Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I 1812 års oftanämnde reglrte omförmäles visserligen, att om räkenskapsslutet visar öfverskott eller brist, så skall förfaras på det och det sättet; men jag hemställer till en hvar af Eder mine Hrr! som har erfarenhet i räkenskapsväsendet, huru det är möjligt, att af ett räkenskapsslut erhålla bestämd kännedom om brist eller öfverskott finnes förr än inventering försiggått; ty det måste vara klart, att då en räkenskap uptager å ena sidan inkomsten till så och så många 1000 T:r och å den andra hvad som blifvit utlefvereradt med derå beräknad afgångsproc., så skall räkenskapsslutet utfalla med skillnaden emellan in- och utlefvereringen.
Huruvida brist eller öfverskott i verkligheten är för handen emot hvad räkenskapen visar, det kan, såsom jag redan nämnt, icke annorlunda än genom inventering utrönas.
Jag anser mig således icke vederlagd i hvad mitt påstående beträffar, att i 1812 års Regi:te lagstiftaren alldeles icke åsyftat, att genom afskrifningsproctn öfverskotte r kunna bildas, om hvilka upbördsmannen icke eger rätt att disponera.
Annat är förhållandet med de öfverskotter, hvilka tillkommit på ett sätt, som, jag medgifver det. faller upbördsmannen tungt till last, då, såsom i Betänk, upgifves, redogöraren vid en korrektions-inrättning kunnat å en artikel, hvars hela belopp för året endast upgått till omkring 20 T:r, bereda sig ett öfverskott af 5 T:r 39 k:r 13 jumfrur.
Det är just i afseende på dylika öfverskotter, som det, enl. 1812 års reglrte, beror af vedorb.
Administration att bestämma, huruvida redogöraren är till godtgörelse för desamma berättigad eller icke; men ingalunda bör under denna kategori hänföras den afskrifningsproc , som iStaten består; ty då Staten till redogöraren säger: du skall vara mig ansvarig derför, att någon brist icke upstår i det af mig till din vård öfverlemnade förråd, så bör också redogöraren vara berättigad att med den honom, såsom vedergällning för detta ansvar, beviljade afskrifningsproc. hushålla efter behag.
Man har sagt, att de öfverskott på hvilka jag fästat upmärksamhet icke annorlunda kunna upkomma än på bekostnad antingen af leverantören eller af den, till hvilken varorna utminuteras.
Erkännande, att genom dessa båda förhållanden öfverskott kunna bildas, påstår jag dock, att orsaken till dem kan ligga uti helt 16
Den 7 Januari. andra omständigheter, hvarföre också lagstiftaren på en gång och i ett sammanhang talat om öfverskotter och brister, samt huruledes de emot hvarandra skola qvittas.
Då jag förra gången hade ordet, omnämnde jag, huruledes det kan hända, att t. ex. en magasinsförvaltare afför på artikeln hafregryn 500 L€1.. som blifvit utlefvererade af artikeln korngryn; och man kan väl då icke rimligen bestrida att härigenom öfverskott upkommer på den förra artikeln, men deremot brist på den sednare.
Uti magasiner, der proviantartiklarne äro af många serskildta slag samt omsättningen liflig, äro dylika misstag vid bokföringen lätta att begå och ej heller sällsynta, hvilket faktiskt bevisar sanningen af hvad jag ang:de naturen af magasinsöfveiskotter i allmänhet yttrat, och att upgiften, hvilken skett af Frih. af Ugglas, det öfverskott kunna upkomma endast genom afskrifningsproc:n, saknar grund i verkligheten.
Frih:n har sagt, att ändamålet med afskrifningsproctn ingalunda är att bereda upböidsman någon förmån.
Hvarföre skall man draga en sådan slutsats af författningen?
Digger det då något fördömligt eller klandervärdt uti att antaga ett annat förhållande, ifall afskrifningsproctn verkligen är så beräknad, att å densamma någon behållning för upbördsmannen kan upkomma?
Jag tror det icke, utan är tvärtom af motsatt tanke med frih. af Ugglas, emedan magasinsförvaltarnes löner äro, jemförde med andra tjenstemäns, ganska ringa, så att den liufvudsakliga inkomsten för dessa upbördsmän just består uti den afgångsproc. som å utlefvereringar samt å magasinsupbörden i allmänhet efter vissa liggtider blifvit dem beviljad, hvilket bevisar, det lagstiftaren måste hafva haft för afsigt, att med denna proc. göra något mera för upbördsmannen än att blott, såsom det lyder i orden, freda honom från förluster å sin upbörd, dem han icke kunnat förekomma.
