Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Uttrycket är litet oegentligt; detta borde snarare hetat publikens intresse, ty barmhertighet brukar icke föranleda till publikens teaterbesök; ‘ de bestämmas uteslutande af hur pass lockande teaterprogrammen äro.
Not af Dag.
Kr.an 236 föreställningar omfattande operor, så många och så olikartade som: » Oberon », » Mefistofeles », » Tannhäuser » och » Mig-non », » Don Juan », » Faiist », » Carmen », » Konung for en dag », » Kronjuvelerna », » Romeo och Julia », » Kungen har sagt det », » Lohengrin », » Den stumma », » Fidelio », » Aida », » Den berg-tagna », » Hvita frun », » Joseph i Egypten », » Djamileh », » Alphyddan », » Regementets dotter », » Trollflöjten », » Hugenottema », » Harald Viking » (af svensken Andreas Hallén), » Wilhelm Teil », » Hoffmanns sagor » * och » I Firenze » af Helene Munktell, dessutom ett par folklustspel, ett tillfallighetsstycke (» Diamant-bröllopet » *) och flera symfonikonserter.
Det är i sanning en stolt profkarta på hvad blott cu säsong formår åstadkomma.
Dertill kommer allt det myckna arbete som framkallats deraf att operans bästa förmåga, Arvid Ödmann hade öfvergifvit det sjunkande skeppet och öfverflyttat sin verksamhet till Kjöbenhavn.
Hur det arbetas vid Stockholmsoperan det ser man vid en jämförelse mellan årets spellista och den från förra säsongens.
Många personalförändringar hafva under deu tiden inträffat, först och främst förlorade operan i fjol sin unga blomstrande primadonna Anna Klemming, som uppbar det mesta af repertoaren — så kom Ödmann tillbaka, sedan Brun gått ifrån; med döden afgingo Robert Ohlsson och sednare Pelle Janzon ... men trots allt detta ha redan vid denna säsongens början så god t som alla hufvudoperorna från förra terminen, särekildt de klassiska, gifvits ånyo och hållas troget vid repertoaren, besättas om och om igen, men stå der fortfarande q var.
Denna princip, » om jag förut har offentligen anbefalt vår opera såsom den obestridligt » allena saliggörande », just den har Nord-qvist genomfort i Stockholm med aldrig svikande följdriktighet
— och han har vunnit seger dermed.
Att dubleringssystemet under sådana omständigheter spelar en väsentlig rol vid Stock - holmsoperan faller af sig sjelft.
Detta Nordqvists system som i sig innefattar alla de förändringar som Kjöbenhavnskritiken i åratal har påpekat såsom efterfolj ans värda — detta system har med glans bestått profvet i Stockholm.
Utsträckt myndighet för kapellmästaren, löpande innehållsrik repertoar, dublering, afskaffande af patentmonopol
* För första gången uppförd &amp; K. operan.
Xol af Dag.
Kr.på roler och af » stjerasystemet » *, oförtrutet arbete, framförande af så många unga krafter som möjligt i verkliga uppgifter och med bibehållande af de basta — allt detta påträffar man i Stockholm soperans nuvarande ledning.
Särskildt då man har reda på de inre delarne i maskineriet vid Nordqvists opera, har man ett synnerligt * nöje af att se honom — och jemväl hans afbild hr Henneberg — på anförareplatsen i orkestern under en föreställning.
Nordqvist, med det viljestarka, men milda, af öfverspändt arbete präglade ansigtet, tager plats framfor sin lilla anförare-pulpet i kapellet.
Han sätter sig ned, hvilket enligt regeln knapt är forordansvärdt för en dirigent * *, men det passar bra i hop med det öfverväldigande lugn, som hvilar öfver Nord-qvists hela sätt att anföra.
Han lyfter upp taktpinnen litet och låter den lugnt begynna sin gång.
Orkestern har fallit in precist » nästan utan att man har märkt det.
