Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På en sten vid vägkanten såg han Hedda; hon hade en stor näfverrifva med blåbär i famnen och åt nu derur med god smak utan att låtsa märka Ella, förrän han var helt nära.
-- Si, är det du -- sade hon då -- jag äter upp hvad jag fått för ostkakan af Fattig-Liisa dernere; kom så får du en del, du med!
Ella stälde sig framför stenen med armarne i sidan och såg på den unga qvinnan.
Hon var mörkhyad och hade vackert brunt hår.
Hennes fylliga kinder voro friska och röda, och när hon skrattade, lyste de vackra tänderna mellan läpparne.
-- Hvems trolofvade är nu egentligen Toimila Hedda? -- frågade han helt plötsligt.
-- Den dugtigaste karlens i socknen -- svarade hon och skrattade, så att groparne i hennes kinder blefvo ännu djupare.
-- Hon har då honom till käresta, honom och ingen främmande? -- frågade Ella ånyo.
-- Hvem skulle tvinga
Hedda att blifva värdinna i annans stuga än den mans, som hon fattat tycke för? -- sporde den sköna och såg litet trotsigt upp i smedens ansigte.
-- Hå, det går ett underligt tal här i byn i qväll -- sade han -- folk fins, som säger, att Hedda lofvat sin tro till en, men sin kärlek till en annan.
-- När har du hört, att Hedda gått i byn och ropat ut till folket, hvad hon tänker?
Vill inte smeden vara nöjd med mig, som jag är, kan han gå till andra.
Stackars den qvinna, som tager första tok hon möter på landsvägen.
Byn är full med manfolk, i socknen fins en hop bättre hemman än Salmi; men en så arg gårdvar som Salmen Ukko fins väl inte i hela landet, det säger då hvar och en, som har ögon och öron.
Det for en mörk sky öfver Ellas ansigte; han rodnade som en yngling, och hans ögon glänste.
-- Du vill väl inte öfvergifva mig, Hedda? -- frågade han nästan ångestfullt.
-- Hm, du kan trötta ut en stackars qvinna, Ella, och du tror visst, att du är en sådan karlakarl, att ingen kan stå dig emot.
Men det skall jag säga dig, det är allt flere än du, som sett på Toimilas vackra Hedda, och inte behöfver hon gå och träla på Salmi, det är hon då visst för god till.
Ella stod som tillintetgjord inför den vackra bondqvinnan, hvars trotsiga mod gjorde det djupaste intryck på honom.
Han hade aldrig sett en sådan qvinna förr.
För hans blickar hade bygdens qvinnohjertan hittills smultit som smör för sol, och männen der i trakten anse ju allmänt qvinnan som sitt lätt vunna byte: hennes enda karaktersdrag är undergifvenheten, den blinda undergifvenheten under hans herrskarevilja.
Ella beundrade Hedda.
Hon var så vacker, der hon satt med det trotsiga ansigtet vändt i profil med aftonhimmelen till bakgrund.
Hennes figur var fyllig och kraftig, hennes medvetenhet om sin skönhet gaf hennes rörelser en säkerhet och ett behag, som skulle hafva anstått en prinsessa.
Han stod der, fängslad på en gång af det motstånd han rönte och den okufliga makt en stor och obestridd qvinlig skönhet alltid utöfvar på ett mottagligt sinne.
Kärleken, så sent väckt till lif i Ellas bröst, huserade der omildt nog och tvang honom att mot sin vilja visa sig öfvervunnen inför henne, en svag qvinna, på hvilken han så gerna hade velat imponera genom sin manlighet.
Han kastade sig ner på ljungen för hennes fötter, tog hennes förklädsfåll i handen och kramade tyget så hårdt, som hade han velat i sina händer smula sönder det.
-- Du blifver min hustru, Hedda, det blir ju dervid? -- frågade han med af rörelse darrande röst.
-- Låt mina kläder vara, skrynkla inte ned den der fransen -- befalde Hedda.
