Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Liljevalch, som dagligen besökte Tegnér, erfor, att det var for honom likgiltigt, hvad han läste, och att det mesta han skref förstörde han genast.
Men vid ett besök erhöll Liljevalch som gåfva ett nyss färdigt epigram, hvar-jemte Tegnér underrättade, att han skulle skrifva flere i samma genre, » den enda, i hvilken han vore mästare. »
Detta poem — originalet fans qvar i Liljevalchs samlingar vid hans död, men kom derefler sannolikt i Teg-nérska familjens ego — hette: Impromtu till en sjöman *.
Derunder stod: » Esaias Haraldsson Tegnér.
Skrifvet på mitt Golgatha, i min arrest på Kungsholmen (i mitt eget hus).
Ur författarens: Samling af Fria, Lösa och Lösaktiga vers i 15 pentader.
Tryckt i Vexiö på Tegnérska boktryckeriet.
Säljes till förmån för boktryckaren Lars Hiertas enka och barn, sedan han dränkt sig i trycksvärta af egen tillverkning. »
* Poemet röjer ej ens den minsta oreda i tank ' gången.
Det är med hänsyn till bildprakt och qvickhet äkta tegnérianskt, men den ohöljda, blossande sinnlighet, som genomg&amp;r stycket, gör, att dess framläggande inför hvilkens som helst ögon måhända ej är lämpligt.
Anm. af Réd.
20Paul Fritz Mengel
s&amp;som radikal riksdagsman.
N. Nyman.
» Tiderna förändras och vi med dem », säger ett klassiskt bevingadt ordspråk, men det borde hafva tillagt, att högst få äro de, som lyckas följa med sin tid.
För att ej tala om de stora snillena, siarne och vissa oroliga l^ernor, som g&amp; tiden i förväg — hvilket kan leda till mycket betänkliga följder för dem sjelfve — är kanske, när allt kommer omkring, flertalet så fan * tadt, att det kommer efter sin tid.
S&amp;dant hör pft visat sätt till naturens ordning, jast derför att de fleste öfverlefva sig sjelfve.
Har många äro väl de, som på en gång lyckas bibehålla, hvad man kallar för deras angdoms ideal, och omdana dem efter sin egen utveckling, efter ändrade yttre förhållanden och forskningens framsteg?
Icke så, som skalle de, hvilka handla på detta afttt, vara i hvarje fall de lyckligaste eller hafva den bästa ntaigten att undgå tadlet.
De äro de klokaste; se der allt.
Men man klandrar dem, om ej för annat, så för att vara opportunister, och det tillmälet kan standom klinga lika illa som vare sig » ny-hetsmakare » eller » reaktionäre ».
Bland dem, som i allt lyckats foga sina åsigter efter de ändrade tidsförhållandena, var ja icke Paul Fritz Mengel; mån * gen torde tvärt om finnas mest böjd att beteckna honom såsom afgjordt reaktionär, åtminstone i politiskt afseende, och förklara, att han mycket illa lyckats fö^ja med sin tid.
Var det, i si fall, tiden som gått » för fort », eller Mengel, som kommit p&amp; efterkälken?
Eller var både det ena och andra händelsen, så att divergensen kom att bli så mycket större?
Orätt vore kanskeatt p&amp; rak arm och obetingadt besvara frågan i någon af dessa riktningar.
I hvad mån någon sanning kan ligga i det ena eller andra af nyss nämnda omdömen, skall kanske visa sig i dessa anteckningar vid ett — i förbigående sagdt, mycket intressant — stadium i bondeståndets protokoll och det öfriga riksdagstrycket från den tid, då Mengel tillhörde den andra statsmakten.
Så mycket må dock sägas i förväg och till Mengels försvar, att redan såsom radikal, eller kanske snarare » gammalliberal », medlem af bondeståndet röjde han en fördragsamhet mot olika tänkande och en måttfullhet, som ty värr i allmänhet ej höra till dygderna hos herrar framstegsmän.
