Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvar hade de lagt honom? hon kände honom icke längre – se honom unnade de henne icke!
Håhå.
Hon är för matt att sörja, att gråta lidelsefullt.
Hvarför kommer ingen?
Där är kvinnan igen!
En stämma ljuder bortifrån gatan, närmar sig, blir gällare, kommer nära inpå, passerar fönstret och skriker skärande, släpande:
– Varm soppa – ett mått – e-en ce-ent.
Blir så svagare och dör bort – men lefver kvar i rymden.
Det har verkat som tjutet af en schakal i ökennatten.
Ångest kryper öfver den sjuka.
Så har kvinnan ropat natt efter natt, Louise har brukat ligga och undra och tänka helt opersonligt på de otaliga slafvar, till hvilka denna kvinna bar rykande soppa med rötter för en cent.
Hon vet icke, hvarför denna jämmerliga, skarpa ton ur det tröstlösa arbetets läger nu tvingar sig in i hennes innersta, borrar sig fast som ett lidande utan storhet, ett grått, trist, bundet något.
Hon vill icke! – hvardagen är slut, det stora, det högtidliga är kommet, skall vara kommet, måste vara kommet ...
I själfva verket är allt så gapande tomt, så utan själar, hennes matta instinkter trefva efter att skapa nya affekter, hon kan icke lefva af det negativa, lefva på hvad som faktiskt finnes ...
– Åh, hvar är du min son, som föddes natt men var död och stum ...
Ett ögonblick lade de dig öfver min matta fot, jag kände värmen af din kropp, det var min värme, icke din – ty du var död, du allrakäraste.
Hvar är din kropp, hvar är din själ?
Din lilla, lilla själ.
Ett litet barn, en gosse med ögon, mun, med händer och hufvud – något alldeles nytt i världen – och mitt.
När den sista tanken som ett svärd far genom henne, följes den af ett vildt beslut att dö, att resa sig upp och ropa och skrika, tills det värsta månde ske.
Att dö af hämnd mot det, som är så grymt, tyckes idel vällust ...
Men i samma sekund födes små, små myllrande tankar, splittra sig i något som är mindre än tankar, frön från lifvet, hennes jags starka lif, och som blifva till ny tillvaro.
– Något väntar, lockar – om det så icke är annat, än att hon är nattens hjältinna, och att det ensamma ljuset lyser som en stjärna i mörka natten ...
Hon lefver, skall kanske till och med blifva stark – ung – vackrare än förr ...
Gräsligt – bagateller – hvad luften svänger röda rytmiska rörelser ...
O min son, min älskade – min evigt förlorade ...
Hon måtte sjunkit i dvala, ty ett knäppande väcker henne.
Man går i porten och kommer försiktigt uppför trappan.
Ögonblickligen genomströmmar henne likt eldande vin en ljuf trygghet, hon nästan ler af darrande glädje, ett svall af bred själfviskhet sveper om henne, nu skola de komma och smeka, kela med henne, vara goda, ömma.
Hon sätter barnsligt ut munnen af låtsad förnärmelse och låter tårarna strömma fritt – allt i vällustigt öfvermått af värme och säkerhet.
Hon hör, hur dörren öppnas och hur folk tassar och smyger och hviskar, något frasar omkring snabbt och det fläktar från kalla kläder.
Gasen skrufvas ned, persiennerna slås tillbaka med en dämpad smäll och grått morgonljus lyser in på hennes slutna ögonlock.
Hon blir full af skratt, så kittlande tryggt och mjukt är allt.
Nu böjer
Tore sig ned och kysser henne.
Hon känner med passivt välbehag beröringen af varma läppar och sträft skägg.
– Sofver du? hviskar han.
En underlig värme vågar sig om henne, hon öppnar ögonen och ser en kvinna med full moderlig barm stå lutad öfver sig, och hon slår plötsligt armarna om den främmande sköterskans hals och gråter ljuft vid det breda, fylliga bröstet.
