Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man vill göra jemförelser, synes det mig vara billigt och rättvist, att man fäster afseende icke blott på de resultater, som framstått under olika perioder, utan äfven på de orsaker, som framkallat desamma, Jag anser mig icke på ringaste sätt vara vederlagd af Hr Fåhraeus, utan yrkar fortfarande att R. o.
Ad. måtte förena sig med Hederv.
BondeSt:t i dess beslut ang, artikeln väfnader.
Gr. af Ugglas: Upkallad af Gr.
Sparre* kan jag dock ej neka mig nöjet att svara Hr Printzensköld på hans anfall några ord.
Uti vanlig ifver har han förebrått mig och med mig liktänkande, att vi undan för undan, riksdag efter riksdag, framhållit samma sats: »fabrikernas goda bestånd, industriens bättre ordnande och drift, med sänkta och måttliga tullsatser», eller, att begagna hans egna ord, »rida samma käpphäst.» Sannt.
Men känner ej Hr Printzensköld en annan ryttare, som sadlat en käpphäst mycket olika den ofvannämnda, och på hvilkens schabrak med stora bokstäfver stått skrifvet: »fabrikernas, industriens undergång) en följd af det minskade skyddet.»
Uti ett å halftannat tiotal af år hafva dessa ryttare kilat fram; men hvilken är väl närmast det mål, der erfarenheten utdelar priset.
Hr Printzensköld kunde finna skäl uti att tilbåda den sistnämnde ryttaren, att, åtminstone tills vidare, aflägga det schabrak, som så illa synes vittna om hans djupare blick uti statsekonomiska frågor.
Nu till Gr.
Han bar förebrått mig, att jag till ut gångspunkt för raina beräkningar tagit året 1845.
Anmärkningen var oväntad.
Tvisten, som här utkämpas, är ju den, huruvida för industrien en prohibitif eller en liberalare tullagstiftning är den gynnsammaste.
På hvad sätt bättre utröna detta, än att undersöka förhållandet med densamma vid slutet af längre tidskiften, under hvilka den ena eller den andra varit herrskande.
Nu har på detta rum flera gånger blifvit sagdt, att med 1847 års riksdag det s. k. frihandelssystemet gjorde sitt intåg.
Ar 1845 är ju då vid slutpunkten af den prohibitiva aeran, och den ståndpunkt, till hvilken då industrien lyftat sig, den för prohibitismens anhängare sjelfva lämpligaste och gynnsammaste, som kan tagas.
Vid närmare eftersinnande torde Hr Gr.
Sparre sjelf inse och erkänna den bona fides, jag vid valet af jemförelsepunkter ådagalagt.
Hr Printzensköld har lagt mig till last, att jag icke tillsporde den ledamot af Bev.Utsk:t, som, enligt mitt förra anförande, förklarade bomullsväfnadsindustrien icke vara i behof af någon förändring i gällande tullbestämmelser, huruvida härmed ej afsåges de, som gällt åren 1858 och 1859.
Då frågan i Utsk:t afhandlades under loppet af 1860 och de olika meniugarne 16 Den 2 Juni f. m. gingo derpå ut, huruvida man skulle vidhålla detta årets tullsats eller återgå till dé 2:ne nästförlidna årens, förekommer det mig som att det skulle inneburit ett hån mot sunda förnuftet, om jag frågat bemälde Utskottsledamot, huruvida lian menade annat än hvad lian yttrade, eller att ingen ändring af gällande tullsats vöre af nöden.
Jag för min del hade föreställt mig att frågan om principerna i detta hänseende borde vara i det närmaste undangjord, men då den nu åter blifvit af flere talare vidrörd, anser äfven jag mig skyldig att derom yttra några ord.
Man har härvid på motsidan alltid iakttagit en regel, som i allmänhet är ganska nyttig, då det gäller tvistefrågor, nemi. att ge den sak man förfäktar en benämning, som i sig sjelf innebär något tilldragande.