Och om han med åren bortlade och icke ens yille kännas vid sin ungdoms öfverdrifter, så skulle han, liksom så många andra, kunnat försvara denna omsadling och tacka försynen, derför att han blifvit klokare med hvar dag.
Detta är ju visst icke något fel, utan tvärt om.
Det klandervärda vid sådana fall ligger uti, om man kastar ut barnet med badvattnet.
Men helt och hållet kastade Mengel aldrig sin mannaålders åsigter och känslor öfver bord.
När Paul Frits Mengel i oktober 1856 gjorde sitt inträde i bondeståndet, kom han med ens att intaga den i yttre måtto mest framskjutna platsen bland » de hedervärde » eller, såsom de stundom titulerades i ceremoniösa tal, Sveriges » redelige danne-mäo ».
Upsala läns representanter stodo då främst i förteckningen, och öfverst bland dem satt Mengel såsom representant för Håbo, Åsunda och Trögds härader.
Ståndsbröderne hade emellertid tvifvelsutan andra skäl att helsa den nykomne med förtroende.
Ett bevis derpå gåfvo de genast, då de insatte honom såsom för-ste suppleant i konstitutionsutskottet.
Också fick han snart rycka in såsom deltagare i utskottets arbeten, vid förfall för någon ordinarie ledamot.
M. kom sålunda att vara med om den förberedande behandlingen af de mycket vigtiga grundlagsändrings-förslag, som stodo på dagordningen, och deltog i affattandet af det högst märkliga dechargebetänkande, hvarmed utskottet blef fcrdigt på våren 1857.
Dessutom invaldes han bland de ledamöter, som — en från hvaije län — borde » upptaga och bereda ståndets egna besvär och angelägenheter ».
Händelserna skulle snart visa, att ståndet icke missräknat sig på den nye » brodern Mengel ».
Han kastade sig med ensmidt in i de pågående striderna för reformer i allmänhet och förbättrandet af jordbnikarnes ställning i synnerhet.
Med sina tvä länskamrater, S. Odman och J. Persson, förenade han sig i deras motioner om lättnader i jordbrakets bördor, s&amp; t ez.
om remonteringsskyldighetens öfVertagande af staten, upphörandet af kungs- och kronoskjutsskyldigheten i fredstid m. m. och uppträdde sjelf såsom motionär icke blott i liknande syfte, ulan äfven i det mer positiva: att på hvaije sätt verka för jordbrukets höjande.
Riksdagen hade knappast varit samlad i två veckor, förr än Mengel blef i tillfälle att visa sin skicklighet sftsom debattör, och det på ett sätt, som tillskyndade honom en verklig triumf.
J. Lekberg från Nerike hade motionerat om upphäfvande af k. förordningarna den 19 Dec.
1827 och den 13 Juli 1853 ang. hemmansklyfning och jordafsöndring.
Den sistnämda förordningen var således alldeles ny och för öfrigt framkallad af en riksdags-skrifvelse till k. m: t, men hade redan visat sig såsom ett stort misstag och väckt starkt missnöje genom de hinder, den upp-stälde för möjligheten, att en fader skulle kunna klyfva sitt hem * man i har små lotter som helst mellan sina barn.
Man tog alltså för gifvet, att inom bondeståndet ej en enda röst skulle höja sig mot Lekbergs yrkande om rätt till obegränsad hemmansklyfning.
Men Olof Larsson från Oefleborgs län öfverraskade ståndet med att göra opposition, då motionen skulle remitteras
— i förbigående sagdt, hörde remissdebatter då till ordningen, äfven vid de mest obetydliga förslag.
Han trodde nämligen, att den obegränsade hemmansklyfningsrätten skulle leda till jordbrukets ruin och minska tillfällena till arbetsförtjenst m. m.
Då tog Mengel (den 5 Nov.
