Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven är kändt, att dessa räntor hufvudsakligen utgå af krono- och skattehemman, samt alt frälset endast till hälften deltager i vissa titlar af desamma.
Häraf skulle det synas, som vore inom samina slag af jordegendom den ena högre beskattad än den andra, ocb att äfven de olika slagen af jord skulle draga olika tunga ; hvaraf också borde följa, icke allenast alt samma slags jordegendom, i öfriga förhållanden lika, hade olika värde, utan alt samma olikhet i värden skulle synbarligast finnas vid jordegendomar af olika naturer, såsom krono, skatte, frälse med flera slag.
Men det är klart, att en egendom, i förhållande till dess större eller mindre onera, betalas med större eller mindre köpeskilling, och att, i följd deraf, genom köp man ifrån man, under tidernas längd värdet af all slags jordegendom så jemnat sig, att det långt för detta kunnat antagas vara lika.
Skulle man nu upphäfva hemmantalsräntan på krono- och skattejord, samt frälsets andel deri, tillskyndades ägarne af sådan jord en alldeles opåräknad och oförtjent förmån, under det att säteri och frälseegendom, på ett orättvist sätt, nedsattes i värde; och istället derför, att man, så vidt möjligt är, sträfvar för att göra skattebidragens tunga jemnt fördelad och således mindre tryckande, skulle en rubbning i värdet af all slags jordegendom uppstå, och således äfven i äganderätten, hvaraf följ - D c 11 5 Februari. don med rätta Liefve stor missbelåtenhet med åtgärden och dess orsaker.
Då dessutom beloppet af hemmantals-rantan, utgörande 1,9.90,602 r:dr 5 sk. 1 r. efter 1825 års markegång, är behöfligt hädanefter såsom hittills till statsbehofvens fyllande, måste samma belopp anskalfas pä annan väg ; och jag hemställer till II. R. o. Ad., om de samhällsclasser, på hvilka denna börda vältras, icke ufven skulle Lafva rättvisa skäl till samma missbelåtenhet, och följden deraf blifva , att en återgång Liefve lika nödvändig som den för samhället vore äfventyrlig.
I öfverenstämmelse med hvad jag ofvan vördsamt anfört , kan jag icke annat än protestera emot det yttrandet , att R.
St. ensamt äga rätt, att frågan om hemmantals-räntans försvinnande behandla.
Man har åberopat 57 §:n i Reg.F. såsom stöd derför, emedan der uttryckes, att Svenska folkets urgamla lätt, att sig beskatta, u t ö f v a s af Riksens Ständer allena vid allmän riksdag.
Men jag kan ej förstå, att med ordet beskatta kan äfven menas rättigheten att upphäfva skatter, hvilka icke allenast på grundlagsenlig väg blifvit beståndande och af Konung och Ständer, åtminstone sist under 3o år, erkända såsom Statens ordinarie inkomster.
Och då jag ådagalagt, att genom hemmantals-räntans upphäfvande, icke allenast en rubbning af ägande-rätten uppstår, utan äfven ett missförhållande i skattebidragens utgörande samlnillsClasserna emellan föranledes; hyser jag den fasta öfvertygelsen, att den ifrägaväckta åtgärden icke kan komma att äga rum, utan begge Statsmakternas sammmanstämmande beslut, hvartill jag äger så mycket mera stöd af den försäkran, Konungen i 16 §:n af Reg.Formen gifvit Svenska folket.
För öfrigt anser jag , att lättnad för jordbruket i dess skattebidrag betydligen skulle vinnas — och som af mig lika varmt med de värda motionärerna önskas — 0111 Konungs och Ständers gemensamma beslut örn räntepersedlars sammanslående och förenkling sattes i verkställighet.
Ur Frih. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme i eftermiddag kl. 6 att fortsättas, och anmodade Hrr Bankmän, för hvilka anslag till sammanträde då var gjordt, att i stallet sammanträda i morgon förmiddag kl. 11.
