga domarinnan; och med fullkomligt lugn och stadig röst svarade hon: ”Jag är oskyldig, Gud känner att jag är oskyldig! men jag vill lyda och gå, ty jag eger ingen beskyddare.”
”Ja, gå, gå! jag undrar just hvart hon vill taga vägen.
Hon ernar väl anlita konsulns bistånd – men försök icke det!”
”Jag ernar icke anlita konsuln.
Jag vill gå fattigare än jag kom hit!
Nu eger jag intet, ej en gång tron på någon rättvisa.”
Fru N– visste icke sjelf hvad hon tänkte; men säkert var det en flyktig förmodan att Erika skulle vara ur stånd att verkställa sitt yttrade beslut.
”Gå!” utbrast hon än en gång i föraktlig ton, ”då jag i afton återkommer, hoppas jag finna mamsell borta.”
Fru N– klädde om sig, lade smink på den bleka kinden och ett leende på de darrande läpparne.
Derefter tog hon sin mans erbjudna arm, sin lilla dotter vid handen och återvände till sällskapet utom staden.
På vägen yttrade konsuln: ”Jag hoppas du kalmerat dig efter den häftiga motionen!
Fann du Erika?”
”Ja,” svarade frun lakoniskt.
”Men min erinran glömde du väl icke, hoppas jag?”
Konsuln fästade härvid ögonen med ett så nästan hårdt uttryck på sin hustru, att hon, som verkligen börjat lugna sig, ånyo kände en stark orolig hjertklappning.
”Vi få väl tala om saken i afton,” sade hon undvikande.
”På gatan måtte jag väl åtminstone få ha den frid, jag nödgas sakna inomhus.”
Konsuln fann detta billigt; och ämnet återtogs icke förrän andra morgonen, då man med någon bestörtning fann att Erika gjort allvar af sitt beslut.
Redan om aftonen, straxt efter herrskapets bortgång, hade hon lemnat huset, utan att gifva någon upplysning om hvart hon tagit vägen; och först efter flera veckor, då hon genom en bekant i staden lät uttaga sitt prestbetyg, för att flytta till annan ort, blef det bekant att hon sökt och funnit en fristad bland skärgårdens klippor.
Mig har din blick, din låga skrämt.
Mitt bröst dig ej förbanna ämnar;
Men räds – o, räds en dag
Att mig ditt eget hjerta hamnar.
Stenhammar.
Erikas själ var stark, hennes kropp likaså; derföre kunde hon verkställa hvad hon ansåg att hennes pligt både emot sig sjelf och fru N– bjöd henne.
Men hvar öppnade sig väl genast en fristad för den, som på ett så oförmodadt och tvetydigt sätt lemnat det hus, der hon vistats under åratal?
En känsla af blyg fruktan förbjöd Erika att söka detta skydd hos någon af de få bekanta hon hade i staden.
Det föll henne snarare in att hon kunde få någon plats i skärgården; och utan att göra långa öfverläggningar, tog hon shawl och hatt och begaf sig nedåt hamnen, för att se efter några segelfärdiga båtar.
Vid ankomsten dit såg hon ett fruntimmer, hvars klädedrägt, ehuru både fin och snygg, likväl af snidten röjde sig tillhöra det förmögnare skärgårdsfolkets klädsel; qvinnan gick af och an, liksom hon väntat på någon, och efter en stunds förlopp ankom också en karl, bärande hvarjehanda saker.
Så snart han var framme, gick qvinnan förut till en af de bättre båtarne.
Det var tydligt af hennes säkra rörelser att hon der stufvade in egna förnödenheter.
Genast i beslut att försöka begagna sig af denna lyckliga tillfällighet, hoppade Erika ned på landgången och stod hastigt på det renskurade däcket bredvid den fremmande.
Bekantskapen var snart gjord; och mor Haraldson från Tistelön försäkrade, att som båten tillhörde hennes man, kunde hon så mycket lättare uppfylla mamsells önskan att få medfölja.
Glad öfver den lyckliga framgången, hastade Erika hem, tog det oumbärligaste af sina saker och återvände med lättadt hjerta till båten, hvilken innan aftonringningen lyftade ankar.
