Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flera betänkligheter, hämtade ur andra källor, uppsta äfven mot antagandet af den föreslagne Lagförändringen.
Jag fruktår att den kan leda till resultat, som äro skadeiiga för Samhället:
Jag fruktar nemligen, att brottslingens grymhet skall ökas med Lagens, Hvilka Motiver hindra vät vanligen nu Tjufven att derjemte blifva Mördare?
Icke ar det moraliteten eller samvetet, som hos honom höjer sint röst.
Brottet har redan längesedan tystat den *— men han vet, att om än ett olofligt tillgrepp blir uppräckt, kan det försonas med mindre än bilan eller repet.
Detta motiv finnes ej mera i den stunden stöld straffas med lifvets förlust, likasom ett mord.
Följden är lätt att inse.
Tjufven skall börja med att undanrödja ett besvärligt vittne.
Lagen skall förmå honom att blifva mördare, ty han har ej mera an ett lif att förlora, och innom sig har han intet baad 36
Den i April. sorn bjuder honom att skona andras.
— Om proportionen emellan brott och straff vid all Lagstiftning bör komma i beräkning, frågar jag om förlusten af ett människo-lif kan mätas mot ett olofligt tillgrepp af några sltillingar?
Brytes icke äfven genom stadgandet af dödsstraff för tjufvar, den kedja som vår Lag framför många andra Nationers, så varsamt sammanfogadt.
Rån, sorn är ett våld både mot Personliga säkerheten och Egendomsrätten, är belagt med dödsstraff, men Hof Rätterne hafva i sådana mål Leuterations-rätt, den de ock nästan alltid utöfva.
Hvarföre skall då itererad stöld, som blott är ett ingrepp i Egendoms-rätten, ovillkorligen straffas med döden?
Att på sätt Utskottet föreslagit med ett outplånligt märke förseden, som andra gången stjäl, anser jag både orättvist och skadeligt.
Många exempel gifvas på personer, som nöden eller lättsinnigheten förledt till brott •, men hvilka vid återvunnen s3us, förbättrat sitt lefverne.
Lägst,fta. rens pligt är att befrämja en sådan förbättring.
— Huru uppfyller han den, då han för lifstiden trycker brottets stämpel å den olycklige, som likväl tillätes att återgå till Samhället?
Hans sinne måste intagas af förtviflan.
Förbättring är icke mera af honom att vänta, då tecknet af hans brott, som icke genom den mäst dygdiga vandel mera kan utplanas, skall följa honom genom lifvet.
Han har intet val öfrigt - han måste fortsätta att vandra den bana han börjat, och så länge han förmår, söka skada det Samhälle, som förskjutit honom.
Först då, när allt hopp om förbättring är ute, — när Den t April. 37 brottslingen är ansedd som ett skade-djur, för hvilket hvar man bör taga sig till vara, kan ett sådant straff vara lämpel/gt, och derföre skulle jag hafva instämdt i Utskottets Förslag om det varit inskränkt dertill, att Tjufvar som för lifstiden dömas till Arbete å Fästning, skulle genast vid ankomsten dit, brännmärkas.
Utan anspråk på ofelbarhet i mitt omdöme , och med den fullkomligaste aktning för andras, tror jag mig visserligen icke genom dessa Anmärkningar kunna verka en förändrad Öfvertygelse, hvarken hos Utskottet eller hos ds flere vårda Ledamöter af detta Stånd, sona jag under enskildta samtal hört gilla dess Utlåtande.
Jag inskränker mig derföre dertill att begära ett rum för dessa uttryck af min enskildes mening i Ridderskapets och Adelns Protocoil.
Framtiden skail, så vida den föreslagna Lagen antages, utvisa om jag misstagit mig och om icke allmänna säkerheten mera befordra genom Lagens säkra och kraftiga Verkställande, än genom dess hårdhet.