Hr Rääf uppläste följande:
På bordet hvila tvänne motioner af den mest vigtiga art, öfverensstämmande i förslag om heminantalsräutans upphäfvande.
Man har i dessa memorialer, synnerligen i det sednast föredragna, sökt bevisa, att denna fråga berodde ensamt af 11.
St:s afgörande, och att Konungens nåd. bifall till ändring i förra förhållandet ej vore erforderligt.
Mig synes Reg.Formen innebära helt annat.
Den säger i 5y §:n, att Konungen låter till Utsk:s öfverläggning
Den 5 Felrua ri. framställa hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, och hvilka behof genom bevillning böra fyllas —■ det är således ej Statens ordinarie ränta, som underkastas denna pröfning, endast hvad dessutom, utöfver deras belopp, kan vara erforderligt. § 61 stadgar, att alla afgifter , som i 6o§:n uppräknas, skola utgå en viss gifven tid; men i denna 6o:de äro endast bevillnings-titlar specificerade, sålunda en tydlig skilnad gjord mot aila ordinarie räntor, hvilka för alltid äro beviljade.
Lagstiftarena hafva insett, att Sveriges ordinarie räntor aldrig skulle blifva öfverflödiga för Statens behof.
De hafva derföre skyddat åtminstone dessa för ett angrepp af nu påstående beskaffenhet, genom att sätta dem under Konungens bedömmande.
64 § skiljer också helt bestämdt mellan Rikets ordinarie statsmedel och mellan bevillningarna, om hvilka sednare, men ej om de förra, samma § yttrar, att de afR.
St. anslås. § 80 bjuder, att indelningsverket skall till sina hufvudgrunder blifva orubbadt, intill dess Konung och Ständer samfäldt detsamma ändra.
Men då för ingen kan vara obekant, att en väsendtlig del af indelningsverket är grundadt på ifrågavar. ränta, följer ännu tydligare, att hennes förändring icke är ensamt af R.
St. beroende. 57 §:n är icke härmed i strid.
Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta allena, utöfvas vid hvarje riksdag, hvad bevillningen angår, och har blifvit utöfvad genom åtagandet en gång för alla af dessa grundräntor, som visserligen kunna jemkas eller uppliäfvas, dock endast med Konungs bifall.
Det kan icke hafva fallit motionärerna ur minnet, alt Const.Utskrn både vid 1829 års riksdag, i fråga om saltpetergärden, genom betänkande af den 18 Maj, och vid sista riksdag, genom ett dylikt under den 14 Maj j834, afgjort: det saltpetergärden och mantalspenningarne, i likhet med andra ordinarie räntor, ej kunna ändras utan Konungens samtycke, och derföre gillat Talemäns vägran om propos. på omedelbart afskaffande genom R.
Jag får derföre yrka, att å den inom Ståndets plenum väckta frågan, så vidt den ifrågasätter eller bestrider
Konungens höga rätt att hemmantals-räntans afskaffande eller förändring slutligen afgöra, ingen propos. eller remiss må kunna ske, utan motionärerne anvisas att, om de så gitta, besvära Const.Utsk. att för tredje gången afgöra samma sak.
Men utom formen för ifrågavar. motioner, förekomma i desamma många bevisningar, många uppgifter och antydningar, som möjligen kunde på afgöraudet inverka, om de icke blifva beriktigade.
Deribland först, tviflet eller påståendet att hemmantalsräntan icke vore i laga ordning tillkommen, såsom ständig, att det skett genom det svåra förtrycket under Drottn.
Chri - Den 5 Felmia r i. stina och Kon. Carl den XI:s minderårighet, och att den först 1719, i följd af K. bref är vorden i jordeböcker införd.
Sanningen är denna:
Landtogsgärden blef beständig under en fullmyndig Konung, genom Ständers beslut, i biafskedet lill riksdagen 1 (19.4.