Att nu öka hans lön emot det att man beröfvar honom en förmån, af sådan beskaffenhet att den på samma gång för honom innefattar en kraftig upmaning att noga fullgöra sina skyldigheter, anser jag icke utgöra någon förbättring af hans ställning eller lända Staten till ringaste gagn.
Menniskan är i allmänhet så beskaffad, att hon gerna önskar se på sitt eget bästa, och ställer detta i samband med de skyldigheter, hon har att fullgöra.
Derföre, när man icke sällan ser exempel derpå, att tjenstemän med fasta löner i mer eller mindre mån eftersätta sina skyldigheter, emedan deras löneinkomster äro alldeles oberoende af deras nit och arbetsamhet, erfar man deremot högst sällan annat än att just dessa sistnämn da egenskaper finnas, der de äro oundgängliga, så framt tjenstemannen skall kunna bereda sig en anständig bergning; och för denna orsaks skull hafva också fordna lagstiftare alltid varit angelägna att så ordna Jöneförmånerne för de tjenstemän, hvilkas göromål icke kunnat så noga af Staten kontrolleras, att i samma mån dessa tjenstemän fullgjort sina åligganden och noggrannt vårdat Statens rätt och bästa, i samma mån hafva de äfven Den 7 Januari. 17 äfven sjelfve haft ökade inkomster.
Så förhåller sig äfven med magasinsförvaltare.
Gifver man dem ökade löner men beröfvar dem de fördelar de hittills haft, och hvilka för dem innefattat en kraftig upmaning att noggrannt vårda de dom anförtrodda förråder, skal] följden deraf otvifvelaktig! blifva, att Staten kommer ait göta högst betydliga förluster.
Då således den föreslagna förändringen icke medför någon fördel för Staten, anhåller jag om återremiss af denna punkt i Betänk, under bestämdt förklarande, att jag ingalunda vill tillerkänna magasinsupbördsmän någon rätt till öfverskott, upkoinna på det sätt, hvarpå Stats-Utsk. i förovartde Utlåt, anfört exempel. utan endast till afskrifningsproc:n, hvilken Staten en gång tillagt dem och således äfven bör låta dem bibehålla.
Då jag förenat mig med den siste talaren i begäran om återremiss. kan jag deremot icke godkänna hans upfattning af öfrige talares yttranden, sorn skulle de hafva för afsigt att beröfva upbördsmän afskrifningsproc.
Derom har Stats-Utsk. icke talat.
Tvertom har det sagt, att när upbördsman erhåller denna proc., får derutöfver icke något fordras.
Godkännande denna grundsats, måste jag likväl bekänna, att enl. min upfattning 1812 års regl:te åsyftar eller rättare bestämdt stadgar att äfven de öfverskott, som öfverstiga afskrifningsprocrn, skola tillfalla upbördsmän och magasinsförvaltare emot det, att de ansvara för all brist, och i öfverensstämmelse härmed tror jag, att man icke bör eller lagligen kan fråntaga dem hvad de under 40 år åtnjutit.
Skulle således Utsk:s förslag bifallas och i enl. dermed en förklaring af berörda reglrte utfärdas, så blir den i sjelfva verket en ny lag.
Principen för den föreslagna nya lagen eller s. k. lagförklaringen må vara aldrig så rigtig, dock får man icke utfärda den på ett sätt att nuvar:de tjenstemän boröfvas dem i lag fastställda rättigheter och förmåner, hvaremot den nya lagen kan gälla för sådan efter blifvande upbörds- och magasinsförvaltare, eller, om någon löneförhöjning för dessa slags tjenstemän kommer i fråga, på så sätt ställas i verket, att löneförhöjningen får emottagas endast med vilkor att underkasta sig den nya lagförklaringen eller lagen.
Jag anhåller, att på grund af de skäl jag anfört, denna punkt måtte återremitteras.
Man har i allmänhet ansett, att våra embetsmän äro lika goda som i något annat land, och vilkoret, att de så fortfarande skola blifva, är, att man bär aktning för deras rättigheter.
Frågan torde ytterst bero af tolkningen utaf 1 § i 1812 års afskrifningsregkte.
Tolkas den efter hittills följd praxis och efter den förste talarens upfattning af densamma, nemi. att afskrifningsprocrn är en löneförmån, som blifvit upbördstnannen tillerkänd, så har erfarenheten visat föiiIII H. 2 18 Den 7 Januari. den deraf.
