Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke gilla denna tendens, lika litet som jag kan instämma i de vanliga ropen om öfveransträngning.
Vetandets skatter äro ej tunga att bära på, och jag är öfvertygad om att ju större ballast man deraf kan intaga, när man skjuter ut sin farkost på lefnadens haf, desto stadigare skall denna gå, desto hårdare skall man kunna hålla upp emot vidriga vindar.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag yrka alslag å hela den nu föredragna punkten.
Vid föredragningen af en föreg:de punkt i detta Betänk., den om befrielse från grekiska språkets
Den 17 Mars e. m. 153 läsande, använde åtskilliga af mina värde motståndare en af Lektor Bergman afgifven reservation såsom elt kraftigt vapen till bekämpande af Utsk:ts gjorda hemställan; Hr Bergman framhölls då såsom en verklig pedagogisk autoritet.
Jag anser mig derföre böra upplysa nämnde Hrr. att Utsk:ts hemställan i nu föredragna punkten tillkommit på förslag af samme Hr Bergman och är af honom jemväl h. o. h. sammansatt.
Jag förmodar att lektorn fortfarande tillerkännes samma afgörande vitsord som i f. ro. I Utsk:t åtminstone erkändes hans stora insigter i undervisningssältet, och Utsk:t kunde således icke annat än godkänna de grunder, hvarpå han stödde sina åsigter i ifrågav:de hänseende.
Innan 1862 års skolstadga utkom, hörde man en allmän klagan deröfver, att lärjungarne i Statens skolor öfveransträngdes, samt en allmän önskan, att fordringarne måtte närmare afmätas efter ynglingarnes förmåga.
Just häraf framkallades den nya skolstadgan, men, i stället att lindra fordringarne, stegrades de tvärtom nu högre än någonsin; ingen nedsättning i kunskapernas qvantitet egde rum, men profven deremot gjordes strängare.
Det kan väl icke nekas t. ex, att det är betydligt svårare att vid skriftliga prof endast begagna lexikon, än att, såsom förut, derjemte använda grammatika.
Jag vill nästan påstå, att äfven de bland Ilrrrne, som äro väl bevandrade i lefvande språk, icke gerna, när de skola skrifva någon utförligare uppsats, afstå från att begagna sin grammatika.
Det torde väl då icke heller vara för mycket hegardt, att skolgossarne få vid afläggande af skrifprof hafva tillgång till nämnde bok.
Den föreslagna förändringen i skolstadgan har, enligt min tanke, äfven de största skäl för sig i afseende å mathematiska profvet.
Det finnes väl ingen yngling, som har så godt minne, att han kan sammanhålla alla de olika formler, som kunna erfordras vid lösandet af elt mathematiskt problem.
Utskits hemställan i andra delen af förev:de punkt anser jag likades vara välgrundad.
Man vet, huru lätt en lärjunge kan förbryllas vid ett examenstillfälle, glömma en formel och således misslyckas i profvet, ehuru han för öfrigt kan hafva ganska goda mathematiska kunskaper.
Men icke nog härmed; det finnes vissa naturer, för hvilka det är svårt, ja nästan omöjligt, att intränga i matliematiken, men hvilka äro utmärkt kunniga i andra ämnen, personer, som hafva verklig estetisk bildning, men icke kunna begripa den aldra enklaste aeqvation.
Andra åter hafva ovanliga anlag t. ex. för naturvetenskaperna, men ringa eller inga för språk; äfven jag vågar här påminna om Linné, som ständigt underkändes i latinet, men ändock utgör Sveriges måhända största vetenskapliga prydnad.
Månne det vore billigt eller rätt att desse personer utestängdes från examens afläggande.
Sådan var åtminstone icke Utsk:ts uppfattning.
Jag anser visserligen icke, att R.
St:r böra småaktigt reglementera skolundervisningen, men, då utmärkte lärare sjelfva medgifvit de nu för afgångsexamen fastställda fordringar vara 45 i Den 17 Mari e. m. för höga, har Utsk:t ansett sig hafva goda skäl för hvad det föreslagit i förev:de punkt, till hvilken jag derföre får yrka bifall.
De anförda skälen till försvar för Ut sk:ts förev:de förslag tar jag tnig friheten bemöta.
Gederström har fäst sig dervid, att i fordna studentexamen och vid akademiska examensprof var och är det examinanden tillåtet att begagna grammatikaliska hjelpredor.
