Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Halföns hårda berg, i vår tid så rikt öfverbyggda, voro en fullständig vildmark år 1637.
Öde klipphällar, bevuxna med tät barrskog, som gick intill stränderna; en smal, djup hafsvik i öster och norr; öppna fjärdar, lika skogbevuxna klippöar, i söder och väster; en smal landtunga, sammanbindande halfön med fastlandet, utan spår af väg eller broar, sådan var nejden.
När isen ej byggde broarna, skedde all samfärdsel med båt.
Vid södra och norra hamnarna voro notvarp, som besöktes af kringboende fiskare.
Sillen, då ännu allmän i Östersjön, innan dess portar förknappades vid Bälten och Öresund, höll sig ute i öppna hafvet och lämnade vikarna till disposition åt sin förkrympta afkomma, strömming och hvassbuk.
Här och där sågs en nothängare eller ett båthus vid stranden.
Hafvet gick upp till nuvarande Kaserntorget och strömmade genom nutidens esplanader till Tölö vik, hvarigenom allt område söder om detta sund var en kringfluten ö.
Lydik Larssons tegelslageri låg ungefär där finska senaten i våra dagar rest sitt palats.
En tegelugn, en torklada, ett par låga boningshus, täckta med torf, se där palatsets föregångare!
Lera hämtades från det kärr strax invid, där nu fyra eller fem våningars stenhus balansera på pålverk.
En plats var afröjd ungefär till halfva Senatstorgets bredd, men där universitetet nu rest sina murar, hoppade ekorren muntert i granarnas grenar.
Tullnären hade ledsnat vid tegelbruket och stod i underhandling med en köpare.
Han hade ej tid att vänta ett par hundra år på en bättre affär.
Hagar medfördes för att beundra en jättegryta i bergsluttningen, där nu biblioteket anlagt sin jättegryta för seklernas lärdom.
Tullnären tilltrodde
Hagar numera allt, äfven lösningen af naturens gåtor.
En sådan var jättegrytan: hon ansågs svarfvad af forntidens resar.
När båten landade vid bryggan, låg där en galeas, som lastade tegel.
En bondkvinna satt på bryggan och stickade strumpa.
Hon uppgaf ett rop af öfverraskning, och nästa ögonblick kramades Hagar så stadigt af Dordejs armar, att en hög rodnad uppsteg på barnets kinder.
-- Si jag har dig ändå, jag har dig, min svalhöna, mitt smöröga, och du är inte bergtagen, du är inte såld åt den lede fienden!
Så de kunnat ljuga på dig, det illgärdsfolket!
När jag fick höra det af smeden, som var till Helsingestaden att köpa järn och träffade Simon Berg vid tullbryggan, sa' jag till Thomas: tvi mig, Thomas, sa' jag, det står jag aldrig ut med att höra sådant träffeligt tal om min flicka.
Jag tager Tommu med mig och far till Helsingeland, här går en skuta i morgon dit med torsk och skall taga tegel från Lydikens bruk till barlast på hemresan.
Si så hittade jag dig som ett aspfjun för vinden!
Är du inte min egenhändiga lintott, som jag skall spinna det finaste garn af?
Är du inte min nattmara, otäcking du, som inte gifvit mig någon fred nu i femton veckor, sedan jag lät lista dig från mig?
Och dig skulle jag lämna i Helsingland, landrymmerska, som flaxar från mor din med ... jaså, där är gudfar!
Goder dag, Lydiken, jag såg eder inte strax.
Bry han sig inte om mitt enfaldiga tal, nog vet jag han varit gifmilder som nyjäst öl.
Barnet är ju klädt som en majstång.
Trolle mig, den är inte af Kaskas får, det är tyskull, det där.
Riktiga kängor med remmar och herrfolks strumpor, halsduk och hufva!
Fattiga knyte, hvar skall du få sådant på Kaskas?
För si nu tar jag henne, Lydiken, som katten tog trastungen, det blir intet kraklamente om den saken.