Sålunda har man alltid i fråga om tullafgifters påläggande begagnat ordet skydd.
Det ligger någonting så vackert i det allmänna begreppet att skydda, och när dessutom skyddet påstås gälla nationalindustrien och ännu mer den del deraf, som kallas husslöjder, så är klart att man redan derigenom har lättare att föra sinnena på sin sida.
Man bör dock icke låta förvilla sig blott af namnet, utan i stället taga saken i fullständigt betraktande och se hvad den innebär.
Detta skydd är i sjelfva verket icke något annat än ett fördyrande af en vara genom en afgift eller beskattning, lagd på förbrukaren.
Att skydda är således, prosaiskt taladt, helt enkelt blott att beskatta och derigenom höja priset på en sak.
Huruvida en sådan operation är i och för sig någonting önskligt, torde dock vara skäl att taga i närmare öfvervägande.
Till en början får jag i detta hänseende påminna derom, att detta s. k. skyddssystem eller effekternas fördyrande genom tull, då sjelfva fördyrandet betraktas såsom mål (ty endast derigenom upkommer skyddet), är af exklusif beskaffenhet, d. v. s. verkar till förmån för några få, på bekostnad af mängden, och sålunda till sin natur är af samma art som privilegier.
Enligt forna tiders statskonst var det ganska vanligt, när man ville befordra en sak, att begagna den beqväma utvägen och genast tilldela denna sak någon särskild förmåns men hvart detta system ledde, och hvilka svårigheter det i tidernas längd skulle medföra, torde hvar och en lätt kunna inse.
Min erfarenhet under den tid jag varit medlem af Regeringen, har varit ganska bitter i afseende på de olägenheter, dylika undantagsförmåner medfört; man har invecklat sig i svårigheter, ur hvilka man sedan endast med största möda och betydliga upoffringar kunnat hjelpa sig.
Jag vill i detta hänseende endast påminna om det slags privilegium, som förr meddelats städerna, att upbära tolag till ganska olika belopp, och hvad det kostat Staten att sedermera återköpa denna rätt, för att handeln skulle kunna ordna sig på ett naturligt sätt.
Man bör dessutom aldrig glömma, att då man sålunda beviljar en förmån för en, måste detta alltid, mer eller mindre direkt, ske på en annans bekostnad.
Den fördel, som producenten af en viss vara har af denna I) e n 2 Juni f. in. 1? denna varas fördyrande, får derföre också allmänheten betala.
Men hvad gör man val då?
Jo, man pålägger en beskattning, som icke kommer staten till godo, utan man låter den ena klassen beskatta den andra.
En talare har nyss sagt, att detta just vore som sig bör och att på det sättet underhjelpt.e de hvarandra.
Men om man nu också antager, hvad som i verkligheten aldrig inträffar eller kan inträffa, nemligen att detta ömsesidiga beskattande sker rättvist, d. v. s. att de upoffringar, som den ene får göra åt alla andra, jemnt motsvaras af de fördelar han sjelf åtnjuter, hvad vore väl, under sådane förhållanden, hela tillställningen annat än en mystifikation, hvilken dock icke aflupe utan väsendtliga olägenheter?
Förhållandet vore alldeles enahanda, som om 4 personer, hvilka spelade tillsammans, vunne hvar sitt parti, så att differensen blefve ingen.
Jo, att alla förlora, ty de måste samfäldt betala kortpengarne.
Och så går det äfven här, ty administrationskostnaderna för denna ömsesidiga beskattningsanstalt måste betalas, oell dessa äro, scm vi veta, ej obetydliga.
Men nu tillgår det ingalunda på ett så rättvist sätt, som nyss förutsattes, ty förutom många näringsgrenar, hvilka ej åtnjuta något s. k. skydd, finnes det många klasser, som visserligen äro i andlig måtto producerande, såsom embetsman, litteratörer, artister m. m., men hvilkas produkter dock äro af sådan art, att de omöjligen kunna fördyras genom tullbeskattning.
