Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En högröd sky flög öfver kornettens panna och kinder.
”Större än så ... jag vet sjelf hur stor den varit, och menniskan är icke mer än menniska.”
”Icke så länge hon blott tar sina egna råd och känslor till rättesnöre, min son!” menade gubben mildt.
”Men tar hon Guds råd till minnes och lägger sina känslor under nödvändighetens fjättrar, då kan hon höja sig så högt att hon lemnar långt bakom sig den obändiga naturmänniska, som hon var och som icke ville veta af annat än sitt hjertas bud och sitt sinnes lustar.”
”Jag tycker att detta är för mycket fordradt, farbror, medan ungdomen ännu sjuder i blodet.
Det är ett hårdt tal till en broders son, just när han lyder åtminstone hederns och samvetets bud, och det gör han, då han aflägsnar sig från en plats, der sådana känslor frodas som bitterhet, harm svartsjuka och förödmjukelse.”
”Nu talade du ut, min käre Engelbert, och voro mina fordringar på din ungdom för stora, så” – herr Tönne kastade de forskande ögonen rundtomkring – ”så kom det deraf att jag ville ha än större på min ålderdom och visdom, utan att de dock tyvärr alltid rättfärdigas.
Tror du, barn, att det icke ännu går djupa spår efter den smärtan, som jag sjelf fick, då Juanna, mina gamla ögons ljus, icke ville höra sin faders röst!”
”Jag vet detta, min dyre farbror, men Juanna rönte aldrig motstånd.
Hennes unga hjerta skulle nog eljelst ha lemnat sin fantasi.”
”Längre får du ej gå, Engelbert!
Skulle jag, den i lifvet härdade och pröfvade mannen, lägga en börda på detta unga, veka, ömma barn, denna dotter, som jag från hennes födelse ej nekat annat än det, som jag sett vara henne till skada, och det för att bereda mig ensam en tröst och glädje, som dock aldrig kunnat blifva i verkligheten hvarken det ena eller andra, då det kostade henne så stor försakelse?”
”Och farbror kände så fast att den förbindelse, hon åtrådde, aldrig kan blifva henne till skada eller olycka?”
”Menniskans blick öfver tidens ting är alltid skum, gosse – men sådan denna blick hos mig var och är, märkte eller märker jag ännu ingenting, som kan tydas till ondt.
Lauritz är en klar karakter ... varmt hjerta, kallt hufvud, allvarlig känsla ... han har naturligtvis menskliga fel, men det största rår han ej för, det att han älskade Juanna och vann hennes kärlek.”
Kornetten strök handen öfver sin eljest så släta panna – nu var den rynkad, och ett knappt bekämpadt missnöje lågade ur ögonen.
”Akta dig”, återtog herr Tönne straffande, ”att dömma i fåvitsko och orättvisa!
Mot ingen böra vi söka vara så rättvisa som mot en fiende, och jag vet att de känslor, du hyser mot kaptenen, gud bättre, alltför mycket närma sig fiendskap.”
”Ursäkta, farbror, här blir för varmt – jag har nu talat ut, och i morgon är jag å väg.”
”Ske som du vill, och eftersom det nu en gång är så illa med ditt sinnelag (må du komma på bättre tankar), så gör du klokast i att icke fara hit förrän ... en tid efter bröllopet.”
”Det sker visst icke heller!”
Engelberts röst gick nu i nästan lika starka vågor som blodet kring hjertat.
”Aldrig skall jag i detta hus bevista något annat bröllop än mitt eget.
En dag spådde mig en zigenerska, som jag träffade här i skärgården, att, hur omöjligt det än syntes, jag ändå skulle få den, som jag högst på jorden älskade.
Men nu ser jag väl att alltsammans är förbi och att jag var tokig, då jag ännu drömde den galna drömmen.”