Redan 1660 den 26 Xov. resolveras på allmogens besvär: att soin nämnde gärd uti Kronones böcker är, och uti så många år häfver varit uppförd och antecknad för en årlig utlaga, funnes intet skäl alt den då sökta befrielsen bifalla.
tJti 1662 års landsbokhållare-instruction föreskrifves, icke såsom en nyhet, utan blott ett noggrannare sätt, huru i jordeböckerna de extra-ordinarie-räntorna, som efter mantalen utgå, borde speciGceras och till förvandlingarna annoteras.
Deribland uppräknas ej blott landtogsgärden , utan äfven byggnings- och saltpeter-hjelp, skjuts- och boskapspenningar, hvaraf den förras tillkomst är urgammal.
Standigblifvandet af alla dessa, äfvensom dagsverkspenningarna, med ett ord, hemmantals-räntans alla titlar, är många gånger och i många beslut af R.
St. beviljadt, t. ex. åren i6f4, 49, Ö2 , 55, 57, hvarom är obehöfligt att här lemna närmare och blott tidsödande uppgifter, enär våra många knmeralverk lätteligen upplysa hvad sannt och rätt är för dem, sorn sådant söka.
Det är således ingalunda riktigt, att denna ränta blifvit ordinarie utan fria Ständers beslut; det är ej heller riktigt, att den först 1719 blifvit i jordebok införd; det är deremot verkligt, att de flesta, fastän ej alla, såsom det uppgifves, bland räntans titlar uppkommit i början af i6oo:talet och från tillfälliga blifvit bestående.
Men i hvilket land och med hvilka utskylder har ej så merendels tillgått?
Är det ej en naturlig följd af samhällens utveckling och af ökad penningerörelse, att äfven utskylderna till det allmänna måste förhöjas ?
Skulle Sveriges stat nu kunna uppehållas genom Upsala öde?
Skulle vi kunna besörja vårt yttre försvar endast genom skeppsvist och ledungslama, d. v. s. genom matsäckar till sjö- och landtbeväring?
Uti alla skattläggningar ingår heramantals-räntan.
Vöre väl detta en rimlighet, 0111 hon ej utgjorde en stadgad, en beständig grundskatt?
Men, säger en af motionärerne: denna natur af ordinarie har tillkommit, då, under Drottn.
Christinas regering och Carl XI:s minderårighet, adeln och det högre presterskapet tillryckte sig ledningen af styrelsen, samt begagnade makten till Svenska allmogens svåra förtryck.
Likväl hafva vi sett, att åtskilliga af denna räntas delar blifvit för alltid beviljade, så väl under Gust.
II Adolph, som Kon. Carl X:s regemente, de öfriga under Drottn.
Christinn, alla afgjorda innan sistnämnda minderårighet.
Det förtryck, som i dessa tidskiften skulle blifvit utöfvadt, var icke större, än alt Sverige förmådde utföra sina största, sina ärorikaste Den 5 Fe Ij r n a r i. krig; icke större, än ;itt Sveriges allmoge då, såsom frälseoeh kronobönder, salt på ostvckade hemman, ulan hälftenbruk, utan arrenden, endast utgörande räntan; det var icke större, an att i fråga kunde sättas och till utförande beredas denna prisade reduction , som burit sina frukter uti den ånyo mot en lumpen penning skedda försäljningen af kronogodsen och sönderspiittringen af desamma till obesuten het.
Hemmanlals-räntan , på allt laga sätt tillkommen och bekräftad, liar också blifvit allt framgent okränkt; jag vill ej åberopa, under tvänne suveräna Konungar, men under 54 års derpåföljande sjelfsvåldstid, under tvänne Konungar, sorn haft att strida mot en stark opposition , och trettio år under vårt närvar, statsskick.
Det är ett Konungamaktens palladium , men ett icke mindre för medborgarne sjelfve , att det gifves en inkomst lill Statens bedrifvande, som är betryggad mot vindkasten i deras opinioner; lika nödvändigt är detta, som att på andra sidan gifves en tillfällig beskattning af motsatt ändamål.