Dordej fortfor under en ström af ord och känslor att nypa den bestörta flickan i alla fållar och veck.
Hon ville äfven se linnet, det gick ej af för mindre, det måste framdragas under halsduken.
Därefter följde granskning af föremålets person, hvilket skedde handgripligt därmed, att flickan togs i båda axlarna och uppställdes till mönstring.
-- Så!
Litet vuxit och litet magrat.
Inbilla mig inte, barn, att du svultit hos gudfar!
Har du haft frossan, stackare?
Har du läst?
Du har läst, jag ser det på dig.
Är det gudliga böcker, Lydiken?
Ni lofvade barnet kläder som fattigt folk, och så kläder ni henne i tyskull.
Äro edra böcker också af främmande får?
Samvetsfrågan blef obesvarad.
Lydik Larsson hade tagit det ena liksom det andra tämligen lätt.
Han omtalade sin afsikt att nästa vecka föra flickan tillbaka.
Dordej kunde ju gästa några dagar i staden och följa dem åt.
-- Tackar för husrum, i morgon seglar Hans Mickelsson, jag tager flickan med mig ombord.
Det är inte att sinka i denna årstiden.
Far och ungarna vänta, Sigfrida räcker inte till allt, och Silfverblomma skall kalfva ...
Tommu, har du ej tagit Hagar i granna handen?
Tommu stöflade fram med uppsyn af en martyr och räckte Hagar den grofva handen.
Modern, som märkte allt, märkte ej flickans förlägna tystnad under detta oväntade och hjärtliga möte, men tullnären frågade sig själf, om ej Dordej och hennes barn för mindre än fyra månader sedan varit för Hagar allt.
Hon hans fosterdotter?
Kanske var det klokast att icke förhasta sig.
Dagen därpå följde
Hagar sin fostermor till Kaskas torp.
I grefvens tid.
Tiden var krigisk ända in i bakverken.
Läsare, ser du det fattiga torpet?
Ja, det är lågt, mycket lågt och obemärkt.
Låt en stormil eller en eldslåga plåna det ut från jordens yta och i nästa by skall man ej mera veta, att det ens funnits till.
Folket därinne är lika obemärkt.
Barnen?
Hvem tänker på de tusen ljusgröna plantor, dem vandrarens fot förtrampar i vildmarken?
Och de skola dock en dag blifva furor, om de få lefva, de skola blifva en högvuxen skog.
Detta låga tak aftecknar sig mot en hög horisont, uppfylld af åskmoln.
Dessa fattiga barn känna i sig ett stort tidehvarfs hjärta klappa.
Gå dem icke liknöjd förbi; de ha engång andats och lefvat, såsom du själf!
Åren på 1630-talet gingo som en vält öfver mellersta Europa, krossande hvad där ännu återstod af välstånd och människolycka.
Här i norden herskade ett lugn, som kunde förliknas vid dalens stillhet bakom bergen.
Stormens dån förnams som en fjärran hörsägen, men han kräfde sin skatt af blod och trångmål.
År efter år utsändes några tusen unge män i krigstjenst till Tyskland, och af tio som drogo dit återvände omsider en eller två, någre som krymplingar, andre betäckte med stolta ärr.
Landets must förrann i okända djup, man visste ej hvart.
Man såg ingen fiende, men man sporde i luften hans hotande närvaro.
Tyskland kände ju alla till namnet; alla hade hört talas om Weichseln, Elbe och Rhen; man begynte höra talas äfven om Donau.
Invaliderne hemförde fältkartor i grofva träsnitt, där man fick läsa ortsnamnen för de berömdaste fältslagen, och höllo i byarna fria föredrag om sina segrar.
Ännu låg allt detta någonstädes bortom himlaranden i morgontöcknen.
Men en liten skymt af världen begynte småningom klarna bortåt södra sidan om Östersjön.
Där fanns verkligen något annat än kejsaren och påfven i Rom, mot hvilkas illistiga anslag böner lästes i kyrkorna.