”Du förskräcker mig, gosse – dina anletsdrag äro såsom om du tagit en ful mask för ansigtet, och du gör mig lika mycken häpnad som sorg, då du säger att du ännu drömmer om det, som längesedan bort vara slut.”
”Drömmen lyder hvarken Guds eller menniskolag.”
”Icke den, som kommer i sömnen”, svarade herr Tönne, ”men den, som smyger sig öfver oss, då vi äro vakna, måste lyda ...
Din kärlek var ingen äkta kärlek, när den så smeker sina egna önskningar.
Hade de gått i fullbordan, skulle det ju ha skett på Juannas bekostnad.”
”Jag vet icke hvad jag pratar – förlåt mig, farbror ...”
Hastigt tog han hatten, bugade sig utan att se upp och försvann genom grinden, icke åt strandsidan, utan åt skogsparken.
Då han aflägsnade sig, såg den gudfruktige herr Tönne uppåt himlen, der han sökte någon, hvars böner kunde nå till att vinna både Juannas lycka och den stackars Engelberts sinnesfrid.
Sedan tog han fram ur en liten korg bredvid sig en hand korn, som han utströdde för sparfvarne, hvilka snart slogo sig ned i små flockar omkring honom.
Under tiden hade den unga fästmön så mycket återhemtat sig från afskedets smärta, att hon kunde tänka på hur sjelfviskt det var att längre öfverge den gode fadern.
För att gifva ögonen tid att uppklarna och på samma gång låta sinnesrörelsen bättre lägga sig, tog hon på en krökande bakstig öfver hällarne och backarne vägen åt den kära parken.
Här ville hon dessutom plocka en qvast konvaljer och föra med sig till fadern, som högt älskade att i sitt rum se dessa blommor, hvilka varit ett kärleksbud emellan honom och hans förutgångna Juannita.
Med den redan färdiga buketten i sin hand hade den unga flickan satt sig på torfbänken under ett träd, der hennes och Lauritz’ namn voro utskurna i barken.
Hastigt spratt hon till.
Hvem framskymtade emellan träden, om icke hennes kusin ...
Engelbert hade icke haft någon afsigt att söka henne, men då han nu fann henne så skön att skåda i den rörelse,. som ännu böljade inom henne, kände han att blotta hennes åsyn på en gång var som en skarp smärta och en balsam för det brännande såret i hans hjerta.
I alla hänseenden var det en himmel att träffa henne utan honom, som under de sista dagarne utgjort hans grymmaste plåga.
Juanna, som var långt ifrån att ana de strider, hvilka hennes kusin ännu kämpade, trodde att hans böjelse varit af ett öfvergående slag, ty mot henne visade han numera aldrig annat än en vänlig och obesvärad kusins likgiltiga förtrolighet.
Detta oaktadt voro Juannas känslor mäktigt emot honom.
”God morgon, min vackra rymmerska ...
Jag trodde att det var klipporna som skulle fånga upp tårarne och svara på suckarne – kunna skogen och blommorna vara ett passande sällskap åt sjömansbruden på en sådan morgon som denna?”
Juanna betraktade sin kusin uppmärksammare än vanligt, ty hon märkte att något onaturligt låg i hans röst.
Men i stället att gifva minsta vink om denna upptäckt, svarade hon enkelt:
”I det här trädet står hans namn, och skogen och blommorna passa för alla, som ha hjerta för naturen och erfara välsignelsen af dess sällskap.”
”Derföre trodde jag att skogen också passade mig!” svarade kornetten, och med en viss affekterad vårdslöshet tillade han: ”Vill du gifva mig några af dina konvaljer?”
”Nej”, yttrade Juanna under en fin rodnad, ”de äro endast för min far – och vill du hafva några, får du plocka dem sjelf.”
”En enda – blott en enda, Juanna ... den gör ju hvarken till eller ifrån för din far.”
”Kära Engelbert, jag ger aldrig bort blommor – jag försäkrar dig ...
Blif icke ledsen nu!”