Den liar blifvit en legaliserad försnillning.
Jag säger ordet rent ut, ty ärligt kan det icke vara, att upbördsmännen äga rättighet, att väga rundt in och knappt ut.
Ett sådant förfarande är en olaglighet, en försnillning emot leverantören och emot dem, som skola erhålla sina varor af upbördsmännen.
Det är tydligt att upbördsmännen så tillvägagå, då man af Utsk:s Betänk, erfar, att t. ex. vid Carlsborgs fästning redogöraren utöfver afsknfningsprocm fått öfverskott af 1 T:a 20| kpr ärter, 24 \jtl. 8 <£(. salt kött, 1 k:a 6 jumfrur bränvin och 946 1,£1. 5 tt. hö, och vid korreklionsinrättningen å Långholmen har redogöraren å utlefvererade 755 L€t, 16 €(.
12 lod kornmjöl tillgodofört sig ett öfverskott af 52 L$. 12 lod, beräknadt i värde till 47 B:dr 45 sk. 3 rst., utom afskrifningsproc:n.
Allt detta visar klarligen, att den af Hr Printzensköld så mycket omtalade princip verkligen blifvit effectuerad.
Det är följaktligen påtagligt. att genom den hittills följda tolkningen af ofvannämnde § en oförtjent skugga kastas på en eljest aktad embetsmannacorps, och att de, som vid fängelser skola erhålla sin proviant af redogöraren, måste betrakta denne såsom sin fiende, då de se, huru han kan åtnöja sig med en ringa lön.
Det är ett stort misstag, att lemna dessa redogörare små löner och dymedelst likasom upmuntra dem till försnillning.
Jag klandrar icke, att desse tjenstemän så förfarit som de gjort, men jag klandrar deremot Statens åtgärd att likasom upmuntra dem till oärlighet, till försnillning.
Hr Printzensköld har äfven sagt, att det vore en rättighet, som blifvit upbördsmännen i den omnämnde § tillerkänd.
Denna §, om man läser den i sin helhet, innefattar icke annat, än att upbördsmännen har att påräkna en viss afskrifningsproc. för att dermed betiicka en möjlig brist i magasinet eller förrådet.
Den talar visserligen äfven om. att öfverskott på en artikel får betacka brist på en annan, men skall detta tydas så som Hr Printzensköld sagt, eller att upbördsmännen få utlemna 500 ft. hafregryn i st. f. korngryn och tvertom, så har man just visat dem, huru försnillningen .bör ske.
Omöjligen har detta kunnat vara lagstiftarens mening.
Den är, att om en magasinsförvaltare skall utlemna proviant t. ex. torrt fläsk eller dylikt, är det möjligt att han missväger sig.
Han har en tendens att utväga dessa varor rundare än han emottagit dem.
Han kan äfven misstaga sig på vigterne.
Följden häraf är, att mindre vinst och förlust häraf kan upkomma, och just dessa skola qvittas mot hvarandra, allt nemi. inom afskrifningsproctn.
Så är meningen med författningen.
Enl. hvad som upgifves, hafva vid flottan missbruken gått i ännu högre progression än vid kronans öfriga förråder och magasiner, hvilket äfven föranledde den år 1841 utfärdade författning, som förklarade hvad med lagliga proviant-öfverskott skulle förstås, och det är intet annat än det, som här menas.
Dessa lagliga proviant-öfverskott äro de, som tillkommit genom behållna afgångsproctr och böra proviant-upbördsmännen i liqvid Den 7 Januari. 19 med kronan tillgodokomma, sedan bristerne hvarmed räkningen sig slutar, blifvit kronan godtgjorda.
Nu säger KrigsColl. i sin förklaring, hvad äfven Hr Printzensköld yttrat, att det är vida lättare att tillämpa detta stadgande på förvaltningen af flottans än kronans öfriga förråder, att de förra kunna lättare inventeras, och att inventeringarna ske,, då fartyg utlöpa och återkomma till stationen.
Månne det verkligen är så svårt att vid kronans öfriga förråder få reda på beloppen af öfvorskotten, såvida icke egennyttan hade sin hand med i spelet?
Huru skulle väl E. Stts Revisorer och äfven StatsUfskit fått reda på dessa öfverskott, om icke redogörarne lagt fram dem i dagern? och är det möjligt att utreda dem, så må det äfven vara möjligt att tillse, det sådana olagliga öfverskott sorn de ifrågavaride icke upstå, och de upstå icke, om vederbtde vore beröfvade rättigheten till öfverskott utöfver afskrifningsproctn.