Där funnos kristna människor, som ledo förtryck och hvilka man måste hjälpa, för att ej påfven och kejsaren skulle komma till oss och blifva oss öfvermäktiga.
Vi måste hjälpa dem; hvem skulle annars göra det?
Riksdagsmännen återvände från Stockholm med mer eller mindre dunkla föreställningar om kardinalen i Frankrike och Europas jämvikt.
Så kommo rykten om segrar: vi hade segrat; rykten om nederlag: vi hade blödt.
Öfverallt vi.
Och dock sutto vi här i så ostörd ro, som skatter och utskrifningar tilläto.
Ingen brist var på frågor och tårar; till båda funnos dagliga anledningar.
Men rågen fortfor att växa på sveden, grytan fortfor att koka på elden, yxan fortfor att hugga i skogen, väfspolen hade icke saktat sin pilsnabba flygt mellan ränningens trådar.
I det yttre syntes föga förändring, om ej här en förvildad åkerteg eller där en folktom, förfallen stuga, som förr sett kraftige män och fyllda brödspett under det sotiga taket.
Folket begynte, utan att veta huru, växa in i Europa.
Kriget var ingenting nytt, det hade nu utkräft sin blodskatt nästan utan afbrott i mer än sjuttio år.
Men detta nya krig var ej som de förra mot moskoviten, polacken, dansken; mot dem hade man försvarat egna hemknutar; nu ville man försvara tro och frihet i hela världen.
Häfdatecknarne må tvista, om trettioåra kriget var i sin rätta grund en kamp för herravälde eller en kamp för tro: det finska folket visste blott ett, att det stred för tron.
Hvad angick herraväldet ett folk som aldrig gått ut på eröfringståg, aldrig ofredat sina grannar, sedan det själf fick kristen tro, aldrig rest sig, kämpat och blödt för annat än eget försvar?
Ett land, som fört krig mot fiender i sjuttio år och krig mot frosten så långt det mindes tillbaka, var icke bortskämdt af goda dagar.
Det såg icke allestädes så ut som i det bördiga och jämförelsevis folkrika Nyland.
Död var bondens barske beskyddare, nionde Carl; död var den store Gustaf II Adolf, som ordnat riket, förrän han drog ut att ordna Europa.
I de stora, folktoma ödemarkerna herskade rofdjuren, i de aflägsna utkanterna adeln och fogdarne.
Herrarne togo bondens arbete efter behag, redo öfver hans växande sved, körde ihjäl hans hästar och kastade honom i fängelse, när han vågade knota.
Fogden tömde hans sädeslada, utmätte hans ladugård och fordrade om igen hvad han redan fått.
Mönsterherren tog hans söner till ledet och utsände dragoner att fånga dem som lupit till skogs.
Landshöfdingen hade vant sig att årligen få en silfverkanna af fogden; domaren betraktade partens utsträckta fingrar, och hvarje finger betydde en silfverdaler.
Prästen, som ock skulle lefva, tog sedan hvad öfrigt fanns och svarade den höge herre, som tillsatte pastor, amen.
Detta i utkanterna, icke allestädes.
Men präster funnos från yttersta dagens högra och vänstra sida: sådana som svulto med folket i försakande nit och sådana som uppträdde illa beskänkte i predikstolen eller hårluggades sig emellan och stämde hvarandra till rätta för grofva okväden.
Finland var fattigt på allt, utom på tappre krigare, lefvande kraft och brinnande tro.
En öfverherde importerades från Sverige att ordna den halft förvildade kyrkan och grep in med sitt tidehvarfs hårdhändta kraft.
I nio år hade Isak Rothovius rensopat västra Finlands altaren såsom med en skurtvage, när en statsman af första ordningen, Axel Oxenstjernas berömde medtäflare och motståndare, riksdrotset grefve Per Brahe, landsteg vid Åbo den 21 November 1637 såsom
Finlands generalguvernör och i verkligheten såsom dess vicekonung.
Hans tid har fått ärenamnet »grefvens tid» såsom motsats till en annan, illa beryktad grefvetid under Gustaf Vasas regering.