Hvad vittnar i detta fall den af samtidens ordförande så bittert hatade historien; hatad, emedan de äga skal att benne frukta; denna historia, som de likväl alltid framdraga och alltid våldföra?
Hon vittnar, alt hvarje revolution, hvari anarkien och våldet arbeta att göra sig gällande, börjat med upphäfvandet af de säkra och varaktiga statsbidragen.
Hon vittnar äfven, att det hjul, som blifvit, ibland af låga passioner, ibland af hänförelsens välmening, i rullning försatt, alltid krossat sina rörelsegifvare, jemte samhället.
För femtio år tillbaka öppnade den nyburna Nationalförsamlingen i det ännu stormiga Frankrike sina beslut med davur, skatters afskaffande.
Pariserfolkets och tidningarnas bifallsrop belönade motionärerna; de åtföljdes af samma hurra några år derefter på La Greve.
Vi veta, huru högst betydlig skilnaden är i räntans belopp för Piikets olika delar, i somliga mångdubbel emot uti andra.
Vore det väl då rättvisa att gifva en skänk, sorn så högst ojemnt skulle utfalla?
Med hvad billighetsgi und kan en sådan eftergift fordras?
Innehafva vi icke våra hemman genom köp, arf, gåfva eller åborätt, beräknade efter denna utskylds tillvaro och beständighet?
Det är onekligt, att jordens nuvar. innehafvare skulle erhålla en vinst; men den nästkommande köparen eller arfvingen vore på samma punkt sorn förut, emedan hemmanen, stigande i pris genom minskad afgäld , beräknades honom högre i värde.
Förslagen innehålla, alt denna minskning i statsinkomst skulle genom bevillning ersättas.
Vi böra således borttaga en gammal, en vid hvarje laga fång beräknad utgift, och dermed betunga till en del annan jord och andra närings - Den 5 Februari. a33 grenar, dem man sig förvärfvat, eller hvari man ingått, under visshet om befrielse från en sådan.
Huru skulle väl in-v nehafvare af frälseränta, huru indelningshafvaren godtgöras?
Och till hvilka oändliga beräkningar och svårigheter skulle ej en sådan godtgöring leda?
I kameralväg gifves ingenting för ett samhälle nödigare, än den redan omnämnda orubbligheten af en del skattebidrag och af dessas uppbörd genom räntelagaren directe ur betalarens hand, utan mellankomst af Statens uppbördsman.
Erfarenheten inom och utom vårt land säger oss, att då någon stor nöd öfverhänger ett rike, måste alla tillgripliga medel användas att afvärja det närmaste, det mest hotande onda.
Vid sådana tillfällen blifva lönefonderna, så vidt de i statscassan finnas, vanligen första hjelpmedlen.
Det skulle då hända härstädes, såsom för närvar, uti liberaliserade länder i vår verldsdel, att embetsmännen antingen måste lefva af rofferi, eller ock, efter fåfäng väntan på innehållna löner, nödgas afgå och lemna samhället utan förvaltning.
Detta stora onda är hos oss till en god del förekommet genom löningsräntor och deras directa uppbörd.
Låtom oss icke omstörta bättre tiders visa inrättningar.
Dock skulle allt hvad jag mot de gjorda motionerna haft äran andraga, kunna kullkastas, ej af rättsgrund, men af medömkan, om det kunde bevisas, att jordbruket vore i behof af denna lindring.
Jag nekar, tvertemot memorialernas uppgifter, att ett sådant finnes.
Under alla perioder af ordnad penningerörelse, har priset på Svenska jorden sig höjt.
Det är för närvar, uti en stark stegring, och skulle likväl vara motsatsen om jordbruket vore förtryckt.
Ingenstädes, utom vid utmälningstillfällen, kan jord köpas till full afkastning af laga ränta.
