Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppå derom af Herr Grefven och LandtMarskalken framställd samt af Ridderskapet 614 ' Den 10 Januarii. och Adelil bifallen Proposition, blefvo så väl Herr Lilljehorns ofvannämnde Memorial, sorn de i anledning deraf af Herrar von Heynue, Piper oell Friherre Koskull uppläste Anföranden, jemte Herr Lilljehorns munteliga Yttrande, lill Allmänna Besvärs- och OeconomieUtskottet remitterade.
Föredrogs lill remitterande Herr Adlerbe tiis, Jacobf den 5 dennes Förmiddagen på Bordet lagda Memorial, angående Anslag af allmänna Medel lill utgifvande af Isländska Handskrifter, Herr Hammarsköld, Lorenzo* uppläste följande:
Elium det ingalunda är eller hör vara min sak alt tala mot ett Förslag, som på något sätt har Litteraturens befrämjande till föremål, och ehuru jag intet annat kan än högt värdera det nit, som föranledt Herr Adlerbeth till sin Motion, tror jag det dock vara min pligt att lemna några upplysningar, hvilka torde visa att ett företag, sådant som det föreslagna, vore hvarken så alldeles väl beräknadt, då så många andra grenar af Litteraturen lemnäs utan uppmuntran, och icke heller det, sorn för ögonblicket göras oss mäst behof.
Först bör jag fästa Ridderskapels och Adelns uppmärksamhet på den af erfarenheten besannade omständighet, att om en gren af Lit - Den 10 Januarii. 615 teraturen för mycket, på de andras bekostnad, gynnas, så, att jag så må säga, för växer sig och vissnar allt för hastigt bort.
Vi hafva sett det i vårt eget Fädernesland, just med den nu ifrågavarande Isländska Litteraturen, hvilken i slutet af i6oo:talet så magnanimt af Konung och Nation gynnades.
Hvad var följden?
Jo, att dess fleste Idkare gingo lill sådan öfverdrift, att de ådrogo sig en Ridicule, sorn föll tillbaka på sjelfva det antiqvariskt Isländska Studium.
De öfriga delarna af Litteraturen kunde icke fortgå jemt med denna, och således icke dess excentriciteter gifva något correctiv.
Dernäst hör jag till Ridderskapets och Adelns visa bepröfvande hemställa, om en sådan anstalt, som den föreslagna, lönar mödan.
Det är nu på tolfte året, som jag deltagit i vården om den största Skatt af Isländska Manuscripter, som i Sverige äro att tillgå, och jag kan således om dem gifva några tillförlitliga Noticer.
De på Kongl. Bibliotheket befintliga Isländska Poemer, Sagor och andra Piecer, större och smärre tillsammans , utgöra 785 stycken, deruti äfven inberäknade Latinska, Svenska och Danska Versioner.
Och hör äfven ihågkommas, att i detta antal upptagits Dupletter, Tripletter, ja! ända till Qvadruplelter af en och samma Saga, eller Rima, eller Legend, eller hvad annat Skrifslag som helst, hvilket inom Isländska Litteraturens område förekommer.
Af dessa ^85 stycken, äro blott 161 gamla PergamentsCodices; de öfriga i se - 616
Den 10 Januarii. nare tider gjorda afskrifter på Papper, utan Abbreviaturer eller egna Skriftecken och genast låsbara för en livar, som kan läsa skrifvit.
Af dessa 161 stycken på Pergament åter, äro minst fjerdedelen redan tryckta, antingen i Sverige, i Dannemark eller i Tyskland, och af återstoden finnes en stor del bland PappersHandskri (terne dechilTrerade och copierade.
Det vore således egentligen för det lilla antal oafsluifna stycken, som en Utlänning särskilt skulle införskrifvas.
Icke mig emot!
Ju flere lärde och kunnige
Män i Riket kunna fästas, ju bättre är det visserligen, endast för detta ändamål anser jag en sådan inkallelse mindre nödig.