Följaktligen införes en orättvisa genom en sådan raedborgarues beskattning sinsemellan, som vore till grundsatsen falsk, ty ingen annan allmän skatt borde utgå, än den som kommer det allmänna till godo.
För öfrigt är, enligt min öfvertygelse, de naturliga näringarne icke i behof af det skydd, man bär påyrkat.
Det är visserligen sannt, att sedan åtskilliga näringar under en längre tid åtnjutit stora förmåner och förhållandena derefter utvecklat sig, så är det hvarken billigt eller nyttigt att häruti vidtaga några brådstörtande förändringar, utan bör alltid öfvergången till ett sundare system ske med mycken varsamhet, och tillbörligt afseende göras på bestående förhållanden.
Så har äfven tillgått.
Mera än 20 års tid har det varit fråga om de ovilkorliga förbudens bortfallande; de tullsatser, som sedermera sattes i stället för dessa förbud, hafva varit ganska betydliga för alla industrigrenar, och nu är ej fråga om några nedsättniugar, utan- blott att bibehålla hvad som är.
När så är förhållandet, bör man icke klaga att. industriens skäliga anspråk ej' äro upfylIda, så mycket hellre som den på flera sätt åtnjutit ganska stora fördelar.
Så har t. ex. råämnen, hvilka förut varit belagde med tull, blifvit derifrån befriade; på ull och färgämnen t. ex. har varit ganska höga tullsatser, och dertill kommer alt lifsförnödenheter icke mer fördyras genom tull, hvilken omständighet äfven länder industrien till godo.
Men, säger man, det är egentligen det inhemska arbetet som är hufvudsak, och det är detta som bör upmuntras.
Visserligen, men hvilket arbete?
Bör allt slags arbete skyddas utan afseende på om det är mer eller mindre produktift?
Skall man väl ställa så till, att man, i stället H. VII. 2 18 Deri S Jrin i f. ro. för att begagna plogen, använder spaden P att maskinerna förbjudas, för att skydda arbetet? och fabrikerna förhindras, för att upmuntra husslöjden?
Något sådant torde val knappast någon påyrka, noén jag vill genom exempel visa, att om man går för långt i gynnande af det mindre produktiva arbetet, motverkar man utvecklingen af ett mera produktiv.
Då man således säger att den eller den näringen nödvändigt behöfver ett skydd, för att kunna bestå.t så betyder detta, i fall premissen vore riktig, att det arbete, som härvid nedlägges, icke lönar sig nog, eller lönar sig mindre, än om arbetet riktas åt andra håll.
Är det då skäl att med stora npoffringar just inleda arbetet i de riktningar, som enligt egen upgift påstås vara mindre produktiva än andra?
Jag åtminstone tror icke detta, och då jag medgaf bibehållandet af vissa rätt betydliga skyddstullar, skedde det icke derföre att jag ansåg grundvalen vara riktig, utan dels derföre att dessa tullar på samma gång voro finanstullar. dels emedan, på grund af bestående förhållanden, man vore skyldig att icke alltför hastigt rubba de vilkor, hvarunder dessa näringar upstått.
Vidkommande den speciella frågan, som nu är före, nemi. siden- och bomullsväfnader, så torde man möjligtvis kunna hylla den mening, att den ena sorten borde beläggas med den tull, Utsk:t föreslagit, men den andra med någon annan, såsom det också af åtskillige ledamöter yrkats.
Jag tror således att det vore rättast om opinionen finge tillfälle yttra sig särskildt om hvardera punkten och proposm delades.
Man har icke hittills vidrört tullen pä siden, och det tyckes således som icke någon förändring deri anses behöflig, hvilken åsigt äfven jag delar, men, i afseende på bomull, har man yrkat en återgång från nu gällande tull till den som förut var åsatt.
