Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Lallerstedt föreslagit vara stridande emot grundlagen, samt att en förklaring, afgifven sådan som den Hr Lallerstedt påyrkat, skulle kunna ådraga oss betydliga utgifter samt upoffriug af Svenskt blod.
Hvad det första inkastet angar, så törtjenar det icke det ringaste afseende.
Det bevisar endast obekantskap med R.O:ns 60 $. H. II. 27 418 Deii 23 December.
Den ena Statsmakten, den lagstiftande oeh beskattande, eller Folkmakten eger full grundlagsenlig rätt att till den andra, den verkställande oell regerande eller Konungamakten framställa önskningar, äfven i sådana fall, der beslutanderätten uteslutande tillhör den sistnämnda.
Oeh så måste det äfven vara; ty hvad är väl uti ett konstitutionelt-monarkiskt samhälle — sådant som jag önskar, att mitt fädernesland alltid matte förblifva — den regerande eller Konungamakten om icke ett uttryck af folkviljan.
Och i sådant fall är ju ingenting naturligare och rättsenligare, än att denna gifver sig tillkänna, i ena fallet genom beslut, då sådant med grundlageu öfverensstämmer; i andra fallet genom framburna önskningar, då regeringsmakten eger beslutande-rätten.
I slutföljd härmed måste ju hvarje konstitutionel monark alltid med välvilja omfatta hvarje tillfälle, som låter honom erfara folkets önskningar.
I öfrigt är jag förvissad, att vår nuv:de Konungs ridderliga tänkesätt utgöra en fullständig borgen, att sådana önskningar, som de föreslagna, framburna af Ii. 8t:r, kunna påräkna allt afseende.
Hvad åter angår yttrad fruktan för de kostnader och upoffringar, som kunde blifva en följd af en förklaring, , som den ifrågasatta, så kan jag icke anse den gjorda varningen annorlunda, än som ett på sidan varande försök att få Utslct att afstyrka Hr Lallerstedts'motion.
Hvar och en, som vill egna ringaste upmärksamhet åt saken, finner helt lätt det befogade uti detta mitt påstående.
Vid den blifvande
Kongressen komma bestämdt tvenne olika meningar att göra sig gällande.
Den ena blir den, som öfverensstämmer med non-interventions-principen, eller att Italiens folk tillerkännas rätt, att, oförhindrade af främmande makters inblandning, utse sina styresmän och ordna sitt styrelsesätt; den andra blir åter motsatsen, eller den, att främmande makter skola intervenera och påtvinga Italienarne de furstar, det styrelsesätt, som de för godt finna.
Någondera meningen skall väl ombudet för Sverige och Norige omfatta och förklara sig för.
Men hvem kan väl våga påstå, att kostnader och upoffringar blifva ett hårsmån mindre, om Svenska ombudet, rättare sagdt Svenska Regeringen, skulle förklara sig för den sednare åsigten ?
Jag tror ingen.
Deremot komme en anslutning till den ena eller andra åsigten att hafva en bestämd olika inverkan på nationaläran, hvilken äfven torde böra något få betyda på vågskålen.
Jag kan icke föreställa mig, att någon Svensk man skulle vilja förorda och gilla, om vår Regering, vår Konung, för att undvika alla utgifter och upoffringar, läte vårt Ombud, i st. f. anslutning till någondera af ofvanantydda meningar, afgifva den nesliga, nationaläran kränkande, förklaring: att Sverige och Norige ansluta sig till de makter, som hafva styrkan på sin sida, och som på förhand vilja garantera oss mot hvarje riksdalers utgift, mot upoffringen af hvarje droppa Svenskt blod.
Jag anhåller om remiss till vederbörligt
Utsk. af mitt här afgifna yttrande, för att blifva behandladt i sammanhang med Hr Lallerstedts motion. i> e ii 28 ))* c 6 m ber. 41#
Piili, von Paykull, Johan Gustaf, anförde skriftligen:
Icke jag och troligen ingen inom det fria och frihetsälskande Sverige vill upstå för att föra despotismens talan.
Vi önska således utan tvifvel alla lycka och framgång åt
Italiens billiga sträfvanden att såsom en fri nation kunna ernå de oskattbara fördelar, som ett konstitutionelt regeringssätt skänker, och hvar och en, som besökt detta sköna, men förtryckta land, skall säkerligen med ännu lifligare deltagande följa de mått och steg, som Europas mäktigare Stater vidtaga, för att understödja eller motverka dess, åtminstone i moraliskt hänseende rättmätiga, fordringar.
