Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här i Sverige, likasom i alla andra civiliserade länder, sysselsätter man sig med alla möjliga näringar, ty jag känner sannerligen icke något land, der man endast tillverkar skor eller något annat, eller der man ensamt förfärdigar byxor.
Skulle nu
Hrr frihandlare i sina vishetspåsar hafva några näringar, som hos oss icke drifvas, så böra de taga fram dem, ty att undandölja dem är förräderi mot landet.
Man gör sig oftast illusion, då man tror, att man vid tullnedsättningarne befordrar konsumenternas intressen.
Det är vardigen medlaren emellan producenten och konsumenten som skördar vinsten.
Jag förmodar, att alla bland eder, Mine Hrr! som äro bosatta i hufvudstaden, nogsamt erinren eder den klagan under förlidet år Den 9 Febrnari.
503 från jonlbrukarnes sida, att de icke kunde sälja sin säd äfven till nedsatta priser, men jag frågar, om någon af Eder kunde förmärka att under denna tid våra bagare ökade brödets storlek med en linie, eller nedsatte priset med ett enda öre?
Då voro likväl sädespriserne 25 å 30 proc. under de vanliga.
Men då konsumenten häraf icke fick någon fördel, huru kan man då tro att en tullafgilt af några proc., erlagde af en importör för en varuartikel, skall i detaljhandeln medföra gynnsamma resultater för konsumenten?
Emedlertid är det sannt, att i vår tulltaxa finnas ännu många tullsatser, sorn kunna ock böra nedsättas, men deremot, enligt min innerliga öfvertygelse, äfven många, som icke lemna sådant skydd åt en del näringar, att de kunna med fördel bestå.
Hvad som dock gifver största anledningen till bekymmer för närinasidkarne i allmänhet, är den flere gånger antydda afsigten att icke stanna vid de tid efter annan gjorda tullnedsättningarne, utan att borttaga alla tullar, som kunna få namn af skyddstullar.
Och denna afsigt har lått sin bekräftelse i sista tullkomite-betänkandet.
Uti detta betänkande, hvars innehåll man torde få anse såsom uttryck af regeringens åsigter, förekommer nemi. följtde ord: »att bereda skydd för våra näringar är en för tull-lagstiftningen främmande uppgift.»
Då sådant är målet, synes mig en hvar, som har fäderneslandet kärt, böra söka hejda stormen, innan det blir för sent.
För alt återkomma till de mycket omordade naturliga näringarne, antager jag att dermed afses i främsta rummen jordbruket, bergsbruket och trävarurörelsen.
Jag beder få säga några ord i afseende å aspekterna att med afkastningen af dem kunna godtgöra allt hvad som nu införes utifrån och i ökad progression kommer att importeras, i mån som tullsatserne nedsättas.
Min granne, som nyss hade ordet, lemnade å vårt jordbruks nuv:de tillstånd en så sann skildring, att jag icke finnér mig hafva något att dervid tillägga.
De, som följt vårt bergsbruks utveckling under de sednare åren, hafva förmodligen observerat, att, under det de liesta andra näringar mer eller mindre ökat sina tillverkningar,! har bergverkens pruduktioner i det närmaste hållit sig vid samma punkt.
Utvecklingen har på sednaste 10 åren varit så obetydlig, att den knappt är nämnvärd, och dessutom, huru skulle t. ex. vårt jern, som förr ansetts utrikes vara nära oumbärligt för vissa behof, kunna bibehålla sig i efterlrågan under det ständigt nya uppfinningar i andra länder göras för att förbättra deras egna tillverkningar.
Det kan i de rikare länder bära sig att studera på uppfinningar af nya och förbättrade methoder för näringarnes bedrifvande, ty den som åstadkommer en lyckad uppfinning, är derigenom försäkrad om välstånd för lifstiden.
Ett bevis på bergsbrukets nuv:de tryckta ställning finner man deraf, alt af den fond i R.
St:rs Bank, från hvilken bergsprodukter få belånas, icke på många år utgått lån till så högt belopp som i år.
Betraktar man skogshushållningen och trävaru-rörelsen, så äro utsigterua i afseende härå visserligen icke ljusa.
Jag hade 504 Den 9 Februari. för 10 år sedan det förtroendet att af K.
M:t insättas i en komité, som hade till föremål att undersöka förhållandet i afseende å skogshushållningen samt derefter afgifva de förslag, hvartill undersökningen kunde föranleda.
