Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vid den tiden förbarmade sig någon, jag vet icke hvem, och försträckte dem ett litet kapital att börja en kammarhandel med.
Carlmarken, som genom hemsökelser af många slag blifvit nykter, skaffade sig ett litet varulager, i smått förstås; men som han ville spara in tullen, hade han ställt så till att det skulle lurendrejas in.”
”En vacker afton fick far hum om förhållandet, och det värsta var att det skedde från en af jaktkarlarne, så han ej hade någon utväg att komma ifrån saken; men det grämde honom så, att det skulle blifva han, som tog ifrån dem det lilla de erhållit, att han hela den natten gick fram och tillbaka på kammargolfvet, utan att få en blund i ögonen.
Om morgonen helt tidigt kom fru Carlmark och bad att få tala med honom.
Vi bådo den stackars menniskan sätta sig.
Hon darrade i hvar lem, så att benen knappt ville bära henne; men som hon stod der, brast hon i tårar och snyftade: ’Jag vet att min mans förehafvande är förrådt; men, bäste herr Arnman, var barmhertig mot mig och mina fem små.
Blir det beslag, så äro vi för alltid och ohjelpligen förstörda, ja, i grund; ty hela den lilla summan, vi fått låna, ligger i varorna’”
”Gud vet hvad
Arnman svarade; men så pass mins jag att han talade om sin pligt och nödvändigheten för en tjensteman i hans befattning att qväfva de känslor, som ej öfverensstämde dermed.
Tröstlös, nästan halfvägs från sina sinnen, lemnade oss den olyckliga fru Carlmark.
Följande natten eller i daggryningen troddes det att godset skulle komma; och hon kunde icke skaffa något bud till mannen, som var borta för att hemta det.
Dagen gick tungt förbi.
Arnmans oro; men jag vågade ej störa honom eller tala för fru Carlmark.
Han såg nog på mig hvad jag tänkte; och kunde han hjelpa, så visste jag att han gjorde det.
Var det honom åter omöjligt, gagnade det till intet att tala om saken.
Emot aftonen reste han ut och visade, efter hvad han sedan berättat mig, all ifver för sitt förehafvande.
Men huru det var, tog han miste om kosan och ville veta att båten skulle komma från annat håll.”
”Jaktkarlarne vågade icke säga emot och kände dessutom för väl hans stränghet i tjensten, att ens misstänka minsta oråd.
Emellertid lyckades hans list; ty medan tulljakten låg på orätt utkik, gick båten med smuggelgodset lyckligt igenom, och med harmset sinne och långa näsor kommo jaktkarlarne andra morgonen tillbaka.
De knotade i tysthet; men de fruktade Arnman för mycket att våga säga honom det hans envishet hindrat dem från en förtjenst.
Ett nytt och vida större beslag försonade likväl snart både dem och tullkammarn; och ehuru Arnman verkligen fick en lätt skrapa, var han dock glad i sin själ, och gladast derföre att Carlmarkens icke anade att de hade hans förseelse att tacka för sin lycka; ty du förstår att han aldrig för någon utom mig erkände annat än att det varit ett misstag.
Och hvad säger du nu, min kära Arve?
Kanske du skulle vilja klandra din far!”
”Nej, Gud bevare mig för det!
Men jag ville önska att jag aldrig kom i sådant läge, ty huru en ställde sig, skulle samvetet alltid komma till korta, och tjensten går framför allt.”
Fru Kathrina rodnade.
Hon erkände aldrig att det var en svaghet, utan tvertom en stor förtjenst af salig Arnman att hjelpa Carlmarkens, för hustruns och de många barnens skull; och att Arve vågade hafva en annan mening, det förtröt henne, ty han borde gilla allt hvad far gjort.
Men Arve hade redan börjat tänka på egen hand; och hvad han en gång fått i hufvudet hade sig icke så lätt att åter få derifrån.
”Tjensten gick framför allt!” det var hans trosartikel, och dervid blef det.
