Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gäster och vänner kommo trägnare än någonsin ut till Kaptensudden, dit de unga döttrarna lockade ett helt garde af friare – och på söndagarna var där »Grande cour».
Aldrig tryckte någon omsorg så tungt, att man glömde att njuta af samlifvet med hvarandra och naturen eller att förfriska sig med läsning vare sig af »Mille et une nuit» eller af någon herdedikt, som ofta husfadern själf försvenskade för sina döttrar, kännande sig helt ungdomlig om hjärtat, medan han skref om Celadon och Phyllis.
Så te sig familj och hem för oss vid Torpets sista och stora tid, då den sammanhängande gjörwellska familjekorrespondenten börjar.
Gjörwell är då redan 60 år – Sergels kort därefter skurna porträttmedaljong visar den gamle lärdes hufvud, ett gubbhufvud med hög panna utan stränghet, böjd näsa utan skärpa, en sluten mun af ett mildt allvar.
Blicken har ett tåradt leende, och kring mungiporna myser en vis ålderdoms glada öfverseende.
Det är ett filosofhufvud, icke den skrattande Demokrits, icke den gråtande Heraklits, en kristen filosofs lugna och blida typ ...
Man kan förstå, att Carl Stenborg, när han skulle spela Anakreon i Grétys opera af samma namn, kom på den idén att maskera sig efter Gjörwell.
»Han ville i synnerhet,» skrifver G. själf till sin dotter, »uttrycka det lycksaliga ansiktet, som han sade mig alltid bära.
Det gjorde mig också ej så litet glad att en gång få se en lycklig gubbe spelas, hvartill jag vore originalet».
Gjörwell var vid denna tid blott verksam som skriftställare och förlagsbokhandlare – tjänstledig från biblioteket hade han varit alltsedan 1781 – och äfven i dessa punkter ville han refva seglen.
»Jag har länge nog burit Riket på mina axlar, och nu synes mig rätta tiden vara inne, då jag blott kan vara åskådare», och bränd för sin uppoffrande verksamhet i kulturens tjänst fick han vid utgifvandet af sina publikationer allt mer ihågkomma, »att hustru och döttrar för ingen del ville hafva den gloiren att lefva af väder och vind».
Den gamle utgifvaren fann allt mer och mer behag i att blott vara torpare på Kaptensudden och där skaffa sig en eftersommar af lycka – och hvarför skulle det ej gå, då man har »ett godt Tänkesätt, okonstlad Dygd, stilla Lefnad och i sitt hjärta en källa till stadig Lycksalighet?»
Frun i huset var 1791 42 år gammal, men hon kändes bestämdt icke vid mer än 36 eller 37, trots sina stora barn, och »söta mors» ungdomliga väsen, litet behagsjuka men fina koketteri och behof af lyx och elegans lysa igenom mannens bref.
Han är också stoltare öfver fruntimren på torpet än öfver alla sina verk.
Han antyder, att han slog en katig militär ur brädet, när han fick den vackra Britnosen, och J. G.
Oxenstierna, som sett henne som ung, kallar henne också en »liten täck människa».
Själf var hon kokett missbelåten med sitt ansikte; Gjörwell skrifver, när hans dotter Stafva ber om sina föräldrars silhuetter:
»att intrigera en skugga af söta mor, som alltid träter på sin uppnäsa, det blir ett annat spörsmål».
Fru Brita- Nora är noga med sin toalett; »Du vet,» skrifver Gjörwell, »att
Söta mor fått den vanan att gå med Hennes Kongl.
Maj:ts Drottningens skor», och det är en viktig tilldragelse, när dessa grå tygskor beställas af hofleverantören vid träsket.
Hon är vidare en dam, som tycker om att blifva uppvaktad.
Hon har sin lilla stab af beundrare och vänner, hofjunkaren J. J. Jennings, känsloförfattarna Linnerhjelm och G.
Silfverhjelm och andra.
