Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna saga har jag sedan mången gång påmint mig, då jag sjelf fattats af en ögonblicklig yrsel, icke olik den trollkarlen framkallade ur vattnet; då själen liksom rymt bort eller sjunkit tillbaka i en verld, – som jag ej vet om den är minnets eller aningens, om den ligger bakom eller framför mig – der den i ett andedrag röner tusen olika känslor, genomgår tusen vexlande öden och återkommer slutligen, lika plötsligt som den flydde, till det närvarandes verklighet, helt yrvaken och förvirrad af den blixtsnabba farten genom de omätliga rymder den genomgått.
Denna stund, vid porten till det gamla huset, innefattade en sådan yrsel. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
– Hvad tusan har du för bekantskaper i detta gamla näste? – sade en bekant röst bakom mig, och en hand lades helt lätt på min axel.
Jag vände mig om och såg Lennartson, en af mina vänner, som stannat nedanför trappan och betraktade mig förvånad.
– Här finns rum att hyra, som jag tänker se på, – svarade jag, och ämnade dra på ringsnöret, som jag ännu höll i handen,
Är du rasande? – sade min vän, med ett uttryck af bestörtning, både i röst och ansigte, som kom mig att ovilkorligt släppa det ominösa snöret.
– Hvad i Guds namn vill du göra i detta ugglebo?
Du bor ju ganska bra der du nu bor, – fortfor han, fattade min arm och drog mig ned ifrån trappan.
– Ja visst, men ser du detta hus förefaller mig så oförklarligt lockande; jag har länge icke hyst någon ifrigare önskan än att få komma inom dess ständigt hermetiskt tillslutna port; jag är säker, att det är lika besynnerligt och hemlighetsfullt innanför, som det ser ut utanpå.
– Det tviflar jag inte på, det har åtminstone rykte för sig derom.
– Huru!
Hvad! du känner något om detta hus? – utbrast jag helt ifrigt.
– Se så, min vän, kom nu, – sade Lennartson och drog mig med sig derifrån, utan att bry sig om min nyfikenhet, – klockan är öfver sex; det är alldeles icke för tidigt att vi fara ut till Djurgården.
Kom ihåg att Arnold bad oss vara der i tid; det vore ohöfligt att låta honom vänta.
– Ohöfligt eller icke, – sade jag förtretad, – så måste jag först hyra dessa rum, innan någon annan kommer mig i förväg.
– Är du då alldeles förryckt?
Jag släpper dig min själ icke så lätt; du måste följa med; vi skola, på min ära, få rätt muntert, det är endast några utvaldt trefliga kurrar han bjudit.
– Då borde han åtminstone icke bjudit mig, ty jag är alls icke treflig.
– Ja, för tillfället har du icke så orätt deri, men vi skola nog muntra upp dig, kom blott . . .
– Låt mig vara, jag känner ej minsta lust att deltaga i edra galenskaper, jag har annat att sköta . . .
– Ja, att af en nyck, ett orimligt infall, gå och innästla dig i ett gammalt afskyvärdt hus-ruckel.
– Hus-ruckel?
Kallar du denna ståtliga byggnad ett ruckel?
Det bevisar åtminstone att du har ganska dålig smak.
– Det kan väl vara, ty ”denna ståtliga byggnad,” som du behagar kalla den, inger mig en ovilkorlig fasa, – sade han med en så allvarsam och dyster min, att min nyfikenhet åter väcktes.
– Du känner något om detta hus, jag ser af din min att du vet något? – sade jag, forskande i hans ansigte.
– Det var då sjelfva dj–n hvad du är nyfiken, – utropade han med ett försök att le, som likväl misslyckades, ty en smärtsam tanke – hvilken han tycktes kämpa att befria sig ifrån – hade förmörkat hans nyss så glada ansigte.
– Jag slår vad att du kan berätta mig något kuriöst, något riktigt underbart, med afseende på det der huset.