Jag beklagar blott, att större delen af det mellersta Italien ej tyckes kunna hysa någon förhoppning att blifva delaktigt af de politiska fördelar, hvilka man nu synes vilja bereda åt den norra delen.
Sådan är min tanka i afs:de på sjelfva grundämnet för den nu föredragna motionen, »nen rörande konseqvenserna, eller de åtgärder, som af Ständerna i detta at's:de skulle kunna vidtagas, äro mina åsigter betydligt skiljaktiga ifrån motionärens.
Det är på det högsta angeläget, att den ena Statsmakten icke söker intränga på den andras område, hvarken medelbart eller omedelbart.
Likaså olämpligt det vore, om Regeringen just i det ögonblick, då R.
St:r voro i begrepp att fatta sitt beslut öfver en vigtig fråga, t. ex. en genomgripande beskattningsåtgärd, skulle låta afgå till Stånden en skrifvelse med upmuntran och anmaning att i detta afs:de ställa sig till efterrättelse dess deri yttrade åsigter, lika obehörigt är det å R.
Stms sida, att, just då Regeringen skall i ett vigtigt ämne bestämma sitt handlingssätt, framkomma med en fingervisning, huru de anse saken böra betraktas.
I förevarande fall föreställer jag mig visserligen, att en skrifvelse ifrån B.
St:r, såsom näppeligen af behofvet påkallad, skulle vara af ringa eller intet inflytande, allrahelst då Sveriges nuv:de
Regering i allmänhet tyckes vara lifvad af en frisinnad anda och således i afs:de på Italiens sak troligen icke ämnar beträda en i motsatt riktning gående bana ; men, ehuru ett sådant steg, efter all anledning, nu kunde vara oskadligt, så är det likväl såsom exempel förkastligt, emedan det innebär ett begär att verka i Regerings-åtgärder, som uteslutande tillhöra Konungamakten.
Hvarje sådant försök bör i sin födelse qväfvas, ty erfarenheten har i Sverige till fullo visat de menliga följderna deraf, och om man blott en gång tillåter dylika inblandningar, skola de utan tvifvel snart förnyas och dymedelst kunna rubba den nödiga jemnvigten emellan Statsmakternas åligganden, Det är framförallt vid fattandet af vigtiga beslut, som man bör med lugn förfara, och det är just genom agitation, som detta lugn betänkligt störes.
All agitation, så väl utgående ifrån den ena som ifrån den andra Statsmakten, bör således noggrannt undvikas.
Dessutom bör man i förevarande fall ihågkomma, att, enl. 11 § R.F., Konungen eger att bereda och handhafva diplomatiska ärenden, huru honom lämpligast, synes, och att dessa således icke'falla inom gränsen af R.
St:rs verkningskrets förr än de, på sätt som grundlagen föreskrifver, i anmärkningsväg blifva uptagne. 430 Deli 2.4 De eernber.
Ett ytterligare skäl, att ej vid motionen fästa afseende, hemtas deraf, att K.
St:r ännu på intet, sätt erhållit officiel kännedom om, huruvida Sverige kommer att genom något ombud deltaga i den tillämnade kongressen eller ej.
Dylika beskickningar äro kostsamma och stå icke väl tillsammans med de inskränkta tillgångar, som hos oss kunna användas för utomordentliga diplomatiska behof, och skulle dessa tillgångar ännu ytterligare komma att förknappas, kan man vara temligen förvissad om, att frågan om extraordinaira missioners afsändande i de allraflesta händelser måste förfalla, äfven med risk af att Sveriges politiska inflytande i den stora Europeiska rådsförsamlingen ännu ytterligare skulle komma att minskas.
Om något Ombud nu bör afsändas, samt, i sådan händelse, hvad språk han bör föra, kan endast af Konungen fullständigt bedömas.
Min vördsamma önskan är således, att R. o.
Ad., utan att såsom RiksStånd fälla något omdöme i fråga, måtte lägga motionen till handlingarne, samt att detta mitt yttrande måtte få afsändas till det Utsk,, som kommer att behandla ämnet.
Ehuru jag hade svårt att höra hvad den siste värde talaren yttrade, förnam jag dock, att hans syftemål var, att ifrågav:de motion skulle läggas till handlingarne.
Jag kan icke för mia del instämma i denna begäran.
