Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr r:mt årligen för hvarje tjenstehäst, är vordet föreslaget, att, till ersättande af samma kostnad, ett bestämdt belopp af endast 100 R:dr r:mt för hvarje häst måtte af R.
Såsom skäl till ersättningens bestämmande till så ringa belopp, upgående endast till ^:del af verkliga kostnaden, är uti StatsRådsProt. angifvet, att alltför stora kostnader komme att Statsverket tillskyndas, derest den ifrågav:de ersättningen skulle till sitt verkliga belopp godtgöras.
Då likväl ofvan omförmälda beräkning, hvaruti ingår kostnaden af eget stall och stalldräng, ingalunda är för högt tilltagen, skulle, i händelse ersättningen derför komme att bestämmas endast till det af K.
M. föreslagne belopp, häraf blifva en följd, att Officerarna nödgades ytterligare af sina löner använda en icke ringa del för dessa kostnaders betäckande, som skulle upgå till inemot hela den för UnderLöjtn. föreslagne personela aflöningen, och således ändamålet med den Nådigst föreslagne löneregleringen, löntagarens skäliga bergning, icke ernås.
För att i möjligaste måtto förebygga detta missförhållande får jag med stöd af K.
KrigsColhii till K.
M. afgifne underd. yttrande i ämnet, vördsamt föreslå:
Att Officerarne vid Artilleriet och värfvade Kavalleriet må, för att något nära åtnjuta samma aflönings förmåner som deras vederlikar vid Infanteriet, förutom fourageringspengar, såsom ersättning för tjenstehästarnes skötsel och skoning, stallhyra och stalleffekter m. m., af R.
St:r beviljas ett belopp af minst bOO R:dr r:mt årligen för hvarje tjenstehäst de enl. stat äro skyldige att underhålla.
Om remiss härå till StatsUtsk. anbålles. 2:o. K. M:s Nåd.
St:r ang:de Statsverkets tillstånd och behof uptager för Keg:tsSkrifvaren vid K.
Lifgardet till
Häst en lönetillökning af 40 B:dr r:mt, eller ifrån 960 R:dr, som lönen å stat nu utgör, till 1000 R:dr r:mt.
Härigenom skulle innehafvare af denna tjenst, i stället att vinna någon fördel, blifva försatt i sämre ställning, än den nuvarande, äfvensom en menlig inverkan å tjenstens bestridande upkomma, ifall tillika de af K.
M. för do föreslagne löneförhöjningarnes åtnjutande fästade vilkor i afseende på förening af tjenster varda fastställda.
Bemälde Beg.-tsSkrifvare skulle nemi., sedan lönen sålunda blifvit förhöjd till fulla beloppet af hvad, enl. de i den Nåd.
Propos.-n anförde grunder, borde den lägsta tjenstegraden tillkomma, icke Den 3 December e. m. 207 få jemte Reg:tsSkrifvare-tjensten innehafva annan allman tjenst, än möjligen, med K. JM:s Nåd. tillstånd, en med lön i samma lägsta grad eller derunder, hvarmedelst han högst kunde komma till en sammanräknad löne-inkomst af 2000 R:dr r:mt.
Får deremot lönen för Reg:tsSkrifvare-tjensten förblifva vid densammas närvtde belopp, 960
R:dr, så står det innehafvaren öppet, enl. de nyssberörde vilkoren, att hos K.
M. söka och vinna tillstånd att denna tjenst jemväl med en i högre grad förena, såsom och för det närv:de äger rum, på hvilket sätt det för honom blifver möjligt att bereda sig en tarflig utkomst, äfven såsom gift.
Göromålen vid denna Reg:tsSkrifvare-tjenst äro af den beskaffenhet, att de af tjenstens innehafvare besörjes hemma, till största delen, och uptaga blott en mindre del af hans tid, hvadan han är oförhindrad att derjemte bestrida annan trägen befattning, äfven den, som fordrar daglig närvaro å embetsrum.