– Lugna sig sötnosen – pjollrar en röst, invand och smidig – upp i diskanten som lockade den på höns; glatta händer smeka henne, hon lyftes, vändes och skötes af långa, snabba, händiga fingrar med en stark glans i grått.
Louise ligger och iakttar dessa fingrar i matt förtrollning.
– Kvinnan ger ett bredt intryck af skydd och vård, förstår att gifva sig helt, och en tanke skjuter upp i Louise Hultmans hjärta och vållar smärta: lika helt skall denna främling i morgon gifva sig åt en annan ...
Litet senare ligger den unga modern fin och luftig och med ett uttryck af intresse i sina förgråtna ögon.
Den fetlagda irländskan tassar på mattan som en husvarm katt, smygande, renlig, elastisk och spinnande; hennes ögon äro små och gröna med ett svårtydbart glitter, läppen skuggas af tydlig mustachbildning och munnen är insjunken af brist på tänder.
När hon ändtligen fått bukt på allt, som i sjukrummet tyder på fantasi, slätar hon sig nedåt höfterna, vecklar ut sitt hvita, stärkta förkläde och försvinner leende som ett solsken.
Tore kommer in och stänger dörren.
Han störtar fram och kastar sig handlöst och gråtande öfver sängen.
Med sina svaga händer makar Louise undan den tunga bördan, som gör henne obehag, ligger sedan och far förströdt med fingrarna genom Tores hår.
– Hvad hon är söt, hviskar hon drömmande.
– Hvad? frågar Tore i bruten, snyftande ton.
Han tror att hon yrar om barnet.
– Jag säger att misses
Donnovan är så söt.
Tore lyfter sitt tårsköljda ansikte – att hon kan skämta nu ...
– Sköter hon dig bra, är hon god nog, säger han litet afkyld men ansträngdt mildt.
– Hon är söt, söt – Louise rodnar till – kommer hon inte snart?
– Du har ju mig.
– Hennes man reser sig upp.
– Så vaknar en ängslig tanke:
Tore vi måste genast föra bort honom, gå till Smitts – entreprenörn här på hörnet är för fin och dyr.
– Ja ja – allt är klart, sök att vara lugn.
Han tar ur lådan fram en ren näsduk och torkar långsamt bort tårarna, vänder sig mot fönstret och ser tigande ut.
När det lilla liket strax därpå hastigt bäres genom rummet, ligger Louise och ser efter det med en lugn, drömmande blick.
Fru Donnovan var gammal och uttröttad på yrket, och denna lättskötta plats hade satt henne i briljant humör.
Hon släpade sina nötta filtskor omkring och pladdrade som en papegoja, och när de besvärliga sysslorna voro undanstökade, slog hon sig ned, skinande af styfstärkt renlighet i rummets bekvämaste stol och började i monoton sjukrumston historien om sina lidanden.
Hon kände sig för med hastiga, förstulna blickar och målade sedan djärft och drastiskt, gestikulerade med dessa långa, utspärrade, blankpolerade fingrar, som förtrollade Louise ... hon kände det som om hon själf tillfogats alla dessa orättvisor.
Men gummans små grå ögon lyste torra ...
Ibland kunde gamla Mary komma nedifrån köksregionen, laddad med hämndlystna beklaganden, som forsade ut i en jämn, klanglös ton af ingrodt missnöje; den hade något infernaliskt vid sig denna spetsiga hänsynslöshet, blodet steg Louise åt hufvudet och hon såg på sin bödel med ångest i ögonen.
Tillvaron var ännu en hög, skär melodi med ett och annat ackord af smärta, men detta krassa missljud skar hvasst in i stämningen ...
Emellertid var det som hade gumman för hvarje gång haft svårare att sluta och att upprepa sitt stereotypa, allt vårdslösare:
– Lugna sig sockret – bara lugn och stilla ...
Men för Louise lät denna fras alltid som änglamusik.