I förhållande till den gamla studentexamen erkänner jag, att i detta afseende en försvåring inträdt.
Men är det ej fullkomligt i sin ordning, att, i samma mån som undervisningen förfuilkomnas, äfven kunskapsfordringarne ökas?
Icke skola vi väl ständigt stå på samma punkt!
Hvad åter vidkommer de akademiska skrifprofven, så ber jag få fästa uppmärksamheten derpå, att dessa ej gå ut på att pröfva, huruvida examinanden är fast i de enkla grammatiska formerna, just emedan detta är i afgångsexamen redan pröfvadt, utan, hvad som här undersökes, är examinandens förmåga att ledigt och förtroget röra sig med det främmande språket, hvarvid grammatikens medgifvande ej lärer mycket kunna gagna.
Mörner har täckts gifva benäget erkännande åt sanningen af mitt anförande.
Jag vill å min sida i ödmjukhet erkänna sannolikheten af Hr Gr:ns förmodan, att det nuvarande förhållandet inom kort skall ändras, att den reala linien snart nog skall erhålla öfvervigten och den klassiska blifva den förtryckta.
Men detta är ej hjelp.
Det är att komma ur askan i elden eller åtminstone, att komma ur en eld i en annan.
Björnstjerna har till försvar för Utsk:ts förslag anfört, att det är uppsatt af en känd och erkänd skolkarl, »lnterdum dormitat ipse Homerus»; äfven Hr Bergman kan hafva misstagit sig.
— Den gamla af Hr Gr:n försvarade åsigten om mathematikens otillgänglighet för vissa hufvuden, kan jag ej erkänna.
Det kan väl hända, att den ene eller andre ej kan bli någon stor mathematiker, men att någon, som är vid sina sinnens fulla bruk, ej skulle kunna tillegna sig det för betyget godkänd i maturitetsexamen bestämda kunskapsmått, betviflar jag högeligen.
Jag känner mig ej öfvertygad af de till försvar för Utsk:ts förslag anförda skäl, och qvarblifver derföre vid mitt förut tillkännagifna yrkande, att detsamma måtte af Ståndet lemnäs utan afseende.
Det förslag, som Ekon.-Utsk:t i denna punkt framställt, har, så vidt jag kunnat finna, inom Utsk:t vunnit allmänt understöd, ithy att icke mer än en skriftlig reservation deremot afgifvits; dock har Frih.
Cederström här anmält sitt ogillande af en del af Utsk:ts hemställan i den nu föredragna punkten.
Då det är mig bekant, att inom Ekon.- Utsk:t sitta särdeles utmärkta skolmän, kan jag icke annat än med förtroende till deras insigter omfatta hvad Utsk:t här föreslagit, så mycket mera som jag till alla delar måste gilla åtmin - Den 17 Mari e. m. 45 i »tone
Utskits förslag i första delen af ifrågav:de punkt.
Den siste värde talaren, sorn motsatt sig Utsk:ts hemställan, har sjelf medgifvit, att fordringarne vid den nuvarande s. k. maturitetsexamen äro strängare än i den gamla studentexamen, och har tillika förklarat, att han funne detta förhållande helt naturligt, emedan i samma mån som undervisningen utsträckes, måste äfven fordringarne skärpas; i dessa ord ligga en antydan om ytterligare stegrade anspråk.
Jag tror dock, att vid den nuvarande afgångsexamen anspråken på lärjungarnes kunskaper blifvit ställda så högt, att det kan vara skäl om R.
St:r genom aflåtande af en und. skrifvelse till K. M:t af den syftning, Utsk:t föreslagit, uttala en önskan, att dessa anspråk, såvidt möjligt vore, måtte i någon mån nedsättas eller åtminstone, att de icke måtte ännu på lång tid höjas.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, förmälte Hr Gr. o. landtm., att som Frih.
Cederström hade yrkat, att den förevide punkten skulle vid beslutets fattande delas i två särskilda delar, hvilka borde göras till föremål för särskilda propos:r, samt de ifrågav:de delarne icke till hvarandra stodo i något oskiljaktigt sammanhang, komme en sådan delning af propos. att ega rum; och hvad då först beträffade den förra delen af Utsk:ts hemställan, hvilken hade följande lydelse; »att R.
M:t i underdånighet anhålla, att Ii.
