Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då detta emellertid skulle hafva kommit i strid mot de vedertagna dogmerna om den verkställande maktens öfvernaturligaursprung, undvek man försigtigt att så uttrycka 9ig.
I stället hafva sträfvandena allt sedan gått ut på ett ensidigt ökande af denna sist nämnda makts befogenhet, utan att man visat sig lika angelägen om att förse sig med motsvarande garantier för att makten icke skulle komma att missbrukas.
Det kungliga prero-gativet blef ett slagord / desto lättare att bruka, som dess betydelse aldrig varit klart bestämd.
Och det bar som bekant också blifVit brukadt både på det ena ocb det andra sättet.
Orefve Arvid Posse, som var den förste att med Öppen stats-mannablick öfverskåda en sida af sakernas ftya läge efter representationsreformen, var egendomligt nog också den förste att med betydligt mindre klarsynthet upptaga frågan om den form det kungliga prerogativet för framtiden skulle komma att få.
Den första kammar-riksdagens förhandlingar hafva knapt kommit väl i gång, innan han manar på regeringen att ioke lenma obegag-nadt det initiativ, hon måste hålla oförkränkt i sin hand, » så vida det konstitutionela.
samhällsskicket skall till landets lycka och gagn utvecklas ».
Egendomligt nog tyckes ingen förskräckt stämma hafva afbrutit den ädle grefven med att ängsligt ropa: parlamentarismen är lös!
Ty i sjelfva verket var ju just detta ingenting annat än ett öppet proklamerande af parlamentarismens grundprincip.
Samma tal har oekså sedermera utan påminnelser fått föras från andra håll, och man har lfitit sig det väl bekomma.
Men saken är, att detta tal endast rör den ena sidan af parlamentarismens väsen, så att säga den belöning, hvilken i ooh med det parlamentariska styrelsesättet tillfaller den regering, som till sitt ursprung och sina sträfvanden står i en organisk förbindelse med representationen.
Man lemnar icke den parlamentariska minittérens prerog&amp;~ tiv åt en regering, som icke erkänner sig bunden af några deo parlamentariska ministérens förpligtelser.
Deremot ligger det i sakens natur och motsvarar säkrast det allmänna bästa, att man gör så, der representationens flertal känner ein ministfer och representationen i sin helhét icke behöfver frukta att se sin kontrollerande myndighet öfver honom satt å sido.
John Stuart Mill uttryckte en gång detta i följande oförstälda ordalag.
— Det är intet göra för en talrik representativ församling att affatta lagar: Lagar kunna aldrig blifva väl gjorda utom af några fä personer — ofta bäst af endast en.
En representativ församlings uppgift är icke att göra lagarne, utan att se till att de rätta personerna komma att göra dem, samt att sjelf verka såsom det organ, genom hvilket nationen lemnar eller vägrar sin stadfestelse&amp; dem.
— Detta skref den bekante tänkaren till och med i en ljungande försvarsskrift fbr februari-revolutionens män, och många år senare utvecklade han samma tanke omständligt i sitt stora arbete om det representativa styrelsesättet.
Yttrandet innehåller oekså en obestridlig sanning, som eger sin tillämpning på den konstitntionela monarkien lika väl som på republiken, öfver allt med ett ord, der ministeransvarigheten är erkänd och gäller, mera än till namnet.
Men då blir det också representationens fbrsta både rättighet och skyldighet att tillse, det denna del af lagstiftningsmakten kommer i händerna på dem, som representationen sjelf genom ett öppet uttalande fbrklarat sig anse * såsom de rätte männen, samt att de också äro förklarade förlustige detta " uppdrag, så snart representationen återtager sitt oberoende.
Vid sådant förhållande vinner den första statsmakten den dubbla fördelen, att icke blott vara i obestridd atöfbing af hela den verkställande makten, utan att samtidigt också hafva kontrollen öfver snart sagdt hela den lagstiftande.
Det är emellertid detta man på vissa håll hos oss kallar » konungamaktens försvagande », » konungamaktens kapitulation » o. s. v. Man tillåter sig också kalla det » iakonstitutionelt », och detta ord så väl som dess positiva motsats, hvilka båda borde få vara höjda Öfver alla partislitningar, har man nu till ooh med försökt göra till partinamn, med tillsats af något oförklarligt man vet icke hvad i betydelsen.