Vid Kongl. Bibliothehet äro ännu fyra Tjenstemän; fastän 1810 års Ständer ansågo för Rikets bestånd oumgängeligt att sätta Vice BibliothecarieTjensten, med anslagen
Lön af 3oo R:dr, på IndragningsStat, dock ännu äro de fyra.
IVu är det bekant, att det af hvarje BibliotlieksTjensteman anses som en oaflåtelig fordran, en conditio sine qua non, att kunna läsa gammal Skrift, den måtte nu vara af aldrig så svår beskaffenhet som hellst, och tror man oss icke kunna uppfylla denna vår hufvudsakligaste Embets-skyldighet, då tycker jag det vara vida riktigare, än att införskrifva en Utlänning, att sätta af oss alla samtliga, förse Bibliolheket med dugliga Tjenstemän och låta läsningen af Bibliolhekets Manuscripter höra till dess vårdare.
Hvad mig enskilt angår, skulle jag aldrig anse mig berättigad alt kia - Den 10 Januarii. 617 ga, om elt sådant öde drabbade mig, ty jag vet ganska väl, huru mycket mig brister för att rigligt uppfylla mitt kall, och jag vet att jag har alldeles inga Pretentioner att göraj men för mina Camerater inom Verket, hvilkas skicklighet på så mångfaldigt sätt blifvit vitsordad, och hvilkas förtjenster genom en flerårig
Tjenstebefattning blifvit ökade, måtte det icke kunna vara annat än lika hårdt kränkande och obilligt, att så här, fast på elt indirect sätt, inför Riksens Ständer beskyllas för att icke, som sig bör, kunna handhafva de Skatter, deras vård blifvit anförtrodd.
Det torde dock komma en tid, som gör mera rättvisa åt deras nit, deras outtröttlighet och deras kunskaper.
Ännu mera!
För ungefärligen ett år sedan, tillförordnade lians Majit Herr Magister Liljegren, hvilken, som mig blifvit sagdt, nyligen engagerat sig vid Kongl.
Bibliolheket, att en sådan IsländskTranslatorstjenst förrätta, och liar han redan öfversatt flera Sagor, samt skaffat Förläggare till deras utgifvande.
Det torde således vara billigt alt han först belönas för sin möda, innan man bestämmer en sådan för någon anixan, och alt man åtminstone afvaktar tiden att se huru han förrättat sitt uppdrag, innan man inkallar en Utlänning, att göra örn hvad en Landsman redan gjort förut.
Dessutom äro dessa Isländska Manuscripter ingalunda af den beskaffenhet, att de i vår Historia eller 0111 vårt Fäderneslands StatsFör - 618 Den 10 Januarii. fattning gifva något ljus, och i allmänhet icke svårlästa, utan sådana att blott någorlunda öfning med gammal skrift är nödig för deras dechiffrerande.
Då bevarar Kongl.
Bibliotheket gamla Codices för Sverige och dess Inbyggare af oändeligen högre vigtighet och vida svårlästare, än dessa Isländska Membraner, som t. ex. den ovärderliga Samlingen af gamla Svenska Lagar; den åldriga Liber Ecclesiaa Upsaliensis, m. fl. — Mig skulle derföre synas, som det vore vida ändamålsenligare, att med dessa 3ooo R:dr föröka Kongl.
Bibliothekets
Fond, då den är så högst otillräcklig och mesqvin, att vi för resande Utlänningar icke kunna svara på tillfrågan derom, för att icke göra Riket ock Fäderneslandet vanheder.
— Dock att föreslå någon förökning af Fonden för detta af Wasahusets store Stamfader grundlagde och af den tappre Carl Gustaf så rikt förökade Verk, lärer icke vara värdt, då Sländerne tvenne Riksdagar å rad afslagit
Projecterna härom och dessutom visat den ogunst för Verket, att de satt en af de, för dess rigtiga vårdande högst otillräckliga, fyra Embetsman på Indragningsstat.
