Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den var fördjupad genom lifsglädjen, individualismen och den nya mänsklighetskänsla, som kristendomen gaf världen genom fastställandet af kärleken som lifsprincip.
Men kärleken i en oändligt mycket vidare mening än kristendomens!
Browning uttryckte bådas känsla med de ord hvilka framsprungo ur hans lycka, när han i Fano »med sitt lifs ängel vid sin sida» såg Guercinos berömda ängel:
O world, as God has made it: all is beauty
And knowing this, is love, and love is duty
What further may be sought for or declared?
Att humanisera människorna genom att gifva dem frid och frihet att allsidigt fördjupa sig i tillvarons härligheter – detta var för makarna Browning den stora »frälsningsplanen».
Deras romantiska åsikt om konsten och skönheten såsom ett med religionen ledde dem ej – lika litet som den ledde Almqvist – tillbaka i tiden utan i stället framåt.
Sålunda, när Elisabeth Barrett Browning i The dead
Pan skildrar den antika världens skönhet klagar hon ej som Schiller i Die Götter Griechenlands eller som Swinburne i Hymn to Proserpine att denna värld svunnit.
I Swinburnes dikt talar den fullblodiga hedningen, som med hvar strof frammanar bilden af den helleniska skönhetsvärlden.
Ur versens hänförande musik stiger och sväller i okufligt trots den hedniska gudsdyrkarens visshet: att, så länge naturen lefver, lefva, trots kristendomen, ännu antikens gudar.
Elisabeth Barrett Browning åter såg i kristendomen lifsmodets och hoppets religion för hela naturen; antiken fullbordar ej dess motsats, ett nytt glädjeämne till lifvets fullhet, ej ett afdrag däri.
För den omättliga konstnärsanden, som suger näring af allt, förefaller det som om den försoning mellan antiken och kristendomen, hvilken är en ännu olöst uppgift – framtidens största uppgift – redan vore vunnen.
Men konstnärens lifsåskådning är aldrig betydelsefull genom ett strängt följdriktigt tänkande utan genom den aningsstyrka, hvilken undgår alla abstraktioner och störtar sig in i den outtömliga, oändligt sammansatta helheten.
Där samlar den med heta hungriga händer en hel sommarskörd af rosor, ur hvilka det tunga tänkandet sedan pressar en enda idéens oljedroppe!
Makarna Brownings metafysik blef sålunda lika litet följdriktig som originell.
Det för dem egendomliga var däremot den intensa, alltid lefvande visshet med hvilken de kände Guds närvaro i sitt eget lif och evighetens närvaro i hvar stund af detta lif.
Browning upptog icke de nya idéer hvilka, under senare delen af hans lif, genomträngde mänsklighetens medvetande.
Och ehuru en vetenskapligt intresserad iakttagare, var han allt utom vetenskaplig i sina slutledningar.
Han nöjde sig hela sitt lif med att mot vetenskapens agnosticism ställa sin egen Pippas glada tro:
God is in his heaven
All’s right with his world!
och den lika barnsligt optimistiska vissheten:
What is all our failure here but a triumph’s evidence
For the fulness of the day?
Brownings etik och metafysik äro lika motsägelsefulla som den svenska diktares, med hvilken jämförelsepunkterna vid hvarje steg erbjuda sig, nämligen Almqvist.
Makarna Brownings filosofi erbjuder äfven likheter med den – liksom Almqvist och Elisabeth Barrett Browning – af Swedenborg starkt påverkade målaren-diktaren Blake, hvilken Browning mycket beundrade.
Hos dem alla stå nämligen deras rester af kristliga föreställningar i påtaglig motsats till deras innersta, själfskapade världsförklaring.
Denna innebar det kroppsliga och andliga lifvets enhet; den sinnliga lika väl som andliga naturens helighet; vissheten att den jordiska tillvarons alla moment äro symboler af och en nödvändig genomgång till det högre lifvet, där den fysiskt-psykiska utvecklingen sedan i oändlighet fortsättes från mörker till klarhet och från klarhet till klarhet.
Men om man följdriktigt – hvilket de själfva ej gjorde – tillämpar denna åskådning, då leder den till den evolutionistiska monismen.
Som det är i konsten och i kärleken, enheten mellan ande och sinnen tillsvidare når sitt högsta uttryck, så är det själfklart att alla de nyssnämnda enhetstroende i konsten och i kärleken skulle finna sin religions högsta andakt.