Må det tillåtas mig att tillägga hvad som någon gång tillförene blifvit sagt, att skådespelet af ofta förnyade dödsstraff, som ej af allmänna Opinionen kunna godkännas, sluteligen skall förslafva och förstocka 6iunet, och vända den allmänna afskyn från gerningen på straffet:
Att detta är den genaste utväg att hos mängden utplåna alla Moraliska och Borgerliga begrepp om förbrytelsernas otillbörlighet, och att vänj* dem att hata ordningen, hvars faderliga myn - 38 Den i April. dfghet borde vara ett amne ej mindre för dess vördnad än dess fruktan.
Åtskiilige yttrade härtill deras bifall.] H err Pereswetoff Morath.- Herr JusMtiae-Rådet Gre; e
Ha n 1 on har helt och hallif förekommit trug — H it har sä grundligt och klart framställe de ska .bea föl idema af en i förhållande till bnntir »naturligtvis grym bestraff. ning, att jag tor inin del icke i hufvudsalcen anser nä. ot mera vara att tillägga.
Det må endast tibåras mig, att nied ett exempel styr* ka hvid den värdi* Talaren sagt om föreslagna dödsstraffets följder.
Englands Brottmåls-Lagstifning visar börti en dylik bestraffning till lifvet tor tjufnader verkar ännu grymmare brott; ty af de offsnteliga uppgifterne öfvei förbrytelserna derstädes inhämtas, att af ig till ;o begångne tjufnader, till det penninge b lopp hvarvid hangningsstiaf. fet är fästat, q ä
xo vanligen åtföljas af mord.
Erfarenheten är således i d_tta sä väl sorn andra fall den säkraste ledaren, och jag tior icke att man med framgång någonsin söiit jäfva dess vittnesbörd. f öljden af den föreslagne Lagförändringen, om den at foges, skulle dessutom blifva den, gtr en Re. e; ing, ädel och välviljande som vår, ick ; annat kunde än ofta gifva
Nåd trän dödsstraffet, och hvem känner icke vädau af att äga Den i April. 39 Lagar, sorn i deras grunder nära fröet till sin egen upplösning.
Herr von Hanswolff, Carl Gustaf:
Jag hade
Val ämnat vara vidlyftigare vid besvarandet af den fråga, hvilken Hogloflige Lag-Urskottet genom dess nyligen uppläste Betänkande till Riksens Ständers pröfning öfverlemnat; men jag har blifvit förekommen af den värde Talaren Herr Grefve Hamilton , som på ett så grunöeligt och omständeligt sätt vederlagt de af Lagutskottet förebragte skäl till den föreslagne Lagförändringen, och detailleradt olämpebebeten att åter införa det för flera år sedan mildt och visligt afskaffadé dödsstraff för vanartade personer, hvilka fjerde resan cjufnads brott föröfva, att det fullkomligt öfverensstämmer med mitt begrepp och mia af erfarenheten under mångårig handläggning vid Lagskipmngen samlade öfvertygelse.
— Hvarföre jag instämmer uti enahanda tillstyrkande med förbemalte värde Ledamot, att Utskottets hemställan , om återuppiifv«nde af det dödsstraff för tjufvar, som före 1799 varit gällande och uti 40 Cap. 3 §.
Missgärnings - Balken stadgades, måtte ogillas.
Det kan. visserligen icke motsägas, att åtminstone den Tjuf, som varder hängd, uretåndsattes att sjelf uti sin ådagalagöe vanart fortfara) men att Tjufnads-brott genom detta rysliga straff skola förminskas, varder en gissning utan säker grund, emedan det snarare är att förmoda det Tjufven föredrager döden 40 Den i April. framför ett plågsamt lif, utan hopp om Frihetens å ervinnande, så vida den förvända Lagskipning ägde rum, att åt Förbrytare lemna valet af bestraffnings-satt.