Hon fick tårar i ögonen af tacksamhet, lutade sig försonande inställsamt mot den gamla och mumlade:
– Smek mig litet – åh, var inte ond.
Säkerligen stod misses
Donnovans grumliga själ ett ögonblick stilla af undran ...
När Louise bättrades, var hon dock ofta lat och fordrande, och då kom i sköterskans väsen något uppmärksamt, nästan krypande; hon hjälpte henne ljudlöst och snabbt på med skor och strumpor, till och med matade henne under lena åtbörder.
Men så fort Louise sjönk samman till ett hjälplöst barn, föll i gråt och kastade sig om Tores hals, blottande svaga punkter i deras samlif – glittrade misses Donnovans nyfikna ögon till på ett farligt, kallt sätt ...
Louise började få visit af husets fruar, som behandlade irländskan ringaktande kyligt.
Genast skälfde hon af harm, blef skygg och nyckfull; detta stötte amerikanskorna, och de gjorde besöket kort.
Fru Hultman skyndade då till sin koffert i ett häftigt begär att köpa sig till den förfördelade kvinnans gunst genom att öfverösa henne med gåfvor.
Fru Donnovan stod där lysten och stirrande af förvåning och möjligen någon dunkel rörelse och mottog i sin famn likt och olikt – öfver hvad hon någonsin vågat drömma ...
Eftermiddagen innan sköterskans afresa, satt Louise vid fönstret och såg ut i dimman, där arbetarne gingo förbi, svingande sina tenntinor.
Luften stod full af smått, smått regn, som föll från en grå låg himmel ned på en smutsgrå jord.
Hon kände en häftig motvilja mot att friskna till, hon hatade det som var starkt och sjudande, var sjuk af tanken på att strida; allt vekt, lojt, slappt passade henne, hon lät sig medvetet omslingras af kväfvande huldrearmar.
Bara ligga härinne och blifva smekt af vana händer och af ord, som användts för hundra andra ...
På kvällen, sedan hon lagt sig, kom Tore hastigt upp.
Han var askblek och hård i ögonen.
– Kommer Mary? undslapp det Louise genast.
– Jag ska säga dig – sade Tore med något mörkt och våldsamt, som verkade plebejiskt – den där
Donnovan är en falsk, usel människa, och hon skall ut ur huset på fläcken, får ta vägen hvart hon vill.
Louise satt upprätt i sängen.
Hennes ögon stodo vidöppna, hon hörde ett sus af ofattliga ord.
Tore hade ingen miskund.
– Jag kommer ned i matsalen – tyst i tofflorna – tänker på ingenting, då jag ser käringen stå därute i köket och härma dig – du kan tro det var likt – hade fått tag i en karl, som hon höll om halsen – och smackade – fy fan, du kunde vara litet försiktigare i allmänhet med dina utbrott, min kära Louise.
Det fanns icke många bloddroppar i det magra ansikte, som stirrade nästan fånigt på honom.
Helt rädd tog han om henne.
– Puttan lilla – inte menade jag
Hon slängde kraftigt undan honom.
– Hvad bryr jag mig om dig, sade hon lika hänsynslöst som han ... det sticker, det borrar, det bränner här –
Hon tog vildt åt hjärtat.
Så sjönk hon ihop och sade förvirradt hviskande:
– Tore, jag har kärlek till henne, samma kärlek som jag hade till barnet!
Han satt kvar orörlig på sängkanten och såg granskande på henne.
– Tag ditt förnuft, tillfånga – du som skall vara så stolt af dig.
I detsamma gläntade irländskan på dörren; då hennes ögon mötte Tores, lyste de till styggt.
Louise låg hvit med slutna ögon, hennes sårade hjärta kunde endast lida.
Fru Donnovan gick på morgonen efter ett hastigt, kallt afsked.
Framåt aftonen blef Louise orolig – den sugande känslan i hjärtat var olidlig.