Fältmarskalken herr Åke Tott befann sig sommaren år 1638 på sin egendom Lavila i Euraåminne socken, när han förnam, att grefve Brahe, som under vintern gjort sin första ryktbara resa genom landet till Kexholm, ville företaga en ny, kortare utfärd från Åbo till Björneborg.
Lavila gård låg strax till vänster om vägen, ej långt från Totts öfriga förläningsgods, Irjanti och Vuojoki.
En så mäktig herre och gammal krigskamrat kunde ej obemärkt resa Lavila förbi, äfven om herr Åke ej haft en enskild och viktig anledning att bevisa grefven all den ärebetygelse som stod i hans makt.
Alltså befann sig herr
Åke vid midsommar i Åbo för att inbjuda grefven med hans husfru till Lavila och på samma gång vidtaga nödiga förberedelser.
Lavila var det minst försedda af herr Åkes omväxlande tre residens.
Ekolsund var det nyaste och ståtligaste, Gerknäs det förnämligaste som arfvegods och båda därtill ägande alla förmåner af en förtjusande natur.
Lavila, med oansenliga byggnader och utsikten öfver enformiga åkerfält, kunde endast för sina goda jagtmarker förtjena uppmärksamhet.
Ett jagtparti skulle således ingå i festens program.
Hvilken skada, att tiden ej medgaf öfverförandet från Ekolsund af de rådjur och dofhjortar, som där underhöllos för jägarnes kulor!
Lavilas skogar kunde vintertid erbjuda en ringad björn samt lodjur och räfvar alla årstider, men sommartid fanns intet annat värdigt villebråd än dess elgar.
Årstiden var så olämplig som möjligt för elgjagt.
Hvad ville man göra?
Af fruktan att elghjordarna glesnat under föregående årens skoningslösa jagter utsändes i god tid stallmästaren Lars Palikka med sitt folk att förvissa sig om de ståtliga djurens närvaro och, såvidt möjligt, bevaka de pass, genom hvilka de kunde förmodas flöja bort till aflägsnare, mera fredade skogsbygder.
Palikka med sina trettio man till häst fick ett mödosamt arbete.
Elgarna hade på sommaren skingrat sig åt alla håll, åt Kumo, åt Säkylä, åt Yläne.
Han skulle ej lyckats drifva tio af dessa skygga djur till den bestämda jagtmarken, om han ej medfört en pojke, som lärt sig att härma lätet af alla skogens invånare.
Den lille spenslige pilten om tolf år var den oförvägnaste ryttaren af de trettio.
Han banade sig väg genom kärr och snår, där ingen annan kom fram; han efterapade elghonans lockljud till hanen, moderns till ungarna och ungarnas till modern så förvillande likt, så genomträngande långt, att skogens stolta högdjur läto bedraga sig och återvände åt Lavilas nejder, där de förnummo den falska signalen.
På tredje dagen kunde stallmästaren rapportera, att han trodde sig säker om trettio elgar.
-- Godt, sade fältmarskalken, i morgon gäller det.
Jag antager, att sex äro stadiga i vår skog.
En dukat för hvar elg, som vi fälla öfver sex, men fälla vi mindre än sex, må du akta din hals.
-- Jag afstår guldet och repet åt Bennu, svarade stallmästaren torrt.
Utan honom hade ers nåd fått sikta på kråkor.
Lavilas festdag grydde med mulen himmel, som så ofta i högsommaren bådar en solklar middag.
Klockan tio, när tåget från Åbo närmade sig, skingrades molnen.
Det var ett långt tåg af vagnar och ryttare.
Per Brahe var ingen slösare, hans sparsamhet gick ofta i mångens tanke för långt, men när han uppträdde som magnat, förstod han att göra det.
På vinterresan genom ödemarkerna till
Kexholm följdes han icke af flera än som bekvämt kunde få natthärberge i ett rymligt pörte.
