Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att sjunka, barn på nytt, i deras sköte.
Hur strandens klippor blänka
I rosigt sken, och skuggorna sig sänka
Att famna stilla dalar
Och skrida genom palmers pelarsalar!
Hur mystiskt dunkla parker
Stå drömmande bland solbeglänsta marker!
Hur djup är tystnaden, hur ljuf är friden!
Här hvilar vällustdrucken sjelfva Tiden.
Från blomsterfält, der bäckens azur rullar,
Från strand, der insjön hvälfver
Melodisk våg och silfverdimman skälfver,
Och från de mörka dungar,
Der frukter svälla och lianer gunga,
Gestalter vinka.
Och han, hvars bild mig gläder,
Då natten vallmokransad till mig träder,
Hvars minne ännu blandas
I hvar min dröm, då morgonhimmeln randas,
Han sluter
Sig till mitt bröst, hans lockars svall sig gjuter
Kring mina, och som förr hans purpurröda,
Hans friska läppar emot mina glöda.
Vid sidan af hvarandra
Vi saligt drömmande kring fälten vandra,
Och såsom fläktar friska
Vid månens sken i trädens kronor hviska,
Så hviska vi om öden,
Vi delat förr, om kärlek in i döden
Och om den ed, vi svuro, att som flamman
Med flamman enas, evigt smälta samman.
Och himlens stjernfält står på nytt i blomma,
Då med en kyss, den sista,
Han flyr ... och mina drömmars länkar brista.
Hvar är jag?
Dystra vårdar
Sig te kring mig, jag är i Dödens gårdar;
Jag slumrat på min älsklings hvilokulle,
Der blott en blomma jag mig hemta skulle.
Till verklighetens strider
Flyg, tanke, åter från förflutna tider!
Se’n nu du hemtat elyseisk hvila:
En hvila, ack, för stunden,
Ty vid ditt ödes kedja är du bunden!
Af den den flygt är länkad öfver hafven,
Maria hade sjungit ur sin egen själ; det röjde de smältande tonerna, den drömmande blicken, den bleka kinden; och då hon nu lade bort cithran, ljöd en efterklang af dess ackorder i mer än ett hjerta.
Det fanns i denna krets tvenne personer, hos hvilka Marias sång väckt alldeles likartade känslor.
Den hade återfört dem till den tidpunkt af deras lif, hvars minne för dem var det heligaste och på samma gång det bittraste, och derigenom erinrat dem om deras första lycka och oersättligaste förluster.
Gustaf Drake hade funnit större behag uti att betrakta sångerskan än lyssna till sången, hvars känslopjunk han ej förstod.
Kall för qvinlig skönhet, förvånades han sjelf deröfver, att hans blick så gerna hvilade på den unga flickans ansigte, och han började tro på en själsfrändskap mellan sig och henne, då han betraktade sångerskans uttrycksfulla minspel, som hos henne lät ana glödande lidelser, liknande hans egna, om också riktade åt ett helt annat mål.
Han jemförde den yppigt sköna flickan med sin maka, hvars skönhet blott var en sådan, som själens längtan till himmelen sprider öfver dess tynande omklädnad ... och han fördömde i tysthet ännu en gång den enda svaghet, hvartill hans hjerta någonsin gjort sig skyldigt.
Omedelbart förknippade sig med denna jemförelse tankar på hans framtidsplaner.
Han öfvervägde, huru lös den förbindelse var, hvari han stod till sitt partis öfverhufvud, riksrådet Skytte, och huru sannolikt det vore, att denne en gång skulle behandla honom såsom ett verktyg, obehöfligt sedan det blifvit begagnadt, om ej starkare band sammanknöte deras intressen.
Men han, åt hvilken Maria i hemlighet egnat sin sång, han, hvars gestalt hon gaf åt den älskling, som i sången var död för henne och endast besökte henne i hennes drömmar, han var med sina tankar fjerran; de hade på vågorna af Marias toner sväfvat till – Ellen.