Liksom för Swedenborg ägde för dem kärleken mellan man och kvinna en allt annat öfverträffande betydelse för människonaturens lycka, harmoni och fullkomning i tiden som i evigheten.
Och det var vissheten att själen för evigheten bestämmes genom litenheten eller storheten i dess jordiska känslor, hvilken ledde dem till en åskådning, som i viss mening står i strid med deras demokratiska tänkesätt: den att individen är så stor som hans lidelse är och som hans styrka att nå sin lidelses mål.
Visserligen räddade de sin demokratiska öfvertygelse genom vissheten om hvar människas perfektibilitet.
Men denna är ju begränsad till att uppodla de naturgåfvor, man äger och förmågan att känna djupt kan man lika litet hos sig skapa som man kan skapa sig till geni!
När därför Browning värdesätter människorna efter deras känslors intensitet, då har han visserligen alldeles rätt.
Men han har därmed ställt sig icke på demokratens utan på själsaristokratens ståndpunkt.
Och denna genomför han följdriktigt.
Han ställer individen mot samhället, hvilket sträfvar att utjämna genom att tämja impulser och lidelser.
Och – som romantiken, som Almqvist, som Blake – ger han individen rätten att mot samhället förverkliga sina egna, högsta mål.
Browning hade visserligen anat evolutionen.
Men tanken på släktets långsamma utveckling – bland annat genom samfundslagarnas uppfostrande inflytande – sysselsatte honom knappast.
Det var större personligheter, högre människor – öfvermänniskor – han ville.
Och för honom som för de ofvannämnda diktarne, fanns hans Jenseits von Gut und Böse i en öfverjordisk, gudomlig synpunkt, inför hvilken alla vedertagna begrepp om ondt och godt blifva meningslösa, och t. ex. driftmänniskans kärlekslek ej blott ter sig lika oskyldig som fjärilens utan som denna är af betydelse för naturens stora sammanhang.
Och denna öfverjordiska synpunkt kan, enligt dem alla, vinnas redan här af den människa, hvilken icke – i lydnad för konventionella lagbud eller asketiska ideal – undertrycker sin natur.
Ju flera konventionens höljen själen aflägger, ju mer närmar den sig sin urgrund, Gud, inför hvilken »hvar människosjälens instinkt är en änglarnas lag, och hos hvilken en tillvaro uppgår,» där – enligt Brownings egna ord – »lag, lif, fröjd, impuls äro ett».
Och det blir i full enhet med denna uppfattning, Browning låter hvar människa bevisa sin själ eller frälsa den genom sitt mod och sin makt att – för uppnåendet af sina mål – öfvervinna alla konventionella hinder.
Att låta sig besegras af världslighet, materialism, feghet eller trälande under samfundsmoralen är för honom synden mot den heliga ande.
Och för Browning som för Almqvist blir »det artistiska sinnelaget» kärast, just emedan detta minst frestas af denna synd och oftast visar modet »att taga sitt öde på sig och förgås».
Det är därför båda framför allt älska de ovanligaste, mest på ytterligheter ställda själslägen och situationer, – de då själen flyger ur alla samfunds- eller jordelifvets höljen som ett bart, blankt svärd ur sin skida!
Så t. ex. när människan i ett stort ögonblick väljer döden för sin kärlek eller frihet eller plikt – såsom In a balcony, In a gondola, i Luria, i Caponsacchis historia – eller när själen bevisar sin styrka genom att till det yttersta kämpa för sitt mål och för att nå detta mål ej ens skyr brottet, ty till och med
. . . . a crime will do
As well, I reply, to serve for a test . . .
utbrister Browning.
Och med denna replik har han djärft tagit den yttersta tankekonsekvensen af sin öfvermännisketeori!
Det är – inför denna teori – af särskild betydelse att minnas Brownings eget lifsmål och huru han realiserade detta.
Hvarken Elisabeth Barrett Browning eller Robert Browning diktade någonsin ett poem, som i fullkomlig skönhet kan jämföras med deras fullt förverkligade kärleksideal.
Och när den dag kommer då deras en gång nya syn på tillvarons värden icke längre är ny, utan allmän egendom; när andra tider finna sitt uttryck i andra sånger, mot hvilka makarna Brownings skola förefalla åldrade – då skall dock deras kärleks underbara dikt lefva, oberörd af tiden.