”Nå, så Gud gifve du icke en gång nödgades gå i samma vånda, som din salig far, natten före det tilltänkta beslaget på Carlmarkens gods!
Men skulle så ske, påminn dig då den här stunden och din stormodighet, som inbillar sig bättre förstå rätt och orätt, än dina egna föräldrar.
Jag säger icke mera; men det faller mig så före, som vi en annan gång fick språkas vidare i samma sak.”
”Det kan väl vara, mor!
Jag har ännu icke lefvat så många år, och litet har jag sett af verlden.
Men det tror jag förvisso, att ingenting skall förmå mig (om jag en gång blir så pass karl att jag får sköta kronans flagg) att låta den hvifta mot norr, då den skall vända sig mot söder, och tvertom.
Men blif icke ond, mor!
Af uppsåt eller för att skada gör jag aldrig någon mask emot; lita på det!”
”Nej, det vet jag väl,” svarade hon förtroendefullt.
”Nog har du heder i bröstet och hjertat på rätta stället; du är min ålderdoms glädje och krona.
Men just derföre fruktar jag att du kan gå för långt i nitet.”
Gubben Askenbergs inträde förde samtalet tillbaka till dess utgångspunkt, nemligen Arves resa och vistande i tullförvaltarens hus.
”Det kan bli både bra och illa,” menade löjtnanten.
”Var icke för nackstyf, men låt ej heller frun lägga grimma på dig, ty sådant duger ej för en karl!
Men jag mins rätt väl att jag hört, det fru tullförvalterskan icke har något emot att föra kommandostafven inomhus, och att hon brukar skicka den ena skrifvarn hit och den andra dit i enskilda ärender.
Ibland, när hon får det infallet att göra så kallade ’tillställningar,’ det vill säga att huset vändes upp och ned, måste ”småherrarna” stå på tå och räcka alla händer till hjelp.
Men sådant fjesk är icke min likör!
Sköt du dina göromål om dagen, min gosse, och sök dig om aftonen en förnuftig förströelse.
Vankas den inomhus, i hyggligt umgänge, så är det väl; gå annars ut och rör på dig, eller förnöj dig på din kammare med läsningen af en god bok.
Framför allt undvik dåligt sällskap, personer af tvetydig karakter, och sky som pesten alla förtroende-befattningar inomhus, hvilka ge ditt husbondfolk och ännu värre fremmande anledning att betrakta dig som en tjenare.”
”Men, Gud bevars,” utbrast gumman Arnman otåligt, ”det är ju pura högmodet bror inplantar hos pojken!
Verlden och fåfängan ge frestelser dertill nog ändå, utan att bror, som är en klok och erfaren man, skall utpeka vägen för honom.”
”Nej, fru syster!
Jag uppmanar honom visst icke till något så syndigt och dåligt, som högmodet.
Här är endast fråga om en viss aktning, som en hvar är skyldig sig sjelf, och som han bör veta ingifva andra genom sitt uppförande.
Man kan vara välvillig och tjenstaktig, mera än någon tjenare förmår, när man lefver bland sina likar; men nu kommer Arve i ett fremmande läge, der det just blir konsten, hufvudsaken menar jag, att hvarken ödmjuka sig för mycket eller för litet.
Kortligen, en yngling, hvilken är borta på sådana vilkor och derföie i det närmaste beror af andras godtycke, skall visserligen alltid hafva detta i tankarne; men i sitt väsende, fru syster, får han icke visa sig som en mes, hvilken säger jaha och mjuka tjenare till hvart ord af sin förman eller ännu värre förmans fru.
Så obetydlig hans plats än är, skall han likväl veta skicka sig på ett sätt, som öfvertygar dem han lefver med, att också han har sitt värde, och att han uppfostras till statens tjenare, och icke till husets.”
”Gud förlåte bror, att bror talar så!
Arve har af naturen en styf nacke.
