Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu slog hon ihop händerna med ett utrop af ohejdad beundran och glädje.
»En knopp, välsigna mig, en knopp, en verklig, lefvande, ordentlig blomknopp!
Sa' jag inte, att jag hela natten drömt om eldsvåda och hvita hästar!
En knopp, en knopp, Bina, din hexa, vet hon hva' det betyder, den blommar hvart femtionde år, hon! hvart femtionde år!
Och jag fick den af studenten, hon vet, Schanas student, som nu är kamrer, han, som hon inte fick för hans föräldrar, som va' så högfärdiga och hon...»
»Ja, si frun är då den lyckligaste människa på jorden», suckade madamen, som insåg att det var nödvändigt att afbryta fru Lamström, när hon började inveckla sig i släkthistorier.
»Att få kaktusen i blom!
En riktig kärlekskaktus!
Ack Herre Gud, hvad frun är lycklig!»
»Kärlekskaktus», skrattade frun och tittade i sin schatullspegel.
»Hva' menar hon?
Tycker hon jag sysslar med kärlek jag, hvasa?
Sa' hon kärlekskaktus?»
»Å, jag menade bara ... att det betyder lycka, och jag får gratulera!
Nu ska' vi väl ha kusin Schana och saffranskringla?
Jag kan ta' en från i går, så är den billigare!
Fruns enda kaktus -- -- det sku' då riktigt salig polisen ha sett!
Gud välsigne honom stackare, där han ligger i sin kalla graf!»
»Hut! att klandra Guds vilja! som om han inte hade det bra i himmelriket», snäste frun och gaf madamen en puff. »Ja, gå hon efter Schana, gå är hon snäll ..., säg, att kusin ska' vara här klockan elfva, hör hon.
Men stopp! jag springer själf, den fattiga halfmilen ä' ju inte att tala om!
Själf vill jag gå.
Seså!»
Ifrig och brusande for hon omkring, skyndade att få i sig sitt morgonkaffe, och så koftan på och hattskrollan.
Madamen hjälpte sin matmor på med den gammalmodiga, kortlifvade, bruna doffelkappan, som var alldeles urblekt i ryggen, satt som på en gärdsgårdsstör, slog veck både fram och bak och var för kort i ärmarne.
Men frun märkte det icke, hon knöt kjolarne högt upp, så att man kunde se hennes tunna smalben i de grårandiga bomullsstrumporna och tygskorna med tåhättor af blankläder, men utan klackar.
»Frun skall väl ha galoscher på?» frågade madamen.
»Har hon sett katten i stöflar och kråkan i skinnvantar, hvasa?» gaf frun till svar och knöt sina hattband i hård knut under hakan.
»Jag hör inte till pjåsklisorna jag, därför ser jag inte ut som hon heller, hon, som går och fryser och jamar och har takdropp, fastän hon har rysspäls och ytterstöflar, som om hon ämna' sig till Rom.
Sätt i sig nu hela kaffepannan med cikorian och allt, så blir hon varm!
Adiös!»
Borta var hon.
Hennes snabba steg förtonade snart, och madamen torkade tårarne från sina trötta, rinnande ögon.
Hon satte sig ned vid sin kaffekopp och suckade undergifvet.
Kvasten låg vid hennes fötter, dammtrasan utbredd som en servett i hennes famn.
Solen hade nu gått upp.
I darrande strålar smög den fram och lekte med den förgyllda ramen, som satt omkring »salig polisens» porträtt, -- en blyertsteckning utförd af en tacksam och talangfull klient, en lösdrifvare, som hade att tacka Petreus för en förlängd frihetstid någon gång i den gamla, goda tiden.
Madamen kastade en blick på porträttet.
Ack, hvad han såg rar och mild ut, den gode, snälle polis Petreus Lamström!
Sådana stora, runda ögon och ingen underläpp synlig!
Likt var det, han såg alltid ut som en bättre människa.
Den tiden hade hon kallat honom »pedellen», hon tyckte att det lät så lärdt.