Men som bemälte Reg:tsSkrifvare, i anseende till honom anförtrodde fourageoch passevolans-medel, har vida större upbörd än Reg:tsSkrifvare vid andre Reg:ten upgående nästl. år till utöfver 300,000 R:dr r:mt, och har stora summor under längre tid om händer, är det angeläget, att honom beredes en tillräcklig utkomst, hvilket kan ske derigenom att honom lemnäs tillfälle, hädanefter som hittills, att tillika innehafva annan inkomstgifvande tjenst.
På sådant sätt förekommes äfven det tätare ombyte af innehafvare af tjensten, hvilket eljest skulle inträffa och komma att medföra osäkerhet samt skadlig inverkan å göromålens behöriga och tillförlitliga handläggning.
Jag hemställer derföre vördsamt:
Att den för Reg:tsSkrifvaren vid K.
Häst nu å stat bestämda lön af 960 R:dr r:mt må förblifva oförändrad.
I högstberörde Nåd.
Propos. äro de tvenne MönsterSkrifvarne vid Lifgardet till Häst, hvilka nu enl. stat åtnjuta i lön 309 B:dr r:mt hvardera, upförda till en löneförhöjning af 141 R:dr hvarigenom lönen för hvarje skulle blifva 450 R.'dr r:mt.
Den ene af desse Mönsterskrifvare är vid Reg:tet anstäld i st. f. BataljonsAdjutant, som der ej finnes, och han har att bestrida enahanda expeditions-göromål, som BataljonsAdjutanterne vid K. Lifgardes Reg:tene til! fot.
På sådan grund och emedan hans tjenstgöring är daglig och trägen samt fordrar hans tillstädesvaro för arbete i Majorsexpedm tidigt hvarje morgon, anser jag mig böra vördsamt föreslå:
Att lönen för denna Mönsterskrifvare måtte förhöjas åtminstone till samma belopp som för Andra Bataljons Adjutanten vid K.
LifgardesRegitene till fot är före slaget, utgörande 700 R:dr r:mt.
Med anledning af hvad i det den Nåd.
Propos:n åtföljande StatsRådsProt, förekommer om förhöjning, i vissa fall, i portionseller tobaksskillingen för manskap, utbeder jag mig att, såvida det Nåd. förslaget i denna del må antagas äfven afse K.
Häst, få vördsamt fästa upmärksamheten derpå, att Gardisterne vid 308 Den 3 December e. m. detta Reg:le, af den anledn. att deras tjenstgöring, i anseende till hästarnes skötsel och fourage-anskaffn ingen samt exercisens beskaffenhet, är trägnare och besvärligare, än manskapets af andra GarnisonsReg:ten, och deras tid derigenom från kl. | 5 på morgonen så uptagen, att de ej, såsom mängden af nyssmde Reg:tens manskap, kunna bereda sig någon tillfällig arbetsförtjenst, hafva sedan lång tid tillbaka fortfarande bekommit 1 sk. b:ko bögre gage, än det öfriga garnisonsmanskapet, och i följd deraf, på sätt jemväl uti det i högstberörde Nåd.
Propos. omförmälde K.
Bref af d. 19 Juli 1855 är i Nåder medgifvet, redan åtnjuta, sedan af gaget, utgörande 7 sk. b:ko, till deras natura portion användts 4 sk. b:ko, i portions- eller tobaksski i ling 3 sk. b:ko eller i det närmaste 10 öre, och således vida mera än hvad i StatsRådsProt. blifvit för Soldater i allmänhet föreslaget.
Vid sådant förhållande och då det ej kan förutsättas att någon minskning i det sålunda hittills utgående beloppet af portionseller tobaksskillingen för manskapet vid Lifgardet till Häst må ifrågakomma, helst, manskapet vid anvärfningen blifvit om åtnjutande deraf tillförsäkradt, men deremot skäligt är, att en tillökning deruti beviljas efter enahanda grunder, som för tillgodonjutande af förhöjd portionsskilling i K. M:s Nåd.