– Jag kan åtminstone berätta dig att det har ett ganska litet lockande namn.
– Hvilket då?
– Vet du då icke hvad alla i grannskapet kalla det för?
– Nej, visst icke, jag har ej ens kunnat få reda på hvem som bor der eller hvem som rår om det.
– Åh, det skall jag genast upplysa dig om: egaren bor der sjelf, helt ensam; och när jag tänker efter, så har jag långt mera skäl än du, att förvånas öfver denna annons.
– Hur då?
du känner då egaren?
– Åh nej, men jag har i flera år bott i huset midt emot.
– Nåväl, berätta mig då hvad du vet, jag brinner af nyfikenhet.
– Ja, jag ser det, – sade han med ett svagt leende, – och jag skall också traktera dig med en högst märkvärdig och hemlighetsfull historia; just en sådan, som du tycker så mycket om, utan både början och slut, om du blott lofvar att nu följa med mig åt Djurgården, och slå dina hyres-spekulationer ur hågen.
– Det kan jag icke lofva, men följa dig vill jag göra hvart du behagar, – berätta blott.
– Nå väl, – sade Lennartson belåten, förde sin arm under min och satte sig i jemn marsch utåt gatan; – för ett halft år sedan bodde jag, som jag sagt, i huset midt emot detta gamla näste, som fallit dig så i smaken – och då hörde jag hvarje qväll de mest hemska och besynnerliga ljud derifrån och såg underbara och förfärliga gestalter sväfva förbi fenstren, – fortfor han med tillgjord och komisk högtidlighet i tonen.
– Lemna mig, – sade jag förargad, – jag har ju sagt dig att jag icke är i lynne att skämta nu; gå din väg, ty jag ser mycket väl att du vet ingenting.
– Åh nej, vänta, – sade han, qvarhållande min arm; – jag skall låta bli att gyckla, efter du är så surmulen i dag, och verkligen tala om för dig hvad jag hört om detta hus, eller rättare om dess egare.
– Nå så börja då en gång – sade jag otålig.
– Men du lofvar då, att se’n komma med på Arnolds sexa?
– Ja, om din historia är sann.
– Sann! hur fan vill du att jag skall kunna veta det?
Jag berättar dig hvad ryktet, det vill säga grannskapets sqvallerkäringar, säga och hvad hvarje gatunge i hela qvarteret kan upprepa för dig.
– Det var i sanning bra tillförlitligt.
– Du bryr dig kanske icke om att höra det?
– Åhjo, låt gå blott . . .
– Man säger att egaren till detta hus bor der sjelf – helt allena.
– Nå deruti ligger icke just något märkvärdigt.
– Visst icke, i fall han ej vore död för flera år sedan.
– Död! han är då begrafven der?
– Åhnej; jag har på Tyska kyrkogården sett hans grafsten, och den åtminstone försäkrar att han ligger der i lugn och ro.
– Har du då också sett honom lefvande i detta hus!
– Nej, det kan jag just icke försäkra, men nog har jag flera gånger sett en lång fantastisk skepnad om qvällarne stå vid fensterna, och denna skepnad har, sanningen att säga, väl kunnat gifva anledning till ryktet, ty den liknade verkligen bra mycket ett upprest lik i sin svepning . . .
– Och du tror att detta var den förmente döde egaren?
– Jag säger dig ju att jag tror alldeles ingenting, men hvad mig angår, så känner jag icke den ringaste lust att inlogera mig hos honom.
– Och hvarför icke?
Jag deremot ser ingenting afskräckande deri, tvärtom något riktigt inbjudande.
– Vackert inbjudande! – sade Lennartson med en axelryckning; – man påstår att mannen varit en mördare . . .
– Som icke fått ro på tyska kyrkogården, – afbröt jag skrattande; – åh det är charmant! hur kan du komma fram med en så utsliten barnsaga?