På sommarresan till Björneborg eskorterades han af sextio ryttare, uppvaktades af tolf adlige pager, medförde en furstlig betjening samt därtill sin grefvinna, Kristina Katarina Stenbock, ledsagad af Åbotraktens talrika adel och flera andra inbjudna högställda gäster, hvaribland presidenten i hofrätten, herr Jöns Knutsson Kurck.
Var Kurck förnäm, så var den nye generalguvernören ett hufvud högre, och underhöll Kurck ett hof i Åbo, så inristade Per Brahe i sina förfäders minnesvårdar på Visingsö: »rexit», han regerade.
Detta lysande tåg af mer än tvåhundra gäster mottogs vid Lavilas gränsegrind af fältmarskalken med en krigares enkelhet.
Sjuklig och grånad i förtid vid sina fyrtio år, satt han till häst, ehuru plågad af gikt; han behandlade gikten som han behandlat polackerne: vräk dem i diket, framåt!
Till fots gick herr
Åke numera med krokig rygg och släpande ben, men engång i sadeln, satt han ännu som gjuten i brons; här var han ännu den forna snöplogen.
Unge herr Klas, hans son, nu åtta år gammal, red Pilen, sin favorithäst, och Pilen, dresserad i tidens bästa ryttareskola, kråmade sig under den lätta bördan, som hade han platt förgätit sin ringa härkomst från Kaskas torp. Lars Palikka med sex ryttare i gårdens bästa munderingar ledsagade fältmarskalken.
Brahe åkte med sin grefvinna i den tunga, med fyra hästar förspända och med gyllene grefvekronor öfversållade täckvagnen.
Han var då i blomman af sin kraft, trettiofem år, högrest, kraftfull och blid, med det intagande uttryck af ädelhet, klokhet och mildhet, som målarens pensel och skulptörens mejsel bevarat åt eftervärlden.
Det långa, benade håret föll i rika böljor ned öfver spetskragen, och resmanteln sammanhölls vid halsen af ett enkelt guldspänne.
Grefvinnan var fyra år yngre, med Stenbockska släktens energiska, men behagliga drag.
Hon följde modigt sin make på hans vida ödemarksresor i Finland.
Tåget höll stilla.
Enligt hofsed skulle värden ha nedstigit af hästen för att kyssa grefvinnans hand, men herr Åke satt kvar.
Aldrig hade ett pikstygn af gikten kommit mera olägligt.
Den ceremoniösa välkomsthälsningen blef kort.
Färden fortsattes under äreportar och fladdrande standar, begapad af halfva Euras befolkning som åskådare.
Alldeles utan äfventyr uppnåddes icke Lavila gård.
Lille herr
Klas befanns utomordentligt road att för detta lysande sällskap visa sin ryttarekonst och borrade sina små sporrar så tappert i Pilens sidor, att den unga hästen, yster och ovan vid ett så talrikt följe, förlorade tålamodet.
Hans ryttare lät honom dansa vid den grefliga vagnens sida, då olyckligtvis
Pilen råkade i en obehaglig beröring med vagnshjulen och företog sig att skena framåt landsvägen på fältmarskalkens eget välkända sätt, utan förskoning för allt som hade armar och ben att förlora.
Oreda uppstod, skrik hördes bland åskådarne.
En af betjeningen blef kullriden och upptogs med ledbruten arm.
Det var presidentens grant utstyrde hofmästare, Antonius Pape.
Lars Palikka fick en vink att eftersätta den skenande hästen.
Då hördes en hvissling:
Pilen stannade fnysande, skrapande sanden med högra framhofven.
Åter en hvissling, och det skrämda djuret, ännu darrande i alla leder, lät taga sig utan motstånd.
Bennu klappade favoriten på halsen och ledde honom fredligt vid tygeln.
-- Släpp tygeln!
Jag håller mig nog i sadeln, jag reder mig själf!
Bennu lydde icke befallningen och fick ett rapp af den lilles ridspö.
Det gällde båda piltarnes ära inför en stor publik.
Bennu fattade ridspöet, slungade det långt bort öfver gärdet och fortfor att leda Pilen vid tygeln.
