Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hör mig nu, donna Micaela,» sade mannen »Det sista en människa upphör att tro godt om är sig själf.
Man kan ej upphöra att ha hopp om sig själf.»
»Nej, hvarför skulle man det?»
Han gjorde en rörelse, som vore han otålig öfver hennes tillit.
»Då jag först började tänka öfver saken,» sade han, »tröstade jag mig lätt.
Det har varit ett par olyckliga tillfälligheter, sade jag till mig själf, så har du fått ryktet om dig, och så har det blifvit en tro.
Det är tron, som förhäxar.
Man har mött dig, och man har trott, att man skulle misslyckas, och man har misslyckats.
Det är en olycka, som är värre än döden, att vara ansedd för en jettatore, men du behöfver ej själf tro på det.»
»Det är så orimligt,» sade donna Micaela.
»Ja visst, hvarifrån skulle mina ögon ha fått makt att bringa olycka?
Och då jag tänkte så, beslöt jag att göra ett försök.
Jag reste till ett ställe, där ingen kände mig.
Nästa dag fick jag läsa i tidningen, att tåget, som jag farit med, kört öfver en banvakt.
Då jag varit en dag på hotellet, såg jag värden i förtviflan, och alla gäster på språng.
Hvad har händt? frågade jag.
— Det är en af våra tjänare, som insjuknat i kopporna.
— Ah, hvilket elände!
Nåväl donna Micaela, jag stängde mig inne och drog mig undan från all beröring med människor.
Då ett år gått, var jag kommen till ro.
Jag frågade mig hvarför jag var så instängd.
Du, du är ju en ofarlig man, sade jag, du vill ju ej skada någon.
Hvarför lefver du lika eländigt som en förbrytare?
Jag hade just ämnat gå in i lifvet igen, så råkade jag möta fra Felice i en af gångarna.
Fra Felice, hvar är katten?
— Katten, signor?
— Ja, klosterkatten, som brukade komma och få mjölk af mig.
Hvar är han nu ? — Han har fastnat i en råttfälla.
— Hvad säger ni, fra Felice?
— Han kom in med tassen i en ståltrådsfälla, och han kunde ej göra sig lös.
Han släpade sig bort på en af vindarna och dog af hunger.
Hvad säger ni om detta, donna Micaela?»
»Skulle ni vara skuld till att katten dog?»
»Jag är ju en jettatore.»
»Ack, en sådan dårskap!»
»Då någon tid gått, vaknade hos mig å nyo lusten att lefva.
Då knackade Gandolfo på min dörr och bjöd mig på er fest.
Hvarför skulle jag ej gå?
Det är omöjligt att tro om sig själf, att man bringar olycka blott genom att visa sig.
Det var en hel fest, donna Micaela, bara detta att göra sig i ordning, och taga fram sina svarta kläder, borsta dem och sätta dem på sig.
Men då jag kom ned på festplatsen var den öde, regnet strömmade ned, era venetianska lyktor voro fyllda af vatten.
Och ni själf såg ut, som om ni mött alla lifvets olyckor på en enda dag.
Då ni såg på mig blef ni askgrå af förfäran.
Jag frågade någon:
Hvad heter signora Alagona i sig själf?
— Palmeri.
— Ah, Palmeri, hon är således från Catania.
Hon har känt igen jettatoren.»
»Ja, det är sant, jag kände igen er.»
»Ni har varit mycket vänlig, mycket god, och jag är bedröfvad öfver att jag förstört er fest.
Men nu lofvar jag er, att jag skall hålla mig borta både från er fest och er järnväg.»
»Hvarför skulle ni hålla er borta?»
»Jag är en jettatore.»
»Jag tror det inte.
Jag kan inte tro det.»
»Jag tror det inte jag heller.
Jo, jo jag tror.
Ser ni, man säger, att ingen kan få makt med en jettatore, som ej är lika stor i ondska som han.
En gång, säger man, såg sig en jettatore i spegeln, och då föll han ned och dog.
Nåväl, jag ser mig aldrig i spegeln.
Jag tror det således själf.»
Jag tror nästan jag trodde det, då jag såg er därute.