På natten steg hon upp och vandrade omkring och kved och ropade svagt, i smekande ton: Mary, Mary, kom till ditt lilla barn, din docka, jag längtar, längtar.
Tore rusade yrvaken upp, stod på golfvet med håret på ända och blicken stel af förskräckelse.
Louise såg lika stort tillbaka på honom.
– Jag dör af längtan, sade hon, jag älskar ingen annan, jag kan icke lefva utan henne.
Dagen efter var blåsig och slaskig.
Louise klädde sig hastigt och smög ut, för första gången ensam.
Hon måste se sin afgud, huset liknade ett tomt grafhvalf.
Bullret och den blåkalla dagern ängslade henne, hon gick yr och darrande som en sjuk åldring.
Alla människor skrattade, tyckte hon, rusade likgiltigt på, sågo så praktiska ut, det brusade omkring henne af kyliga nyktra ord – hvad i all världen var det egentligen hon ville?
Hon satt i spårvagnen fången, halfkväfd, olik alla andra.
Som hon arbetat sig upp för den svarta trappan i ett rangligt trähus, ropade en graf, stark röst:
– Hvem är det?
I Herrens namn är hon sjuk igen, kom det sedan brådskande i oljad ton.
Louise föll gumman om halsen och grät konvulsiviskt.
– Ah Mary – jag längtade så – jag älskar er – håll af mig litet.
I samma ögonblick förnam hon en besynnerlig matthet och slapphet i känslan.
Hon såg upp med något af lam blygsel.
Irländskans ögon uttryckte stel förvåning, blandad med välbehag och en smula förakt.
– Åh för all del lugna sig, jag ska laga en kopp te.
Men Louise hade för första gången fått syn på detta slappfeta, kattlika, runda ansikte, sådant det var.
Så med ens släppte henne denna underliga kärlek, att alla tankar sammanträngdes i den: hur skall jag komma härifrån?
Hon stoppade näsduken i munnen för att kväfva ett hysteriskt utbrott af skratt.
För skams skull måste hon stanna och intaga den obehagligaste kopp te, hon i sitt lif druckit.
Hvad irländskan beträffar, ledde slugheten henne snart på rätt spår.
Här satt icke längre en förälskad baby utan en säker, kall fru – sådana gamla
Donnovan mött så många, många i sitt lif.
Vid afskedet sade hon, utan att röra vid Louise, inställsamt och affärsmässigt:
– Frun är väl snäll och kommer ihåg mig nästa gång.
Louise gick hemåt fylld af något obändigt, en lust, en längtan, som icke tålde skrankor, som hade i sig något af ingifvelsens uppenbarelse.
Den steg och sjönk i svallande rytmer, förnams som musik eller gaf hvad musik ger: ett sugande oroligt begär att njuta men njuta på ett nytt sätt.
Gamla former räckte icke längre till, hon måste skapa nya njutningsvärden, få kropp och själ att sammansmälta på ett sällsamt strålande sätt.
Hon kände lifvet som en enda hisnande hög ton och samtidigt öppnade sig hennes fysiska sinnen lik en vid blomkalk och sögo till sig alla lifsluftens retelser.
Det blef till en krampaktig föresats att tillägna sig glädjen finare och dock mer raffineradt, än någon annan förstod, och hon gick och såg in på allt färgglimmande siden, alla lysande juveler och tog om det med sin förnimmelse i ett slags andligt hysteri.
Hon tyckte, att hon försmäktade efter kännarskap i alla praktfulla detaljer, och på samma gång ville hon få dessa tings färg och själ in i sin själ, så att denna lyftes, vidgades, brann af det sinnligas alla rosenröda, violblå, koppargröna, purpurgula lågor; hon ville skaffa sig nya örhinnor för den blodfulla sången, som välde ut ur negrernas dammiga fönster; hon ville förstå, känna män och kvinnor, idéer och företeelser på ett nytt, bredt och likväl djupt sätt, hon ville stå öfver och dock midt uti lifvet, hon vibrerade af trånad efter den högsta kulturs doftlösa orkideer, och hon törstade efter det ursprungliga förnimmandets saftiga frukter.
