Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En märkbar nedslagenhet låg öfver mamsell Eleonoras väsende, men det var tydligt att hon sjelf ville öfvervinna den för att roa sin gäst; och sedan modern lemnat oss, framtog hon hela sitt litterära förråd, bestående af en bundt visor och sagor, hvilka icke kunde intressera mig till innehållet, men väl derigenom att de gåfvo mig tillfälle att studera de högst olika intryck, som de gjorde på den unga qvinnan.
Jag fick af henne sjelf veta att hon varit mycket, mycket olycklig och icke hade hopp om att glömma sin olycka – förvisso ville hon icke glömma sitt felsteg23.
Ett särskilt drag af dessa qvinnors innerliga välvilja kan jag icke utesluta, ty höjden af dess enkelhet bevisar höjden af den sanna gästvänligheten.
Under de två dagar vi blefvo qvarliggande här lefde vi nästan uteslutande på fisk, och jag förklarade att jag aldrig ätit den bättre och blott tyckte det vara skada att ingen potatis fanns dertill.
Då aftonen kom, var det åter fisk, präktiga rödspottor, och bredvid dem en helt liten karott med potatis.
Denna potatis var dock så besynnerlig till form, färg och utseende, att jag icke kunde annat än efterfråga dess ursprung.
Jag fick då veta att den bestod af ingenting mindre än sönderskurna potatisögon, som förut blifvit nedsatta i en liten jordbit på tresnibben och åter upptagna ur jorden, på det att jag icke skulle sakna potatis till min fisk.
Sådana drag af innerlig menniskovänlighet kunna aldrig förgätas.
Det rörde mig öfver måttan att, då de så tidigt på sommaren icke egde någon potatis qvar, de af det lilla förråd, som blifvit utsatt till en skörd snarare för nöje än nytta, skulle för en främling göra ett sådant litet hjertegodt offer.
Ännu en scen från mitt första ungdomslif på sjön återstår att förtälja.
Ånyo skulle jag resa till Göteborg, denna gång med den förut omnämde Sylvander den yngre, som nu öfvergått från Norbergska ”klanen” till min fars, utan tvifvel i följd deraf att han med afsmak tänkte på den ruskiga affären med Veaugrand.
Då vi kommit ut ett stycke på Strömstadsfjorden, inträffade en fullkomlig stiltje, hvarför skeppar
Sylvander artigt tillbjöd sig att låta sina tvänne karlar – detta var en större skuta, så att bemanningen bestod af tre personer – få fara i land efter mitt bokpaket, hvilket genom ett förfärligt misstag blifvit qvarglömdt i land.
Ännu en passagerare utom mig fanns ombord, min fars fordne bokhållare Henrik Kristensson, som icke heller såg illa på att böckerna blefvo hemtade.
Med två karlar vid årorna skulle det icke åtgå en timma för hela affären.
Men hvad kan icke hända på en timma!
Den halfva timman hade ännu icke förflutit, och vi lågo der med våra slappa segel alldeles dufna i brist af en vindkåre, den vi under kryssningen sökte uppfånga, då med denna otroliga hastighet, som är ingenting mindre än ovanlig på vestra kusten, en orkan ryckte sig lös ur molnen och dref skutan, liksom den blifvit förvandlad till ett spån, mot udden, hvilken vi tänkte dubblera.
Denne utgjordes af ett brant skär ...
Hvilket ögonblick!
Skepparen arbetade våldsamt för att belägga de vildt slående seglen och sedan kunna få upp nödflagg, medan Kristensson, också en jätte i styrka och en karl i rådighet, fattade båtshaken, den han i sin stadiga hand höll riktad färdig att i den afgörande sekunden, ifall skutan icke kunde komma förbi, spänna mot klippan, den vi med otrolig hastighet allt mera närmade oss.
Der jag uppmärksam stod stödd mot ett fastage, med blicken på skäret och svallsjöarne, som ursinnigt häfde sig omkring det, var jag fullt öfvertygad att jag nu kunde göra min sista bön, och jag gjorde den också.
Af alla de gånger, jag både förr och sedan varit i svårigheter ute på sjön med föga utsigt att återse land, har ingen förekommit mig så djupt högtidlig – icke skakande, ty dertill var själsspänningen alltför stark ...
Seglen voro nu refvade, nödflaggen hissad.
Skulle tulljakten, som vi nyss sett, varsna den?
Skulle skutan icke vägra i vändningen, eller skulle den slås i stycken mot stenväggen?