Hon mindes ännu hur han gick på gatan, from som ett lamm, och hur frun, den otacksamma varelsen, i vredesmod kallat honom »fårbog», »åsnakind» och »hvita plåster», bara för det han lät allt gå som det ville i staden, och aldrig lade sig emellan, när något var på färde.
En sådan man skulle hon ha haft!
Ack, ack, ack, en sådan man!
Inte skulle hon ha gifvit honom några elaka tillmälen, inte!
Hennes man! -- Egentligen hade hon aldrig haft någon, men Engholm, det nötet, han hade haft lif i sig, han!
Så han slogs och lefde!
På ett par år tog han totalt allt kuraget ur henne, och krafterna och »orken» med.
Sen dess hade hon varit en sådan här trasa, som alltid måste gråta och voja sig för allting.
Madam ens hufvud sjönk vid dessa vemodiga tankar sakta mot bröstet.
Solstrålarne värmde hennes rygg, glöden från brasan färgade hennes skrumpna, gråbruna kinder mörkröda.
Hennes bröst höjde sig till jämnare andedrag.
Hon sof med armbågen mot bordet, där ännu kaffepannan stod och doftade.
Hufvudet hvilade mot den andra handens grofva, stora fingrar.
Munnen drogs till ett litet ynkligt, vemodigt leende.
Kanske hon drömde.
Ljufva drömmar om den rare polisen, hvars porträtt hängde framför henne.
Den söte, rare pedellen!
I rummet n:r 46 i villan »Friden» satt Schana
Immanen och vadderade fållen på sitt nyss förfärdigade bomullstygstäcke.
Hon hade svårt att se i hvardagslag, när det var mörkt och molntungt i luften, men i dag, i sådant solsken gick det riktigt präktigt att arbeta.
Rummet var icke litet, men såg tämligen tomt ut.
De två sängarne, byrån, skåpet och bordet fyllde obetydligt, kakelugnen gjorde sitt till för att möblera, likaså den enorma täckbågen, men det hjälpte ändå icke.
De grå brädväggarne utan tapeter, de kala fönstren med sina alltför små jalusier, allt tycktes liksom vänta på att omhuldas, ombonas, beklädas, behängas och göras behagligt.
Hon, som satt där invid fönstret med ögonen fästa på arbetet, var en kvinna på nära sjuttio år.
En liten vek och sympatisk person med ett rundlagdt ansikte och hög panna, uppnäsa och ännu tämligen fylliga läppar.
Öfver den gamla vissnade fysionomien hvilade ett uttryck af ro, af stilla undergifvenhet och barnslig fridsamhet.
När hon såg upp med de svaga och kisande men klara ögonen, och snörpte ihop sin mun, liksom för att hjälpa tråden att göra sig liten i akt och mening att lättare gå igenom nålsögat, så var hon ännu täck och behaglig.
Den mörka ylleklädningen satt väl på henne, lätt och löst föll den öfver hennes symmetriska lemmar, en liten svart sidenduk var med en kråsnål hopfäst öfver bröstet.
Också på hufvudet bar hon en svart duk, knuten under hakan.
Ett ljusbrunt, lätt grasprängdt hår syntes i tunna böljande gardiner där inunder, nedre käken och hakan hade en tendens att framträda något för mycket, eljest var allt harmoniskt i detta fårade, bleka anlete, som dock aldrig varit hvad man kunde kalla vackert.
Nu dånade det i stentrapporna och kraftiga steg ljödo i korridoren.
De stannade vid fyrtiosexan och dörren rycktes häftigt upp.
Frun från Rödbergsgränd stod i dörren, rak och kavat, icke olik en till hexa utklädd rekryt.
»Pina och död, Schana, om jag vet hva' vår Herre tänkte på, när han tog sig för att skapa de där karlstackrarne till världen!
Bara jag går på en gata, vimlar det af den ohyran, både halffulla och helfulla, och här ute ä' det rent fördömdt!
Olyckor gör di hvart di komma, och i vägen ä' di, hvar di ä'!»
»Kära kusin», smålog Schana, »nog gör ju fruntimren också olyckor, gunås!»
