Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skall jag omtala huru många invändningar min kärlek gjorde emot hans godhet.
De omkostnader han komme att göra vid denna troligen lönlösa resa talade jag icke om; jag föreslog blott att han ville förse den arfsökande med respenningar och låta honom resa.
Härtill svarade Henrik, att anseende och rang uträttar med vinglande arfsförfalskare än mera än pengar.
Skall jag säga, hvad han icke sade åt mig, men hvad jag ändå vågar tro ... att det var, om icke en böjelse för det äfventyrliga och romaneska, en viss storartad stolthet, som eggade honom till detta företag.
Henrik var stolt på ett annat sätt, än andra menniskor det äro; han ansåg det för en stor och oafvislig lycka att blifva på detta sätt tagen i anspråk af en fattig familj, hvilken icke kunde vedergälla hans möda med mera än nedkallande af himlens välsignelse.
Han ansåg, att honom nu blifvit bevisad den största ära, då han, den rike mannen, fått en sådan förtroendepost af utfattiga likar.
Nog af, han icke allenast beslöt att resa, utan han skänkte tillochmed pengar åt den fattige fremlingen.
Man kunde tycka, att motiverna till denna resa ändå voro nog svaga; må man då anse att hans väg styrdes af ett oundvikligt öde.
När jag såg, att intet kunde beveka honom ifrån denna äfventyrliga resa, bad jag att åtminstone sjelf få följa med, men han föreställde mig hafvets faror och strapascher – helst under den kalla årstiden med mitt lilla barn, hvilket jag inte för allt i verlden velat lemna.
Det var i December han seglade af ... jag stod gråtande på stranden och såg på.
Jag trodde mitt hjerta skulle brista.
Småningom sväljde jag mina tårar och lefde i hoppet.
Vid första öppet vatten hade han hoppats åter vara hemma.
Jag roade mig med att lära min gosse gå och gladde mig, när han började kunna babbla någonting som liknade mamma.
Tiden förgick och redan var det Maj.
Att min man icke skulle ha så i allt gynnande omständigheter, som han vågat hoppas, det beredde jag mig nog på, men att äfven intet bref ankommit, oroade mig på det högsta.
På någon vändning i hans kärlek trodde jag ej; men om det händt någon olycka, något förfärligt och oanadt?
Min svåger baron Arvid hade inga tröstande ord att gifva mig; han blott förvärrade det onda genom sina onda gissningar.
I slutet af Juni hade jag nått höjden af den förtviflan sorgen inger och man började anse mig för vansinnig.
Efteråt har jag fått veta, att baronen underblåste en sådan tro.
Jag fick besök af tvenne läkare, hvilka förklarade att så var fallet och på grund af några tjenstehjons vittnesbörd, att jag stundom varit rasande och våldsam, skillde man mig ifrån mitt barn och jag blef skickad till dårhuset Danviken i Stockholm.
Hvad hjelpte alla mina böner, mina försäkringar, att det blott var en ytterlig sorg, men icke galenskap ... jag inspärrades på dårhuset.
Och ännu upprepar jag det ... jag var icke vansinnig då, men jag blef det småningom, sedan man jemte friheten äfven beröfvat mig mitt barn.
I åtta år hade jag varit inspärrad, tidtals redig och tidtals förryckt, då jag en dag ser en himmelsk syn ... min man.
Nu hade jag till följe af den utomordentliga glädjen bordt bli vansinnig för alltid, men motsattsen inträffade.
Snart var jag åter jemte honom på vårt kära Ristilä.
Hufvudändamålet med hans resa hade verkeligen lyckats.
En stor del af arfvet hade fallit ut och blifvit öfversändt till Finland.
Men sjelf blef han på återvägen ifrån Marseille tagen af sjöröfvare, han jemte hela besättningen.
Algier var då ännu icke i fransmännens våld och medelhafvet var osäkert.
Förlåt denna parenthes, som du känner bättre än jag.