Propos. innefattas, får jag vördsamt föreslå:
Att portions- eller tobaksskillingen för manskapet vid K.
Häst måtte i allmänhet utgå med samma belopp som hittills, men med en tillökning för Vicekorporaler samt de Gardister som tjent vid Regitet under en tid af nio år, eller som genomgått en kurs vid militär-sjukhus, af 2 öre; för Korporaler och de Gardister som tjenstgjort i tolf år, 4 öre; samt för Distriktionskorporaler och de Gardister hvilka tjent i femton år eller derutöfver af 6 öre.
Om remiss häraf till Stats-Utsk. anbålles.
Hr von Knorring, Otto Mauritz, hade inlemna! följande motion!
Icke endast billigheten fordrar, men äfven rättvisan kräfver obestridligen att den person, som i Statens tjenst upoffrat sitt dyrbaraste kapital: arbetskraften och förmågan att verka, icke af Staten lemnäs utan bistånd, då ålder och försvagad hälsa förhindra honom att vidare gagna det allmänna och att förvärfva sig nödtorftigt uppehälle.
Under åberopande af denna billighetens och rättvisans grundsats får jag vördsamt såsom motion framställa: att R.
St:r måtte tillägga Redogöraren vid K. Högre Artilleriläroverket och vid kronoegendomen Marieberg, Ridd. af K. W. O., Johan Peter Lungren rättighet att efter afskedstagande! från redogöraretjensten upbära årligen, under sin återstående lifstid, en pension, stor Ett tusende R:dr r:mt. — Lungrén, som enl. bilagda betyg nu är 67 år gammal och af sjuklighet så försvagad att han snart icke vidare torde Den 3 December e. m. 209 torde förmå att förrätta de mödosamma tjenstegöromålen, hvilka han i nära 35 år med utmärkt nit, redbarhet och ordning förvaltat, skulle då han blifver nödsakad att lemna tjensten hemfalla till den ytterligaste fattigdom, om icke pension beviljades honom, enär han icke äger någon annan medelstillgång än den knappa löneinkomsten.
Såsom årlig aflöning har han upburit 516 R:dr 32 sk. b:ko, som utgått med 416: 32 af läroverkets och lOORrdr af kronoegendomens medel.
Propos. ang:de Statsverkets tillstånd och behof är den del af Redogörarens aflöning, som utgår af läroverkets medel upförd, i anseende till dess alltför ringa belopp, till 500 R:dr b:ko, hvarigenom hans årliga löneinkomst sålunda skulle blifva 600 R:dr b:ko eller 900 R:dr r:mt.
Denna summa är likväl för den åldrige och sjuklige mannen, under nuv:de dyrhet å alla förnödenheter, icke tillräcklig till bestridande af hans lefnadskostnad, hvarföre jag hemställer att han, såsom årlig pension, måtte efter afskedstagande! få, å allmänna indragningsstaten, upbära ett belopp af 1000 R:dr r:mt, motsvarande bemälda löneinkomst 900 R:dr ökad med 100 R:dr r:mt.
Om remiss till StatsUtsk. å denna motion anhåller jag vördsamt.
Frih. von Vegesack, Carl Henning Iwar, hade inlemnat följande motion :
Det bör icke vara någon obekant som med upmärksamhet följt utvecklingen af fäderneslandets inre angelägenheter, att Regeringen fästat särdeles vigt vid behandlingen af frågor som afsett en förbättrad organisation af våra upfostringsanstalter och undervisningsverk, äfvensom, att E.
St:r frikostigt beviljat anslag för ett visst ordnande af denna vigtiga angelägenhet.
Man bör icke blott kunna hoppas utan vara förvissad att detta äfven nu och framgent skall blifva händelsen då fäderneslandets framtid, dess anseende och betydenhet ovedersägligen skall komma alt bero på bildningsgraden hos dem som en gång skola bekläda dess embeten, bevaka dess intressen och vårda dess angelägenheter.