”Ledsen för en sådan bagatell – hvad tänker du på!
Men det förvånar mig att du fäster så mycken vigt vid en begäran, som icke ens rättfärdigar ett afslag.”
Åter rodnade Juanna.
Hon ville visa att hon alls icke fäste vigt vid saken, och redan utsträckte hon handen emot blomsterqvasten, men ryckte den lika hastigt tillbaka ... ”Nej, nej, en fästmös blommor äro icke för en kusin.”
Vid detta svar blef Engelbert blekare än konvaljerna.
”Då man nekar mig allt, då man föraktar all grannlagenhet, för att med flit skymfa mig, gör jag så här” ... och i detsamma ryckte han med våldsam hand buketten från den unga flickan, höll den ett ögonblick i luften och kysste den sedan, hvarpå han nedkastade de hastigt isärslitna blommorna på marken och trampade dem under sin fot.
Juanna stod stum och betraktade honom.
”Ser du, min kärälskliga kusin, det var icke farligare än så!” utbrast han med ett högt och tvunget skratt.
”Men jag skall icke längre upptaga din ensamhet”...
Och utan farväl flög han med snabba steg åt en annan del af parken.
Ända tills han var ur sigte, och flere minuter derefter, blef Juanna qvarstående.
”Jesus”, sade hon sakta, ”han älskar mig då ännu ... O, bevara mig för hans kärlek – den är full af vrede och mycket ondt ...
Jag påminner mig nu hvilken helt annan menniska han var före dessa fem dagar, då min Lauritz kom.
Har han kunnat tro, har han kunnat föreställa sig att detta års uppskof ...
Ja, ja, jag vill akta mig för honom ... O, huru jag nu saknar din ledande hand, min ömma, kloka moder – du skulle ha visat mig den bästa vägen.
Men då ej mitt öra hör din röst, får jag nog höra den i mitt hjerta, så att jag kan utgissa hvad du skulle rådt mig till.
Jag tror att jag säkrast lyder dig, om jag – så svårt det än blir – öfvervinner både förtrytelsen och fruktan och har mod att visa det jag icke alls fäster vigt vid hans utbrott, utan blir mig lik vid middagen.” – – – – – – – – – – – –
Middagen kom.
I den gamla ekpanelade salen stod bordet dukadt med syrener och pingstliljor i höga glaspokaler, silfverbägare vid hvar bruten servet och det skummande ölet i silfverkannan.
På denna kanna, en i stor familjklenod, fans B:ska vapnet sammanbundet med det Galdeska – tv fordom hade båda ätterna genom giftermål varit förenade, hvarom också en uthuggen grafsten i Tossene kyrka gifver vid handen.
Då hade en fröken Birgitta von B. varit herrskarinna på det präktiga Åby och en fröken Galde icke försmått att fatta det husliga styret på det lilla Byborg, der alltid lycklig kärlek, frid och glädje bott.
En annan art af glädje måtte fordom vid de stora gillena i Sotenäs ha gått ända till yttersta öfverdrift, ty ännu vet allmogen att berätta om tvänne fröknar Galde, som under ett bröllop dansat ihjäl sig.
Det är just dessa båda unga tärnor som ligga under ofvannämde grafskifva, och de sågo ännu för 20 år sedan mycket ståtliga ut, der de i sina präktiga medeltidskostymer äro uthuggna i den kalla stenen.
Inskriften på vers lyder så:
”Christoffer Galde vor fader med ære:
Fru Birgitte B–e vor moder keere:
Af Oby (Åby) gaar lod han sig skriffue:
Her at begrafven lad de os bliffue.
Jomfrue Birgitte och Ellien Galde:
Gud lad os af verden kalde!
Anno 1555”.
Vid det nämda middagsbordet stod nu den sista fröken B. på Byborg, den luftiga tjusande Juanna, och hennes små hvita händer voro sysselsatta att ordna de allvarsamma faten, brödhögarne och den öfriga välfägnaden.