Nu tänker jag han icke lär veta, på hvilket ben han skall stå; och i stället för att, som jag, uppmana honom att vara undfallande, villig och ödmjuk, blir det troligt att han, med brors lärdomar på fickan, kör emot öfverallt och stoltar på egen klokhet, tilldess han för sent ångrar att ej hafva kommit ihåg det gamla ordspråket, att ’ingen blir god herre, som inte först varit dräng.’”
”Fru syster tar också allt efter bokstafven!
Jag är viss att gossen bättre fattat meningen af mina råd.
Hvem kan högre än jag önska honom lycka och Guds välsignelse till sitt förehafvande; och skulle jag på samma gång vilja inplanta frön till onda frukter?
Nej, kära fru syster!
Nu, liksom mången gång förut, kunna vi i ordens vändningar skilja oss ifrån hvarandra; men i grunden vilja vi dock ett och detsamma: gossens bästa, hans förkofran i dygd och visdom.
Låt oss derföre icke tvista sista aftonen han är hemma.
Hans framtida uppförande kommer nog att visa, det han gömt både fru systers och mina lärdomar.”
”Ja, så är det,” inföll Arve med rörd och hjertlig ton; ”jag bär dem på hvardera sidan om hjertat, liksom jag på hvar sin sida af plånboken förvarat begge sparkassorna, min goda mors och min käre farbrors.
Men låt oss nu icke vara ängsliga,” tillade han med gladare mod, ”det går nog bra!
Jag vill ärligt skrifva om allt som möter mig; och mor skall se att vår Herre styr till det bästa.
Hade jag bara än en gång fått se min vackra ros – hon följer mig öfverallt, hvar jag går och står.”
”Du kommer just bort i behaglig tid,” sade fru Kathrina och kastade en blick på löjtnanten.
”Jag vet ej hvad jag har för en afsky för de der Haraldsons; men jag kan alls icke lida dem.
Hade ej det packet, Gud förlåte mig, jag skulle inte så illa säga, varit, så lefde kanske salig Arnman ännu.
Det var för det tilltänkta beslaget på ...” Gumman Arnmans slutmening bortdog, under bemödandet att qväfva en frambrytande tår.
Hon ville ej bedröfva sin kära Arve; derföre bröt hon af och gick som vanligt, då hon behöfde lugna sig, bort till fönstret att pyssla om balsaminerna, sina gamla förtrogna.
”Vi skola slå ett slag nedåt stranden,” sade löjtnant Pehr, ”så smakar gröten bättre!”
Arve log öfver gubbens finhet; men förslaget var klokt, ty när de återkommo, var åter allt godt.
Ingen tvist mera den aftonen: allt var frid, enighet och kärlek.
Morgonen derpå afreste Arve.
Som i Gud sin fasta sköldborg haft.
Bed och älska – och i profvets stunder
Skall du röna nådens segerkraft.
Böttiger.
I det nya huset på Tistelön fanns ett litet hörnrum, der fönstren voro knappt en aln från berget, vid hvars fot byggningen låg.
Denna kammare var Erikas älsklingsplats.
Der satt hon mången timma ensam, och såg mot bergväggen, hvilken föreföll henne som en mur mellan henne och den öfriga verlden.
Hafvet älskade hon icke: det uppkallade mörka minnen – men klipporna voro hennes förtrogne: till dem hade hon många gånger hviskat om de smärtor, som hon ej förmådde bekämpa.
Erikas mörka, svala kammare hade blott en enda prydnad: det var en tafla af sällsynt skönhet, föreställande Kristi korsfästelse; och sålunda liknade det lilla rummet snarare ett bönkapell, än ett boningsrum: det utgjorde också den plats, dit Erika flydde, då hon kände behofvet att uttrycka sitt hjerta i bön, eller genom välgörande tårar uppfriska sitt sinne och gifva det ny spänstighet.
Men det var ännu en annan njutning, som drog henne till det mörka hörnrummet.