Deras två förenade själars hvita stråle skall lysa människorna på vägen till den ideala könskärleken, så som en gång en annan, af tvenne himlaljus danad, stjärna lyste ökenvandrarna fram till den ideala människokärleken i ett nyfödt barns gestalt.
FRÅN GOETHES VÄRLD.
Goethehaus i Frankfurt.
Wer den Dichter will verstehen
Muss in Dichters Lande gehen.
Ett besök i Frankfurt am Main blir ett mål för Goethe-älskaren, ej blott emedan slumpen där ställde hans vagga – en mycket prydlig vagga af valnöt med elfenbensinläggningar! – utan emedan han där mottog de lifsafgörande intryck, han skildrat i sin Dichtung und Wahrheit, en bok, som alla bekännare af individualismens och själfutvecklingens religion räkna bland sina heliga skrifter.
Tyvärr har det nya Frankfurt ej mycket kvar af alla de egendomligheter, hvilka så fast präglade sig i diktarbarnets själ.
Bland dem, som lyckligtvis bevarats, är emellertid Goethes föräldrahem, sådant det blef efter dess ombyggnad, till hvilken den lille Wolfgang – klädd i murarförkläde – i maj 1755 lade grundstenen.
Och när jag stod framför detta, frammanades bilden af det sköna barnet, som belyst af aftonsolen genom fönstret kastade massor af lergods och porslin ut på gatan, under det hans unga mor njöt gossens tindrande jubel vid skärfvornas glada klirrande, i stället för att – som en vanlig mor skulle gjort – bestraffa den dyrbara odygden.
Redan i det yttre ger det höga, grå huset det intryck af solid och enkel smak, som väl harmonierade med de tidigt medvetna skönhetsbehofven hos det barn, hvilket för etthundrafemtio år sedan föddes i detta gamla patricierhus, som då var ett af den fria riksstadens förnämsta och ståtligaste.
Porten är massiv och mässingsbeslagen; prydligt svängda järngaller skydda bottenvåningens fönster, och proportionen är god mellan de utskjutande öfre våningarnas höjd och nedre delen af huset, hvilket äfven genom sin på trottoaren utgående trappa ger intryck af att med lugn själfkänsla fylla sin plats.
Medan huset ombyggdes utgjorde det en lekplats för den på ställningarna mellan bjälkar och bräder klättrande gossen, och när huset blef färdigt fröjdades han åt det rymliga, ljusa och glada intrycket.
Man känner huru han njöt af denna stora, höga, rymliga förstuga med dess svarta och hvita marmorgolf, dess ljusa väggar med brunmålade panel, dörrar och väggskåp, väggar som alltjämt prydas af de »romerska prospekter» fadern hemfört – stora kopparstick, hvilka gjorde Peterskyrkan, Piazza del Popolo och Colosseum till mål för barnets första längtan ut i världen.
Denna närdes äfven genom faderns berättelser om Italien, för hvilket land riksrådet Goethe – trots all sin torrhet i öfrigt – bevarat sin ungdoms entusiasm.
Och den lille Wolfgang fick höra, att han först då borde resa till Italien sedan han sett allt öfrigt, ty hade man en gång varit i Italien, fann man sedan intet annat sevärdt!
Med sin lilla leksaksgondol i handen eller vid ljudet af de italienska visorna, som sjöngos vid moderns klaver, drömde barnet skönhetsdrömmar om skönhetslandet.
Och när mannen slutligen ser det i verkligheten blir denna för honom ett återupprepande af de syner, barndomshemmet och barndomsfantasien framlockat och faderns minne står rörande och lefvande för hans själ.
Hur ofta och hur lätt ilade ej gossen och ynglingen uppför den fria, ovanligt breda trappan, med de låga stegen och det vackra, konstsmidda järnräcket – en trappa, som han i ynglingaåren också helt tyst smög sig utför, sedan föräldrarna gått till sängs, men han själf ville tillbringa natten i någon glad kamratkrets!
Den första våningen en trappa upp var festvåningen, i hvilken gossen således endast kom vid högtidliga tillfällen.
Detta förhöjde än mer hans njutning af alla de glada intrycken där: stucktaken, ljuskronorna och lampetterna, de venetianska speglarna, de sidenklädda möblerna och bukiga byråarna i stilfull och måttfull rococo och de glada tapeterna, där den ljusa grunden är fylld med mångfärgade kinesiska eller andra fantastiska blommor och fåglar.