Lyckligt för Maria, att hon ej kunde genomskåda hans inre!
Nu varsnade hon blott ett svärmiskt drag öfver hans panna ... det var en verkan af hennes sång, och denna tanke svalkade ett ögonblick hennes barm, som alltsedan det förfärliga nattäfventyret varit tummelplatsen för de vildaste lidelser.
Hon hade i det högtidliga ögonblick, då hon redan sagt farväl åt lifvet, yppat sin hemlighet, bekänt sin kärlek ... men han hade endast haft en hård förebråelse till svar, han hade tillochmed förgätit dessa ord, som frampressats ur ett under dödens kalla hand ännu kärlekslågande bröst.
En qvinna, mindre stolt, mindre skön och firad än Maria, skulle aldrig förlåtit detta; och Maria befann sig just i det tillstånd, då en gränslös kärlek och ett lika gränslöst hat kämpa om öfvervigten.
Men den förra hade hitintills behållit segern, ty ännu glimmade en gnista under askan af hennes utbrunna förhoppningar.
Den bröts af Vanloo med följande anmärkning:
– Den dröm, ni här skildrat, min fröken, torde vara ett uttryck af den längtan, hvarmed den i lifvets strid fördjupade menniskan blickar tillbaka på den tid, då hennes hjertas illusioner ännu ej blifvit förstörda af verkligheten och hon med ungdomligt mod trotsar på sin ännu oförsökta kraft.
Ni sjelf befinner er ännu i denna lyckliga period.
Men för den, som redan har den långt bakom sig och sett sina förhoppningar vissna, är det farligt att ofta blicka tillbaka på det förflutna.
Den hvila, hon derigenom hemtar, är förslappande, i stället för upplifvande: hon bringas derigenom till att jemföra hvad hon måst försaka med hvad som ännu återstår henne att vinna, och det sednare kommer att synas henne så obetydligt, att hon lätt förledes att anse hela sitt lif förfeladt.
– Ni har rätt, mynher Vanloo, inföll Drake; – er anmärkning träffar icke blott in på den, som sett sina lysande drömmar förblekna, utan kanske ännu mer på den, som fått sin ungdoms första oöfverlagda och okloka önskningar uppfyllda.
Agnes Drake förstod betydelsen af dessa ord; de trängde som en dolk in i hennes hjerta.
Äfven Vanloo uppfattade den; det antyddes af en hastig rynkning af hans mörka ögonbryn.
Samtalet skulle afstannat, om ej de öfriga närvarande sörjt för dess fortsättning i en lättare stil.
– Apropos af ungdom, sade friherrinnan Skytte, – erinrar jag mig just nu, att det snart är din födelsedag, Maria.
– Det är sannt, tant; jag fyller om några dagar tjugo år.
– Tjugo år! inföll Adolf. – Det är ju en rätt ansenlig ålder.
– En mycket upplysande och förnumstig anmärkning! sade Maria skrattande.
– Och året derefter tjugotvå, fortfor Adolf.
– Jag betviflar icke din förmåga i räkning, bäste kusin.
– Hvad tiden går fort! fortfor Adolf med en komisk suck.
– Jag kommer ovilkorligt att tänka på lifvets förgänglighet, ungdomens korta blomstring ...
– Alltför sorgliga tankar!
– Men mycket vigtiga, anmärkte friherrinnan; – de unga tänka dem endast alltför sällan.
– Så är ej förhållandet med mig, min mor, försäkrade Adolf. – Dessa tankar återkomma hos mig ofrivilligt, hvarje gång jag ser en blomma, en fjäril, en vacker flicka eller hvad annat naturen skapat, för att glänsa och försvinna.
– Jag beklagar dig, Adolf, sade fröken Skytte, – ty om så är, måste du vara odrägligt vemodig, i synnerhet om sommaren, då du hela dagen ser blommor och fjärilar.
– Visserligen, men jag tröstar mig med vissa andra betraktelser, såsom att blomman njuter af solen, daggen och vinden, och fjäriln åter af blomman, utan att behöfva sörja för morgondagen.