Vi voro nu så nära, så nära – ett ögonblick borde afgöra allt ...
Det gick illa: vi fördes mot klippans ena kant, der båtshaken, hållen af Kristenssons väldiga hand, likväl fick ett stadigt fäste ....
Det vilda, otroliga, brusande slammer, som under de följande sekunderna uppstod, är omöjligt att teckna: man skulle trott att skutan rasade af begär att få kasta sig i famnen på brottsjöarne.
Men hastigt, såsom den kommit, dog orkanen ut – och innan männens krafter voro uttömda, sågs verkligen tulljakten skyndsamt ila oss till hjelp.
Sjöarne slogo dock alltför våldsamt omkring vår vådliga plats att hon kunde lägga till.
Förmedelst halning på ett tåg stego jaktens karlar om bord, och då manövrerna nu åter kunde skötas riktigt, kom skutan småningom förbi den aldrig glömda udden.
På tulljakten, dit jag anlände äfven med tillhjelp af tåget, gjorde jag återresan in till staden, men tog dock saken icke värre än att jag följande dagen åter gick om bord, hvarvid jag visst icke qvarglömde det olyckliga bokpaketet, som varit skulden till alltsammans.
För att dock få gå om bord igen efter denna så allvarsamma tilldragelse, fordrades min fars hela öfvertalande mot min mors invändningar.
Men hans princip var, att ju större mitt omfång af erfarenhet kunde blifva i yngre åren, desto bättre.
Resan gick också nu fullkomligt lyckligt.
På återfärden gjorde jag bekantskap med ett par för mig okända fisklägen, der jag träffade åtskilliga personer, hvilka längre fram i tiden framstodo för mitt minne, särdeles en respektabel fru med sina balsaminer och en gammal afskedad militär från flottan24.
Men jag måste tvärt afbryta detta kapitel, eljest skulle den ena historien kedja sig i den andra, tills de blefve ”tusen och en”, såsom prinsessans sagor.
Små-taflor från fasta landet.
Under detta slags nomadlif, der jag hade tillfälle att observera och öfvertänka huru en mängd menniskors tillvaro och förhållanden stodo i strid till en mängd andra menniskors tillvaro och förhållanden – särdeles fästade jag mig vid de fattige kustboernas ställning i jemförelse med de rikas – bortdunstade så småningom lusten att i fantasien skapa historier, jemte lusten för allt slags drömmeri.
Jag lefde inne i det friska verkliga lifvet och fann mig deraf fullkomligt väl.
De enda försök, jag gjorde med pennan, skedde, då jag, för att uppfylla tvänne af mina frånvarande bröders önskningar, uppsatte små afhandlingar eller krior öfver vissa af dem uppgifna ämnen, till en början hemtade endast från historien och myten.
Man sade mig, att då min uppfostran kunde anses för blott och bart fragmentarisk, borde jag vara mycket tacksam och glad för hvarje medel, som erbjöds att utveckla den, och att förmågan att tänka öfver de obetydligaste händelser eller blott öfver våra egna intryck och känslor kunde räknas som en stor nytta för både lifvet och uppfostran.
På det att jag rätt måtte fatta detta lät man mig senare sjelf välja ämnen, och dessa kommo att utgöras antingen af små idyller från den husliga scenen eller också – och det oftast – af satirer öfver händelser, ting och menniskor, hvarför min håg på ett särdeles ledsamt sätt utvecklade sig.
Min mor påstod att andan af den så kallade glada satiren blifvit qvar i stadens luft alltsedan kapten Lannerstjerna der utgaf sin glada tidning, full af allt slags gyckel på andra menniskors bekostnad; och då jag försäkrade att den, hvad mig beträffade, helt och hållet härledde sig derifrån att jag i barndomen så ofta blifvit gäckad för mina spelande fantasier, yttrade åter min mor att det i alla fall härledde sig från kapten Lannerstjernas anda, ty om icke bröderna haft behof att gissla mina barnsligheter, så hade jag icke heller erfarit behofvet att i min tur gäckas med menniskor och förhållanden.
Härtill lade min mor de mest allvarsamma förmaningar att bortlägga en vana, som, hur oskyldig den än kunde vara, dock slutade med att såra andra och skapa fiender.
Alltför snart fick jag erfara hur rätt min mor hade.
En för mig inflytelserik händelse visade detta.