På söndagen väntades alltid ett par kyrkgäster ...
Men det är hvarken vid dem eller bordet vi skola stanna, utan blott antyda att Juanna så väl utförde sin föresats att beherrska det vidriga och sorgliga intryck, som hennes kusin gjort på henne, att hvarken han eller fadern ens märkte ett spår deraf; och ljuf var hennes belöning, då hon erfor att Engelbert redan följande morgonen skulle resa.
Och kornetten reste verkligen, innan Juanna om morgonen var uppstigen.
Strålande lycklig öfver att hafva förlorat sin kusins tryckande närvaro, skyndade hon till samma plats, der hon föregående dagen hade träffat honom.
Hon ville taga de nu förhatliga konvaljerna och kasta dem bort – de finge visst icke torka och multna på den plats, der hennes och Lauritz’ namn så vackert frodades i trädet.
Men då hon kom fram, fanns icke så mycket som en half blomma qvar.
Någon hade omsorgsfullt hopsamlat dem, och hvem denne någon var kunde hon lätt gissa, äfven om hon icke hittat en liten silfverknapp, omslutande en rubinsten, som på söndagen burits af kornetten.
Lydande en instinktartad afsky, tog hon knappen och kastade den, med en styrka som man knappt trott den fina handen ega, långt nedåt den lilla backen, vid hvars slut en källa i marken emottog den.
Profpredikan i Berffendalen.
Åt öster af denna paradisiska dal – som säges i fordom tid hafva varit en fortsättning af hafsviken – der friska lundar, präktiga ängar, välbyggda bondgårdar och slutligen den oansenliga, men skönt belägna kyrkan fröjda ögat, höjer sig det storartade Skottefjällets skogrika väggar midtemot de lika skogkrönta bergåsar, som komma från Sotenäset.
Och i denna trakt, der hundratals småbäckar, bildade under regntiden, störta nedför klipporna och förstora behagen af dessa herrliga naturscener, lågo de två små hemmanslotterna, Östangården och Vestangården, som tillhörde, den förstnämde enkan efter kommissarien Peder Gude Giädda, den andra enkan efter sekundlöjtnanten Lorens Hellevi, och egorna skildes genom en bredare bäck med en liten dam och qvarn, tillhöriga fru Stefana Lorens, såsom hon allmänt kallades, ty alla menniskor hade förtroligt känt och älskat herr Lorens, hvilken i följd af en hedrande blessyr tidigt tagit afsked och gift sig i Berffendalen.
På fru Jetta Gudes sida om bäcken stod som ett slags ofullkomlig motsvarighet till qvarnhuset, ett icke så länge sedan hoptimradt litet skjul, som skulle med sina två små fönstergluggar föreställa ett lusthus.
Här uppehöll sig ofta nog, äfven midt i hösten och vintern, så länge icke qvarnen stod stilla för frost eller torka, den starka Konkordia, som försäkrade modern att hon bäst skäktade sitt lin på detta afstånd från eld och brand.
Men om den ena af de små fönsterrutorna kunnat sqvallra om sina hemligheter, så hade man nog fått höra att på andra sidan bäcken en ung man under hösten och vintern, då qvarnen gick, kom dit flere gånger om dagen, gaf order, pratade högt och stod ibland hela timmarne på stockhögen och betraktade, icke lusthuset, som var nära intill, utan de skogrika åsarne, bakom hvilka hans hjertas afgud lefde.
Då Konkordia såg detta, rusade hon från fönstret och fattade med ett slags raseri tag i lintotten, som hon häcklade och häcklade så nära att det till sluts icke blef qvar mera än några lockar, fuktade af de brännheta tårar, som fallit på dem.
Men det var icke till lusthuset som Konkordia i dag ställde sina steg.