Det har likväl visat sig, som Gr. af Ugglas fullständigt upiyst, att någon minskning i denna industri ingalunda egt rum.
Tvärtom har fabriksrörelsen alltjemt varit i en högst betydlig tillväxt, som icke något år minskats.
Sålunda bar bomulls och linnefabrikernas tillverkningsvärde, som 1854 utgjorde 1,236,000 rdr bko, 1855 stigit till 1,631,000, 1856 till 2,21 1,000, 1857 till 2,209,000 rdr bko och år 1858, det sista för hvilket man har upgifter, upgått till 3,637,000 rdr rmt.
Men kanhända .tror man att det friare handelssystemet och de minskade tullarne åtminstone bidragit till förökande af importen af dessa varor på den sista tiden.
Så är dock icke förhållandet, Då förbudet å vissa bomullsvaror år 1855 uphörde. steg visserligen importen 1 856 från 948.000 //. till 1,004,000 <tt.
å 300,000 rdr, men 1857 föll den åter till 557,000 <ti. och 1 858 nedgick den ytterligare till något öfver 300,000 <U.
Dessa siffror visa ovederläggligt, å ena sidan att importen varit i nedgående, å andra att den inhemska tillverkningen varit i stigande.
Jag kan således icke finna något skäl till förändring eller återgång i detta fall, utan bör man viii en gång se till, att någon stadga får ega rum i vår tullagstiftning, och derföre också vidblifva de bestämmelser, som nu finnas, hvarföre jag yrkar bifall till Utskrts förslag.
t Den 2 J 11 n i. f. m. H.
Exc. Hr Grin oell Landtm. tillkännat>af, att anslag blifvit ntfiirdndt till, fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Erill.
Ett friare handels- och tullsystem, eller den statsekonomiska teoli, sorn vanligen kallas frce trade, har under diskussionen blifvit alltför orättvist, klandrad, men också, som vanligt på detta rum. funnit sin öfvrrlägsna försvarare i Hr FinansMinistern.
Men denna lära har redan vunnit så stora och afgörande segrar på statshushållningens fält, att den alltför gerna kan tåla vid detta missnöje oell ändå gå lugnt, sin bana framåt.
Faran för dess framgång är nu mera ej att söka hos dess motståndare, utan i dess eget läger; faran för dess framtid ligger i det sätt, på hvilket de segrande veta att hädanefter upträda, och i deras anspråk efter framgången; derföre vågar jag fästa våra egna itänners upmärksamhet. på nödvändigheten af moderation.
Missbrukad framgång framkallar lätt en reaktion, och för frihetens sanna vänner är intet så farligt som reaktionen
Och i statshushållningen och den sociala ekonomien framkallar öfverdrifven lika lätt en reaktion sora någonsin i det politiska Iifvet.
Men, Mine Hrr. i det af Hr Gr.
Sparre afgifna förslag ligger ingen obenägenhet emot den friare tull-lagstiftningen, ty om fåfängan skattar ett par riksdaler till statskassan för rättigheten att bärn en sidenklädning af ett par hundra riksdalers värde, så ligger häri intet intrång i ett fritt handels- och tullsystem.
Idén med frihandeln är ju rättigheten lör en nation att få tillhandla sig ifrån utlandet de varor, som saknas inom landet, och för denna införsel lemna i liqvid öfverskottet af dess egna produkter, hvärlöre också detta utbyte icke får förhindras genom förbud eller förbud liknande skyddstullar.
Men icke vill man dermed säga, att. den rike skall ega rättighet att ifrån utlandet införa allt, som tillfredsställer hans fåfänga eller behagar hans veklighet, utan att för dessa njutningar behöfva betala en tribut till Staten, genom tuilafgifter.
Grundtanken i denna lära är icke att vara lättjans stöd, utan arbetets vän och bundsförvandt.