Jag tror dock att man vid organiserandet af våra allmänna läroanstalter, om icke helt och hållet förbisett, dock icke fästat tillräckligt afseende vid en upfostringsgren, som nu mer än någonsin torde påkalla så väl menniskovännens som lagstiftarens omtanka och behjertande; detta är den fysiska upfoslran.
Att själs- och kroppskrafterne eller det andeliga och materiella hos menniskan äro tvenne elementer, som ehuru vidt skiljda till verkningar och ändamäl, dock står till hvarandra i det intimaste förhållande och under hela lefnaden utöfva på hvarandra en ständig vexelverkan är ett förut kändt factum.
— Ingen sjelfständig verksamhetsförmåga kan existera så vida icke dessa begge krafter normalt och beständigt secundera hvarandra.
I våra efter intelektuel bildning törstande tider, då man äflas att nära nog sätta boken i hand på barnet i kolt, och sedan i upfostringsväg gör till sin upgift, att på minsta möjliga tid inarbeta högsta möjliga kunskapsmått, då man under de år då ungdo II. II. 14 210 Den 3 December e. m. mens fysiska utveckling skall försiggå, binder den nästan uteslutande vid boken och studerkammaren, ålägga barnet blott tankeansträngning från bittida om morgonen till sent på aftonen, så frågas, hvad skall följden blifva af detta jägtande efter bara vis dom, denna konstlade och tvingade trängtan efter själsmognad, tvärtemot all naturlag?
Svaret är icke svårt att finna.
Ett tilIbakasättande i det unga slägtets fysiska utveckling, ett undergräfvande af dess arbetskraft, en förslappning i dess förmåga till handling och verksamhet, tvenne så nödvändiga egenskaper för en nations existens och förkofran.
En blick inom våra upfostringsinrättningar skall snart öfvertyga om sanningen häraf; der finner man den bokliga fliten som oftast uttryckt på bleka kinder och genomvissnade kroppskrafter.
Mest framstående är dock detta inom fruntimmerspensionerne, hvilka blifvit lemnade utan all kontroll från Statens sida, och som samt och synnerligen modellerat sina skolschema efter Statens läroverk.
Man ser der dessa bleka drifhusplantor sneda, magra och lutande, mer tydande på ett slut, än en början att lefva; nedtyngda af ouphörligt själsarbete, borttvina i brist af rörelse och frisk luft.
Romantikern säger ännu, att själens solljus strålade ur den unga flickans ögon; men hvardagsmenniskan, som ser sakerna sådana de äro, uptäcker snart nog icke annat än matta och gråtmärkta synverktyg.
Skall det fortfara detta kappspringande efter vetande, lär man om ett eller annat tiotal af år se ett allt vekare och vekare slägte öfverhopadt af lärdom och sjukdom.
Jag anser att några verksamma medel bör från Statens sida vidtagas till förekommande af detta snart nog öfverhandtagande onda som, om det får fortfara, en gång skall beröfva Svenska nationén dess förut utmärkande egenskaper: kraft och ihärdighet, och derutaf upkommande förmåga att uthärda mödor och ansträngningar.
Bland de åtgärder, som skola leda till målet, sätter jag i främsta rummet väl organiserade gymnastikinrättningar, och i bredd med dem fäkt- och simskolor.
Men då framgången af hela detta förslags ordnande för nationen på en gång troligen är problematiskt, vill jag derför inskränka mig f. n. att yrka på de oundgängligaste och mest verkande medlens ordnande i enlighet med behofyet, och tager jag mig derföre härmedelst friheten föreslå: o) Att, utom det förut i hufvudstuden varande K.
Gymnastiska Centralinstitut tvenne gymnastikinrättningar här anläggas, nemi. en i staden och en på södermalm.
Att Staten må anvisa medel till aflöning åt föreståndarne vid dessa, förslagsvis 2000 R:dr r:mt åt hvardera om året, hvarför aila inom dessa stadsdelar befintliga lärdomsskolor samt undervisningsverk, äfven flickpensioner må öga att vid desamma kostnadsfritt erhålla handledning i pedagogisk gymnastik m. m.
