Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. att uphåfva 1815 års författning, som förbjuder att från utrikes orter dragne vexlar, efter längre lid än 14 dagar få på Svensk börs säljas.
Vill man gynna en ökad vexeldiskontering i Banken, hvilket vore ett mycket förståndigt användande af Bankens handels-diskontfond, så haiman ytterligare bidragit till att göra denna Svenska industrigren alldeles sjelfständig och fri från de Hamburgska och Londonska prejerierna.
Vidare anhåller jag att få uptaga en annan punkt.
Hr von Hartmansdorff anförde den risque som skulle upkomma derigenom att hela införseln af råsocker och kaffe skulle öfvergå från den större skeppsflottan till den mindre, och bedrifvas i smått genom lurendrejeri.
Jag får då fråga Hr von Hartmansdorff hur han kan med anspråk på trovärdighet framställa en sådan sals.
Smuglaren om han lyckas, betalar ingen tull, men den som inför med tull-lindringar, betalar 2 sk. 2 rst. efter den Brasilianska och 2 sk. efter den Ostindiska tull-lindringen.
Det är ju i alla fall en afgift som måste betalas..
I alla fall om någon fara skulle upkomma så vore det för råsockret.
Det finnes länder der man föredrager det rena oblandade sockret, som kallas råsocker, men i Sverige är detta icke fallet och om sockerbruken köpa råsocker så är det endast i små partier på 50, 100 eller 300 #.
Att sockerraffinadörerna icke funnit någon fara deruti synes bäst deraf, att nya sockerraffinaderier hafva upstått sedan sockret blifvit tillåtit till införsel.
Jag kan således icke finna att hvad Hr von Hartmansdorff anfört, i någon mån kan tjena till att vederlägga de skäl som anförts för tull-lindringarnes afskaffandei närvarande tidpunkt; hvarföre jag förnyar min anhållan om propos. på bifall till hvad Utsk. föreslagit i detta hänseende.
Den 4 Juni e. m. 511 Hr Gripenstedt, Joli.
Det vlgtiga ämne, som nu är under öfverläggning har, utom i andra afseenden, äfven deruti blifvit temligen olika bedömdt, alt somliga talare ansett detsamma ganska enkelt; andra äler serdeles inveckladt.
För min del instämmer jag fullkomligt i den sednare meningen, och tror det vara obestridligt att frågan verkligen vidrör ganska många, och ganska vigtiga intressen.
Jag ber derföre, att till vinnande af någon större reda, och en lättare öfversigt af det jag skall hafva äran yttra, få indela detta ämne i de 2;ne väsendtligen olika momenter, hvaruti detsamma enligt sin egen natur otvunget sönderfaller, nemi. först och främst, i dess inflytande på våra inre förhållanden, och dernäst i sitt sammanhang med våra yttre internationella förberedelser.
Men äfven frågans inre beskaffenhet eller dess förhållande till våra egna näringar kan och bör enl. min tanka betraktas ur 2:ne särskildta synpunkter, som visserligen äto närbeslägtade, men dock ej böra förblandas med hvarandrn, nemi,: l:o tull-lindringarnes verkan på vår skeppsfart, i och för sig sjelf tagen såsom en näringsgren, och 2:o deras inflytande pä vår handel i allmänhet.
I afseende på skeppsfarten har man här å ena sidan lagt vigt på skillnaden emellan den större och den mindre handelsflottan, samt på den olika verkan som tull-lindringarnas försvinnande skulle medföra för dem bägge.
A andra sidan har man deremot bestridt att en sådan olikhet skulle existera, och trott att den större och den mindre flottan icke lämpligen kunde betraktas i motsats lill hvarandra.
Enl. min åsigt är likväl denna distinction ganska riklig, och tydligen grundad i sjelfva förhållandet äfvensom af vigt att iakttaga för att fullständigt kunna bedömma ämnet.
Jag menar härmed visserligen icke att den större flottan direkte skadar eller förtrycker den mindre, men om serskildta, för den stora flot tan gynsamma undantagslagar leda vår handel på andra orter än dit densamma eljest skulle vända sig, och der den egentligen skulle anlita den mindre flottan, så är det väl temmeligen klart, att denna sednare derigenom går miste om en ganska betydlig del af den användning som hon eljest skulle kunna påräkna, och att följaktligen den ensidiga fördel som är den stora flottan beredd, också verkar till en motsvarande skada för den mindre.