Jag tillstår att jag hade bättre tanke om din uppfinnings-förmåga.
– Men jag säger dig ju att jag alldeles icke uppfinner någonting.
– Det är då detta löjliga prat som ingifvit dig en sådan afsky för detta hus?
– Åh nej, men sjelfva det namn det fått, är i mitt tycke långt ifrån inbjudande . . .
– Nåh?
– Man kallar det: ”Hin Ondes hus”.
– Allt bättre och bättre, – återtog jag storskrattande; – men kan du då icke inse, att om jag förut varit hågad att bosätta mig der, så drifver du nu min lust ända till föresats?
Hin Ondes hus, hvilket pikant namn!
– Jag är säker att hin onde aldrig sedan syndafallet, då det påstås att det var han som blandade korten – spelat en sådan rol som i våra dar.
Öfverallt figurerar
Hans svarta majestät: i komedier, romaner och memoirer; och nu gör man honom till och med till husegare i Stockholm.
Visst är det sannt att här finns vissa hus, der jag vid mina besök ofta misstänkt hans värdskap inkognito, då jag med länsad plånbok gått derifrån; men att han uppträder så här offentligt under eget namn, det är verkligen djerft, och jag begriper icke hur det är möjligt, med vår makalösa polis.
Han är ju en personage, som alltid varit misstänkt som orostiftare och förledare.
– Nej, lemna nu allt gyckel, – sade Lennartson helt allvarsamt – och säg mig om du verkligen ämnar hyra dessa rum?
– Ja visst; innan aftonen är jag ditflyttad, i fall de äro lediga, och i morgon kan du besöka mig i min nya boning.
– Nej tack!
– Och jag tror dessutom, att, om du kommer att tillbringa natten der, du i morgon kanhända kommit på andra tankar, sade han med en lätt rysning.
– Jag tror du hoppas skrämma mig? – yttrade jag litet förargad öfver den ton han antog.
– Visst icke, men om du vill lyda mig, så lemnar du den der galna idéen.
– Hvarför det?
För egaren eller för husets namn? frågade jag leende.
– Hvarken för det ena eller andra, – svarade han allvarsamt, – men detta hus inger mig en ovilkorlig fasa, och utan tvifvel vill du icke heller bestrida, att man mången gång kan känna sig fattad af denna instinktartade motvilja för något visst föremål, utan att egentligen på något förnuftigt sätt kunna förklara för sig tillvaron af denna känsla?
– Utan tvifvel, men tillvaron af detta gamla hus, synes mig deremot mycket lätt att förklara, återtog jag ännu alltid i samma skämtsamma ton.
– Kan du äfven förklara hur det kommer till att ingen sedan femton år sett dess port öppnas, eller något annat tecken att det är bebodt, och likväl ty ser der ljus i fensterna hvarje natt?
– Bara inbillning!
– Jag har sjelf sett det, under de tvenne år jag bott midt emot, men oaktadt allt spanande kunde jag aldrig upptäcka några invånare; det förrostade låset på porten tycktes icke hafva varit öppnadt i mannaminne, och gräset och mossan mellan springorna på trappstenarne tyckes bevisa att de icke på länge varit beträdda af menniskofot.
– Men det kan ju finnas flera ingångar.
– Jag trodde detsamma, – återtog han lifligt, – men ena gafveln ligger, som du såg, intill ett annat hus, och på den andra, som vetter utåt en liten bakgård, finns verkligen en ingång, men denna dörr sitter sex eller 8 alnar ifrån marken, ingen trappa leder upp till densamma, och endast en grushög nedanför tyckes antyda att det fordom kanske funnits en sådan; nu skulle man ega vingar för att komma ut eller in genom denna dörr.
– Och du säger likväl att ljus stundom lyser i fensterna, och att menniskor synas der, ehuru de aldrig komma ut?
– Jag har sjelf många gånger sett det . . .