Det skulle derföre onekeligen för Kongl. Bibliotheket vara nog hårdt, om, linder så fatta omständigheter, man, mot dess Fond, 3nslog en dubbel summa till bearbetandet af vissa dess Skatter, genom en utom Verket anställd Person, Jag protesterar dock först och sist emot att blifva ansedd som Anhängare af Gustaf Benzelstjernas mening, det Isländska Littera - Den 10 Januarii. 619 turén hör föraktas, emedan den i det gemena Lefvernet allsingen nytta med sig häfver.
Tvärtom anser jag detta Studium lika högvigtigt, som alla andra, men tror att alla Litteraturens grenar höra lika nitiskt vårdas och uppmuntras, och icke lemnäs något ensidigt företräde åt en viss, pä de öfrigas bekostnad.
Detta tyckes mig ungefär vara att förlikna med omtankan att inrätta Undervisnings-anstalter för blinda och Döfstumma, innan man någonting gjort för den fullständiga bildningen af de fullt friska och färdiga, af hvilka Staten kan påräkna gagn och heder.
Hufvudsätet för det Isländska Studium kan dock Sverige aldrig blifva, utan måste lemna den hedern åt
Dannemark, emedan der finnes en riklig mängd af OriginalCodices, och Island, källan för Språkkunskapen, hörer under Danska Kronans lydnad.
Någon torde väl invända, att det ju blott kostar Svenska Tapperheten en pris Snus att eröfra så väl Island, som de Isländska Manuscripterne, och det är sant, men mig tyckes, att, först sedan det skett, är tiden inne att göra Anslag för befordran af Isländska Litteraturen, Herr Rothliebj Carl Fredric, anförde skrifteligen; Fullkomligt instämmer jag uti Herr Adlerbeth* hemställan, angående utgifvandet af de i Kongl.
Bibliotheket i Stockholm befinteliga Isländska och Fornsvenska Handskrifter.
Ett sådant företag är, enligt min öfvertygelse, så vackert och nyttigt, att det hör på allt sätt 620 Den 10 Januarii. befordras.
Jag skall ock alltid begagna hvarje förefallande tillfälle, att, uti den trånga verkningskrets ödet mig försatt, söka bidraga dertill, att sådana, för kännedomen om vår Fornålder upplysande Handlingar blifva framhafda utur det mörker, hvaruti de under Secler varit fördöljda.
Men deremot kan jag icke, livad angår det sätt, som Herr Adlerbeth föreslagit till vinnande af detta nyttiga ändamål, med honom vara af lika tankar.
Den värde Ledamoten anser oundgängeligen nödigt, att en infödd Isländare skall inkallas och förses med ett årligt Äppointement af icke mindre än 3ooo Riksdaler Banco, för att verkställa öfversättningen och utgifvandet af de i Kongl. Bihliolheket förvarade Isländska och Fornsvenska Handskrifter.
Bibliotheket finnas Tjenstemän, som äro kände för lärdom och skicklighet.
•— Af dem har man rätt att vänta det de utföra ett sådant arbete, och skulle de emot förmodan dertill vara oskickeliga, så må andra mera skicklige dertill användas.
En af dessa Tjenstemän har dock redan gjort en början i detta afseende, medelst utgifvande af Jöms vikingaSagan.
Likväl och om de ännu ej skulle äga den grundliga kännedom och färdighet uti Isländska Språket, som en infödd Isländare (man bör erindra sig alt han äfven horcle vara Svenska Språket fullt mägtig, hvarförutan han ingen ling kunde uträtta)} så matte sådant kunna er - toen 10 Januarii. 621 sättas hos Personer, som i öfrigt äga grundeliga och vidsträckta kunskaper.
Språket kan ej vara annorlunda beskaffadi; än alla andra — måtte således kunna läras, och för Isländske Manuspripters läsning icke behöfva införskrifvas infödde Isländare, som vore en verkelig skam för våra Litterateurer, mer än det beböfves infödde Greker oell Romare för att läsa Grekiska och Romerska Manuscripter.
De fleste Isländska Monumenter äro också utgifne af icke Isländare: En Verelius, Feringsköld, Resenius, Schöning m. fl.; Och mycket lättare bör det hädanefter blifva, sedan Herr Rask (Bibliothekarie vid Universitetet i Köpenhamn), en icke Isländare, utan född på Fuen, utarbetat en fullständig Isländsk Språklära och utgifvit en Isländsk Ordbok.