Under den sköna svala natten satt Erika, den hem- och nästan fredlösa flickan, vid den vänliga mor Haraldsons sida och berättade om sina få, men bittra öden.
Deltagande sökte den hederliga qvinnan att ingjuta tröst i den nedtrycktas hjerta.
Också var hennes själ lättare och hennes aldrig förklemade lynne lugnare, då hon efter en kort slummer vid dagningen väcktes af den underrättelsen att båten låg förtöjd vid Tistelöns brygga.
Både den äldre och yngre Haraldson gjorde på den bildade finkänsliga Erika ett vidrigt intryck; men desto mera drogs hon till husmodern.
Mor Haraldson hade lika gerna kunnat kallas fru, som mången annan rik skärgårdsbos hustru, hvars man eger båtar och trankokerier; men hon föraktade en sådan fåfänglighet.
Ehuru född prestdotter, ville hon icke emottaga någon annan titel än den af ”kära mor;” och genom denna benämning, jemte hennes vänliga ömhet, uppkom snart det förtroligaste förhållande mellan mor Haraldson och Erika, hvilken tills vidare qvarblef der hon nu var.
Mor Haraldson egde en skatt, som låg henne högre om hjertat än allt annat i verlden: det var den lilla treåriga Gabriella.
Med grämelse såg den rättsinniga qvinnan det lif, som hennes man och stjufson förde, och anade ej något godt slut på deras djerfva äfventyr.
Hon sörjde i tysthet öfver det hon ej förmådde ändra, men tackade tillika Gud för den rika trösten att, om hon fölle ifrån, den späda knoppen, hvilken redan af alla resande för sin sällsynta skönhet kallades ”Tistelöns ros,” icke handlöst skulle öfverlemnas åt de råa männerna, utan i Erika erhålla ett vårdande hägn.
Erika, ovan vid en så uppfriskande känsla som mensklig kärlek och ren välvilja, lyssnade till de förnyade bönerna att qvarstanna och ej vidare söka något annat hem.
Hon vårdade sig föga om de nakna ödsliga klipporna, den elaka lukten och hela den vilda natur, som omgaf Tistelön.
Hon såg blott den själfulla tacksamheten i mor Brittas ögon, medan den lilla täcka strandrosen, den yra Gabriella, med hvarje dag växte allt fastare i hennes hjerta.
Det var ljuft för Erika att sysselsätta sig med det hoppfulla barnet, hvilket troligen annars blifvit alldeles bortskämdt af de klemande föräldrarne.
Erikas alltid lugna och värdiga väsende inverkade äfven på de barska männen.
De kände i hennes närvaro en aktning, hvilken blef alltmera märkbar, ju längre hon stannade qvar.
Råheten i deras tal antog en mindre anstötlig form; och det välde hon utöfvade, isynnerhet öfver Birger, var så stort att det ofta förvånade henne, huru hon med en blick, ett enda ord kunde leda denna vilda natur, hvilken annars ingen fick makt med.
För att behaga Erika och göra hennes vistande på ön så behagligt och långvarigt som möjligt, hade rummet i den påbyggda gafveln blifvit inredt efter den beskrifning vi redan lemnat.
Tid efter annan tillkom der någon prydnad ur de hemliga förrådskamrar, hvilka endast Haraldson och hans äldre son kände.
Det förundrade Erika icke litet att en sådan rikedom och mångfald af husgeråd och praktartiklar voro förvarade inom den murkna stugans lutande väggar; men det blef först längre fram som hon med smärta och afsky erfor huru alla dessa herrligheter tillkommo, och ifrån den tiden tillät hon ej mera att hennes och Gabriellas rum fick någon tillökning i lösöreboet.
Ett knappt år efter Erikas ankomst till ön dog den goda kärleksrika korsdragerskan, den tåliga Britta.
Hon dog af sorg, djup, tärande sorg; och hennes sista stunder, hennes sista tankar voro för barnen.
Uti Erikas vård anförtrodde hon Gabriella och tog af den förstnämnda det heliga löfte att icke, utan i den mest trängande nöd, lemna det hus och de varelser, som hon lade på hennes hjerta.