Öfrige ledamöter utgjordes af cheferna för landtmäteriet och skogsstyrelsen, en landshöfding, en häradshöfding och 2:ne bruksegare — alltså personer, hos hvilka sakkunskap kunde förväntas.
Komitén inhemtade yttranden från alla som kunde anses för vederbörande, — hushållssällskapen — landshöfdingar och vetenskapsidkare, och från alla håll sammanstämde yttranderna deruti, att en genomgripande förändring i hushållssystemet vore ytterst nödvändig, så vida landets sjelfbestånd skulle bevaras och många trakter deraf icke göras, såsom flere vetenskapsmän uttryckte sig — obeboelige.
Men, huru har man väl sedan skött eller, rättare sagdt, husserat med våra skogar?
Man har till den grad ökat averkningen och antalet af sågverk, att, enligt hvad handelsberättelser förmäla, förråderna äro uppfyllde med Svenska trävaror i de länder, dit sådana från oss exporteras.
Samtidigt har man upphält de utförselstullar, som afsågo att förekomma afverkning af omogen skog, så att nu håde stort och smått nedhugges och utföres.
Man säger, att skogarne på många ställen icke ega något värde.
Att detta är sannt, kan jag intyga, ty då jag var landshöfding i Norrland, hände det, under resor i aflägsna delar af länet, att jag påträffade skogar, der ännu ingen yxa varit satt till roten på något träd och der i följd hvaraf 1000-år'ga träd lågo fallna öfver hvarandra.
Så är ock förhållandet i flere andra skogstrakter, men med dessa skogar är förhållandet enahanda, som med de läckerheter, hvilka Tantalus enligt fabeln såg, men icke kunde nå.
De omnämnde skogarne äro oåtkomlige och derföre värdelösa.
Man yfves och, ur flere synpunkter, med rälta, öfver våra jernvägar, öfver de stora byggnader, som uppförts för industriella ändamål; men, Mina Hrr! hafva vi skäl att glädja oss deröfver, så vida vi icke kunna idka en lönande industri, som åstadkommer rörelse på jernvägarne och befolkar fabrikshuset?
Bland de fakta, som från frihandelns sida har framhållits i Posttidningen, är den ökade utveckling, som visat sig i afseende på socker, porslin- och pappers-fabrikationen, sedan förbuden borttogos och införselstullarne minskades.
Ganska rätt! men vill man taga reda på orsaken till nämnde framåtgående, så finner man den vara, att dessa näringar äfven efter nedsältningarne åtnjutit ett skydd, som tillåter dem att med fördel drifva sin rörelse.
För en tid sedan läste jag i en tidning, huru man glorifierade sig deröfver, alt export af smör från Göteborg egt ruin till ett belopp af 286,000 'ä.
Det låter något, men då jag derjemte visste, att beloppet af den import af smör utöfver exporten, som 1864 egt rum, uppgått, förvandlad i till öfver 2 millioner, kunde jag ej underlåta erinra mig från min ungdom, huru en vän, som hade ett litet arrende vid Drottningholm, all - Den 9 Februari.
505 tiri, då lian ville tala om sina hölörsäIjningar, reducerade vigten till lod.
Innan jag slutar, må det tillåtas mig yttra några ord om det sätt, hvarpå man gått och går till väga i andra länder.
England har ännu skyddstull på åtskilligt, som inom landet produceras, t. ex. på spanmål, alia slag.
Hrr frihandlare vilja icke medgifva det, utan säga, att vid införsel af spanmål till England endast erlägges en registreringsafgift.
Denna tydning passar visserligen för deras theori, men den, som känner Engelska tulltaxan, vet ock att den är fördelad i 2 afdelningar, en för tullfria och en för tullpligtiga artiklar, och att i denna sednare artikeln spanmål (corn) samt tullen derå (dilly) står med tydliga ord och siffror upptagen.
Må man icke heller tro hvad mina antagonister påstå, att frihandels-principerna hyllas i Frankrike.
Man har nu endast öfvergilvit det strängt prohihit i va systern, som förr der var rådande.
För att öfvertyga sig härom, behöfver man endast uppmärksamt studera tariffen litt.
A, som är bifogad handelstraktaten.
Går man till Franska tulltaxan i sin helhet, skall man deri finna diverse införselsförbud ännu qvarstående.
Den förut nämnde talaren har uppgifvit, att den skrifvelse, som R.
St:r afläto till K.
M:t vid förra riksdagen, var affattad i protektionistisk rigtning.
