Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den intellektuella verksamhet, som framkallats af reformationen och de meningsstrider, den föranledde, alstrade en mängd nya idéer, hvilka gjorde sig gällande hos ett ‘ stort antal författare i de följande århundradena.
Denna andliga rörelse, öfverflyttad från det rent religiösa området till moralfilosofiens och samhällslärans och på mångfaldigt sätt befruktande skönliteraturen, kulminerade i Frankrike i upplys-ningstidehvarfvet i förra århundradet.
Inom denna rörelse framträdde samma motsats som i reformationstidens religiösa rörelse mellan en individualistisk riktning, som tenderade till forskningens och tankens frihet så väl som til politisk frihet, och en social, som ville en frihet, förenad med jemnlikhet och broderskap.
Den förras representant var Voltaire, den.
senares Rousseau.
Här framstälde Louis Blanc den åsigt om dessa båda store mäns betydelse, som han förut uttalat i den ofvan omnämda artikeln i National.
Louis Blanc betonar starkt, att frihetssträfvandet, för att vara sant och verkligt fruktbärande, måste vara förenadt med medvetandet af mensklighetens gemensamma ansvarighet; att då de bildade och egendomsbesittande klasserna i ett land blott sträfva att införa fria politiska institutioner men försumma att verka för den stora massans höjandeoch att undanröja hindren derför, så kommer eländet inom de lägre samhällslagren alltid i sista hand att göra frihets-sträfvandena illusoriska.
Den, som sjelf sträfvar till frihet, måste derför, om han y et hvad frihet är, på samma gångr ' sträfva för folkets, för mensklighetens sak, se en broder i den okunnige och råe, så väl som i den vise och bildade; ty alla menniskors öden hänga genom ett inre, oslitligt band tillsammans, den enskilde, måste stå och falla med slägtet.
Denna tanke anknöt han vid evangeliets lära om alla men-niskor såsom barn af samme fader och vid Pauli lära om menskligheten såsom en “ andlig lekamen “, i hvilken alla lemmarne lida när en lider.
Denna tanke var den röda tråd, som genomgick hela Louis Blancs verksamhet såsom talare och författare, hans historia om franska revolutionen så väl som hans bok om “ arbetets organisation “.
Med hänsyn till de stora partierna undér den stora revolutionen, girondisterna eller bourgeoisierepublikanerna (Voltaires lärjungar) å ena sidan, jakobinerna eller de egentlige demokraterna (Rousseaus lärjungar) å den andra, voro Blancs sympatier afgjordt på det senares sida med hänsyn till principerna, så mycket han än ogillade det under intrycket af den främmande invasionen och det inhemska förräderiet uppkomna jakobinska skräckväldet.
Då två band af detta märkliga arbete utkommit, in-trädde förhallanden, som föranledde Blanc att för en tid nedlägga pennan såsom historieskrifvare, för att såsom folkledare sjelf taga verksam del i stora historiska tilldragelser.
Det växande missnöjet med det herskande systemet tog gestalt i en omfattande agitation för rösträttens utvidgande.
Vid ett möte i Dijon uppträdde Louis Blanc för första gången såsom politisk talare.
I gripande, profetiska ord antydde han för de maktegande, hvad som skulle komma, om de framhärdade i sitt motstånd mot folkets berättigade kraf.
Det godtyckliga och författningsvidriga förbudet å regeringens sida mot hållandet af en “ reformbankett “, vid hvilken en meningsyttring skulle afgifvas i rösträttsfrågan, bragte jäsningen tillsin höjd.
Omfattande militära försigtighetsmått i Paris ökade blott förbittringen utan att kunna hindra ett uppror.
En folkdemonstration, en mot en obeväpnad folkhop till följd af ett missförstånd aflossad gevärssalva, en våldsam gatustrid, först partiel, sedan utbredd öfver större delen af Paris — sådana voro länkarne i den kedja af häpnadväc-kande tilldragelser, som under loppet af några timmar störtade Ludvig Filips tron.
Februarirevolutionen var resultatet af en koalition mellan bourgeoisierepublikanema och det radikala folkpartiet.
Det var det sistnämda, det var framför allt Paris ’ arbetare, som insatte Louis Blanc i den nyskapade republikens provisoriska regering.
Såsom medlem af denna tog han en framstående del i trenne vigtiga åtgärder: införandet af allmän rösträtt, afskaffandet af dödsstraffet för politiska förbrytelser och upphäfvandet af slaf-veriet i Frankrikes kolonier.