Att detta anslag skall utgå då, när staden anskaffat för ändamålet tjenliga och inredda lokaler, och från K. Gymnastiska Central - Den 3 December e. m. 211 Institutet utexaminerade gymnaster på skolstyrelsens i Stockholm förslag af K. M. i nåder tillsatta. b) Att en dylik inrättning må uprättas i hvarje af .Rikets universitets- och stifsstäder, samt ett anslag af 1000 R:dr r:mt beviljas för årligt aflönande af föreståndare vid hvar och en af dessa, att detta anslag vidtager, då genom bidrag från stiftens byggnadskassör nödige lokaler med atiralj blifvit anskaffade och examinerade lärare genom Konsistoriernes försorg tillsatta; att alla inom en stad, der en sådan inrättning kommit till stånd, befintliga läroanstalter, äfven enskildta pensionsinrättningar, må äga att kostnadsfritt begagna sig af psedagogisk gymnastik m. m. vid densamma. c) Att föreståndaren för dessa instituter må hafva sig ålagdt, att i de städer, der folkskolelärare-seminarier finnas, åt eleverne vid desamma lemna fri undervisning i pedagogisk och militärgymnastik, och att för dessa elever må blifva föreskrifvetj som ett oeftergifligt vilkor, att vid afslutad lärokurs vid seminarium äfven vara försedde med fullt nöjaktige betyg från gymnastikföreståndaren i staden. rf) Vid folkskolorne å landet böra lärarne vara förständigade att under de årstider, då väderleken tillåter vistande under bar himmel, öfva barnen i gymnastik, samt de första grunderna i militärisk bildning, hvarigenom den fördelen skulle vinnas, att allmogens söner, då beväringsåldern inträffade, redan hade inhemtat förberedande undervisning i exercis, och således med mera lätthet skulle fullkomna sig deri.
Jag tror helt visst, att om denna praxis vid alla skolor inom Riket tillämpades, man lättast löste problemet, huru man på ett för Staten icke betungande sätt skall erhålla en tillräckligt öfvad Nationalbeväring, och tror jag att hvarje fråga om förlängda beväringsmöten härigenom med tiden skulle blifva öfverflödig. c) Att föreståndaren vid K.
Gymnastiska Centralinstitutet må tillkomma att, för de medel han årligen af Staten upbär och för hvilka åligganden hittills varit ganska ringa, vid institutet, utan vidare ersättning, emottaga och låta undervisa elever, som anmäla sig att vilja genomgå lärokursen derstädes, samt slutligen åt dem utfärda betyg öfver olika skicklighet och kunskapsmått.
Som sjukgymnastikens hemligheter, som det vill synas, varit en skänk af den store Ling till efterträdaren, vågar man troligtvis ej påslå eller hoppas, att institutets elever äfven skulle erhålla någon närmare instruktion i denna vigtiga gren af gymnastiska vetenskapen; den som det önskar får troligen vända sig till främmande länder, för hvilka dessa hemligheter, märkvärdigt nog, blifvit updagade och hvilka redan ega en vidlyftig literatur öfver Svenska Gymnastiken efter Ling.
Utsk. af denna motion anbålles vördsammast.
212 Den 3 December e. m.
Hr Stråle, Wilhelm, hade inlemnat 3:ne motioner, så lydande : l.o.
Man torde allmänt vara öfverens derom, att ett ibland de mest sambällsfarliga brott är mordbrand.
Också bestraffar lagstiftningen, 11 Kap. 2 § M:sB:n, detta brott med icke mindre än döden, men genom en måhända mindre lyckad redaktion af lagbudet har vid dess tillämpning, på sätt erfarenheten visat, olika meningar i ett ganska v i g t i g t hänseende yppat sig.
Lagbudet säger: »Sätter någor upsåteliga eld i annors mans gård, och bränner ther upp hus, ett eller flera, varde halshuggen och skadan gäldes af gods hans.»