Inom ett litet kotteri af muntra flickvänner hade det en dag ute på ”bränneriet”, den tiden provinsial-läkarens bostad, under skämt blifvit fråga om hvilkendera af oss klarast kunde skizzera de på bal-listan mest framstående kavaljererna, dem de unga damerna i gemen funno behäftade med hvarjehanda större eller mindre ofullkomligheter.
Såsom den yngsta af dessa damer, den der för endast några månader sedan inträdt i 16:de året, hade jag så kort tid varit med som ”stor” att jag naturligtvis måste finna mest att klandra; och öfvertygad att infallet kunde stanna endast inom oss sjelfva, var jag ej obenägen att med tillhjelp af bläck och penna för vår nästa sammankomst tillskapa ett slags paskill, hvad jag också gjorde, der alla de ifrågavarande herrarnes porträtter efter min bästa förmåga framstodo i en måhända icke oklar, men i alla hänseenden omild dager.
Den flyktiga triumfen att af mina medsystrar bli beundrad för något särdeles bitande och lyckligt infall smekte min egenkärlek, och under sådana omständigheter kunde jag icke bedömma hur elak jag varit, och jag trodde hvad de sade mig, att alltsammans var ”så grufligt roligt.”
Emellertid begärde en af de äldre flickorna att på blott en enda dag låna den lilla skizzen för att läsa om den för sig sjelf och sedan återlemna den.
Denna äldre vän var just sjelf så satirisk i ton, tankar och ord att hon var känd för sin skarphet och sina qvicka infall, hvilka så hastigt kommo öfver läpparne att hon icke vägde hvem hon sårade.
En dag t. ex. kom någon på besök hos hennes föräldrar och fann hennes mor sysselsatt med linnesöm, hvarvid rådde en sådan brådska att den besökande efterfrågade om det var någon särskilt vigtig omständighet hvarför det så skulle skyndas.
”Det är det visst!”, svarade den raska frun: ”Jag skall skicka ett dussin skjortor till min son Ernfrid, som du vet studerar i Lund, och jag vill passa på att få åtminstone 10 med en skeppare, som i veckan afgår till Malmö” ...
Nu är det möjligt att icke så många skjortor skulle afgå.
Huru som helst, yttrade Malakina, den qvicka dottern: ”Om mammas ord skola tagas efter bokstafven, så fruktar jag att, när Ernfrid låter tvätta 1:an, han nödgas ha nollan på sig.
Att nu återgå till det lån, som samma väninna gjort af min olyckliga skizz, så återställde hon den mycket riktigt dagen derpå, och den hade icke vederfarits annat ondt än att hon låtit sina bröder taga en afskrift.
Innan kort hade denna cirkulerat, och bland stadens unga herrar väcktes en hel revolution emot mig.
Man var icke sinnad att låta saken dö bort ohämnad – den impertinenta lilla damen skulle nog få veta af annat.
Omkring fjorton dagar senare fick man höra omtalas en så kallad Lucie-bal, elfva dagar före jul, hvilket var så mycket egnare som den instundande helgen med alla privata och publika nöjen gjorde att Luciedagen i allmänhet firades endast med en enkel soiré.
Glömsk af mitt skämt, var jag som bäst sysselsatt att i tankarne arrangera min baldrägt, då en annan af mina flickvänner hastigt kom in till mig och bad att få säga några ord enskilt i en allra som vigtigaste angelägenhet.
Sedan vi kommit ut i den mörka korsgången, så passande för hemlighetsfulla förtroenden, meddelade hon mig att hon, under tysthetslöfte, fått höra det mitt ”paskill” såsom det nu rätt och slätt kallades, ådragit mig en sådan förfärlig ovilja, att herrarna tillställt balen endast för att bereda mig en skymf.
”En skymf?” frågade jag förnärmad.
”Hvad vill det säga – huru skulle det gå till?”
”Jo, på det viset”, upplyste hon, ”att du får sitta hela aftonen, utan att bli uppbjuden till en enda dans – så lyder programmet ...
Naturligtvis går du icke dit.”
Jag var alltför klok att svara något härpå.
Jag tackade henne för den vänskapliga varningen, hvarefter vi skildes med naturligtvis ingenting mindre än behagliga känslor å min sida.
Det första jag nu hade att göra var ej någon lätt sak, nemligen att gå till min mor för att bekänna hvad jag gjort och höra hennes beslut.
Om hon icke varit känd som en sträng fru, till hvilken det icke varit godt att komma fram med dylikt småsladder, så hade hon troligtvis redan fått höra någonting, men ännu hölls saken liksom en ”myt” mellan ungdomen å båda sidor – herrarne voro icke angelägna om att låta det enda exemplaret cirkulera: en af dem hade till och med haft den omtanken att bränna upp det.