På Kongl. Bibliotheket förvaras dessutom Handlingar af vida högre vigt för vår äldre Historia, än de Isländske, och till hvilkas läsning ingen Isländare behöfves, eller någonsin bör användas; såsom t. ex.
Bibliothekels
Samling af våra gamla Lagar, Messenii Samling af gamla Historiska Acter.
Peringskölds Samling till alla Svenska Landskapers Beskrifning, samt en mängd Genealogiska Anteckningar, hvilkas utgifvande skulle sprida ett nytt ljus uti vår Historias ännu mörka tidehvarf.
Jag får således ödmjukast hemställa, att för Öfversättning af de Isländske Handlingarne samt för utgifvandet så väl af dem som andra FornSvenska Handskrifter, hvilka finnas uti Kongl. Bibliotheket, detta Bibliotheks Fond, Dan 10 Januarii. som nu icke utgör mer an 1000 R:dr, en så högst medelmåttig Summa» att intet Kungligt
Bibliothek i verlden lärer vara försedt med ringare penninge-tillgång, måtte» i fall något ökadt Anslag kan beviljas» erhålla en tillökning af i å 2000 R:dr årligen» med åliggande för Bibliothekets Tjenstemän att fullgöra deras skyldighet och besörja om ifrågavarande Handlingars utgifvande.
Allt annat förfogande i detta afseende måste blifva Verket till prejudice och skada, samt förqväfva all bog och lust hos dem det tillhör att för gagneliga ändamål använda sina Kunskaper och arbetsförmåga.
Detta mitt ödmjuka anförande anhåller jag må, jemte Herr Adlerbeths, till Riksens Ständers Statsutskott varda remitteradt.
Då jag i Höglofl.
Ridderkapets och Adelns PleniSammankomst d.
5 Januarii föreslog ett årligt Arfvode för en Isländsk Vettenskapsldkare, hvars skyldighet skulle blifva, att granska och öfversätta de på härvarande Kongl.
Bibliothek förvarade Isländska och Fornsvenska Handskrifter, föreställde jag mig icke att mitt Förslag skulle anses åsyfta en förolämpning mot vårt Kongl.
Bibliotheks Embets- och Tjenstemän.
Då likväl Herr Hammarsköld beskyllt mig för denna afsigt, nyttjar jag tillfället att högtidligen förklara hans beskyllning för ogrundad.
Jag vet att göra rättvisa åt dessa Embets- och Tjensteinäns förtjenster.
Vidkommande hufvudsaken, vill jag ej Den 10 Januarii. 623 upptaga Höglofl.
Ridderskapets och Adelns dyrbara tid genom en vidlyftig framställning af de skäl, på hvilka jag grundar min öfvertygelse om behofvet af en infödd Isländares verksamhet för ifrågavarande ändamål.
Fåfängt torde man af vår samtids Svenskar förvänta sig noggranna Öfversättningar från de svårlästa Isländska Handskrifterne, då Studium af det Språk, hvarpå dessa Skrifter blifvit författade, inom vårt Fädernesland icke på lång tid varit idkadt.
Dannemarks
Lärde, hvilkas företräde framför våra Landsmän under sednare tider, i afseende på Isländska Litteraturens befordran, Herr Hammarsköld rätteligen anmärkt, hafva under sina Arbeten insett behofvet af infödda Isländares handledning, hvaraf de äfven sig begagnat.
Hvad Kongl. Bibliothekets
Embets- och Tjenstemän angår, tror jag mig veta, att de redan hafva en så trägen sysselsättning, att man icke, utan att göra deras Tjenstebefattning alltför betungande, kan ålägga dem att ensamt utföra de Öfversättningar, hvilka jag föreslagit.
En samverkan af Kongl. Bibliothekets Embets- och Tjenstemän och en Isländsk
Yettenskapsldkare för det föresätta ändamålet, ar deremot hvad jag både önskar och hoppas.
