Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De af mig omnämnda beröra en af de vigtigaste sidorna i det al Regeringen följda system.
Jag liar endast sökt, att i de anmärkta delarna försvara det sätt, hvarpå Regeringen tillämpat detta sitt system.
Att försvara systemet i sin helhet, under en diskussion sådan som denna, bekänner jag ligga utom min förmåga.
Hvar och en torde ock deröfver inom sig redan hafva fällt sin dom.
Lika med Frih. Klinckowström beklagar jag, om det icke nu står R.
St:r öppet att uttala sin; och ingen kunde högre än jag önska, att om denna dom utfölle ogillande, R.
St:r ville, utan alla konsiderationer, göra den anmälan, hvartill 107 § R.
F. gifver anledning.
Ty näst det att till allmän båtnad och belåtenhet få genomföra det system, man anser vara det rätta, känner jag ingen större lycka för en konstitutionell rådgifvare, än den att sjelf få falla på samma gäng som systemet.
Deremot är det en sorglig lott att stadna qvar, om man är oviss, huruvida man eger annat val än emellan att antingen söka genomdrifva sina egna åsigter emot landets och representationens vilja eller att tillämpa grundsatser, sorn strida emot ens egen uppfattning af hvad som befrämjar landets välgång.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande at plenum kl. 6 e. m. 34 Den 4 April f. m.
Hr Åke finan, Fredrik: ! det Betänk,, som utgör föremål för R, o.
Ad:ns öfverläggning, förekommer äfven den mycket omordade frågan om K.
M:ts rätt att nedsätta, eller, hvilket är detsamma, att borttaga tullar, som blifvit af R.
Sfer bestämda.
Meningarne för och emot äro ofta och vidlyftigt andragna och utvecklade.
Jag vill icke ingå i någon pröfning, hvilkendera åsigten i detta afseende må vara den rätta eller anföra skäl hvarken för eiler emot, men säkert är, att denna fråga af konstitutionel beskaffenhet är af den aldra högsta vigt och måste förr eller sednare redas och erhålla sin lösning.
Jag vill emedlertid fästa uppmärksamhet på en fråga, som sjelfmant framställer sig såsom följd af den tolkning af Grundlagen, derifrån Regeringen hemtar sin förmenta befogenhet att nedsätta eller borttaga tullar; och denna fråga är: hvilkendera af Stats-makterna tillkommer rättigheten att höja befintliga tullar, eller bestämma sådane der de förut ej finnas?
Regeringen borde det ej vara, enär sådant är i 60 § It.
F. uttrvckeligen förbjudet.
Det skulle väl då vara den andra Statsmakten, eller R.
St;r, hvilka enligt 57 § R.
F.allena ega att beskatta Svenska folket, och att tull är en skatt, lärer väl ingen bestrida, aldra minst den tull, som utgår i ändamål att bereda skydd åt inhemska näringar.
Ren är tvertoin den mest elastiska, ty jemte det att erlagd införselstuli till hela sitt belopp ingår i statskassan, stadnar den tillika, enligt hrr frihandlares påstående, i producenternas fickor.
— Meri enär nu denna beskattningsrätt tillintetgöres genom
Regeringens åtgärd att nedsätta eller borttaga af representationen bestämda tullsatser, är icke heller denna Statsmakt den uti ifrågavarande afseende behöriga.
Man skall måhända besvara frågan sålunda att förhöjning eller åsättande af tullsatser endast kan ske, då K.
M. gillar de beslut, R.
St:r föreslagit, men, då K.
M. i sådana fall har sista ordet, blir det ju i verkligheten K.
M. som förhöjer tullarne, eller just den Statsmakt, som grundlagen med klara ord betager en sådan rätt.
Jag grundar på denna framställning icke någon anmärkning, jag har endast velat fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på nödvändigheten af att denna vigtiga konstitutionella fråga en gång blir klarligen utredd, ty ovedersägligt är det, att beskattningsrätten är folkfrihetens säkraste palladium.