Äga alltsammans ville hon, i ny frihet, så som ingen ägt det – förstå med sin kropp, frossande känna med sin hjärna.
Hon ville icke längre tala om att lefva, hon ville komma åt lifvet, komma tätt tätt inpå ...
Vissa vilda, fantastiska ting föresväfvade henne; de hade legat redan långt tillbaka i hennes lidelse, hennes dröm, hon hade vetat, att de alltid skulle blifva en dröm, men nu såg hon på dem med nya ögon.
De voro fantasier hon aldrig läst eller hört om ... och när de nu en gång funnos till, så voro de ju någonstädes ifrån, ... de voro från hennes innersta vilja!
Och hon undrade på ett svagt, sväfvande sätt, om icke dessa ting ändå skulle blifva förverkligade någonstädes, någon gång.
Hon tänkte på en underlig iakttagelse, hon gjort.
Stundom då hon för första gången hört en persons eller en orts namn – nämnda alldeles i förbigående – hade det kunnat stråla ut ett underligt sken från just de namnen, och vid uttalandet af dem hade ett egendomligt eko ljudit inom henne.
Allt så olikt alla andra namn, som passerade örat för att aldrig på allvar återkomma.
Och så hade det underliga händt, att med de vissa namnen fick hon senare i sitt lif på något sätt att göra.
Hon kom till dessa platser, och dessa personer blefvo af mer eller mindre betydelse för hennes lif.
Som om den yttre tillvaron mystiskt droges mot hennes aning ...
Nu gick hon het och darrande och såg på sin själ som på ett fristående något, som födde betydelsefulla ting, bilder, hvilka aldrig skulle dö, och som födde endast hvad det måste och kunde föda.
Det var som om en del af hennes inre skriande kräft att arbeta sig fram till frihet och ansvarslöshet.
Men friheten förpliktade.
Hon kunde i den jublande känslan af att vara något i och för sig, bortkasta från dessa vilda drömmar – hvilka ju rörde sig om så många lefvande verkligheter – allt utom deras allra innersta essens, tills hon fick det djärfvaste att lösas i idel renhet, eller med en stor hastig blick såg berättigelse i allt, endast det höjde känslan af lifvets rikedom ...
Och detta tänkte hon sig icke till, det vecklades ut som en blomma får blad från hennes drömmars innersta rot ... var ett rus, ett andens och sinnenas bad, hvarifrån hon uppsteg frisk och vederkvickt ...
Så kom hon hem och gick för första gången efter sin sjukdom ned i matsalen för att äta lunch.
Allt föreföll förändradt, damernas klädningar voro desamma men sågo nu helt vanliga ut, dagsljuset föll in grått och skålen med bruna, skrumpna oranger och svartfläckiga bananasknippen var ju mycket tarflig.
När kvinnorna öppnade munnen och talade om och om igen samma hvardagligheter från en liten värld, den hon för några månader sedan funnit innehållsrik, kunde hon icke stå ut utan skyndade upp till sig.
Hon kände icke ett ögonblicks saknad efter den himmelsblå tid som gått, den hade varit en tjänare blott till en stor, spännande väntan och hade lånat af den sin glans.
Flämtande och i ett kaos af känslor kastade hon sig i en stol.
Hon stirrade på de alldagliga möblerna, de hvitmenade väggarna; – en glimt af hur verkligt det var, det som band henne, göt ångest som tunga, fulla droppar i hennes själ.
Hon hade icke varit sig själf dessa månader, därför hade hon kunnat finna sig.
Det slog henne, hur absolut omöjlig och bisarr en själens lek, lik den som behärskat henne i dag, tog sig ut på nya världens jord, denna jord som varit hennes dröm.