Krigs-Colhm har äfven sagt, att en allmän tillämpning af 1841 års reghte för sjöexpedittr i fråga om upbördsmäns rätt till ersättning för öfverskott å proviant- och fourage-persedlar skulle innebära en orättvisa emot upbördsmännen, emedan afskrifningsproctn vid flottans förråder är större än vid kronans öfriga.
Det synes äfven billigt, att denna proc. är större vid flottan just till följd af de mindre utportioneringar som dagligen förekomma om bord å fartyg.
Sådana utportioneringar förekomma icke vid kronans magasiner å landet, och derföre bör äfven afskrifningsproctn der vara mindre, tnen jag ser intet hinder för en förhöjning af denna afskrifningsproc. vid de förråder, hvarest dagliga utportioneringar äga rum såsom t. ex. vid fängelser o. s. v. Såsom jag redan nämnt, bör man icke upmuntra redogöraren till försnillningar och derföre har StatsUtsktl gillat Revisorernes anmärkn.
Likgiltigt är det, om Staten genom den föreslagna förändringen måste vidkännas större eller mindre förlust.
Hufvudsaken är, att kronan får hvad henne lagligen tillkommer, och att icke något deraf stannar i upbördsmännens fickor.
Hr Printzensköld har sagt, att det vore omöjligt att gifva dessa tjenstemän löneförhöjningar emedan desse skola lämpas efter hvarderas olika göromål.
Jag åtminstone kan icke inse någon omöjlighet häruti, ty K.
M. kan ju efter göromålens mängd bestämma beloppet af dessa löner, då det sedermera efter K.
M:s förslag tillkommer R.
St. att anslå medel dertill.
Slutligen har Hr Printzensköld yttrat, att vederbtde Ekon/Administration skall pröfva och godkänna upbördsmännens öfverskotler, innan ersättning derför till dem utbetalas.
Erfarenheten har visat, att denna administration icke ingår i annan pröfning, än att den tillser, det öfverskotterne lagligen tillkommit, men den kan icke pröfva, huruvida redogöraren vid in- och utvägning af varorna begått något underslef, och om de af upbördsmännen begagnade vigter varit justerade eller icke; tvertom har erfarenheten visat, att Ekon.
Administrationen utbetalt lösen för alla upkomna öfverskott.
Hr Printzensköld har förmodat, att de tre ofrälse St:n skola bi 20 Den 7 Januari. falla denna punkt i Betänk., och han hoppades, att R. o. Al. icke skall göra detsamma.
Jag åter hoppas, att alla 4 Stånden skola bifalla Utskrs förslag och derigenom borttaga den mörka skugga, som möjligen ännu hvilar öfver vår för öfrigt aktade embetsmannacorps.
Jag yrkar bifall till Betiink.
Jag har begärt ordet för alt lem na uplysning om det betydliga öfverskott vederb:de redogörare vid ett af våra fängelser sig tiligodoberäknat nemi.
6 T:r ärter.
Förhållandet är, att i proviant-magasinet vid dessa fängelser sker intägten hvarje vecka och utportioneringen dagligen.
Hå räkenskaperne visat en särdeles stor behållning, hafva inventeringar af förrådet icke ifrågakommit oftare än vid ombyte af redogörare, helst för sannolikt kan antagas, att en afgående redogörares behållningar icke upkommit under det löpande året och således att ifrågavande 6 T:r ärter blifvit samlade under de år afgående upbördsmannen varit anförtrodd förrådet.
För öfrigt har jag intet att anmärka emot den föreslagna förändringen, hvilken synes mig vara en verklig förändring, ty jag förstår eller upfattar 1812 års afskrifningsregkte så som StatsUtsk:t, gjort.
I § 1 talas först om afskrifningsproc. sedan upkommen brist blifvit med befintliga öfverskott godtgjord.
Sedermera säges, att öfverskotten sorn finnas, icke få af redogöraren disponeras utan skola kronan liembjudas och af henne inlösas efter medelpriset af uphandlingen.
Jag tror, att förändringen i sak kan vara ganska rigtig, men befarar, att verkan deraf icke kan blifva serdeles stor.
Man har sagt, att meningen med den föreslagna förändringen vore att förekomma försnillningar af redogöraren.