Birger hade, på samma gång han från sin första resa hemförde den tröstrika taflan, äfven gifvit henne en liten skrifpulpet; och i denna förvarade hon de papperslappar, hvarpå hon, år efter år, allt bättre lärde sig uttrycka sina tankar och känslor.
Dessa blad voro liksom stycken ur hennes egen själ; det var på dem hon sökte redogöra för sig sjelf det egna och smärtfulla i medvetandet att vara alldeles ensam.
Kanhända skall det ega något värde att kasta en blick på dessa enkla betraktelser af en qvinna, hvilken i hela vida verlden ej egde någon, åt hvilken hon kunde meddela det som lefde och bodde inom henne.
Den tidiga bildning hon erhållit hade, oaktadt de smärtsamma öden hon genomgått, mognat genom förståndets ljus.
Men Erika hade ej blott förstånd: hon hade äfven känsla, hon hade medvetande af sin utstötta belägenhet.
Och det var dessa känslor, detta medvetande, som ville hafva luft.
På ett blad hade Erika, i någon ensam stund, utstuckit med en knappnål ordet längtan, och derunder skrifvit:
”Så långt tillbaka jag kan minnas, har en stor tomhet bott i min själ – det är längtan.
Jag har längtat, jag längtar och skall beständigt längta efter det mål, jag aldrig hinner: en modersfamn.
Hvarföre stöttes jag ut i verlden, att kämpa der, utan hopp att få återvända till hemmet?
Jag har ej egt något hem; ingen moder har vyssat mig på sitt knä, ingen fader välsignat mig!
Ensam har jag gått genom lifvet, ensam har jag sökt ljusets väg, ensam går jag också bort.
Ingen känner, ingen bryr sig om hvad den moderlösa, den af hela verlden utstötta lidit: hennes trängtan är blott hennes.
Ofta förekommer jag mig sjelf som en döfstum menniska, i hvars bröst hör någonting rikt och djupt, men hvilket hon saknar förmåga att meddela åt andra.
Jag kan också känna underbart ljuft, ja, så skönt att tårarne ofta komma mig i ögonen; men jag kan ej sammanbinda mina känslor: de ljuda liksom en klocka, då man på afstånd hör den ringa stilla och högtidligt.
Det är längtan, längtan till hemmet, som jag icke fick känna härnere – men jag återfinner det deruppe.”
På ett annat blad hade hon ristat ordet förhål,landen och nedskrifvit sina betraktelser deröfver.
”Hon är bra besynnerlig, denna kedja, som sammanbinder menniskor och mellan dem skapar förhållanden, hvilka det sedan blir en pligt att vörda.
Jag, en – – – s hustru, beder dagligen Gud för honom, som hvar och en skulle – – – – – om man kände – – – – – Men jag är hans: mitt lif är en lång bönesuck att återföra den ångerfulle till Faderns thron.
Och vinner jag detta stora mål – tröstande englar hviska ofta i mitt betryckta hjerta att det redan är vunnet – då vill jag icke klaga, icke knota, icke sörja öfver att jag så ensam blifvit satt hit i verlden.
Ty säkert hade jag ej under andra förhållanden velat eller kunnat offra mig till försoning för en fremlings skuld.
Det förefaller mig ibland, som mitt kall på jorden vore stort; och en djup känsla ilar genom hjertat, då jag tänker på det ansvar jag åtagit mig, att lefva ibland dessa menniskor, att uppfostra, leda och till det goda dana den moderlösa varelse, jag emottagit.
Säkerligen kan endast han, som är mäktig i de svaga, gifva mig kraft att modigt fortsätta min bana och att uträtta något för dem, bland hvilka han satt mig.” – – – – – – – – –
Sorgens hemsökelser.
”Då lifvet kännes mörkt och tungt, har jag min tröst i vissheten att pröfningen är nödvändig.”
”Väl känner jag att det skulle göra mig lycklig, om Gud gaf mig en varelse, hvilken nämnde mig med det ljufva namnet moder, hvarefter jag förgäfves längtat.