Leken var en vildfågel, en främmande hemlös företeelse ... som bara hade att dö, ju fortare ju bättre ...
Och Tore – hvad hade han med allt detta att göra?!
Hon flög upp nästan med ett skri och knöt händerna om pannan.
Men det var ju hon – hon själf, denna andliga värld – hvarför var lifvet alltid ett och hon ett annat!
Se hur hon stod här med händerna fulla af krafter att lefva, och när ett stycke verkligt lif kom i hennes väg var den kraften till ingen nytta, ty hennes själ måste stiga ned för att komma i nivå med lifvet.
Men hvad var detta för gyckelspel ...
Hon hade ju följt sin bästa impuls, när hon reste hit ut, och skulle då icke det yttre lifvet – en sådan bagatell egentligen – skulle icke det liksom magnetiskt dragas mot grundämnet i hennes innersta ...
Åh ja ... det måste bli så – deras lif skulle naturligtvis förändras, blifva ljusare, lättare, komma med mer luft, så att hon icke längre behöfde stiga ned utan kunde spinna in sitt bästa tankelif, sina finaste drömmar i den stora jublande verkligheten.
Ännu var ju rakt ingen tid förliden.
Kanske – det var en liten blyg, vädjande tanke – kanske när hon verkligen på allvar sänkt sig, så skulle försynen öppna dörren till det nya landets skattkammare ...
Hon lade sig trött ned på soffan och slöt ögonen.
Eftermiddagens timmar gledo stilla hän.
Egentligen var det hela så konstigt, hon trefvade efter att reda upp sitt lif, sedan hon kom hit ut och det blef till obehagligt naggande förnimmelser som om något fattats.
Skulle hon ha arbetat och förjänat?
Herre Gud – med hvad?
– Stark var hon icke, och sjukdom förde dem ju bakåt ...
Hur stilla hon låg – som en död – och så blefvo tankarna så underligt få, känslan fullviktig – som om själen stannat och andlöst lyssnat efter röster från djupet.
Fanns verkligen något stort, som hon kunde nå, om hon gåfve sig helt, om hon lefde på det djupaste hon ägde?
Åh, innerst var hon ju dödstrött på allt detta splittrade väsen, denna pockande hetsjakt efter »att lefva», lefva för sig själf, i sig själf – bubblor på ytan var det; under dem blickade ett stort allvarligt vatten – hennes hjärta väl?
Hvarför gick hon icke upp i Tore som andra vanliga, enkla kvinnor göra, så att säga älskade upp sin kärlek, lefde i den, drömde om den?
Hur oberoende det skulle göra henne.
– Hon behandlade honom egentligen efter sina stämningar, icke efter en stilla, klar hjärtats princip – sökte sig icke in till honom, bara fordrade honom för allt sitt ...
Men i slö förtviflan kände hon, att i hennes hjärna och hjärta var något brustet, som om en stor outsäglig smärta, en stor renande lifskänsla velat spira upp ur djupet men icke orkat växa ut.
Som om enfalden oupphörligt sönderfallit i det mångfaldiga.
Något fanns som hon icke kunde vilja.
Och så splittrade sig begreppen mer och mer.
Det blef till tvifvel om dessa fladdrande ting, som hon nyss känt som en styggelse, om de endast voro bubblor, eller om icke just de som det djupaste i hennes personlighet.
Njutnings- och skönhetsträngtan.
Några måste gifva, andra taga ...
Och till sist blef alltsammans till ett sådant trött, slappt nonsens; hvilket som var rätt, spelade ju icke den minsta roll – hon hade att lefva på, hvad som nu en gång fanns.
Att nå något, hvad menades med det?
Man nådde det man en gång var, intet annat.
Ingen vilja i världen kunde förändra det innersta jagets vilja.
Hon var en sammansatt natur, en produkt af en gammal tänkande och viljande släkts många tankar och viljor, och därtill hade hon lagt sin egen moderna människas många hugskott ... detta var hvad hon var, och hon måste lefva på det ...