Nog af; min man var i åtta år slaf och hade skrifvit många bref till sin bror och mig om att utlösa honom; dessa bref hade väl aldrig kommit fram, menade han (och med den tron gick han i grafven).
Slutligen fick han tillfälle att rymma och tog kosan genom Spanien till Frankrike och Marseille, der han var känd och der man försåg honom med kläder och penningar.
En sak förbittrade vår nya sällhet; vår lille Henrik var ej mer; baron Arvid hade några månader efter mitt inspärrande på dårhuset, medtagit gossen på en resa till Tyskland och der hade den lille dött uti Lübeck, såsom medhafda bevis ådagalade.
Min man var af det friaste och öppnaste sinne; sjelf god och ädel misstänkte han icke någon om motsattsen.
Ännu ett barn skänkte jag min Henrik, en flicka, som vi kallade Helena, men den sällhet vi deraf rönte, varade ej länge.
Ett år derefter afled min ädle herre och man; min sorg häröfver var gränslös, men vansinnig blef jag dock icke ... jag var klok nog att undvika äfven skenet deraf, för att få behålla åtminstone min Helena och friheten.
Denna gång var icke heller baron Arvid angelägen om annat än att trösta mig; dageligen besökte han mig på Ristilä, och sökte på allt sätt förströ mig.
Jag fann dock snart, att hans mening var annan än oegennyttig, ty snart gjorde han mig anbud om min hand.
Jag spratt till, ty hans friherrinna lefde ännu.
Han sade att han aldrig älskat henne, att han nu älskade blott mig, och att dessutom hans hustru nu enligt läkares intyg låg på sitt yttersta.
Usch, hvad sådana ord gjorde honom förhatlig i mina ögon; jag började ana, till hvilket allt en så talande menniska kunde vara i stånd.
Jag afvisade honom med föreställningar först, med förakt sedan.
Jag tyckte honom ha varit en vållande orsak till sin makas död, då den enligt med läkarenes spådom verkeligen inträffade och jag förbjöd honom helt och hållet min åsyn.
Den blick han då kastade på mig var lömsk och grym och innebar en aning om helvetet.
Snart förföll jag uti en sjukdom och vardt helt och hållet beröfvad sansningen.
Jag vaknade först, då jag tyckte mig buren af tvenne karlar.
Genom många underliga gångar förde de mig under jorden hit till denna graf.
Ännu kunde jag icke tala eller skrika.
Men såsom sagdt de lemnade mig här, alldeles ensam.
Småningom återkom lifvet fullkomligt i mina ådror och jag började se mig omkring.
Hvad var detta för ett rum?
Här var icke kallt, ty här fanns en kamin, som kändes helt varm; här var icke mörkt, ty denna lampa brann äfven då.
En matportör stod på golfvet och en vinflaska invid.
Man ville således ej, att jag skulle svälta ihjel.
Jag undersökte vidare och fann att min hand var fjettrad vid denna kedja.
Säkert var jag åter på ett dårhus, ett än rysligare än det förra, emedan det var under jorden.
Men hvad var det för drägt jag hade på mig; det var en svepdrägt.
Dörren knarrade och in trädde baron Arvid; fruktan gaf mig då en viss styrka och jag frågade, hvar jag var.
– Du är på ett sådant ställe, derifrån du aldrig slipper ut.
Du är under den venstra flygelbyggningen.
Dessa gångar känner ingen mer än två lefvande menniskor, som kunna tiga; grefven kände dem äfven, men han är död.
– Och hvarföre är jag här?
– För att bereda mig en fullkomlig hämnd.
Du kände inte honom, hvars kärlek du förskjöt; nu får du känna hans hat.
För dig behöfver jag icke hålla någonting hemligt; du kan icke skada mig.
Så vet då, att jag i dina läkemedel inblandade ett sådant, som verkar antingen död eller skendöd.
Jag hoppades det sednare och mitt hopp slog ej felt.