Intet allarm-slag på notställaren eller lampskärmen, ingen väntan på att herrarne skola vara fardiga.
När Nordqvist är på platsen och lyfter sin takUtaf, så skall det vara tillräckligt och det är det också.
Introduktionen är öfver.
Nordqvist förändrar icke ställningen, men trycker med venstra handen på en elektrisk knapp.
Där sjunges och spelas med utmärkta nyanser, med skarpa tempoförändringar ... men hela tiden sitter Nordqvist ganska lugn, nästan orörlig på sin stol.
Under det högra handen gifver taktpinnen dessa oändligt små, men otroligt säkra rörelser, vänder han med den venstra handen bladen framåt i partituret.
Men inträffar det ett eller annat, råkar någon i orkestern eller på scenen att mankera en insats eller begynner kören att
* Innan Nordqvist öfvertog operan innehade Ödmann nästan samma » stjerneposition » vid Stockholmsscenen som han sedan fick i Kjöbenhavn.
Kritiken har också måst erkänna att den Ödmannska &gt;Stjern&gt;-dyrkan mäktigt bidrog till Willmanska o pera-sejourens dekadens och &gt;död ».
Nu, d&amp; Ödmann åter har vändt tillbaka till Stockholm, vips passade Nordqvist på, att den astronomiska kulten icke pä nytt måtte inforas.
Och deri gör han rätt.
Not af Ch.
Kjerulf.
* * Vi äro i detta fall af en motsatt mening.
En dirigent bör vara så litet som möjligt synlig för publiken.
Wagner, den store orkesterkännaren, har gått ännu längre.
Han gömmer både kapell och anförare för salongens blickar.
Hans idé med osynlig orkester k la Bayreuth böijar att tillämpas litet hvarstädes.
Hvarken i Dresden eller Berlin får man se stående kapellmästare.
Anförarepiruetter k la Lumbye, Balduin Dahl oeh A. Hallén äro också på nämda ställen alldeles bortlagda.
Kr.sjunka eller är det annars bara någon liten bagatell i vägen der nere eller der oppe — strax är Nordqvist som en falk p&amp; sin post.
Och om man inte med en handrörelse eller en blick lyckats bringa allt till rätta, då är saken helt säkert i sig sjelf ohjelplig.
Under allt detta yttre lugn, under denna skenbara negli-gence dväljes en lidelsefullhet, ett temperament, en viljekraft och en påpasslighet som äro högst märkliga.
Nordqvists spensliga och lugna taktstaf är som den foga varierande visaren på kontrolluret, som dock står i intimaste förbindelse med och signalerar den rastlösa heta maskinen, som far fram och tillbaka — och som arbetar.
Då jag nu går att uttala mig om Stockholmsoperans väsentliga faktorer: sångpersonalen och orkestern, vill jag nämna att dessa mina iakttagelser stöda sig dels på hvad jag sett af denna opera vid dess gästspel i Kjöbenhavn, dels på en några veckors vistelse i Stockholm då jag hade tillfälle höra åtskilliga föreställningar, nemligen » Ernani », » Mefistofeles », » Aida », » Leonora », » Fidelio », » Nordens stjerna », » Hoffmans sagor » samt en symfonikonsert.
Om jag samlar ihop alla dessa mina intryck, kan jag icke undgå en synpunkt af den svenska tonkonsten, som ingalunda ar ny, men icke dess mindre ändå håller streck.
Alla — och icke minst svenskarne sjelfva — veta, att de födas med klingande malm i strupen och att de i detta hänseende tillhöra en af de mest begåfvade nationer i verlden.
Det klangfulla tungomålet och den rena luften synas verkligen genomgående ha utvecklat de svenska sångrösterna i en ovanligt lycklig grad.
Men den som derfor tror, att Sverige är i det hela ett synnerligen framstående musik-land han kommer icke sanningen så nära, som man kan komma den.
Ty sång är blott en sida af musiken som konst betraktad — och konsten i dess fulla blomstring är aldrig ensidig.
