Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Således skulle alla bekännare af vår religion, hvilka, t. ex. under vistande i främmande länder, emottaga nattvarden under andra former än dem, vår kyrko-ordhing föreskrifver, vara Guds försmädare, ty Guds försmädelse är väl icke ett religiöst begrepp, som är olika i olika länder.
Hvad nu serskildt beträffar det fall, som detta Betänk, egentligen afser, och på hvilket lagförslaget, derest det antages, kom15 H. 3 34 Den 14 November. mer att tfflämpas, måste jag öppet tillkännagifva, att åtgärden ®ynes mig vara i ännu högre grad både obillig och oklok.
Man medgifva!*, att de s. k. läsarne i Norrland icke hafva så orätt i det företräde de gifva den gamla handboken framför den nya; och detta inedgifvande röjer sig oförtydbart i det bemödande man gör Sig, för att få den nya handboken förändrad.
Skulle nu détta lagförslag blifva antaget, skall det utan tvifvel af läsarne betraktas såsom en ytterligare emot dem riktad förföljelse,' och åtgärden skall ännu mera vidga svalget emellan dem och moderkyrkan.
Jag vet visserligen, att detta förslag är förestafvadt af nit för kyrkan och kristendomen; men jag måste beklaga, att detta nit är förvändt.
För nattvardens rätta begående är det temligen likgiltigt, hvilken person utdelar de heliga gåfvorna.
Den Heliga Skrift talar icke om att det nödvändigt skall vara någon som utdelar nattvarden, så att nattvarden kan begås, äfven om den person, sorn begagnar nådemedlet, sjelf förvaltar detsamma.
Deremot beror nattvardens värdiga begående på den kommunicerades sinnelag, så att de, sorn ifra för nattvardens helgd, borde i främsta rummet ifra derför, att den, som begår denna heliga akt, alltid vore till sitt sinnelag dertill värdig.
Tilt en åtgärd i sådan syftning har LagUtsk. haft en ganska nära liggande anledn. i de motioner, som vid denna Riksdag afgifvits med förslag att uphäfva alla de förfaltn:r, som nu tvinga tusentals personer till nattvardsbordet för bevarandet af timliga förmåner eller undgåendet af timliga olägenheter.
På grund af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, yrkar äfven jag afslag å detta Betänk., troende, att vår nu gällande kyrkolag i detta fall gått den rälta vägen, då densamma med straff belägger gäckeri med sakramenten, men deremot icke uttryckligen förbjuder nattvardens utdelande af lekmän.
Jag har äfven svårt att föreställa mig, det någon ville å sig taga ansvaret att hafva medverkat till utestängandet af medkristna från begagnandet äf det dyrbara testamente, som vår Frälsare oss i nattvarden lemnat.
Den orubbliga högaktning jag hyser för den talare, som yttrade sig näst före den siste, afhåller mig från besvarande af det angrepp emot mig, som innefattas i hans yttrande.
Jag vill dock låta honom veta, att jag ganska noga tänkt mig in i detta ämne.
Jag hyser aktning för hans mening i frågan, emedan jag vet, att den är grundad på verklig öfverty gelse, och jag hoppas, att han hyser samma tanke om mig.
Mitt förordande för detta lagförslags antagande härleder sig egentligen derifrån, att jag anser det vara ytterst vådligt, att personer, drifiia vare sig af andligt högmod eller någon annan bevekelsegrund, resa omkring i landet, predika och utdela nattvarden, samt sålunda utbreda oro och misshälligheter inom församlingarne.
Sådant är en oordning, som, enl, min åsigt, måste stäfjas.
Den siste värde talaren har väl förmenat ett sådant förfarande icke innebära något gäckeri med det heliga nådemedlet, Den 14 November. 35 men kan väl större gäckeri dermed bedrifvas, än då en person, som icke är till prestembetet invigd, företager sig att på eget beråd förvalta det heliga sakramentet beli åt andra personer meddela syndernas förlåtelse?