Lika med föregående talare, anser jag nemi. det vara af ganska stor konstitutionel vigt, att äfven de utrikes angelägenheterna någon gång på allvar göras till föremål för Representationens upmarksamhet.
Närvarande tidpunkt är i detta afseende särdeles lyckligt vald, då Sveriges enskilda intresse icke står på spel, då vi således genom vår öppenhjertighet icke kunna äfventyra någonting eller sätta diplomatien i förlägenhet, utan det blott gäller att uttala vår sympathi för ett ädelt folk, för hvilket jag är förvissad, att ingen på detta rum kan vara likgiltig eller neka sitt deltagande.
Hvad nu beträffar Frih.
Paykulls yttrande, att K.
M. skulle hafva sig ensamt förbehållet att i ministeriela angelägenheter vidtaga de åtgärder, som han finner nödiga och nyttiga, så är jag lika litet som någon annan af Eder, mine Hrr, okunnig om att ett stadgande derom finnas i grundlagen; men detta stadgande får dock icke så förstås, att det skulle vara R St:r förmenadt att inför Konungen yttra sin åsigt i dylika ärenden.
Tvertom roedgifver grundlagen att R.
St:r må få till Konungen frambära sina önskningar i hvilket ämne som helst.
För min del tror jag, på grund af den kännedom, vi ega ora H. M. Konungens personliga åsigter i allmänhet och de konstitutionela tänkesätten hos hans nuv:de Rådgifvare, att Regeringen med välbehag skall emottaga ett uttryck af Ständernas tankar i frågan.
Vid sådant förhållande kan jag icke annat än på det varmaste understödja mo tionen, troende, att, i detta som i så många andra hänseenden, en fri opinionsyttring af ett fritt folk är det bästa stöd för både Konungen och diplomatien.
D en 23 December. 421 H.
Hr Frih. Manderström, Ludvig: lt.
St:rs rätt, att till Konungen i hvilket iimne som helst frambära sina underd. önskningar är dem, enl. min öfvertygelse, i grundlagen så obestridligen förvarad, att icke den ringaste tvekan bör kunna upstå om befogenheten af det förslag, som här är i fråga.
Men på samma gång, som jag erkänner denna R.
St:rs rätt, måste jag dock tillika uttryckligen förvara Konungens rätt att, jemlikt 11 och 89 §§ R. F., fästa xlet afs:de på dessa önskningar, som honom lämpligast synes, och hvarmed aldrig kan förstås annat, än hvad han lör Riket nyttigast finner.
Med anledn. af den fråga, en talare framställt, huruvida K.
M. skulle anse sig befogad att till den i Paris till den 5:te nästinstundande Januari sammankallade kongress afsända befullmäktigade ombud, får jag förklara, det jag tror, att det vore illa med Rikets värdighet förenligt, om Sverige undaudroge sig en skyldighet, som härflyter från dess deltagande i Wiener-kongressen 1815.
Jag är också i tillfälle meddela R. o. Ad., att K.
M. redan i dag utsett de ombud, som komma att vid den blifvande kongressen representera H. M. Hvilka föreskrifter, som blifvit dessa ombud iemnade, förbjuder mig min pligt att nämna; men jag hoppas och förmodar, att ingen inom detta hus eller inom representationen betviflar, att de äro i enlighet med K. M:s och Hans Rikens värdighet samt dessa Rikens sanna konstitutionella interessen.
En mängd ledamöter yttrade härtill sitt bifall.
Det torde vara få, om någon, ibland oss, Mine Hrr! hvilka icke dela den känsla, som lifvat motionären, en känsla framkallad icke allenast af deltagande för de folk, hvilka efter mångårigt inre och utländskt förtryck kämpa för att bryta de fjettrar, som omsluta dem, utan ännu mera stärkt genom den värdiga hållning, det medlersta Italiens folk efter striden iakttagit och genom hvilken de tilltvingat sig Europas aktning.
Då nemi. dessa söderns folk med passioner, upjagade genom nyss utkämpade strider, med hvarje den gamla ordnms och styrelsens band brustna, med demagogiska sträfvanden, fostrade under förtryckets tid, arbetande inom deras sköte, förstå att värna ordu., att gifva kraft åt nyuprättad styrelse och emot Europas tvekan ställa lugn och tålamod, är detta i sanning en stor och beundransvärd företeelse.