Jag känner inga Författningar, som ålägga Kongl. Bibliothekets Tjenstemän, att öfversätta och utgifva de Handskrifter, hvilkas vård är dem anförtrodd.
Några åtgärder i 624 Den 10 Januarii. detta afseende hade de, mig vetterligen, i Em* hetsvägen icke vidtagit, och ingen har klandrat, att sådant icke skett.
Hvad åter angår Herr Hammarskölds påstående, att AcademieAdjuncten Magister Liljegren, som af Kongl. Maj:t, enligt hvad CancelliStyrelsen tillstyrkt den 26 Februarii 1817, Lief anbefalld att arbeta på Öfversättning och utgifvande af den i Kongl. Bibliotheket förvarade Samling af Isländska Manuscripter, nu mera inträdt bland Kongl. Bibliothekets
Tjenstemän, är sådant mig ohekant, och var äfven obekant för Adjuncten Liljegren, då jag i går hade med honom elt samtal.
I allt fall är det åtminstone ostridigt, att då nyssnämnde befattning anförtroddes åt AcademieAdjuncten Liljegren, tillhörde han icke det Kongl. Bibliotheket.
Jag hade äfven tänkt besvara hvad Herrar Hammarsköld och Rothlieb nyss anfört, hellst jag lika med Herr xldlerbeth anser det vara ej mindre vigligt, än för Svenska Historien upplysande, att ifrågavarande Isländska Handskrifter varda på Svenska öfversätta och frän Trycket utgifne; men då Herr Adlerbeth tillräckligen utredt förhållandet, vill jag för min del endast anmärka, dels att den af Herrar Hammarsköld och Rothlieb åberopande rättighet för Kongl. Bibliothekets Tjenstemän att utgifva ifrågavarande Handskrifter, alldeles icke finnes genom någon Författning bestämd, dels ock, att jag anser den frågan aldrig böra på Riddarhuset uppstå, Den 10 Januarii. 625 uppstå, huruvida nyssnämnde Tjenstemäns skicklighet, i afseende A ett sådant företag, någonsin må kunna jemnförås med en infödd Isländares.
Herr Hammarsköldj Lorenzo:
Visserligen har icke Kongl. Majit, genom någon speciel Instruction, ålagt Tjenstemännen vid Bildiotheket skyldigheten, att kunna läsa gammal Skrift; men man behöfver blott atL öppna det första Compendium i Bibliographien, för alt finna att denna fordran i sjelfva begreppet Bibliothekarie, är ovilkorligen gifven.
Herr Adlerbeth> Jaeob:
Jag utbeder mig ännu för några ögonblick Höglofl.
Jag glömde att besyara Herr Hammarskölds Anmärkning, att en Vettenskaps tillväxt stundom kan göra dess Idkare löjliga.
Denna satts må det vara Herr Hammarsköld förbehållit att försvara.
Jag kan ej medgifva den, öfvertygad att om någon Vettenskapsldkare ådrager sig allmänt åtlöje, har han derföre att skylla sig sjelf, och icke den Vettenskap han idkar.
Jag kan icke instämma i Herr Hammarskölds påstående, att hos Kongl. Bibliothekets Embels- och Tjenstemän borde ovilkorligen förutsättas skicklighet, att öfversätta Isländska Handskrifter, äfven af det skäl, att, utom Herr Hammarsköld, ingen ibland dessa Embetsman gjort anspråk på en sådan skickRidd. o. Ad.
Fröt. II B. 79, 80 Den 10 Januarii. lighet, hvilken icke heller Professorer vid våra Universiteler vilja tillerkänna sig.
Ingen kan högre än jag önska, att infödde Svenskar kunde användas för det ändamål jag uppgifvit; men utan en Isländsk Lilterateurs vägledning, skola de arbeta förgäfves.
Jag har velat förtiga de prof Herr Hammarsköld gifvit på sin kunskap om det Nordiska Fornspråket; men då han nu sjelf dertill uppmanat mig, nödgas jag erinra om den i N:o i4 af Svensk LitteraturTidning för 1817 införda Recension öfver hans, efter CommerceRådet Adlerstams Öfversättning, år i8i5 utgifne Upplaga af JomsvikingaSagan.