Ett sådant företag innefattar, åtminstone efter mitt begrepp, det grofsta gäckeri med vår heliga lära.
Så länge vi ega en Statskyrka, är det väl nödvändigt, att dess heligaste handling utöfvas af den,' som är dertill ordinerad.
Vi känna ganska väf, att driffjädern till de s. k. läsarnes handlingssätt icke alltid är andligt högmod, utan ofta en nedrig skenhelighet.
Vi torde ännu draga oss till minnes, attdet fanns i Norrland en person med namnet Erik Jansson, som fanatiserade en stor del af allmogen derstädes och reste med dem till Amerika, såsom det,enda land, der en verklig trosfrihet fanns.
Men der kastade bedragaren bort masken och visade sig i sin rälta skepnad, eller såsom den största skurk, som någonsin funnits.
Han ville göra sig vän till den orätta Mammon och skinna sina medmenn iskor.
Till mitt förra yttrande anser jag mig böra tillägga, att jag med uttrycket ”andligt högmod” icke afsåg sådana personer, som emottaga nattvarden af andra personer än prester.
Jag menade dermed endast sådana, sora i presters ställe utdela det heliga nådemedlet.
De, som emottaga nattvarden, äro icke heller i delta lagförslag belagda med lika högt straff, som nattvards-utdelarne, hvilket äfven är det rätta, ty om det ej finnes någon, som vågar upträda och utdela nattvarden, så lärer det icke heller blifva någon, som af obehörig person emottager nattvarden.
Då jag förra gången hade ordet, tillkännagaf jag, att det endast varit en hård nödvändighet, som tvingat mig att biträda detta lagförslag, och alt orsaken dertill icke varit någon annan än den olikhet i lagens tolkning, som nu uti ifrågavande hänseende förefinnes.
Man har sagt, att det vore önskvärdt, om denna olika lagskipning komnie att försvinna, och man har tillagt, ali det är-en stor skillnad emellan lagskipning och lagstiftning.
Då det förhållande är kändt, - att rikets högsta domaremakt enhälligt delar den åsigt, alt del nu ifrågavande fallet bör subsummeras under Missg.B:ns 1 Kap. 2:dra § och således betraktas såsom gäckeri med sakramenten; har åtminstone jag ingen anledn. att förmoda, att en motsatt tolkning skall göra sig gällande.
Då det är kändt, att större delen af underdomarne, med skyldig aktning för den högsta domaremaktens åsigt i ämnet, följa denna åsigt i lagskipningen, är det väl skäl att förmoda, att denna'åsigt skall vinna allt större och större insteg hos domarekorpsen.
Men äfven om den icke skulle vinna mera allmän tillämpning, mäste det väl anses vara rätt att söka tillvägabringa enhet i ett lands lagskipning.
Del har blifvit sagdt, att det endast är mensklig ordning, som här öfverträdes.
Detta är sannt, men låtom oss ej förbise, att de flesta förbrytelser, sorn bestraffas i Missg.B:n, äro öfverträ 3 * 36
Den 14 November. delser af mensklig ordning.
Äfven i afseende å kyrkan måste det finnas en mensklig ordning och öfverträdelse!- deraf med straff beläggas.
Vill man öfvergå till en annan åsigt; vill man medgifva fullkomlig religiös frihet; vill man icke längre bibehålla en Statskyrka, då blifver det en helt annan sak.
Men så länge en Statskyrka med bestämda former finnes, måste desamma äfven följas och iakttagas.
Låtom oss medgifva, Mine Hrr, att fall finnas, då ett ömtåligt samvete kan såras till följd af ett nödtvånget iakttagande af dessa former, men låtom oss å andra sidan icke heller lemna ur sigte, att religionen af bedragare ofta begagnas såsom täckmantel till fördöljande af lastbara eller åtminstone rent verldsliga afsigter.