Jag tnedgifver, att densamma, om dess innehåll jemföres med de principer, som de af regeringen, utan afseende å denna skrifvelse, tillsatte tullkomiterade uttalat, verkligen är protektionistisk, ty dessa halva högtidligen förklarat att allt skydd för våra inhemska näringar bör borttagas, men jag vågar påstå, om man vill rättvist bedömrna ifrågavrde skrifvelse, att man deri skall finna annat än en underd. begäran att tull-lagstiftningen måtte ordnas så att landets industriidkare, då de ådagalägga omtanka och flit, må kunna finna sin lön och sin bergning.
Jag vill icke längre upptaga It. o. Ad:ns tid, utan endast ytterligare tillkännagifva, att, sedan den Franska traktaten en gång är af K. iM-.t afslutad, jag anser mig böra rösta för dess godkännande af lt. St:r.
Hr Gr. o Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. II.
Den snillrike
Ehren svärd säger i företalet till sin resa i Italien: »Denna resebeskrifning är kort, och vore verkligen för kort, om icke andra resebeskrifningar vore för långa.» Jag ber R. o. Ad. godhetsfullt tillämpa dessa ord på hvad jag nu får äran anföra.
De. försök, som här blifvit gjorda till konungamaktens inskränkning — ty någonting annat innefattar icke den alldeles nya tolkning al grundlagens föreskrifter, hvarmed man nu framkommit — innebära, i och för sig sjelfva, och uti den väg, som blifvit vald för deras framställande, bästa beviset på sin vanmakt. 506 Den 9 Februari.
Öfverträdelse af grundlagen är för hvarje medborgare ett svårt brott; för Konungens ansvariga rådgifvare det svåraste de kunna begå.
Men grundlagen utstakar tydligen det enda sätt, hvarpå det får åtalas; då ruan icke vill använda detta sätt, eller icke förmodar sig genom dess anlitande kunna vinna sitt ändamål, är det icke tillständigt att inom Riks-St:n utslunga en anklagelse för grundlagsvidriga åtgärder, en anklagelse, för hvilken, på detta sätt uttalad, grundlagen velat bereda Konungens rådgifvare skydd.
En sådan blir endast ett gratis dictum, sorn väl kan såra, men aldrig medföra någon påföljd.
Jag hade hegart ordet egentligen med anledning af den anmärkning, som blifvit gjord mot den Svenska öfversättningen af 7:de artikeln i handelstraktaten.
Den värde talaren hade bordt vara öfvertygad att, äfven utan nolarial-attest, hans kända öfverlägsenhet uti både Svenska och Franska språkens behandling hade gjort till fyllest, och dessutom är jag sjelf så till vida bekant med dessa språk, att äfven jag kunnat intyga, att den af honom lemnade öfversättning är fullkomligt och ordagrannt rigtig.
Meri deraf följer icke, att den vid traktaten fogade öfversättning är origtig.
Den förra är mera ordagrann; den sednare åter gifver dock, med fästadt afseende på Svenska språkbruket, samma mening.
Och med afseende på meningen af artikeln, torde det tillåtas mig, som haft äran deltaga i denna underhandling, att tro mig förstå den.
— Dessutom är traktaten på Franska språket alslutad, och vid uppkommande skiljaktig åsigt om den rätta meningen, är det alltid grundtexten sorn kommer att tillämpas för tvistens slitande.
Samma förhållande är äfven med öfversättningen af slutmeningen i tariffen B., der orden le tarif général af förbiseende blifvit öfversätta med denna tariff.
Detta är, som också en annan talare, Hr von Kraemer, anmärkt, verkligen en felaktighet, hvarföre ansvaret drabbar mig, och som jag måste afbedja; men den kan icke hafva någon olägenhet till påföljd, särdeles då man jemför den med samma stadgande i den allmänna tulltaxan, der meningen är rigtigt och tydligen uttryckt.
Samma värde talare har behagat påminna mig att min personlighet icke väger mera än ett fjun på händelsernas våg, Jag ber honom tro, att jag derom var på förhand öfvertygad.
Men det är icke min personlighet, Mina Hrr! som jag lägger i vågskålen; jag tillmäter densamma icke den ringaste vigt; hvad jag lägger i vågskålen, det är Konungens al grundlagen hägnade prerogativ; — det är B.
St:rs värdighet; — det är Rikets sannskyldiga njtta; — det är aktningen för brödrariket; — det är upprätthållandet af förbindelserna med en fremmande makt; — det är sanningen och rättvisan, — och jag hyser den fasta öfvertygelse, att alla dessa stora intressen sammanlagda väl skola uppväga de argumenter, som här emot traktatens godkännande blifvit anförda, huru förträfflig, vältalig, sansad och hofsam framställningen än må hafva varit.