Den på alla punkter öfvervägande, ja öfverväldigande vokala rausikdyrkan i Sverige kan icke fritagas från att tynga på den svenska tonkonstens samvete.
Men på samma gång som begreppet musik i Sverige väsentligen har blifvit inskränkt till sång, ha också, naturligt nog, de stora musikformerna, som i grund och botten äro in-8trumentala, blifvit inskränkta till smärre.
Och denna reducerande inveckling (om man törs använda detta ord i motsats till utveckling) har regelbundet upprepats också i mindre enskildheter.
Sängen har från hela dess stora stämningsomf&amp;ng krupit ihop till lyrisk sång, men detta begrepp, taget i mera inskränkt bemärkelse af lyrisk sång uppburen af öronsmekande, fast icke stora röstmedel.
Och den svenska musikens parnass beherskas i följd deraf af upsaliensisk studentqvartettsång, utförd mycket vackert och vårdadt och med » söt » röst, helst utan accompagnement (?
Men är detta icke väl små gudar, isynnerhet for en nation, som har sådana musikbetingelser som svenskarne?
Men, det må våra vänner på andra sidan sundet bäst sjelfva afgöra.
Här har jag endast i allmänhet velat påpeka det vokala herraväldet i den svenska musiken, ty man igenfinner lätt spåren deraf äfven i den svenska operans prestationer — denna opera som svenskarne sjelfva med en viss förkärlek, kanske utan att veta hur träffande, kalla » vår hp ' lska scen », under det talscenen, karakteristiskt nog, har för sig bibehållit benämningen » dramatiska teatern ».
I få ord sagdt, det » spelas » ganska litet på den Stockholmska operasceneu, det dramatiska är der n: o 3; der fiunas mycket vackra, men enligt regeln icke synnerligen stora röster
— hänsyn till styrkan kommer just som n: o 2; deremot kunna alla sjunga och sjunga utmärkt — sången, det kantabla är n: o 1.
De undantag som finnas torde, såsom jag längre frara skall påpeka, snarare vara egnade att bekräfta den faststälda regeln.
Derför är Arvid Ödmann likasom paradigmet på hvad svenskarne kräfva af operasång, och det hade verkligen varit stor synd om han icke hade kommit tillbaka till Stockholms-scenen igen.
Här i skygd af operahusets förträffliga akustik och i en teater som inrymmer endast ett jemförelsevis litet antal åhörare låter hans visserligen icke malmrika, men sköna stämma på ett helt annat sätt än på den danska teatern, der han onekligen måste anstränga sig för att tränga igenom.
Det mera utpräglade dramatiska sångsätt Ödmann sökte att tillegna sig i Kjöbenhavn, har man i Stockholm i fogliga, men ganska bestämda ordalag bedt honom lägga bort (??
); och Ödmann både bör och vill naturligtvis göra det.
Han är en utpräglad lyriker, och det är hans koncentrerade lyrik i sången som gifvit honom plats i högsätet vid den svenska operan.
Hansqvinliga pendant var den intagande och begåfvade Anna Klera-miflg, som i helt unga år plötsligt gick hädan i hostas.
Hvad den svenska operasceneu nu tarfvar är en sångerska med en vacker lyrisk stamma, så utvecklad, att den kan utföra dramatiska partier — m. a. o. Anna Klemmings plats står ännu obesatt
För närvarande eger Stockholmsoperan af mera bekan (a sångerskor fru Caroline Östberg, fröken Selma Ek} fru Dina Edling och fröken Anna Karlsohn.
Den sistnämda är en perfekt sångerska, med en klar, men kall röst och utan dramatiska ansatser.
Fru Edling har en utmärkt stämma och är en afgjord scenisk talen t, men h varför ligger hon icke Stockhol-marne närmare om hjertat, än hvad nu verkligen synes vara fallet?