Den förstnämda gaf uppslaget till alla den senaste tidens radikala rösträttsreformsträfvan-den i Europa.
Genom denna åtgärd, som till en väsentlig del var hans verk, har Blanc sålunda utöfvat ett djupt ingripande inflytande på vår verldsdels politiska utveckling.
Hans förhoppningar om att medelst den allmänna rösträtten kunna omedelbart grundlägga en socialdemokratisk republik visade sig deremot vara helt och hållet illusoriska.
På ett slags arbetareparlament, som han sammankallat, och som höll sina möten i den upplösta pärskammarens praktfulla palats — Palais du Luxembourg — diskuterades frågan om “ arbetets organisation “ genom staten, och resolutioner antogos i enlighet med de åsigter, han i sin ryktbara bok om detta ämne uttalat.
Försöket att inleda en praktisk tillämpning deraf strandade på motståndet från flertalet af Blancs kolleger i regeringen och på en kompakt opi-ninon bland medelklassen.
De nationalverkstäder, som denna regering inrättade — för att i någon mån tillmötesgå ar-betarnes anspråk och åtminstone till någon del afhjelpa den af den senaste politiska omhvälfningen med ty åtföljande rubbningar i affärsverksamheten föranledda arbetslös-
theten — kunde Blanc ej erkänna såsom en tillämpning af hans förslag.
De voro, menade han, anordnade i allt för liten skala och i allt för ovigtiga yrkesgrenar för att kunna bära sig i täflan med den kapitalistiska storindustrien, och kunde derför endast medföra förlust för staten samt tjena till att bringa hans förslag i misskredit.
Den socialistiska rörelsen, som, efter Februarirevolutionen, i Paris djerft rest hufvudet, och hade sin främste målsman med i regeringen, väckte farhågor icke blott inom den förmögna medelklassen, utan äfven hos den franska iandsbygdens till en öfvervägande del af små sjelfegande jordbrukare bestående befolkning.
Valen till nationalförsamlingen gåfvo en pluralitet, som visserligen var för republiken men för öfrigt till sina tendenser öfvervägande konservativ.
Dermed var Louis Blancs öde besegladt.
Redan i Mars hade den radikala arbetarebefolkningen i Paris, för att förekomma en hotande reaktion, gjort en stor demonstration för att tvinga den provisoriska regeringen att afgå och öfverlemna diktaturen åt Louis Blanc; men planen hade strandat på det bestämda motståndet af Blanc sjelf, som för ingen del ville gifva anledning till ett borgerligt krig.
Den 15 Maj egde åter en socialistisk demonstration rum.
En folkmassa ville med våld upplösa nationalförsamlingen.
Louis Blanc mötte hopen med dessa förebrående, bestraffande ord: “ Olycklige, I störten republiken! “ Då han icke förmådde göra sig ttörd i tumultet, skref han på en papperslapp dessa ord: “ I folksuveränitetens namn, i det ords namn, som skall blifva verktyget för eder tillkommande befrielse, besvär jag eder att draga eder tillbaka och lemna nationalförsamlingen fri i sina öfverläggningar. “ Dessa ord uttrycka Blancs ståndpunkt gent emot alla sådana försök.
Han beklagade den utgång valen fått.
Men man måste respektera den representation, landet genom den allmänna rösträtten gifvit sig.
Erkännandet af ett mindretals sjelf-tagna rätt att upphäfva sig mot densamma, under förevändning af att genomföra vigtiga reformer, skulle göra all styrelseomöjlig.
Sina egna idéer ville han på öfvertygelsens väg göra till folkets flertals; till dess detta skett, måste han och de med honom lika tänkande tåligt vänta.
Men till en sådan resignation kunde flertalet af hans anhängare icke besluta sig.
De upproriska demonstrationerna gjordes i hans idéers namn och i början under yrkande på att han skulle sättas i spetsen för styrelsen; icke underligt då, om man under en så upprörd tid sköt skulden för dem på honom.
Så skedde ock med attentatet den 15 Maj.
Förbittringen mot honom var inom bourgeoisien så stor, att han, då han på aftonen samma dag skulle bevista ett sammanträde af nationalförsamlingen, blef vid ingången till parlamentshuset öfverfallen af några personer, som ville mörda honom, och räddades blott genom några af sina kollegers mellankomst.