Nu tror jag det inte.»
»Ni vill kanske låta mig arbeta på er järnväg?»
»Ja, ja, om ni endast ville.»
Han kom åter tätt inpå henne, och de bytte några korta satser.
»Kom fram i ljuset, jag vill se ert ansikte!» — »Ni tror, att jag förställer mig.» — »Jag tror, att ni är artig.» — »Hvarför skulle jag vara artig mot er?» — »Den där järnvägen betyder den något för er?» — »Den betyder lif och lycka för mig.» — »Hur så?» — »Den skall gagna en, som jag har kär.» — »Mycket kär?»
Hon svarade ej, men han läste svaret i hennes ansikte.
Då böjde han sina knän för henne och sänkte sitt hufvud så djupt, att han kunde kyssa kjortelfållen.
— »Ni är god, ni är mycket god.
Jag skall aldrig glömma detta.
Om jag ej vore den jag är, hur jag skulle tjäna er!»
»Ni skall tjäna mig,» sade hon.
Och hon var så rörd öfver hans olycka, att hon ej mer kände fruktan för att han skulle skada henne.
Han sprang upp. »Jag vill säga er något.
Ni kan ej gå öfver golfvet utan att snafva, om jag ser på er.»
»Åh!» sade hon.
»Försök!»
Och hon försökte.
Men hon var helt rädd.
Allt sedan hon tog sina första steg, hade hon ej känt sig så osäker.
»Om det vore för Gaetanos skull, då kunde jag nog.»
Då gick det.
Hon gick fram och åter öfver kyrkgolfvet.
»Skall jag göra det än en gång?»
Medan hon gick, föll den tanken henne in: »Kristusbarnet har tagit förbannelsen från honom, därför att han skall bistå mig.»
Hon vände tvärt och kom åter fram till honom.
»Vet ni, vet ni, ni är ingen jettatore!»
»Är jag ej?»
»Nej, nej,» hon tog honom i axlarna och skakade honom.
»Ser ni det ej, förstår ni ej?
Det är taget ifrån er.»
Den lille Gandolfos röst hördes i gången utanför kyrkan.
»Donna Micaela, donna Micaela, hvar är ni?
Vi hafva så mycket folk, donna Micaela.
Hör ni, hör ni?»
»Regnar det ej mer?» sade jettatoren med osäker röst.
»Det regnar ej, hur skulle det kunna regna?
Kristusbilden har tagit förbannelsen ifrån er, för att ni skall tjäna hans järnväg.»
Mannen vacklade och grep ut i luften med händerna.
»Det är borta.
Ja, jag tror, det är borta.
Nyss var det där.
Han ville åter falla på knä för donna Micaela.
»Icke för mig,» sade hon, »för honom, för honom.»
Hon visade på Kristusbilden.
Men han föll likafullt ned för henne.
Han kysste hennes händer och under skakande gråt berättade han henne hur människor förföljt och afskytt honom och hur mycket elände lifvet hittills bragt honom.
Nästa dag gick jettatoren borta på Etna och stakade ut väg.
Och han var ej farligare än en annan människa.
Palazzo Geraci och palazzo Corvaja.
På den tid då norrmannerna regerade Sicilien, långt innan ätten Alagona kommit till ön, uppfördes i Diamante de båda härliga byggnaderna palazzo Geraci och palazzo Corvaja.
De ädla baronerna Geraci lade sitt hus vid torget, högst på krönet af Monte Chiaro.
Baronerna Corvaja däremot byggde sitt hem långt nedåt berget och inbäddade det i trädgårdar.
Palazzo Geracis svarta lavamurar uppfördes kring en fyrkantig liten gård, som var idel stämning och härlighet.
En hög trappa, som gick fram under en vapenprydd äreport, förde upp till andra våningen.
Ej rundt om gården, men här och där på de mest oväntade ställen uppläto sig väggarna för en liten pelarprydd loggia.
Murytorna voro klädda med reliefplattor, med brokiga skifvor af siciliansk marmor och med de Geraciska baronernas vapensköldar.