Det talas om det konstitutionela konungadömet, som om detta ioke skulle finnas annorstädes än der konungen handlar i öppen strid mot folkrepresentationens önskningar och beslut, och som om det icke snarare rätteligen finnes öfVer allt der skrifVen grundlag eller vedertagen konstitutionel häfd utstakar gränserna för hvardera statsmaktens befogenhet.
Men detta innebär oekså något annat.
Den första grundsatsen i hvaije konstitutionelt styrelsesätt utgöres af ministeran-svarigheten, oeh efter graden af den utveckling denna Ätt lämpar sig oekså utsträckningen af det förtroende, med hvilket representationen låter sig ledas af sin regering.
Längst går helt naturligt dettr förtroende der, hvarest som en regel gäller att kronans rådgifvare * alltid hetntas ur representationens egen midt och bland de mfin, för hvilka denna har det högsta förtroendet.
Detta är nu en regel, som man ieke anser sig behöfva följa hos oss.
Gruodlagarne hafva i alla händelser tillförsäkrat konungens råd-gifrare rätt att deltaga i riksdagens förhandlingar.
Men detta sy * stem kan också hafva sina svaga sidor.
När en minister skall okänd göra sitt första inträde i kammaren genom den lilla dörren bakom * hr talmannens stol, händer det ofta att han nödgat böja hufvu-det allt för cljiipt, så vida han vill undgå att stöta pannan.
Det låter sig nog lätteligen arrangera att efteråt få en sådan minister invald i Första kammaren för något landsting, hyars ledamöter kanske aldrig hört hans namn nämnas föir eng, men det är i alla fall icke efter stadsrådsutuämningen den parlamentariska delen af den så högt upphöjdes bana borde börja; den borde i stället föregå utnämningen.
Der förbindelsen mellan representationen och regeringens medlemmar uppbäres af det på tillräcklig personlig bekan * skaf&gt; grundade förtroendet, der kan man också vara viss .på att » initiativet » snart nog öfvergår i den första statsmaktens händer.
Hos oss har man från början blifyit van vid eil helt annan ordning.
Vill man ha ett slående bevis derpå, kan man finna det i det tillfUlle, då den mest utpräglade partiledare, den nya svenska riksdagen hittils haft, giek att bilda en ministér utan att en enda bland de män af majoriteten, som under åratal kämpat vid hans sida i första ledet fick en plats med deri.
Det var grefve Posses stora politiska fel, i hvilket nog också låg grunden till hans misslyckande.
Hade han med sig förenat åtminstone ett par bland landtmannapartiets ledare, skulle först och främst hans stora förslag helt säkert kommit att se något annorlunda ut, vidare skulle de lika säkert haft att påräkna ett vida lgert-ligare mottagande från majoritetens sida, och slutligen skulle Han då äfven, stark i känslan af detta förenade understöd, kunnat i fall af behof upplösa endera kammaren, en fullkomligt grundlags-enlig åtgärd, ett kungligt prerogativ, som väl kunnat brukas * innan det obrukadt kanske böijar att anses olagligt och liktydigt med statskupp.
Följden var också, att icke blott grefve Posse stupade med sina förslag, utan att icke ens den stora energi och praktiska handlingskraft han under sin förvaltningstid lade i dagen på många särskilda områden, i någon märkbar mån bragte initiativet öfver i regeringens händer.
De enskilde riksdagsmännen gingo på lika oförtrutet då som både förr och efteråt med att motionera i alla upptänkliga frågor både stora ooh små.
Och detta, enskilda motionerande, som i de fiebta fall leder till så rysligt liten nytta, det är dock en indirekt gradmätare på regeringens verkliga maktställning i förhållande till riksdagen.
För dem, som så mycket intressera sig för studier i konungamaktens kapitulations-historia kunde det jmt vara nyttigt att genomgå några årgåugar riksdagshandlingar från sådana land som t. ex. England, Frank-rike ellfr Italien, der antaga * konsngamakten alls icke fins till längre, ellar der den också fins mes redan Jiar » kapitulerat ».
Der skalle de få se h vilket försvitonande lket utrymme de enskilda represen tanternas förslag qoh behandlingen sf dem intaga i jemförelBe med den tid ooh det utqrmme, som egnas nistan ode * lade åt de från regeringen utgångna förslagen.