Då hon återkom från Byborg, trädde hon in i stora stugan, löfvad både i spisen, på sidan om den samt här och hvar i rummet, och helsade på sin gamla moder, som kom emot henne med den underrättelsen att magister Sune Konradsson tagit in der, att han nyss gått åt kyrkan och att han vid återkomsten skulle äta middag med dem.
Detta förklarade dottern vara mycket ”illa, mycket orätt, mycket oklokt, när mor väl visste hvar haren hade sin gång.”
”Nå, får icke haren gå sina egna gångar?” frågade modern bekymrad öfver dotterns omilda blick.
”Hvarför skulle han det få?
Om han som räfven har smak på rönnbär, så spår jag att han icke når dem.”
”Så mycket värre, barn ...
Du är så aktad af allmogen, att du som komministersfru i den här församlingen finge långt mera ost och smör och ägg och mjölk än någon pastorska före och efter dig.”
Med vårdslöshet svarade Konkordia:
”Han kom väl aldrig in i mitt arbetsrum?”
”Nej, han var icke ur vår granna stuga, och du kan icke tro hur länge och uppmärksamt han såg på väggarna, som du färgat, på din namnduk under glaset och på långsoffan, som du stoppat med mjukaste hafstång och klädt med grannaste bomullstyg, som dina händer nånsin tillverkat.
Men ihärdigast tittade han på dina gardiner och trodde att aldrig någon mer kunde knyta så jemna rutor och träda så riktiga rosor.
’Men hvad är det hon icke kan!’ sade han.
’Lycklig den, som ... som ...”
”... som får knyta ihop sin lifstråd med hennes!” inföll något bitande Konkordia.
”Men blir ingen annan komministersfru i Berffendalen, så får dalen hjelpa sig utan någon”.
Härpå ilade den förgrymmade mön in i sin kammare, hvilken vi förut beskrifvit; och sedan hon der aftagit den ljusa drägten, som varit bestämd för helt andra ögon än magister Sunes, klädde hon sig i grå kamlottskjortel och kofta af svart korderoj, ärbart igenknäppt med silfverhakar, halsfräs af hvitaste linne och så, med psalmbok i hand, en liten sockertoppsformad hatt på hufvudet och en lätt skarlakansröd salopp öfver axlarne, begaf hon sig till den på en höjd så täckt belägna gamla kyrkan, dit hon anlände några minuter, innan presten kom upp på predikstolen.
Den beskedliga fru
Jetta hade på senare tiden funnit sin eljest så lugna och bestämda dotter i den grad lättretlig, ogästvänlig och förunderlig att hon sjelf icke blef synnerligen förundrad öfver detta lynne.
Men så mycket mer bedröfvad blef hon – ty hur himmelsvidt
Konkordia var skild från den aningen förstod dock modern ganska väl i flera fall ”huru haren hade sin gång” och hoppades till den milderike guden att, om blott Konkordia blefve gift och finge en familjskara omkring sig, hon icke längre skulle gå på andra stigar än henne höfdes och hon borde.
Och så myste fru Jetta ett litet varmt mysande åt salig Peder Gudes silhuett på väggen: och sedan hon tyckt, såsom hon ofta tyckte, att det svarta pappershufvudet rörde på sig – hvilket var ett tecken att far deruppe bland sina förfäder gaf henne en liten förtrolig nick – gick hon helt förnöjd att sysselsätta sig med de nyss slagtade tvänne ankorna, som skulle utgöra underlaget för den lilla måltiden, om hvilken hon beslöt att den skulle intagas på gårdsplanen under den stora blommande häggen.
Allt detta blefve en ersättning derför att hennes åtskilliga värdinnebestyr hindrade henne att sjelf komma till kyrkan och höra den af henne så högt värderade predikanten.
Under tiden satt Konkordia i sin bänk full af alla andra rörelser än den frid, som på denna plats bort intaga henne.
Den starkast rådande känslan var förbittring mot den unge presten, som hoppades att i dag så röra denna ihoppackade menniskomassa att han till belöning för sin vältalighet erhölle de flesta rösterna vid det blifvande valet.