1856) ordet och försvarade med både skicklighet och värme hvad han kallade för rätten att för-värfva och behålla hur liten jordtorfva som helst Han slöt sitt anförande med födande reflexioner, hvilkas slutmening är kursiverad äfven i ståndets protokoll:
» Antager man emellertid, att hvad som är rättvist, äfven är nyttigt, så skall lagstiftningen angående hemmansklyfning och jordafsöndring bli ytterst enkel.
Då jag nu anser hvaije af lagstiftningen upprest hinder för jordegendomens klyfning eller af-söndring vara stridande mot den naturliga rätten och följaktligen orättvis, så önskade jag, att bondeståndet måtte såsom allmän regel uttala den grundsats, att en hvar är berättigad att, pä bästa sätt, försörja sig och de sina på sd liten eller stor jordrymd som helst.
Tre namngifna och » många » andra ledamöter skyndade attinstämma, ooh ander den fortsatta diskussionen åberopade sig de fleste tal&amp;rne på hvad Mengel yttrat.
P. Sahlström från Stockholms Un förklarade, att han delade » de nu af Mengel uttalade åsigter. » J. Linder från Skaraborgs län omtalade, att då förordningen af den 13 Juli 1853 kungjordes i rikets kyrkor, » gick en isande förskräckelse genom nationen, som derigenom såg sig dömd att frångå icke allenast de mindre hemmansdelar, som den kunnat förvärfva eller fått i gåfva, utan äfven dem, som man är fl.
* P. Jönsson från Jönköpings län hemställde, om ej O. Larsson ville återtaga sitt anförande, ty i denna fråga borde bondeståndet vara af en gemensam tanke och ioke genom oenighet gifva något vapen i händerna åt de öfriga stånden, som nog i alla fall skulle motsätta sig reformen.
» I hufvudsaken », tilläde P. Jönsson, » är jag ense med Mengel, som på ett enkelt, men synnerligen tillfredsställande sätt uttryckt åsigter, hvilkas tillämpning skulle innefatta ett kraftigt medel till vårt älskade fosterlands förkofran. » Förre v. talmannen P. Eriksson från Verm-lands län yttrade: » Jag får endast tillkännagifva, att jag full * komligt delar de uti förevarande ämne af ståndsbrodern Mengel uttalade fcigter. » Jonas Andersson från Östergötlands län sade sig fullkomligt instämma &gt;i Lekbergs motion och de yttranden, särdeles Mengels, hvilka i anledning deraf här blifvit afgifna. »
Debatten var cg slut dermed, utan uppblossade åter med anledning af en genom N. Svensson från Kristianstads län väckt motion i samma syfte, i hvilken alla de skånska ståndsbröderne förenat sig, atom Ola Månsson, som dock hyste afvikande åsigt endast i fråga om en detaljbestämmelse.
Oaktadt 0.
Larsson sålunda kom att stå ensam, ville han ej » ta till baka », utan sökte försvara sin opposition dermed, att den afsåg endast den obegränsade hemmansklyfningen.
Förgäf-ves uppbjöd Mengel å nyo sin vältalighet och påminte om, hurusom vid den nästföregående riksdagen en medlem af ståndet hade genom sin opposition brutit enhälligheten och gifvit medstånden ett skäl att förkasta förslaget om skyldighet för den s. k. privilegierade jorden att deltaga i byggandet af prestgård och tingshus.
» Sedan ett betydligare antal af ståndets ledamöter instämt med Mengel », oeh sedan P. Jönsson tillagt några ord » ehuru till en stor del förekommen af Mengel », slöt denna remissdebatt, hvarunder den nykomne brodern från Håbo härad fullständigt tigit ledningen inom det hedervärda ståndet.
Ben na skildrade episoden utgör en ganska god tidsbild ooh leder osökt till jemiörelse med de åsigter, som sedan alltmer gjort sig gällande.