I den trakt jag bebor och der jag äger, visserligen ett obetydligt hemmantal, men af flere naturer, äfven kronoskatte, och i vida kretsar deromkring, skedde alla köp, åtminstone de, hvarom flera kunna täfla, vid räntefot af 6 proc. efter 4> lindrigast efter 4g procts nettobehållning; och de uppgöras nu, vid nedsatt skuldintresse, till deremot svarande, ännu lägre inkomst.
Deraf synes klart, att förtroendet och förhoppningarna till jorden , äfven med dess alla skatter, äro större än till penningen.
Öfverallt fortgå odlingar, förbättringar och byggnader; de sednare, äfven hos allmogen, vida öfver behof och förfäders vana.
Vore jordbrukaren nertyngd af skatter, skulle han ju hvarken äga förmåga till dessa förlag eller hug att dem använda.
Ärligen erhålla vi från en vördnadsvärd hand ett arbete af gammaldags grundlighet, som oemotsägligt ådagalägger i hvad tnån den ena eller andra medborgareclassen ökar i II. 3o a34 Den 5 Februari. eller minskar sin jordegendom.
Då häraf blifvit väl bekant, att BondeSt. icke blott besitter de mesta af Rikets skattehemman, utan äfven ständigt ökar sitt hemmantal, följer ju deraf, att skattemannen, som oupphörligen sig förkofrar, icke kan vara i behof af räntenedsättning.
Vore skatterna öfverdrifna, borde ock naturligtvis svårigheter sig förete att dem utgöra.
De erläggas likväl med största lätthet, särdeles sedan uppbördsbö'ternas återinförande hämmat sjelfsvåld och försummelse.
Inga andra restantier finnas, än de som uppkomma af obesutna classer.
Aldrig skall jag derföre medgifva någon slags minskning af Sveriges närvar, utskylder, som sedan 1812 blifvit mycket nedsatta, och med i6oo:talets alldeles icke uro jemförliga.
Jag skall vägra det, antingen förslaget kommer från en missförstådd välvilja, eller från syften af annan art; jag skall våga afstyrka det äfven då, när det möjligen kunde härflyta från den högsta nåd och det ömmaste deltagande.
Är då Sverige så fullfärdigt, att ett öfverskott på Statens vanliga utgifter till ingenting behöfves?
Skulle väl vår flotta icke tarfva någon tillökning; våra sjömän, vår beväring någon trägnare öfning; månne ingen krigsmateriel ännu fattas; finnas inga fästningar, dels halffardiga, dels liggande i ruiner; äro alla möjliga canaler gräfda, alla strömmar upprensade, alla mossar utdikade; äro samhällets fängelser i det skick de böra vara; äga våra lärdomsinrättningar inga anspråk öfriga; finnas inga archiver och samlingar, som lida i brist af utrymme, vård och förkofran; är Lapparnes christendomskunskap fulländad; äro alla våra socknar med skolor försedda?
Oändligen mycket vore att ännu tillägga ronde flera, mindre uppgifna än påpekade ämnen, så väl i dessa motioner, som dermed sammanhängande statsreglerings-förslag, t. ex. klandret öfver uteblifven verkställighet af uppgjorda förslaget till räntepersedlarnas sammandragning, som likväl till ingenting hufvudsakligt tjenar, och aldrig kan blifva rättvist längre än för uträkningsåret; åberopandet af dagens käpphäst, denna konstgjorda och med så mycken nitälskan bearbetade missbelåtenhet, hvars art bäst synes af tadlet på ena bladet öfver slöseriet med Statens medel, och på det andra bladet, öfver de besparingar, som likväl och till stor olägenhet finnas; slutligen denna appell till en oväldig nation , såsom domare emellan Konung och Riksens Ständer.
Men alltför länge har jag missbrukat
Ståndets öfverseende ; tillåten mig blott upptaga hvad den siste af motionärerne så många gånger upprepat och så högt förordat hos R.
St., om inställd utbetalning af bevillningens största del, i händelse Konungen skulle anbefalla hemmantals-räntans utgående.