I enlighet med hela sin karakter mindre tänkande på sig sjelf än på andra, besteg han — nyss undsluppen mördar-nes händer, med sönderrifna kläder och blodigt ansigte — talarstolen för att vitua till förmån för sin vän Barbés, som skulle ställas under åtal för delaktighet i dagens tilldragelser.
Louis Blanc blef sjelf anklagad för att vara den egentlige upphofsmannen till desamma.
Församlingen vägrade för denna gång sitt bifall till åtalet mot honom.
Det inbördes kriget, som Blanc förgäfves velat hindra, kom omsider.
Det fruktansvärda Juniupproret, framkalladt af de öfverspända men grymt svikna förhoppningar, som Februarirevolutionen och republikens proklamerande framkallat hos Paris ’ arbetarebefolkning, och detta upprors blodigt stränga undertryckande inledde en långvarig reaktions-period i Frankrike och Europa.
Förbittringen mot Louis Blanc blef nu större än någonsin.
Detta uppror hade sin rot i socialistiska åsigter hos arbetarne.
Louis Blanc var socialismens erkände målsman i Frankrike; alltså: Louis Blanc var upphofsman till juniupproret.
Huru mycket man än må ha att anmärka mot riktigheten af denna slutsats
— i partihatets ögon var den ovedersäglig.
Då man dock icke kunde direkt inveckla honom i junidagarnes tilldragelser,förnyade man anklagelsen för delaktighet i attentatet mot nationalförsamlingen den 15 Maj.
Hans fiender hade be-slutit hans undergång.
Förgäfves sökte hans vänner förmå honom att fly för att undgå att blifva häktad.
Han hade ju icke begått något brott och behöfde icke fly, menade han.
Én af hans afgjordaste politiske motstådare, mr Daragon,
stälde nu till honom samma uppmaning.
“ Den afton “, sade han, “ då jag såg er, knappast und-
sluppen mördames händer, komma till tribunen för att vitna till förmon för er vän Barbés, egnade jag er en vänskap, som jag beder er antaga.
Min vagn väntar er vid församlingens port; om ni har förtroende till mig, så kom! “
Hvad vännernas råd icke kunnat uträtta hos honom, det gjorde farhågan att såra en så högsinnad motståndare genom ett afslag, hvilket skulle ha sett ut som ett orättvist misstroende.
Han följde mr Daragon och blef räddad.
Han öfvergick först belgiska gränsen och begaf sig sedan till England.
Ett faktum, som nästan kan synas otroligt, men som vitnar om huru l^ngt partihatet kan gå, är, att^Louis Blancs namn, såsom den föregifne anstiftarens af borgerligt krig, i Paris uppslogs på skampålen.
Mén arbetarebefolk-ningen, hos hvilken detta namn fortfarande lefde i ett älskadt minne, begrafde pålen under ett berg af blommor.
Tjugutvå år tillbragte Blanc i landsflykt — för det mesta i England.
Under denna tid äfslutade han den Franska Revolutionens Historia och offentliggjorde genom Paristidningen “ Temps “ en serie af bref öfver de politiska förhållandena, sederna och lefnadssättet i England, hvilka sedan utkommo i bokferm (Lettres sur VAngleterre).
Efter kejsardömets fall återkallades han ur sin landsflykt (Sept.
Den 31 Oktober erbjöd det radikala folkpartiet honom åter diktaturen.
Nu, såsom alltid, afsky-ende blotta tanken på att föranleda ett inbördes krig — i synnerhet nu i fiendens åsyn — tillbakavisade han detta anbud.
Sedermera invaldes han i nationalförsamlingen med mer än 200,000 röster.
Huru mycket än den ur valen ibörjan af 1871 framgångna reaktioinära nationalförsamlingen och dess politik voro honom motbjudande, ochthuru mycket han än gillade krafvet på en kommunal sjelfstyrelse för Paris, tillbakavisade han han all gemenskap med kommun-upproret.
Sedan Frankrike var en republik med allmän rösträtt, borde hvarje samhällsreform genomföras på fredlig och laglig väg och genom deri allmänna rösträtten — detta var och förblef hos honom en orubblig grundsats.
Men han arbetade sedan alltjemt outtröttligt på genomdrifvandet af en allmän amnesti för deltagame i detta uppror, och han såg slutligen sina bemödanden krönas med fullständig framgång.