»Nej, aldrig om di ä' allena! Ä' något galet med ett kvinnfolk, så kan man vara viss på, att det har varit ett karlkräk med.
Hur var det icke nyss här ute, gick han inte in på utskänkningen den där Juko, fast gumman hans drog i honom för att få honom till fabriken tillbaka.
Jag sku' gett honom ett mått brännvin, jag, så han aldrig stigit upp mera!»
»Nu blir kusin het igen -- tänk på grannarne!
Jag har hyrt ut rummet här till tre nattliggare nu», sade Schana saktare och för att byta om samtalsämne, »det är för hyran nu till april.»
»Det är väl inte till karlar, Schana?» skrek kusin och gick närmare -- »du har väl inte gått och blifvit tokig heller, du också?»
»Nej, det är till fabriksflickor ... jag ligger sjelf på golfvet, jag sofver så godt, så det gör ingenting.
Sitt ned, kusin, hvad nytt?»
Med undran hörde Schana kusin Lamströms berättelse om kaktusväxten, som fått en knopp.
Aldrig hade hon tänkt sig, att hon skulle få upplefva detta!
Hvart femtionde år!
Tänk, att det var femtio år sen!
Hon mindes den dagen, som hade det varit helt nyss.
»Jag minns alltihop jag med, du!» sade fru Lamström.
»Jag var sjutton år och bodde hemma.
Vi hade bakat mikaelibaket och så sa' far, att vi skulle få sjökaptens-främmande till kvällen, och därför skulle vi ha nya klädningarna på, mor min och jag.
Han ville ha mig till skutkaptenska, men jag sa' stopp!
Det var för groft den tiden, kan tänka.» Kusin Lamström talade med sin djupa baryton, långsamt och med små pauser, liksom hade hon läst upp en utanlexa.
Endast ibland ryckte hon upp sig och uttalade en sats kort och brådskande, liksom ett slags oväntadt impromptu.
»Jag var nästan nitton», hviskade Schana.
»Ack, hvad jag var lycklig!
Minns kusin att han ... student
Asp brukade komma till oss om söndagarne?»
»Jag hade utom sjökaptenen två andra galna friare», fortsatte kusin utan att svara, »repslagaresonen ifrån Kronohagen och sjukvaktar
Kloss från gamla Klinikum.
Herre Gud!»
»Och minns kusin den söndagen kusin läste högt postillan och stack ett bref till mig under bordet.
Fostermor fick fatt i det sedan -- ett par dagar efteråt.»
»Schana, du har alltid varit ett sjåp!
Hva' i all världen smussla du under bordet för?
Kunde du inte ha tagit studenten i tassen och ärligt och ordentligt ha gått till fostermamman och sagt:
'Den här narren tänker jag ta'.
Hva?»
»Kusin vet, att jag var fattig och bara upptagen på nåder som egen, men hållen som en slags pass opp ändå, och han var ung och en bättre karl, som hade förmögna föräldrar och allt.»
»Tacka tusan!
Bättre karl!
Sådan där dromedar!
Puh! kamrer, en karlkrake, och du...»
»Kusin, betänk att det är om kamrer Asp kusin talar!
Betänk, han har det godt, han, så fin och förnäm nu, i kejserliga senaten!
En hög person har han blifvit, han, medan vi två stackare...
Ja, kusin -- -- han har gått den ljusa vägen, han.
Om honom ska' man tala med en annan respekt än om oss andra.»
»Strunt! karl ä' karl, om han också ä' i själfva kejserliga senaten!
Jag extimerar dem föga, när di ä' gifta, men ogifta ä' di då oförlåtliga!
Manspersoner ä' i och för sig själf oförlåtliga, men när di därtill inte ens haft vett att gifta sig för att åtminstone göra den nyttan, så...»
»Kusin, kusin!» Schana såg upp på sin högresta väninna och hennes blekblå ögon fästes med ett besynnerligt uttryck af förebråelse och beundran på den stolta fru Lamströms ifriga fysionomi med dess lifliga grimaser och knyckar.