Tiderna hafva na så ändrats, att staten sjelf vill på bästa sätt främja uppkomsten af ett större antal » små » jordegare genom att efter hand försälja de mindre krono-egendomarne, vare sig hela eller styckade.
Mengel skalle emellertid redan samma dag vinna ännu en triumf.
Detta inträffade ander en annan remissdebatt, rörande presterskapets lönereglering — en fråga, som l&amp;nge förta pä tal af många motionärer, i synnerhet inom bondeståndet, men ej fick sin lösning vid denna riksdag, utan först vid 1859 — 1860 års, hvilken i hufvudsak antog den af k. m: t föreslagna löneregleringen.
Na hade J. Persson från Blekinge län motionerat om en skrifvelse med begäran om tillsättande af en komité för uppgörande af förslag till allmän afiöningsstat för presterskapet.
Motionen framkallade ett skriftligt memorial af D. Danielsson från Jönköpings län, hvilken påyrkade en skyndsam förbättring af adjunkternas löner, till 200 rdr banko årligen.
Två länskamrater instämde, hvarefter Mengel uppträdde.
Han ansåg J. Perssons motion vara af särdeles stor vigt.
Ioke synnerligen skonsam mot de högvördige, var M. pjelf mest hågad för den radikala reformen, att prestemos löneinkomster skulle ingå till staten, som då finge mer än tillräckliga medel att kunna verkställa en rättvis lönereglering.
Pastorerne uppgifva, anmärkte tal., sjelfve sina inkomster och sätta dem nog icke allt för högt, men kunna ej dölja, att de stå sig godt, hvaremot komministrarnes ekonomiska ställning är allt utom afundsvärd.
Att således en eller annan pastor var missbelåten med den föreslagna jemkningen, borde icke förefalla underligt.
» Komministrarne åter, om de ock na önska den, hoppas dock på framtiden och att en gång i sin ordning blifva pastorer, och då glömma de gerna den tid, de varit komministrar.
Jag påminner mig, huruledes vid ett, för icke så länge sedan, uti ett visst stift hållet prestmöte åtskilliga öfverläggningsämnen ganska grundligt och vidlyftigt diskuterades i flere timmar; men när frågan angående det lägre presterskapets aflöning slutligen förekom, ville tiden ej räcka till, utan mötet afslutades under bön och sång samt med en måltid. »
Tio namngifna &gt;m.
fl. » ståndsbröder instämde i detta humoristiska anförande.
I nästan allt öfrigt hyllande 1850-talets liberala åsigter, var Mengel äfven lifiigt intresserad för försvarsväsendets stärkande, i synnerhet genom utsträckning af värnpligten.
Regeringen försökte, såsom kändt är, oupphörligen plåstra på landtförsvaret och hade nu föreslagit åtskilliga ändringar i utskrifningssättet ochmed afseende p&amp; rätten till lega samt en framfiyttning af bevä-riDgsäldern.
Naturligtvis uppstod härom en remissdebatt inom bondeståndet.
Det bästa anförandet bland alla, som då höllos, var Mengels.
Han påminte om, att alla pligter ej voro fyllda dermed, att beväringsyngliogarne uppvisades inför landshöfdingen och regementschefen och underginge 14 dagars exercis; sedan återstode möjligheten, att leken kunde bli allvar.
För denna eventualitet vore materialet — beväringen — godt, men dess öfning otillräcklig.
M. trodde, att öfningen skulle medföra bättre resultat vid 22 — 23 års ålder.
På det skarpaste ogillade han tillåtelsen för beväringsynglingen att sätta legd karl i sitt ställe.
Dessa åsigter fick han snart tillfälle att närmare utveckla inom ståndet En af dess medlemmar, N. Olsson från Malmöhus län, väckte motion om skrifVelse till k. m: t med begäran om tillsättande af en komité, som borde utarbeta förslag till försvarsverkets reorganisation genom minskning i den stående hären, men utsträckning af värnpligten.
Gent emot de invändningar, som mötte denna motion, uppträdde M. till dess försvar.