Då vore jag ej mera ensam: det starkaste och heligaste band sammanhölle mig då med ett annat väsende – men vore det också nyttigt?
Jag frågar mig om jag kunde bereda detta barn den sällhet, jag ville skänka det?
Skulle det ej en gång, då tiden och förnuftet undanröjt barndomens lyckliga okunnighet, rodna och sörja öfver den, som det enligt naturens bud borde vörda?
Och skulle det finnas något straff jemförligt med det att höra sonen afsky sin far, kanske förebrå föräldrarne lifvets bittra gåfva?
Nej, hellre än detta vill jag ständigt vara ensam!
För några stunder, månader, till och med år af sällhet vill jag icke äfventyra att i utbyte emottaga den djupaste och verkligaste sorg.
Gud är rättvis – straffet uteblir icke!
Jag vågar ej ens bedja om den lycka, som utgör qvinnans högsta tröst, bästa målet för hennes lif.
Omkring
Gabriella vill jag sluta all den kärlek, jag kunde slösa på mitt eget barn.
Gabriella är äfven moderlös.
Icke förgäfves har Gud satt henne under min vård.”
Sådana voro Erikas betraktelser.
De utgjorde ett behof för hennes varma hjerta, som under hela lifvet erfor den trånande längtan, hon försökt gifva klarhet i ord.
Men sedan hon lemnat sin ensliga kammare och trädt ut i de dagliga rummen till sin omgifning samt återtagit sina pligter och göromål, då var hon den verksamma, förståndiga och ömma husmodern, som ej tycktes hafva något annat mål, någon annan känsla, än omsorgen för de sinas trefnad.
Efter återkomsten från den misslyckade skäljagten hade Erikas uppmärksamhet isynnerhet varit fästad vid den stackars Anton, hvilken efter denna tid åter erfor svaga anfall af den fordna sinnesoredan.
Den mjeltsjuka, som tärde honom, blef allt djupare och mörkare, och förgäfves sökte både Erika och den lifliga Gabriella att fängsla hans uppmärksamhet.
”Låt mig vara: jag är bäst så här!” var hans ständiga svar, då han, sittande på en sten vid strandens sankaste sida och med fötterna helt nära vattenytan, roade sig att uppdraga sjögräs, hvaraf han flätade kransar åt Gabriella.
”Men jag vill icke låta dig vara!” sade Erika en afton, då hon åter fann honom vid sin vanliga sysselsättning.
”Du kunde nog göra något nyttigare, Anton.
Är det icke orätt att en menniska, som kunde vara verksam och gagna sig sjelf och andra, villigt öfverlemnar sig åt en tungsinthet i lynnet, hvilken rätt väl kunde motarbetas?
Du borde, såsom
Birger många gånger föreslagit dig, följa med honom på hans resor: det skulle göra dig godt!
Du har ej sett något annat än Tistelön.”
”Åh jo, Erika,” sade han med ett eget uttryck, ”jag har sett Pater-Noster-skären, och det minnet har jag ännu godt af.”
”Tala icke om det, som så länge slumrat i glömska,” bad Erika, utan att likväl kunna återhålla en rysning.
”Låt oss i stället tala om din framtid, Anton.
Hvad skall det blifva af dig?”
”Detsamma som nu; jag sitter här och flätar mina kransar och metar ibland, men icke så gerna, för jag är alltid rädd att få upp menniskoben.”
”Alltid talar du hemskt och gåtlikt; du envisas att fasthålla din själ vid de händelser, du i din barndom upplefde.
Men jag försäkrar dig, Anton, att du begår en svår synd derigenom att du icke vill arbeta dig upp ur detta onaturliga tillstånd.
Tror du väl att Gud gifvit dig en odödlig själ, på det att du skall förfara med den liksom med ett liflöst ting, det du kan kasta bort efter behag?
Du har en gång att ansvara för det du i overksamhet förspillt ditt lif.”
”Det blir icke på mitt ansvar,” sade Anton med ett kraftfullare uttryck i sin röst, än han någonsin brukat.