Fönster funnos där också, mycket små, men med präktigt arbetade karmar, vare sig de voro runda med ljusöppningar så små, att de kunde täckas af ett vinblad, eller aflånga och så smala, att de ej släppte fram mera ljus än en gardinspringa.
Baronerna
Corvaja tänkte ej på att pryda palatsets gård, men i husets bottenvåning inreddes en härlig sal.
I golfvet inlades en stor cistern för guldfiskar, i väggnischerna uppsattes mosaikklädda fontäner, där klart vatten sprutade ned i väldiga jättesnäckor.
Öfver detta hvälfdes moriska dropphvalf, uppburna af lätta pelare, omvirade med mosaikrankor.
Det var en sal, hvars like endast fanns att se i Palermos saracenslott.
Det var täflan och äflan under hela byggnadstiden.
Då palazzo Geraci fick en balkong, fick palazzo Corvaja sina höga gotiska bågfönster, då palazzo Geracis tak smyckades med rikt uthuggna tinnar, fick palazzo Corvaja en alnshög fris af svart marmor, med hvita inläggningar.
Geracis hus hade ett högt torn, Corvajas hade en takterrass med ålderdomliga krukor längs räcket.
Då palatsen ändtligen blefvo färdiga, vidtog i stället täflan mellan familjerna, som byggt dem.
Fiendskap och strid tycktes meddela sig från husen till alla, som bebodde dem.
En baron Geraci kunde aldrig tänka lika med en baron Corvaja.
Då Geraci stred för Anjou, kämpade Corvaja för Manfred.
Bytte Geraci om sida och bistod Aragonien, drog Corvaja till Neapel och kämpade för Robert och Johanna.
Men det var ej nog med detta.
Det var gifven sak, att då Geraci skaffade sig en svärson, måste Corvaja öka på sin makt genom ett godt gifte.
De båda ätterna kunde aldrig komma till ro.
Man måste äta i kapp, roa sig i kapp, arbeta i kapp.
Geracis drogo till Bourbonernas hof i Neapel, ej af lust efter utmärkelser, utan därför att Corvajas voro där.
Corvajas å sin sida måste odla vin och bryta svafvel, därför att Geracis voro intresserade af jordbruk och bergshandtering.
Då en Geraci fått ett arf, måste någon gammal släkting till en Corvaja lägga sig att dö, på det att ej ättens ära skulle vedervågas.
Palazzo Geraci hade ständigt arbete med att räkna sina tjänare för att ej låta palazzo Corvaja gå förbi sig.
Men det var ej nog med tjänarna, man måste också hålla reda på mössornas galoner och på seldon och på hästar.
Fasanfjädern i nacken på Corvajas spannhästar fick ej vara en tum högre än Geracis.
Deras gethjordar måste förökas i samma mån, och Geracis oxar måste hafva lika långa horn som Corvajas.
I våra dagar skulle man kunna tro, att det bort vara slut på fiendskapen mellan de båda palatsen.
I våra dagar finnes det lika litet någon Corvaja i det ena palatset, som det finnes någon Geraci i det andra.
Nu är Geracis gård ett smutsigt hål, som inrymmer både åsnestall och svinstia och hönsgård.
På den höga trappan torkas trasor och reliefplattorna äro sönderhackade och ärriga.
I den ena af de båda förstugorna drifves handel med grönsaker och i den andra sys skor.
Portvakten ser ut som den trasigaste tiggare, och från källare till vind finner man ej annat än fattigt och utarmadt folk.
Det är alls ej bättre med palazzo Corvaja.
Det finnes ej ett spår kvar af mosaikbeklädnaden i den stora salen, utan endast tomma, nakna hvalf.
Där bo inga tiggare, därför att palatset till största delen ligger i ruiner.
Det lyfter numera endast sin sköna fasad med de smyckade fönsterbågarna mot den ljusa, sicilianska himmelen.
Men fiendskapen mellan Geraci och Corvaja är ej slut.
I gamla tider var det ej endast de höga ätterna själfva, som täflade med hvarandra, det var ock deras grannar och underlydande.
Hela Diamante är alltjämt deladt mellan Geraci och Corvaja.