I alla fall anser jag dödsstraff för så beskaffade Förbrytare lika olämpeligt, som , att tillåta Läkaren, att vid inträffande smittsam sjukdom gifva Patienten döds-drycken, på det denne icke må få recidiv, eller tillfälle att andra besmitta.
Svenska Folket har tillvunnit sig agtning och loford bos Utlänningen för stigande upplysning, hyfsning och mildhet 3 och mine Herrar! skall det då vara i detta tidskifte, under det andra civiliserade Folkslag äro derom angelägne, att afskaffa och till annan lämpeligare bestraffni g förbyta förut stadgade dödsstraff; Lagstiftande Magten i Sverige, genom äter-införande af nya dödsiagar, skall ingifva Utlänningen den prevantion mot oss, att vi återfallit till forntidens mörker och barbari.
“Jag kan icke förmoda ännu mindre tillstyrka, att Nationens Representanter vid detta Riksmöte, skola gifva anledning till ett sådant vanhedrande omdöme, som ej annat bör an misshaga hvarje redlig Svensk.
Jag kan ock icke dölja min förundran öfver den inconsequence i yttrade Principer hos Lag-Utskottet, hvilken lätteligen upptäckes om dess Betänkande, rörande af flere Ledamöter påyrkad skärpning i straffet för Skogs-tjufnad jemföres med nu ifrågavarande.
Uti det förra anser
Utskottet sig icke kunna instämma uti hvad påyrkadt blifvit, förnämligast af den orsak, att emedan Skogstjufnaden ätligen tilltagit, skulle för många personer
41 blifva med vanära stämplade, om berörde brott varda såsom andra stölder bedömde; och t feer detta synnerliga medlidande, visar Utskottet i det sednare Betänkandet den lika Oväntade hårdhet att tillstyrka, det andra Tjufvar, hvilka fjerde gå, gen förbryta sig, skola hängas, emedan det mildare straff, hvarmed 1779 års Kongl.
Förordning belägger dessa brott, enligt
Utskottets tanka icki väcker nog skräck och afsky.
Ögonblicket är dock icke nu inne att granska förstnämnde Betänkande; hvadan, med förbehåll att fiamdeles, enär detta förekommer, få närmare utveckla mina tankar, angående Skogstjufnaders hämmande och lämpeliga bestraffning, jag nu tillåter mig omförmäldte
Reflexioner endast för att med exempel bevisa, att ehuru vid Lagstiftning nödigt år, att antagne grundsatser icke stundom följas, stundom åter motsägas , utan alltid vara respecterade, så att brott af enahanda art och beskaffenhet saint immoralite, blifva lika behandlade, och medföra för de felande lika straff och vanära, Högloflige
Utskottets omnämnde tvänns serskildte hemställningar det oagtadt från dessa reglor afvika.
I öfrigt synes det mig lämpeligast, att enär Rikets Ständer vid 1809 års Riksdag funnit nödvändigt och Kongl. Majit jemväl i nåder bifallit, att en tillförordnad Comité' borde öfverse våra Civila och Criminala Lagar, samt innom viss föreskrifven tid, Förslag till ny Civil- och Criminal Lag, med åsigt af Tidehvarfvets kraf, afgifva till Rikets Representan - 42 Dm i April. ters närmare granskning och Konungens Nådiga Sanction; samt detta arbete är under lull gång, vara nu gallande Lagar mätte, intilldess den nya Lagen varder utarbetad och antagen , förblifva oförändrade , sä vida icke en uppenbar nödvändighet i någon omständighet skulle påkalla en skyndsammare behandling:
Och en sä brådskande, förändring af jfrägavarande Lagrum har icke blifvit visad elier kan jag in* se, emedan den samling icke lärer kunna emotsägas, att om Arbetsförmågan lemnäs vidsträcktare tillfälle tili verksamhet, och öfverflödet inskränkes innom tillbörlig gräns, samt nogare tillsyn iagttagas vid Brottslingar förvarings-ställen, tjufnader och bedrägerier må. ste blifva mera sällsynte, hellst det icke lärer kunna bestridas, hvad med erfarenheten öfverensstämmer, att om stundom medfödde elaka böjelser hos Förbrytare leda dem till vanart, finnas merendels sådana brott vara följder antingen af sysslolöshet eller af fattigdom och oförmögenhet att annorlunda tillfredsställa de behof, som med lifvets uppehälle ä’ro oskilj, agtige eller ock af lådande ofverilöds-vanor tillskapas.