”Jag är säker, Erika, att de, som bragt mitt hufvud i oordning, äfven få stå till svars på domedag för det pund, som hos mig blifvit förspildt.”
”Gud hjelpe dem – de hafva skuld nog ändå!” svarade den skakade qvinnan.
”Men det tror jag, Anton, att du sjelf får svara för de krafter du kunnat begagna.
Det var som barn din sinnesförvirring egde rum, och nu är det blott din inbillning och din envishet, som kommer dig att tro det du icke är fri derifrån.”
”Jag vet nog bäst sjelf huru det står till i min hjerna, ehuru jag kan tala så klokt som någon annan, då den ej brinner som den ibland gör.
Men säg mig du, hvarföre far, emot min vilja, släpade mig ned i båten, då han, skytten du mins, drog upp skälhunden – månne det var för ro skull det?”
”Du var ju sjuk då, Anton; det har du glömt.”
”Åh nej!” svarade han med det hånfulla leende, han ofta begagnade; ”jag var icke sjuk då mera än nu, fast ni sade så!
Det var de gamla historierna, som spökade i hufvudet på mig.
Men du kan icke veta något om dem, du, stackars Erika, och du är lycklig i din okunnighet.
Det är just min kunskap,” tillade han i lägre ton och såg sig försigtigt omkring, ”som gör mig både olycklig och till en fåne, såsom du hör far ibland kalla mig.”
”Kanske blefve det bättre, Anton, om du förtrodde till mig hvad som så tungt ligger på ditt hjerta?” yttrade Erika.
Hon ville en gång pröfva, om Antons svaghet kunde blifva farlig; men hans svar öfvertygade henne att all fruktan var onödig.
”Du ville lura ut min hemlighet,” sade han straffande.
”Försök icke det, Erika; det skulle göra dig olycklig, mycket olyckligare än du nu är; och mig kostade det väl återstoden af den smula vett jag har qvar, om jag skulle berätta om den der natten.
Nej, bry dig om ingenting!
Låt den stackars Anton vara!
Min håg och lust är ändå förbi.
Men efter vi nu så här tala i förtrolighet, så säg mig, om du tror att en menniska, som har kunskap om ett stort brott utan att upptäcka det, kan vinna förlåtelse?
Har icke den medvetne lika mycket ansvar inför Gud, som sjelfva brottslingarne?”
”Hvad säger du!” utbrast Erika, och hennes inre skakades af en våldsam känsla.
Den svagsinte ynglingen hade uppfattat och grubblat öfver ett ämne, som hon längesedan afgjort med sitt förnuft.
Hvad hon kallat förtjenst, nämnde han synd; och för första gången uppstod hos henne frågan, hvem som hade rätt eller orätt.
”Jag bara frågar dig,” sade Anton och såg skarpt på henne.
Men hastigt uppgick ett ljus för honom.
”Jag förstår,” utropade han häftigt; ”jag hade längesedan kunnat begripa att Birger icke hade någon hemlighet för dig!
Kan du neka att du känner alltsamman?”
”Nej, Anton, jag nekar det icke; men lugna dig, du vet nu att jag bär samma börda som du.
Detta är likväl ett ämne, hvarom vi aldrig böra tala; men efter det en gång skett, vill jag säga dig mina tankar, min tröst.
Du vet att hvad som för många år sedan är begrafvet, står icke i vår förmåga att återkalla eller ändra; och om vi kunde förråda det, gagnade det i alla fall till ingenting.
Gud ser och dömer!
För min del är hela det tröstfulla målet för mitt lif bemödandet att försona Birger med sin Gud.
Och jag hoppas att han redan är det; ty hans ånger har varit och är ännu lika djup som sann, och han har aldrig sedan vårt giftermål varit funnen på någon oloflig väg.
Hans fordna vildhet har försvunnit: han är som en annan menniska.
Mins du icke, med hvilket tålamod och försakelse han skötte dig under din sjukdom?