Under det jag berättade mitt fel – hvilket sanningsenligt skedde med hjertat uppe i halsgropen – visade min mor en vida mindre kall och allvarsam min än jag fruktat mig få se.
Hon sade icke såsom hundra mödrar skulle hafva sagt: ”Jag hade ju varnat dig förut för denna elaka böjelse”, m. m., utan hon betraktade mig med en viss misskund, som jag aldrig glömde, och svarade mildt: ”Stackars barn, det här hoppas jag att du nog kommer ihåg för framtiden!
Straffet”, tillade hon, ”sådant det blifvit uttänkt, är väl ringa nog – likväl är det så godt att undvika det.”
Detta var långt ifrån min mening.
Inom mig ytterligt uppretad öfver en så stor djerfhet, brann jag tvärtom af begär att få visa med hvilken föraktlig likgiltighet jag åsåg denna ömkliga hämd, hvilken aldrig kunde bli räknad som en chikan, då orsaken nog vore fullständigt känd långt före balen.
Det stod dock mycket hårdt om att få min mors samtycke till detta trotsiga steg, och jag hade visst icke vågat visa enträgenhet, om jag ej, liksom då man i ett bref tror sig läsa mellan raderna, trott mig i hennes tankar läsa att, på samma gång hon erfor en liten svaghet, hennes stränghet likväl ansåg det gagna mig att undergå ett prof, der min sjelftillit kunde få ett mothugg.
Bifallet blef alltså gifvet.
Balaftonen kom.
Förut hade hela vår lilla stad – ty nu var saken tillräckligt känd – varit i stegrad undran huruvida jag skulle komma upp eller icke.
Man slog vad om att det var omöjligt för en ung flicka, så godt som barn, att ha mod att så blottställa sig; och å andra sidan slog man vad om att hon minsann nog hade mod att trotsa både de nyfikna, medlidsamma och hämdgiriga blickarne och det allmänna samtalsämnet på köpet.
Emellertid, då timman stundade att jag skulle kläda mig, började säkerheten verkligen litet sjunka; och ifall min mor nu befallt mig bli hemma, hade jag ödmjukt kysst hennes hand och lydt.
Men en sådan befallning hördes icke af och skulle hafva varit emot min mors åsigter, då jag så ifrigt begärt att få gå.
Den af mina svägerskor, med hvilken jag skulle följa upp på balen, framkastade lösligt tanken på att jag kunde öfvergifva min idé, men då jag icke hade en befallning att skylla på inför mig sjelf och andra, höll jag i mig med förtviflad beslutsamhet och svarade halfs stucken:
”Visst icke – det kunde gå på samma sätt nästa gång, och ju förr det är öfver, desto bättre!”
Vid afskedet från min mor, höll hon sin blick pröfvande på mig; men jag visade mig tapper, dock utan öfvermod eller djerfhet.
Enligt min senaste uppfattning af saken, borde jag, som kastat handsken till striden, icke längre med harm och förakt, utan med lugn och sjelfbeherrskning åse mina motståndares spel.
Det var särdeles lyckligt att jag kommit i denna sinnesstämning, då min svägerska och jag gingo in att såsom vanligt visa oss i baldrägt för min far, till hvilken ingen yttrat minsta ord hvarken om min oförsigtiga handling eller den kabal, som deraf uppstått.
Hvem skulle väl vågat störa honom med dylika dårskaper!
”Nå”, sade han småleende till mig, der jag trippade rundt omkring på en fläck af golfvet lik en docka på sin fotställning, ”nästa sommar, då du fyllt de 16 åren, blir det väl tid att du får ta Kulten om hand för dina nålpengar.”
Rodnande lutade jag mig ned att kyssa hans kära hand ...
Ack, om jag i detta ögonblick varit med honom ute på sjön och det varit sommar i stället för vinter!
”Om denna odrägliga afton redan låge långt bakom mig!”
Men nu körde släden fram för dörren, nu var det att påpelsa oss och resa, åtföljda af en utaf mina bröder, som dock icke låtsade om det ringaste.
Tio minuter senare stodo vi vid ingången till balsalen.
Dörrarne flögo upp, ljusskenet blixtrade för mina ögon, fiolernas stämning och societetens brusande prat återdallrade i mina öron.