Att sådana Tjufvar bränmärkas, hvilka varda tili lilstidsfängebe dömde, finner jag nödigt och nyttigt, sä vida märket sattes öppet i ansigtet och icke å något doldt ställe, emedan dessa Bofvar, som icke låtit undergånget straff lända sig tid varning och rättelse och derföre förverkat trihcveii utan att kunna den Den i April.
43 lagligen eller genom Nåd återvinna, böra offenteligt utmärkas på der, art om de kjelfva skafta sig tillfälle att åter intränga i det förolämpade Samhället, hvarest de såsom vanftäjdade och i saknad af nödige resourcer äro försatte i tvångsmål att ytterligare Tjufnader föröfva, de måtte fortare blifva igenkände och eftappade samt flere brott af dera undvikas.
Men att Tjufvar, hvilka andra eller tredje gången hgföras, bränmärkas, om än det sker på något doidt ställe, såsom Lagutskottet hemställt, kan ehuru det visserligen mänga gånger skulle medföra nödvändig upplysning för Domaren , som måste bestämma Straifet olika allt elter som det befinnes , att den tilltalade tillförene förgått sig; jag ändock icke g,lia, af det skäl, att stundom händer, att straff länder den förvillade till förbättring; iven en sådan förhoppning icke kan äga rum, erär brännmärket vore vanärans beständiga insegel, som, ehuru doldt det än åsättes, icke kunde blitva okändt for hans sällskaps-krets och innom hans Landsort samt derföre måste, i Stället att förbättra, sänka förbrytaren i förtviflan, hvars följder blefvo itererade brott.
D t af Utskottet tillstyrkta Rättegångssätt med Tjalvar, finner jag för min del icke böra antagas, dels af den orsak jag redan haft äran anföra, nemligen att jag anser lämpeligast vara inhämta det förväntade nya Civiloch Criminal Lag-Förslaget, på det en systematisk ordning vid Lagstiftningen i det hela må utan motsägelse i Principer vinnas; dels 44 Den i April. ock derföre, att Författningar redan utkommit, hvilka tillåta Domare, att uti Brottmål afvika ifrån den stadgade vanliga Rättegångs-Ordnin. gen, när serskildte omständigheter dertill föranleda.
Äfven brottslingen har rättigheter, hvilka hvarken kunna eiler böra honom betagas, och ibland dessa är den hufvudsakligaste, att, enär han anklagas, blifva hörd och äga tillfälle ej allenast att sig förklara utan ock bemärka sättet, som vid Vittnes-förhöret jagttages, nemligen: att vittnen hvarken trugas, tubbas eller lockas till den utsago de afgifva , och att denna varder i Protocollet rigtigt intagen.
— En sadan Brottslings rätt njuter han icke, då Ransakuingen anställes i hans frånvaro; och detta undersöknings sätt kan dessutom leda till hvarjehanda äfventyrliga följder ; hvarföre stadgande om en allmän förändring uti den nu gällande Rättegångs-Ordning, när fråga är om Tjufvar, synbart bör förkastas.
Men att vid serskildte omständigheter
Domaren må ifrån denna ordning afvika, derom behöfves ej annan Lag-förklaring än de Stadganden, som till efterrättelse redan blifvit utfärdade.
Jag anhåller alltså att Lag-Utskottets Betänkande måtte, i stöd af de deremot gjorde Anmärkningar, blifva ogilladt, och att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes derom göra Proposition.