Ehuru jag, i afseende å tolkningen af ofta nämnde lagbud, hyser en olika mening mot högsta domaremakten, vill jag icke ingå i något bedömande af dess åsigt i frågan och icke heller ämnar jag tillåta mig några utfall emot vårt presterskap.
Jag vill icke begagna sådana uttryck, som det, alt
Presterskapet vill tillskansa sig nattvardens utdelande såsom ett monopolium, då det verkligen är i lag föreskrifva, att nattvarden skall af prester utdelas.
Jag tror, att inom samhället, såväl i dess verldsliga som kyrkliga angelägenheter, bör det finnas en viss ordning, som måste följas och att öfverträdelser deraf följaktligen böra bestraffas.
Slutligen anser jag mig böra tillkännagifva, att det just är till följd af min stora liberalitet i religiösa frågor, som jag ingått på detta stadgande.
Ty det är en väsendtlig skillnad emellan detta lagförslag och det nu gällande lagbudet.
Enligt det sednare upträder åklagaren genast och domaren måste fälla den skyldige, då deremot, enl. lagförslaget, varning mäste föregå åklagaremaktens upträdande.
Just en sådan utväg innehåller äfven 4:de §:n i 1 Kap.
Missg.Brn, hvarigenom i möjligaste måtto tiden utdrages samt tillämpningen af lagbudet t. o. m. kringgås.
Dessa varningar, hvilka skulle föregå tillämpningen af landsförvisningsstraffet, kunna nemi. meddelas på det sätt, att tiden för desammas meddelande kan utdragas snart sagdt så långt som helst.
Då domaremakten icke här i landet kan upträda medlande, ty dess åtgörande sträcker sig endast lill lagens tillämpning, så är det en lycka, att den verkställande makten, just till följd af stadgandet att varning skall föregå, kan i dessa grannlaga religiösa frågor upträda på ett mildrande sätt.
Det är denna omständighet, som förmått mig att biträda förslaget, derföre att jag erfarit, att dessa ord ”efter varning” blifvit af högsta åklaremakten använda på ett sätt, som jag ansett lyckligt.
Om man i ett lagbundet samhälle vill hinna ett mål, så bjuder klokheten, att man begagnar de utvägar som finnas.
Om man i dessa grannlaga frågor vill undvika att låta domaremakten allt för snart upträda, bör lagförslaget bifallas, och jag instämmer gerna med Hr Tersmeden, att domaremaktens enstaka angripande är ett dåligt korrektiv emot villfarelser i religiöst hänseende.
Hr von Hartmansdorff, Au g.: R. o. Ad:s
Hrr ledamöter torde erinra sig, att jag, vid de tillfällen, då fråga varit
Den 14 N o v e m b e r. 37 om religiösa ämnen, försvarat Statskyrkans bestånd och enhet inom henne.
Dertill hörer, efter min tanke, att det icke är hvem som helst tillåtet, att utdela sakramenten, utan att det skall tillhöra presterskapet.
Bör man icke tillse, att aktningen för och helgden af nådemedlen ej spilles?
Lider ej denna aktning och helgd, genom utdelarens ringhet, understundom genom hans dålighet?
Jag åtminstone är derom öfverlygad.
Det har visserligen anmärkts, alt man någon gång får mottaga natlvarden af prester, hvilka man icke anser vara värdiga att honom utdela.
Om det nu sker, månne det icke hädanefter skall oftare blifva händelsen, i fall denna förrättning anförtros åt andra personer, än prester?
Man har derjemte erinrat, att händelser kunna inträffa, då nådemedlen behöfvh uldelas äfven af andra personer, än prester, emedan sådana för tillfället saknas.
Vår kyrkolag medgifver nöddop.
Man torde således kunna medgifva, alt altarets sakrament äfven finge vid vissa tillfällen utdelas af andia än prester.