Jag yrkar fortfarande ett enkelt godkännande af traktaten, och vill hoppas att inom detta Riks-Stånd finnes för mycken känsla Den 9 Februari.
507 af det värdiga och det passande, för alt antaga Utskrts, på bevisligen faktiskt oriktiga principer hvilande, förslag.
Raab, Adam Christian, hade inlemnat ett skriftligt anförande, som nu upplästes och lydde sålunda:
Jag anhåller ödmjukast, att på detta sätt få min mening i protokollet antecknad.
Min afsigt är alt bifalla Bevilln.-Utslcts förslag att godkänna traktaten, dock utan tillägg af den klandrande mellanmeningen.
Utan att ingå i detaljer, vill jag i korthet anföra skäl lör min mening.
Dessa äro: 1:o.
Då föregående R.
St:r uppmanat regeringen att söka tillvägabringa en handels- och sjöfartstraktat med Frankrike, höra nu församlade R.
St:r, hvilka icke skäligen kunnat vänta, att vår regering skulle vid en sådan uppgörelse ensam få bestämma vilkoren, åtnöja sig med det resultat, som vunnits, då det är ådagalagdt ätt Frankrike icke beviljat fördelaktigare vilkor åt någon af de flere stormakter, med hvilka det afslutat sådana traktater. 2:o.
Att, om Rikets nu församlade Ständer skulle afslå traktaten och sålunda lyckas att omintetgöra de redan af vår regering ingångna förbindelser, skulle vi inför det ölriga Europa, i hvars ögon vi beklagligen icke, efter sednare årens händelser, ega större politiskt anseende, än det vi väl behöfva vårda, framställa oss såsom en alltför lättsinnig nation, den der vexlar åsigter mellan hvarje riksdag, och med hvilken derföre ingen Iremmande makt hvarken skulle vilja eller kunna inlåta sig i några aftal — hvad värre är — för hvilken fremmande makter skulle förlora intresse. 3:o. Att Frankrike, efter allt menskligt förutseende, är den enda makt i Europa, af hvilken vi möjligen — visst icke säkert — kunna i behofvets stund hoppas något stöd, hvarföre det vore oklokt alt stöta sig med denna makt.
Till dessa motiv torde tillåtas mig lägga några ord.
Det går för närv:de en stark oro genom alla näringsklasser, framkallad af financiella bekymmer.
Man vill söka en orsak, på hvilken man kan hvälfva skulden för det onda man lider, för att trösta sig så godt man kan med föreställningen om egen skuldfrihet.
Detta hör lill den menskliga svagheten.
Men man glömmer att nästan alla andra länder, likasom vårt. hafva känning af samma symptomer: nemi. låga pris, trög afsättning, hög ränta.
Skillnaden är den att i andra länder finnas kapitaler, derföre altalia samhällsmedlemmar äro i allmänhet sparsamma och anse såsom en oeftergiflig pligt att ställa sina utgifter lägre, än deras säkra inkomster, hvaremot hos oss kapitaler saknas, derföre att vi beklageligen ställa våra utgifter, d. v. s. våra anspråk på lefnadsnjutning, efter den inkomst vi hoppas få.
Ingen Finans-Minister lärer finnas 508 Den 9 Februari. på jorden, som kan i en handvändning omskapa folklynne oell seder.
Må vara att en regering derpå kan inverka, men vi skulle betrakta oss sjelfva såsom barn eber dårar, om vi skulle, såsom enda medlet alt förmå oss försaka hvad vi icke hafva råd att bestå oss, fordra att statsmakterna, genom prohibitiva författningar, gjorde föremålen för vår lystnad oåtkomliga.
Mörner, Carl Göran: ])å jag förnummit, att flera af de talare, som yttrat sig, sedan jag tog mig friheten att framställa ett förslag till R. o. Ad:ns beslut, i denna fråga, misslörstått mitt yttrande, har jag åter begärt ordet, för att något förtydliga detsamma, .lag har icke ifrågasatt. utan fastmera erkänt K.
M:ts rätt alt med främmande makter ingå traktater, utan att behöfva underställa dem R.
Shrs pröfning; men jag har tagit mig friheten att, medelst uppgifvande af R.
St:rs i fråga om tullhevillningen vid flere föregående riksdagar ifrån år 1810 till år 1854 fattade beslut, söka ådagalägga, att R.
St:r meddelat K.