Och vidare stadgar 4 §: »Varder mordbrännare i then gerning gripen, straffes med 23 par spö, 18 par ris, eller 20 dagars fängelse vid vatten och bröd, äntå alt ingen skada sker-»
Då nu inträffat, att mordbrännaren icke blifvit i gerningen gripen, utan uppnått sin afsigt att antända huset, d. v. s. till golf, panelvägg eller dylikt och således föranledt skada, men elden blifvit släckt, innan huset brunnit upp, har man å ena sidan, under åberopande jemväl af Högste
Domaremaktens beslut i särskildt fall, förmenat, att 2 § vore på brottet, som förorsakat att en del af huset blifvit förstördt, tillämpligt, men andra domare hafva åter tvekat att biträda denna åsigt; och Högste
Domaremakten har vid ett sednare tillfälle följt denna sednare mening och ålagt en mordbrännare, hvars brott medfört den följd, att elden först efter icke obetydliga ansträngningar af tillkommet folk blef släckt, ansvar endast efter 4 <§•
Något ordande om skälen för den ena eller andra åsigten lärer här icke böra äga rum.
För lagstiftaren torde emedlertid skillnaden emellan den, hvilken verkställer mordbrand och således i hvad på honom ankommer fullbordar sin onda gerning, ehuru följden ej till alla delar blir den afsedda, och den, som varder i gerningen gripen, eller den der måhända ångrat sig och från brottet, innan det blifvit å hans sida fullbordadt, afstått, vara ganska väsendtlig.
Att bestraffningen för bägge varder densamma, torde icke vara rigtigt.
Jag bör tilläfventyrs icke eller helt och hållet förbigå, att tvekan jemväl någon gång försports, huruvida lagbuden voro tillämpliga, då mordbranden ägt rum å egel hus.
För så vidt annan person, än mordbrännaren ensam, bebor huset eller detsamma är brandförsäkradt, eller eljest annan mans rätt är af gerningen Isederad, torde dock goda skäl för brottets hänförande under 11 Kap. M:sB:n vara för handen.
Förslaget till Allmän CrimininalLag har uti 21 Kap. 1 §, såsom motsvarighet till 11 Kap, 2 § M:sB:n, följande efter mitt omdöme vida bättre redaktion: »Sätter man upsåtligen eld å hus, byggnad, skepp eller annat, der menniskor bo eller vanligt eller veterlig! är att de eljest vistas, eller å något, hvar - Den 3 December e. m. ifrån elden till sådane boningar eller vistelserum lätteligen spridas kan, dömes för mordbrand till &c.»
I fråga åter om påföljden för mordbrand, torde, åtminstone för de fall der ej synnerligen försvårande omständigheter äro för handen, lifsstraffet böra utbytas emot fästningsarbete från 2 till 10 år, efter domarens pröfning.
Jag hemställer om en förändrad redaktion af 11 Kap, M:sB:n i enlighet med de åsigter jag här ofvan framställt. 2:o.
Man har länge med skäl, i håga om Sveriges CriminalRätt, anmärkt att lagstiftaren i allmänhet fästat hufvudsaklig, om icke uteslutande vigt vid den genom en brottslig gerning upkomna följd och lemnat gerningsmannens onda vilja, i den mån sådan kan antagas, utan afseende.
Så t. ex. är den till dödsstraff förfallen, som upsåtligen skjuter annan person eller genom annat våld afhänder honom lifvet.
Till någon del har visserligen denna brist i lagstiftningen blifvit afhulpen genom K.
Förordn. d. 19 Aug. 1845, hvilken bestämmer böter från 16 R:dr 32 sk. till 33 R:dr 16 sk. eller fästningsarbete från 3 till 6 månader för den som oträngd, af vredesmod drager eller reser knif, svärd eller annat lifsfarligt vapen och dermed tillfogar annan skada, såsom lyte, sår eller blånad; och botes för skadan dessutom serskildt enl. lag.