– Men det der är ju i alla fall ingenting oförklarligt; det kan ju finnas någon kommunikation med huset nästintill.
– Det är möjligt – sade Lennartson tankspridd och likgiltigt.
– Allt hvad du sagt tjenar i alla fall endast till att ännu mer öka min lust att komma in, och stegrar mitt intresse för detta hus.
– Nåväl! gör som du vill; jag kan icke hindra dig, men jag för min del afskyr sådana der gamla nästen och älskar i allmänhet alls icke det hemlighetsfulla.
Detta hus med sitt mörka och hemska utseende synes mig vara ett af dessa förbannade ställen, som föra olycka öfver alla som nalkas dem.
– Du tror då att vissa hus, vissa platser äro olyckliga? – återtog jag något ironiskt.
– Ja, oaktadt din spefulla min, så tillstår jag att jag sett flera exempel derpå.
– Men detta är ju löjligt; du är vidskeplig, som en gammal käring, kanske spökrädd till och med . . .
– Det finns tusen saker i naturen som vi icke förmå förklara och likväl icke kunna förneka; det finnes sympatier och antipatier, som äro allt för oemotståndliga, allt för bestämda, för att kunna bestridas, och likväl stödja de sig endast på känslan och alls icke på förnuftet.
Emot detta hus hyser jag en afgjord antipati, och denna känsla inom mig hafva händelserna, ödet, eller slumpen, – kalla det hur du vill, – flera gånger rättfärdigat.
– Berätta mig blott en enda sådan händelse, – sade jag misstroget, – och jag är säker att kunna förklara den på det naturligaste sätt i verlden.
– Mins du Herbert? – frågade han hastigt och liksom med ansträngning.
– Edvard Herbert, som var i Upsala på samma gång som vi?
– Just han.
– Som ständigt talade med så mycken ömhet om gamla jungfru Christina, som fostrat upp honom, att den välsignade jungfrun slutligen blef ett ordspråk ibland oss?
– Alldeles.
– Han påstod sig inte känna sina föräldrar, om jag mins rätt, ehuru det var allmänt kändt att den gamle sprätten, hofmarskalken C., som upptagit honom, var hans far!
– Man påstod det; åtminstone var det på en af hans egendomar i Småland, der den famösa jungfrun var hushållerska, som han blifvit uppfostrad.
– Och således är det temligen lätt att utreda hans slägtskap till jungfrun också, – sade jag skrattande.
– En förbannadt treflig och glad pojke var han emellertid, han må för öfrigt vara slägt till hvem som helst.
Åhja!
Likväl var han mjeltsjuk och besynnerlig emellanåt.
– Nå, hvar är han nu?
– Han är död, – sade Lennartson med ett besynnerligt uttryck.
– Död!
Åh det var skada, han var just en sådan som brukar göra lycka i verlden.
När dog han?
– För ett år sedan.
– Nå så frid öfver hans stoft! – men vi ha kommit ifrån ämnet, du ville berätta mig något,
– Just om honom, ja . . .
– Det är en annan sak.
– Vet du hvad; tvenne rum hafva varit att hyra i det der gamla huset förut en gång.
– Du har en besynnerlig förmåga att tala osammanhängande, – sade jag otåligt.
– Det kan så tyckas, men det kommer deraf, att jag icke vet om jag skall omtala för dig hur Herbert dog eller ej.
– Han dog då icke på vanligt sätt?
– Icke efter min tanke, men du skall kanske se saken på annat sätt och endast skratta åt mina inbillningar.
– Berätta mig då . . .
– Nå väl!
För ungefär ett år se’n, satt jag en afton, i skymningen, i min kammare och rökte.
– Jag bodde då, som jag sagt dig, midt emot det der ominösa huset – det knackade på dörren, och vid mitt ljudliga ”stig in”, öppnades den, och en karl inträdde, som jag i början icke igenkände; det var Herbert, som jag året förut lemnat i Upsala; vår glädje var ömsesidig att återse hvarandra, ty, som du mins, bodde vi tillsammans vid akademien och voro dessutom barndomsvänner.