* År det derfor att hon visserligen sjunger bra, men icke tillräckligt bra, icke så bra som t. ex. fru Oatberg, eller år det derfor att hon spelar for bra?
Svaret får vara in blanco.
Fröken Eks namn återfinnes f. n. på » svarta taflan », hon som förut haft en hjerteplats hos publiken och som hos kritiken åtnjöt fri lejd.
Nu äro alla ense om att hon har gått betydligt tillbaka, och orätt ha de icke.
Den som erinrar sig fröken Ek från hennes första gästuppträdande i Kjöbenhavn kommer nog ihåg, det lilla men omisskänneliga halsljud, som vidlådde hennes annars så präktiga stämma.
Hon var då en mycket framstående dramatisk sångerska och siirskildt var hennes Margareta i » Faust » en prestation af första rang.
Man kunde då med god vilja se bort från det der halsljudet, så utmärkt var allt det andra, men » fläcken » i hennes röst fanns där och den utbredde sig som det obotliga kräftsåret, och d&amp; hon ett par år derefter åter gästade oss, kunde ett öra, som var vant att kontrollera sångteknik, icke undgå att konstatera att fröken Ek var på retur.
Nu äro både hennes stämma och sångsätt starkt reducerade, och såväl publik som kritik låta henne också obevekligt få veta det.
En afgjord kontrast till fröken Ek, den motsatta ytterpunkten for bedömande och belysande af den svenska musik-karakteren, är fru Östberg.
Fröken Ek tar sig ännu förträffligt ut på sceneu och har icke ringa dramatisk rutin, men hon kan icke sjunga mer, är
* Vi bedja härvid fa erinra om att fru Edlings Mignon och Carmen, att du icke nämna många flere af den omtyckta konstnärinnans uppgifter, äro några af de populäraste framställningar som vår operascen haft att uppvisa.
Xot af Dag.
Kr.följaktligen i djupaste onåd.
Fru Östberg är ingen skonhet, och hennes dramatiska talent skjuter temligen vilda skott, men ... hon sjunger som en ängel, och derför har hon också blifvit enhälligt tillerkänd primadonnarangen.
De omöjligaste brister i apparitionen eller i det dramatiska återgifvandet blundar man för, när annars stämman och i synnerhet sången är god.
Man erinre sig hr Lundqvists kolossala, för scenen, föga lämpliga och merendels rent af illusionen förstörande kroppshydda.
Men åsynen af hans väldiga korpus generar icke svenskarne i någon nämnvärd grad (?).
Han har en härlig stämma och sjunger briljant.
Det ligger knappast någon stor öfverdrift i det påståendet, att de allra, allraflesta af våra operaartister hemma i Kjöbenhavn ögonblickligen skulle komma till korta för svenskarnes fanatism för sången, ifall de fingo en Stockholm sdomstol öfver sig.
Ja, sjelfve gamle Schram skulle i det fallet förlän gesedan fått afsked på grått papper.
Men om fröken Karlsohn en vacker dag genom olyckshändelse blefve halt eller ödmann puckelryggig, så skulle det knappt på minsta sätt förändra deras ställning och verksamhet vid operan eller utöfva något inflytande på publikens hållning gentemot dem, hvilket icke kan bringa svenskarnes goda namn och rykte på skara — tvärtom —, men som väl svår-ligeu låter förena sig med en fördomsfri och omfattande uppfattning af operan som konstart.
Men återvändom till fru Östberg.
Hon är en alldeles ypperlig sångerska, med ett så säkert och fulländadt herravälde öfver stämman, att det gränsar till det fenomenala.
Sjelfva rösten är stor, utan att egentligen vara lyriskt skön.
Men med fru Östberg har ödet för tillfället spelat de lyriskt törstande svenska musikälskame ett kostligt spratt.
I kraft af hennes vidunderliga sångkonst och den stora aktningen för denna har hon erhållit qvinnans främsta plats vid den svenska operan, men dervidlag har just det instrumentala (helt visst det instrumentala i det vokala) kommit till högsätet der, hvarest svenskarne annars hade velat haft hela härligheten förbehållen den lyriskt sköna sången.