Friherre Wrangel, Henning■
Jag anhåller blott att få uppgifva en anledning till de många stölder, hvilka nu mera än förr inträffa;, Den i April.
4f härledande sig enligt min tanka från dess höga skatter, hvilka alltsedan 1812 ägt rum och varit så betungande, att åtskilige Åboer, måst gå ifrån sina Hemman.
Herr Cederskjöld, Pehr GustafSedan Grefve Hamilton fullständigt utvecklat både mina och flera andra Ledamöters tankar, kan det visserligen synas öfverflödigt att vidare yttra sig i detta ämne, men som jag redan sknfteligen författat mina tanker, anhåller jag att endast såsom ett tillägg till hvad Grefve Hamilton anfört, få uppläsa följande:
Människorna äro alltid och allestädes af Naturen ungefär likartade, och serskilta Nationers olikhet, åtminstone i afseende på sedligheten, beror hufvudsakeligen på skiljaktigheten i Lagarne.
Mänskliga böjelserna och Passionerna utgöra drifFjedren i Stats-Uret:
Lagarne äro pendeln, af hvilket ordningen i Urets gång bestämmes.
Förhållandet emellan ett Folks lagar och dess sedlighet är så ovillkorligt, att man af osedligheten i ett Land med säkerhet kan sluta till Lagarnes ofullkomlighet; och tvärtom bör den som känner ett Folks Lagar, ut*n svårighet kunna beräkna graden af detta, om än för öfrigt obekanta Folks sedlighet.
Af den omständighet att Tjufvarnes antal i Sverige årligen ökas, kan man således med säkerhet sluta lill någon felagtighct i Lagarne.
Att uppgifva alia de puncter, hvari denna felaktighet består, och huru den bör rättas, tillhör ej det ämne, sorn nu är under öfverläggning. 46
Dett i April, och skulle dessutom vi la öfverstiga min förmåga.
Jj>g vjll derföre inskränka mig till att vidröra blott några få af de puncrer, sorn med detta vidlyftiga ämne äga närmaste gemenskap.
Högsta ögnamärket för Lagstiftaren bör utan tvifvel vara , att undanrödja frestelsen till brott.
När man derföre besinnar. att frestelserna till tjufveri äro brist på arbetsförtjenst och lättja; så ser man lätt på hvad sätt
Lagstiftaren bör kunna förekomma tjufveri, nemligen:
Genom öppnandet af utvägar till förtjenst, och genom lättjans tvingande till arbete, 1 samma man derföre Sillfisket, SjöDrten och andra utvägar till förtjenst minskats och inga andra blifva satta i stället, i samma mån har Tjufvarnes antal mäst ökas.
Manne derföre, i förbigående sagt, Götha Canal- arbete ej skulle kunna göras nyttigt för Landet, derigenom att man där skaffade sådana Människor sysslosättning och förtjenst, som eljest skulle, i brist på lönande arbete, låta förleda sig till tjufveri, häldre än att förgås i elände?
En annan orsak till Tjuf-antalets årliga förökning torde böra sökas i sjelfva Spöstraffets olämplighet, hvaraf följderna böra blifva så mycket svårare, ju mera Nationens hederskänsla utvecklas.
Den som en gång fått Spö, kan ej blifva en ärlig man, utan att åtminstone äga mångdubbelt större moralisk styrka i själen, än den, som al drig begått några brott.
De sorn lidit Spöstraff äro således, såsom jag förut en gång haft äran anmärka, liksom döm - Den i April. 47 da till tjufveri för lifstiden, och utgöra ett slags tjufband, i hvilket hvarje ny brottsling på Pålen inlemmas.
Spöstraffet strider således mot deri Lag-prmcipe:
Att straffet bur, sä vidt det är möjligt, åsyfta brottslingens förbättring.
Mot samma principe strider också lifstids-Fängelse.
Utan hopp ges ingen bevekelse grund till förbättring.