Härigenom är likväl, efter mitt omdöme, allenast början till en riktig lagstiftning i detta ämne beträdd.
Den brottslige, hvilken, för att följa ofvan antydda exempel, upsåtligen skjuter på annan, som, derest döden deraf följer, är skyldig till lifsstraff, kan äler, om den anfallne ej aflider af våldet, men göres till krympling och sjukling för den återstående lefnaden, icke ådömas högre ansvar än 6 månaders fästningsarbete jemte böter.
Felar åter skottet, ålägges den brottslige att böta en obetydlighet.
Efter den lagtolkning domstolarne åtminstone i allmänhet följt, anses K. Förordn. d. 19 Aug. 1845 icke tillämplig, der våldet utöfvas med sådant tillbygge, som icke kan hänföras till vapen, uti detta ords strängare bemärkelse; så t.
ex. har för icke särdeles lång tid sedan inträffat, att en person, som i vredesmod, med en omkring tre alnar lång, grof handspak, tilldelade en annan person slag i hufvudet så våldsamt, att den förfördelade afsvimmade och fara för hans lif någon tid förefanns, icke straffades svårare än för vanligt slagsmål.
Jag medger visserligen, att partiella inympningar af nyare åsigter på den föråldrade brottmålslagstiftningen äro underkastade vissa svårigheter och att vida bättre vore, om systemet på en gång ändrades.
Sker så, hvilket jag på det högsta önskar, torde denna framställning vara öfverflödig; men i annan händelse anser jag 21-t Den 3 December e. m. mig äga fulla skäl att hemställa, om sådant tillägg till K. Förorda. d. 19 Aug. 1845 och 24 Kap. 8 g M:sB:n, hvarigenom stadgas : dels högre ansvar för den, som, ändock ali skada ej sker, oträngd af vredesmode drager knif eller svärd, spänner bössa eller reser annat vapen emot annan, och stinger, hugger, slår eller skjuter åt honom; dels att den som oträngd, af vredesmode, med lifsfarligt tillhygge tillfogar annan skada, såsom lyte, sår eller blånad, är skyldig till ansvar efter K. Förorda, d. 19 Aug. 1845; och dels att om den genom lifsfarligt vapen, eller tillhygge, tillskyndade skadan är af svårare beskaffenhet, fästningsstraffet må kunna af domaren förhöjas till och med två år.
3:o.
Det förderf, hvaruti Biribi- och andra äfventyrliga spel, när de, såsom här i Stockholm är fallet, af bankörerne systematiskt ordnas och drifvas, försänka kunderne (punktörerne), torde icke af någon jäfvas; och med trygghet kan man påstå, att en af de förnämsta anledmne, näst efter bränvinet, till förfall och förbrytelser, utgöres af nämnde olycksbringande spelklubbar.
Genom särskilda K.
Författnrr d. 2 Aug. 1792 och d. 24 Maj 1810 ärv förbud meddeladt emot Biribi- och alla äfventyrliga spel med kort eller tärning, vid ansvar af Tjugufem R:dr böter för så väl värden som de spelande, äfvensom alla penningar, som å spelet vågas, äro underkastade konfiskation; och böra böterna för dubblas hvarje gång någon med dylik förbrytelse ytterligare beträdes.
Att, oaktadt dessa lagbestämmelser, äfventyrliga spel tilltogo och, särdeles under större marknader i städerne och på landet, föröfvades, inhemtas af K. Cirkuläret d. 21 Dec. 1833; och jag vågar betvifla, att förhållandet i detta hänseende sedermera förbättrats.
En af de förnämsta orsakerna dertill att, oaktadt ganska aIfvarliga bemödanden att hämma Biribiklubbarnes verksamhet, desamma merändels icke kunna undertryckas, torde vara svårigheten att bevisa förbrytelsen.
Biribibankörerne hafva stängd port och dörr.
Ingen inlåtes uti spelrummet, som ej tillkännagifver sin önskan vara att uti spelet deltaga; och bankörerne tillse nog att den yttrade afsigten upfylles.