M:t särskildt bemyndigande alt nedsätta tullar.
Vid 1854 års riksdag lemnades icke af R.
St:r något sådant specielt bemyndigande för K.
M:f; men då K. M:t genom Nådig Propos. af den 23 J)ec. 1853 väckt fråga om att gifva Glista §:n R.
F. en sålunda förändrad lydelse, att R.
St:r skulle i vissa fall kunna fastställa tullafgifter för en tid af högst 10 år, och Utskit deröfver afgaf ett afstvrkande Utlåt., anförde Utskit, bland annat:
Alt om det föreslagna bemyndigandet till stadgande af tullafgift för längre tid blefve af R.
Stir begagnadt, komtne under den bestämda tiden en väsendtlig rubbning i det genom grundlagarne utstakade förhållande emellan de begge statsmakternas ömsesidiga rättigheter i fråga om tull-lagstiftningen att inträda, emedan, då R.-Stir, enligt hvad den föreslagna ordalydelsen i grundlagen utmärkt och af de anförda motiverna jemväl kunde slutas vara menadt, skulle sakna annan rätt än att afgilterne till beloppen förhöja, qvarstode i sin fulla vidd Konungens obestridda makt att nedsätta samma a (gifter, äfvensom
Konungen bibehölle sin rätt att införsels- eller utförselsförbud stadga.
Utskits Utlåt, bifölls af alla fyra Riks-Stin, och det var med hemtadt stöd af den utaf Konst.-Utskit sålunda uttalade mening om grundlagens rätta förstånd, som den dåvarande konseljen ansåg sig kunna tillstyrka de förändringar i tulltaxan, som sedermera verkställdes och hvartill Regeringen såg sig ytterligare manad ibland annat deraf, att R.
Stir sjelfva vid nämnde riksdag i många afseenden gjort djupt ingripande förändringar i tulltaxan, hvilka till en del tillkommit genom voteringar i förstärkt Utsk. och derigenom kommit att sakna det inbördes sammanhang, som var nödvändigt.
Jas tror mig således icke hafva bestridt, att K.
Mit under den förflutna tiden haft behörighet att besluta de af Honom påbjudna tullnedsättningar; och har jag derjemte förklarat, att, enligt min tanke, R.
Stir, med afseende å den Franska traktaten, gifvit K.
Mit ett särskildt bemyndigande dertill genom att beräkna minskning i tullinkomsterna, Den 9 Februari.
509 just med hänsyn tili den förmodade traktaten.
Under mitt förra yttrande tog jag mig vidare friheten att i afseende å sjelfva bestämmelserna i traktaten framställa några anmärkningar, emedan, under de jemförelser jag anställt emellan de särskilda tarifferna för Sverige och Norge, det fiirefallit mig uppenbart, att Norge lyckats i många afseenden betinga sig så till vida fördelaktigare vilkor än Sverige, att Norge på en del varor icke behöll nedsätta tullsatserna så lågt, som för Sverige blifvit bestämdt. — Frih. af Ugglas, som till besvarande upptagit denna min anmärkning, har medgifvit, att så är förhållandet med några artiklar, men påslår dessa vara mindre betydande, och alt andra artiklar finnas, som draga en högre tuli i Sverige, än i Norge.
Men om man nogrannt jemnfÖr de bålla tarifferna, tror jag det icke skall kunna förnekas, att de artiklar, i afseende å hvilka Sverige måst underkasta sig större tullnedsättning, än som fordrats af Norge, äro af vida större betydenhet, än dem, med hvilka ett motsatt förhållande eger rum.
Till det sednare slaget höra t. ex. konstgjorda blommor och fruntimmershattar, hvilka vid införsel till Norge draga lägre tull, än som i Sverige är dessa artiklar åsatt.
Efter att hafva förutskickat dessa erinringar om de olika fördelarne af traktaten för de förenade rikena, får jag förklara, att jag, med afseende å landets egen värdighet, anser det numera för oss icke återstå annat, än att gifva vårt godkännande åt den afslutade traktaten i den omfattning, som R.
St:r, tidigt min åsigt, kunna gifva ett sådant godkännande, d. v. s. för instundande statsregleringsperiod, för hvilken R.
St:r nu endast ega att bestämma tullsatserna.
Så vidt jag kan förstå, skulle ett beslut i sådan syftning icke kunna anses innebära ett ogillande af traktaten, hvarom icke heller ett enda ord förekommer i det förslag, som jag i gårdagens plenum tog mig friheten framställa.