Derefter fästades hennes uppmärksamhet vid sonen, den unge Anton, hvars veka lynne helt och hållet liknade moderns milda sinne.
Gossen ryste för de vilda uppträden, han redan vid tio års ålder upplefvat, och lofvade i sin mors kallnande hand att aldrig utöfva någon handling, den hans samvete fördömde, och att, så fort han uppnått sitt myndighetsår, skilja sig från sin far och bror, i fall dessa icke under tiden förbättrat sitt lefnadssätt.
Mor Britta var borta; och i Haraldsons hårda bröst, der kanske ändå några gnistor af ömhet brunnit, bodde ånger och grämelse öfver det, som ej mera kunde ändras; men tiden lät det grofva ämne, hvaraf han var danad, allt mera hårdna.
Han blef vild, grym och roflysten som förut; och endast hans afgudalika dyrkan för den lilla Gabriella antydde någon svaghet i hans jernnatur.
Tistelöns orubbliga klippmassor badades som förut af Kattegatts salta böljor, och de rasande höststormarne kastade årligen nya vrak till dess stränder.
Det var ett hemskt, oroligt och likväl enformigt lif, som Erika förde på den kala ön; men vanan och kärleken till hennes fosterdotter, i förening med den djupt nedslående känslan att hon var älskad på ingen annan fläck af jorden, att intet hjerta fanns, som längtade efter hennes eller ens frågade efter hvar hon vistades, bildade i hennes inre verld ett slags stillastående lugn, ett medvetslöst öfverlåtande åt ödet.
Hon ville icke rubba det förhållande, hvarför hon trodde sig kallad att lefva, och kände dessutom en innerlig och upplyftande tröst i den tanken, att just der hon nu befann sig, var hon till den bästa nytta för sina medmenniskor.
Sedan någon tid hade Erika likväl oroats af ett förhållande, som hittills varit henne omöjligt att klart reda.
Hon hade funnit att de känslor, som herrskade öfver den mörke Birgers själ, tillhörde en natur, hvaraf hon ej egde någon erfarenhet.
De voro utan tvifvel kärlekens; men en vild, stormande kärlek, som skrämde henne, ehuru hon icke vågade visa det.
Erika kände att det endast var genom ett fullkomligt lugn, en beständig själsnärvaro, som hon tyglade sin omgifnings råhet.
Under de sista veckorna hade förhållandet likväl så vida ändrat sig, att Birger lika enträget undvek hennes sällskap, som han förut sökte det.
Erika tyckte sig äfven finna att den tid, hon varit mera mild och vänlig emot honom, hade hans lynne och väsende antagit samma pregel.
Men sedan hon börjat behandla honom med en viss, i följd af deras förhållande, naturlig köld, syntes han mörk och hotande som natten, då den utslår sina stormiga vingar för att famna det kyliga hafvet.
Men vi återvända till den afton, på hvilken vi infört läsaren hos lurendrejarne på Tistelön.
Gabriella hade somnat.
Erika satt vid bordet och arbetade på den lofvade dockklädningen, men hennes hjertas ängsliga oro tillät henne ej att fästa mycken uppmärksamhet vid sitt göromål.
”Hvarföre skola de åter ut i natt?” tänkte Erika, då hon hörde huru de nere i stugan släpade och drogo och gjorde sig i ordning för det nattliga äfventyret.
Hon bad innerligt Gud styrka henne till det bästa beslutet.
Skulle hon äfventyra att framlefva sina dagar i denna förfärliga omgifning, ständigt hotad af den dystert flammande lågan i Birgers ögon?
Skulle hon kämpa, segra och återföra denna halft förlorade menniska på det rättas väg?
Eller skulle hon hafva nog mod och beslutsamhet att åter ge sig ut för att söka ett nytt hem i den verld, som redan förskjutit henne, innan hon ännu fattade betydelsen af en enda bokstaf i det vigtiga ord, som nämnes samfundsförhållande?
Men om hon äfven tänkte sig möjligheten att finna en god plats för sig sjelf, huru kunde hon förmå sig att öfvergifva den moderlösa Gabriella, som hon så heligt lofvat att vårda?
Striden inom Erikas bröst var icke lätt.