Lifstids
Arrestanten måste nödvändigt förblifva en förhärdad människohatare och blott trackta efter att bryta de bojor, sorn fjettra hans okynne.
Hans anda blir giftig och ingen ny brottsling kan nalkas honom, utan att insuga ett obotligt smittämne.
Några torde invända:
Spöstraff hafva ju hos oss alltid funnits, hvarföre skola deras menliga verkningar först de senare åren börjat visa sig ?
Till besvarande af detta inkast torde jag iå anmärka, att Spö straffets förderflighet står i rakt förhållande till utvecklings graden af Folkets hederskänsla.
Folket i detta straff kan hända endast såg ett physiskt lidande, men ingen betydande kränkning för hederskänslan, och så länge Soldaten kunde från Pålen återgå i ledet; så länge, säger jag, måste detta bestraffnings-satt hafva mindre menligt inflytande på sedligheten, än nu, då, med tilltagande hyfsning, hederskänslan förmodeligen blifvit mera allmänt utvecklad och Folket fått se, att den som lidit
Spö-straff anses ovärdig att till och med fä våga sitt lif för Fäderneslandets försvar :
Sjelfva detta i sig sjelf så förträffeliga Stadgande» att ingen rom lidit Spöstraff fär delta - 48 Den t April. ga i det ärofulla yrket att försvara Fäderneslandet, Slef blott derföre, att borgerliga Lagen och Oeconomiska Författningarne ej höllö jemna steg med Militaire Lagen till befrämjande af Folkets hyfsning och förädling , en bidragande orsak, till Tjuf antalets ökande derigenom, att alla de Tjufvar, som i de värfvade Regementen» ne förut funnit sin bergning, utstöttes i en Verld, der ingen annan födkrok för dem gafs, än tjufveri.
Ju mer derföre Svenska Nationen hinner framskrida i hyfsning, desto skadligare skola Spö straffen blifva; och snart måtte åtminstone den punct vara upphunnen, då här, likasom nästan öfver allt annorstädes, dylika straff måste afskaffas.
Om det således är olämpeligt att för tjufveri utsätta Spo-straff; så måste det vara ännu mera stridande mot all Lag-principe, att belägga detta slags brott med döds - Straff.
Straffens hårdhet förekomma ej brotten:
De göra blott Nationen hård och vild, samt domna hjertats ädlare känslor.
Straffen mäste dessutom, såsom en värd Ledamot för en tid sedan härstädes ganska rigtigt anmärkte, ej allenast vara lämpade efter brotten, utan äfven std i ett rigtigt förhållande sins emellan.
Stöld och mord böra derföre ej var3 belagda med samma s'raff nemi. dödstraff; ty naturligtvis skulle tjufven då alldrig försumma att genom mord, för hvilket brott han ej hade att frukta något straff, undanrödja hvar och en, sorn möjligen eljest skulle kunna upptäcka honom.
Om således, enligt - Dm i April. 49 ligt Utskottets Förslag, deri för 2‘.dra dier 3:dje gängen straffade tjufveri stämplades med est outplånligt märke, som betoge honom hoppet att undgå dödsstraff, nästa gång han beträddes med tjufnad j så skulle helt visst desi till Galgen sålunda utstämplade armen alidrig utsträckas efter vår Egendom, utan att vara försedd med Mord-Vapen, för att tillika af* hända oss vårt lif, så ofta Tjuf ven ansåge ett mord på ringaste sätt kunna bidraga till be* tryggande af hans egen säkerhet.
Då Spöstraffet ej ännu kan afskaffas, ellef denna Lagförändring hu ens komma i frågas
Vägar jag likväl hoppas, att
Nät önert åtminstone ej skjunkit sä djupt tillbaka i barbari* att straff, sorn redan äro omänskligu* Skola behöfva att ytterligare skärpas.