Fru Östbergs sångkraft är nämligen i det närmaste af instrumental art. I Fidelios parti, som.
från första till sista noten har skrifvits af en instrumentalkomponist med mycket liten kännedom om människorösten, nämligen Beethoven — der är fru Östberg som fisken i vattnet.
Detta herrliga, men i hög grad vanskliga, på sina ställen mycket ohandterliga parti kan svårligen tänkas bättre sjunget än somfru öatberg gör det.
Ty — det må tilläggas — hennes stora strupvirtuositet inrymmer en motsvarande fond af fin musikalisk kansla och intelligens.
Och i Offenbachs » HofFmanns sagor » har hon af automat-speldockan skapat ett riktigt vokalt vidunder, — sä maskinsäkert och kugghjulsafpassadt sjunger hou här, att endast ett s&amp; ytterligt sällsynt, absolut herravälde af rösten, som hon eger, kan ästadkomma något slikt.
För att nu bli fardig med spinnsidan må här nämnas ett par helt unga altsångerskor som skola tjena sig upp vid svenska operan.
Den ena är fröken Mathilda Jungstedt, som just är a&amp; kvalificerad, att hon med ett slag skulle få hela Kjöben-havn for sina fotter: hon är ung och fager, hon har en betydande dramatisk begåfning och sköter sin stämma förträffligt.
Af hennes hufvudpartier kunna nämnas Amneris i » Aida * och tittelrolen i » Leonora », af hvilka begge hon ger en helgjuten teckning, men särskildt har hon och med rätta gjort lycka i ett par unga gloproler: Fredrik i » Mignon » och Nicklas i » HofFmanns sagor ».
Hon är der så frisk och käck, sjunger så konstnärligt, att hon måste taga publiken med storm.
Den andra unga damen är fröken Sigrid 1 Volff % hvars i många hänseenden förträffliga Carmen ‘ Kjöbenhavnarne redan haft tillfälle att lära känna.
Hon har ännu icke haft tillfälle att visa sig stort mer i någon annan rol *.
Men hennes tid skall nog komma.
Och det fortjenar hon.
Begge dessa yngsta krafter skola — for så vidt man kan forutsäga — kunna utveckla sig just till dramatiska operasångerskor af rang.
Stockholmsoperan har att förfoga öfver ett ovanligt stort antal tenorer.
Ödmann har jag redan nämt.
Hr SeUman är en veteran i Jastraus stil.
Hr Lundmark, som bland annat gunger Hoffmann i Offenbachs opera, har ett sångsätt som kanske icke alltid är riktigt pålitligt, men rösten är god och skolad.
Hr Strandbergs röst är icke stor, men han sjunger vackert och i hög grad konstnärligt.
Denne sångare är ett verkligt svenskt operafenomen.
Vore icke akustiken i operahuset så god, så skulle han knappast vara så användbar.
Men han har varit violoncellist i hofkapellet och han är en intelligent och bildad musiker, något som icke heller förnekar sig i hans sång.
Hans framställning af Florestan i » Fidelio » var i detta hänseende verkligt intressant.
Af baritoner hade jag
* Joo!
Amneris i » Aida&gt;, Bergadrottningen i » Den Bergtagna *, Pantalis i &gt;Mefistofeles », Jekimovna i &gt;Nordens stjerna » och Malliza i &gt;L&amp;knré ».
Not af Day, Kr.tillfälle höra en ung operaförraåga hr Johansson, som Ku Dgen i » Leonora » samt en debutant, hr Lomberg (Kungen i » Ernani »).
Af bassister må nämnas den hos oss kände hr Strömbeig med den präktiga, fast icke så saftfulla basen samt hr Nygren, som med sina Mefistofigurer uppenbarade en dramatisk förmåga, som icke fans hos de förenämda sångarne.