De redogörare. som till beredande af inkomster begagna sig af dylikt medel, lära icke hafva serdeles trånga samveten, och en redogörare med mera spänstigt samvete behöf\er icke mycket anstränga sin upfinningsförmåga för att bereda sia: tillfälle att före en blifvande inventering utflytta ur magasinet de öfverskott han icke behagar redovisa.
Han behöfver endast ihågkomma, att han är ensam vårdare af magasinet, och att från ett magasin undanskaffa en större eller mindre del varor, är sannerligen icke ett af de mest konstiga bedrägerier.
Bildt måste i sanning äga högst besynnerliga åsigter om magasinsförvaltares göromål och om ett magasins beskaffenhet, då han kunnat påstå, att den tolkning af 1812 års afskrifningsregkte, som hittills ägt rum, innefatlar en legaliserad försnillning.
Jag har medgifvit och medgifver ännu, att öfverskotter kunna upkomma derigenom, ait man inväger rundt och utväger knappt; men hvilken åtgärd man än må vidtaga, för att förekomma ett slikt missbruk af redogöraren, lärer sådant blifva förgäfves med mindre man tillsätter en tjensteman bredvid redogöraren såsom dennes kontrollant deröfver att inoch utvägningen ur magasinet sker i behörig ordning.
Man har Den 7 Januari. 21 ansett en sådan kontrollant onödig derföre, att leverantören är den bästa kontrollanten vid invägningen och mottagaren af varan den bästa vid utvägningcn ur magasinet.
Någon legaliserad försnillning kan således, luiru man än betraktar saken, icke upsla.
Frågan bör enl. min åsigt söndras i 2:ne delar.
Den ena innefattar upbördsmans rätt till afskrifningsproc., och just denna hans rättighet har jag försvarat, och om detta skett med någon ifver, må det ursägtas mig.
Den andra delen rörer öfverskott och brister, hvilka vid inventeringar kunna förefinnas.
Det är just dessa öfverskott, som lagstiftaren enl. min upfattning afsett, då uti 1812 års reghte blifvit stadgadt, alt ersättningen för eller godkännandet af öfverskotlen bero af vederb.-de Ekon.
Administrations pröfning, hvarföre ock denna administration äger rätt att säga: jag godkänner icke detta öfverskott och J fån icke ersättning eller betalning derför.
Jag anser äfven rätt att ät administrationen öfverlätits en sådan pröfning.
Många fall linnas, då den bör säga ja och andra åter nej till begärd ersättning, livad angår det sätt att bilda öfverskott, som llr Bildt trott mig exempelvis hafva omnämt, så är delta en af honom framställd gåta, som för mig är omöjlig att lösa.
Om en redogörare efter assignation utlefvererar 500 'Ltt. korngryn, men af misstag alfor detta belopp under artikeln hafregryn i räkenskaperne, så måste naturligtvis brist upkomma på korngrynen eftersom deraf utgått 500 Lit. opera än räkenskaperna visar.
När lian nu utgifvit och aflorl dessa 500 IM, hvilka lågo i magasinet, huru kan man väl då kalla denna åtgärd en fingervisning till försnillning.
Då upbördsmannen framlagt sina öfverskott i dagern, skulle jag tro, att han icke har för afsigt att försnilla något, utan endast att bereda sig ersättning för sin omsorg om magasinet och de deruti förvarade persedlar.
Hr v. Troil, som fästat sig vid det exempel man anfört på det olagliga sätt hvarpå öfvorskotten af en redogörare blifvit bildade, har visat, hurusom det icke förhåller sig så farligt med den saken som man föreställer sig, och denne talares reflexioner öfver 1812 års afskrifningsreglde synas mig så rigliga, att jag till alla delar gillar och åberopar dem till bevis för mitt påstående, att detta reghte är välgrundadt.
Hr Bildt har försvarat StatsUtsk:s förslag ang:de löneregleringen dermed, att det icke är någon omöjlighet att gifva olika löner på olika ställen.
Delta behöfde han icke säga mig, emedan jag känner förhållandet tillräckligt för att kunna undvara uplvsningar i det fallet.
Deremot får jag i min ordning erinra Hr Bildt, att oni ett magasin under en viss tid icke lemnar förvaltaren mycken sysselsättning, kunna åter sådana förhållanden upstå, hvilket erfarenheten äfven besannat, alt vid en annan tid förvaltaren får 10 ja 20-faldigt mera alt göra.