Du är allaredan begrafven och ingen forskar efter dig mera; men när jag öppnade kistan och fann dig varm, blef jag glad och jemte en god handtlangare bar jag dig hit.
Här kan du nu bereda dig på att vara hela ditt återstående lif, hvilket jag vill hoppas blir långt nog, ty jag vill icke förneka dig sådant, som kan göra ditt lif på sitt sätt gladt nog.
Denna kamin skall värmas åt dig, när helst du vill; denna lampas olja skall aldrig tryta ... för att roa dig i din ensamhet, skall du få att läsa tidningar och böcker, om du så vill, äfven gudliga.
Af mat och dryck skall du ha fullt upp, detta rör i taket skaffar dig vädervexling och litet frisk luft ... med ett ord, intet skall saknas, som kan göra ditt lif komfortabelt ... jag har dessutom en tjenstvillig tjenare, som benäget åtagit sig att betjena dig med allt det nödtorftiga.
Till ett ständigt tecken af din fångenskap skall du dock vara fästad vid denna jernked, som nog håller emot en qvinnas ansträngningar.
Förstår du nu min hämnd.
– Ja, jag förstår, att du är en djefvul.
Men på den sista dagen skall Gud icke se till dig i nåd; då skola dina kedjor blifva fastare och värre, än mina nu.
Det skall bränna.
– Vi vilja icke tala i dessa ämnen nu.
Jag vill att du först skall samla litet mera krafter; sedan skola vi förnöja oss dermed, om icke med något annat.
Men hvad skall jag påminna mig hans förhatliga ord.
Nog af; han höll sitt löfte och hans hämnd var utsökt och fin.
Han nekade icke mig värme och ljus, mat och dryck, endast för att jag måtte skänka honom en lång och mättande hämnd ... icke banditens, hvilken åtnöjer sig med ett dolkstyng och sedan är belåten ... nej, de dolkstygn han gaf mig voro så många som sandkornen äro i hafvet.
Jernkeden är såsom du ser af den längd, att jag kunde promenera af och an i det fem steg långa rummet ... ty äfven motion skulle jag ha, för att icke tvina bort och bli sjuk ... men denna ked går äfven an att viras .....
Nej jag vill icke säga mera .....
Tänk efter och välj, ibland illgerningar emot nästan, dem som äro de svartaste och nedrigaste ..... alla dem har han begått emot mig.
Denne man, som sitter här bredvid mig nu, var hans handtlangare och dessutom min ödmjuke tjenare ... i allt, som icke hade samband med min befrielse.
Dock hade han ett menskligt hjerta och ofta, då han ensam var här, hade jag en på sätt och vis glad och treflig stund.
Baronen hade en verklig njutning vid att för mig omberätta alla de nidingsdåd han begått.
Det var för honom en satanisk triumf att göra sig ännu mera förhatlig i dens ögon, som var i hans våld och som han visste efter hvarje sådan berättelse skulle om möjligt afsky honom ännu mera.
Det kom sig icke af något behof att utgjuta sig och genom erkännandet afvältra en del af sina samvetsqval ... sådana kände han icke ..... utan det var en förhärdad röfvares fräcka mod, som, då han tillstår sina brott, är helt belåten öfver den häpnad och leda han väcker.
Ja han var värre än en röfvare, ty röfvaren vet, att hans bekännelse kan skada honom, men baronen njöt samma fördel, samma triumf, inför en, som icke kunde skada honom det allra minsta.
Åtminstone icke i denna verlden.
Jag sätter icke det ringaste i fråga sanningen i dessa berättelser, hvarmed han småningom bespisade mig:
De bref han emottagit af min man, rörande den franska resan och fångenskapen i Algier, hade han uppbrännt allesamman.
Och genom hans förord kom jag på dårhuset.
Min lilla Henrik hade icke dött; honom hade han jemte v.
Nit utsatt på en obebodd ö.
På v.
Nits förord hade han icke velat förgifta gossen.