Den föregående talaren har erinrat om den djupa betydelsen af den förevarande frågan, i så måtto som den berör Svenska folkets beskattningsrätt och sålunda grundprinciperna lör vårt statsskick.
Men fastän så är, söker man icke dess mindre förgäfves i Utsk. ts Betänk, efter någon klar utredning af densamma.
Hvad jag deremot har trott mig upptäcka i Utsktts tankegång-, har varit eri återspegling af de välvilliga och försonliga tänkesätt, som representationsfrågans lösning framkallat inom landet, jemte ett tyst erkännande, att R.
St:r sjelfve och deras Utsk. icke kunna frånkänna sig all delaktighet i det beklagliga missför - Den 4 April f, m. 25 stånd, sorn uppstått, beträdande betydelsen af en bland de rättigheter, sora Svenska folket måste räkna till sina dyrbaraste.
Och må det vid denna tolkning förblifva.
Men bort, Mine Hrrt med den tanken att H.
St:r, som en följd af det beslut, hvartill deras Konst.-Utsk. kommit i denna fråga, skulle, som ett alskedsord till Svenska folket, hafva bortskänkt det ringaste af den rättighet att sig allena beskatta, som utgör dess trygghet och ära.
Så länge riksdagarna endast sammanträdde hvart femte och senast hvart tredje år, saknades det icke anledning för Ii.
St:r, att, med öfverlåtelse till någon del af deras egen makt, medgifva Regeringen att emellan riksdagarna, vid tillämpningen af tulltaxan, inom vissa gränser kunna jemka tullsatserna, och tilläfventyrs hade man på denna väg snarare kunnat komma till reciprocitetsförhållanden med främmande makter, än genom traktatsbestämmelser, som gjorts bindande för en lång följd af år.
Men då riksdagarna hädanefter återkomma hvarje år, och Regeringens inflytande på ärendenas behandling vunnit en ökad utsträckning genom den rättighet, som tillerkänts
Konungens rådgifvare att deltaga i kamrarnes öfverläggningar; finnes det numera icke den ringaste anledning för en Regering, som vill regera med folket och icke eftersträfvar att herrska, att önska sig en makt, som angriper grundvalen för vårt statsskick och icke gagnar henne sjelf och icke kan afstås af något folk, som fortfarande vill räkna sig till de fria nationernas antal.
Låtom oss derför hoppas, att vi, på samma gång, sett början och slutet af dessa sorgliga tecken, hvilka, om de skulle förnyas, icke kunde fela att verka störande på det förtroende emellan de styrande och styrda, som utgör bådas styrka.
Hr Akerman har framkastat den tanken, att tilläfventyrs någon grundfagsförklaring kunde vara nödig för att undanrödja allt missförstånd om beskaffenheten af riksdagens beskattningsrätt.
Denna åsigt får jag på det bestämdaste bestrida.
Ty lagen är tydlig och klar.
Efter en sådan premiss, som förekommer i 57 § R.
F. och hvari högtidligt förkunnas
Svenska folkets rätt att sig allena beskatta, kan icke som konklusion följa: att denna rätt icke består i något annat än i rättigheten att betala skatterna, hvilket icke är någon rättighet, utan för mången utgör en ganska tung pligt; men härtill leda ofelbart de slutsatser, jag, vid detta och flera tillfällen, hört från andra sidan framställas.
Någonting sa ologiskt har ingen lagstiftare kunnat tillåta sig att införa i en grundlag.
Sedan jag sålunda nedlagt min reservation mot hvarje misstydning, som, i de frågor jag vidrört, kunde uppstå ur Utsk:ts Betänk., skall det vara mig likgiltigt under hvilken form R.
St:r besluta att lägga detsamma till handlingarna.