»Jag minns, hur glad kusin var den tiden, och hur alla kallade kusin glada Katrin.
När fostermor fick fatt i hans bref, -- jag har det så tydligt för mig, som om det varit i går, -- herre Gud, hva' hon blef ond!
Och så kom glada Katrin till, just i det värsta!»
»Ja, du stod och tjöt, Schana, och såg ut som en mörderska, ditt oskyldiga nöt!
Jo, det kommer jag nog i håg.
Naturligtvis tog karlen till fötter på vanligt hjältemanér.
Och din fostermor dammade dig om öronen, som om du varit full af mal.
Att du inte kunde kläcka ur dig att du inte annat ondt gjort än suckat för den där studentstackarn.»
»Hon hörde ju inte på, hva' jag sa', och inte du heller!
Sådan skam, att hon andra dagen, -- det var en fredag och det småregnade, så att hon måste ta' den stora, gröna paraplyn och schal på hufvudet, -- att hon andra dagen gick åstad till hans hem, till hans högtuppsatta, rika föräldrar; sådan skam!»
»Det högfärdiga packet, kommerserådets!» »Och ställde till ett förskräckligt spektakel hos dem, talade om det, som om det hade varit något, och Gud vet att det bara var, att han ... att han tyckte jag var beskedlig och snäll, och jag tyckte om honom tillbaka, och att han ibland skref verser!»
»Nog var Petreus oduglig», afbröt fru Lamström, »men så galen var han inte!
Verser, fy...»
»Och i verserna stod en del sådana ord, som kunde missförstås af andra, inte af mig.
Allt nog, hans föräldrar ville inte höra talas om någonting utan skrattade åt fostermor, som kom och friade för mig.
Då blef fostermor ännu argare, förbjöd studenten vårt hus -- och så blef det slut.
Det, som varit så litet, så att det aldrig kunde växa och bli något.»
»Visade han sig därefter inte mer hos er, den tappre hjärteriddaren din?» frågade änkefrun med ett obeskrifligt föraktfullt tonfall i rösten.
»Nej!» Kusin Schana såg ut genom fönstret och följde med blicken röken från skorstenen på huset invid.
Den slog rätt upp mot den blå himlen och försvann i allt vidare ringlar högt upp. »Ibland i skymningen gick han förbi, och jag fick ju mina bref genom dig.
Två gånger möttes vi händelsevis, och han kom då och talade några ord med mig -- ungefär likadant, som det stod i brefven...»
»Verser?»
»Neej, men det var väl sådan där poesi.»
»Poesi!» Fru Lamströms grofva röst uttryckte, då hon uttalade detta ord, en hel värld af koncentrerad indignation.
»Det var», ursäktade sig Schana med sitt stilla leende, »på våren, och han reste bort till sommaren och dröjde borta i flera år.
Gud vet, hvar han var.
Jag tror han se'n kom till Åbo, eller hvart det nu var någonstäds, men det blef slut för mig, riktigt slut.»
»Tacka Gud, kusin, tacka Gud!
Men -- bra såg han ut, det kan inte nekas!
Han kom med brefven själf, jag stod alltid i köket och gick emot honom, när jag såg honom från fönstret.
Det var till belöning därför, kan tänka, som han en vacker dag hade med sig den där lilla fattiga kaktusväxten i en potpurrikruka.
Då liknade den en gurka.
Han hade krukan under armen och var så generad, där han kom stickandes med den, så det var en ynk!
Jag skrattade åt honom jag, och sa' att det inte behöfdes några mutor för den smulan jag giort.
Men kaktusen tog jag...»
Bägge sutto en stund upptagna af sina tankar.
Snart fortsatte frun:
Och när han gick, tyckte jag det var synd, för han sa' så underligt adjö, och -- jag har inte sett honom se'n ... han var ju borta i många herrans år, och han har väl blifvit så förändrad, så jag skulle nog inte känna igen honom nu.»
Schana såg alltjämt utåt, hennes trötta ögon följde mekaniskt rökhvirflarne, men tankarne voro långt borta.