Herr Stråle t Nils Vilhelmi i anledning at de flete armärkningar, hvilka emot Lag Utskottets Betänkande blifvit framställde, torde det tillåtas mig att närmare utveckla de skäl» hvilka förmått mig att instämma i Utskotteti mening.
Hvarefter Herr Stråle uppläste följande*
Det här länge utgjort en tvistig fråga i Lagstiftningen 4 huruvida Staten äger rättighet att emot egne Medborgare använda dödsstraff eller icke.
Man har härvid bufvudsakeligén anfort att då den enskilt» människan icke af* Ridd. och Ad. ProU V B. i AJd. 7, g. >0 Den i April.
Skaparen erhållit rättighet öfver sitt eget lif, kunde hon ej heller, vid inträdet i Samhället, till Staten öfverlemna en sådan magt, och slutsatsen blefve då, att den styrande Magren ej äger rättighet att såsom skräckmedel använda ett Straff, som beröfvar en brottslig medlem af Samhället lifvet.
Derjemte har man åberopat erfarenhetens vittnesbörd, att grofva straff ej ovillkorligen afskräcka från brott:
Att då de ofta hos åskådaren endast verka ett nedtystande af mänsklighetskänslan och förhärdar sinnet, stärkas derigenom hos den vanartige anlagen och så till sågandes förmågan att utöfva brottsliga gerningar.
Utredningen af dessa Anmärkningar fordrar kan hända vidsträcktare kunskaper, än dem jag tilltror mig äga; men jag utbeder mig vördsamt att till kunnigares bedömande få framställa den synpunct, hvarutur jag för min del betragtar frågan , om Statens rättighet ait använda dödsstraff och tillämpningen deraf till ifrågavarande ämne.
Uti Naturtillståndet eller utom Samhället är det hvarje människas rättighet att sjelf försvara sitt lif och sin Egendom, hon dödar den Som vågar angripa endera , hämnas en slagen anförvants eller väns död, uppsöker tjufven och återtager sin Egendom samt dödar honom om ingen annan säkerhet gifves för vidare ofredande.
Genom Samhälls - Inrättningen upphör detta sjelfförsvar, och Statens skyldighet inträder att freda Samhälls Medlemmatne till lif och egendom.
För att fullgöra en sådan skyldighet är det Statens rättighet att använda Straff, i ändamålet att vid brottet häfta ett ondt, sorn öfverväger den fördel biottslingen vantar sig af sin Jagstridiga garning, men förenadt med ett bemödande att förbättra brottslingen och bereda honom möjligheten att vidare vara Medlem i Samhället, i aila de fall där Samhällets säkerhet sådant medgifv.r.
Är åter brottet af den grofva beskaffenhet, att de villkor derigenom blifvit brutne, som utgjorde grundvalen för föreningen till ett Samhälle; säkerhet till lif och Egendom, dä kan jag för min del ej betragta brottslingen annorledes än såsom satt utom Samhället, såsom en fiende till detsamma, emot hvilken den styrande Magteo äger att utöfva samma försvars-medel hvaraf hvarje människa i natur tillståndet ägde att sig begagna, och om Staten icke äger annat medel att freda öfrige Medborgare
Fån brottslingens våldsverkan, är det Staiens både rättighet och pligt att genom användande af döds-straff förskaffa
Medborgare den säkerhet till lif och egendom, som de äga att fordra.
Om dessa grundsattser äro gallande, så följer äfven deraf ett då en Medborgares lif med väld blifvit honom afhändt, den brottslige bör dödas för att sätta öfrige Samhällets Medlemmar i sakerhet för hans mordiska lynnej men utur annan synpunct, än den jag ofvan arfördt, lern svårligen döds-straffet, äfven för mord, efter rättsgrunder försvaras, ty vedergällningsråttea tillhör icke människor, endast Gud, o h om man vili använda detta Straff såsom ett skräck.-; 52 Den i April. medel, torde både Statens rättighet dertill och det ändamåls-enliga i sjelfva straffet vara mycken tvifvel underkastadt.