De fröjdas åt sin tillvaro, tilldess frostnatten skördar dem.
Icke så den stackars flickan.
Hennes lif och hennes blomstringstid hafva, enligt naturens vanliga lopp, sinsemellan ganska olika längd.
Vid tjugo år äro hennes behag i sin fulla utveckling ... några år derefter börja dessa behag redan förlora sin första friskhet ... ännu några år, och de äro vackra ruiner ... så förflyta åter några år, och hon närmar sig den typ, som vi tänka oss under namnet matrona ... derefter inträder hon i ett stadium, då åldern släcker glansen i hennes ögon och plöjer fåror i pannan.
Mer än hälften af qvinnans lif faller inom ålderdomens råmärken.
– Mycket djupsinniga betraktelser, inföll Maria, – men jag tror, att du ej behöfver leta länge, för att finna mer roande samtalsämnen.
– För den unga flickan, fortfor Adolf i halft gäckande ton, – gäller mer än för någon annan regeln att begagna sig af ögonblicket.
Tiden flyr, och hvarje minut närmar henne med stora steg till den gräns, der beundrarnes antal minskas, tilldess hon slutligen står öfvergifven af dem alla och endast har den bittra förebråelsen qvar, att hon försummat den rätta tiden att grundlägga sin lycka.
– Du talar så salvelsefullt, som om du sjelf fruktade att blifva en jungfru på öfverblifna kartan, sade fröken Skytte, som synbarligen plågades af detta samtal.
Vanloo tog nu till ordet, i det han vände sig till Adolf.
– Ni skämtar utan tvifvel, min unge vän, sade han – eller ock har ni mycket dimmiga föreställningar både om qvinnans värdighet och om hennes lycka.
Skulle ni sjelf önska till maka en qvinna, som följer den regel, ni här uppställt?
– Skulle ni kunna älska en flicka, hos hvilken den oberäknande känslan, den om morgondagen obekymrade ungdomsglädtigheten, det oskuldsfulla sinnelaget utträngts af en feg fruktan för naturens gång och en kall beräkning, huru hon skall grundlägga sin så kallade lycka?
Och hvartill tror ni väl, att qvinnans så väl som mannens lycka består?
Svaret på denna fråga har så ofta blifvit gifvet både af eftertanken och erfarenheten, att vi ej ens samtalsvis borde missbruka detta ord.
Jag förbiser ej, huru mäktigt det inflytande är, som gynnsamma yttre omständigheter utöfva på menniskans sinnesfrid, men lyckan skapas ur hennes eget hjerta.
Vill ni derför uppställa för en kusin och er sjelf en regel, värd att följa, så välj till exempel denhär, ehuru den ej har förtjensten att vara af er egen uppfinning: ”Bevara ditt hjerta, ty derutaf går lifvet!” ...
Och er, min fröken, försäkrar jag, att jag under min temligen händelserika och omvexlande lefnad träffat några, om också få lyckliga menniskor, och att bland dem äfven funnits fattiga, ensamma och åldriga qvinnor, just sådane, som enligt ert uttryck stannat på den ”öfverblifna kartan.”
Adolf hade ämnat framkomma med någon förklaring öfver sina föregående yttranden, men Vanloo, som hade nog takt att ej låta konversationen inträda i alltför djupa hjulspår, förde genom en ledig öfvergång samtalet på andra ämnen.
Nu anmälde en tjenare, att bordet var dukadt.
Den lilla kretsen samlades kring supéen.
Vanloo sysselsatte sig under denna hufvudsakligen med sin ena granne, friherrinnan Skytte, och förstod så väl att leda konversationen inom den gamla damens tankesfär, att hon derigenom ytterligare bestyrktes i sitt redan förut fattade omdöme, att den holländske magnaten var den intressantaste och mest älskvärde man, hon någonsin träffat.