Från den sistnämnde finnas flera bref till assessorskan, fulla af tidens galanta vänskapskurtis.
Han kallar sig själf Zelim och henne Mirza, och med frukt och blommor sänder Zelim följande äkta rococo-komplimenter:
»De hvita blommorna beteckna oskuld och renhet – sådan är Zelims vänskap för Mirza.
De rödas färg är sinnebilden af Zelims lifliga känsla.
De gulas varaktighet visar, hur Zelims ömma vänskap blir för Mirza.
De ännu icke utspruckna knopparna beteckna sällheter, dem Mirza ännu har att vänta.
De gröna bladen Hälsa och Välmåga.
Den omogna orangen Zelims vältalighet.»
Det är också fru Brita-Nora som låter torpet stå i relation med stora världen på Djurgården, både med engelska ambassadören Liston på Listonhill och den spanske de Coral på Manilla.
Hon har en världsdams fina umgängesgåfva, och när de utländska sändebuden lämna Sverige, hör Gjörwells fru till dem, hos hvilka de göra en tacksam afskedsuppvaktning.
Fru Brita- Nora är också ifrig deltagarinna i de baler, å hvilka bourgeoisiens fruntimmer kunna blanda sig med noblessen – maskeraderna på operan (rococon är en tidsålder i skär domino) eller i Kungsträdgården.
Som en världsdam har hon också sina vapeurer och sin migraine och dricker vatten vid
Djurgårdsbrunn hos arkiater
Hallmann för att stärka nerverna.
Men man får för dessa sidor för ingen del glömma, att hon var på en gång en utmärkt husmor och en bildningsintresserad dam – hon kan förstå Virgilius, utan att som m:me Dacier låta soppan fördärfvas, skrifver mannen stolt, och hennes tillgifvenhet för maken och barnen var af dem, som med åren blott blifva starkare.
Af barnen var sonen Carl äldst.
Efter att en tid hafva arbetat i faderns boklager fick han på grund af sin begåfning för teckning studera hos Despréz och var nu som »ritmästare och arkitekt» anställd vid Gustaf III:s byggnader vid Haga, där han ofta fick diskutera med monarken under dessa sista år, då Gustaf III, liksom trött på kulissernas bräckliga Châteaux en Espagne, började drömma i kvader och marmor.
Han var sällan hemma, men kom han åkande på sin phaëton, fylld med berättelser om konungens tjusande geni och välvilja, blef det fest på Kaptensudden.
Specielt karaktersdrag vid denna tid: ostadighet i kärleksaffärer.
De båda döttrarna däremot voro Kaptensuddens närvarande och styrande feer.
Den äldsta, Brite- Louise, var redan 23 år gammal men full af upptåg och ysterhet. »Brite-Louise,» skrifver fadern, »är sjuk.
Hon dansade uppför den våta eller nyss skurade trappan i bara strumporna, har man hört på maken af en 20-årig flicka? men för omaket fick hon hela Pingsthelgen hålla
Quarantaine på sin kammare i sällskap med in- och utgående droguer.»
En stark och tilltagsen flicka, som käckt håller sin parole, så karakteriserar fadern henne, och oförskräckt och hurtigt gick hon också åstad »för att låta åder på sig, fast det var första gången hon skulle se sitt unga blod rinna».
Käck och oförskräckt, konstnärligt begåfvad både för ritning och modellering, med både hjärtats takt och pennans behändighet, röjda i de bref, hon skrifvit som flicka, sådan var den unga kvinna, som skulle blifva mor till vår litteraturs egendomligaste konstnärs- och grubblarsinne, Carl Jonas Ludvig Almqvist.
Den yngre systern Stafva var vekare.
Hon verkar först blott som ett jollrande barn, som envisas att tala ett tröttsamt baby-språk och vara ingénue.
Men ju mer man lär känna henne, desto omotståndligare äro den innerliga finheten, den litet öfverspända, trånsjuka ömheten i hennes väsen.