Dock, jag behöfver ej vara mångordig härom inför Sveriges Riddersman, Det är nog alt erinra om de känslor, som hos oss skulle uppstå, ifall det vore möjligt och Den 5 Februari. a35 tänkbart, att Konungen skulle till sitt folk säga: bevilja mig dessa skatter, eller ock, ifall de vägras, skall domaremakten upphöra att skipa lag, trupperne upphöra att vårda inre säkerhet och afvärja yttre våld!
Också jag gör en appell; men den är till äran, till tacksamheten, till Svenskars hjeltan.
Åtskillige yttrade härtill sitt bifall.
Hr von Hartmansdorff uppläste följande:
Då både Frih. af Nordin och Gr.
Anckarsvärd föreslagit hemman tals-räntans upphäfvande och efterskänkning åt hemmansägarne, och då motionerna höra till samma Utskotts behandling, så torde det tillåtas mig att gemensamt granska dem.
I afseende på behandlingssättet, har Frih. af Nordin inskränkt sig till yttrandet af sin enskilda mening.
Deri är ingenting formvidrigt; och jag har följaktligen intet att erinra mot remissen till StatsUtsk.
Anckarsvärd har velat göra en dylik mening till regel för R.
St., och i anleda. deraf föreslagit dem åtgärder, som jag anser till en del strida mot gällande grundlagar.
Likasom Hr Grefven sammanfört sina 5 särskilda motioner till ett gemensamt, helt; så vill äfven jag, ehuru åtskiljande saken och formen, betrakta ämnet i ett sammanhang.
Till förekommande af alla misstag i det följande, torde genast böra erinras, att ett kronoskatte-hemm an är Kronans jord, upplåten för alltid till innehafvaren mot ett arrende, som icke får höjas.
Arrendatorn är skattemannen, arrendet Ur den s. k. grundskatten, utsatt i räntepersedlar, hvilka i vissa landskap betalas efter markegång, och i vissa eröfrade, utan förvandling, efter ett för alltid bestämdt värde i penningar.
Skatteköpeskillingen är den, en gång för alla, erlagda städjan.
Med rena kronohemman
Ur samma förhållande, utom det att ingen städja numera vanligen erlägges af åboen, och att hemmanet, när hans slägt är utgången, eller hemmanet varder åboledigt, utlyses till emottagande af en annan, men utan förhöjning i arrén-, det eller gruudskatten.
De Kronans hemman, hvilka är o henne förbehållna, såsom boställen och kungsgårdar m. fl., och hvilka antingen begagnas af hennes -tjenstemän, eller för hennes räkning utarrenderas till den mestbjudande, äro de enda, som gifva henne full afkastning.
När mau mellan 2lne lika goda hemman, af hvilka det ena är kronoskatte, och det .andra utarrenderadt boställe, gör jemförelse af grundräntan för det ena och arrendet för det andra; så finner man , hvad skattemannen vunnit och hvad Kronan förlorat på skatteköpet.
Jag finner grundräntans efterskänkande onödigt, emedan den delen af Rikets innebyggare, som äger den mesta skattejorden, eller allmogen, öfverhufvud icke är,■'såsom motionärerne påstå, den af skattebördor förtryckte och utarma - 23G Den 5 Februari. de, utan just den sig mest förkofrande, den som under sednaste tider mest ökat sina fastigheter.
JustitiseStatsministerns tryckta berättelser om förhållandet med köpta och försålda fastigheter under åren 183j —i838 visa, att adeln, under dessa 8 år, förminskat sin jordegendom för ett värde af 5,4i3,2i6 r:dr 3/j sk. jo r:st.; att ofrälse ståndspersoner deraf köpt för 2,219,081 r:dr 46 sk. ii rist., och allmogen för 3,194,134 r:dr 35 sk. 11 rist.
Hans årliga förkofran i detta hänseende har således i medeltal motsvarat 400>000 r:dr.