Men då jag sålunda varmt delar den känsla, som ligger till grund för motionen, hyser jag deremot de allvarligaste betänkligheter emot den form, samma känsla uti denna motion iklädt sig; betänkligheter, mindre med uteslutande afs:de på förev:de fråga, än på det prejudikat, denna frågas utgång kan medföra.
Hr Utrikes StatsMinisteru har nyss förklarat, att, enl. hans upfattning; Ständernas ingripande uti önskningsväg i den utrikes politiken på intet sätt kan anses stridande emot vår grundlag.
Detta må vara sannt, men lika sannt torde äfven vara, att, då vår grundlag icke vill att i allmänhet den utrikes politiken ens inför det församlade Stats - Den 23 December; Rådet skall bringas, den icke kunnat afse att åt R.
St:r, livar» flesta ledamöter omöjligen kunna kiinna de data, om hvilka dock den noggrannaste kunskap erfordras för att ett klokt och välbetänkt beslut må kunna fattas — att grundlagen, säger jag, skulle afsett att åt Ständerna lemna initiativ uti dylika frågor.
Man skulle snarare hos grundlagsstiftarne vilja skönja fruktan för en in blandning, hvilken genom obetänkta meningsyttringar kunde för landet medföra de svåraste, de mest olycksdigra följder.
Och denna försigtighet tillhörer ieke uteslutande vår grundlag.
Den återfinnes åtminstone uti praxis uti alla andra konstitutionela länder.
Uti sjelfva England, der ordet inom dess parlament rörer sig friare än inom någon annan representativ församling, vore en resolution, sådan som den med denna motion afsedda, oerhörd.
Man uptager der väl ofta till pröfning den politik, som blifvit följd, den hand ling, som är fullbordad, och uttalar deröfver ett klander- eller förtroende-votum; man interpellerar väl der äfven Miuistrarne, för att begära uplysning rörande pågående afhandlingar, ang:de den politik de ämna följa; men man ifrågasätter aldrig dessa Ministrars rätt att efter behag besvara sådana interpellationer, eller att förklara att uti det stadium, frågan står, de icke anse sig kunna lemna de begärda uplysningarna; och aldrig, mig veterligen, har parlamentet ansett sig genom ett bestämdt votum uti en förestående diplomatisk fråga böra taga ett initiativ.
Om äfven under debatter öfver den utländska politiken manget fritt ord faller, månget ingripande omdöme uttalas, måste man 'väl bemärka skillnaden emellan den vigt ett ord, vore det än uttaladt af den mest betydande, mest framstående ledamot, kan ega, och den vigt ett votum måste hafva, som afgifves af majoriteten af landets parlament.
Man kan svara häruppå, att väsendtliga skillnader förefinnas emellan våra och Englands konstitutionela former; att hos oss icke, såsom hos dem, en interpellation kan af hvarje medlem af representationen ställas till Ministern, att sjelfva Ministerns ställning uti England, beroende på stödet af parlamentets majoritet, gör ett större förtroende ifrån parlamentets sida naturlig.
Jag medgifver detta och vill icke förneka att falt hos oss kunna inträffa, då Ständernas initiativ uti yttre politikens förhandlingar äfven af mig anses befogade.
Men dessa fall äro enl. min förmening endast tvenne.
Det ena om representationen anser sig hafva skäl att misstro den politik, Regeringen uti en gifven fråga skulle vilja följa.
Jag vet icke att skäl till sådan misstro nu förefinnes, och den förklaring, Hr UtrikesMinistern nyss afgifvit, torde uti hvarje fall böre aflägsna densamma.
Det andra fallet är om
Ständerna uti en för landet vigtig förveckling anse sig böra gifva Regeringen ett stöd för fullföljandet af en bestämd, nationens interessen uprätthållande politik.
Uti ett fall, sådant som det nu nämnda, anser jag representationen icke allenast hafva rätt utan äfven pligt att upträda.
Men den lår dervid icke förglömma, att dess sålunda uttalade ord icke får ringaktas, att bakom ordet måste stå handling, och att representationen gifvit Regeringen obetingad rätt att fördra hvarje upoffring, som kan befinnas nödig, för att uprätthålla den politik, den sålunda De ii JU December. 42S förklarat med nationens värdighet och önskningar öfveiensstämma.
Jag tviflar uppå att representationens mening kan vara att åt dess votum uti denna fråga — om ett sådant afgifves — denna tolkning skulle gifvas.
Men om så icke är, kan jag för min del icke annat än afstyrka Ekon.Utskit att förorda bifall till Hr Lallerstedts motion.