Traktaten skulle enligt detsamma förblifva gällande till dess representationen kunde finna för godt att i dess bestämmelser besluta en eller annan förändring.
Efter hvad en talare här sagt, skulle detta äfven blifva följden af ett absolut godkännande af traktaten; och denne värde talares åsigt sammanfaller således helt och hållet med min, men dock med den olikhet, att jag tror, att vi böra hålla oss inom de för representationen föreskrifna gränser.
Jag har med anledning af de mot mitt förslag till beslut framställda anmärkningar sökt förtydliga detsamma och anhåller härmed att åter få uppläsa det:
Att R. o. Ad., med afslag å Revilln.-Utskits framställning, måtte besluta:
St:r till svar å K.
Propos. af d. 17 Nov. 1865, ang:de med Frankrike afslutade handels- och sjöfartstraktater, i underd. anmäla : det R.
St:r, som antaga att deras pröfning af handelstraktaten icke bör afse annat än de genom nämnde traktat öfverenskomna tullbestämmelser för Sverige, fastställt de i 7:de och 8:de artiklarne af samma traktat samt den bifogade tariffen 5J0 Den 9 Februari.
B. upptagne införsel-tullar, att vid införsel till riket af varor från Frankrike och andra genom nu gällande handels-traktater likberätligade länder tjena till efterrättelse intill slutet af det år, derunder näst härefter sammanträdande riksdag om ny bevillning beslutat.
Uti traktaten var stipuleradt, att den skulle underställas R.
St:r i sin helhet; så har skett.
Det föreslagna svaret innehåller icke anhållan om någon ändring i någon enda del af traktaten och uttrycker ej heller något klander mot några bestämmelser i densamma, men inskränker faststäHelsen till den tid, utöfver hvilken R.
St:r, enligt mitt förmenande, icke ega att sådan fastställelse meddela.
Jag tror, att man på detta sätt skulle undgå de klippor, som finnas, utan att i någon män hafva sårat hvarken den ena eller den andra.
Jag har endast begärt ordet för att förtydliga några af mig under gårdagens diskussion fällda uttryck.
Jag anhåller om ursäkt derför, att, då jag yttrade, att äfven de största och mest utmärkta män väga fjäderlätt i jemförelse med statens väl eller ve och dervid såsom exempel anförde vår store hjeltekonung Gustaf il Adolf, jag, hänförd af min känsla, underlät alt omnämna den utmärkte Rikskansleren Axel Oxenstjerna, en man, vid hvars namn hvarje Svenskt hjerta af stolthet och tacksamhet högt klappar.
Ingen kan väl såras deraf, alt jag sätter H.
Manderström i jemförelse med sådane män, men, då jag nu ytterligare säger, att äfven dessa mäns bortgång vägde fjäderlätt i jemförelse med Sveriges väl och ve, är jag säker om, att många skola dela denna min åsigt.
Det är lånat ifrån mig att hafva velat yttra något, som kunnat nedsätta H.
Manderström eller vara för honom sårande, ty jag aktar och vördar honom dertill allt för högt och är öfvertygad, att han mången gång, i för vårt fädernesland högst vigtiga ögonblick, genom sitt råd och handlingssätt räddat Sverige ur stora faror och olägenheter, samt att, då en gång historien lyfter sin slöja öfver de rådslag och förhandlingar, hvari H.
Exc. deltagit, efterverlden, tacksamt ihågkommande hvad han varit, skall nedlägga medborgarekronan på hans minnesvård.
Till svar å hvad Frih. af Ugglas yttrat om min tydning eller tolkning af grundlagarne, får jag förklara, att jag icke tror mig om alt kunna tolka dem, och derföre endast sökt förskaffa mig sådan kunskap, att jag kunnat tillämpa dem efter deras ordalydelse, ty efter denna måste de, enligt 80:de och 8 i ista §§ R. F., uti hvarje särskildt fall tillämpas.
Man har å motsatta sidan beklagat sig deröfver, att R.
St:r i sina öfverläggningar inblandat frågan om Konungens rådgifvares verksamhet; jag tillåter mig att dervid endast påminna, att enligt ansvarighetslagen för Stats-Rådets medlemmar, »skola de, Den 9 Februari.
511 för sina rådslag oell gernirigar, i och för deras embeten, vara Konungen och R.
St:r ansvarige, på sätt R.
F. utstakar», men, om man tror, att dermed är afklippt R.
Stms rätt att i sina plena yttra sig öfver Stats-Rådets rådslag och gerningar i och för deras embeten, så tror jag, att man bedrager sig.