Lagen medgifver det icke, men om så skedde, månne det vore värre, än att vigsel någon gång t. ex. på Barthelemy förrättas af öns militär-guvernör, derföre ali man icke har någon prest.
Men allt sådant är undantag och bestämmer icke regeln.
Jag för min del hyser således den tanken, att dessa förrättningar fortfarande böra vara pesterskapet förbehållna, dock med vissa undantag.
Då lagen emedlertid icke medgifver något sådant, så har, på sätt Gr.
Sparre erinrat, Högsta
Domstolen ansett sig böra bestraffa dem, som anklagas för nattvardens utdelande, ehuru det skett ulan afsigt att gäckas dermed.
Hvarföre har man så förfarit, då lagens ord icke äro uttryckliga?
Utan tvifvel derföre, att man ansett utdelandet vara ett missbruk; men månne det är riktigt att tillämpa en §, sorn icke egentligen afser den förseelse, som skall bestraffas?
Visserligen icke. 2:dra §:n 1 Kap. Missg.B:n lyder sålunda: ”Gjör någor gäckeri med Gudstjensten, Guds ord och Sacramenten, af lättsinnighet, bote femtijo daler.”
Altså säger lagen, att gäckeri med sakramenten eller deras utdelande af lättsinnighet, skall bestraffas.
Men detta är en helt annan sak, än då man på fullt ullvar och under andakt utdelar nådemedlen.
De, hvilka göra det, böra derföre icke behandlas på samma sätt, som de, hvilka utdela sakramenten af lättsinne eller i afsigt att dermed gäckas.
Nu har man likväl velat bestraffa dem, som allvarligen göra denna förrättning, med 300 dalers böter, under det att man later qvarstå bötesbeloppet af endast 50 daler för dem, som drifva gäck med sakramenten.
Detta är ett alldeles förvändt förhållande, hvadan jag anmärkte det, då frågan förra gången förevar.
Men -det har icke hulpit, utan Utsk. har sökt draga sig ur den iråkade motsägelsen derigenom, att det, såsom Hr Bibbing anmärkt, inflickat ordet eljest i det föreslagna lagstadgandets sista mom.
Ar en dylik lagstiftning riktig?
Kan hon vara någon representatif församling värdig?
-Vid sådant förhållande och då jag icke ser någon möjlighet att för ögonblicket vidtaga behöflig rättelse i r 38 Den 14 November. det anmärkta hänseendet, så återstår icke annat än förslagets ogillande, hvarom jag hos R. o. Ad. vördsamt anhåller.
Man har sökt att från domares olika mening om tillämpningen af 2:dra §:n i 1 Kap. Missg.Brn leda sig till nödvändigheten af det föreslagna lagstadgandet.
Man har åberopat den omständighet, att Högsta
Domstolen tillämpat nämnde § på sådana personer, hvilka obehörigen utdelat nattvarden, äfvensom ä dem, hvilka af sådana personer annammat det heliga nädemedlet, men att deremot andra domstolar icke ansett §:n å sådana fall tillämplig.
Att förhållandet verkligen är sådant, måste äfven jag erkänna, men jag kan deremot icke medgifva, att domstolarues upfaltning af lagparagrafen har varit olika.
Ty det kan möjligen hända, alt de olika utslagen varit beroende af olika bevisning i målen.
Den domstol, som har ansett ifrågavar:de lagstadgande icke vara tillämpligt på den åtalade handlingen, har nemi. kunnat anse det vara genom den i målet förebragta bevisning ådagalagdt, alt vid de kyrkliga oordningar, hvarom här är fråga, de dervid upträdande personer hafva handlat, icke af lättsinnighet eller afsigt att gäckas, utan af rent upsåt; då, å andra sidan, den domstol, som fällt de tilltalade, kunnat hafva funnit den förebragta bevisningen vara sådan, att de tilltalade blifvit lagligen öfverlygade om de moliver för deras handlingssätt, som den andra domstolen icke funnit vara för handen.