Han valdes fortfarande, ända till sin död, till medlem af deputeradekammaren, der han tillhörde den yttersta venstem.
Hans hustrus och hans broders — estetikern och konstkritikern Charles Blancs — nästan samtidigt inträffande död försänkte honom i djup sorg.
Allt ifrån denna tid voro egentligen de personliga band, som fast honom vid lifvet, brustna.
Hvad som hädanefter hölj honom qvar var endast och allenast känslan af hans pligter mot det allmänna.
Ända till sitt lifs sista stund förblef han obetingadt hängifven folkets och mensklighetens sak.
Ännu under sina sista dagar arbetade den af sjukdom svårt plågade, sjuttioettårige gubben på en bok till förmån för dödsstraffets afskafifande.
Han dog i December 1882 och begrafdes på statens bekostnad med stora ärebetygelser.
Hans liktåg följdes af en ofantlig menniskomassa, och flere af Frankrikes berömdaste män talade vid hans graf.
Kännetecknande för Louis Blanc var en hög grad af oegennytta och en sällspord högsinthet.
Ingenting var honom så motbjudande som att i meningsstriderna för dagen bruka såsom vapen personliga anfall.
Sjelf nedlät han sig aldrig till någonting dylikt.
Sällan har väl någon statsman så älskat folket som han, och med en så varm sympati, ett så rent menskligt deltagande omfattat den lidandes, den fattiges, den förtrycktes sak.
Hans socialreformatoriska sträf-
\ vanden voro för honom icke blott en förståndets sak, utan äfven och lika så mycket hjertats; och just derför voro dessa sträfvanden egnade att tilltala äfven sådana, som ej delade hans teorier.
Föreningen af en hög grad af hjertats godhet med ett skarpt och klart förstånd gjorde hans personlighet till en af de mest sympatiska.
I nära samband med den framstående plats, som hos honom känslan intog vid sidan af förståndet, stod äfven hans religiösa ståndpunkt.
Han var en afgjord motståndare mot vår tids, i synnerhet på den i politiskt och socialt hänseende radikala sidan, så mycket utbredda materialistiska riktningen.
Han höll starkt på läran om odödligheten och om en stundande återförening mellan beslägtade själar.
Denna öfvertygelse betonade han ofta och starkt vid de åminnelsetal, han höll vid aflidne vänners och meningsfränders grafvar.
Denna odödlighetstro stod hos honom i innerlig förening med det djupt kända sambandet mellan föregående och efterföljande slägtled — ett samband som man annars, så ofta beskyller de radikala samhällsförbättrarne för att förneka — med det djupt rotfasta medvetandet om andens makt öfver de yttre förhållandena, om den makt, som hvarje sann och djup tanke, hvarje ren och stark vilja utöfvar öfver samtid och efterverld.
Kanske skall man ock en gång i någon mån på honom sjelf tillämpa — åtminstone med afseende på hans innersta syfte, om också ej på hans speciella teorier — dessa hans egna sköna ord:
“ Publicisterna, filosoferna, historieskrifvame, skalderna äro i högsta grad handlingens män.
Hvad — att upplysa sjä-larne, är icke det att handla; och när man erkänner blixtens handlingskraft, skall man då förneka solens?
Det är för öfrigt icke efter deras omedelbara verkan, ‘ som man bör mäta vigten af fullbordade fakta.
När allt kommer omkring, är det ändå tanken som sätter verlden i rörelse.
Derför äro jordens sanne mäktige de, hvilkas idéer skapa de ting som skola komma, de hvilkas ande gestaltar kom- *
mande generationers lif.
Nutidens verklige herskare äro de, hvilka danat den, då den ännu var framtid.
De lef-vande, hvilka man lyder, göra, när de befalla, ofta ingenting annat än utföra, sig sjelfve ovetande, de tysta buden af vissa döde, och jag känner tänkare, hvilka styra menniskorna mera enväldigt ur djupet af sin graf, än den mest absolute bland monarker någonsin gör från höjden af sin tron. “ Karl Marx.
Gamla, djupt inrotade missförhållanden undanrödjas icke på en dag.
Hvarje verkligt framsteg är frukten af en långsamt framskridande utveckling.
Men medkänslan med de lidanden, som följa af sakernas bestående ordning, och harmen öfver den fördomsfullhet och sjelfviskhet, som motsätta sig ett reformerande af denna ordning, egga stundom varmhjertade och energiska vänner af framåtskridandet till djerfva försök att förkorta utvecklingsprocessen och komma på en genväg till målet.