Men allt detta, som förtjuste barnet, blef af ynglingen kritiseradt, när han kom hem med sin klassiskt renade syn och började tvista med fadern om »smaklösheten» i denna rococostil, hvilken nu åter i våra ögon just gör dessa rum så intagande!
Två trappor upp är åter en rymlig förstuga – under sommaren hade familjen ofta sitt tillhåll i dessa salslika förrum – och innanför denna ligga hvardagsrummet.
Studerkammaren – i hvars vägg ännu det lilla fönster finnes, hvarifrån fadern Goethe kunde hålla utkik öfver sonens utflykter till Gretchen i vinstugan – är klädt med böcker i hel- eller halffranska band.
I faderns utsökta Elzevirupplagor af de latinska klassikerna och de italienska diktarna lärde den unge Goethe tidigt känna dessa och dessutom voro här äfven resebeskrifningar och tysk litteratur rikligt representerade.
Mellan detta faderns rum och moderns gula rum ligger det stora tafvelrummet, hvars gröna väggar fyllas af oljemålningar i solida svarta ramar med guldlister.
Flertalet äro af samtida Frankfurtermålare – Junker, Seekatz och andra, hos hvilka det konstälskande »rådet» gjorde frikostiga beställningar.
Flere af artisterna voro aktade umgängesvänner i huset, och sålunda – liksom genom besök i deras atelier – lärde den unge Goethe tidigt vörda och förstå konsten, ehuru själfva konstverken icke ägde något högre värde.
Från det gröna tafvelrummet kommer man in i det nyss nämnda gula rummet, som med sina enkla vackra möbler bildar en 1700-tals-interiör af det behagfulla slag, som Chodowiecki’s kopparstick från tidens borgarhem gjort oss förtrogna med.
Här står den blekgröna knyppeldynan, där arbetsbordet; och ännu andra ting hvilka medverka till bilden af den tid, då dessa rum voro Goethes hela värld.
Från det gula rummet träder man in i den lilla sängkammare, där man antar att Goethe föddes »den 28 augusti 1749 på slaget tolf förmiddagen» – således i årets och dagens fullhetsögonblick – och där hans födelse- och dopattest på väggen gifva det starka samtidighetsintrycket af den föräldraglädje med hvilken en förstfödd son alltid hälsas, under fullkomlig ovetenhet om hvad han en gång kan komma att bli för mänskligheten.
Därinne greps jag af den ångest, som ingen själfironi kunnat utrota, den som uppstår hvar gång jag minnes att Goethe kom som död till världen, och att det först var efter stor oro hans unga mor fick höra glädjeropet: att hennes förstfödde lefde!
Men bemödandet att väcka honom till lifvet kunde ju hafva misslyckats – och världen sålunda fått vara utan Goethe. Hvad i all världen skulle man då hafva tagit sig till?
Det var i det gula rummet, Goethes mor helst vistades med sonen och dottern, hvilka i henne hade sin bästa lekkamrat.
Hon ägde endast en pedagogisk regel: barn behöfva kärlek!
Kringstrålad af hennes fantasirika solskensnatur växte den lille Wolfgang upp; hennes hänryckta förståelse af hans undantagsväsen värnade detta från att genom fadern förtryckas.
Hon skonade hans retliga skönhetssinne, som redan i spädaste åren gjorde honom ovillig att leka med andra barn, ifall de icke voro mycket vackra, ja, som kom honom att vid tre år falla i en lång tåreparoxysm öfver en ful lekkamrat!
Hon närde hans diktargry med otaliga sagor – dem hon ypperligt återberättade eller med sin barnsliga fantasi diktade – och hans verksamhetslust genom att tidigt låta honom hjälpa sig i husliga sysslor och dessemellan stoppa fickorna fulla med godsaker ur den stora, väl fyllda handkammaren!
Omedvetet njöt han redan som helt späd af den renlighet och ordning, den rymlighet och klarhet, som rådde i hela huset, ända från vinden till den stora vinkällaren med dess ekdörr och fat, fulla af ypperliga årgångar.
Och som yngling var det fullt medvetet, Goethe hos sin mor älskade ej blott de drag, han af henne tog i arf – Frohnatur und Lust zum fabulieren – utan äfven det naiva medeltidslynnet, den sunda, enkla kraften i ihrer tüchtigen, geraden Art.