Hr Ramsay, Anders Henrik: Genom R. o. Ad:ns förtroende har mig blifvit tilldelad en plats i det Utsk., hvilket 26 Den 4 April f. ra. granskningen af Statsrådsprotin tillkommer, oell jag har af sådan anledning kommit att deltaga i bedömandet af åtskilliga regeringsåtgärder. deribland utfärdandet .af 1865 års tulltaxa och afslutandet af Franska handelstraktaten.
Med afseende å den vigt och betydelse, Konst.-Utsk:ts granskningsrätt eger, har jag trott mig böra för R. o. Ad:n framställa de betänkligheter, som hos mig vid denna granskning uppstått.
Huruvida mina åsigter äro rigtiga, öfverlemnar jag åt Ståndet att bedöma.
Jag har försökt att framlägga dem i min vid Betänkit bifogade reservation; men jag befarar, att jag icke lyckats att åt densamma gifva erforderlig tydlighet, då jag under diskussionen hört ifrågasättas, det K.
Mits rätt att afsluta traktater, sådana som den Franska, skulle vara beroende al frågan, huruvida K.
M:t egde rätt att verkställa nedsättningar i de af R.
St:r föreslagna tullbestämmelser.
Innan jag öfvergår till frågan om den Franska traktaten, ber jag att i förbigående få nämna, att jag deltagit med Utskrts majoritet i beslutet att den af Riksdagsfullmägtigen Björkman framställda anledn. till anmärkning i anledn. af de utaf Regeringen uti 1863 och 1865 årens tulltaxa verkställda tulinedsättningar icke till någon åtgärd enl. § 106 R.
F. föranledde; men deremot har jag fåfängt inom IJtskit försökt att få skälen för detta beslut uti Betänkit angifna, hvarigenom skulle vunnits en utredning af förhållandet med Konungens berörde rätt.
Såsom välbekant är, innehåller grundlagen endast förbud att höja, men icke att nedsätta tullar; och jag tror, att 1809 års grundlagsstiftare på goda skäl velat medgifva K.
M:t sistnämnda rättighet.
1 annat fall skulle, hvad tull-lagstiftningen beträffar, Konungens ekonomiska lagstiftningsrätt kunna af R.
St:r betydligt och ganska menligt inskränkas.
Genom denna K.
M:ts rätt att verkställa nedsättningar i R.
St:rs förslag till tulltariffer torde icke heller någon våda uppstå för den tillbörliga jemnvigten de båda statsmagterna emellan.
Hvarje Regering lär väl taga sig till vara för att icke vidtaga så genomgripande tullnedsättningar, att de beräknade statsinkomsterna icke skulle komma att inflyta ; och om en Regering, utan att sträcka tullnedsättningarna derhän, likväl tillät sig att mer än tjenligt och nyttigt vore, verkställa sådana nedsättningar, så står det ju alltid en kommande riksdag öppet att genom tillämpande af 107 §:n R.
F. åstadkomma rättelse i ett sådant system.
Men, enligt min åsigt, är det en stor skilnad mellan denna K.
Mits i grundlagen vindicerade rätt att i det vid hvarje riksdag afgifna förslag till tulltaxa verkställa de modifieringar, K.
M:t kan finna nödiga, och K.
Mits rätt att afsluta traktater, genom hvilka tullnedsättningar för längre tid fastställas; och jag skall försöka att med några ord utveckla denna skillnad.
Genom den ifrågavarande traktaten med Frankrike, har för en tid af 12 år tullsatserna å en mängd artiklar blifvit bestämda till vissa låga belopp, öfver hvilka de ej få höjas.
Enl. den af komiterade för utarbetande af en ny tulltaxa uppgjorda beräkning kommer härigenom en minskning i tullinkomsterna Den 4 Agri! f. m. 27 a( omkring 2,600,000 rdr årligen att uppstå.