Dessa försök misslyckas alltid; men de, som göra dem, ha icke derför lefvat och verkat förgäfves.
Deras otålighet har varit en väl behöflig motvigt mot andras köld och likgiltighet.
De ha gifvit impulser, som blif-vit fruktbärande för den följande utvecklingen, och sålunda varit vägbrytare för nya och bättre tillstånd.
Till sådana vägbrytare måste man, enligt vår öfvertygelse, äfven räkna Internationalens hatade och fruktade chef.
Karl Marx föddes i Köln 1818 och var son af en judisk fader och en kristen moder.
Vid universiteten i Bonn och Berlin egnade sig den sträfsamme och af naturen rikt be-gåfvade ynglingen åt filosofiska och juridiska studier och ämnade välja universitetslärarens kall.
Men djupt gripen af de frihets- och jemlikhetsidéer, hvilka, trots alla försök att undertrycka dem, i början af 1840-talet vunnit stort insteg i Tyskland, beslöt han att i stället egna sig åt publicistisk verksamhet för att så mycket mera kunna arbeta för dessa idéers utbredande.
Han bosatte sig derför i sin födelsebygd och blef 1841 ' medarbetare i samt 1843 hufvud-redåktör för Rheinische Zeitung.
Då denna redan 1842 på grund af sina radikala tendenser indrogs, begaf han sig till Paris, der han ifrigt egnade sig åt studier af ekonomi-
3ska och sociala frågor samt jemte Arnold Ruge utgaf den radikala tidskriften “ Deutsch-Französische Jahrbüchcr “, men snart blef han på den preussiska regeringens begäran förvisad ur Frankrike och begaf sig till Bruxelles.
Han sökte bringa till stånd en internationell förening i socialistiskt syfte af arbetare i alla länder.
Första idéen härtill tillägger han sjelf.en fransk qvinna, Jeanne Derouin.
Ett förberedande försök härtill var det i London under Marx ’ ledning hållna mötet 1847, hvars resultat blef det af Marx i förening med Engels uppsatta och följande år offentliggjorda “ kommunistiska manifestet “, hvilket ej, såsom man skulle kunna sluta af namnet, åsyftade fullständig egendomsgemensamhet, utan fast mera gick ut på att produktivsmedlen borde göras till sam-fald egendom, men det som enhvar erhöll för sitt arbete vara privat egendom, d. v. s. detsamma som sedermera för-blifvit den radikala socialismens program.
1848 skulle en allmän arbetarekongress hållas i Bruxelles; men denna plan omintetgjordes genom de politiska omhvälfningarna samma år.
Efter Februarirevolutionen begaf sig Marx till Paris.
Efter revolutionen i Berlin återkom han till Köln och utgaf “ Neue rheinische Zeitung “ samt tog en liflig del i kampen för grundläggandet af ett demokratiskt samhällsskick i Tyskland.
Efter reaktionens seger följande år måste han åter
• lemna fäderneslandet — denna gång för alltid.
Efter en kort vistelse i Paris bosatte han sig i London, lefde flere år i den djupaste tillbakadragenhet och lät blott höra af sig genom sina korrespondensartiklar i den amerikanska tidningen “ Newyork Tribüne “.
Under denna tid förberedde han det arbete, genom hvilket han blef den radikala socialismens egentlige vetenskapsman och teoretiker — Das Kapital (l: sta upplagan Hamburg 1867), af hvilket blott första delen utkom under författarens lifstid, men den andra är färdig i mannuskript och snart lär komma ut.
Uti detta arbete, der han vetenskapligt utvecklar * och motiverar sina redan i det “ kommunistiska manifestet “ framstälda åsigter, underkastar han från socialistisk stånd-punkt den hittillsvarande politiska ekonomien en kritik, hvil-ken på samma gång blir en kritik af det “ kapitalistiska “ samhället.
På anklagelsen, att socialismen vill upphäfva privategendomen hade han redan i ofvan nämda manifest svarat: “ I edert samhälle är privategendomen upphäfd för nio tiondedelar af dess medlemmar.
Den existerar just derige-nom, att den ej existerar för de nio tiondedelarne.