Onskligt vore dock, om emellan ett dylikt bifall och ett afslag, hvilket kunde misstydas såsom likgiltighet för folkrättigheter, hvilka säkerligen af alla med värma omfattas, en medelväg kunde finnas.
Jag tror också att en sådan finnes.
Hr Utrikes StatsMinistern har nyss, så tydligt som han ansett sig kunna, förklarat sig upfatta och dela de känslor och önskningar, hvilka återfinnas uti motionen.
Jag skulle derföre önska att Ekon.- Utskit, meddelande denna af StatsMinistern gjorda förklaring, ville framställa att en ytterligare hemställan af Ständerna må anses obehöflig.
Jemte det jag anhåller om remiss af detta yttrande tili Utskit, beder jag samma Utsk. att allvarligen betänka hvad jag nu haft äran anföra.
Den motion, öfver hvilken vi nu öfverlägga, kan betraktas ur 2:ne synpunkter, om den är laglig och om den är af behofvet påkallad.
Hvad dess laglighet beträffar, är det för det konstitutionela statsskicket sannt. glädjande att Utrikes Ministern läser och upfattar våra grundlagar annorlunda än Frih.
Paykull, att han med sitt ord häfdat Svenska Folkets rätt att frambära till sin Konung hvad som ligger det, om hjertat.
Detta är ock öfverensstämmande med vår grundlag, gammal Svensk häfd och med andan i ett konstitutionelt samhällsskick.
It. 0:s 60:de § säger uttryckligen: »— — — — i hvilket ämne som helst, — — —.»
Historien vittnar ock att Svenska Folket städse tagit sig rätt att tala till sin Konung och det icke allenast i de inre ärenderna utan ock i de yttre.
Mångå andra exempel att förtiga, vill jag blott nämna att under Sveriges mest enväldiga Konung, Carl XII, 1713 års Ständer afsönde sin önskan till Konungen att han måtte på det snaraste sluta fred med rikets fiender.
Slutligen är det just sjelfva kärnan af ett konstitutionelt samhällsskick, att Begenten styrer i öfverensstämmelse med nationens tänkesätt, och en konstitutionel ltegents storhet ligger i att skapa och leda detta tänkesätt i öfverensstämmelse med egna stora idéer.
Gr. af Ugglas har sagt att man icke ens i England, när man interpellerar ministrarne, talar om saker och ting, som stunda.
Detta är en sanning, men denna sanning härflyter derutaf att i England är det parlamentet, som tillsätter ministern i full öfverensstämmelse med de tänkesätt, som inom detsamma råda.
Mån tager för gifvet att ministérn är ett uttryck at nationens tänkesätt och, först när man deruppå börjar tvifla, interpellerar densamma och följden af eu sådan interpellation blifver, om parlamentet ej kan nöja sig med ett undvikande svar, antingen en tillfredsställande förklaring eller ock en ministérföröndring.
Att Hr Lallerstedts mo - 4 24 t>eii 2!
December. tion är laglig, kan icke betvifla».
Återigen om den är af beliofvet påkallad, skall jag nur så godt jag förstår, söka reda.
När Franska arméerna gingo öfver Ticino, klappade många tusende hjerta» för deras sak, ty dem var helig»
Det gälde ett folks rätt till frihet och oberoende.
Ätt i vår Konungs bröst slogo samma känslor, som i våra egna, derföre äro hans kända personlighet, hans egenskap att vara Konung öfver ett fritt folk och nu sednast Utrikes Ministerns ord en säker borgen.
Konung och folk gladdes således öfver de Franska örnarnas segrar vid Magenta och Solferino och vi undrade öfver att de stadnade vid Mincio-linie®.
Vi visste ej rätt om det var Mantuas murar och de blödande såren, som hejdade dem, eller om det var invecklade och ännu outredda politiska syften oell beräkningar.
Vårt deltagande öfverflyttade» då till mellersta Italiens folk, som afskudda! ett långvarigt oell förtryckande ok.
Detta deltagande ökades mer och mer, när vi sago dessa folk på ett klokt och sansadt sätt ordna sin styrelse oell tillegna sig den högsta politiska dygd, sorn finns för smärre stater, den att upoffra egna små intressen för det stora, heliga, målet, gemensam frihet och nationalitet.
Vårt tänkesätt är för dem, vår Konungs är det äfven och motionären säger uttryckligen att han är derom öfvertygad.
Hvad vill han då väl?