Utomdess är dervid ännu en omständighet att betrakta, nemi., att om den långväga sjöfarten, och följaktligen de större skeppens byg gande och utrustande genom dylika ensidiga bestämmelser upmuntras, så vända sig åtskilliga kapitaler åt delta håll, hvilka eljest skulle kommit den mindre sjöfarten till godo och att således denna näringsgren undandragas de krafter, sora den under andra omständigheter skulle kunnat påräkna.
Det synes mig derföre alldeles icke vara olämpligt att såga, det den upmuntran, som genom lull-lindringarne lemnats den större flottan, i samma mån indirekt motverkat utvecklingen af den mindre.
Sedan jag sökt ådagalägga detta, ber jag likväl att få reservera mig mot hvarje sådan tydning häraf, som skulle jag vara i någon den minsta mån afvogt sinnad mot den större handelsflottan; tvertom! ingen kan | 512 Den 4 Juni c. ni. högre än jag önska dess tillväxt, oell dess förkofran i alla möjliga afseenden, men det är också min fasta öfvertygelse, att denna dess förkofran och bestånd alldeles icke nu mera åro beroende af fortvaron af dessa tull-lindringar.
De faktiska förhållanden, som enl. min tanka med full trygghet berättiga till ett sådant antagande, hafva redan af en värd talare på f. m. blifvit i hans sakrika anförande så fullständigt framlagda, att i detta afseende endast en obetydlig efterskörd är att göra.
Jag anhåller likväl alt ånyo få påminna om ett af dessa fakta, hvilket med hänsigt till den framställda farhågan alt den stora flottans existens icke vore möjlig, utan med tillhjelp af tulllindringarna, är bland de mest afgörande, nemU: det förhållande att, ehuru den större flottan hufvudsakligen varit använd till skeppning på de Transatlantiska farvattnen, så är likväl den direkta trafiken mellan Sverige och dessa orter endast en ganska obetydlig del af den trafik som samma flotta underhållit emellan samma Transatlantiska hamnar och andra länder, och dä sjöfarten på dessa andra länder är något som slår helt och hållet utanför lulllindringsfrågan så följer deraf ovedersägligt att äfven om lulllindringarna skulle kunna i viss mån inverka på den direkta rörelsen på moderlandet, så är likväl den vida betydligare delen af den stora flottans skeppsfart, nemi.: alt den som går på främmande länder i intet afseende intresserad i tull-lindringarnas bibehållande.
Förhållandet mellan dessa olika orter är redan förut i siffror upgifvel.
Den direkta farten på Sverige förhåller sig till den öfriga såsom 1: 5, och allt hvad som möjligen skulle kunna influeras af en förändring i förevar:de afseende är således endast ^ af det hela, och ej heller denna till någon betydligare grad, såsom jag skall söka visa.
Huru kan man då påstå, eller taga till sjelfva utgångspunkten såsom flere talare hafva gjort, alt hela den stora flottans existens skulle helt och hållet bero på dessa tull-lindringars bibehållande.
Gil sådant sätt att gå tillväga, synes mig vara uppenbarligen orätt.
Dessutom mäste jag äfven påminna om ett annat faktum, som visserligen också förut blifvit omnämndt, men enl. min tanka ej alldeles i den form som mest uplyser ämnet, nemi.: att enl. den kansliberättelse, som ingått från England angående verkningarne af de nya navigat:s-lagarnas tillämpning derstädes, har den sjöfart, som med Svenska fartyg bedrifvits på England, vare sig direkte mellan detta land och Sverige, och mellan England och andra länder, under denna tid, d. v. s. under det sist förflutna året ökat sig ifrån 26,734 till 33,333 läster.
Denna upgift är ganska riktig och bevisar i sin mån hvilken betydlig tillvext i den Svenska sjöfarten som bör kunna förväntas blifva en följd af reformen i de Engelska navigat:slagarne, derest vi ej sjelfva genom okloka åtgärder utestänga oss från de erbjudna förmånerna.
Men ännu långt mera slående blir bevisningen för den Svenska fraktfartens vinst af dessa lagar (hvilket är det som nu egentligen bör tagas i betraktande) om man från nyss upgifna siffror afskiljer den del som utmärker den direkta - Dén 4 Juni e. m. 513 rekta trafiken mellan bägge länderna, oell endast jemför den användning som Svenska fartyg haft till skeppsfait mellan England och andra länder, d. v. s. till frakt före och efter navigat:slagarnes tillämpning.