Ville man minska den stående armén, så borde man vara betänkt att trygga landets försvar på annat lämpligt sätt Beväringen kunde nog » vara rätt behändig att skjuta med löst krut », men dermed vore vi ej betjenta i oroliga tider.
Motionen af-såg att trygga landets sjelfständighet; beklagligt var då, att den rönt så mycket motstånd.
En talare hade beskärmat sig öfver bl.
a., att motionären velat utsträcka värnpligten ända till det fyrtiofemte året; men för gotländingarne räckte värnpligten redan till fyllda femtio år, och dock klagade öns invånare icke öfver denna börda.
Genom en nationalbeväring, ställd bakom eller jemte den stående armén, blefve det möjligt att försvara vårt land med dess 350 mil långa kuststräcka, och vi finge då ttfren det billigaste försvar, man kunde åstadkomma.
I ett af sina anföranden i detta ämne bemötte Mengel en inom ståndet gjord invändning mot försvarets grundande på allmän värnpligt.
Man hade talat om den afund, som skulle uppstå grannar emellan derigenom, att der fyra eller sex söner funnes, desse skulle samtlige bli soldater och försvarare af den härd, der icke några pojkar funnes till.
» Detta », sade M. skämtsamt, » kan hjelpas på sådant sätt, att man förser sig med pojkar i alla här-darne; men skulle också detta ej kunna ske, så är det dock min öfvertygelse, att pojkarne icke skulle knota i försvaret för den härd, der sådana saknades. » Hvarför hade då åtskilliga främmande land ännu ej infört nationalbeväpning?
Jo, detta beroddeej på folken sjelfva, utan på de styrande, som alltid ansett det vådligt att lära folket försvara sig.
Sjelf var Mengel ganska flitig motionär inom ståndet.
Den första motion, som han der väckte, är märklig, icke just genom sin kläm, hvari begärdes ett anslag å 50,000 rdr banko till låneunderstöd för appförande af ändamålsenliga spanmålstorknings-anstalter, men så mycket mer genom sin motivering, hvars innehåll bildar en den skarpaste motsats mot de numera si vanliga, dystra skildringarna öfver svenska jordbrakets betryck, öfver-svämningen med utländsk spanmål o. s. v.
» Erfarenheten har », så skref Mengel i sin motion af den 19 Nov.
1856, » redan visat, att Sverige äfven i medelgoda år producerar spanmål utöfver landets eget behof ...
Under de sistförflutna åren har landtbruket varit i högre grad gynnadt af en liflig och lönande spanmålshandel än under någon föregående period. » År 1854 hade utskeppats sammanlagdt 1,024,000 och år 1855 ej mindre än 1,722,000 tunnor spanmål.
Denna utskeppning tillskyndade landet en vinst af minst 35 millioner.
Detta för Sverige så gynsamma förhållande framkallades dels af de svåra missväxterna i åtskilliga andra europeiska stater, dels af kriget mellan vestmakterna och Ryssland, ty derunder ej endast ökades spanmålsförbrukningen inom de krigförande staterna, utan äfven de icke krigförande nödgades inrätta stora spanmålsmagasin, i och för möjligen inträffande krigseventualiteter, dels slutligen deraf att Rysslands hamnar voro blokerade, så att spanmåls-utförseln derifrån hämmades.
Följden blef att den svenska span-målen banade sig väg till trakter, der den förut varit föga känd; den blef eftersökt och högt betald i verldsmarknaden.
Men sedan kriget och krigsrustningarna upphört och årets skörd visat sig god i nästan hela Europa, befunno sig spanmålsprisen i fallande; en stiltje eller rättare sagdt en återgång till de normala förhållandena hade inträdt.
Efter åtskilligt ordande om nödvändigheten för oss att söka bringa jemnvigt i vår handelsbalans, huvudsakligen genom en ökad spanmålsutförsel, kom motionären slat-ligen till att rikta uppmärksamheten på behofvet att förbättra den exporterade varans qvalitet genom inrättandet af spanmåls-torkningsanstalter i de större exporthamnarne.