Hvilken är den bestämda tanka, som ligger under motionens sväfvande skepnad?- Jag kan icke finna någon annan, än den att Sverige skall på ett kraftigt sätt understödja Italiens sak, att det skall upträda med ord, som inverka på detta lands öde.
Men är det klokt att föra ett språk, som höfdes det fordna Sverige, men som icke höfves vår närv:de mera blygsamma ställning?
Jag, för min del, kan ej sådant tillstyrka.
Så länge vi väl hafva råd att skatta 8 millioner blott för rättigheten att supa bränvin, men ej anse oss hafva råd att under en hel statsregleringsperiod hissa mer än 2/&
Svensk flagg öfver en ^dels fregatt, och det under en period då alla maritima nationer ombilda sina mariner, så länge må vi väl uttala våra åsigt er, men icke iner.
Så länge Stockholm ligger försvarslöst, så länge ett förslag till dess befästande ej blifvit af representationen pröfvadt och af Svenska Folket omfattadt, så länge denna nyckel till vår sjelständighet, rart välstånd och vår deraf beroende bildning så lätt som nu kan ryckas oss ur händerna, så länge må vi väl säga vår mening, men ej heller mera, ty bakom hvarje vårt. ord måste då ett rustedt skepp, en väpnad trupp stå.
Således, Mine Hrr! sedan nu Utrikes Ministern afgifvit en förklaring , som öfvertygar oss om Regeringens värdiga upfattning af frågan, torde ej återstå oss annat än lägga motionen till handlingarna; så skulle ske i hvarje annan utländsk kammare, men efter Hr Stjernsvärd uptagit den som sin egen, ber jag att som min egen motion få foga ett tillägg till Hr Stjernsvärds oell detta tillägg lyder: att Svenska Folkets Ombud tillförsäkrar Sveriges Konung att, om, till följd af hans ord på kongressen, Riket inledes i förvecklingar eller nödgas deltaga i ett möjligtvis utbrytande Europeiskt I> eii 23 December. 425 krig.
Sveriges folk ej skall rygga tillbaka för någon upoffring, vare sig af blod eller penningar.
Skola vi tala, så skola ieke våra ord komma soro från en kacklande kalkon, utan från det fordna, starka, Svenska Lejonet, sorn med spänd ram står färdigt att slå.
Många ledamöter tillkännagåfvo bifall härtill.
Nära ett halft århun drade är nu förgånget, sedan Sverige sist kallades att deltaga i den stora nämnd, som då hade att besluta öfver de Europeiska folkens öden.
Det var nemi. d. 1 Nov. 1814 som Wienerkongressen för sådant ändamål sammanträdde; således jemnt 3 dagar innan Noriges förening med Sverige genom Konungens sanktion kom till stånd; hvarföre ock frågan nu endast kan röra sistnämnde Rike.
Den kongressens skaplynne är allmänt bekant, äfvensom de derpå närmast följande.
Det gällde då, som vi veta, ett landskifte i den mest kolossala skala, en utredning af det Europeiska boets tillgångar efter den stora Napoleonska konkursen.
Folkens öfningar kommo då icke det ringaste i betraktande vid fördelningen af den folkstock, som ansågs böra belöpa sig på hvarje särskild makt; individerna benämndes likasom med en egen slags bitter ironi själar, och det hela var ock i sjelfva verket ingenting annat än en stor själförsäljning.
På sednare tider har man börjat betrakta sakerna — det vill här säga menniskorna — ur en något förändrad synpunkt.
Kongresserna ha uphört att vara ett slags förnäma egodelningsrätter, att ej säga kreatursmarknader.
Man har såväl vid detta slags sammanträden — t. ex. på den kongress, som bestämde om Greklands, om Belgiens och nu senast om de s. k. fursteudömenas öden — sora ock under mellantiderna funnit sig föranlåten att lyssna till eti förut inom kabinetterna sällan om någonsin beaktad stämma, folkopinionens nemi.; och denna har t. o. m. på Stormakternas rådslag börjat utöfva ett visst inflytande.
I England, der hvarje regering kan sägas stå eller falla med den folkvilja, hvaraf den framkallats, har detta naturligtvis vanligen varit fallet, och berörde inflytande har der städse gjort sig gällande.
Men älven Frankrikes nuv:de lika kloke sorn mäktige beherrskare har alltid i rätta ögonblicket funnit sig föranlåten att göra medgifvauden åt denna op nion, hvarpå hans välde ytterst hvilar.