Frihandelns upgift är att i utbyte mot arbetarens flit, hans möda, hans arbetskraft, förskaffa honom största möjliga qvantitet födoämnen för sig och de sina, varma kläder och en sund bostad.
Derföre söker man också att i tulltariffen, om möjligt, befria alla lifsförnödenheter ifrån all tullafgilt, och förnödenhetsvaroma, hvartill kolonialvarorna numera mäste räknas, beläggas med så låg tullafgift, som statskassan kan tillåta.
Jag kan också försäkra, att hade här varit fråga om spanmål, ost och smör, i stället för sidentyger och bomullsväfnader, så hade jag yrkat på tullfrihet, i stället att, som nu, kämpa i motsatt läger.
En värd talare, med hvilken jag i allo instämmer, yttrade i sista plenum, att man icke borde lägga tull på sill och salt, men lian fick det svar af Hr Gén.Tulldirektöreu, att denna statsinkomst kunde icke undvaras, och att för öfiigt ej vore skäl uphiifva tullen derå, förrän Sveriges och Norges ömsesidiga handelsförhållanden vöre reglerade. llå jag nu vågar förorda bibehållandet i nästa tulltaxa af 20 D e n 2 J n ii i.
!. m. samma tullnfgifter för väfnader, 90m voro gällande under åren 1858 och 1 859, så är det af samma skäl som Hr Gen .Tu
Ildirektören afgaf för den närv:de tullafgiften på sill.
Jag önskar, att denna tull på sidenvaror må nedsättas genom en handelstraktat med Frankrike, men icke förr.
England har afslutit en dylik traktat för kort tid sedan och då nedsatt tullafgiften på Franska sidentyger i stället för de 15 proc. ad valorem, som ännu qvarstå i den Engelska tariffen.
Och då det rika England, med sin utvecklade industri, sina hopade kapital och sitt beundransvärda nät af kommunikationer icke försmår deritia utväg att förskaffa Engelska handeln förmåner; månne det är statsmannamessigt, att Sverige försmår det, för att härigenom förskaffa ökad afsättning af Svenska trävaror och Svenskt jern eller lättnad för vår sjöfart i Franska hamnar.
Denna punkt är numera vigtigare än man tror, sedan England uphäfde navigationsakten, hvadan också Belgien, Spanien, Sardinien och Danmark ingått traktater, och deras flaggor äro vida förmånligare behandlade i Frankrike än den Svenska ; och om jag icke missminnes, äro Portugal och Sverige de två minst favoriserade nationer i Franska hamnarne.
Men för att frihaudeln skall kunna existera och ej tillintetgöra fabrikernas tillvaro, måste fabrikatets rudimateria (matiére brute, rohwaare) vara befriad ifrån all tullafgift.
Denna åsigt har hos oss äfven utsträckts så långt, att man i förra plenum beslöt tullfrihet på ståltråd, ett vigtigt föremål för folknäringen i en del af Småland, — emedan stål- eller jerntråd var rudimaterien till skrufvar, som tillverkades af denna tråd.
Men då frågar jag vördsamt, om icke garnet är rudimaterien till väfnader, och vill man nedsätta tullafgiften på bomullstyger, så är det mera logiskt att börja med bomullsgarnet, som nu drager 12 öre tull på skålpundet, äu bibehålla denna skyddstull och beröfva husslöjden, fattigdomens arbete, detta obetydliga tullskydd.
Jag tror derföre, att det icke ligger något orimligt i Hr Gr. E. Sparres förslag.
Men man har talat om konsumentens beskattning till förmån för den enskilde, och man glömmer då skatten till bomullsspinnerierna.
I Sverige importeras årligen omkring 10 millioner skålpund bomull, och om den förarbetas till bomullsgarn, så halva dessa tio millioner skålp. garn ett tullskydd af 120 milkr öre eller 1,200,000 rdr rmt, hvilka, fördelade på Sveriges 20 bomullsspinnerier, gifva hvarje spinneri en årlig skatt af 60,000 rdr rmt.