Stadgan angående afgångsexamen vid rikets högre elementarläroverk den 11 April 1862 måtte, beträffande den skriftliga examen, ändras sålunda, att lärjunge vid öfversättningsprofven må få använda äfven grammatikaliska hjelpredor och vid det mathematiska profvet äfven egen samling af formler»; så hade under öfverläggningen yrkats dels bifall dertill, dels återremiss deraf och dels afslag derå.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos på bifall till den ifrågavide delen af punkten, hvarvid svarades många ja jemte åtskilliga nej, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med många nej och några ja, samt slutligen propos. på afslag å merberörde del af punkten, hvilken propos. likaledes besvarades med många nej och några ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till den ifrågav:de delen förnyats samt besvarats med många ja jemte några nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Efter det att Hr Gr. o. Landtm, sedermera yttrat, att i afseende å den återstående delen af punkten yrkanden framställts å dels bifall dertill, dels återremiss deraf och dels afslag derå, samt Hr Gr. o. Landtm, gjort propos. på alla dessa yrkanden, dervid svarats många ja och nej i blandning; förnyade Hr Gr. o.
Landtm, den först gjorda propos:n på bifall till punkten i förevtde del och, då dervid likaledes svarades många såväl ja som nej, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Den 17 Mar« c. m.
Votering begärdes; oell sedan Hr Gr. o. Landtm, i ani. häraf först hemställt, huruvida K. o.
Ad. till kontrapropos. vid "voteringen antoge återremiss af punktens förevide del, hvartill svarades nej, och sedermera löreslagit, att alslag å samma del skulle utgöra kontraproposui vid voteringen, hvilken propos. med ja besvarades; uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som bifaller sednare delen af 10:de punkten i Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskrts Betänk.
N:0 56, hvilken del börjar med orden: att lärjunge må etc., röstar Ja; Den det ej vill, röstar, Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna del af förev:de punkt.»
Voteringen företogs härefter och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Nej — 32. 11 :te punkten.
Utslcts hemställan bifölls. 12:te punkten.
Vid sednaste riksdag beslöto R.
St:r, att, förutom den s. k. egna kassan, hvilken består af inskrifningsafgiften och användes till inköp af ljus och ved, aflöning åt vaktmästare samt tryckningskostnader, skulle inom elementarläroverken bildas en s. k. terminsafgiftskassa till anskaffande af undervisningsmateriel.
Nu har Utsk:t föreslagit, att, enär det ofta visat sig, att den s. k. egna kassan varit otillräcklig för de dermed afsedda behof, det måtte tillåtas Läroverks-Collegierna att fylla hvad som kan brista från den andra för undervisningsmaterielen afsedda kassan.
Jag tror icke, att detta förslag är välbetänkt, ty obestridligen är skolornas undervisningsmateriel så ofullständig, att det är nödvändigt, att de medel, som upptagas till dess kompletterande, icke förryckas till andra ändamål; om icke den s. k. egna kassan är tillräcklig, torde det väl vara rättast att förhöja den afgift, hvaraf den bildas.
Det är mig väl bekant, att förev:de punkt är af 3 Stånd redan bifallen, men jag anser, att R. o. Ad. ändock bör uttala sitt omdöme derom, och får således hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos. på afslag af 12:te punkten af nu föredragna Betänk.
Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, ville låta upplysa, huruvida prot.-utdrag inkommit om de öfriga Ståndpns beslut i denna fråga.
I ani. häraf tillkännagaf undertecknad, att den förev:de punkten blifvit af de tre öfriga Riks-Ståndeu godkänd.
Den 17 Mars e. m. 457 Gr.
Då denna punkt redan är bifallen af de öfriga Riks-Stånden, får jag inskränka mig till att hemställa, det R. o.
Ad. jemväl ville lemna sitt bifall till densamma.
Häri instämde Gr.
Ehuru, sedan denna punkt redan är bifallen af de öfriga Stånden, R. o. Ad:ns beslut icke kan hafva någon inverkan på frågans utgång, anser jag dock, i likhet med Frih. Alströmer, att R. o. Ad. bör uttala sin åsigt.
Jag får då anhålla, att R. o. Ad. behagade afslå Utsk:ts hemställan, ty det är klart, att den s. k. termins-afgiftskassan icke bör förryckas från sitt ändamål, emedan, om ock icke alltid denna kassas tillgångar behöfvas för materiels anskaffande, tider dock kunna komma, då de helt och hållet måste tagas i anspråk, och, i händelse de då äro otillräcklige, lärare-kollegierna skulle försättas i den obehagliga ställningen att behöfva beskatta lärjungarne.