Friherrinnan begagnade nu tillfället att inhemta Vanloos åsigt i ett ämne, som mycket sysselsatte de flestes tankar och i synnerhet hennes egna, emedan hon nästan dagligen hörde det beröras af sin man och pastor Suenonius.
Detta ämne, det stående themat för dagen, var trolleriväsendet.
Friherrinnans fråga bragte samtalet genast inom detta område och alla, med undantag af fru Agnes och just den tillfrågade, skyndade att ådagalägga och förfäkta sina meningar.
Unge Skytte åsidosatte alla betänkligheter och angrep de rådande fördomarne varmt och vältaligt; Vanloos blick riktades med intresse på ynglingen, ty ehuru de åsigter, han framställde, och de skäl han anförde, i våra dagar skulle återfinnas i hvar mans mun, klingade de i den tidens öron både djerfva och förvånande.
Adolfs förnämste motståndare var hans vackra kusin, som lifligt understöddes af herr Gustaf Drake.
Friherrinnan började redan ångra, att hon gifvit anledning till denna tvist; hon åhörde med verklig förskräckelse sin sons argumenter och tackade Gud, att lagman Johan ej var närvarande, ty Adolf hade en gång förut genom uttalande af samma sin öfvertygelse stört hemfriden på
Signildsborg och framkallat ett våldsamt utbrott af sin fars lynne.
– Mynher Vanloo, sade Adolf, sedan han med otålighet lyssnat till Drakes invändningar, – jag vädjar med förtroende till er.
Med den kännedom, jag haft lyckan förvärfva af ert klara omdöme och höga bildning, skulle det förvåna mig, om ni ej gifver mig rätt.
– Af allt hvad ni sagt, svarade Vanloo, – förekommer mig blott ett sällsamt, och det är, att ni vädjar till andre person i en fråga, den ni sjelf skjutit inom det granskande förståndets område.
Ni gör er derigenom skyldig till den auktoritetstro, som ni klandrar hos andra.
För min egen del tror jag blott på ett trollmedel, emedan jag sjelf erfarit dess kraft ...
– Och detta är? frågade flera på en gång.
– Det är helt enkelt en amulett, den jag burit alltifrån min ungdom och om hvars skyddande kraft jag är så öfvertygad, att jag ej för något pris skall skilja mig vid densamma.
Den skall utan tvifvel följa mig i grafven.
– Mynher Vanloo, inföll Adolf, – jag finner nu med tillfredsställelse, att ni är en vanlig menniska, hvilket jag hitintills nästan velat betvifla; ni, såsom vi alla, har edra små fördomar.
Den der amuletten har således, enligt er mening, gjort er hård mot svärd och kulor och skyddat er i hvarjehanda lifsfaror ... eller huru?
– Den har gjort mer än detta, min vän.
– Berätta!
Berätta! ropade alla.
– Nej, sade Vanloo, – lika hemlig som dess kraft är, lika hemlig är dess historia.
Jag är nödsakad att afslå denna begäran.
– Men få vi icke ens se den? frågade fröken Skytte.
– Gerna, svarade Vanloo; – jag vill blott i förväg säga, att dess yta ej motsvarar dess inre värde.
Deruti liknar den mycket annat.
Vanloo bar kring halsen en massiv guldkedja, hvars länkar försvunno under hans lifrock.
Han uppknäppte denne och lossade från kedjan en liten silfverring, som han nu räckte till fröken Skytte.
Hon betraktade nyfiket den beprisade amuletten och lemnade den derefter till sin granne.
Så gick den ur hand i hand och kom äfven till fru Agnes.
Samtalet fortgick emellertid, och ingen märkte, att fru Agnes hastigt skiftade färg, då hon betraktade ringen ... ingen mer än Vanloo, och han kände äfven en darrning af hennes hand, då hon återställde amuletten till sin egare, som återgaf den dess plats på sitt bröst.
Supéen var nu slutad, och kort derefter aflägsnade sig
Signildsborgsgästerna, sedan friherrinnan erhållit
Vanloos bestämda löfte att snart besöka hennes familj.