Hvad serskildt det ifrågavar:de förslaget vidkommer, så torde det tillåtas mig att erinra derom, att det nu är fråga att stifta lag för det fall, alt någon af en vilseledd religiös öfvertygelse förelager sig ätt utdela sakramenten eller, till följd af en sådan öfvertygelse, annammar dem.
Man har trott sig kunna genom straffbestämmelser förekomma sådant, men om man närmare öfverväger saken, loide man komma lill det resultat, att hvarje bemödande i sådan riglning är fåfängt.
Till bevis ä riktigheten af denna sats torde jag endast behöfva åberopa de religiösa rörelserna inom vårt egel fädernesland, hvilka man sökt att dämpa genom ådömmande af böter till just-samma belopp, som här är föreslaget.
Har man dermed vunnit si 11 ändamål?
Hafva de religiösa rörelserna derigenom blifvit undertryckta?
Hafva de icke snarare tilltagit än minskats?
De, som deruti deltagit, hafva blifvit bötfällda, och de, som haft alt betala, hafva erlagt böterna, men slutligen hafva 9 till 10 personer inställt sig vid länshäktet och anmält, alt de saknade tillgång till böterne; men som det icke fanps plats för dem i häktet, så fingo de gä hem igen, för att en annan gäng komma tillbaka och undergå fängelsestraffet.
Kan sådant vara ändamålsenligt?
Blifva icke de vilseförda derigenom snarare fanatiserade än förbättrade?
Jag tror således, att man genom den föreslagna lagen skall åstadkomma just motsatsen af hvad man åsyftat, och anhåller följaktligen om afslag å Betänk.
Den siste värde Den 14 November.
39 talaren har förekommit mig i hvad jag ä mnade säga.
Jag anhåller endast att få tillägga, att om, på sätt Hr Gr.
Sparre tyckes anse vara det rätta, R.
St:r skola stifta lagar för alla de fall, der domstolarne äro af olika tankar, så skulle det blifva ett sådant lagstiftningsarbete, att den vanliga tiden för en Riksdag sannolikt icke vore derför tillräckligt.
Endast tvenne talare hafva sökt att, ehuru på olika sätt, försvara Betänk.
Utaf dessa talare, hvilka båda äro domare, har den ena upriktigt tillkännagifvit, att hans känsla, hvilken jag skulle vilja kalla samvete, alltid uprest sig emot tillämpningen af 1 Kap. 2:dra §:n Missg.Brn på ifrågavande fall.
Jag beklagar, att den hårda nödvändigheten tvungit honom att gä ifrån hvad han anser vara det rätta.
Jag för min del erkänner icke såsom lag, annat än det rätta.
Jag har sökt att, så godt jag kunnat, framställa hvad jag i detta fall anser vara det rätta, och jag har ej funnit, att de anraärkmr, jag gjort emot Ulsk:s Belänk., blifvit besvarade.
Man har velat finna det föreslagna stadgandet mildare än det nu gällande, derföre att i det förra föreskrifves, att varning skall föregå straffet.
Jag medgifver detta, men i ett annat hänseende har stadgandet blifvit strängare, derigenom att det blifvit utsträckt till flere personer.
Jag fortfar i mitt förut gjorda yrkande.
Med anledn. af Hr von Hartmansdorff^ yttrande, tager jag mig friheten atl upläsa en del af detta Betänk.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att de, som följa sin öfvertygelse, enl. det föreslagna stadgandet komma att straffas vida hårdare än de, som drifva uppenbart gäckeri med en så helig handling som nattvardens utdelande.
I förslaget läsa vi följande:
"Den som, utan att vara prest, i annat fall än serskildt medgifvet är, förvaltar sakramenten och, efter varning, dermed ej afstår, bote 300 daler”.