Hon är en af tidehvarfvets mest bildade svenska kvinnor, behärskande de tre kulturländernas litteratur (äfven den engelska, hvilket då var ovanligt), och dock kan ingen vara mindre blåstrumpa eller lärd dam än hon.
Det är som om allt hon läste och alla hennes erfarenheter omsatte sig i varm och utsökt känsla.
Hon är den enda af den gjörwellska familjen, som är musikalisk, och den, som har musiköra, kan än i dag, då han läser hennes bref, förnimma hennes inre melodi som ett vackert haydnskt andante af öm naturlighet och blid melankoli.
De båda unga damerna lockade som sagdt till Torpet en skara af beundrare.
Halft till familjen själf hörde »cousin Adolphe», kornetten Adolf Älf, son till den lärde domprosten.
Han var det demoniska elementet i den gjörwellska kretsen – den »vilseförde ynglingen», dock i motsats till denne typ i Kotzebues pjes, oförbätterlig, trots Gjörwells förmaningar att »slåss med den inre fienden, som han vid Svensksund kämpat med ryssen».
Poetiskt begåfvad likasom hans likaledes karakterssvage broder, Wertherpoeten E.
Älf – suckade han på vers och prosa för Brite- Louise, för att sedan ohjälpligt sjunka i händerna på en demi-monde-dam, Agneta Uggla.
Brite-Louise hade en annan poetisk beundrare i Greifswalder-bibliotekarien J.
Wallerius, som hyllat henne på ossianskt manér under namnet »Alma Welgjör».
Stafva hade å sin sida Linnerhjelm, som redan 1785 bränner rökverk för »Stafvungen», för att nu ej tala om andra.
Liksom ej sällan händer, var det ingen af de gamla barndomsvännerna som hemförde de unga flickorna, utan okände, som tillfällighetens skickelse fört i deras väg.
1790 var huset så fullt af friare, att modern önskade sig flera döttrar – och året därpå skulle också båda de vackra bondflickorna på Torpet bindas af Hymen.
Den yngsta, Stafva, gifte sig först; i maj 1791 äktade hon Johan N. Lindahl, en vitter ung köpman, som tydligen ej skadats af att äga ett par »tunnor guld».
Han var son till Pehr Lindahl i Norrköping, innehafvaren af en stor kolonialaffär, en gammaldags köpman, och ehuruväl den Lindahlska förmögenheten genom konkurs 1799 krympte ihop mer än någon kunnat ana, var det dock alltid denne svärson, som blef Gjörwells stöd i hans ålders betryck.
Förbindelsen hade troligen sitt upphof i unge Lindahls vurm för böcker och gravyrer.
Han var en både lidelsefull och kunskapsrik samlare.
Hans uppfostran hade varit omsorgsfull – hans böjelser lågo långt mer mot studier än mot praktiska värf.
Han rimmar en smula:
Min Pœsie fastän i linda
dock vågar några enkla slag.
En med en viss Galgenhumor nerskrifven »afskedssermon» till studiekammarens nöjen visar väl hans smak och lynne:
Lecture, du Guda-vän jag måste lämna dig.
Att mer dig njuta få, mitt öde nekar mig.
Mercurius icke kan mer med Apollo blandas.
Jag hel och hollen måst allena Handel andas.
Min Ossian förbyts i Krusens Comptorist
Ovid ur vägen skall at fylla Ziphrors brist. o. s. v.
Men Lindahl tog aldrig rätt afsked af alla andra böcker än hufvudboken och reskontran, och det var utan tvifvel just hans brist på intresse för handelshusets affärer som vållade dess senare obestånd.
Vid denna tid framstår han en smula som en småstadselegant, som under utländska resor gifvit sig en viss turnyr af världsman och roué och ej alltid nöjt sig med den blygsamma önskan, han som ungkarl skrifvit i en billet-doux till mademoiselle Uldrica Castorin: »att vara en liten behaglig Canarifogel, som flaxade sedigt i den skönas kammarfönster».