Det går ännu en hög krenelerad mur tvärs igenom staden och skiljer den delen af Diamante, som står på Geracis sida, från den, som förklarat sig för Corvaja.
Ännu i våra dagar vill ingen, som är från Geraci, gifta sig med en flicka från Corvaja.
Och en herde från Corvaja kan ej låta sina får dricka vid Geracis brunn.
De hafva icke en gång samma helgon.
San Pasquale tillbedes af Geraci, och den svarta madonnan är Corvajas skyddspatronessa.
En man från Geraci kan aldrig tro annat, än att hela Corvaja är fullt af trollkarlar, häxor och varulfvar.
En man från Corvaja vill våga sin salighet på att i Geraci finnes ingenting annat än skälmar och ficktjufvar.
Donna Micaela bodde på Geracis område, och snart var hela den stadsdelen anhängare af hennes järnväg.
Men då kunde Corvaja ej annat än göra henne motstånd.
Corvajas invånare misstyckte i synnerhet två saker.
De voro afundsjuka om den svarta madonnans anseende och tyckte därför ej om att ännu en undergörande bild kommit till Diamante.
Det andra var, att de fruktade, att Mongibello skulle begrafva hela Diamante i aska och eld, om man sökte omgifva det med en järnväg.
Några dagar efter basaren började palazzo Corvaja visa sig fientligt.
Donna Micaela fann en dag på takterrassen en citron, som var så tätt besatt med knappnålar, att den liknade en stålboll.
Det var palazzo Corvaja, som sökte trolla så många smärtor in i hennes hufvud, som där voro nålar i citronen.
Så väntade Corvaja ett par dagar för att se hvad citronen kunde åstadkomma.
Men då donna Micaelas folk alltjämt gick ute på Etna och gjorde utstakningar, kom man en natt och ryckte upp dessa.
Och då stakarna åter sattes upp nästa dag, slog man sönder fönstren i San Pasquale och kastade sten på Kristusbilden.
Det var ett långt och trångt litet torg på sydsidan af Monte Chiaro.
På båda långsidorna stodo mörka, höga byggnader.
På ena kortsidan var en stupande afgrund, på den andra reste sig det branta berget.
Bergväggen var anordnad i terrasser, men trapporna voro sammansjunkna och marmorräckena bräckta.
På den bredaste af terrasserna reste sig den ståtliga ruinen af palazzo Corvaja.
Torgets förnämsta prydnad var en präktig, aflång vattenbassin, som stod alldeles under terrasserna, tätt vid bergväggen.
Den stod där snöhvit, reliefsmyckad och full af klart, kyligt vatten.
Den var bäst bibehållen af all det forna Corvajas härlighet.
En skön och fridfull vårkväll kommo två svartklädda damer vandrande in på det lilla torget.
För ett ögonblick var där nästan folktomt.
De båda damerna sågo sig om, och då de ej funno någon människa, satte de sig på bänken vid brunnen och väntade.
Snart kommo några nyfikna barn fram och betraktade dem, och den ena af dem, som var gammal, började tala med barnen.
Hon företog sig att berätta sagor för dem. »Det täljes, och det förtäljes, och det var en gång,» sade hon.
Så fingo barnen höra om
Kristusbarnet, som förvandlade sig till rosor och liljor, då madonnan mötte en af Herodes soldater, som hade fått befallning att mörda alla barn.
Och de fingo höra legenden om hur Kristusbarnet en gång satt och formade fåglar af lera, och hur det klappade i händerna och gaf lergökarna vingar att flyga undan med, då en elak pojke ville slå sönder dem.
Medan den gamla damen talade, samlades många barn omkring henne, men där kom också stort folk.
Det var just lördagskväll, så att landtarbetarne kommo hem från arbetet på fälten.
De fleste kommo fram till Corvajas brunn för att få sig en dryck vatten, innan de gingo hem.
Då de hörde, att där berättades legender, stannade de och lyssnade.
De båda damerna voro snart omgifna af en hel mörk mur af grofva, svarta mantlar och slokhattar.
Plötsligen sade den gamla damen till barnen: »Tycka ni om Kristusbarnet?» — »Ja, ja,» sade de, och deras stora, mörka ögon tindrade.