Läkarebevisen om Henriks död voro alla förfalskade.
Han hade hoppats att jag snart skulle dö, hvarpå han skulle blifva ägaren till Ristilä.
När min make återkom, slog detta felt och då uppgaf han äfven åter allt hopp, ty sin broder måste han ha känt en viss aktning för ... kanske en skugga af broderskärlek ... ty honom sade han sig icke velat skaffa ur vägen.
Det var den enda ljusglimt i hans själ, tyckes det.
Men när Henrik var död uppvaknade åter hans lust till Ristilä i förening med en viss kärlek till mig.
För att nu på det lättaste sättet åtkomma båda två, gaf han sin friherrinna, denna älskansvärda qvinna, ett långsamt dödande gift och ... hon dog.
Då han ändå icke lyckades, handlade han med mig, såsom redan är berättadt och snart derefter lät han äfven min lilla Helena försvinna genom den välgörande syran ... hvarmed han säkert menar ett hastigt dödande gift ...
Så blef han ägare till Ristilä, han ... tjufven, mördaren, skändaren.
Dessa voro nu min svågers berättelser, dem han vid denna lampas sken berättat för mig.
Och såsom jag sagt; jag tror på deras sanning.
För att göra ett slut på min sorgliga historie,
vill jag endast tillägga, att sedan jag i mera än fjorton år legat här under jorden, hände sig en dag – sedan baronen varit borta utöfver den vanliga terminen, som var tre dygn ... spindelns arbete i förening med kroppens behof af hvila hafva lärt mig att räkna tiden ... för fem dygn sedan hände, att han kom in och hans min var icke mera hånleende utan vild och alfvarlig.
Han sade, att hans hämnd redan var tillräcklig, att min bästa tid redan var förbi och att det kunde vara bäst, att jag nu beredde mig på att dö.
Då jag frågade hvilken död, svarade han: hungersdöden.
Han förde med sig matportören och vinflaskan.
Kap. XIX.
Bihang till grefvinnans berättelse.
– Det är denna vinflaska – sade Harald – drick häraf och styrk dig.
Grefvinnan gjorde så utan att fråga, hvar Harald kom sig till denna för henne välkända vinflaska.
Under det hon drack vaknade v.
Nit ifrån den apathi eller själsslöhet, i hvilken han under hela berättelsen varit försänkt.
Han såg på grefvinnan, öppnade sin mun och sade:
– Ni sade, min fru grefvinna, att ni var öfvertygad om sanningen af de berättelser, hvilka baronen icke drog i betänkande att meddela er, jag menar berättelsen om hans egna skurkstreck.
– Jag sade mig vara öfvertygad och jag är det.
– Då kan jag lemna er den upplysning, att – här stadnade v.
Nit plötsligt, men tillade sedan med en ton, som om hvad han nu sade vore annat än hvad han först ämnat säga – att ... baronen äfven är öfvertygad om dessa berättelsers sanning.
– Hvad menar ni, då ni säger sådant, som följer af det förra.
– I himlens namn, säg ut – sade Harald.
– När jag rätt tänker efter – gentog v.
Nit – så kan min lott genom vissa bekännelser numera icke förvärras.
Hittills har jag fruktat baronen; jag trodde, att derest jag hade anförtrott vissa omständigheter för grefvinnan, så hade kanske grefvinnan, för att hos baronen förminska hämndens vällust, icke kunnat bevara min hemlighet.
Sägen fördenskull icke, att det är en jordisk klokhet (som är det samma som svaghet) hvilken nu bjuder mig att bortlägga fruktan för baronen och i dess ställe hylla sanningen.
Ty så länge jag var baronens tystlåtne slaf och trogne handtlangare, var jag en arm och olycklig man, hvars sällaste stunder voro, då det döfvande ruset förjagade samvetets röst.
Men nu, då jag kan tala sanning, känner jag inom mig en glädje och ett lugn, sådant jag icke känt det på länge .....