Det är också ett smeknamn från medeltiden, han finner åt henne:
Frau
Aja – moderns namn i Die vier Haimonskinder, den rörande saga Goethe älskade framför alla.
En majdag, när han med några unga vänner talade om friheten och om tyrannernas undergång, kom nämligen modern med den slipade kristallflaskan fylld af flammande rödt vin, nyss hämtadt ur källaren och sade leende:
Detta är det äkta tyrannblodet; med detta kunnen I släcka er törst, så att ni upphöra med andra mordiska tankar! – och från den dagen kallades alltid i Goethes hem det dyrbara vinet Tyrannenblut och modern frau Aja, emedan denna i Haimonssagan på liknande sätt lät sonen dricka sig otörstig.
Bland allt det vackra, af hvilket den lille Wolfgang njöt i föräldrahemmet, voro också de för den tiden stora, klara glasrutorna.
Och det blef en för hans lifsåskådning afgörande dag, när dessa slogos sönder af en våldsam hagelby, hvilken äfven skadade möblerna och fyllde rummen med vatten.
Redan förut var barnets tro på en gudomlig försyn skakad genom
Lissabons jordbäfning och denna än mer omedelbara erfarenhet ökade nu hans tvifvel.
Det var ofta i sådana allvarliga tankar den lille gossen försjönk under den ensamhet, han redan tidigt älskade.
Han hade också lyckan att finna denna inom föräldrahemmet, i de stora, ljusa vindskuporna, där han hade sitt sofrum och sitt arbetsrum.
Man står i denna helgedom med underliga känslor.
Här var det som först barnet lekte och lärde – lärde kanske mest när det lekte!
Här finnes den dockteater, hvilken var hans barndoms största glädje, allt sedan den julen 1753 »omskapat det gamla huset till en ny värld».
När Goethe sedan i Wilhelm Meister skildrar dessa upplefvelser, ser man den första föreställningen af David och Goliath; gossens gradvisa upptäckande af marionett-teaterns hemligheter; hans fynd af texten i den, af idel goda saker doftande, handkammaren – en doft, som stannade kvar i bokens blad och ytterligare förljufvade dem; moderns häpnad, när han med själfgjorda vaxdockor spelade hela dramat utantill, marionetternas öfverlämnande i hans egna händer och sedan den fortsatta utvecklingen af den lilla teatern, tills marionetterna lades åsido och barnaskaran själf utförde de skådespel, dem den unge Goethes fantasi eller faderns bibliotek försåg dem med.
Här uppe var det äfven som barnet under sina religiösa kontemplationer ur sin fars mineraliesamling hemtade de stycken, hvilkas sköna kristallformer och färger redan nu hemlighetsfullt tjusa honom; af detta ämne bygger en pyramid och med sitt solglas på den antänder ett välluktande rökoffer till Guds ära – en panteistisk barngudstjänst vid hvilken kristallerna voro en symbol af naturen och flamman af människoanden!
Vid Goethes födelse var redan Hirschgraben – ensamt namnet satte senare hans fantasi i rörelse – omdanad till den gata vid hvilken fädernehemmet låg.
Men från husets baksida såg man den tiden en oändlig följd af trädgårdar, där man nu ser idel hustak.
Och från ett fönster här i öfre våningen kunde gossen ej blott titta in i alla dessa trädgårdar, utan äfven bortom stadsmuren se den stora, fruktbara slätten!
I detta fönster läste han sina läxor; där njöt han åskvädren, där försjönk han i solnedgångens färgprakt.
Men föllo hans blickar ned i grannens trädgård, där han såg blommor vårdas, barn leka, käglor rulla, då greps han ofta af den ensamhetskänsla hvilken, jämte naturintrycken, stegrade det allvarligt aningsfulla i hans barnasjäl.
Här var det också han blickade efter de stjärnbilder, under hvilkas tecken han var född och undrade om de skulle hålla de löften, de gåfvo vid hans vagga?
Och på moderns invändning, att andra finge nöja sig utan stjärnornas skydd, gaf barnet det betecknande svaret:
Hvad andra nöja sig med, är ej nog för mig!
I dessa rum där han drömde, började han äfven dikta.
Första uttrycket af skapande fantasi voro de sagor eller berättelser om underbara upplefvelser med hvilka han underhöll sin syster och andra lekkamrater och hvilka han nästan själf trodde.