— »Ni ville väl gärna se det?» — »Ja, det ville vi.»
Damen slog upp sin mantilj och visade barnen en liten Kristusbild i ringbesatt linda och med guldkrona på hufvudet och guldskor på fötterna.
»Här är det,» sade hon.
»Jag har tagit det med mig för att visa er.»
Barnen blefvo hänförda.
De knäppte först sina händer inför bildens allvarliga ansikte, så började de kasta slängkyssar till den.
»Han är vacker, ni,» sade damen.
»Låt oss få honom, låt oss få honom!» ropade barnen.
Men nu var det en stor, grof arbetare, en mörkhyad man med borstigt, svart skägg, som trängde sig fram.
Han ville rycka till sig bilden.
Den gamla damen hann nätt och jämt sticka den bakom ryggen.
»Gif hit, donna Elisa, gif hit!» sade karlen.
Den stackars donna Elisa kastade en blick på donna Micaela, som hela tiden suttit tyst och missnöjd vid hennes sida.
Donna Micaela hade endast med svårighet låtit öfvertala sig att gå med till Corvaja och visa bilden för folket där.
»Bilden hjälper oss, då den vill,» sade hon.
»Vi skola ej tvinga oss till underverk.»
Men donna Elisa hade nödvändigt velat gå, och hon hade sagt, att bilden ej väntade på annat än att bli förd till de otrogna stackrarna i Corvaja.
Efter allt hvad han gjort, kunde de väl hafva så mycken tillit till honom, att de trodde, att han skulle kunna vinna också dessa.
Men nu stod hon där, donna Elisa, med karlen öfver sig, och hon visste ej hur hon skulle kunna hindra honom att rycka till sig bilden.
»Ge mig den med godo, donna Elisa,» sade karlen, »annars, vid Gud, tar jag den ändå.
Jag skall hacka den i små stycken, i små, små stycken.
Ni skall se hur mycket det skall bli kvar af er trädocka.
Ni skall få se, om den skall kunna stå sig emot den svarta madonnan.»
Donna Elisa tryckte sig upp mot bergväggen, hon såg ingen undflykt.
Inte kunde hon springa och inte kunde hon strida.
»Micaela,» klagade hon, »Micaela!»
Donna Micaela var mycket blek.
Hon höll händerna mot hjärtat, såsom hon brukade, då något upprörde henne.
Det var förfärligt för henne att stå som fiende gent emot dessa mörka karlar.
Det var dessa i slokhattarna och de korta mantlarna, som hon alltid varit rädd för.
Men nu, då donna Elisa vädjade till henne, vände hon sig snabbt, ryckte till sig bilden och sträckte den fram mot karlen.
»Se här, tag den!» sade hon trotsigt.
Och hon gick honom ett steg till mötes.
»Tag den och gör mot den hvad du kan!»
Hon höll bilden på sina framsträckta armar och kom allt närmare upp mot den mörke arbetaren.
Han vände sig mot kamraterna.
»Hon tror ej, att jag kan göra den dockan något,» sade han och hånade henne.
Och hela klungan af arbetare slogo sig för knäna och skrattade.
Men han tog ej bilden, utan grep i stället efter den stora jordhackan, som han höll i handen.
Han vek undan ett par steg, lyfte hackan öfver hufvudet och spände hela kroppen till ett slag, som på en gång borde krossa hela den förhatade trädockan.
Donna Micaela skakade varnande på hufvudet.
»Du kan det ej,» sade hon, och hon drog ej tillbaka bilden.
Han såg, att hon ändå var rädd, och han njöt af att skrämma henne.
Han stod längre än han behöfde med lyft hacka.
»Piero,» ropade det då högt och jämmerligt.
»Piero, Piero!»
Mannen sänkte hackan utan att slå till.
Han såg förfärad ut.
»Piero,» kom det gällt och skärande som ett nödrop.
»Gud, det är Marcia, som ropar,» sade han.
I detsamma kom en hel hop människor uttumlande ur en liten hydda, som var inbyggd i det gamla palazzo Corvajas ruiner.