»Glada Katrin» hade satt sig på sängkanten.
Under det hon talade, vaggade hon med kroppen i takt fram och tillbaka och gaf på samma gång med fötterna ett litet slag i golfvet.
Händerna höll hon stödda mot knäna, och hennes blickar sväfvade liksom Schanas ut i det obekanta.
»Ja, vi ha blifvit förändrade», återtog hon efter en stund, »och gement förändrade!
Emellertid så skötte jag minsann ordentligt om plantan!
Fanns det en solstråle någonstäds, så nog fick hon den alltid!
Och kusin --, det var en, som kom och påminte, kältade och hjälpte till, och det var du, det!»
»När du var borta de där åren och tjänte i Borgå, Katrin, så hade jag den...
Då var den min glädje.»
»Och när jag flck pojkarne, så fick du också sköta'n, Schana, då var du lycklig, ditt sjåp.
Hans blomma!»
»Och en gång, när jag hade lunginflammation och inte visste till mig, höll hon på att vissna för oss, minns du?
Då kom du hem från landet och var nära att slå till mig för krukan, som stod torr som krut midt i sommarhettan.»
»Ja, var du inte ett nöt, Schana, då med», röt frun, »ett nöt, då som alltid!
Att inte ha så mycket vett kvar för att du hade en smula hufvudvärk, så att du kunde komma ihåg blomman; men du har nu alltid haft dåligt hufvud, Schana», tröstade hon, »ett fasligt dåligt hufvud!»
»Men se'n dess, de sista tjugu åren, så har hon alltid stått hos dig.
Och nu, Herre Gud -- efter femtio år, nu skall hon blomma!
Ack, ack!»
»Hon är nog färdig i morgon eftermiddag, Schana», sade glada Katrin och steg upp från sängen.
»Kom i morgon och stanna hela dagen!
Hon gick mot dörren men stannade plötsligt framför den med ryggen vänd mot väninnan.
Så stod hon en stund stilla som en bildstod.
Slutligen vände hon på hufvudet en smula och yttrade till hälften för sig själf, eller som om hon talade till väggen:
»Det är riktigt synd att han är karl, riktigt synd!
För det är inte att fördra det.
Och hvem vet, hvar han bor...
Han var allt bra beskedlig eljest, när han kom med den där krukan...
Och själf hade han planterat den...
Riktigt synd!
Kamrer! kantänka.
-- Hva' sa' du, kusin Schana?» hon vände sig häftigt mot den gamla mamsellen, som åter var inbegripen i monteringen af sitt täcke.
»Jaså ingenting.
Så adjö då!»
Nu öppnade hon dörren bullersamt och gick hvisslande ut med snabba, kraftiga steg och svängande med de långa armarne likt en skolpojke, trafvade åstad genom korridoren och utför trapporna.
Ett litet varmt och matt leende lekte å kusin Schanas läppar.
Hon hade förstått glada Katrins ofrivilliga monolog.
Tänkte hon på att bjuda honom?
Nej, hon fruktade, att han som karl icke skulle anstå hennes från alla sådana ohelgande element renade lilla hem.
Hon skulle säkert slå den tanken ur hågen.
Så synd!
Att få se honom ännu en gång, få se honom så nära sig, honom, som hon aldrig kunde glömma!
Bara man vågade bjuda honom!
Han skulle kanske anse det som bevis på stor taktlöshet.
Må hända till och med för oförskämdhet, så förnäm som han var.
Men -- det var ju ändå han!
Han, som en gång hållit af henne, ännu då de sista gången talades vid.
Han var så vacker då, lång och rak och med mörkt, vågigt hår.
Han hade ett eget sätt att nicka vänligt, att böja hufvudet åt höger och se på henne -- fostermodern påstod, att han vindade och var krokig i nacken, men det hade hon då aldrig märkt.
Egentligen tyckte hon om allt hos honom.
Till och med det tomma stället i munnen, där en af tänderna var borta, fann hon klädsamt.
Sedan när mustascherna växte och kinderna blefvo brunare, blef han ännu ståtligare.