Då adeln utan tvifvel ännu äger de flesta säterier, och allmogen de flesta skattehemmanen; så bevisa dessa förhållanden, att det icke är grundskatterna, som vålla fattigdom, utan att allmogen företrädesvis har penningar att köpa för, att jorden är begärlig, oaktadt de grundskatter, som på henne hvila, och att dessa icke äro öfverdrifna.
Oväldiga och uppriktiga jordägare skola erkänna och med exempel kunna upplysa detsamma.
En har nyss gjort det.
Att gifva föräringar åt den, som starkast stiger i välmåga, och följaktligen minst behöfver dem, måtte vara onödigt.
För den enskilde är det visserligen en fördel , att få något till skänks.
Men deraf följer icke, att sådana skänker äro nyttiga för det allmäna bästa, hvarförutan de icke böra göras.
Om hemmantals-räntan eftergifves, så förlorar Kronan den sakraste af alla inkomster.
Bland enskilde har ingen annan nytta deraf, än hemmanens nuvar. ägare och deras arfvingar.
Ty vid nästa köp höjes hemmansvärdet i samma mån, som grundskatten blifvit nedsatt.
Köparen har intet gagn af nedsättningen , ty det borttages af räntan på den högre köpeskillingen, och han befinner sig i samma ställning som säljaren, innan skänken erhölls.
Skilnaden är endast den, att säljaren betalte högre skatt till Kronan och mindre ränta på köpeskillingen , samt att köparen får göra tvertom.
Hvarmed har nu. säljaren gjort sig förtjent af Kronans gäfva?
Månne han vid skatteköpet blifvit af Kronan prejad, och en gång bör få sitt igen?
Man kan snarare säga, att Kronan vid skatteköpen skänkt och skänker bort sin jord för en spottpenning.
I bilagorna till StatsTJtskis betänkande Km 323 af d. 3i October 182g upptages kronovärdiet å både jordeboks- och hemmantalsräntorna för 1 mantal skatte Hultserum
Nio 1, i Blackstads socken, Södra Tjust härad af Calmar län, till 9 rldr 21 sk. 4 rist.
Skatteköpeskillingen derföre har, enl, författningarna, varit 10 års ränta, eller 94 rldr 21 sk, 4 i';st.
— Enl. beviUnls-taxeringen för år i833, var Hultserum uppskattadt till 4>55o rldr.
Nu är, så vidt min erfarenhet sträcker sig, landtegendom i Calmar län i allmänhet taxerad endast till hälften af verkliga värdet.
Hultserum skulle följaktligen i handel gå til! 9,100 rldr.
Ägaren eller hans företrädare i besittningen hafva således betalat föga öfver t proc. af det värde, hemmanet skulle hafva för Kronan, om det ännu Den 5 Februari. vore i hennes händer och kunde utarrenderas såsom kungsgårdar, boställen o. a. d. kronohemman.
Således ej nog med de oerhörda förluster, Kronan redan gjort genom de ofördelaktiga skatteförsäljningarna; hon skulle nu äfven afhända sig det ringa arrende, hon förbehållit sig af den skaltejord, som verkligen är hennes.
Fordom förlänades kronohemmanens afkastning åt sådane undersåtare, som klädde blodig skjorta för fäderneslandets försvar, och som med vapen eller rådslag utvidgade dess ära och gränsor.
Likväl, när fäderneslandet behöfde medel, indrogos eiler reducerades dessa förläningar från emottagarne eller deras barn, med återbäring äfven af den erhållna inkomsten.
Hvarigenom hafva nuvar. hemmansägare, som till Kronan blott betalt en ringa del af hemmanens värde, gjort sig förtjente att få återstoden till skänks för evärdelig tid?
Det är mig obekant; och ännu mera outransaklig är mig den rättsgrund, enligt hvilken en jordägare, som till fäderneslandets hästa icke gjort något annat, än skött sitt hemman, skall af R.