Jag tyckte att alla menniskor trampade på min hvita florsklädning, och jag hade en obestämd fruktan att jag skulle få garneringen afrifven, att jag skulle tappa näsduken, snafva eller på annat sätt bli uppehållen.
Men vi hunno lyckligt den plats, dit min svägerska styrde, då jag jemförelsevis tyckte mig vara i någon säkerhet.
Intrycket häraf visade sig också deruti att jag upplyfte ögonen och såg mig omkring med en temligen fri blick, och ju flere blickar jag fann fästade på mig, desto mera stegrades min sjelfbeherrskning.
Jag kände att ansigtet icke förrådde hjertats häftiga slag.
Svårare blef det dock, då uppbjudningarne började nedregna på ömse sidor om mig utan att någon kavaljer stannade framför mig.
Det var nu kinkigt att finna ett lämpligt ögonmärke, och blodet flög mera feberhett på kinderna än jag önskat.
Lyckligtvis kom tébrickan, och i detsamma jag fått min kopp i handen, men åter varit nära att släppa den vid ett par triumferande ögonkast, hvilka korsade hvarandra mellan tvänne kavaljerer och en af mina så kallade väninnor, hördes vid en af dörrarne ett slamrande buller, hvarjemte det uppstod ett sus, uttryckande öfverraskning.
Nästa ögonblick inströmmade åtta à tio norska officerare, som från Fredrikshall slängt in på föret för att dansa på balen.
Nu hade jag så när släppt tekoppen för andra gången.
Jag var räddad.
Och räddad var jag, ty en liten stund senare blef för mig presenterad en medlem af den räddande falangen, en kapten Garbern, hvilken sedan i sin tur efter hand presenterade sina vänner.
Utan allt slags stolthet, men med en känsla af onämbar lättnad intog jag med min kavaljer en plats i öfra ändan af ”angläsen”, och för hvarje gång korset bildades med nästa par, då det blifvit vår tur att genomgå raden, såg jag på stadens kavaljerer att försoningsakten var afslutad – ty när jag numera i alla fall icke kunde komma att sitta, ville man gifva hela saken färgen af ett skämtsamt upptåg, beräknadt endast för att se om fruntimren kunde tiga för hvarandra.
Dessutom vore jag i min egenskap af minderårig – jag skulle först nästföljande vår konfirmeras – icke tillräknelig för en liten elakhet, den man i alla fall haft roligt af på ömsesidig bekostnad.
Ingen ömklig känsla af lumpet högmod fanns hvarken då eller någonsin hos mig vid något slags så kallad triumf.
Så snart jag kom hem, kastade jag mig gråtande i min mors armar.
”Nåväl, mitt barn ... ingen svaghet – kom ihåg att du sjelf velat det!”
Jag förklarade hastigt huru förhållandet ändrat sig, förklarade de särskilta känslor jag haft både före och efter norrmännens ankomst; och min mor visade en mild rörelse vid den sanna ånger, jag nu erfor.
Hon erhöll mitt allvarliga löfte, att jag skulle kufva den farliga böjelsen att gissla andras svagheter och derjemte lägga bort min färdighet att härma alla menniskors tal och fasoner, hvartill mina syskon oförsigtigtvis uppmuntrat mig genom det bifallslöje, de gåfvo mig.
Och det var ej nog att jag lofvade – jag höll också mitt ord och höll det ännu, sedan pennan blifvit mig mera förtrogen och i följd deraf farligare.
För denna återgång till det naturliga – ty all satir, särdeles den karrikerande, måste alltid ega något onaturligt – har jag att tacka den obetydliga händelse, som jag här skildrat.
Men ingenting blir obetydligt, då det ställes i förhållande till dess följder, och jag skulle innerligt önska att min lilla historia kunde tjena som varning för andra unga damer, med samma böjelse för hån och gyckel.
Icke alltid fins en lycklig tillfällighet tillreds att befria oss från följderna af vår oförsigtighet.
Hvem vet dessutom om icke någon hemlig hämd gör oss vida mera ondt än vi kunna drömma om.
Den kan verka långt efteråt.
Vid denna tid korresponderade jag äfven med en ung allvarlig prestman, som jag aldrig lärde personligen känna.
Men hans intima bekantskap med den ene af mina bröder, hvilken visat honom brefven från sin unga syster, gjorde att han fattade intresse för den vidare utvecklingen af hennes anlag och att han föreslog att deltaga i brefvexlingen, hvilken också varade öfver tvänne år, d. v. s. tills jag vid aderton år blef förlofvad.