Nåväl, baronen är öfvertygad om de omtalta berättelsernas sanning; grefvinnan är det äfven ... men jag är det ej.
Ty så ofta det var mig möjligt, var jag icke en trogen handtlangare.
– Hvilket är sannt och hvilket är falskt? – sade Harald.
– Alla de öfriga berättelserna äro sanna, men beträffande de begge barnen, Henrik och Helena, är det icke så.
Jag följde med då baronen, på min inrådan utsatte den lille Henrik på en öde holme vester om Rügen och i en jordhåla der.
Men hvad han icke visste var att jag i ett hemligt och anonymt bref underrättade, om ett barns så beskaffade utsättande äfvensom om stället ... en man, hvilken i dessa trakter var känd för ädel och godhjertad.
Jag har deraf anledning att förmoda, att den lille Henrik blef räddad, men vidare vet jag icke, ty jag vågade icke gå desto mera öppet tillväga.
– Jag kan icke annat än tacka er för denna mensklighet, ehuru det är föga troligt, att brefvet hade önskad verkan.
Men sådant kunna menniskor icke känna; kanske min Henrik lefver ännu.
Men det andra barnet, huru räddade ni det?
– Som grefvinnan vet, var detta barn dömdt att dö genom förgift och baronen var så angelägen om att detta måtte ske rätt snart, att då han var borta, eller rättare, detta oaktadt, anmodade eller befallde ... ty jag var hans slaf ... han mig medelst det oss emellan vanliga schifferspråket i ett bref att genast döda barnet.
Detta ville jag ej göra, men jag vågade icke heller vara olydig ... återstod således att bedraga baronen.
Jag bortbytte det lefvande barnet emot ett, hvars nyligen inträffade död jag anade, såvida jag några dagar förut sett det draga sina sista andedrag.
Nog af; det fremmande barnet begrofs, men ert barn blef vid lif ... åtminstone för en tid ... man säger emellertid, att den lilla Helena något år derefter förkom eller bortröfvades.
Huru jag föröfrigt tog mina mått och steg, kan jag en annan gång beskrifva; nu kan det vara nog att säga, att det åtminstone icke dog genom baronens förvållande eller (såsom han sjelf skulle säga) förtjenst, och kanske ...
– Det lefver ännu; – tillade eller afbröt Harald – var icke det ställe der herr v.
Nit bortbytte Helena, var det icke ett torp vid stora vägen?
– Ja – svarade v.
Nit med häpnad och förvåning.
– Ligger det icke ungefär tre och en half fjerndel ifrån Ristilä?
– Ja, jag tror väl så.
– Och torpets namn, är det icke Inttilä?
– Det är så.
Magistern vet då allt.
– Hade icke den lilla Helena på axeln nära till högra armens vinkel ett ärr, tvenne bokstäfver H H.
– Det vet jag icke – sade v.
Nit – men möjligt är det ändå.
Grefvinnans ögon strålade, då hon inföll:
– Men jag vet det, jag dess mor.
Men är du en allvetande själ, du stolte, herrlige yngling!
Ja, ja; så var det; jag förgat att nämna derom.
H H ...
Henrik Henning, Helena Henning ... förstån j?...
Förstån j, att jag, vid farhågan att skiljas ifrån, att bli beröfvad mina barn, var barnslig nog att med frätsten inbränna deras initialer, för gossen på den venstra axeln, för flickan på den högra.
Jag tänkte, ja hvad skall jag säga hvad jag tänkte ... en känsla var det, en instinkt.
Det skulle lända till ett igenkännelsetecken till ett ... jag vet ej hvad jag skall säga ...
Jag var barnslig, men var jag klok?
Tala, upplys mig om mera.
– Ja – svarade Harald med en röst darrande i lugn – Helena lefver.
Allt skall bli klart för dig och för hela verlden; underliga hafva ödets vexlingar varit ... försynens vägar ha varit dunkla och visa.
Ja din dotter lefver, Helena lefver, Stella lefver.