”Mina röster – d. v. s. mors – skall han då bestämdt icke ha”, tänkte hon, ”och då så många rätta sig efter mina beslut och mina handlingar, så kan väl exemplet verka ...
Jag vill icke alls ha honom hit och jag vill icke se åt honom, när han kommer upp – det skall gräma den fromma själen, som icke kan förtretas.”
När det gick i predikstolstrappan, började Konkordia med den envisaste ihärdighet att betrakta de fyra evangelisterna, som i upphöjdt arbete bildade predikstolen, och när detta blef för tröttsamt, vred hon hufvudet så mycket att hon kunde se på en bakom altaret befintlig nisch, hvilken fordom egt en helgonbild, men nu utgjorde bostaden för kyrkans flitigaste spindlar.
Men hvar helst Konkordias exempel verkade, icke verkade det nu.
Allas ögon fästades med välvilja på den bleke, af stor sinnesrörelse skakade profpredikanten, hvilken, då han först blickade upp, sänkte denna blick ned på Konkordias bänk, liksom han derifrån velat hemta mod; men då han märkte hennes kalla likgiltiga utseende, vändes den sorgsen åt församlingen, hvars uppmärksamhet lifvade de blygsamma krafterna så pass att han med svag och darrande röst kunde börja.
Allteftersom han framskred i den värdiga och väl hållna förklaringen öfver dagens evangelium, blef hans röst starkare och starkare; och redan hade han vågat se omkring hela kyrkan på de andäktigt lyssnande åhörarne, då något buller i en af de synligaste bänkarne förspordes.
Någon steg upp, någon gick ut midtunder predikan.
Den unge presten, förvirrad af en olycklig tanke, kunde icke låta bli att kasta ett halft ögonkast nedåt och såg just hur Konkordia gick ut och temligen hårdt klämde igen bänkdörren, hvarvid hon såg uppåt med en öppen sträf blick, som så väl träffade honom, åt hvilken den var ärnad, att han alldeles förvillad började famla i konceptet, vände bladen hit och dit och tappade så helt och hållet gången af ämnet, att han fortsatte vid slutet och slutade vid midten af predikan – allt under det en flämtande ångest öfver hvad församlingen skulle tänka och säga ännu ytterligare marterade honom.
Och församlingen tänkte verkligen hvarjehanda, som icke var det lyckligaste för sammanhanget mellan den sökande och komministersvalet.
Och summan häraf blef tvänne vigtiga saker, nemligen att fru Jetta Gudes middagsbord i gröngräset, der de båda brunstekta ankorna så förledande lyste från det hvita fatet med gröna bladen, icke fick någon främmande gäst och att magister Sune väl kom på förslaget till kapellaniet, men icke längre.
En annan prestman, som ej af något lät störa sig i sitt föredrag, blef pastor i Berffendalen.
Ödmjuk och blygsam som alltid, drog sig Sune tillbaka, och hans tilltänkta frieri sotdog med förlusten af brödstycket.
Men kärleken lefde dock qvar.
En sak graverade likväl så djupt denne unge och okonstlade apostel, att han mycket länge i tysthet sörjde sin svikna förhoppning dervidlag.
Sjelf en innerligt gudfruktig man, hade han hyst ett onämbart, varmt och ifrigt begär att genom sin herdebefattning i Berffendalen få med ett slags eganderätt, så länge och så mycket han ville, betrakta och vårda en märkvärdighet, som kyrkan förvarade, nemligen – såsom man derom får läsa – ett ganska sällsamt krucifix i emaljerad koppar.
Den korsfäste bär krona och en med guld randad kjortel.
Ytterst på hvardera korsarmen sitter bilden af ett helgon, och öfver Kristus-bilden står med blå bokstäfver på randad guldbotten: .