Frikostig, rik, elegant, blef han upptagen med öppna armar i den gjörwellska familjekretsen, och belåtenheten öfver det »goda partiet» lyser fram i den brefväxling, som fadern nu börjar med sin älsklingsdotter, och hvilken räcker i alla väder ända till den gamles frånfälle, ett vackert vittnesbörd om den djupa och innerliga förtroligheten dem emellan.
Med naturligt intresse följdes på Kaptensudden de ungas resa till sitt nya hem i Norrköping.
»Det gladde oss intet litet,» skrifver Gjörwell, »at
Du fick et så skönt väder til din Resa, och uti hvilken årstid gjör Du icke nu denna Resa?
Uti Din Egen, den vackra, den allt lifgifvande Maji månad.
Hela naturen ler således åt Dig på alla sidor och hälsar
Efterskörd
BERÄTTELSER.
Bland stackare.
Fönstret var högt, hvälfdt, och i jemförelse med sin höjd något smalt.
De många små rutorna gåfvo det utseende af förgallring, som påminte om ett fängelse eller en kyrka.
Fönsterkarmen satt också för högt för att vara i en privatboning, der fruntimmer böja sig mot dagsljuset med sina handarbeten.
Höstsolen sken öfver trädens toppar, som likt en terrass sträckte sig under fönstret.
Kastanierna prunkade i färgstarka skiftningar, gällaste brunrödt och mjukaste mossgrönt, här eller der en vippa i gult.
Mellan de rundade kronorna syntes en och annan gran; allvarsam, djup i färgen och stadigt sträfvande uppåt.
Men midt i alla höstens nyanser stack ett lärkträd upp sin fina barr, vårgrön ännu och i sin späda nakenhet anropande himlen om blidväder och sol.
Bortom raden af spetsiga popplar syntes hustak.
Der slutade lasarettets område och staden tog vid.
Sjuklingen låg stilla på sina kuddar och njöt af den friska luft, som strömmat in genom fönstret och nu blandade sig med lukten af nymangladt linne.
På golfvet framför kakelugnen låg sköterskan på fyra ben och afslutade de slingor hon med en kritbit drog upp på stenplattans fuktiga yta.
Den sjukes blick följde utförandet med ett intresse, som icke var fritt från sin lilla ironi.
Man kunde se att han nyss gjort morgontoilett.
Det bruna håret var benadt öfver ena ögat och kammadt till sidan, så att det föll i en enda stor våg ned öfver pannan, slätt och blankt.
Det skulle varit svårt att gissa sig till hans ålder: den kunde vara sexton, men kanske också tjugo.
Det var ett fint afskuggadt själslif som spelade i hans drag, dem lidandet ännu blott gifvit sin prägel i form af en skärpt intelligens och en framträdande blekhet.
Munnen var fin i linierna som en kvinnas och vexlade beständigt uttryck.
Men det som gaf hållning åt det hela, var ögonen, – ett par klargrå beslutsamma ögon med stora pupiller och mörka ögonhår.
Det fans något så lifssundt och fast i deras blick; de tycktes icke alls höra hemma i sådant ett färglöst och smalt stackars ansigte.
Sköterskan pratade under det hon ritade slingorna med tydlig sjelfförnöjelse.
Hon hade en rask och duktig röst, men talade dämpadt, liksom frånvarande, och med en sluddrig liten accent, som väl ursprungligen kommit af ett slags blyghet och med åren blifvit en vana.
Ynglingen låg och hörde på henne med sin uppmärksamma min, hälften ironi och hälften deltagande.
»Jag tycker det är bäst att bli bekant med mina patienter», sade Fina och betraktade sista slingan med kritisk blick, »för när man sjelf talat om hvad det kan vara, så gör det ingenting hvad andra komma och prata.
Derför talar jag alltid om min lille pojke det första jag får en ny patient.»
Hon reste sig upp och stod på sina högklackade gullskinnsskor så trygg och säker, händerna mot höfterna och det mörka hufvudet lutadt på sned för att riktigt se hur arbetet lyckats.