Tror du icke mig, då jag säger, att ditt barn lefver!
– Ja, jag måste tro den sanning, som talar ur dina ögon.
Men hvar är hon, Helena?
Kallade du henne äfven Stella?
Hvem har talat för mig om en Stella?
– Det har jag – svarade v.
– Stöd mig, mitt minne – utropade grefvinnan – ja du har talat för mig om en Stella.
Nu erinrar jag mig det fullkomligt.
Så nära vore hon mig då, men ... är detta en vansinnigs glada dröm!
Ut vill jag, ut, jag qväfves här.
Harald, för mig fort ut härifrån, Harald, ty var detta icke ditt namn?
– Ja, det var mitt namn.
– Det var, säger du och hvad menar du dermed?
Men hvad aktar jag derpå ... fast du är min befriare, så har jag nu icke känslor för dig och ingen tacksamhet ... nu när jag vet mig hafva återfått mitt barn.
– Du hade då icke mera än detta ena barn?
– Jag hade, men menar du, att menniskan aldrig kan vara nöjd?
Menar du, att då jag återfått tvenne förlorade goda ting, friheten och det ena barnet ... menar du, att jag borde vara så förmäten och otacksam emot Gud, att jag började gråta efter det andra barnet.
– Men om det barn du icke vågar hoppas uppå vore din åsyn än närmare än det barn, du vet dig hafva återfått.
Om på den väg, som är emellan dig och din Helena, Henrik skulle vänta dig, för att föra dig i din dotters famn?
– Åter tvingar du mig att lyssna till dina ord och deri gör du orätt.
Skall min lycka nu icke få vara för mig nog?.....
Men din röst har mycket veknat och dina ögon se icke mera på mig, såsom förut.
Kanske har du då någon mening med dina ord.
Så säg mig, hvilken är då din mening?
– I himlens namn, säg ut – sade i sin ordning v.
Nit – har du några bevis, så dröj icke med dem.
Nu samlade Harald allt sitt lugn och med en röst, sväfvande och stilla såsom grafvarnes, talade han:
– Den man uppå ön Rügen, hvilken ni underrättade om det utkastade barnet, var en läkare?
– Ja, det var han.
– Och hans namn?
– Kan jag icke erinra mig.
– Var det icke Thalberg?
– Thalberg, ja, ack ja.
Alldeles såsom ...
– Mitt.
– Men vidare, bevis, bevis!
– Är detta bref icke nog?
Med dessa ord gaf han åt v.
Nit det lilla anonyma brefvet.
Brefvet ifrån hans fostermor, hvilket omslutit det förra gaf han åt grefvinnan.
– Ja detta bref är ifrån mig – sade v.
Nit – en hårsmån felar ännu, och jag kan säga, att Gud utvalt mig till ett medel för det goda.
Nit lade den gamla, gula breflappen i grefvinnans hand och emottog af henne det större brefvet.
Efter genomläsandet begynte v.
Nit att darra och hacka tänder, såsom en hvilken är anfäktad af frossen; grefvinnan deremot satt der såsom förstenad med blicken fästad på Harald, hvars lugn hade uppsmält i tårar.
Harald var dock den förste, som talade:
– Falsk blygsel vare fjerran från mig.
Se här, min mor, denna blottade axel.
Grefvinnan slets ifrån sin förstening, för att straxt derefter sanslös digna emot bädden.
Men när hon omsider vaknade, uppstod en scen, som icke låter sig beskrifvas.
– Skynden er, skynden er – sade v.
Nit – låten lagen med sin jernhand falla tungt på den brottslige.
Gånge huru som helst, jag skall icke klaga.
– Min Henrik – sade grefvinnan – min son, skall icke en natt för denne olycklige bli lika lång, som ett helt år för mig; han är ju dervid ovan?
Nej Henrik, alla vilja vi gå tillsammans bort ifrån denna hemska boning.
Kommen!