Äfven Vanloo sade farväl; i det ögonblick han tryckte värdinnans hand, gjorde hans ögon en tyst fråga, om hans närvaro stört ett älskadt hjertas inre frid.
Svaret blef en obeskriflig blick af vemodig glädje, som spridde en klar återglans på Vanloos panna.
Då Drake befann sig ensam med sin hustru ... den lilla Hedvig hade redan gått till hvila ... fattade han hennes arm och gick tigande vid hennes sida några slag fram och tillbaka genom rummet.
Agnes undrade, hvad denna ovanliga förtrolighet skulle betyda, då Drake stannade med henne framför en spegel.
Agnes ryste, då hon såg sin bleka, andelika bild bredvid sin mans, öfver hvars mörka och slappa anletsdrag i detta ögonblick sväfvade ett bittert leende.
– Se, sade han, – en tafla af tvenne lyckliga makar!
Med dessa ord lemnade han rummet och begaf sig till sitt laboratorium, der han, i afvaktan på Vanloos återkomst började träffa förberedelser till nattens arbete.
Sedan Vanloo ridit ut genom borggårdens stora port, hade han nämligen tagit en omväg, lemnat sin häst i det närbelägna torp, der han plägade härbergera den, och till fots återvändt till Sjövik, i hvars östra tornflygel han inträdde genom en bakdörr, till hvilken Drake lemnat honom nyckeln.
Han fann denne sysselsatt med ugnens eldning, och natten tillbragtes nu med den första undersökningen af rabbi Chisdai ben Israels guldtinktur.
Inqvisitorn.
Sedan pastor Suenonius lemnat Ingrids koja och underrättat sin vän länsmannen, att denne följande dag åter skulle infinna sig i prestgården, för att såsom pastorns vittne åtfölja honom på de återstående visitationerna hos socknens för hexeri misstänkta qvinnor, styrde han kosan mot sitt hem, för att vid middagsbordet styrka sig med lekamlig spis.
Så nitisk tjensteman, länsman Askelin annars var, skulle han gerna velat undandraga sig detta åliggande, men pastor Suenonius hade förevisat honom en skriftlig befallning från lagman Skytte, och länsmannen måste således foga sig efter omständigheterna.
Suenonius sysselsatte sig under vägen med hvarjehanda betraktelser.
Han talade för sig sjelf, och de väldiga Lunkentussteg, med hvilka han klef framåt genom de på vägen hopade drifvorna, vittnade mindre om hans längtan efter middagsbordet, än om ett i häftig rörelse försatt sinne.
Det var hans fasta öfvertygelse, att de förföljelser han nu på eget bevåg öppnat, sedan han länge väntat på uppmaning dertill från sina förmän inom kyrkan, voro för Gud ett behagligt verk, nödvändigt påkalladt af tidens kraf.
Och den tanke, att mörkrets furste i honom, Suenonius, funnit en farlig motståndare, uppfyllde honom med en sådan stolthet, att om han nu på vägen mött den lede frestaren i egen person, skulle han icke vikit ett steg, utan med brinnande stridslust slungat mot honom de bibelspråk, som han för detta möjliga fall samlat och hade i beredskap.
Suenonius förbisåg emellertid icke, för hvilken fara han utsatte sig genom sitt nit.
Det var ju naturligt, att afgrunden skulle rikta sina hvassaste pilar mot en så fruktansvärd fiende och genom svåra hemsökelser bemöda sig att afskräcka honom från sin påbörjade verksamhet.
Suenonius fruktade det värsta för sig sjelf, sin familj och egendom och kunde endast döfva denna fruktan genom att egga sin fanatism.
De funnos så att säga i den luft, han inandades.
Historien vittnar, att menniskoslägtet tid efter annan hemsökes med en andlig pest, hvars smittoämne likasom sprides med de luftströmmar, som omgifva vår planet.