Under de ovissa tider, vi nu gå till mötes, kan det inträffa, att en kommande regering, som t.
ex. önskar att genomföra frihandelsprincipen i dess helhet, företager sig att afsluta flera dylika traktater, genom hvilka tuflsatserna å de s. k. kassaartiklarne äfven betydligt nedsattes för en längre tid.
Tullbevillningen, som nu utgör omkring 4 af statsinkomsterna, skulle då säkerligen nedgå till en ganska obetydlig summa, och betänkliga financiella förvecklingar häraf uppstå.
Om då riksdagen, för alt fylla statsbehofven, skulle vilja höja tnllafgifterna. vore denna utväg i följd af traktaterna afskuren, och Svenska folkets urgamla beskattningsrätt vore ej då mycket värd, enär riksdagen tvingades in på det beskattningssystem, som åtminstone af 1809 års grundlagsstiftare blifvit anvisadt såsom det hvilket i sista rummet borde anlitas, eller höjandet af allmänna bevillningen.
Men äfven om vådorna af en sådan rättighet lör K.
M:t att ensam afsluta handelstraktater måste medgifvas, återstår dock att afgöra, huruvida icke möjligen, enl. vår grundlag, denna rättighet likväl tillkommer Konungen.
Enl. 12 §:n H. F. eger visserligen Konungen att i afhandlingar och förbund med främmande magter ingå, men, fastän denna § icke innehåller någon in- ' skränkning, torde det väl vara uppenbart, att Konungens berörda rättighet icke får utöfvas på sådant sätt, att den kommer i strid med andra §§ i grundlagen.
Lika litet derföre som Konungen kari afsluta traktater, genom hvilka riket belastas med gäld, eller någon del af detsamma afhändes eller förpantas, lär väl Konungen kunna, utan R.
St:rs medverkan, ingå i en afhandling, som innefattar en inskränkning eller ett ingrepp i Ständernas sjelfbeskattningsrätt; till denna hör, att, efter det statsverkets behof blifvit pröfvade, icke allenast anvisa de till deras bestridande nödiga medel, utan äfven bestämma under hvilka titlar dessa medel skola utgå.
Till dessa beskattnings- eller bevillningstitlar höra tullmedlen; skulle nu K.
M:t enligt 12 § ega rätt att genom traktater minska dessa medel, och således äfven de öfriga inkomsttitlarna, såsom postmedlen o. d., blefvo ju, som jag ofvan antydt, R.
St:r nödsakade att för fyllande af statsbehofven åtaga sig ökad direkt beskattning.
Genomläser man 1809 års Konst.-Ulsk:s Mern., synes det, åtminstone efter min uppfattning, vara tydligt och klart, att Utsk:t med bestämmelsen i 12 § alsett endast politiska fördrag, men icke sådana, hvarom här är fråga.
Till stöd för mina åsigter får jag i öfrigt åberopa dels den i samma Mein. uttalade grundsats, att vårdandet af Svenska folkets »sjelfbeskattningsmagt är icke blott för nationens välstånd, utan för dess frihet af yttersta vigt,» dels ock den omständighet, att, med undantag af de på 1830- talet med Ryssland afslutade traktater, alla öfriga sedan vårt liva statsskick med främmande magter ingångna handelstraktater endast afse att bereda befrielse från de s. k. differentialtullarne, d. v. s. den tullförhöjning af vissa proc., hvarmed varor, som med utländska fartyg in- eller utföras, äro belastade, men icke innehålla några qvantitativt beståmda tullsatser för längre tid.
•Jag vill icke trötta R. o. Ad. med en längre framställning, utan vågar jag hänvisa till min Betänkit bifogade reservation.
Andamålet med den har varit att förfäkta den rätt, jag anser efter grundlagen tillkomma R.
Sl:r att vid afslutandet af fördrag, sådane som den Franska handelstraktaten, få göra sin röst gällande.
Nämnde traktat har visserl., i enlighet med en i densamma intagen bestämmelse, blifvit öfverlemnad till R.