Motionen afstyrktes af utskottet och föll äfven i bondeståndet.Ehura d&amp; nästan ännu mer benägen än nu att kasta allt möjligt pä staten, fann man dock, att de föreslagna, gagnande torknings-anstalterna icke öfverstege, hvad den enskilda företagsamheten myoket väl kunde g&amp; ut med.
Mengels första motion vann således ej framgång.
Men der-emot bade han god] yoka med åtskilliga andra förslag.
Hans m. fl.
riksdagsmäns särskilda motioner om höjning i postskjuts-legan ledde sålunda till riksdagens skrifvelse af den 27 Jan.
1858 om postföringens framtida skiljande från jordbruket och gästgif-veriskjutsen och lindring dessförinnan i nämnda besvär.
M: s motion om ändringar i skiftesstadgan bidrog i sin mån att framkalla ett riksdagsbeslut ang. ersättningen åt gode män rid landt-mäteriförrättningar.
Likaledes framgick en skrifvelse till k. m: t såsom följd af M: s motion om kontroll och beskattning å utländska brandförsäkringsbolags verksamhet i Sverige.
Glömmas bör ej heller hans verksamhet för ^jurskyddssaken.
Dittills fans i detta ämne blott en mycket ofullständig lagbestämmelse; den stod införd i byggningabalken, hvarest i 22 kap. 2 § stadgades ansvar å den, som » sargar annans fö ».
Men deremot var lagligen tillåtet att pina » annans fä » på hvad annat sätt som helst än genom sargande, och sitt eget » fä » fick man sarga och pina efter behag.
De motioner, som nu väcktes, vid 1856 — 1858 års riksdag, af Mengel och fem andra riksdagsmän, bland dem tre i bondeståndet, ledde till rikets ständers skrifvelse af den 22 Juli 1867, med anhållan om ändring af nyssnämnda paragraf, så att för » uppenbar grymhet i behandling af egna eller andras kreatur » straffet skulle blifva böter från och med 5 t. o. m.
100 rdr rmt.
M. väckte vid denna riksdag sammanlagdt elfva motioner; bland dem förtjenar, förutom de redan omtalade, att ytterligare nämnas det af C.
H. Anckarsvärd inom adeln väckta och af M. såsom egen motion upptagna radikala förslaget om öfverflytt-ning af skyldigheten att fortskaffa resande, så att det i stället för ett enskildt åliggande skulle förvandlas till ett statens bestyr.
Oaktadt denna motion torde åtnjutit rätt stora sympatier inom bondeståndet, kunda den ej leda till önskad påföljd.
Under diskussionerna om dessa och andra förslag framstod M. alltid såsom en nitisk kämpe för reformer, men mot alla för-«ök, som från ett eller annat håll kunde göras att hämma denfria verksamheten, vare sig arbetete eller ordets.
Så t. ez.
när en välmenande ståndsbröder, Olaus Eriksson från Göteborgs * och Bohus län, motionerat för att hindra den då pågående utvandringen af svenskt arbetsfolk öfver gränsen till Norge, uppträdde M. kraftigt mot slika sträfvanden.
En arbetare borde ega full frihet att söka sitt uppehälle, der han kunde fä den bästa arbets-förtjensten.
Förslaget vore dessutom omöjligt att tillämpa; man kunde nog fl en lag på papperet, men knappast uppställa nog stark gränsbevakning att hindra arbetare att söka sin utkomst i Norge,
Några år förut hade vederbörande företagit ett af de mest hotande angrepp, Bom någonsin riktats mot 1812 års tryckfrihetsförordning; det var dock lyckligtvis så groft tillyxadt, att det svårligen kunde motse någon framgång.