Det förefaller mig som om Frih.
Alströmer framställning skulle hvila på ett misstag.
Den värde Frih:n liar nemi. sagt, att Utsk:ts hemställan har afseende å den afgift, som vid sisthåIlna riksdag bestämdes för anskaffande af skolmateriel.
Det kan den så mycket mindre hafva, som i Utsk:ts förslag hänvisas till 134:de § af 1862 års skolstadga, hvilken icke kan handla om den termins-afgift, som R.
St:r vid sista Riksdagen bestämde skulle användas till reparations-fond för läroverksbvggnaderna och hufvudsakligen till amortering af de lån, som läroverken upptagit för uppförande af nya hus.
Misstager jag mig häruti, så får jag anhålla om upplysning.
I alla fall synes det mig, som om R. o. Ad. skulle vinna tid genom att nu bifalla Utsk.-ts hemställan, som redan är af 3 Stånd godkänd.
Jag har aldrig tid att bifalla, hvad jag icke gillar.
Då det finnes tvänne kassor, synes det med god ordning öfverensstämmande, att hvardera kassan3 medel användas till det med kassan afsedda ändamål, och att man således ej vid behof griper ur ena kassan och lägger i den andra.
Alströmer och Gr. von Rosen, samt yrkar afslag å denna punkt, enär, ifall Utsk:ts åsigt vore grundad, det vore mera skäl, att blott hålla en gemensam kassa, och icke tvänne; men sådant är ej föreslaget; och derföre bör ej heller på en omväg utföras hvad man ej öppet velat begära eller genomdrifva, och som förmodligen skulle utur åtskilliga andra svnpukter befinnas mindre förmånligt.
Om jag icke misstager mig, har detta förslag blifvit uppgjordt till förekommande af anmärkningar, hvarmed Kammar-rättens revisorer besvärat åtskilliga skolstyrelser.
Revisorerna hafva nemi. anmärkt, att, då brist uppstått i den s. k. 458 Den 17 Mai» e. m. egna kassan, läroverks-kollegierna tagit fyllnaden från den till samma kassa hörande, men särskildt bokförda och redovisade afdelning, som i läroverks-stadgans 134:de § betecknas med litt. d. Ehuru detta förfarande väl icke med afseende på syftemålet kan anses hafva varit orätt, öfverenstämmer det dock icke med ordalagen i skolstadgan, och derföre har man ansett denna behöfva i detta afseende förändras.
Cederströms påstående skulle vara rigtigt, i händelse tvänne olika inrättningar egde dessa kassor.
Nu tillhör deremot båda samma institution, skolan; jag hemställer då till R. o. Ad., huruvida icke, vid det ofta inträffande förhållande, att den s. k. termins-afgiftskassan lemnar öfverskott, under det den s. k. egna kassan är tom, det är mera förenligt med god hushållning att taga ur den förra kassan och dermed fylla bristen i den sednare (förutsatt naturligtvis, att läroverkskollegium pröfvat, att medlen kunna undvaras), än att af lärlingarne utskrifva en ny afgift, för att betacka ofvannämnde brist.
Amnet skulle visserligen kunna diskuteras mycket längre, men då de öfriga Stånden redan bifallit Utsk:ts hemställan, då således äfven Preste-St., der skolan eger så många målsmän, gillat förslaget, tror jag att R. o. Ad. utan fara kan fatta samma beslut och derigenom befria lärjungarne från att nästan hvarje år behöfva erlägga en extra skolafgift.
Frih, Alströmer:
Jag erkänner gerna, att jag i mitt förra anförande begått det af Frih. af Ugglas påpekade misstaget, men, så vidt jag kan finna, inverkar det icke på saken.
Fortfarande anser jag, att den till skolmateriels inköpande anslagna kassan icke bör till andra ändamål användas, och att således denna punkt bör afslås.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till den förev:de punkten och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades många ja jemte några nej. och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utföllo med många nej och åtskilliga ja; hvarefter och sedan propos. på bifall till punkten förnyats samt med många ja jemte några nej besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Förodrogs ånyo och lades till handlingarne Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts d. 24 sisth Februari och 3 dennes bordlagde Mern.
N:o 57, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk.
N:o 38, ang:de väckt motion om återinförande af tullstämpling å varor, som från utrikes ort inkomma.
Den J 7 Mar» ». m. 459 Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 28 sistl.
Februari och 5 dennes bordlagda Betänk.