Vid sådant förhållande sknlle man helt säkert ookaå se sig i stånd att till fall belåtenhet för båda parterna uppehålla förbindelsen mellan regering ooh riksdag utesluténde enligt de grand *, lagseuliga formerna ooh nian att behtfva taga.
sin tillflykt till andra och mindre formenliga åtgärder Excellensen Themptander bör t. ex. hafva känt olägenheten häraf, då han åtog sig ansvaret för den fatnésa konferensen å Stockholms slott den 25 sist-lidne april, en kraftåtgärd, om hvara förenlighet med riksdagens fria öfverläggnångsrätt, sådan grundlagen sökt trygga denna t. ex. genom Regeringsformens 65 och Riksdagsordningens 53 paragraf, ett blifvande konstitutionsutskott möjligen skulle kunna hysa: sina egna tankar, förutsatt att något skrifvet aktstycke funnes att bringa denna sak under sådan myndighets prölbing.
Denna ordning har också en annan fördel för den första statsmakten.
Det är i fråga om sättet för anslagens beviljande och finansförvaltningens handhafvande.
Der en ur representationens egna led framgången miniätér eger representationens förtroende, visar detta sig framför allt genotn det sätt hvarpå ståts-regleringen aigöres.
Representationen vet ooh litar på.
att regeringen icke fordrar mera än hvad som behöfs, ooh hon vet framför allt, att denna regering har bättre tillffelle att döma om be-hofven än hvad någon eller några enskilde representanter kunna göra, ooh i följd deraf bevijjar hon också * hvad som biifvit be-gärdt.
Hvar och en känner huru man i det fallet går till väga hos oss.
De föredragande departementscheferna hafva sin mening om saken, ooh riksdagens majoritet har vanligen sin.
Qetta känna vederbörande statsråd nu af gammalt till, och derför sknlle det icke alls vara underligt om de till slut togo till regel att begära med prutmån.
I de flesta eller åtminstone många fall är det nog heller icke sakkunskapen, som afgör huru.
långt riedprut-ningen skall stcäekas, utan man prutar i runda tal, derför att man icke biifvit van att betrakta detta såsom en fråga om misstroende eller förtroende, och ingen för öfrigt heller har några särskilda anspråk att framställa på ens förtroende.
Ibland, fast det är dock endast ytterst sällan, händer det också att det pratas så långt, att hvad som beviljas icke kan blifva till nytta detåret åtminstone (från femte hufvudtiteln t. ex. ¿kalle nog åtskilliga sådana fall kunna anföras) eller ookså, och det är det tan-liga, reder sig departementschefen mycket Yäl med hvad han fött, oaktadt han under debatten i kajnrarne bedyrat omöjligheten deraf.
Sådant lefVer qvar i minnet, och verkar ioke större fortroende till regeringens beräkningar framdeles.
Sådant får emellertid aldrig hända trader det parlamsatariska styrelsesättet.
Der är statsregleringen heller icke ett köpslagande med bud och underbud.
Diskussionen rör sig uteslutande &lt;ftn det sätt, hvarpå hvaije särskild förvaltningsgren blifrit skött, och anslagen beviljas eller nekas, i senare fallet icke derfbr att maa anser dem vara så eller så många riksdaler för högt tilltagna, utan derfbr att man anser den eller den ministern icke längre vara värd förtroendet att handhafva dem.
I ett sådant finanssystem kan man reda sig utan både reservationsanslag och » förslagsanslag högst », ty man vet, att hvad som blir öfrer också kommer att ordentligen redovisas och icke blir användt för andra ändamål.
Ett så liberalt handhafvande af bevilhringen förutsätter emellertid med nödvändighet vissa garantier för att den makt, repre sentationen dermed lemnar i den verkställande myndighetens händer, icke skall komma att missbrukas.
I första rummet förutsätter det att riksdagen skall hafva full frihet att kontrollera finansförvaltningen, icke blott i fråga om utgifterna utan äfven med afseende på inkomsterna.
Nå väl, menar man kanske, » svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta » är ju fortfarande genom Regeringsformens § 57 » riksdagen allena » förbehållen.
Men är det till ett stadgande af denna princip vår nyaste statsutveckling syftat.