Det vore kanske större skäl att minska denna konsumentens skatt, som rikedomen upbär, helst som utomdess spinneriegaren har förmåga att försvara sig emot utlandets konkurrens, än att genom afslag på Gr.
Sparres förslag neka detta skydd åt husslöjden, fattigdomens industri, en så vigtig näring i betraktande af vårt hårda klimat och våra långa vinteraftnar.
Men så går det, då man vill införa statsekonomiska reformer och icke låta dem framkomma i ett helt system, utan sön derstyckade, i ofullständiga fragmenter.
Varén förvissade, att så har man icke gått till väga i andra länder, utan först förberedt jordmånen, der denna civilisationens planta skulle nedsättas.
Sir Den 2 Juni f. m. 21 Robert Peel framkastade icke sin reform utan att först hafva lagt grunden till den byggnad, som skulle upföras.
Han genomdref först sin bankreorganisation af år 1844, oell sedan den var i full verksamhet, eller två år sednare, utförde han tullreformen af år 1846.
Men Sir Robert Peel hade säkerligen ändock icke vågat taga steget ut, om icke förändringen varit förberedd i det allmänna tänkesättet och årligen vunnit styrka, alltsedan den kraftfulle Huskissou på 1820-talet för den Engelska sjöfarten införde differential-tullsystemet och äfven uphäfde införselförbudet på flera artiklar.
Det var vid samma tid, som R.
St:r i 1823 års riksdags beslut förklarade sig hafva antagit den grundsats, »att en allmän frihet må ega rum att, emot afpassad tull, införa alla utländska varor,» och då redan genom 1824 års tulltaxa ett väsendtligt steg togs i denna riktning.
Eget är, att vid samma tid som England hade kallat den store statsmannen Huskisson till president för handelsdepartementet (Board of trade), var Sverige lyckligt nog att se en utmärkt man — ja, en Statsman — bekläda Stats-Sekreterare-embetet för handels- och finans-ärendena; jag menar den uplyste, lärde och praktiske C. D. Skogman.
Om begge desse män kan man med skäl säga, att de voro ä la huuteur de leur places & la hauteur de leur temps.
Sverige har fortgått på den år 1823 beträdda riktiga vägen, och i tulltaxan af den 1 Jan. 1856 borttogos äfven förbuden.
Men denna tulltaxa hade knappast varit tillämpad, förrän R.
St:r hösten samma år sammanträdde, då Regeringen redan beslutit utarbetandet af en ny tulltaxa, dock mindre ur statsekonomisk än ur politisk synpunkt, emedan man då hoppades kunna åstadkomma en närmare handelsförening med Norge, och skulle naturligtvis den Norska taxan tagas till mönster och den Svenska belt beskedligt omskapas efter Norsk modell.
Men icke nog härmed, man ville äfven på förhoppningar om en blifvande tullförening införa nedsättningar i Svenska tariffen, allt i förhoppning att Norge framdeles skulle antaga samma tullsatser.
Och i afseende på bomullsväfnader finner jag i Hr FinansMinisterns uthde, som åtföljer K. M:s Nåd.
Propos. till tulltaxeförslag, följande ord:
»Som jag dessutom icke saknar anledning förmoda, att Norska Reg:n hos nästk:de Storthing kommer att föreslå nedsättande af tullafgifterna å blekta eller färgade, å tryckta eller pressade etc. etc.» — I förhoppning härpå ville man införa förändring i befintliga tullsatser.
Jag känner icke, huru denna förhoppning om en förändring i Norska tulltaxan gått i fullbordan, men hvad vi alla veta är, att Norska Storthinget helt simpelt afslog det lagförslag, som afsåg regleringen af livartdera rikets handelsförhållanden inom det andras område, och påminner jag mig särskildt, att en Storthingsman yttrade under öfverläggningen härom inom thinget: »vore indre ekonomiske og financielle Sager maa vi raade över uden att vende Blicket mod Naboen.»