Det grofsta gäckeri är väl att utdela nattvarden utan att vara prest, och LagUtsk. har ganska riktigt icke gjort någon skillnad emellan nattvardens utdelande till följd af öfvertygelse eller af gäckeri och oförstånd.
Derefter läsas följande ord: ”Och kare hvar och en, som genom sådan person den heliga nattvarden annarnmar, der han ej eller, genom varning, låter sig rätta, förfallen att böta 50 daler”.
Afven delta är ganska riktigt, ty de, som emottaga nattvarden af obehörig person, böra ej straffas så hardt, som den obehörige utdelaren.
Slutligen står det: ”Gör någon eljest gäckeri med sakramenten, eller med Gudstjensten och Guds ord, vare lag som sist sagd är”.
Lagstiftaren har härmed afselt, att alla andra förhållanden, då gäckeri med Gudstjensten eller sakramenten bedrifves,' skola inbegripas under sistnämnde stadgande, hvilket äfven torde vara ganska riktigt.
Med anledn. af Hr Ribbings sista yttrande, vill jag endast emot honom åberopa skriftens ord: ”Varer ali mensklig ordning undergifna”.
Detta torde göra tillfyllest. 40 Den 14 November.
Jag skulle icke hafva förlängt denna diskussion, om icke en talare sagt, att det blott varit tvenne ledamöter af Ståndet, som försvarat Utsk:s Betänk.
Jag vill påminna den värde talaren samt R. o. Ad., att mången tänker, utan att tala.
Nu upträder jag dock för att öka antalet, af dem, som försvara Bet.
Jag tror att Utsk. på ett ganska värdigt sätt sökt att lösa den förelagda, ganska svåra frågan.
Gr. Sparre har redan belyst den ställning, hvari vi f. n. befinna oss.
Detärett faktum, att de oordningar, som förorsakats genom sakramenternas utdelande af obehöriga personer, blifvit af våra domstolar bestraffade, ehuru olikhet i lagtolkning egt rum, så alt den ena domstolen fällt, men den andra friat dem, som tilltalats för nyssnämnde handling.
Att ett missbruk uti ifrågavande hänseende förefinnes, lärer likväl icke kunna bestridas.
Här har en talare velat påstå, att hvad LagUlsk. föreslagit vore stridande emot både Guds ord och naturlig lag.
Han har äfven citerat Luthers Skrifter till stöd för sitt påstående.
Jag har läst föga af Luthers Skrifter, men det åtminstone vet jag, att vår troslära, våra Symboliska böcker öppet säga, att sakramenterna äro ötverlemnade till Presterskapets förvaltning.
Jag tror äfven, att det förhåller sig med Luthers Skrifter pä samma sätt som med Guds eget ord, nemi. att de uti religiösa tvister citeras både för och emot.
Jag vill icke här upträda emot en af mig högt aktad ledamot, som gått något för långt i sin religiösa ifver och, ehuru han synes vara, en tolkare af fridens ord, likväl tillåtit sig alt tala om monopolier m. m. d.
Dylika tillåtelser, fällda under ögonblickets förifrån, vederlägga genom sin öfverdrift sig sjelfva.
En ledamot har talat örn nödvändigheten, eller åtminstone nyttan af att ega lithurgisk frihet, men jag ber att få erinra, att nattvardens utdelande icke hörer till lillmrgien, utan till sjelfva läran.
Denna lära säger uttryckligen, att nattvarden skall utdelas af församlingarnes lärare.
En talare har sagt, att ett så hårdt stadgande, sorn det nu föreslagna, skulle leda lill vida betänkligare följder, än de oordningar, som hittills egt rum.
Jag hyser icke samma tanke, och vi veta äfven, att just den person, sorn sednast tillställt den största oordningen uti ifrågavande hänseende, nemi. den, som företagit sig att hålla sammankomster och utdela nattvarden i Orsa, afhållit sig från sådana ingrepp i Presterskapets befattning, sedan han derför undergått bestallning.