Dessa sjukdomsfrön hafva måhända alltid varit desamme, ehuru de symptomer, de framkallat, i olika tider varit ytterst olika, alltefter beskaffenheten af den andliga jordmån, i hvilken de fallit, och denna förändras under tidernas lopp.
Slägtets andliga utveckling fortgår genom olika stadier, och i hvart och ett af dessa äro vissa föreställningssätt, en viss själsriktning öfvervägande.
Af denna bestämmes sjukdomens gestalt.
Smittoämnets egenskap synes nämligen vara att utveckla det sjukliga i tidens andliga riktning till ett slags vansinne.
Den tid, till hvilken denna skildring är förlagd, blef det religiösa vansinnets period.
Religionskrigen hade nyss förvandlat det blomstrande Tyskland till en ödemark, och likasom furstars och folks, så voro enskiltes händer lyftade mot hvarandra, hvarhelst olika tänkesätt yppades på de religiösa dogmernas område.
Men den sorgligaste symptomen af detta vansinne var det fullkomliga tyranni, en af de hemskaste bilder uppfylld inbillningskraft vann öfver öfriga själsförmögenheter.
Verklighetens företeelser skådades af det sjukliga ögat i en förvillande belysning, lik den som blixtar under en stormig natt sprida på vandrarens väg.
Man spårade öfverallt inflytelsen af onda hemlighetsfulla makter.
Fasan för dessa väckte hos de flesta individer en motståndskraft, som väpnade dem med den blinda fanatismens vapen och räddade dem från att sjelfva gå under, i det de rasade mot andra.
Men hos många, i synnerhet veka, qvinliga lynnen, öfvergick denna fasa småningom till en resignation, som åter urartade till slafvisk undergifvenhet under missfostren af deras egen inbillningskraft.
De slöto ett slags förbund med dessa och egde i detta förhållande en mystisk njutning, som, då det upptäcktes, straffades med döden bland lågorna.
Dessa olyckliga tillhörde vanligen de okunnigaste och mest förtryckta samhällsklasser, som i sjelfva vansinnets armar funno en efterlängtad glömska af sina lidanden.
Farsoten hade sina förebud i en dyster sinnesstämning, slappad arbetslust, svindel och hysteriska anfall.
Dessa förebud hade infunnit sig i den nejd, vid hvilken vår berättelse ännu är bunden.
Öfver denna trakt hvilade redan en qvaf atmosfer, som de friska vintervindarne ej kunde rensa.
Menniskorna kände sig nedslagna, likasom gripna af en allmän aning om någon kommande olycka.
Att en man med Suenonii lynne, själsbildning och samhällsställning skulle vara ytterst emottaglig för denna besynnerliga smitta faller af sig sjelf.
Hans konstitution var sjuklig och nervös, hans förstånd inskränkt, hans sinne häftigt och dystert, hans fantasi i hög grad retlig.
Hans studier hade uteslutande varit riktade på theologien, och sin från embetsförrättningar lediga tid tillbragte han med läsning af de digra latinska luntor, som Tysklands lutherska theologer hopskrefvo mot olika tänkande, och i hvilka hvarje den minsta dogmatiska skiljaktighet framställdes såsom en mensklighetens lifsfråga för tid och evighet.
Anlag och studier hade med ett ord bildat honom till svärmare och fanatiker, hätsk mot enhvar, som ej delade hans öfvertygelse, just emedan hela hans varelse sammansmält med denna, och mäktig af de största uppoffringar för den sak, som han en gång för alla omfattat.
I en sådan själ fann den smygande farsoten lätt insteg.
Den utsåg offer och den utsåg bödlar, de ena och de andra smittade af samma vansinne.
Suenonius skulle blifva en af de sednare.
Vansinnet har redan fattat mannen; hans fantasi hvimlar af bilder utaf onda andar, trollkarlar och hexor, hans själ frossar i sina tankar på förföljelser, tortyr och flammande bål.