Jag tycker, att äfven vi kunde numera sköta dessa angelägenheter, utan att behöfva vända blicken till Naboen, och, om så D e ii 2 J u 11 i f. m. sker, torde det endast vara för att se till, att K.
Förordmn af d. 24 Maj 1825, — som berättigar
Norrmännen att föra in utländska varor emot half lull, da de komma till lands, — icke må göra allt för stort intrång i vår egen statshushållning.
Denna punkt torde förtjena Högh Ståndets upmärksamhet, särskildt vid behandlingen af artikeln siden väfnader.
I Norska taxan draga sidentyger verkligen en lägre tull än i Sverige; men deremot är Englands tullsats vida högre än den Svenska.
Den procentberäkning öfver tullafgiften på sidenvaror, som Hr Gen.Tulldirektören meddelat oss, måste väl vara grundad på officiella upgifter; derföre anser jag det icke tillständig! att motsäga dem; men jag har äfven beräkningar, som jag fått af ett högt aktadt handelshus, hvilket i år införskrifvit sidenvaror från en af de större Tyska sidenfabrikerna, och efter denna upgift skulle tullen på sidentyger nedgå ända till 10 %, i fäll tullsiffran fastställdes till 6 ldr rint pr skalp.
Beräkningen är följande: 12 st. blommerade sidendukar —- kosta på stället, enligt factura, 6 mk bko pr st., gör i Svenskt 8 rdr pr st.
Suna 96: —- Dessa 12 dukar väga 1 fö. 14 lod, som, efter 6 rdrs tull pr fö., gör 8 rdr 62 öre, alltså c:a 9 %. 1 2 st. blommerade 5/4 sidendukar kosta på stället, enligt factura, 4 mk 4 sk.
H. bko, gör i Svenskt 5 rdr 67 öre pr st. 8:ma 68: —- Dessa 12 dukar väga f fö. 1 lod, som, efter 6 rdrs tull pr fö„ gör 6 rdr 19 öre, alltså circa 10 %.
Häraf synes, att tullafgiften icke skulle blifva mera än 10 % ad valorem, då England ännu bibehåller 15 proc., oaktadt förbudet på sidenvaror redan uphäldes för omkring 34 år sedan.
Det var nemi. under Canuings ministére»eller den 1 Juli 1826 detta förbud borttogs.
Hos oss bortgick det på släta siden varor icke förr än ifrån d. 1 Jan. 1856, således för 4 år sedan, och nu vill man nedsätta tullsiffran lägre än Englands.
Det är endast ur synpunkten, att lyxen och öfverflödet gerna kan skatta några rdr till statskassan, och äfven för att kunna genom en traktat med Frankrike bereda andra näringar förmåner, som de nu sakna, som jag förordar denna tullsats, ty skydd för sjelfva sidenfabrikationen är numera öfverflödigt, sedan man lyckats förstöra denna förr så blomstrande näring.
Af KommersColhii officiella berättelser om landets fabriker och manufakturer ser man, att då samtliga sidenfabrikernas tillverkningsvärde år 1856 var 1,574,364 rdr rrut, nedgick det under följande året (1857) till 916,392 rdr och år 1858, det sista af KommersColhii berättelser, ända till 557,353 rdr eller endast
Vj af hvad det var 2 &r förut.
Af samma källa får man äfven den sorgliga uplysningen, att ensamt under året 1858 2 sidenfabriker här i Stockholm blifvit nedlagda.
Som ingen annan af Sveriges öfriga städer idkar sidenindustrien,, så förtjena dessa upgifter framför allt Stockholms stads styrelses och alla Stockholmsboars synnerliga behjertande.
Men har Svenska arbetsfiiten träffats af dessa hårda slag, så har införseln florerat så mycket bättre.