Utom sig af vrede och blygsel, hoppade lille Klas ur sadeln och anföll sin unge stallmästare med näfvar och naglar, till icke ringa förlustelse för de talrike åskådarne.
Gossen från Kaskas, fyra år äldre, hade förstånd nog att värja sig endast med armbågen som en sköld, men icke slughet nog att hålla god min.
Klas såg honom skratta med alla de kringstående och skrek med de åtta årens djupt sårade ärelystnad:
-- Gå bort!
Gå bort!
Jag afskedar dig, du får icke mera vara min stallmästare!
Lars Palikka fattade utan vidare Pilens tygel och ledde honom till gården.
Kanondunder och smattrande trumpeter begynte hälsa Finlands generalguvernör välkommen till Lavila gård.
Ingen tänkte på två trätande pojkar.
Lavila hade sina skäl att stå klädt i bröllopsskrud, med praktfulla tält uppslagna på den rymliga gården.
En hedersvakt af tolf dragoner och tjugufyra man Åbo läns infanteri mottog gästerne.
Herr Åke klef med möda ur sadeln och räckte sin hand åt grefvinnan vid vagnssteget.
Pager af Finlands äldsta adel höllo stigbyglarna.
När gästerne infördes till boningsrummen för att ordna sin resdräkt, framburo andra pager silfverhandfaten.
Där fattades likväl något vid mottagandet; där fattades en värdinna på Lavila.
Herr Åkes första husfru, Sigrid Bjelke, hade gått ur tiden för fyra år sedan, efter att hafva gifvit sin make tre söner, af hvilka endast en, lille Klas, lefde kvar.
En i historien okänd gammal faster, fru Elin, tjenstgjorde för tillfället som husmoder i herr Åkes gård, men drog sig blygsamt tillbaka vid gästernes ankomst.
Hon var en af de gammaldags fruar på landet, som aldrig lärt hofseder, talade dålig svenska och kunde uttrycka sitt hjärtas mening endast på sitt modersmål finskan.
Åke hade nogsamt insett denna betänkliga brist i ett välordnadt hus och, trots sina krämpor, redan ett par år gått i trägna friaretankar.
Ryktet visste berätta, att unga finska fröknar, hvilka på närmare håll sett den bistre änklingen krokna för sina krämpor, funnit honom mera passande för sadeln än för brudstolen och, utan respekt för hans hjälterykte, tilldelat honom en bleklagd korg.
Men herr Åke var icke den som lät sig förskräcka.
Han lyfte oförfärad sin blick till ett af de förnämsta partier i Sverige, till ingen mindre än den högättade, då tjuguåttaåriga Kristina Brahe, syster till grefve
Per och för närvarande vårdarinna för dennes i Sverige kvarlämnade barn.
Fröken Kristina var en äkta Brahedotter.
I denna mäktiga släkt underordnades alltid hjärtat under statsklokhetens beräkningar, och alltså öfverlämnade hon åt sin broder att svara friaren.
Grefve Per öfvervägde och fann fältmarskalken, herr Åke Henriksson Tott, med allt hans kungliga blod, något för lätt.
En Brahedotter borde skrifva rexit äfven på sin mans förfäders grafvar.
En Tott kunde väl åberopa Erik XIV och drottning Karin, men just om drottning
Karins krona och legitima arfvingar hyste den svenska högadeln vissa betänkligheter.
Herr Åkes frieri till Kristina Brahe hade hängt på grefveläppar mer än ett år, när det nu på Lavila gällde att ställa magnat mot magnat.
I rikedom stod Lavilas herre långt under herrn till Visingsborg och kunde ej ens mäta sig med herr Jöns Kurck till Laukko.
Men något för något.
Sparsamhet hörde ej till en krigares dygder.
Klockan var elfva, den vanliga middagstimmen.
Tyngda af rätter, inväntade långa bord på gårdens gräsplan bordsbönens och psalmens slut.
Mat och dryckesvaror beräknades icke för falska smuttare.