Visserligen icke.
Man gör tvärt om på statsverkets s. k. ordinarie inkomster gällande anspråk, om hvilka man för länge sedan upphört att tala ens i gamla feodalländer, der hela landet en gång betraktades såsom en kronans innehafvare med eröfrin-gens rätt tillfallen personlig egendom.
Ooh fråndrager man sedan de indirekta bevillningarna, hvilka, en gång faststälda, skulle fortfara att utgå, äfven om riksdagen af en eller annan anledning icke uppkallades att godkänna en ny statsreglering: hvad återstår då af denna sjelfbeskattningsrätt, representationens dyrbaraste och mest verksamma prerogativ?
Jo, bestämmandet öfVer den hvaije år voterade allmänna bevil) ningen.
Men hvilken säkerhet mot maktens öfvergrepp — och statsförfattningen har ju äfVen till uppgift att förekomma både frestelsen till ooh möjligheten af sådana öfvergrepp — hvilken säkerhet i detta afseendebestämmanderätten (tfver den allmänpa bevillningen kan lemna, finner man snart nog redan af en sådan omständighet aom den, att allmänna bevillningens belopp i vår statsförvaltning utgör endast en tjugondedel af statsverkets samtliga inkomster, och att dess årliga belopp motsvarar endast ungefär en fjerdedel af en statsverkets reservfond, bvilken riksdagen en gäng för alla stält till regeringens omedelbara ooh uteslutande förfogande.
Men, det är sant: allmänna bevillningen måste alltid fortfara att utgå, och således måste riksdagen alltid hafVa qvar denna del af sin befogenhet.
Ja, mycket riktigt, ty p&amp; dessa svaga lerfötter af en hvarje år voterad bévillningsstadga hvilar sedan ^ngo år tillbaka en sådan dnbbelkoloss som en betydande del af hela svenska folkets representationsrätt plus hela det kommunala finansväsenet.
Förutsatt att svenska - statsverket något år icke skulle behöfva dessa fyra eller fem millioner, som allmänna bevillningen lernnar, det funnes då endast en utväg.
Furst Bis-marck omskref en gång på sextiotalet ett ' beryktadt cyniskt uttryck med att säga, att om Italien icke ftmnits, skulle man sett sig nödgad att uppfinna det.
På samma sätt finge då den svenske finansministern säga: finnas icke behofven för en allmän bevillning, måste man finna upp dem.
Man har redan gjort mer Hn det.
Alhnftnria beviUningen, relativt obetydlig till sitt belopp, spelar såsom en första beräkningsgrund i vårt 8tat8lif en så betydande rol att man redan långt före detta funnit det lämpligt att oåterkalleligen läsa fast den vid ett en gång för alla fixeradt belopp, den ominösa » bevillnings-kronan ».
Låtom oss, för att * undanrödja alla missförstånd, så godt genast säga, att vi anse den allmänna bevillningen vara en den rättvisaste skatteform det gerna är möjligt att tänka sig.
Men det är hvarken rättvist eller ens klokt att fixera den vid ett visst belopp söm man gör hos oss.
Alhnänna bevillningen är till sin natur så väl som i våra svenska grundlagars oförtydliga stadganden en suplementärskatt, att utgå vid fall af behof och afsedd att till sin ’ storlek vexla med behofreii * Bögar man dere-mot att en gång för alla bestämma den till ett visst oföränderligt ' belopp, kan det ju också inträffa, att man får se den efter hand antaga karaktären af en sådan statsverkets » ordinarie inkomst », bvar-öfrer regeringen som bekant delar riksdagens bestämmanderätt.
* Vill man hafva eU rätt tydligt bevis på till hvilka abenrditeter deana missnppfattning, afiugttig eller omedveten, af aUmänna bevillningen kan föra, finner man detta i ett arrangement, 00m vidtogs under den tid hr H. Forssell var chef för finansdepartementet och hvartU) idén väl derförDermed vore det d&amp; också slut med ända till skenet af en riksdagens kontrollerande myndighet öfver den verkställande maktens ansvarige utöfvare.
Efter tjugo år.