Det visar sig då, alt när denna rörelse under året 1849 endast upgick lill 3,709 Sv. läster, så steg densamma redan på första året eller 1850 till 14,105 läster, eller med andra ord, den nära fyrdubbladcs.
Af sådana fakla måste man äga rätt att draga någon slutsats, och att utan för mycken djerfhet eller oförsigtighet få antaga, alt när en så betydligt förökad tillgång på fraktfart nu mera erbjuder sig, så skall deruti ligga ett mera än fullständigt vederlag för den minskning som möjligen i en mindre del (^) af den större llottans rörelse kan komma att upstå genom tull-lindringarnes försvinnande, och alt således i det hela denna flotta icke på något sätt skall hotas med förfall genom den föreslagna åtgärden.
Alt den mindre flottan deremot skulle komma att betydligt lillvexa genom uphörandel af delta slags differential tull, synes mig vara ganska klart just derföre alt, såsom jag förut antydt, rörelsen i viss mån kommer att vända sig till de ställen der den mindre flottan med mera fördel kan användas, under det att den störres sysselsättning i samma förhållande mera öfvergår lill fraktfart på de aflägsnare håfven.
Genom uplysande fakta är det också redan bevisadt, att ännu ganska mycket återstår, som kan och bör åstadkommas för den mindre flottans till vext.
Redan häraf synes det hvilket vidt fält som ännu står öppet för vår egen mindre navigation, och huru mycket den ännu har att upfylla, så framt den utan hinder af ensidiga lagar får tillfälle att utveckla sig.
Och denna mindre sjöfart Mine Hrr! ehuru anspråkslöst det låter, år likväl ingen småsak för ett land hvars belägenhet dertill egnar sig.
Bland de intressanta uplysningar, som Baron Bonde på f. m. lemnade, förekom äfven att Greklands sjöfart hvilken helt och hållet inskränker sig till den mindre navigationen, inbringar ända tilt det enorma beloppet af omkring 30 mill.
Svenskt b:co årligen.
En annan värd talare har sedermera velat förringa värdet af detta exempel genom det påstående att den Grekiska flottan, eller hvad som är detsamma, de små fartygen icke skulle duga till samma trafik som vära större.
Detta synes mig verkligen vara alt förvända Frih.
Bondes yttrande, ty exemplet upgafs af honom icke för att öfvertyga om hvad som i sig sjelf vore orimligt, eller all de mindre fartygen skulle kunna ersätta de större, utan för alt visa hvilken stor betydelse den mindre sjöfarten eger, och att den således icke bör betraktas såsom en underordnad sak, utan att densamma, i vigt fullt jemförlig med sin tvillingsbroder, den större navigationen, också bör äga samma rätt till lagstiftningens omvårdnad, och ej behandlas styfmoderligt i jemförelse med denna.
Sådan var uppenbarligen Frih.
Bondes mening, och i sådant af7 H. 83 514 Den 4 Juni e. m. seende torde ingen kunna neka au exemplet var ganska uplysande.
Såsom bevis för samma sats kan äfvenledes förhållandet med den Norrska och Finska sjöfarten åberopas.
Norriges handelsflotta har nemi. på den sednare liden tilltagit i en sådan progression, att vi med bekymmer måste medgifva ali våra egna framsteg i i detta afseende, ehuru i sig sjelfva rätt vackra, ändock jemförelsevis stå långt tillbaka, ty då vår sjöfall ökat sig med en femte» del har den Norrska på samma tid fördubblats.
Jag vill visserligen icke helt och hållet skrifva delta förhållande på räkningen af tull-lindringarna, men otvifvelaktig! har också den ensidiga, konstlade riktning, som denna undantagslag gifvit åt vår sjöfart, i sin mån dertill bidragit.
I Norrige deremot, der ingen sådan serskildt förmånsrätt blifvit lemnad åt någon viss del af sjöfarten, utan densamma fått utveckla sig efter sina egna naturliga lagar, har också utvecklingen såsom vi sett varit vida större, och lemnar derigenom ett nytt stöd ål den grundsats som jag för min del anser i dessa afseenden vara den rälta, eller alt rörelsens frihet är det kraftigaste medlet till dess förkofran.