St:rs godkännande, men detta har, enl. hvad såväl Stats-Råds-prot, utvisar, som ock ledamöter al
Råd här yttrat, skett endast af grannlagenhet lör representationen och icke i följd af grundlagens bud; och det är mot en sådan uppfattning af grundlagen jag ansett mig böra mig reservera.
Mörner; Då jag förra gången yttrade mig i denna vigtiga fråga, undvek jag att ingå i någon utförligare utveckling af skälen för den reservation, jag afgifvit inot det af l!tskrls majoritet lättade beslut, isynnerhet som den af Konungens rådgifvare, mot hvilken, enligt mitt förmenande, de mest besvärande anmärkningarne äro rigtade, är af sjukdom hindrad att vara tillstädes, och jag således icke ansåg mig böra angripa honom.
Nu deremot har jag trott mig icke böra lemna alldeles obesvarade de erinringar, sorn mot min reservation blifvit af en annan Konungens rådgifvare framställde.
Det har af nämnde rådgifvare blifvit erkändt, att den lorm, som iakttagits vid tillsättandet af den mycket omordade tullkomitén, kurtde hafva varit lyckligare, och jag håller honom räkning för detta erkännande, men han har tillika anmärkt, att, om K. M:t, under sken af att villfara R.
St:rs önskan, skulle låtit berörda komité arbeta i en rigtning, som varit deremot helt och hållet stridande, skulle sådant hafva varit mindre öppet handladt och kanske med större skäl gifvit anledning till klander.
Enligt mitt förmenande har missaktningen mot R.
St:r, Mina Hrr! icke legat deruti, att Chefen för Finans-departementet uttalat en annan åsigt, än den' R.
St:r haft, utan deri, att han utan fullgiltiga skäl fällt ett klandrande och fördömande omdöme om R.
St:rs framställning, livars rigtighet han, ehuru han sökt ogilla R.
St:rs åsigt, likväl sedermera vid tillämpningen nödgats godkänna.
Af den tillsatta tullkomiténs arbeten framgår nemligen att den icke kunnat underlåta att för nästan hvarje artikel, som utgör föremål för inhemsk industri, ingå i undersökning, huruvida nedsättning af tullsatserna läte förena sig med möjligheten för den inhemska industriidkare!) att fortfarande drifva sin näring.
Det var icke något annat, R.
St:r önskade, och deras Önskan har således, så vidt förtroende kan sättas till tnllkomiténs uppgifter och bedömande, blifvit uppfylld, men, för att få rätt i ord, har Frih.
Gripenstedt uttryckt sig, pä sätt Stats-Råds-prot:t utvisar.
Det är detta förfärande, jag frarnhål - Den 4 April f. ni. 29 lif i min reservation, och som jag för min del anser vara origtigt och klandervärdt.
Det har vidare anmärkts, att jag i min reservation omordat den sorgliga erfarenheten af den Franska Handelstraktaten; För hvar och en, som med någon uppmärksamhet behagat genomläsa min reservation i denna punkt, torde det vara klart, att den sorgliga erfarenhet, hvarpå jag hänsyfta), är den, som vunnits deraf, alt, deri 18 December 1857 utkom en af Frih.
Gripenstedt kontrasignerad författning, hvarigenom den föreskrift, som förut fanns gifven, alt alla varor, som inkommo med främmande fartyg, skulle draga högre tuliumgälder än om de infördes med Svenska fartyg, utom i de fall, då genom särskilda afhandlingar med främmande magter undantag härutinnan blifvit öfverenskomna, ändrades derhän, att sådana varor icke äro underkastade högre afgifter, ehvad reciprocitet blifvit våra fartyg beviljade i det främmande landet eller icke.
Vi skänkte derigenom bort den möjligbet, som förut fanns att betinga oss reciprocitet, och det var just denna på förhand och utan förbehåll om motsvarande fördelar för Svenska fartyg i Franska hamnar åt Franska fartyg beviljade förmån, som försatt Sverige i den obehagliga nödvändigheten att, såsom Frih.