Denna Recension är författad af Danske Bibliothekarien Rask, ostridigt en af Tidehvarfvets lärdaste Språkkännare, och upplyser, att Herr Hammarsköld med mera nit än framgång behandlat sitt ämne.
Önskligt vore derföre, att Herr Hammarsköld icke förr utsträckte sin verksamhet till ifrågavarande föremål, än lian, genom betyg af Herr Rask eller någon annan lika sakkunnig
Man, upplyst, att lian efter år 1815 förvärfva t en grundelig kännedom om det Nordiska Fornspråket, med hvars Accenter och Casus han före detta år icke vunnit en förtroligare bekantskap.
Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att Herr Adierbeths ofvannämnde Memorial, jemte de af Grefve Spens samt Herrar Hammarsköld, Rothlieb och Adlerbeth nu af - \
Den io Januarii. 62? gifna yttranden, mätte till SlalsUtskottet remitteras.
Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Friherre Wrangel, Henning, den 5 dennes förmiddagen, till Prolocollet förbehållit sig, att efter erhållne nödige upplysningar, huruvida LandtbruksAcademiens Centralverkstad uppfyllde sitt ändamål eller icke, få i sednare fallet äga öppen rätt, alt sina tankar i detta amne utveckla, h vilket förbehåll samma dag blifvit lagdt på bordet; men då Herr Grefven och LandtMarskalken, i anledning häraf, nu uppropade Friherre Wrangel, Henning, var han icke närvarande; hvadan Ridderskapet och Adeln, uppå gjord Proposition , ansåg Friherre Wrangels ofvanberörde förbehåll böra tills vidare ytterligare hvila på bordet.
Föredrogs lill remitterande Herr Stjem-r schantz’s, Johan Abraham, den 5 dennes förmiddagen på bordet lagde Memorial, angående tillökning i Slitningspenningar för visse Compagnier af Nerikes Regemente, jemte Friherre Björnstjernas , Magnus_, Yttrande om en lika beskaffad Tillökning för Fem andra Regementen.
Herr von Fieandt, Daniel Wilhelm, anförde skriftligen: 628 Den io Januarii.
Att de inom Nerike eller Örebro Län roterade Soldater af Nerikes Regemente, i afseende å Beklädnaden, äro i vida sämre författning, än deras Vederlikar vid samma Regemente, som hafva sina Rotar i Wermland, äfvensom Soldaterne vid åtskillige andra Indelte InfanterieRegementer, är en sanning, för allmänt känd, för att kunna bestridas; men att detta deras vanlottade tillstånd icke tillkommit genom 1812 års BeklädnadsFörfattning, är hvad jag utber mig få vördsammast upplysa.
Före ofvannämnde Författnings vidtagande, bestod Kongl. Maj:t och Kronan Manskapet vid Indeldte Infanteriet en så kallad Lif— Mundering, hvilken vanligen utföll hvart tolfte år, men för bristande Tillgångar ofta icke förr än efter i5 å 16 års förlopp, kunde förnyas:
Denna Mundering nyttjades endast under i5 dagar årligt Regements-mÖte:
Vid andra Tjenstgöringstillfällen, såsom Compagniemöten, Kyrkoparaden m. m. ålåg det Soldaterne att nyttja egna kläder, som under namn af SläpMundering, efter KneckteContraeternes olika innehål], antingen erhölls af Rotarne, eller med vissa bidrag anskaffades af Soldaterne sjelfva.
Antalet af de dagar, hvarunder Lif Munderingen sålunda begagnades, förutsätter, att den i påräknade år bordt linnas i fullgodt stånd, om den genom tiden icke allenast blifvit förlegad, utan äfven, i anseende till snitten, ofta oanvändbar, till skada för Kronan och förlust för Manskapet, som af denna orsak någon gång nödgades äfven under Regements-möten nyttja * Den 10 Januarii. . 629 sin SläpMundering; hvilket förhållande gafanledning till förenande af Kronans och Soldatens samfäld ta förmån, och föranledde till ifrågavarande BeklädnadsFörfattning, enligt hvilken LifMunderingen öfverlemnades till Soldaten, och en ersättning tillädes honom förden tid, hvarunder LifMunderingen borde nyttjas, samt bestämdes i förhållande till den slitning, som Beklädnaden, under tvenne års bruk, ansågs böra undergå, hvaraf fastställdes såsom daglig Slitningspenning.