Och som hade hela denna tankegång skakat hennes väsen, brast hon ut i förfärlig gråt, som småningom saktade af.
Då var det som om hela världen i ett nu sjunkit likt en sol nedom hennes synrand, som om alla ljus slocknat utom det ena, hvilket brann med allt större, allt högre låga ...
Nästan skyggt länkade sig den underligt afbrutna kärleken till barnet åter samman.
Barnet skulle kanske kunnat förvandla henne till en enkel, hel kvinna ...
Ja, just så.
Men nu var allt slut, hon var jagad utom himlens port, nu hade hon att irra kring bäst hon kunde ...
Hvarför i all världen kom detta barn till?
När det ringde till middagen, släpade hon sig, trött af gråt och starka känslor, fram till spegeln och såg mekaniskt in i sitt ansikte.
Det var magert men med något nytt delikat, förfinadt i linier och färgvalörer.
Hon fördjupade sig allt mer uppmärksamt i anblicken – ännu var icke allt slut.
Om hon blefve stark ... finge det bra, så ... af denna föryngring vore något att göra ...
Hon kved under skammen af dessa dubbeltankar men de höllo henne fast och göto långsamt balsam i hennes sår.
Som hon frisknar till nu, känner hon hvar morgon hon vaknar, en lifsglädje, en fart i fantasien om detta lif, som måste komma, en hisnande stor förhoppning likt i kärlekstidens gryning.
Lifvet älskar sig in i hela hennes varelse, hon har oupphörligt denna lust till jättesprång in i stora lefvande stämningar, som liksom måste föda af sig verklighet.
Hennes aning ropar efter förändring, lyftning, njutningslycka – som den vilsegångna ropar efter rå’et i skogen ...
Och hvarje kväll följs det af smygande tvifvel och ångest genom vissheten att en dag gått och intet skett.
En afton satt Louise redan vid middagsbordet, då Tore kom ned med något upprördt ljust öfver sig.
Hon såg genast att något händt, något icke ledsamt, och hjärtat började våldsamt klappa.
Däruppe gick Tore och talade vidlyftigt och långsamt som alltid, när han var ifrig och upprörd af angenäm anledning.
– Ja – på det viset är det Puttan – det vill sig icke sämre än ...
– Skynda dig, ropade Louise otåligt och tog jämna steg med honom på mattan i deras bur.
– Jo – ett högst oväntadt erbjudande.
Det är på det viset, att en helgonmålarfirma i Chicago annonserat efter artister ... jag svarade när du var sjuk, bara för ro skull, och i dag fick jag bref – någon resa bestå de inte, men jag får genast arbete och litet högre betaldt.
– Är det allt?
– Louise stannade bedragen.
Hon satte sig ned på soffan.
– Det blir ju ungefär likadant som nu.
– Allt?
Hvad skulle det vara ...
Hon sträckte ut båda sina nätta tåspetsar och synade dem, kastade därpå upp hufvudet och såg barnsligt stort på honom.
– Ja men – du förstår ju Tore, alltid kan det ju inte vara så här.
– Så här?!
– Men förstår du inte – sade hon nästan förvirrad som af ett skimmer – jag står inte ut, det passar mig inte i längden, jag måste ju till slut komma bland bildadt folk.
– Måste?!
Tore kom och satte sig bredvid på chäslongen.
Han hade blifvit gammal dessa veckor, och nu fingo hans ögon ett kallt förvånadt uttryck.
– Hör Louise – du får akta dig för illusioner, så bra som vi nu ha det, kan vi visst inte beräkna att alltid få – de flesta svensk-amerikaner ha mindre inkomster ...
Louise sprang nervöst upp – hon visste ju detta lika väl som han, men det kom så underligt skrämmande nära, och hon ville icke höra det –
– Då lefva de ju inte!
Tore blef sittande helt stilla.
Han förstod godt hennes stämning, men den retade honom.