Annu ett par omständigheter som på det närmaste sammanhänga med navigationen, och som man å ömse sidor vidrört under diskussionen, äro af den vigt alt jag måste utbe mig för några ögonblick dertill få återkomma.
Försl och främst i afseende ä sjöfolksbildnin gen, har man å ena sidan ansett, ali denna vigtiga sak vida bättre befrämjas genom den mindre seglalionen än genom den större, under det å andra sidan genom stridiga auctoriteters åberopande, velat visas, att detta icke skulle vara förhållandet.
Såsom icke varande en man af yrket, eller eljest nog bevandrad i dessa ämnen, tilltror jag mig visserligen ej att afgöra mellan dessa motsatta påståenden, ehuru jag subjektivt är öfvertygad all den förra meningen är den rätta, hvilket jag äfven hört af flera sjömän bekräftas, men hvad som emellertid torde vara obestridligt, är att den mindre sjöfarten bibringar sjömannabildning åt ett betydligt större antal personer än den större flottan kan göra med ett lika lästetal.
Detta är likväl den väseudtligasle sidan af saken, och jag har äfven i sådant hänseende hört det relativa förhållande mellan Sverige och Norrige upgifvas, hvilket visar ett, för oss långtifrån tillfredsställande resultat, då allt hvad Sverige såsom verkligt sjövana personer kan påräkna lärer vara mellan 20 å 30,000, då deremot Norriges sjöfolk anses upgå till bortåt 3 gånger detta antal, hvilket äfven i sin mån talar till fördel för det sätt hvarpå dess navigation utvecklat sig.
Bonde med mycket skäl fästat upmärksamhet på den olikhet som eger rum vid den större och den mindre flottans provianteriug, på så sätt nemi. att den mindre flottan alltid provianlerar hemma, då den större deremot ofta inlager sitt behof af lifsmedel, på utländska orter.
Hr von Hartmansdorff har häremot invändt, alt det är våra Svenska bagares eget fel, om de cj göra brödet så godt att de Svenska skeppen dermed förse sig.
Detta inkast är af den beskaffenhet att det nästan torde vara öfverflödigt att derpå afgifva Bågot Den 4 juni e. m. 515 svaromål, ty säkert lärer väl ingen på allvar vilja påstå att hela denna för vårt jordbruk ganska vigtiga fråga endast vänder sig omkring bagarnes mera eller mindre skicklighet att åstadkomma ett läckert bröd, och jag hemställer till hvar och en om det icke tydligen ligger i sjelfva sakens natur att de mindre fartygen som endast göra korta resor mäste proviantera hemma, då deremot de långväga sjöfarande både kuuna och böra inrätta sin provianlering allt efter som billiga priser och klimatiska förhållanden göra det lämpligast.
Då jag nu öfvergår lill den delen af frågan som endast och allenast afser handeln oberoende af rederirörelsen, så måste jag i främsta rummel fästa mig vid det påståendet, som utgör sjelfva kärnan i försvaret för tull-lindringarna, eller att handeln derigenom ulslräckes (ill sjelfva produktionsorterna och till följd deraf äfven blir mera förmånlig, än om den endast vände sig lill de stora Europeiska nederlagsplalserna och derifrån afliemlade sina förnödenheter.
Denna sats, att den längre, direkta handeln alltid och ovillkorligen skall vara förmånligare än den kortare meilanhandeln, utan afseende på öfriga omständigheter, kan jag för min del alldeles icke ä priori tillerkänna full giltighet, utan tror jag tverlom att den tål rätt många modifikationer.
Det torde nemi. vara vida rikligare alt såsom grundsats antaga det hvarje rörelse i förhållande till sin omfattning och beskaffenhet har, hvad man skulle kunna kalla sin egen porte'e, hvarutöfver den icke bör sträcka sig.
Lika säkert som del är, att den stora, i en ofantlig skala bedrifna verldshandelns bestämmelse är att besörja de alldra längsta kommunikationer och direkte från produktionsorterna fylla Europas stora förrådskamrar i London, Amsterdam, Hamburg o. s. v. lika tvifvelaktigt är det också å andra sidan, huruvida det må vara klokt och förmånligt för hvarje s. k. grosshandlare, att alltid anstränga sig med en dylik rörelse, hvaraf slutligen skulle följa, alt äfven våra småstadsköpmän borde börja att göra sina upköp i Indierna.