»Se jag var ung och oförståndig», fortfor hon i sin snabba, frånvarande ton, som om hon kunde tala utan att tänka, »men inte var jag en sådan der lättsinnig en, som bryr sig om hvem som helst.
Det hade varit bra med oss i flera år, och vi skulle gifta oss – förstås.
Han var murare och en duktig karl.
Men så kom jag att hushålla för honom några veckor före bröllopet.
Jag fick ju ställa i ordning allting, för hvad kunde väl ett ensamt manfolk, när det var fråga om att sätta bo och sådant!
Och jag hade allt sparat ihop en del på mitt håll, som vi kunde börja med.
Men så märkte jag att han söp.
Jag försökte att ha honom te å låta bli, – men det var stört omöjligt.
En vecka, eller så, kunde han hålla sig alldeles ordentlig, men så behöfdes det bara att han fick en sup, – bara så han fick smaken i mun, och så var det inte håll på honom!
Han drack som det argaste svin, ända tills han låg död som en säck, och det gick han på med så länge han hade en styfver.
Så började han på att arbeta igen, och om en vecka var det samma historia.
Jag kunde bli både ond och god, men det hjalp inte.
Och så tänkte jag: bättre att stanna i bäcken än i ån.
Och en Guds lycka var det att vi inte va’ gifta, för då hade jag ju inte kunnat komma ifrån honom.
Och när han var sådan då, hurudan skulle han icke bli sedan!
– Ja, och så flyttade jag hem till mor så länge, sen kunde jag tjena, som förut; och min påg är jag inte ledsen för.»
Hon höll upp ett ögonblick och log stilla för sig sjelf, medan det kom en varm glans i hennes ögon.
»Hade jag inte honom, så visste jag ju inte af någon glädje i verlden.
När jag nu blir ledsen eller trött, så behöfver jag bara tänka på honom.
För honom är det jag trälar och arbetar!
Och nog skall han få det bra.
Han skall inte bli en sådan en, som hans far, eller en sådan som jag, – han skall bli student!»
Vid de sista orden slog hon ett tag i luften, vände sig om och såg på sjuklingen med sina mörkbruna ögon, som lyste af lefnadsmod.
Hon såg präktig ut, der hon stod, med sin fasta figur, mogen och stark, bred öfver skuldrorna och bastant om midjan, i en kort svart klädning, som lät se de välklädda fötterna, vackra till formen men icke små.
»Och aldrig ett öre har jag bedt hans far om till hjelp, och inte ett öre ville jag haft, om han också velat ge mig det.
– Men nu kunna kandidaterna komma och göra sig till!»
Hon kastade hufvudet tillbaka och slog till ett litet flatskratt. – »Prata med dem tycker jag kan vara roligt, skoja också ibland, men inte är det värdt att de försöka med näsvisheter, för då få de skjuts.»
Hon skrattade åter och gjorde en åtbörd med sin högra arm, hvars handled var bar nedom den uppstrukna klädningsärmen.
Det syntes som skulle mer än en handfast karl ryggat tillbaka för denna arbetsvana näfve, välformad trots sin grofva byggnad.
– »Nu är jag inte ung längre...
Och så har jag ju min pojke!»
Hvilken ömhet det kom i tonen!
Patienten låg stilla och såg på henne.
Det fans hos henne ingenting fint och själsodlande, bara sundt och lifskraftigt, någonting liksom af friskt granbarr vintertid.
Men han tyckte om henne sådan hon var.
Han kunde hålla af denna öppna ärlighet, denna tvärsäkra hjelpsamhet, hvilken frågade lika litet efter sin egen beqvämlighet som patientens protester.
Och hur det kunde göra en godt in i själen att höra detta okultiverade käcka skratt, som än ljöd i korridoren, än stängdes in i ett af sjukrummen, så att grannarne kunde ligga och afundas och vänta att turen skulle komma till dem.