Att representationsreformens följder med afseende på v&amp;r Statsrättsliga utveckling hittils icke blifvit annorlunda än de nu visa sig; att förhållandet mellan de b&amp;da statsmakterna Apnu i dag är.
så litet ojrdnadt, och att till och med bevillningsrätten, detta första grundvilkor för ett representativt styrelsesätt, snarare tyckes på väg att försvagas än att stärkas i riksdagens bänder, allt detta är faktg, som icke kunna förnekas, ilade den nya riksdagsordningen fiLtt verka, som man väl på många håll trodde den skola komma .att göra, som ett formgifvatyde uppslag till en fortsatt konstitutionel utveckling, då skulle helt / säkert vid det här laget mycket sett annorlunda ut både inom vår riksdag och der-utanför.
Den nya grundlagen skulle då icke varit sitt eget mål, utan ett ändamål för andra och högre uppgifters lösning.
Men detta tyckes just vara hvad man från andra håll ville undvika.
Så l&amp;ngt tidsutdrägt och ett ofruktbart motstånd är i fråga, har ju c) enna taktik ookså hittils krönts af snart sagdt all möjlig framgång.
Sedan m$n nu sett huru fåfkngt ett liknande motstånd sist och slutligen visade sig varay .der det riktades mot ett likformigt beskattningssysjtem, kan man väl ' emellertid äfvea hoppas, att det skall visa sig lika maktlöst äfven på andra håll.
I båda fallen har nämligen motståndet utgått från samma
också får antagas hafaa uppstått hos denne utmärkte statsekonom, som äfven i andra afeeenden hann med att i vår statshushållnings historia
efierlemna varaktiga minnen af sitt skarpsinne och sin räknekunnighet.
Nar behofvet nougade vederbörande att soka draga större inkomster från den allmänna bevillningen, ett behof, som för öfrigt kan och bör uppstå nar som helst, fann far Éomell på den ganska lyckliga idén att införa något som han kallade en tilläggsbevillning * Ett tillägg på en tilläggsskatt!
Och hvarför inte sedan ett tillägg på tillägget?
Men om man
i stället för att begå denna oformlighet, med något storre både politisk och ekonomisk ärlighet hade höjt allmänna bevillningen för den tid behofvet Hekto till 1 kr.
50 öre, så kunde detta ju kommit falk att tänka på att » bevillningskronan » icke i sig sjelf är den orörliga storhet man vekst göra henne till, utan att större behof när som helst kunna komma att göra anspråk på storre tillskott från detta håll.
Och det var väl den föreställningen man ville undvika att framkalla.
Det går lättare att draga inkomster från de indirekta skatterna.hålL De intressen, som genom drefve representationsreformen och ifven lyckades att sätta sin omisskänliga stämpel på den nya grundlagen, yoro sedan icke längre hågade att höra talas om hirarken ekonomiska eller konstitntionela reformer.
Och lika som de förmådde att göra sin vilja gillande, när det var fråga om en rörelse framåt och för reformen, hafva de ifven länge nog lyckats att göra den gällande, när uppgiften varit att hålla tillhaka.
Det är heller icke underligt att så kunnat ske.
Vi hafva sett hvilket inflytande dessa intressen hade före reformens genom * förande.
Detta måste ytterligare Ökas, sedan inga bindande skran * kor längre funno * qvar i författningen mot detta inflytandes fulla oeh fria utöfvande.
På gruud af hvad här förut framhållits om bildnings- och förmögenhetsförhållandena i vårt land tycktes det också falla sig så naturligt att en klass, hvilken som våra tjenstemän så väsentligen representerar bildningen, också tog en ledande plats inom den nya representationen.
I andra land anser man detta emellertid icke alldeles så naturligt.
Med undantag af Norge är Sverige det enda land, der tjenstemännens representationsrätt i riksdagen ir i principen erkänd utan någon som helst inskränkning.
Redan i Danmark måste en riksdagsman, som mottager en tjenst under kronan, underkasta sig omval.
I Frankrike måste en tjensteman lemna sin anställning inom åttö dagar efter det han låtit välja sig till deputerad, och om en deputerad mottager ett embete, måste han underkasta sig omval.
Samma är förhållandet i Belgien, der en deputerad icke Är mottaga något embete, förr än minst ett år efter, det att hans mandat i kammaren upphört att hafva gällande kraft.
I Nederländerna medför mottagandet af eller befordran i statstjenst skyldighet att vädja till valmännen för omval.