Orimligheten af satsens utsträckning är redan ett bevis på dess origtighet.
Visserligen måste det som allmän regel medgifvas, att en vara fås för bästa priset på sjelfva produktionsorten, och alt man åt sig besparar mellanhandelns vinst genom att direkte afhemta henne derstädes, men genom att alltid fika efter denna vinst löper man deremot ofta in i andra olägenheter, som mera än motväga den förväntade fördelen.
Först och främst mäste denna rörelse, liksom all annan, för att vara lönande drifvas i någorlunda stor skala, och den fordrar då eli högst betydligt förlagskapital, hvilket endast ett mindre antal af våra Svenska handlande torde sjelfva ega, och de ledas således ofta genom denna vidt utsträckta handel in i den mycket, och med skäl öfverklagade utländska tryckande krediten.
Vidare blir vid dessa långväga operationer all noggrann beräkning omöjlig, ty de fordra naturligtvis en längre tid och de stora prisfluktalioner som under denna tid efta inträffa göra såle 33' - 316 Den 4 Juni e. m. des företagens utgång vida mera beroende af slumpen än der desamma hastigare kunna utföras.
För den stora verldsliandlaren, sora rör sig med ofantliga kapitaler, betyder sådant mindre, ty den ena periodens eller rörelsebranchens större vinst utjemnar den andras förlust, men den mindre kapitalstarka köpmannen sväfvar på detta sätt ej sällan emellan ytterligheterna af en oskadlig vinst eller undergång.
I de flesta fall gör han derföre otvifvelaktigt bäst uti att rätta sin rörelse efter sina krafter, och ställa den så att han kan noga och säkert beräkna densamma, ty just säkerheten och en hastig omsättning äro de rätta grundvalarna för affärslifvet.
I den mån rörelsen afviker från denna riktning och utsträcker sig i vidt utseende och ovissa företag, i samma mån antar den äfven spelets natur, med all dess retelse, dess förhoppningar, och dess följder.
Jag tror således att man alldeles icke på förhand kan säga att den upmuntran till direkt och långväga import, som ligger i tull-lindringarna, ovillkorligen bidrager till att göra vår handel fördelaktigare.
Att handeln i alla fall af sig sjelf utsträcker sig till de Transatlantiska länderna så snart sådant enl. dess egen naturliga beskaffnnhel är fördelaktigt visar erfarenheten, och såsom ett ganska uplysande exempel i detta fall, torde jag få anföra förhållandet med importen af bomull.
Denna vara är tullfri, åtnjuter följaktligen ingen fördel af tull-lindringarna och likväl har af den import som år 1849 egde rum, 4 inkommit direkte från produktionsorten.
Man ser således alt handeln, äfven, om den öfverlåles åt sig sjelf, i alla fall söker sig dessa vågar, dit man genom konstlade medel vill tvinga densamma, så snart som sådant lill följd af omständigheterna är förmånligt.
Detta i afseende på importen.
Beträffande åter exporten, säger man att dessa tull-lindringar då de framkallat nya och ökade kommunikationer med aflägsna länder, äfven bidragit till en ökad export af våra egna produkter.
Det må gerna vara medgifvet att tull-lindringarna på detta sätt kunna Lafva medverkat till någon förökning i exporten, till dessa orter, men på samma gång man vunnit en ökad export till dessa Transatlantiska handelsplatser, är det likväl ganska möjligt, ja! till och med troligt, att man derigenom försvårat och förminskat sin export på det hela.
Man måste nemi. alltid väl ihogkomma, att handeln är ett utbyte, och att den till följd deraf, i väsendtlig mån beror på ömsesidighet.
Denna princip är så klar och så pröfvad, alt den af ingen kan bestridas, och deraf följer i förevarande fall, att om den import, som nu sker från de aflägsnare orterna, i stället egde rum från de stora Europeiska handelsplatserna, så skulle genom dessa ökade handelsförbindelser också nya tillfällen till afsättning derstädes yppa sig, och detta måhända i vida högre grad än som nu varit händelsen i de Transatlantiska länderna.
Jag stödjer denna tro på en jemförelse mellan det som till dessa länder blifvit exporteradt och det som derifrån blifvit importeradt.