Han hade kommit med ångbåten samma qväll och ännu icke skaffat sig rum; jag tillbjöd honom att stanna öfver natten hos mig, hvilket han antog.
Snart voro vi inbegripna i den lifligaste konversation; alla våra glada barndomsminnen ifrån hemorten, våra äfventyr och upptåg vid gymnasium och akademien – allt mönstrades och kommenterades med sådan ifver, att vi helt och hållet glömde att tända ljus, då hastigt ett starkt sken på väggen midt emot fenstret nästan upplyste rummet.
Det kom ifrån huset midt emot, hvars alla fenster voro upplysta.
– Detta var naturligtvis för
Herbert den vanligaste sak i verlden och på intet sätt anmärkningsvärdt, men på mig, som icke kunde förklara detta sken ifrån det obebodda huset, gjorde det ett hemskt och obehagligt intryck.
Utan att tänka derpå, sade jag halfhögt, i det jag gick fram och rullade ned gardinen:
”återigen detta sken.”
Dessa ord väckte Herberts nyfikenhet, och jag berättade honom då mina tankar om detta hus, hur jag i mitt sinne fördömde det och äflades att se något hemlighetsfullt och olycksbådande deri.
Upprymd, som jag för tillfället var, gjorde det dock för den gången icke något djupare intryck på mig.
Vi skrattade båda deråt och kommo in i djupsinniga resonnementer om inbillningens besynnerliga och oerhörda makt öfver förståndet.
Emellertid lyste det ännu allt jemt på vår gardin, med ett matt och hemskt sken – ett sådant som alltid uppkommer då ljuset ifrån ett annat hus genom tvenne fenster återkastas i ett annat rum tvärs öfver gatan.
Herbert rullade upp gardinen för att betrakta det oskyldiga föremålet för min ovilja.
Klockan var ungefär ett på natten, och gatan, upplyst af det klaraste månsken, var alldeles öde; vi kunde noga urskilja alla bildhuggerierna på det gamla huset, löfverket på stenpelarne, de vridna snäckorna och groteska hufvudena öfver porten, som i månskenet sågo ännu vidrigare och hemskare ut.
– Det är ju ett ganska vackert hus, med ett rätt hyggligt utseende, – sade Herbert; men han hann knappt utsäga det sista ordet, innan den tunga porten midt emot, hvilken jag trodde så förrostad på sina hakar, att den aldrig kunde röras ur stället, långsamt öppnades på vid gafvel, och ett sken, så starkt att min första tanke var att elden var lös derinne, slog oss i ansigtet.
Vi sågo bestörta på hvarandra och tycktes vänta någon riktigt skakande scen, men efter en sekund slogs porten åter igen, med ett så döfvande brak, att vi båda två trodde att örhinnorna skulle spricka, och förvånades att icke hela qvarteret väcktes upp deraf; skenet i fensterna försvann, ingen menniska syntes på gatan och allt var åter tyst och fredligt.
Det dröjde en stund innan vårt samtal åter kom i gång ty båda voro vi förlägna öfver att ha låtit en så enkel sak inverka på oss.
Herbert bröt först tystnaden, i det han skrattande försäkrade, att han bestämdt skulle utspana om detta hus, hvilket jag ansåg så mystiskt, verkligen var obebodt, och i denna händelse skaffa sig inträde dit, och upptäcka orsaken till den besynnerliga illumination vi sett.
Jag lofvade vara honom behjelplig, och snart somnade vi ifrån alltsammans.
Morgonen derpå hade vi glömt vår nattliga öfverenskommelse, och ämnade oss tillsammans ut i staden, då, i det vi kommo ned på gatan, en fastspikad lapp på det gamla husets port genast föll oss i ögonen.
Det var en annons alldeles lika med den som nu står der.