Gripenstedt här på detta rum, icke en, utan ett par gånger sjelf uttryckt sig, genom en handelstraktat med Frankrike köpa en sjöfartstraktat med nämnda land.
i Att uti den nya tulltaxan, tillämpad från den 15 April 1865, en verklig förhöjning egt rum af de tullsatser, hvilka i den af It.
St:r uppgjorda tariff af den 4 November 1863 blifvit bestämda för papper med tryckta linjer, har blifvit erkändt; man har sagt sig väl förstå, att Konst.-Utsk:t. derför kunnat ställa Konungens rådgifvare inför Riksrätt, men deremot icke kunna förklara, huru jag kunnat föreslå att i detta fall tillämpa 107:de §:n R. F. Jag brukar, Mina Hrr! se mig någorlunda före, innan jag föreslår något.
Om efter 106:te §:n Riksrätt skulle hafva ifrågakommit, skulle saken hafva afdömts efter 3:dje §:n Ansvarighets-lagen, som innehåller bestämmelse om ansvar å Stats-Rådets ledamöter, bland annat, för den händelse att de tillstyrkt förhöjande af den bevillning, R.
St:r sig åtagit eller af sådane artiklar, hvilka i densamma till bevillning räknas, men endast för det fall att sådant skett till förökande af kronans inkomster.
Jag tror icke, att man kan påstå, att förhöjningen af tullen å linieradt papper tillkommit i afsigt att föröka kronans inkomster; visserligen lära några öre mera, än eljest skulle hafva varit förhållandet, influtit i Statskassan, men detta lärer väl vara alltför litet lör att derpå grunda ett yrkande, att ett sådant ändamål, som det i Ansvarighets-lagen omnämnda, skulle med berörde tullförhöjning vara åsyftadt.
Deremot kan jag icke finna något, som är mindre förenligt med »rikets sannskyldiga nytta», än om den ena statsmagten inkräktar på den andras rättigheter, hvarförutan det äfven finnes ett annat stadgande i 107:de §:n, som, enligt min tanke, i ifråga - 30 Den 4 April f. m. varande fall icke heller saknar tillämplighet, nemligen det, sorn förmår att anmälan enligt berörde § bör ske, om någon föredragande icke med skicklighet sitt förtroendeembete utöfvat, och för min del tror jag det icke vara prof på tillfredsställande skicklighet hos en föredragande, om han, utan att ens fästa K.
M:ts uppmärksamhet på förhållandet, förskaffar sig K. M:ts Nådiga godkännande af en åtgärd, sådan som den ifrågavarande.
Lika visst som jag tror, att 106:te §:n icke kunnat med skäl i förevarande fail tillämpas, lika visst anser jag deremot, att det varit full anledning och äfven skyldighet för Konst.-Utsk:t, som icke eger att göra nåd, att anmäla förhållandet för R.
St.-r, hvilka ensamme egt att afgöra huruvida skäl varit för handen att med någon underdånig anmälan ingå till K. M:t.
Af dessa anledningar har jag tillåtit mig att i denna punkt reservera mig mot Utsk:ts beslut.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern har vidare besvarat de anmärkningar, jag och en annan reservant inom Utsk-.t rigtat mot K.
M:ts beslut om räntans frigifvande, med den förklaring, att, enligt R.
Sl:rs meddelade beslut, K.
M:ts rätt att utfärda författningen var inskränkt lil! tiden mellan de båda riksöagarne.
Det är visserligen sannt, att, om icke författningen blifvit utfärdad före denna riksdags början, hade frågan måst ytterligare underställas R.
St:r, men, enligt mitt förmenande, hade Regeringen bort i första hand iägga vigt vid den omständigheten, att R.