I före-brån oss således, att vi vilja afskafifa en egendom, hvilken förutsätter såsom sitt nödvändiga vilkor, att det ofantliga flertalet är utan egendopa. “ Detta utvecklade han nu i detalj, visade huru från en tidigare form af hushållning, der de, som producerade, sjelfve voro egare af produktionsmedlen, det kapitalistiska samhället småningom uppkommit genom arbetsfördelningen, maskinerna, samfärdselns vidgande och underlättande å ena sidan, undertryckandet af de gamla med egna produktionsmedel utrustade arbetsklasserna å den andra.
Egendomen, säger han, blifver först derigenom kapital, att man kan öka den medelst tillgodogörande af andras arbete.
Detta förutsätter tillvaron af en klass ' af personer, som, sjelfva utan egendom, måste, för att kunna lefva, ut-lega sin arbetskraft åt andra.
Till följd af folkökningen och behofvens stigande i jembredd med kulturen å ena sidan, konkurrensen mellan de kapitalistiska producenterna, som tvingar enhvar af dessa att söka sälja så billigt som möjligt, å den andra, blifver arbetslönen öfver hufvud taget ej mer än hvad som behöfves för de dagliga behofvens tillfredsställande och lemnar intet öfverskott för fall af sjukdom, ålderdom och industriella kriser med deraf uppkommande arbetsbrist eller för barnen, om de förlora sina för-sörjare, innan de kunna sörja för sig sjelfva.
Genom alla dessa tillfälligheter kastås ständigt ett större eller mindre antal individer nedanom den egentliga arbetsklassens nivå och bildar en samhällets pariasklass, de egentliga elända.
Tillvaron af en sådan klass af menniskor, som, till följd af sitt läge, ständigt måste vara redo att åtaga sig arbete på nästan hvilka vilkor som helst, är — likasom den är enfrukt af arbetarnes osäkra ställning i allmänhet — sjelf i sin ordning ett stort hinder för förbättrandet af deras ställning.
Denna jernhårda lag, som i allmänhet inskränker arbetslönen till hvad som kräfves för de dagliga be-hofven, kan, enligt Marx, icke undgås med mindre än att produktionsmedlen (jorden, maskinerna m.
) blifva sam-fald egendom, hvilket den moderata delen af hans skola tänker sig skola ske genom en expropriation mot ersättning under en längre eller kortare öfvergångstid.
Ett sådant afskaf-ande af det privata kapitalet är, betonade han ständigt, icke det samma som afskaffandet af privategendomen: tvärtom, just derigenom skall det blifva möjligt för alla att genom sitt eget arbete förvärfva privategendom.
Marx betraktade det nuvarande kapitalistiska samhället med dess allt längre gående hopande af produktionsmedlen på ett fåtal innehafvare, och sammandragande af arbetarne i talrika skaror i de stora industriella centrerna, såsom ett nödvändigt genomgångsstadium från den gamla splittrade privathushållningen med dess produktion i smått och med små medel till framtidens socialistiska samhälle.
Han betraktade Englands utveckling såsom typisk för det kapitalistiska samhällets uppkomst och utveckling och lade derför framställningen af de engelska fabriks- och arbetareförhållandena .till grund för sin kritik af detta samhälle.
För detta ändamål hade han anstält betydande detaljforskningar öfver den engelska arbetsklassens historia från Medeltiden ända till våra dagar.
Sedan ingången af 1860-talet började han åter praktiskt, såsom agitator, ingripa i arbetarerörelsen.
Planen till ett internationelt förbund mellan * alla länders arbetare, hvil-kens förverkligande fördröjts genom den revolutionära rörelsen 1848 och de nationalitetsstrider, den hade i sitt följe, samt genom den derefter inträdande reaktionen, upptogs nu åter.
Den 28 September 1864 konstituerades i London den Internationella arbetareföreningen, vanligen blott kallad In-ternationalen.
Karl Marx var medlem (för Tyskland) af dess generalråd och tillika dess sekreterare.
Han blef nästanfrån början den ledande själen i detta samfund, som genom den del det hade i en mängd arbetsinställningar i stor skala i olika länder, och genom den del det misstänktes hafva i det parisiska kommunupproret, det spanska kantonalsistuppro-ret m. fl.
omstörtningsförsök ådrog sig ett så våldsamt hat å de egendomshafvande klassernas och en så ihärdig förföljelse å regeringarnas sida.
Men under år 1872 visade sig en splittring, och förbundet delade sig i tvänne skilda partier, centralisterna (Marx ’ anhängare) och federatistema.