Och allt hvad han sade var så egendomligt klokt, han yttrade sig alldeles som en äldre person, nästan som en kvinna, så moget, så känsligt och förnuftigt.
Tänk att en sådan inte skulle få sköta sig själf utan måste rätta sig efter föräldrar!
Världen förstod honom naturligtvis icke.
Han var för ädel och god för den.
Och när ändtligen -- det var ju helt nyss, för en tjugu, nej, det var kanske redan tjuguåtta eller trettio år se'n hans föräldrar dogo, ja, då var allting alldeles för sent.
Gud vet hvarför han förblifvit ogift?
Tänk om ett minne...?
Schana sydde så länge solen var uppe, hennes nål gick så märkvärdigt lätt, nästan som förr, när arbetet icke var arbete utan lek.
Hennes tankar voro lika solbelysta som de lätta, små molnfjunen uppe på den klara vinterhimlen.
Om den goda
Lamström ville försöka öfvervinna sig och besluta sig för att bjuda honom på kaffe, när kaktusblomman sloge ut!
Honom...
Själf skulle hon aldrig våga gå upp till honom.
Hon fann en sådan tanke så otroligt vågad att hon i början förjagade den nästan som brottslig.
Att tänka sig att hon, en kvinna, skulle gå upp till en ensam ungkarl!
I synnerhet efter hvad som en gång passerat dem emellan!
Men ju längre det led mot skymningen, desto säkrare blef hon att fru Lamström redan hade glömt hela saken, och att hon aldrig skulle få se »honom» i detta lifvet mer, om hon ej själf...
Därtill fordrades mod och hon hade ju alltid varit så feg...
Hvilken olycklig feghet!
Icke att hon ens i sina bästa dagar skulle gifvit anledning till så mycket som en omfamning en gång.
Den ena, enda kyssen, den hade han då tagit utan hennes vetskap en gång, en ljum vårdags skymningsstund -- en enda kyss -- och på den hade hon sedan lefvat hela sitt långa, enformiga lif.
Skulle hon gå i grafven utan att återse honom en enda gång?
Och att dö, hur tomt och sorgligt!
Nu, för första gången fanns det en anledning att tillkalla honom, nu tillstundade en fest, till hvilken han var själfskrifven, och man skulle låta detta tillfälle gå sig ur händerna.
Af feghet!
Men å andra sidan, passade det väl, att hon gick upp?
Om folk visste det, hvad skulle de säga?
Att hon blifvit rent utaf galen på gamla dagar.
Nej, nej, omöjligt!
Kaktusblomman skulle slå ut i sin femtioåriga fägring förgäfves, förgäfves!
Hvem hade skickat henne denna frestelse?
Hvem hade lärt denna planta att så här midt i vintern slå ut i blom?
Var det ej en försynens vink, att nu var det tid?
Nu var det tid, ännu kunde hon ju återse honom, om hon blott visade en smula mod, om hon blott offrade detta gamla, ingrodda, fördomsfulla...
Jo, hon skulle gå upp -- -- helt visst, och det nu genast, bara hon fick äta litet middag.
Det var som om maten hade fått en helt annan smak.
Och på samma gång kom hon att tänka på så mycket, som hon eljest föga funderade på.
Hur ensam hon var, och hur annorlunda allt kunde hafva varit, om...
Om!...
Han hade varit borta i många år, i hela trettio år, kanhända mera, och under hela denna tid hade hon endast tänkt på honom, liksom på sin försvunna ungdom.
Ett minne, ett ljust och gladt, men länge sedan vissnadt minne.
När så Lamströms madam en gång omtalade, att kamrer Asp numera bodde i hufvudstaden, gjorde det ett visst intryck på Schana...
Hon skyndade att göra sig i ordning, det var väl inte så svårt att få veta, hvar han bodde, numera var ju allt så märkvärdigt bekvämt, det fanns ju stora tryckta böcker, adresskalendrar, hvari man kunde läsa om sådant.
Hon behöfde bara gå in i en kryddbod eller en boklåda ... det var det lättaste i världen.