Man finner då att importen t. ex. från södra Amerika upgår till ett värde af 3 å 4 mill., men exporten deremot endast lill omkring 10,000 Sktt jern, sarai några andra mindre betydliga produkter, alltsammans till elt värde af 3 a 400,000 r:dr.
Della är tydligen en ganska missgynnande proportion, och om man antager att en så högst betydlig import i stället blifvit verkställd från några andra, för Svenska handeln i allmänhet mera välbelägna platser, så synes det mig alldeles otvifvelaktig!, alt äfven exporten lill dessa punkter derigenom skulle hafva stigit betydligt.
Ett bevis på huru mycket denna ömsesidighet i handeln uträttar är trafiken på Lubeck.
Under förlidna året t. ex. upgick vår export lill denna enda, eljest mindre betydliga handelsplats till bortåt 1| mill. (oberäknadt silfret som utgick) — således omkring 3 gånger så myckel som hela den Syd-Amerikanska exporten; och huru skulle detta vara möjligt, om icke just derigenom, ali importen från samma ställe, enl. hvad kändt är, varit så betydlig.
Af allt detta anser jag mig således tryggt kunna draga den slutsats, att vår exporthandel i sin helhet ingalunda kommer alt förlora genom tullindringarnes försvinnande, utan fast helldre tvertora.
1 afseende på lulladministralionen, har man såsom en god verkan af tull-lindringarna anmärkt att handeln derigenom sammanföres på färre händer och på färre platser.
Jag medgifver gerna att så är förhållandet, äfvensom att delta i administrativt hänseende är en fördel, enär tullbehandlingen derigenom blir lättare alt handhafva och kontrollera; men å andra sidan ber jag likväl att fä bemärka att det alldeles icke blir någon oöfvervinnelig svårighet att sträcka en noga upsigt äfven lill de punkter dil möjligen en större import hädanefter skulle komma att äga rum, och jag vågar påslå detta så mycket heldre som just de varor, hvilka hufvudsakligen införas med beräkning på tull-lindringarne i allmänhet äro af den beskaffenhet alt tullbehandlingen och lullupsigten på dem är lättare än på de flesta andra.
Dessa varor äro nemi. de s. k. kolonialvarorna eller socker, kaffe, tobak och skinn m. ra., och relatift tagel kan smuggling eller tullförsnillning med dem alldra minst bedrifvas, hvarföre således i detta fallet omständigheterna sjelfva liksom komma tullagstiftningen lill hjelp.
Af dessa varor är visserligen kaffe den som lättast låter sig lurendräjas, men äfven deraf är icke något synnerligen att befara.
Elt bevis derpå är, att den qvantitet kaffe, som blifvit anhållen under beslag icke upgått lill mer än 150 centner, under det den lolliga införseln utgjorde mellan 8 och 9 mill. %.
Den steg således icke lill mera än omkring proc. af det hela, och ehuru det visserligen bör antagas att åtskilligt blifvit smuggladt som ej upläcktes torde häraf likväl synas alt icke någon öfverdrifvet stor fara hotar i detta afseende.
Dessutom ber jag få fästa upmärksamheten derpå, att samtidigt med dessa tull-lindringars afskaffande, äfven en nedsättning i tullen på kaffe och socker blifvit föreslagen.
Nu kan naturligtvis någon smuggling af denna vara icke komma i fråga från de Transatlantiska orterna, utan just från de närmare nederlagen hvarest densamma nu är belagd med högre tull än den efter K.
M:s förslag skulle blifva.
Således långt ifrån att tull-lindringarnas borttagande skulle gifva anleda, till en ökad smuggling, måste tvertora den lullnedsättning som dermed är förbunden vara ett kraftigt medel att motverka densamma.
Jag har nu i korthet vidrört de hufvudpunkter, som jag anser företrädesvis böra tagas i betraktande med hänseende till våra egna, inre förhållanden, och efter den fullständiga utredning som redan på f. m. af en annan värd talare blifvit meddelad torde det vara öfverflödigt att vidare fördjupa sig i detaljerna.
Ännu återstår likväl en annan, helt olika, men visserligen ej mindre vigtig sida af ämnet der måhända någon ytterligare belysning icke skall vara utan allt intresse — nemi: dess sammanhang med våra yttre, internationella förhållanden.
Man har velat sprida bland allmänheten den tro, att förslaget vore framkälladt genom hotelser från utländska makter.
Jag är berättigad förklara att detta alldeles icke äger någon grund.