Dessutom eger sjelfva korset en mängd prydnader af stjernor och små ovala eller runda fördjupningar, och i hvar och en af dessa är insatt en röd klut, som täckes af en bit mariensglas.
En dylik prydnad förvaras ock i två små dosor, nedhängande i kedjor från korsarmarne.
Detta krucifix, hvilket är en aln högt och anses med säkerhet tillhöra kristendomens första tider i norden, var det som magister Sune egnade en så liflig dyrkan och en så bitter saknad, att den nära nog gick upp mot förlusten af hans oskuldsfulla verldsliga idyll med de hvita lammen på den gröna ängen och Konkordia som husmor.
På ömse sidor om bäcken.
Slutet af oktober var nu inne.
Redan hade både första och andra gången förkunnats lysning till äktenskap mellan kofferdikaptenen herr Lauritz Hellevi och välborna jungfrun Juanna von B.
Redan stodo två rum i öfvervåningen nymålade och ommöblerade för de unga makarne, och redan voro gästkamrarne för de långväga resande slägtingarne i full parad.
Allt var färdigt, ingenting fattades, utom sista lysningen och brudgummen.
Och ännu då tredje lysningen var afkunnad, dröjde denne – dock icke, enligt hvad man kände, i följd af någon större olycka än de mest konträra vindar.
Detta var likväl nog att, då november månad inträdde, gifva Juanna anledning att frukta det ett mörkt omen sväfvade öfver hennes blifvande äktenskap, och hon kände intet lugn längre än då hon hörde sin faders milda förmaning om faran af otålighet i någon pröfning, helst i en, som kunde jemförelsevis till andra kallas ringa.
I Berffendalen hade det fordom varit Juanna en glädje att förströ sig dagen om, antingen hos sin vän Konkordia eller hos sin blifvande svärmoder i hennes vackra af sonen omhuldade hem, der den unga fästmön tyckte att han uppenbarade sig öfverallt.
Men hur öm och verklig den tillgifvenhet var som förenade Juanna med hennes Lauritz’ mor, så kunde hon ändå icke under sista månaden vara lycklig i Berffendalen, ty någonting ofattligt, mörkt och släptungt hade – hon visste icke huru – kommit mellan henne och Konkordia.
Frågade
Juanna sin vän till råds om någon anordning i de kära nyreparerade rummen eller angående sin egen brudklädsel, svarade Konkordia än häftigt, än bitande, än med sårande likgiltighet; och sedan, då hon såg den unga brudens bekymrade utseende, kunde hon skrattande säga:
”Du skulle minsann bäst passa till hustru åt magister Sune – j ären båda gudsnådliga och tålen er med allting.”
”Var det då meningen”, frågade med litet humör Juanna en dag, då hon var på besök hos Konkordia och erhöll en sådan förebråelse, ”var det verkligen meningen att säga något, som behöfde tålamod för att bäras?”
”Så bör det se ut – senora Juanna sätter på sig sin spanska grandezza mot sin fattiga vän, den obetydliga länsmansdottern.”
”Konkordia, hvarföre är du dig icke lik mera?
Säg, har jag för längre tid sedan, mig sjelf ovetande, gjort dig något ondt?”
”Du göra mig ondt – nej, visst icke.
Det är blott alla mina bekymmer för att kunna slå mig ut och bereda min gamla mor en någorlunda sorgfri ålderdom som ibland gör mig odräglig ...
Men du förstår ej sådant, du, som föddes och uppfostrades till obekantskap med allting.”
”Om jag hitintills så mycket gynnats af Gud”, svarade Juanna med mildt allvar, ”så hvem vet om han icke framdeles låter mig göra bekantskap med ännu okända lidanden.
Jag är ju ännu ej nitton år – blås då icke bort mina förhoppningar liksom med ett hot!”
Detta samtal egde rum i Konkordias så kallade lusthus, dit båda flickorna på den friska novemberdagen gått för att se på några planteringar, som Konkordia gjort kring sin enskilta fristad.