Det var ett tiotal kvinnor och en karabinier, som voro i kamp.
Karabinieren höll ett barn på armen, och kvinnorna sökte rycka barnet ifrån honom.
Men polismannen, som var en lång och stark karl, gjorde sig lös från dem, fick barnet upp på skuldran och sprang utför terrasstrapporna.
Den mörke Piero hade sett på utan att göra en rörelse.
Då karabinieren ryckte sig lös, böjde han sig fram mot donna Micaela och sade ifrigt.
»Kan den lille afstyra detta, skall hela Corvaja bli hans vän.»
Nu var karabinieren nere på torget.
Piero gjorde ett tecken med handen.
Ögonblickligen slöto alla hans kamrater en ring om den flyende.
Denne vände sig rundt om.
Öfverallt var det en tätt sluten ring af män, hvilka hotade honom med sina hackor och spadar.
Det uppstod på en gång en förfärlig förvirring.
Kvinnorna, som kämpat med karabinieren, kommo nedrusande under höga rop. Tösen, som han höll i sina armar, skrek allt hvad hon förmådde och ville slita sig lös.
Folk kom tillrusande från alla sidor.
Det var ett frågande och ett undrande.
»Låt oss nu gå,» sade donna Elisa till donna Micaela.
»Nu tänker ingen på oss.»
Men donna Micaela hade fått ögonen på en af kvinnorna.
Hon ropade minst, men man såg genast, att det var henne saken gällde.
Det syntes på henne, att hon skulle förlora sitt lifs lycka.
Det var en kvinna, som varit mycket skön, fast all friskhet nu var borta ifrån henne, ty hon var ej längre ung.
Men det var alltjämt ett imponerande och storslaget ansikte.
»Här bor en själ, som kan älska och lida,» sade ansiktet.
Donna Micaela kände sig dragen till denna fattiga kvinna som till en syster.
»Nej, ännu är det ej tid att gå,» sade hon till donna Elisa.
Karabinieren frågade och frågade om man ville låta honom komma fram.
Icke förr än han lämnade igen barnet!
Barnet var
Pieros och hans hustru Marcias.
Men de voro ej barnets rätta föräldrar.
Det var om detta grälet stod.
Karabinieren sökte att få folket öfver på sin sida med godo.
Han sökte öfvertyga, ej Piero eller Marcia, men de andra.
»Det är Ninetta, som är mor till barnet,» sade han, »det vet ni ju.
Hon har ej kunnat ha barnet hos sig, medan hon varit ogift, men nu är hon gift och vill ha sitt barn åter.
Och nu nekar Marcia henne att få gossen.
Det är ju hårdt för Ninetta, som ej fått ha sitt barn hos sig på åtta år.
Marcia vill ej afstå det.
Hon kör ut Ninetta, då hon kommer och ber om sitt barn.
Till sist har Ninetta måst klaga för sindacon.
Och sindacon har sagt till oss att skaffa henne barnet.
Det är ju också Ninettas barn,» sade han vädjande.
Men detta gjorde ej stor verkan på Corvajas män.
»Ninetta är en Geraci,» utbrast Piero, och kretsen stod fast omkring karabinieren.
»Då vi kommo hit för att hämta barnet,» sade denne, »funno vi det ej.
Marcia var klädd i svart, och hennes rum var klädt i svart, och en hel hop kvinnor sutto och sörjde hos henne.
Och hon visade oss barnets dödsattest.
Då gingo vi och sade Ninetta, att hennes barn fanns på kyrkogården.
Nåväl, nåväl en stund senare gick jag på vakt här på torget.
Jag såg på barnen, som lekte där.
Hvem var starkast och hvem ropade högst, om ej. en af flickorna?
’Hvad heter du?’ frågade jag henne. — ’Francesco,’ svarade hon genast.
Det föll mig in, att denna flicka Francesco kunde vara Ninettas pojke, och jag stod stilla och väntade.
Nu nyss såg jag Francesco gå in i Marcias hus.
Jag gick dit, och där satt flickan Francesco och åt aftonvard hos Marcia.
Hon och alla sörjerskorna började skrika, då jag kom.