Denna korrespondens, som hade hela det behag, hvilket för ett ungt och något romantiskt sinne måste ligga i den lilla mystèren att brefven vexlades med en obekant, ehuru de gingo genom min mors och min brors händer, utvecklade min böjelse att dramatiskt behandla de förefallande ämnena.
Och huru många, huru skiftande voro ej dessa ämnen!
En sjuksäng, som jag besökte i fattigmans hus, en middag för främlingar, en bal, en maskerad, en sjöresa, en slädfart åt Norge, en storm och redogörelse för de skilda intrycken – derpå försvar öfver i föregående bref klandrade punkter, de särskilta definitionerna på vissa begrepp och slutligen små filosofiska och religiösa afhandlingar, hvilka särdeles lämpade sig till denna tid, då just den unge presten läste på sin pastoralexamen och i ordets bästa mening beredde sig till det kall, som han sedan i en vidsträcktare krets beklädde.
I en småstad, der ingenting sådant kan tilldraga sig utan att ge stoff åt någon slutsats, ville man gerna veta att den der korrespondensen skulle sluta i en annan genre.
För min del visste jag likväl att detta icke kunde blifva händelsen: vi kände hvarandra alltför noga från perm till perm och hade alltså ingenting haft att studera.
Emellertid – han är nu förutgången liksom flera sedermera förvärfvade vänner – tackar jag honom för det jag så lärde mig att fatta och pröfva mången sanning, mången tanke, hvars vigt eljest halkat förbi mig.
Det var en upphöjd presterlig natur, sträng mot mig, sträng äfven mot sig sjelf, måhända mot alla.
Dock var det långt ifrån att glädjen var en främmande gäst i våra bref.
Synnerligen voro hans råd upplysande och för mig lyckliga under den tid, som på nyåret följde, nemligen min konfirmationstid, denna epok i en ung qvinnas lif, som så ofta för henne blir afgörande och för hvars rätta begagnande hon ej kan ha en nog fast förberedelse.
Lyckliga de unga flickor, som då få njuta det bästa: en ädel moders nitiska beskydd, en moder, som icke anser sitt ansvarsfulla kall uppfyldt blott genom att med vidsträckt omtanke ordna de drägter, som för högtidligheterna skola begagnas, eller genom att erinra om katekesläsningen!
Ack, när, om ej då, kan en rättsinnig moder nedlägga ett välsignelsebringande utsäde i det unga och veka hjertat – när, om ej då, blir hon sjelf uppfylld af gudsfruktan, af hopp och tro och milda känslor!
Välsignelse öfver alla mödrar, som under denna tid för dottern uppfyller en sann kristlig moders pligt och visar henne att, då hon nu tagit liksom fastebref på lifvets djupare allvar och betydelse, hon på samma gång tagit fastebref på det högre hoppet, det, som likt ett strålande ljus, ensamt kan upplysa hennes kommande okända vägar!
Kort efter den stora högtiden, hvars betydelsefulla ingångsspråk var: ”Haf Gud för ögonen och i ditt hjerta nu och i alla dina lifsdagar!”, insjuknade jag i en mycket svår och långvarig feber, vid hvars vigtigaste kris jag af läkaren var fullkomligt öfvergifven.
Jag låg i samma sal, der min gudfar, ryttmästaren Hoving, hade bott, samma rum, dit min mor under kriget 1788 flytt med lilla Julia Konstantia, då den norske majoren kom att återföra henne till den varma kammaren, som hon måst lemna.
I min fantasi såg jag dessa föregående bilder, och ofta nalkades en liten englaskepnad min bädd: det var den lilla Julia Konstantia, och jag var innerligen tillfreds att följa henne.
Med klarhet genomgick jag det flydda.
Ännu fanns det på de fullskrifna bladen i den 16-åriga lefnadsboken ingenting annat än ett barnsligt syndaregister: obetänksamhet, någon skärpa och ojemnhet i lynnet och brist på fallenhet för husliga göromål.
Men hvad, om jag finge lefva, kunde det blifva på de återstående bladen?
Jag visste det ej, var långt ifrån några tyngande aningar, men jag trodde, hvad man sagt mig, att mitt ”äfventyrliga” sinne, såsom det kallades, skulle kasta mig in i många vågsamheter och händelser, och jag var fullt nöjd med att icke få se dessa händelser framkomma ur ett beslöjadt fjerran.
Det föreföll så skönt, så fridfullt att gå hem just nu, då jag rätt fått lära hvad jag i detta nya hem hade att vänta.