Mångt och mycket skulle ytterligare kunna anföras till befastande af den synpunkt, från hvilken jag här har sett Stockhol msoperan.
Den sceniska utstyrseln röjer ofta en spartansk enkelhet, och sjelfva iscensättningen går sällan utöfver det traditionelt operaraessiga.
Framkallanden for öppen ridå ega rum och midt under de mest spännande dramatiska konflikter tacka de medverkande för en möjligen liflig bifal Issal va *.
Störande in-kastningar på scenen af blommor och kransar äro ganska vanliga vid Stockhol msoperan, där baletten består uteslutande af fruntimmer, af hvilka hälften enligt regeln uppträda i manskos ty mer * *.
För att nu — last, not least — komma till orkestern, till hofkapellet, så kulminera dess förträffliga egenskaper absolut på en punkt som också bestämmes af den vokala öfvervigten i den svenska musikodlingen: den ackompagnerar alldeles utmärkt, fogande sig smidigt och jemt efter hvaije nyck i sången å scenen, ackompagnerar som vore hela styrkan en enda virtuos på detta område.
Det är icke för intet som kapellet, som nyss nämts, har levererat en af sina medlemmar som sångare upp till scenen: der sitta dernere kanske ännu flere af samma (jvalifikation, i alla fall finnas där så många sångartempera-ment, att de tillsammans bilda ett orkesterackompagnement, hvartill man får söka ett motstycke.
Icke fullt så allenastående är det k. svenska kapellet när det ensamt har att utföra instrumental musik, åtminstone om man får döma efter endast några konsertprof.
Utförandet af &gt; Parsifal » - förspelet och Johan Svendsens B-dursymfoni höjde sig
* Månne det?
Dylikt ofog har ju i två år vatft faktiskt bannlyst
från operascenen.
* * * Skälet härtill är att operans balettelevskola på måoga år endast haft qvinliga elever.
Men numera aniagas der äfven maskalina adepter.
Kr,icke öfver det dagtiga arbetets nivå.
I det första nämda stycket tycktes kapellet röja en märkbart osäker och reserverad hållning; det var som om man vore rädd för denna musik, som om man vek undan for dess vanskligheter och endast motsträfvigt och ängsligt toge fasta på dess enskilda satser.
Svendsens symfoni gick afgjordt bättre, men den som vid flere tillfallen har hört den här hemma under Svendsens eget anförande, saknade framfor allt lif och fart i exekutionen.
Det hela verkade for tungt, for lång3amt.
Däremot var det en stor njutning att vid » Fidelio » - föreställningen få höra de två Leonora-ouvertyrerna, n: o 3 i C-dur och n: o 4 i E.
Det fans feststämning och hänförelse i dessa prestationer — sjelfva kapellmästar Nordqvist kom ur sitt yttre olympiska lugn — så att man, ihågkommande de många andra intrycken, icke kunde annat än studsa vid så mycken instrumental aplomb i detta sångens förklarade land.
Nå, ingen regel utan undantag!
Stockholmsoperan ledes i det stora hela efter förträffliga principer.
Om den nationelt-egendomliga skefheten i svenska musik utvecklingen, har jag redan talat.
Men det visar sig här, som så ofta, att ensidighet framkallar 6tyrka.
Det resultat den svenska operan kan uppvisa är i alla fall ur en synpunkt förträffligt.
Der sjunges så bra och vackert, dess soloprestationer äro omsorgsfulla och värderika, dess ensemble, understödd af ett briljant ackompagnement, så afrundad och musikaliskt gedigen, att vi här hemma i Kjöbenhavn icke kunna uppvisa maken dertill.
Här ha vi mycket att lära af svenskarne.
I Kjöbenhavn h&amp;r det just varit operans olycka att allt går på slump och hafs: ingen metod i arbetet, ingen enhet i de medverkande krafterna, inga vyer, för att icke säga: ingen fanatism.
Blott och batt ett vågspel.