Det innebar nämligen ingenting mer eller mindre än upphäfvande af Tryckfrihetsförordningens egenskap af grundlag, naturligtvis i det allt för genomskinliga syftet, att denna lags, enligt vederbörandes tycke, allt för liberala stadganden skulle kunna omstöpas med samma lätthet som hvilken civillag som helst.
Visserligen hade den k. propositionen härom antagits till hvilande vid 1853 — 1855 års riksdag, men intet tvifvel rådde, att förslaget skulle falla, då det förekom till slutligt afgörande i December 1856.
Icke minst inom bondeståndet var motståndet starkt, öfverläggningen hade pågått en lång stund, då M. uppträdde.
Det torde, sade han, knappast vara möjligt att öka antalet af de skäl, som ensamt inom detta stånd blifvit åberopade mot den ifrågavarande grundlagsändringen.
ville derför icke upptaga tiden med ett försök härtill.
Han ville blott fästa uppmärksamheten vid hvad som yttrats om de missbruk, till hvilka en del af den periodiska pressen eller närmare bestämdt den s. k. skandalpressen skulle gjort sig skyldig på den senaste tiden.
Med denna tids skandalpress, hvars förvillelser tal.
beklagade, ansåg han det dock icke vara på långt när så farligt som med den skandalpress, hvilken uppkom och fortlefde under de närmaste åren efter det nya statsskickets införande 1809.
» Jag menar », sade M., » de vid denna tid utkommande tidningarne Nya Poeten, Räfvarne, hvilken tidnings bittra utgjutelser ansågos hafva framkallat de oroligheter, som slutade med Fersenska mordet, Allmän Politisk Journal m.
fl., för att icke tala om dem, hvilka af den bekante Grewesmöhlen utgåfvos, nämligen Åskådaren, Trumpeten eller Krigsförklaring mot allt ondt, Nytta och Nöje m. fl.
Om Grewesmöhlen, hvilken såsom kändt är, genom tjenliga medel var vunnen på högsta ort, och nämnde författares verksamhet ¿som politisk skriftställare yttras uti de Bergman- von Schinkelska Minnena, att han kunde anses såsom ' enförträfflig bulldogg, väl tjudrad och styrd af regeringen ’.
— Nu frågas, om icke yttringarna af den tidens skandalpress med skäl kunna anses mer föraktliga än de, för hvilka den nuvarande tiden debiteras, särdeles om i betraktande tages, att den äldre skandalpressen alltid beskyddades af regeringen; men det synes man numera icke vilja ihågkomma, af farhåga naturligtvis för välgrundad erinran derom, att regeringen, så länge skandalpressens utgjutelser icke riktades direkt mot henne sjelf och hennes åtgöranden, såg genom fingrarne med missbruken, och först när hon såg sig sjelf angripen, fann strängare ansvarsbestämmelser af behofvet påkallade.
Jag röstar för afclag å den kungl.
propositionen. »
Att denna skulle förkastas af bondeståndet, var så mycket oundvikligare, som detta stånd kommit till riktig insigt af, att om Tryckfrihetsförordningen degraderades till civillag och sålunda blefve beroende på tre stånds beslut, så skulle det sannolikt i många och kanske de vigtigaste fallen bli de tre andra stånden, som bestämde öfver tryckfriheten, i strid mot bondeståndet.Fru Charlotte Strandberg oeh Stjunde Budet.
Några etisk-estctuka hugskott.
» Du skall icke stjäla! »
Naturligtvis fick Lotta Linderoth läsa katekesen som liten stampa, d&amp; hon p&amp; 30: talet gick i skola i Stockholm, innan hon vid 14 ftrs ålder antogs som elev vid k. operabal letten, den pappa, ur hvilken den tiden alla storheter ooh icke — storheter atvecklade sig.
Men aok hur illa den lilla m&amp;tte lärt sig sjande badordet!
Gadinnan Iduna har med fasa gjort den apptäckten, att ett af hennes äpplen sedan längre tid varit bortetalet.