Vid den tiden skulle han troligen icke hafva gjort det, om han icke redan då erfarit ånger och ansett sig delaktig i upphofvet till ditt lidande.”
”Jo, det mins jag alltsamman, Erika; och jag tror säkert att jag ej blifvit så pass menniska jag är, om icke Birger kommit hem.
Jag har också sedan dess hållit af honom, fast jag aldrig riktigt kan se honom i ögonen utan att rysa.
Har du sett sådana ögon, Erika?
Men du tänker att de alltid äro så, som när han fäster dem på dig.
Du skulle bara sett dem den natten!
Jag glömmer det aldrig – de eldade värre än fars.
Men hvad var det nu jag ville säga?
Jo, att far på återvägen från den der färden genom den elakaste behandling tvingade mig att tiga.
Så länge
Birger var med, talade han, af fruktan för honom, så smeksamt som en falsk katt, och sökte på allt sätt öfvertyga mig att det bara varit nödtvång, och att hvar och en skulle gjort på samma sätt; men då Birger var borta och han märkte att han ingen väg kom med sina listiga skäl, utan att jag både skydde och fruktade honom, då sparkade han mig en gång med en sådan häftighet ned i plikten, att jag genom ett starkt slag i hufvudet förlorade den smula sans och redighet, som fanns qvar.
Efter den stunden mins jag blott att jag beständigt fruktade hans knotiga händer och hans förfärliga ögon, hvilka nästan åto upp mig vid minsta ljud jag förrådde.”
”Ack, nu förstår jag det, som då var mörkt,” suckade Erika; och minnet af de smärtsamma nätter, hon genomvakat vid Antons sjuksäng, stod åter för henne.
”Men dina englar,” tillade hon med ett svagt leende, ”de tröstade dig, Anton.
Kommer du ännu i håg dem?”
”Ja, mycket väl.
Gud gifve de ville återkomma – jag skulle ej nu, som den tiden, be dig schasa bort den hvita, då den kom för nära hufvudgärden.”
Erika borttorkade en tår ur sitt öga.
”Min stackars Anton, du fick ej den minsta lotten af lidande på din del; men du kunde likväl kämpa med din nedtryckta sinnesstämning, om det bara komme derhän att du ville försöka.”
”Nej, Erika, jag har hvarken mod eller kraft dertill.
Sjuk till kroppen och slö till själen, mattas jag af allt arbete.
Jag får dessutom aldrig ro för den tanken att jag är delaktig i brottet.”
”Säg icke så, och ännu mindre tänk något så rysligt och orättvist!
Du var ju ett oskyldigt, skuldfritt barn – hvad kunde du väl hafva gjort?”
”Detsamma som jag ännu kan göra: ange dem.”
”Hvad – din egen far, din egen bror!” inföll Erika bleknande.
”Kan du det, så vore du icke menniska.
En gång kämpade jag äfven samma strid; men sedan jag förbundit mig med din slägt, förföllo sådana tankar af sig sjelfva.
Och utomdess fins intet vittne utom Gud.”
”Och är ej det nog?
Tror du icke att han en gång kan låta det tredubbla mordet komma i dagen?
Den stora grafven vid Pater-Noster-skären är allt bäddad djup; men Guds under äro än djupare.
Det anar mig att allting en gång blir upptäckt.”
Vid denna hemska profetia darrade en våldsam rysning genom den sinnessjuke ynglingens lemmar.
Erika lät sitt hufvud sjunka emot handen.
Hon led i tankarne hela den förfärliga ångsten af en sådan stund: vanärans – dödens.
Anton fattade hennes hand: ”Stackars Erika, det är synd med dig!
Om icke Gud i dig skickat en af sina goda englar till denna mördarekula, hvad skulle det blifvit af oss, och framför allt, hvad skulle det blifvit af vår ögonsten Gabriella?
Du har förtjent himmelriket bara för den välgerningen att du räddat henne.”
”Låt mig äfven rädda dig, Anton!
Låt mig få makt med din själ!