St:r i sin underdåniga skrifvelse i ämnet uttryckligen påpekat nödvändigheten att en så gynnsam tidpunkt för förändringen från bunden till fri ränta som möjligt, blefve vald.
Det förefaller mig, att, derest icke någon sådan tidpunkt under mellantiden inträffat, med kungörelsens utfärdande bort anstå och K. M:t för R.
St:r tillkännagifva, att någon för förändringens införande gynnsam tidpunkt icke mellan riksdagarne förekommit.
Att Högsta Domstolen icke inlåtit sig på att bedöma lämpligheten af tidpunkten för författningens kungörande, anser jag vara helt naturligt, ty frågan derom låg helt och hållet utom dess befogenhet och tillkom ensamt Regeringen att bedöma.
Hr Just.-Stats-Ministern har sjelf medgifvit, att i författningens redaktion förefunnos brister, men tillika förklarat, att han icke ansåg dessa vara af den vigt, att, då förändringen i öfrigt var angelägen, författningens utfärdande borde uppskjutas
Detta yttrande skulle jag vilja vända om och påstå, att, då tidpunkten icke var gynnsam och derjemte författningen var behäftad med brister, som lätteligen kunde afhjelpas, hade lämpligast varit att uppskjuta författningens kungörande.
Jag har för min del vid (lera tillfällen yttrat mig för borttagande af skrankorna för räntans bestämmande, annorlunda än genom aftal, och har således icke ur denna synpunkt något mot sjelfva lagförslaget att anmärka, utan har endast ansett tidpunkten för detsammas påbjudande såsom gällande lag vara mindre lyckligt vald.
Då några erinringar icke blifvit gjorda vid hvad min reservation i öfrigt innehåller, har jag ej något vidare att tillägga.
Den 4 April f. m. 31 Frih. von Schulzenheim, David:
Det sammanhang den nu förevarande frågan eger, dels med en redan afgjord, dels med en, som snart kommer på R.
St:rs bord, föranleder mig att derom yttra några ord.
Då jag slutade mitt anförande angående Franska traktaten med att förorda det förslag, hvartill Bevilln.-Utsk:t kommit, påpekade jag, att den tid skulle snart instunda, då vi måste afgöra, huruvida grundlagens bud blifvit öfverträdda eller icke, och jag tog mig dervid friheten erinra om det Napoleonska uttrycket, att man bör tvätta sitt orena linne inom familjen.
Denna tid är nu inne, Mina Hrr!
F.n Konungens rådgifvare har här uttalat några grundsatser, hvilka jag måste upptaga till besvarande.
Jag behjertar det obehagliga i denna rådgifvares ställning, då han mäste svara, icke allenast för sig sjelf och för systemet, utan äfven för en frånvarande broder i embetet; af detta skäl och då jag önskar att till sjukbädden icke måtte framtränga några flera anledningar lill smärta oell sorg, skall jag ej vidröra den sistnämnde rådgifvarens embetsåtgärder, utan hufvudsakligen fästa mig vid några andra punkter, beträffande hvilka jag är öfvertygad att en kommande riksdag skall gilla mina åsigter.
Systemet är icke angripet i sin helhet, utan i allmänhet endast i en punkt, men denna punkt är sårbar, och tyckes svår, nästan omöjlig att försvara.
Flera andra sårbara ställen finnas dock, och jag kan derom säga detsamma, sorp en snillrik Fransysk tänkare Feuillide säger, då han talar om la plaie secréte de la France.
Om samhället verkligen är sjukt, fruktar jag, att man icke kan påstå, att sjukdomen kommit utifrån, att den blifvit importerad, att smittan hitförts från andra länder, utan man måste erkänna, att den uppkommit inom landet.
Frågan blir då, om man kan beskylla de lägre graderna inom samhället att hafva vållat sjukdomen, och om man icke måste söka orsakerna hos de högre klasserna, från hvilka smittan nedträngt till de lägre schikterna i pyramiden.