Herbert såg på mig och utbrast med komisk pathos:
– Ser du hur ödet påminner mig om mitt djerfva nattliga beslut, jag måste lyda dess vink och upplyfta den hemlighetsfulla slöja, som hvilar öfver detta hus.
Kanske skall jag finna en förborgad omätlig skatt, eller upptäcka något doldt och gräsligt brott; hvem vet!
Jag känner mig kallad till stora saker.
Jag klappar genast på denna port, som döljer mitt kommande öde.
Vill du följa mig? – fortfor han muntert skrattande, – så kunna vi skaffa mig rum genast.
Jag gillade hans beslut och ringde på en klocksträng, som jag upptäckt inuti hörnet mellan de utslående ornamenterna, hvilka jag aldrig förut sett.
– Det är sannt, – sade jag afbrytande, – den finns der verkligen, ehuru jag icke heller sett den förut, och jag har likväl många gånger så noga granskat denna port, hvars bildhuggeri är beundransvärdt.
– Den har också icke funnits der ständigt; den försvann sedan lika hastigt som den kom . . .
– Nå deruti är ingenting besynnerligt; man har satt dit den då man ville hyra ut rummen, och tagit bort den då man ej vidare ville bli oroad, – det är klart.
– Nåväl, fortfar, fortfar!
Ännu kan jag icke finna något, som afskräcker mig ifrån att följa Herberts exempel.
– Vi ringde, – fortsatte Lennartson – porten öppnades och vi inträdde i en hög hvälfd förstuga, der en lång mager svartklädd karl, med utseende af en intendent, betjent, eller kammartjenare i ett gammaldags förnämt hus, mottog oss, han bugade sig artigt för mig, som först kommit in, och frågade hvad vi ville, men i detsamma framträdde Herbert, och vid hans åsyn syntes den obekante så bestört, att hvarken Herbert sjelf, eller jag kunde undgå att märka det.
Han blef ännu blekare än han förut var, darrade synbart och svarade så stammande och oredigt på våra frågor, att vi knappt kunde förstå honom, och slutligen, då vi ville se rummen, påstod han att detta var omöjligt nu, ty de voro icke riktigt i ordning, hvarföre han bad oss återkomma om några timmar.
Men under allt detta voro hans ögon med ett sällsamt, nästan ömt uttryck fästade på Herbert, och då han bad att få veta våra namn, och Herbert sade honom sitt, nickade han med ett uttryck i sitt bleka ansigte, som tycktes vilja säga att det förhöll sig alldeles som han hade väntat sig.
Utkomna på gatan, skiljdes vi åt, och först på eftermiddagen råkade jag åter Herbert.
Han hade då redan varit der igen, funnit rummen förträffliga, öfverenskommit om priset och skulle ännu samma natt ligga der . . .
Han var vid särdeles godt lynne, skämtade öfver min paniska förskräckelse för det stackars gamla huset, och påstod sig skola må förträffligt der; bad mig komma in till honom dagen derpå, då vi tillsammans skulle ansätta den gamla kammartjenaren, för att få reda på egarens namn – hvarpå vi blifvit ännu mera nyfikna genom kammartjenarens synbara förlägenhet och undvikande svar.
Jag ville följa honom genast, men han försäkrade skrattande, att som han denna natt beslutat upptäcka orsaken till det sällsamma skenet, som skrämde oss natten förut, så borde han vara helt allena – ty spöken visa sig aldrig, om man icke är ensam.
Jag gjorde inga invändningar deremot; jag var bortbjuden på qvällen och återkom hem först klockan ett på natten.
Inkommen i min kammare, var det bleka återskenet på väggen ifrån fönsterna, midt emot, det första jag såg.
Som vanligt intog mig en underlig och hemsk känsla; om man vänjer sig att fästa en sorglig eller obehaglig vigt, vid vissa saker, har man ganska svårt att resonnera bort denna känsla, förnuftet må säga hvad det vill deremot.