N:o 25, i ani. af väckt motion om suspension af dödsstraffets tillämpning under viss tid.
St:r för snart tre år till baka till pröfning förehade förslag till ny, allmän strafflag, var jag en af dem, som då uttalade den åsigt, att dödsstraffet, såsom icke varande vidare nödvändigt för det allmänna rättstillståndets upprätthållande i Sverige, skulle ur den nya lagen utså.
Samma åsigt vann då endast bifall inom ett af Riks-Stånden, nemligen Bonde-Ståndet.
Under den tid, som sedan dess förflutit, har jag mer och mer öfvertänkt och begrundat frågan om dödsstraffets borttagande ur den Svenska allmänna strafflagen, men icke funnit skäl att i ringaste mån förändra min mening; tvärtom, ju mera jag forskat i ämnet, desto fastare har min öfvertygelse blifvit att detta straff måste, såsom i allo ändamåisvidrigt, förkastas.
Efter måttet af mina -ringa krafter, har jag ock sökt lemna ett bidrag till den stora frågans utredande och belysande.
Huruvida jag derutinnan i någon mån kunnat lyckas, tillhör icke mig att bedöma.
Jag vet visserligen att sedan Preste- och Borgare-St:n redan bifallit Lag-Utsk:ts Betänk, om afslag på Riksdagsfullmägtigen Rosenbergs motion, är frågan om någon förändring i lagen vid denna riksdag afskuren; men frågan är af beskaffenhet att icke kunna falla, om den också för denna gång fallit; och jag kan dock icke annat än lifligt glädja mig åt det förhållande, att inom det allmänna tänkesättet under dessa sista 3:ne åren en afgjord vändning synes hafva inträdt, hvilken äfven uppenbarat sig under diskussionerna öfver Rosenbergs motion.
Vid sistlidne riksdag beslöt visserligen Bonde-St:t dödsstraffets totala upphäfvande, men med en knapp majoritet emot många ifriga försvarare af dödsstraffet.
Vid föredragning sistlidne] Måndag af Lag-Utsk:ts ifrågav:de Betänk, uttalade sig
Ståndet enhälligt] emot dödsstraffet och blott en ledamot motsatte sig Rosenbergs förslag att detta straff skulle genom en författning inställas för en viss längre tid och i stället ersättas af straffarbete på lifstid.
Ar 1863 yttrade sig inom Borgare-St;t allenast 4 ledamöter för dödsstraffets upphäfvande; i år deremot har ett långt större antal förklarat sig dela denna åsigt.
Äfven inom detta Höglofl.
Stånd har jag anledning antaga att många numera öfvergått till samma mening som jag försvarat.
Likväl då Rosenbergs motion redan är afgjord, kan R. o. Ad:ns beslut i dag vid denna sena timme, då blott få äro tillstädes, allena gälla såsom en opinionsyttring af de få närvarande.
Vid sistlidna riksdag anmärktes af dem, som försvarade dödsstraffet, hufvudsakligen såsom skäl emot detta sraffs borttagande ur den allmänna lagen, dels att straffets afskaffande kunde medföra vådliga rubbningar i det allmänna rättstillståndet, dels att man saknade all erfarenhet om den verkan, som straffets upphäfvande skulle kunna medföra.
Motionären Ro - 460 Den 17 Mar» e. m. senberg synes, med] fäst] afseende på dessa begge skäl, hafva väckt sin ifrågavide motion, att dödsstraffets tillämpande skulle under en längre tid, åtminstone under 10 år, icke verkställas eller, hvad han kallat, suspenderas, utan straffet omedelbart förvandlas till straffarbete på lifstid.
Derigenom skulle vinnas, enligt motionärens förmenande, att man nu icke skulle behöfva ändra ett enda ord i lagtexten på de; 23 ställen i 1864 års strafflag, der dödsstraff finnes stadgadt, i händelse, emot ali förmodan, erfarenheten skulle visa, att en återgång till dödsstraffets verkställande vore nödvändig; det skulle ock vinnas ett säkert stöd af erfarenheten, huruvida verkligen någon märkbar rubbning i rättsordningen förekommit, som kunde påkalla en sådan återgång, och om, såsom sannolikt vore, någon sådan rubbning icke skulle inträda, skulle allmänhetens möjliga farhågor försvinna och det ifrågav:de straffets fullständiga borttagande ur lagen icke möta vidare motstånd.