I en skrubb hade hon sina söndagskläder.
Hon sökte upp sina hvita underkjolar, satte dem på sig alla tre, tog rena strumpor och så kängor, slätade ut skrynklorna på klädningen, -- hon hade fått några fula veck på den i kyrkan, där hon suttit hårdt inklämd i en bänk mellan två magra fattighusgubbar -- hon andades på det nedskrynklade stället och drog i det, hon ville så gärna, att allt skulle se bra ut.
Ändtligen var hon färdig, med »negligén» under hattskrollan, snyggt lappade bomullsvantar och en riktigt nätt och ren stoppad lastingskappa.
Och hon såg helt prydlig ut, där hon med mild och högtidlig uppsyn sakta gick gatan framåt.
I Frenckellska bokhandeln fick hon veta, hvar han bodde.
Det var icke långt därifrån.
Regeringsgatan n:r 4 stod det i adresskalendern.
Hon gick, stegen blefvo allt långsammare, och hon hade en underlig förnimmelse af att hjärtat liksom steg henne upp i halsen.
Han skulle kanske icke mer kännas vid henne, så gammal och skraltig som hon var, så fattig och ringa, fastän hon hade sina allra bästa kläder.
Tänk så förnäm han måste vara, efter som han kunde bo i ett så gentilt hus!
Sakta gick hon på tå uppför trappan och höll sig i ledstången.
Här var det.
Hans namn stod vackert graveradt på mässingsplåten, detta namn, som en gång -- för femtio år sedan -- kommit hennes hjärta att klappa så ungdomligt och varmt; ack, det slog ännu, men så ängsligt, så blygt och hopplöst!
Skulle hon ringa?
Naturligtvis, han skulle först fråga, hvad hon ville, och så ... så ... hvad sedan?
Hvad skulle därefter ske?
Ödmjukt, såsom det anstår en gammal sömmerska att tala till en statens tjänsteman, skulle hon svara honom, framställa sin bön om att han ville göra fru Lamström den stora äran ... det var hans egen kaktus, som hade fått knopp och skulle slå ut i morgon...
I morgon afton klockan fem på kaffe?...
Nej! en så märkvärdig ringapparat, en knapp att trycka på, så glänsande som guld, och infattad i polerad pärlemor eller någonting annat dyrbart!
Hon tordes icke.
Nej, hon tordes icke ringa på den.
Hjärtat slog våldsamt, hon kände hur blodet steg henne åt kinderna och visste att nu fick hennes ansikte den gredelina färg, som missklädde henne så otäckt.
Men tänk, om någon kom och såg henne stå där liksom en »pauvre honteux»!
Vid hans dörr ... nej, det var allt för löjligt.
Allt sammans var otroligt dumt.
Han skulle kanske skratta åt henne, kanske tro henne litet fjollig.
Det var bäst hon lagade, att hon kom bort.
Men nej ... han bodde ju här, han, den forne vänlige, veke studenten, hennes vän!
Tänk, om hon ändå skulle våga?
Med detsamma kom hon att tänka på kusin Katrina.
Hon skulle väl tro att Schana blifvit från sina sinnen, då hon fick höra, att hon spatserat upp till själfva kamrern och sjåpat sig ända därhän att hon klädt sig i finaste helgdagsståten.
Det bestämde henne.
Inom sig beslöt hon att förtiga allt för väninnan, det hela var ju en riktig dårskap, och hvarför skulle man göra sig onödigt löjlig?
Rastade ännu en lång, dröjande blick mot dörrplåten och smög ljudlöst nedför trapporna.
I detsamma hörde hon ett buller uppifrån, köksdörren öppnades och hon kunde urskilja en lång, kantig, kvinnlig skepnad, som djupt nigande och alltjämt nickande och hälsande stod i dörren färdig att gå ut.
En annan äldre kvinna följde henne och de stodo nu där och talade bägge på en gång; deras röster blandades med hvarandra som vattendropparne i en ström, ett sorlande flöde af ord gaf genljud i trappan, och det föll plötsligen Schana in att den ena af rösterna var henne bekant.