Sant nog att hvarje slags teaterföretag är i större eller mindre grad hasard, men den danska operan — det är m hanque öfver hela linien.Opera-Revy.
Operan: Bütel-stagione.
Mozart fusk: Figaros bröllop.
Konscvtsüsongen: Aulin, Taube, Pettersson.
Hr Heinrich Bölds gästspel torde böra sättas först i daga-krönikan om k. operans vårarbeteo.
Den i Tyskland ganska rykt * bare tenoren åstadkom härstädes vid sin première genom er.
hög bröstton ett charivari, en enthusiasm så väldig ooh onormal att hr Odmans damegarde deråt månde blekna.
Gamla herrar och fraar hade nn intagit de unga flickornas rum som klackörer, beteende sig med en för år och krafter merviljös abandon.
Erkännas må att detta C3 — ut de poitrine — var det bästa aftonens Trubadur-Bötel hade att erbjuda.
Som naturfenomen skola hr B: s toner alltid ha en uppseendeväckande plats, framförallt i nataralhistorien.
Detta öfre bröstregister G — D är verkligen underbart.
Styrka, klang och välljud bilda hir trenne gracer af oförliknelig skönhet, en skönhet, hvars sällsynthet gör den än mer skön.
Dessa toner framvälla dessutom så ledigt och oansträngdt, att man knappt vill medge dem deras höga plats på noterna.
Ea hjeltetenors höjdtoner äro alltid hans force, derför brukar han ofta negligera de undre.
Men detta kto ej sägas om hr Bötel.
Hans tenor har mycken kraft, är mer ljus än mörk och ändå heroisk, hvilket bevisar tonens ovanligt bredd och klang, skolan af tysk men ingalunda förtyskad art, väl egnad för Sturm und Drang, men ej heller aom 1,000 andra hjeltetenorer omöjlig i mezza di voce eller elegisk lyrik.Härutinnan är dook Stockholms operapublik svårligen bortskämd.
Entréromanzan i Tr abad aren väckte derför endast mått-lig nyfikenhet.
Dess-dar-arian gafs deremot med rätt mycken beherskning och smak.
Strax derpå kom bravur-valsen med C3 och briljant gick den — konsert blef operan, bis 3 g&amp;nger och andra operavidrigheter.
Men de gamla herrarne och fruarne i salongen höllo ja p&amp; att stork na.
Som konsert8&amp;ngare ge vi hr Bötel alltså ett högt betyg.
Men ej som operist quand môme.
I det fallet var Labatts Man-rico långt för mer, äfvensom Arnoldsons och Sellmans.
Det är synd att en så heroisk röst skall dväljas inom en så dvergartad skapelse.
Ambrosi var dock mindre, men ock bättre växt.
Denna ofördelaktiga apparition bidrog mycket till Manricos förlöjligande, särdeles som det godmodiga anletets mimik på inga vilkor lydde tragiska ordres, ej heller de små armarnes och benens tilltag.
Man fick blunda och njuta.
Detta kan ock sägas om Leonora och Azucena, hvilkas utseenden stodo i omvändt förhållande till deras resp. ålder.
Fru Ostbergs toner voro ej nog breda i ensemblenumren och hennes uppfattning för mycket sötsliskig.
Grabows Leonora står ännu ofördunklad.
Wolf gick ej ut med sitt parti i något enda hänseende.
Bättre redde sig hr Lomberg som Luna trots en viss salongsmessighet, som svor mot stilen.
Hr Nygren gick någorlunda i land med den italienska musiken, kören förstörde den sköna Misererescenen, orkestern spelade operan icke utan hafg — men hr Bötels C3!
För det vordo många synder förlåtna.
Sådana ljud kunna få karlar ge ifrån sig!
I Hugenotterna sattes kors för C3 — alltså Ciss3.
Slikt hände ock Arnoldson i verlden — men han var oj från Hamburg.
Bötels stridsseptett gafs i alla afseenden ex-emplariskt; de breda slutfallen briljant.