Hon hade, sedan hon beträdt Tistelön, aldrig känt sig så underligt upprörd som denna afton; och aldrig hade vågorna, kastade af den allt häftigare tilltagande oktoberstormen, förekommit henne mera våldsamma.
Det väsnades och pep i det svarta djupet utanför hennes fönster; och bandhundens dofva skällande sammanflöt i ryslig samklang med orkanen, som piskade kring knutarne.
”Gud i himlen, bevara alla, som äro ute under denna förfärliga afton!” bad Erika med andäktigt sammanknäppta händer och lät sitt hufvud nedsjunka mot bröstet.
Då hördes ett sakta knarrande ljud i trappan.
”De gå åt loftet,” tänkte den af ångest fattade flickan; men stegen närmade sig hennes kammardörr, och med sammanpressad andedrägt lyssnade hon till de med en egen djup ton uttalade orden:
”Låt upp, mamsell Erika!”
Det var Birgers röst.
Erika kunde knappt resa sig från stolen.
Öfver tvenne år hade förflutit, sedan den vilde ynglingen beträdt tröskeln till detta rum, hvilket tycktes vara alla i huset heligt.
Hvad ville han nu på denna ovanliga tid?
Efter en förnyad knackning, reste sig Erika och frågade med återvändande fattning, utan att likväl öppna: ”Hvad önskar ni så sent, Birger – hade jag icke gjort allt i ordning?”
”Jo visst; men efter mamsell Erika ännu är uppe, så öppna!
Jag har något att säga.”
”Säg det! jag hör rätt väl.”
”Är ni rädd?” var det hånande svaret, och ett hemskt tvunget skratt ljöd genom den ödsliga förstugan.
”Nej, hvarföre skulle jag vara det?” sade Erika, som vid dessa ord återfick hela sitt naturliga mod.
Hastigt var regeln från dörren, och hög och allvarsam stod den unga qvinnan framför den sena gästen.
”Nå, hvad vill ni mig nu, Birger?” var hennes lugna fråga.
”Hvad jag vill, det får ni kanske tids nog veta; var icke så sträng, låt mig se mig omkring!
Jag har icke varit här på länge, mycket länge: jag vågade icke och ville ej heller störa er, så gerna jag än ville vara der mamsell Erika är!”
Han gick fram till bordet, der lampan brann.
En uppslagen psalmbok låg bredvid Erikas arbete.
Birger böjde sig ned och läste den vers, hvarvid hon lagt märke.
Först tycktes det, som han endast begagnade denna förevändning, att hemta mod till det han ville säga; men efter några minuter upprepade han orden högt och med en känsla, som Erika trodde vara honom fremmande:
Herran mig försäkran gifver
Om sin godhet, endast jag
Intill döden trofast blifver,
Aktar på hans välbehag,
Gör mitt kall med fröjd och flit,
Och till honom har min lit,
Viss att han mig ej förgäter,
Nöjd med hvad han mig tillmäter.
”Jag ville önska, mamsell Erika, att jag kunde läsa den här versen med samma andakt och uppbyggelse som ni!”
”Hvarföre skulle ni icke kunna det, Birger?
Om ni oftare hörde det heliga ordet, blefve ni förtrogen dermed.
Ni skulle finna kraft till det goda och stöd emot frestelsen.
Det vore välgörande för både hjerta och sinne.”
”Mitt hjerta och mitt sinne äro begge onda, mamsell Erika!
Genom mig sjelf, genom mig ensam, förmår jag icke att göra dem bättre.”
”Det är sannt, Birger, och att ni erkänner det, är redan vackert och kristligt; men bönen, bönen förmår mycket och ...”
”Nej, icke mina böner, mamsell Erika!” afbröt Birger i häftig rörelse.
”Kanske kunde jag ännu bli en annan menniska, en förbättrad menniska, om – men det är väl omöjligt.
Det har väl varit en galenskap att jag kunnat tänka det ni ville bli hustru åt en så simpel karl, som jag.
Jo jo, ni bleknar; det var nog förmätet tänkt!
Men ni bör likväl veta, mamsell Erika, att jag, om ni kunde besluta er till en så stor uppoffring, icke skulle låta er skämmas för mig.