Här är icke meningen- att helt och hållet undertrycka läsare oell andra schismalici.
Jag har aldrig hyst den förhoppning, att man skall lyckas deruti, men jag gillar sträfvandet att förhindra ökandet af de sekteriskas antal.
Hr von Hartmansdorff har gjort en ganska allvarlig anmärkn., då han sagt, att det är orimligt att belägga den, som af öfvertygelse utdelar sakramenten, med högre straff än den, som dermed bedrifver gäckeri.
Men jag tror det vara ganska vådligt att lemna utan allvarlig bestraffning en handling, som innebär ett djupt kränkande af den ordning, som för vår kyrka är stadgad, Den 14 November.
41 helst denna handling, genom dess förledande inverkan på andra, kan hafva vida vådligare följder, än ett uppenbart och fräckt gäckeri, som märendels snarare väcker afsky, än gillas och lockar lill efterföljd.
Jag för min del tillstyrker bifall till Betänk.
En talare har trott mig hafva klandrat att de bestraffas, som mottaga nattvarden af andra än prester.
Det har jag icke gjort, men jag har omtalat skillnaden mellan dem, som af rent upsät meddela och mottaga nattvarden, och dem, som dermed drifva gäckeri., Dtsk. har gjort den förstnämnde handlingen till gäckeri just genom det begagnade ordet ”eljest”.
Det är denna skefva framställning, som jag högeligen ogillar.
Om det förhåller sig så, som Hr Tersmeden, Nils, nyss sagt, eller alt sakramentens utdelande med rent upsät är ett större brott än gäckeri dermed: så bör, i alla fall, den förra handlingen icke sammanblandas med den sednare.
Det är lagsiftaren otillständigt att oriktigt stämpla en handling, och jag kan icke godkänna någon lag, som innebär en sådan oriktighet, huru välment stadgandet i öfrigt må vara.
Med anledn. af hvad här blifvit yttradt, om andligt högmod och dylikt, måste jag tillägga några ord.
Det har en gång handt mig att undfå nattvarden af händer, som enl. min åsigt icke bordt tilldela mig nådemedlet.
Men jag ansåg derföre icke min nattvardsgång vara förfelad ; ty nyttan eller skadan af denna handling beror icke på personen, som utdelar nådemedlen, utan på sinnesstämningen hos den, som emottager dem.
Jag lägger icke heller någon större vigt på ordalagen i handboken, så länge instiktelseorden lemnäs orubbade, hvilket är hufvudsaken.
Jag beklagar dem, som uteslutande fästa sig vid handbokens ord, och anse desamma vara af största vigt.
Men jag vill derföre icke fördöma någon för denna irring.
Jag tror, att man, i denna mindre vigtiga omständighet, bordt göra dem, som dervid hysa betänkligheter, till viljes, såvidt möjligt varit.
Om man så gjort vid den nya handbokens införande: så hade man, måhända, undsluppit de svårigheter, som sedermera upstått.
Till svar på hvad andra talare yttrat i hufvudsaken, vill jag slutligen nämna, att jag förblifver vid min redan yttrade mening och anser oss böra upskjuta lagens ändring, intill dess vi fått ett bättre förslag.
Till en början får jag bedja om ursäkt, att jag ännu en gång upträder i denna fråga.
Dertill har ett yttrande af Frih.
Rehbinder gifvit anledn.
Denne värde ledamot har icke inskränkt sig lill att, i likhet med de öfrige Betänk:s försvarare, säga, att nattvardens utdelande af annan än prest är liktydigt med gäckeri, utan funnit det, såsom härflytande af andligt högmod, vida värre.
Jag har redan sökt visa, att lagstiftaren temligen tydligt påpekat den afsigt, som förutsattes hos de personer, hvilka bryta emot 2:dra" §:n i 1 Kap. Missg.B.
Jag anhåller att få begagna en liknelse för att göra • 42 Den 14 November. saken ännu tydligare.