Allt var stadigt, såsom det skulle vara för ett tidehvarf som grep Europa i kragen.
Af herr Åke Totts middag finnes ej en sådan lång viktualielista kvar, som vi läsa från månget annat sextonhundratalets gästabud, men köksmästaren från Stockholm hade ej sparat på tidens smak, som fordrade bastanta, starkt kryddade rätter.
Drottningssoppan på gäddor serverades med hårdkokta äggulor, mandelbollar, lök och nejlikor.
Oxsteken hade legat ett dygn i hvitt vin, försatt med citron, innan han fräste på spettet och frambars pepprad, starkt späckad, med champignoner och kapris.
Äfven den kokta laxen var späckad med fläsk; tjädrarna, dufvorna, kapunerna, kokta i tolf timmar, inburos med öfverflödande garnityrer af timjam, johannislök, persilja, pomeranser, oliver och körsbär.
Hemvuxna musseroner och på tråd torkade murklor garnerade fisk och stek.
Vildpastejen af renkött och rapphöns fick icke saknas, ehuru man inväntade jagtens rikare byten.
Desserter framburos af många slag, äfven syltade törnrosblad med smultronvin; andra viner runno i strömmar.
Tiden var krigisk ända in i bakverken, som, med en smickrande anspelning, föreställde Würzburgs belägring år 1631, där samma kanonkula öfverhöljde konungen och grefve Brahe med grus.
Musik hade hämtats från Åbo.
Tre hvitklädda morianer från Ekolsund betjenade grefven, grefvinnan och presidenten, en bakom hvarderas högkarmade stol.
Två dvärgar från Tavastland iskänkte sekt i silfverpokaler.
Grefvinnan fann vid sitt kuvert en bukett af de dyraste holländska tulpaner, sammanhållen af en fin guldkedja, tagen vid någon plundring i Polen och fäst vid tulpanerna med en fint arbetad silfvernål, föreställande en lilja, och likaledes ett krigsbyte.
Värden föreslog under kanondunder i tre korta, styfva tal välgångsskålar för hennes majestät drottningen och hennes tappra armé, för grefven, grefvinnan, presidenten och de öfrige gästerne.
Den talrika sviten undfägnades på en äng invid gården.
Hästarna betade i ett af dessa hafrefält, som Lars Palikka kallade jordbruksskräpet.
Efter en timmes rast smattrade åter trumpeterna, jagten skulle begynna.
Gästerne, äfven damerna, stego till häst.
Men den som ej lyckades klifva i sadeln, det var den berömdaste ryttaren bland dem alla, herr Åke själf.
Han hade slösat med sina jättekrafter, som hans kunglige morfar med herr Eskils gemak, skattkammaren.
Det vissaste bytet från hans fälttåg, gikten, hade icke kommit väl sams med det spanska vinet och krökte den väldiges knäveck i nästan lika spetsig vinkel som Euras snöplog.
Kämpen från Grebin brottades med sin fiende så, som blott Åke Tott kunde det; han röt som i spetsen för sin brigad, men i sadeln lyckades han icke komma.
-- En hängbår!
Och kort före den tid, då Johan Banér i sin hängbår gäckade alla kejsarens härar, bars en annan af den store konungens lärjungar, lika bruten, men lika obesegrad, till jagten vid Lavila.
Jaga stod på dagens program, och jaga skulle man.
För mycket statsman för att älska krigarens vilda lek, var grefve Brahe dock ädling nog att icke förakta sporten.
Hundarna löskopplades, elgarna drefvos till de pass, där jägarne väntade dem.
Hjorden nalkades, skotten fyllde luften med ljusblå bollar af rök, ekot återvände mångfaldigadt från bergen.
I ett nu voro de skygga djuren försvunna i småskogen, där deras månggreniga horn söndersleto kvistar och snår.
Blodspår utvisade, att flera kulor träffat.
Jagtens ära var räddad, men icke bytet.
Endast en ståtlig elgtjur blef på platsen, fallen för grefvens kula.