Så tog jag fatt i signorina Francesco och sprang.
Ty barnet är ej Marcias.
Förstå det, signori!
Det är Ninettas.
Marcia har ingen rätt till det.»
Då började Marcia ändtligen tala.
Hon talade med en djup röst, som tvingade en att lyssna, och hon gjorde endast få, men ädla åtbörder.
Hade hon ej rätt till barnet?
Men hvem hade då gett det föda och kläder?
Det hade varit dödt tusen gånger om, ifall hon ej varit.
Ninetta hade satt det till La Felucca.
De kände La Felucca.
Att lämna sitt barn till henne var detsamma, som att säga till det: »Du skall dö».
Och dessutom rätt, rätt!
Den, som gossen älskade, hade rätt till honom.
Den, som älskade gossen, hade rätt till honom.
Piero och hon älskade gossen som sin egen son.
De kunde ej skiljas från honom.
Det var förtviflan öfver hustrun, men kanske än mer öfver mannen.
Han hotade karabinieren, så snart denne rörde sig.
Dock tycktes karabinieren märka, att segern skulle bli hans.
Man hade skrattat, då han talade om signorina Francesco.
»Hugg ned mig, om du vill,» sade han till Piero. »Hjälper det dig?
Får du behålla barnet för den skull?
Det är ej ditt.
Det är Ninettas.»
Piero vände sig mot donna Micaela.
»Bed honom, att han hjälper mig!»
Han pekade på bilden.
Donna Micaela gick då genast fram till Marcia, Hon var skygg och darrade för hvad hon vågade, men det var ej tid nu för henne att hålla sig undan.
»Marcia,» hviskade hon, »bekänn!
Bekänn, om du törs!» Kvinnan såg bestört på henne. — »Jag ser det ju,» hviskade donna Micaela, »ni äro så lika som två bär.
Men jag säger ingenting, om du ej vill.» — »Han dödar mig,» sade Marcia. — »Jag vet den, som ej skall låta honom döda dig,» sade donna Micaela.
»Annars tar man barnet ifrån dig,» tillade hon.
Alla tego och fäste sina ögon på de båda kvinnorna.
Man såg hur Marcia kämpade med sig själf.
Dragen i hennes kraftiga ansikte ryckte våldsamt.
Så rörde hon läpparna.
»Barnet är mitt,» sade hon, men med så låg röst, att ingen hörde det.
Hon sade om det, och nu kom det som ett skärande skri: »Barnet är mitt.»
»Hvad skall du nu göra mig, då jag bekänner det?» sade hon till mannen.
»Barnet är mitt, men ej ditt.
Det blef födt ett år, då du var på arbete i Messina.
Jag satte det hos La Felucca, och då var också Ninettas pojke där.
En dag, då jag kom till La Felucca sade hon, ’Ninettas pojke är död.’
Först tänkte jag blott detta: ’Gud, om det varit min!’
Så sade jag till La Felucca: ’Låt min pojke vara död, och låt Ninettas lefva’.
Jag gaf La Felucca min silfverkam, och så gick hon in på det.
— Då du kom hem från Messina, sade jag till dig: ’Låt oss taga ett fosterbarn!
Det har aldrig varit bra emellan oss.
Låt oss försöka att taga ett barn!’
Du tyckte om det, och jag tog mitt eget barn till mig.
Och du har varit glad åt det, och vi hafva lefvat som i paradiset.»
Redan innan hon slutade att tala, satte karabinieren ned barnet på marken.
De mörka männen öppnade tyst sina led för honom, och han gick sin väg.
Men det for en frosskakning genom donna Micaela, då hon såg karabinieren gå.
Han borde hafva stannat just då för att beskydda den stackars kvinnan.
Då han gick, var det som skulle han hafva sagt:
’Hon är utom lagen, den kvinnan.
Henne kan jag ej skydda.’
Detsamma kände hvarenda man och kvinna, som stod där.
’Hon är utom lagen.’
Den ene efter den andre började gå sin väg.
Piero, mannen, stod orörlig och såg ej upp.
Men något styggt och hemskt samlade sig inom honom.