Om man nu gifver honom en lön i förhållande till de ringare göromål han under en period har vid sitt magasin och anser honom dermed väl betald, så är han likväl icke belåten dermed, då förhållanden under en annan period mångdubbla hans göromål.
När han deremot får räkna sig till godo, den afskrifningsproc., som 18l2 års reghte honom tiller - 22 Den 7 Januari. känner, liar lian åtminstone en ganska skälig, örn icke rundlig ersättning för det besvär lian mäste vidkännas genom de större för råder lian till förvaltning emottagit.
Såmedelst lämpas inkomsten efter göromålens mängd, och jag har alltid föreställt mig, att detta varit rätta grunden för aflöningen men icke nutidens sed, att sammanföra tjenstemännen i vissa klasser och för hvarje sådan bestämma lika löner, icke ihågkommande, att en tjensteman i ena klassen kan hafva mycket mera alt göra än en annan uti samma klass.
Såsom giltigt kan jag icke heller anse llr Bilclts skäl för den föreslagna förändringen, nemi. att Ekon.
Administration brukar godkänna öfverskotten, huru de än må hafva tillkommit.
Om en myndighet handlar orätt, icke må det vara ett skäl att ändra lagen; man hör väl i stället tillse, att denna myndighet ställes under åtal, om den olagligen förfarit.
Skall saken regleras, så måste det ske på annat sätt än Utsk:t föreslagit.
Då Ekon.
Administration tillser att in- och utlefvereringar ske ordentligen, medgifver jag, att ingenting vidare i afseende pä upsigten å magasinsupbördsmannen kan begäras, men dä hon icke alltid kan vara tillstädes, kunna sådana förhållanden inträffa, alt administrationen sedan måste pröfva lagligheten af upkomna öfverskott och just genom en dylik pröfning iakttages säkrast kronans rätt och hästa.
Såsom llr v.
Troil anmärkt innefattar den föreslagna förklaringen af 1812 års leghte en verklig förändring af detsamma, och jag skulle pä det högsta beklaga, om denna förklaring komme att af Konungen bifallas, emedan den försätter alla upbördsmän i en högst obehaglig ställning, som icke länder K.
M. och kronan tili någon båtnad, men deremot i förvaltningen åstadkommer trassel och oreda, hvilka här icke kunna upräknas.
Jag förnyar min tillstyrkan af återremiss af föredragna punkten, och är öfverlygad, att om Utslct närmare öfvcrväger de förhållanden, som här blifvit anförda, och skiljer emellan afskrifningsproc. och öfverskottcr, skall Utsk:t ledas lill ett helt annat resultat än det nu föredragna förslaget innehåller.
I hufvudsaken är jag af den åsigt, att inga andra öfverskott äro lagliga än de, som tillkommit genom behållna afgångsproctr och jag hemställer till Hr Printzensköld, om någonsin de upbördsmän, hvilka under sin värd hafva icke blott persedlar utan äfven consumtions-artiklar, tillerkänts såsom sin egendom de blifvande öfverskotten i magasinerne.
KammarR:n har också alltid anbefallt, alt dessa vid inventeringar befunna öfverskott skolat ingå i upbörden, utan alt redogöraren fått åtnjuta annan ersättning än afgångsproc:n.
I anledn. af Hr Bildts yttrande, att 1841 års författning emanerat till följd af serskilda förhållanden vid flottan, nemi. att upbördsmännens provision blifvit för högt beräknad, får jag anmärka att så icke är händelsen, utan 1841 års författning, som är ett sammandrag af alla dittills utkomna författningar, utgör ett serskildt kapitel i boken De n 7 Januari. 23 och icke ett serskildt stadgande.
1 öfrigt gillar jag Utsk:s förslag.
Talaren näst före den siste har enl. mitt förmenande obestridligen rätt i sitt påstående, alt denna fråga sönderfaller i 2:ne delar nemi. afskrifningsproc:n och öfverskotten.
Hvad nu afskrifningsproc:n beträffar, har ännu ingen påyrkat, att den skulle afskaffas.
Det är klart, att då förvaltare skola ansvara för magasiners innehåll, måste de, till undvikande af förlust, beredas ersättning för intorkning, råttfrat och dylikt.
Också har i det afseendet ingen förändring blifvit föreslagen.
Helt annat är förhållandet med öfverskotten, som vid inventeringar förekomma.
Om vid dessa inventeringar magasiner befinnas innehålla mera än de enl. räkenskaperna böra, upstår den frågan, hvem skola dessa öfverskott tillerkännas?
Det måste vara den, som äger magasinet.