Så vidt jag kan förstå, har motionärens förslag varit förtjent af uppmärksamhet.
Enligt 87 och 88 §§:na Regeringsformen ega R.
St:r och Konungen att gemensamt stifta kriminal-lag, sådan lag äfven upphäfva, ändra och förklara.
Vid sådant förhållande synes icke något hinder af grundlagen uppstå för beslutandet af en författning i den syftning motionären tänkt sig saken, d. ä. en författning, hvarigenom förordnades, att det i strafflagen utsatta dödsstraff för vissa brott skulle, under en tid af 10 år, icke gå i verkställighet, utan omedelbart förvandlas till straffarbete på lifstid.
Kunna R.
St:r, för sin del, grundlagsenlig! besluta att för alltid upphäfva eller förändra något i kriminallagens bestämmelser, måste de ock kunna grundlagsenlig! besluta att förändra eller upphäfva för viss tid sådana stadganden i kriminal-lagen, hvilka icke synas ändamålsenliga att vidare tillämpa, men som man af andra orsaker icke heller vill, under för handen varande förhållanden, för alltid ur lagen borttaga.
I hvilketdera fallet som helst är det en ändring eller ett upphäfvande af kriminal-lag, som hemfaller under R.
St:rs med Konungen gemensamma lagstiftningsrätt; och att bestämmandet af särskilda arter af straff, sättet för deras förvandling, eller borttagandet af ett alternatift utsatt straff höra till kriminal-lagstiftningens område, har hittills icke varit ifrågasatt.
Lag-Utsk:ts pluralitet har på blott 2 formella skäl afstvrkt bifall till motionen, och dessa skäl synas uppenbarligen eftersökta för att på ett behändigt sätt komma ifrån sjelfva hufvudfrågan.
I Utsk:ts Betänk, säges först, att »enär en gällande lags verkan icke enligt grundlagens innehåll kan annorlunda suspenderas än genom den i 25 § R.
Konungen förbehållna benådningsmakt, skulle vid sådant förhållande ett R.
St:rs beslut om suspension af strafflagens bestämmelser angående dödsstraff icke stå i öfverensstämmelse med stadgandena i nämnde §.»
Den af Utskrt sålunda uttalade grundsatsen, att en gällande lags verkan icke, enligt grundlagens innehåll, kan annorledes suspenderas än genom den i 25 § R.
F. åt Konungen lemnade rättig - Den 17 Mars e. m. 461 het att »i brottmål göra nåd och mildra lifsstraff», kan jag icke erkänna vara riktig.
Det ifrågav:de, åt
Konungen tillerkända prerogativet är ingalunda till för att suspendera, d. ä. för längre eller kortare tid förtaga den gällande kraften af lagar.
Så vidt jag vet, har den i alla civiliserade folks lagar en högre bestämmelse.
Alldenstund en sträng tillämpning af strafflagen skulle, under vissa inträffande omständigheter i speciella fall, kunna leda till orättvisa, är det Konungen medgifvet att mildra eller efterskänka straff, på det att icke högsta rätt möjligen må öfvergå till högsta orätt.
Detta är benådningsmagtens upphöjda ändamål, ingalunda att suspendera lagar från gällande kraft och verkan.
Lag-Utsk:t har vidare åberopat att motionärens förslag, angående utfärdandet af en författning, hvarigenom dödsstraffet skulle suspenderas, d. ä. icke verkställas under 10 år, utan straffet omedelbart förvandlas till straffarbete på lifstid, vore stridande mot 90 §:n R. F. Denna §, som, enligt hvad bekant är, influtit i grundlagen för att förhindra det oskick, som under den s. k. frihetstiden inrotat sig, att R.
St:r blandade sig i administrationen och lagskipningen, innehåller att »under R.
St:rs eller deras Utsk:s öfverläggningar och pröfning må icke uti något annat fall eller på något annat sätt än grundlagarna bokstafligen föreskrifva, komma frågor om embets- och tjenstemäns till- och afsättarule etc. eller verkställigheten af någon lag, författning eller inrättning.»
Af ordalydelsen följer ganska tydligt, att då här talas om »verkställigheten af någon lag», så syftas dermed på något annat än motionären menat; det syftar nemligen derpå huru en lag blifvit verkställd.
Dermed må R.
St:r icke befatta sig.
En tolkning af 90 §:n R. F., såsom Lag-Utsk:t tillåtit sig, skulle leda följdriktigt till det resultat, att R.