Samma grundsats gäller äfven vid valen till tyska riksdagen, lika som tilt deputeradekammaren icke blott i Sachseä utan äfvaa i qjelfva Preussen.
I andra land, såsom t. ex. i Baden och Wttrtenberg, äro offentliga funktionärer icke valbara inom de valkretsar^ der de haffa sin verksamhet.
Huru förhållandet i detta afseende ställer sig i England, de * denna grundsats i den nyare konstitntionela rätten först uppkom, torde vara för väl bekant att här behöfva återupprepas.
* Dessa Uppgifter torde hafva sin tillämpning på förhållandena sådana de i de olika landen äro ännu i dag.
Uppgifterna äro nämligen hämtade ur de nyaste arbeten, som finnas att tillgå på detta område, Demombynes » Coostitutkms Emropéennes » och Damtes » Coaatitutions Mödernes ».
A propas det senare arbetet är det just icke synnerligen snickrande för vederbörande, när förf.
i sitt företal klagar öfver att de i våra svenska embetsverk utförda offioiela öfveroättaingärna af lagar ochOrsaken till denna iaskvänkaing i de af kronan kflönade tjenstemännens medborgerlig » rättigheter kan ieke vara mer än en och har äfven många gånger blifvit offentligen uttalad: Man har fruktat och under vissa förhållanden helt säkert icke utan skäl, att de, som för sitt uppehälle voro beroende af den ftasta statsmakten, icke sknlle med tillräcklig frihet kunna deltaga i kontrollen öfver denna makts åtgöranden.
Man har fruktat att de skalle komma att verka såsom kronans utskickade i den folkvalda representationen, och i andra fall att kronan genom beståendet af indrägtiga tjenster skulle kunna inverka på en eller annan representant.
Vid två särskilda tillfallen, när denna fråga under det senaste århundradet varit före i det engelska parlamentet, har också dp aflönade tjenstemännens Okade antal i underhuset betraktats såsom liktydigt med ett ökande af kronans otillbörliga inflytande.
Så behandlades förhållandet i den ryktbara resolutionen om att kronans inflytande i parlamentet har ökats, håller allt fortfarande på att ökas och bör inskränkas, hvilken från slutet af förra århundradet bildat epok i den engelska statsrättens utr
• veckling, och samma syfte med ungeför samma form bade den resolution Brougham fyrtiotvå år sednare föreslog i samma församling.
Det var heller icke någon kompliment den konservativa oppositionens en gång så högt uppburne ledare på det gamla rid-dårhuset gaf våra embets- och tjenstemäns sjelfständighet, när haa af den omständigheten, att dessa klasser af medborgare enligt hans åsigt i den nya representationen ioke skulle få all den del af makten som vederborde, häraf drog den omedelbara slutsatsen att konungamakten heller icke skulle kunna gent imot denna representation intaga den ställning den borde.
Detta var emellertid endast, fast i rakt- omvänd ordning, samma betraktelsesätt, som på andra håll ledt till tjenstemännens principiela uteslutande ur riksdagen.
Det visar också huru ovil-korligt nära förbunden tanken på statstjenarnes inflytande i folkrepresentationen öfver allt är med tanken på att detta inflytande uteslutande skall komma kronan till godo.
I Sverige fans också en ann^in anledning att frukta härför, den nämligen att detta nya samhällslager skulle för sitt eget bästa söka ett stöd hos kronan, bjudande tjenster för återtjenster o. s.«v.
förordningar, afsedda att upplysa myndigheterna i andra land om våra.
förhållanden och inrättningar, lenina så mycket öfrigt att önska både i fråga om stil och innehållets trogna återgifrande, att han för sitt aitoete måst låta utföra andra och bättTe översättningar af Bimma urktmder.Lika som kronan sjelf b&amp;de i Sverige och annorstädes i sträf-vandet att bef&amp;sta och utvidga sin makt tid eftns annan begagnat sig af förbindelsen med Ub det ena in det andra samhällsintresset, så ha äfVen intressena i alla tider sökt begagna sig af.
mer eller mindre öppna allianser med krönan, fbr att på &lt;kt sattet intaga platsen öfver andra och i denna tväkamp min die förtänksamma intressen.
vanliga gången, att så länge man behöfver hvar andra är mån också ifrig att både gifva och taga hjelp.