Sådana ord hade kunnat förmå Harald ... låtom oss allt ännu kalla honom så, ty har han under det namnet väckt hos oss deltagande och gjort något intryck, så har sjelfva namnet blifvit oss kärt, ehuru vi förstå, att hans moder hellre kallade honom Henrik ... ja, de orden hade lätt kunnat förmå Harald till en mildhet, hvilken icke gick in i hans planer, om denna mildhet äfven nu varit oskadlig.
Men mildhet behöfdes icke här, ty v.
Nit utropade:
– Nej, min grefvinna; jag har nu ombytt natur och hvad jag nyss så högt fruktade, det önskar jag nu.
Det skall för mig blifva ett heligt nöje att få qvarstadna här, om ock blott öfver en natt.
Denna natt skall jag använda att närmare tänka på saker, dem jag icke på många, många år betänkt, emedan jag icke vågat tänka på dem.
Denna lampa skall jag släcka; jag fruktar icke ens mörkret, ty jag menar, att mörkret utom skall låta ljuset inom mig klarare upplåga.
Nej gån, hindren mig icke; när herr Thalberg, grefven vill jag säga, nästa gång återser mig, hoppas jag, att det mesta redan är utspelt deruppe och att mycket är förändradt här nere.
Af så mäktiga okända känslor än grefvinnan och hennes son voro beherrskade, kunde de dock icke låta bli att med en viss beundran betrakta den arme v.
Nit, hvars ansigtes uttryck var varmt och godt och skänkte en egen högre betydelse åt hans sednaste, skenbart skämtsamma, obetydliga ord.
– Tag dock denna vinflaska – sade Harald – hon innehåller dock någon näring.
– Nej icke nu – svarade v.
Nit – jag vill bli helt ensam och bryr mig icke nu om någon kamrat – tillade han vemodigt leende.
– Gonatt i så fall tills i morgon – sade grefvinnan och Harald nästan på en gång.
– Måtte himlen låta allt lyckas för er så väl, som jag det önskar.
Gonatt – tillade v.
Nit och släckte sin lampa.
De två hade nästan svårt att lösrycka sig ifrån v.
Nits sällskap och den hemska rysliga kammaren.
När de redan voro vid de tvenne stegarne, hviskade grefvinnan:
– Men om ett infall skulle göra, att den förskräcklige infann sig här i natt, oaktadt han icke lofvat, och då finner den arme v.
Nit der och offret borta, så dödar han honom säkert.
– Ja du har rätt, min mor, men äro ingångsnycklarna tvenne?
– Jag vet det ej.
Låtom oss än en gång gå till honom, som nu är grafvens innevånare.
Ingendera ville lemna den andra och de gingo således tillsammans. v.
Nit blef först litet häpen, men underrättad om orsaken till deras återvändande, fällde han tårar af tacksamhet öfver en sådan grannlagenhet, omtänksamhet eller ädelmod; han kom icke ens att tänka, att ett sådant steg kunnat härleda sig ifrån hämndlystnad hos grefvinnan ... det hade ju varit menligt för henne och Harald, om v.
Nit, troligen ett lagens offer, omkommit genom baronens hand.
Och väl var att han icke tänkte något sådant, ty hvad som bevekte grefvinnan och Harald till detta återvändande, var visst intet annat än medlidsamhet och ädelmod.
Men äfven om v.
Nit för ett ögonblick skulle ansett deras föregifvanden förestafvade af någon ting annat än oegennytta ... hvilket vi af det sagda finne att han dock icke gjorde ... så skulle han snart blifvit öfvertygad om motsattsen, då Harald erbjöd honom att välja emellan pistolen och jagtknifven, sig till försvar. v.
Nit skulle funnit, att medelst antagandet af ett sådant tillbud komme han verkligen i stånd att undandraga hämnden och lagen ett eller flera offer, sig sjelf eller baronen, eller båda två.
Men ännu en gång säga vi, att sådana tankar icke uppstodo hos v.