Men redan vid 12, 13 år skrifver han med blixtrande lätthet vers och genomlider häruppe sina första diktarkval, när han märker att hans kamrater anse sina vers bättre än hans, medan han själf anser sina vara de bästa, hvilket inger honom oron att han ju lika väl som de kunde bedraga sig på sin begåfning?
Och i detta rum genomled han äfven sin första kärlekssorg: på dessa tiljor strömmade hans tårar, när han kastade sig ned på golfvet i sin hejdlösa, femtonåriga förtviflan öfver den förlorade Gretchen – den upplefvelse omkring hvilken Faust slutligen kristalliserar sig.
Dessa väggar hörde sedan ljudet af andra kvinnonamn – Kätchen, Fredrikke, Lotte, Maxe, Lili – hvilka inspirerat de kärleksdikter, han gömde i samma bord på hvilket Götz, Werther, Clavigo, de första utkasten till Faust, till Egmont nedskrefvos.
En af Goethe själf i ungdomsåren gjord teckning af arbetsrummet visar det som det nu står; med det enkla, men stora och bekväma skrifbordet, ett staffli med ett utkast, fullt af Goethes egna teckningar och silhuetter på väggarna men mycket tomt på möbler.
Goethe undslapp lyckligtvis både skola och barnböcker!
Utanför husdörren kunde han hos en bokkrämare köpa medeltidens härliga sagor och – när han läst sönder de små häftena – skaffa sig nya.
Han lärde sig den antika mytologien i Ovidius och Telemak; han lefde i de nya världar
Robinson och det Befriade Jerusalem öppnade; han trotsade den Gottsched-beundrande faderns smak och svärmade med modern för Klopstock, sedan han redan lärt sig en massa af 1700-talets äldre tyska dikter utantill.
Den bibliska världen öppnade sig först för honom med
Merians kopparstick och sedan – likaledes vägledd af modern – i bibeln själf, där han med hänryckning fördjupade sig i de österländska nejder hos hvilkas herdefolk han fann »den största ensamhet och det största sällskap».
Hans kärlek till bibeln ledde honom senare till studiet af grekiska och hebräiska, men här, som i fråga om latinet och de lefvande språken, hade han stor svårighet för grammatik och lärde sig genom den nästan intet; däremot ägde han den största lätthet för språkens anda, hvilken han inhämtade genom läsande och talande.
En rimmad latinsk lärobok, liksom en rimmad geografi, förljufvade mycket hans mödor på dessa kunskapsområden.
Italienska lärde han genom att lyssna till de lektioner fadern gaf systern; engelska inhämtade han af en engelsman på samma gång som fadern och systern; franska lärde han genom sin förtrolighet med de franska inkvarteringarna under det sjuåriga kriget och genom sina då dagliga besök på den franska teatern, hvilka snart gjorde honom i stånd att ej blott deklamera Racine och Corneille, men att själf skrifva franska pjeser, som nu också af honom och hans vänner uppfördes på teatern i mansardrummen.
Genom faderns och moderns intresse för teckning och musik började han öfva båda delarna mycket tidigt.
På de många kartorna i faderns rum reste far och son i tankarna, och modern lyssnade lika ifrigt som sonen till husfaderns omständliga skildringar af märkvärdigheterna i främmande land eller af berömda resandes äfventyr.
Faderns uppfostrande ifver sträckte sig ända ned till danskonsten, och det var vid ljudet af hans flöjt Goethe och hans syster först rörde sig i gavott och menuett!
Rådet Goethe var en af de fäder, hvilka en son lär sig uppskatta först när han ser tillbaka på hans inflytande.
Under barndomen insåg han ej ömheten under faderns pedantiska yta och led af det efter klocka reglerade hemlifvet – utmätt genom samma väggur, hvars klara klang sedan så innerligt fröjdade den åldrade, då han 1825 väcktes af den på sin jubileumsdag, till hvilken uret blifvit honom sändt som gåfva af en beundrare.
Han frös under det mulna missnöjet i faderns anlete vid minsta oordning eller pliktförgätenhet och fördrog endast med inre motstånd faderns despotism.
Men, själf åldrad, insåg han att fadern hos honom grundlagt något för lifvet ovärderligt: den plikttrogna omsorgen i allt, hvad han företog sig, en omsorg, hvilken bland annat inpräglades genom faderns kraf på den yttersta prydlighet i enhvar af de sonens skrifböcker eller ritningar, hvilka sedan med rörande noggrannhet gömdes.