Hur kunde hon gå der ibland sjuklingarne och vara så glad?
Andas in karbollukten och ha så röda kinder?
Trippa mellan sjuksängarne; ena minuten höra på jemmern och den nästa gnola sin visa?
Aldrig rädd för något, aldrig villrådig, aldrig nedslagen!
Han låg och tänkte på det medan hon talade, hans tankar gingo i sin egen fåra, jemsides med hennes ord, ledda och accompagnerade af dem.
Var det sin lille gosse hon gick och gladdes åt?
Han, som skulle bli student, och icke lik sin far; pysen, som nyss läst sitt abc!
Hade han ärft hennes bruna skrattlystna ögon?
Och hade han det der lilla draget i kinderna när han skrattade, liksom hon?
Och var det allt detta hon såg, när hon sprang der i rum och trappor?
Sjuklingen log.
Det måtte kännas tryggt för en sådan liten parfvel att luta sitt hufvud mot denna breda, fasta barm.
»Mor», upprepade han tyst för sig sjelf.
Hvad det ordet passade åt qvinnan der!
Och det är ett vackert ord.
»Men jag är tokig som står här och slamrar!» utbrast hon plötsligt, samlade ihop sina skurtrasor och skyndade ut.
Hennes höga klackar smälde i golfvet som små lätta slag.
Hon gick genom korridoren och in i sitt eget rum.
Stort och trefligt var det, med hvita gardiner för fönstret, små klaffar för alla ringklockorna och en glasruta till köket.
Borta i en vrå satt en kvinna kopkrupen på golfvet.
Man såg knappt mer af henne än den svarta klädningen och servietten, som var bunden för ögonen.
»Men mor, sitter I nu på det viset igen!
Tag ifrån ögonen», sade Fina raskt, men med en skymt af missnöje i tonen.
Byltet gaf icke något svar, sjönk endast mera ihop och tryckte sig upp i vrån.
Fina såg sig omkring.
Der stod en bricka på ett bord, en tom brödkorg, ett tomt äggskal och en tom mjölkbringare.
»Och I har ätit upp maten för frun inne på enkelt V! Att I inte skäms!
I fick ju så mycket mat
I villen äta te frukost.»
»Seså, tag nu ifrån ögonen», befalde Fina med en ton som när man vill sätta sig i respekt hos ett barn.
Byltet lyfte upp ett par magra händer och lade dem skyddande öfver servietten.
»Såna dumheter!
Tag från ögonen och sitt inte der och fåna.
I kan godt vara klok, när I vill.»
Fina gick fram till den gamla, fattade om hennes handleder och reste henne på fötterna.
Så tog hon undan bindeln och slätade ut dess veck.
»Och som I burit er åt med serveten!
Är det likt någonting?» muttrade hon förargad.
Men den gamla stod stilla uppåt väggen och såg sig omkring med girigt stirrande glädje.
Hon hade ett blekt, utmagradt ansigte med små, glänsande ögon, hvilkas ursprungliga vakenhet öfvergått till förvirrad bakslughet.
Hon blinkade mot dagsljuset och drog sin infallna mun till ett fångrin, så att hakan sköt ännu skarpare fram.
»Nu ska’
I vara beskedlig och inte gå på förtret – hör I! – för då kommer professorn», sade Fina strängt.
Den gamla bara blinkade.
»Hör I det?»
»Ja – inte gå på förtret.»
»Nej; för I förstår godt, när I bara vill.»
Den gamla stod upprätt som en beväringssoldat, tittade åt sidorna, blinkade tätt och spelade förstulet med fingrarne på väggen bakom sig.
Fina såg länge och eftertryckligt på henne för att injaga skräck.
»Ja, för tänk på professorn!» sade hon.
Den gamla stod der, klippte med ögonen och sväljde, som kände hon redan smaken af den förbjudna frukten.
Fina såg sig omkring, men der fans ingenting ätbart mer.
Så tog hon brickan, som hon brukade gå före professorn med, när han gjorde ronden.