Och likväl är mannen i viss mening icke vansinnig, ty hans tillstånd är för sin tid normalt; der samma galenskap smittat de fleste, är det blott den friske, som behöfver frukta dårhuset.
Suenonius var i detta ögonblick ännu mer upprörd än eljest, ty hans fåfänga hade under förhöret med Ingrid blifvit sårad i sin ömtåligaste punkt.
Såväl hon som den unge Skytte hade vågat yttra ett ogynnsamt omdöme öfver de predikningar, hvarmed han Söndagligen undfägnade sin församling, och i hvilka han utandades hela glöden af sin theologiska öfvertygelse.
Han ville emellertid ej tillstå för sig sjelf, att hvad han kände häröfver, var hätskhet, härledd af sårad egenkärlek; nej, det var smärta öfver tvenne själars tillstånd, af hvilka den ena redan var såld åt Djefvulen, den andra svindlade på förderfvets brant ... en smärta, desto djupare som den sednare i barndomen erhållit sin första undervisning af honom.
Upptagen af sådana känslor och betraktelser hade Suenonius nu hunnit till grannskapet af sitt hem, socknens prestgård, en liten rödmålad byggnad, belägen vid en liten bäck och omgifven af björkar.
Sommartiden, då bäckens klara vatten lekte på sin hvita sandbädd och björkarnes kronor voro löfvade, bar denna boning, der den låg mellan rågfält och ängar, en så idyllisk prägel, att en förbiresande ej kunde föreställa sig annat än trefnad och en ljus verldsåskådning derinom.
Suenonius hade knappt öppnat grinden, som förde till den gräsbevexta gårdsplanen, förrän hans hustru, åtföljd af ladugårdspigan och drängen, kom honom till möte.
Fru Suenonia var en äldre menniska, enka efter den förre kyrkoherden, och hade, enligt tidens sed och konsistorii föreskrift, såsom bihang till pastoratet öfvergått i händerna på dennes efterträdare.
Detta ekonomiska äktenskap, vid hvars ingående inga andra känslor än brödkänslan gjort sig gällande, var emellertid icke olyckligt.
Hon lefde i sina hushållsbestyr, han i sina embetsförrättningar och theologiska studier, ingendera störde den andre, och så gick dag efter dag, utan kärlek och utan kif.
– Här står vackert till, må du tro! ... med dessa ord väckte fru Suenonia sin man ur hans fantasier, – Stella har störtat i ladugården, medan du varit borta.
Suenonius blickade upp och såg framför sig sin hustru, som vred händerna af förtviflan, sin ladugårdspiga, som grät bittra tårar öfver förlusten af sin älskling, och gårdsdrängen, som med betänklig min ref sig i sitt linhåriga hufvud.
– Stella, vår bästa ko? frågade Suenonius.
– Javisst!
Sådant elände, sådant elände!
– Der ha vi det, sade pastorn hastigt.
– Qvinna, hafva inga andra olyckor inträffat i mitt hus, medan jag varit frånvarande?
– Är det icke nog hvad som skett, eftersom du frågar på det sättet?...
Stella, vår bästa ko!
Nu ha vi bara Stjerna och qvigan qvar ...
– Tyst! sade Suenonius. – klaga icke, men bered dig att för Herrans skull lida mer än detta!
Bered dig att blifva utfattig, husvill, krank ... och klaga icke!
Den som omgjordat sig med svärdet och dragit till strids mot Leviathan, får ej svigta, om ock marken darrar under hans fötter.
Den onde hafver, såsom Jobs historia klarligen intygar, erhållit makt öfver våra jordiska egodelar; dem må vi i striden gifva till spillo och vaka, att han ej äfven får makt öfver våra själar ...
– Du gör dig och oss alla olyckliga, afbröt honom fru Suenonia.
– Har jag icke längesedan sagt, att något sådant skulle hända?
De skola med den ondes biträde hämnas och rent af förderfva oss.
Käraste man! hör hvad jag ber!
Jag har hvarken natt eller dag ro, sålänge ...
– Tig, säger jag!