Om således denna Författning aldrig utkommit, skulle ifrågasatte Soldaters Beklädnadsvilkor icke vara förmånligare än de nu äro; men allt detta motsäger icke deras oförmögenhet att anskaffa och underhålla Beklädnaden, hvartill jag likväl icke anser StatsVerket nu, mer än förut, böra bidraga, utan tror jag sådant biist och lämpligast kunna tillvägabringas genom reglering och öfverenskommelse med Rotehållarne, hvilka, på tjenlige framställningarom nödvändigheten häraf, icke torde finnas obenägne, att, i likhet med Rotehållarne vid andra Regementer, lemna sina Soldater ett efter behofvet och lillgångarne lämpadt bidrag.
Uppå derom af Herr Grefven och LandtMarskalken framställd, samt af Ridderskapet och Adeln bifallen Proposition, blefvo så väl Herr Stjernschantz’s ofvannämnde Memorial och Friherre Björnstjernas Yttrande, som Herr von Fieandts, i anledning deraf, nu uppläste Anförande, till StatsUtskottet remitterade. 630 Den 10 Januarii.
Till remitterande föredrogs Herr Bergsmans-, Ambrosius
Magnus, den 5 dennes eftermiddagen på bordet lagde Memorial, angående mindre brottslige Personers användande till Matroser å HandelsFlottan, i stället för att insättas å Correctionshus. Herr Hjärne, Carl Jacob, bade inlemna! ett Memorial, hvilket upplästes, så lydande:
I Memorial af den 5 Januarii 1818 har Herr Öfverste Berghman föreslagit, att i stället för de af Konungen Nådigst proponerade Correctionshus på Öland och i Wadstena, låta de Brottslige inmönstras på Svenska HandelsFartyg, och som lill en del Besättning på desse Fartyg göra mer och mindre aflägse, samt längre och kortare Sjöresor som Correction.
Då jag som Sjöofficer lättare kan hända än Herr Öfverste Berghman bör finna olägenheten och följderna häraf, tager jag mig friheten härvid göra några anmärkningar , sorn skola visa så väl det ena sorn det andra.
Grunden för hela Sjöfarten utgöres i lydnad och disciplin.
Lagstiftaren, som insett det, har derföre gjort Sjölagen strängare än all annan lag.
På denna stränghet och efter lefnaden häraf beror alla Sjöfarandes säkerhet, som utan den, ägde ingen.
Hvad Laglydnad kan man vänta af Menuiskor, som för vanfräjd och brott gjort sig förtjente alt sålunda expa - Den ro Januarii. 631 trieras; ty hvem kan förundra sig om de ej annorlunda anse sitt vistande om hord?
Dessa Menniskor känna vanligen ingen annan
Lag än deras ursinniga begär och erkänna åtminstone ingen annan.
Tryggad af Sjölagens stränghet inom Fartyget, går den modige Sjömannen om Bord för alt trotsa Elementernas förenade våldsamhet under en Sjöresa.
Hvad skulle följden vara, om hau ej inombords fann den säkerhet han påräknar, fann sig omgifven af osäkerhet att icke hvarje minut blifva röfvad och mördad ?
Hvilken rättskaffens , hvilken dugelig
Sjöman ville låta sig inmönstras på ett sådant Fartyg ?-Vi hafva sett många och rysliga olyckor på Sjön uppkomma genom ombord varande vanartiga Menniskors åtgärd; med hvad känslor skulle då en Skeppare beträda sitt Fartyg, oni han t. ex. ibland 48 Mans besättning visste sig äga 8 Bofvar, som för brott och vanart nödgas lemna sitt Fädernesland?