Den innehöll allt som kunde erfordras för undersökningar och Lister-förband, ty detta var »yttre» afdelningen.
Hon gick in i den sjukes rum och satte brickan på bordet.
»Herrn kan tro att jag har trefligt främmande», sade hon, »det är min gamla mor; hon har varit liksom lite vriden de två sista åren.
Det har kommit sig genom kolportörer och sådana, som gått der och predikat för henne om att hon var så syndig, och att hon inte hade den rätta tron, och om allt verldens väsende, som de kalla det.
Mor har varit en driftig qvinna i sina dar, och allt sen far dog har hon både stått för torpet och hållit reda på barnen.
Se jag skötte förstås mej sjelf, – men syskonen.
Till sist tog hon tro vid de der kolportörerna och började springa på all verldens bönemöten och låta allt der hemma gå som det ville.
Och då blef det galet till gagns, för då fick hon för sig att hon inte hade den rätta tron, och tro skulle hon ha, annars blef hon inte salig.
Hon gick bara omkring i huset och skrek:
’hvar ska jag ta’n ifrå, hvar ska jag ta’n ifrå?
– Tron menade hon, för det var ju den hon skulle ha.
Hon ville hvarken äta eller arbeta, bara gick och skrek på tron.
Till slut blef hon alldeles tokig, satte sig i en krok på loftet och band för ögonen.
Det stod inte till att få henne derifrån.
Hon skrek himlaskrik bara en ville försöka.
Så måste de bära upp mat till henne, så att hon inte skulle svälta ihjäl, och den åt hon i smyg när ingen såg det, liksom råttorna göra.
Och så har hon suttit i två års tid.
Hon skulle försaka verldens onda väsende, sa’ hon; ögonen voro henne till förargelse.
När en frågade henne hur länge hon skulle sitta så, svarade hon alltid:
’te jag får’et rätt för me’.
Så tyckte jag det blef för galet.
Jag talte med våra doktorer; de mente det kunde göra godt med ombyte af luft, och så tog jag henne hit.
Men det ser inte ut till stor förbättring.
– Vet herrn jag kan både skratta och gråta åt henne ibland, för hon är så farligt led och illmarig.
Inte är hon på långt när så tokig som hon låtsar, men hon har blifvit så lat och stygg så.
Om man vill göra aldrig det vid henne, så tar hon inte ett arbete i hand.
Det är verldens onda väsende, säger hon.»
Här tog den medfödda humorn ut sin rätt och Fina måste skratta.
»Jösses ja – och hon har ätit upp all maten för frun inne på V-an!
Jag hade bara satt brickan inom dörren medan jag gjorde i ordning här, och nu får jag gå och skaffa ny ranson till frun.
Så skall det bli ett Tivoli nere i köket om det, för det blir ju dubbelt med mat jag skall ha.»
Hon nickade muntert när hon gick, och sjuklingen blef ensam igen.
Han låg och betraktade kirurgbrickan der borta, med alla dess blåa burkar och krökta glasrör, alla dess slangar och ballonger, som första gången han såg dem fylt honom med ett slags döfvande skräck, emedan han var okunnig om deras bruk.
Och så gled hans blick öfver till trädkronorna, som sakta vajade nedanför fönstret, och till det höstliga solskenet, som kastade en sned gullstrimma genom fönstret.
Det kom ett uttryck af hungrande längtan i hans ögon, en brännande åtrå efter att känna lifvet, att vara ung och stark, handla och njuta.
– Och så den dofva pinande känslan att vara stäld utom regeln!
Obotlig – hvad ville det säga?
Ung och ändå gammal.
Ung, och afsäga sig ungdomens privilegier!
Ung – och intet att hoppas!
Gammal – och intet att minnas!
Han hade hört olyckskamraternas träben stöta i golf och trappor der ute; – fattigmans barn, ditsända af socknen.
Hvarför inte han så väl som de?
Derför att han icke ville resignera!