Jag kunde icke vända mina blickar ifrån dessa fenster, som jag mot min vilja och mot allt sundt förnuft fann så hemlighetsfulla.
Jag kände mig underlig till sinnes, sömnen flydde mig helt och hållet, och alldeles klädd slog jag mig ned vid fenstret.
Hur länge jag der satt – om jag somnade, eller verkligen var vaken kan jag omöjligt bestämma – tyckte jag mig plötsligt märka något mörkt som rörde sig fram och åter förbi fensterna midt emot; jag ansträngde min syn och tyckte mig se tvenne gestalter, den ene förföljande den andre, sväfva förbi allt hastigare och hastigare.
Skenet försvann i ett ögonblick, det blef alldeles mörkt; jag kunde ingenting se, men mitt öra träffades af samma ohyggliga brakande, som qvällen förut förskräckt och skakat
Herbert och mig, då porten midt emot slogs igen.
Knappt hade detta buller, som tycktes mig så förfärligt, bortdött, innan hastiga och starka slag på min dörr kommo mig att spritta till och vakna upp ur mitt dvallika tillstånd.
Jag trodde mig då ha’ somnat och; drömt alltsammans, men ännu ett slag på dörren, ett hest och doft skrik utanför, och fallet af någon tung kropp deremot, öfvertygade mig att detta åtminstone var verklighet.
Jag skyndade att tända ljus, och icke utan en ovilkorlig rysning ämnade jag öppna dörren, men oaktadt flera försök gick den icke upp.
Jag besinnade mig ett ögonblick och fann det då ganska naturligt, att mina bemödanden mötte hinder, om verkligen någonting fallit emot densamma, hvilket jag hade tyckt mig förnimma, men detta något – du skrattar kanske åt mig – men, inbillningen – denna allsmäktiga skapare som icke vet af några gränsor, någon inskränkning, som ofta icke eger ord för att beskrifva sina vidunderliga foster – gjorde i blinken de mest fantastiska utflygter och framtrollade på andra sidan om denna dörr de gräsligaste gestalter.
Håret reste sig på mitt hufvud, och det fordrades hela styrkan af mitt förnuft, för att sansa mig och förmå mig att göra ännu ett försök för att öppna dörren, hvilken ändtligen gaf vika så mycket, att jag kunde tränga mig igenom densamma; men min häpnad och förfäran minskades ej, då jag lutade mig ned och vid det flämtande skenet ifrån ljuset, som jag höll i handen, i den sanslösa varelse hvilken låg utsträckt framför mig, igenkände Herbert.
Hans hår och kläder voro i yttersta oordning, hans halft upplösta halsduk, sönderrifna väst, som på flera ställen var fläckad af blod, flera skråmor i ansigtet och på händerna, tycktes antyda att han nyss uthärdat en temligen häftig strid; och att hans motståndare – han må hafva varit ande eller menniska – åtminstone måtte varit försedd med klor, eller naglar af en längd, som obestridligen betog honom hvarje anspråk på att få gälla för en civiliserad varelse.
Så snart jag hemtat mig från det första fasansfulla intrycket, ansträngde jag alla mina krafter för att släpa in honom i mitt rum och söka bringa honom till sans.
Då jag tvättat blodet af honom, fann jag att skråmorna i ansigtet och på händerna voro obetydliga, och blodet hade till större delen kommit ifrån ett hål vid tinningen, som han tydligen i fallet erhållit mot dörrlåset.
Snart öppnade han ögonen, men endast för att i full yrsel tala osammanhängande och orediga ord, hvaraf jag icke kunde draga någon slutsats, eller få någon upplysning om de omständigheter som försatt honom i denna ställning.
Så snart det blef dager, ämnade jag skynda efter en läkare, men innan detta beslut hann verkställas, återfick Herbert fullkomlig redighet och sans.