-- Du flyttar ju hem till mig eller följer mig hvarthän jag går? -- sade Ella och såg allt ifrigare upp till Hedda, hvars blickar alltjemt skymdes af de långa ögonhåren, som hon likt en gardin fälde ned öfver sina klara, brinnande ögon.
-- Du går väl i forsen eljest? -- frågade hon hånfullt.
-- Nej, men jag vill hafva dig -- menade Ella.
-- Men om de andra vilja det samma, de också? -- invände Hedda.
-- Gud skall låta min vilja ske, jag har bedt, och hvad en ber om, det blir.
-- Men om en annan ber emot?
-- Ella är väl ändå den starkaste.
-- Det tyckes inte så, efter han hålls i tömmen, fastän han är femtio år, och styres af en gammal gubbe, grå och orkeslös som en ofruktbar stör.
Ella tog sig om hufvudet.
Han hade glömt sin far och qvällens uppträde.
-- Far tycker inte om dig, Hedda, -- sade han slutligen.
-- Vill du följa mig i grannsocken, der köper jag mig en ny smedja, och i en nytimrad, grann storstuga får du bo; der skall du vara värdinna, och våra barn ska' få gå i skolan och bli storfolk de!
Hedda drog häftigt bort sin hand, som Ella tagit emellan sina.
-- Våra barn, -- sade hon föraktligt.
-- Jag tål inte barn.
Skrik har man nog af från svinen!
Arbeta i din stuga och föda dina barn!
Jag har det bättre så här.
Ella försökte med kärvänligt våld att dra henne intill sig.
Men hal som en ål slant hon ifrån honom, steg upp och kastade sig vigt öfver gärdesgården.
Nu stod hon på andra sidan med armbågarne stödda mot störarne och skrattade sitt låga musikaliska skratt.
-- Tag det inte för färdigbakadt än, -- sade hon, -- kakan bränns, om man rör vid henne, innan hon är gräddad.
Jern kniper du i med tång, och qvinnor tror du dig få fatt med bara händerna!
Ah du, Ella, kasta först i sjön tjugufem år af ditt lif, så får du se, hur det se'n går.
Tror du jag är som ett hallonbär?
Menar du, att jag vuxit upp som ett hjortron för att plockas af dig?
Nej du, Ella, helsa far din och säg, att först skall han komma till Toimila gård med hvita parhästar och talmansbukett, och så skall han tala med far och mig.
Men vackert tal, vackert så som jag vill höra.
Förr kommer du inte och krafsar med fingrarne kring lifstycket på mig, hör du?
Och ingen kyss får du, förrän presten läst öfver oss, kom ihåg det.
Spring inte mer i kjolarne på Hedda, Salmen Ella, och minns på, förrän Ukko kommer och friar med dig har du ingenting med Toimila-dottern att skaffa!
Nu godnatt!
Blåbären kan du roa dig med så länge.
Hej hå!
Hedda tog sin randiga kjols redan af daggen fuktiga fåll i handen och fäste den upp vid midjan, så att den korta lilla blå ullkjolen syntes, och började så gå framåt stigen, lätt och vig som en ung häst.
Han rynkade sina ögonbryn och knöt näfven.
Men hans blod svallade så oroligt; hon tycktes honom så eftersträfvansvärd, der hon gick trygg och stolt på egna egor.
Han såg efter henne, så länge han kunde, vände sedan om och gick med långsamma, trötta steg framåt byvägen.
Qvällen var sval och skön; derborta stod insjöns lugna vatten; man kunde höra änderna pipa i vassen och se småfisken slå innerst i viken.
Vid horisonten spred sig ett gult skimmer, den närmaste skogen belystes allt mer, och allt högre steg, stor och rund, augustimånen.
Men uppe vid byvägen, på ömse sidor om diket, stod en hop små, låga enbuskar, al och vide.
Här och der kröpo glänsande lysmaskar fram i gräset, lyste en stund och försvunno igen.
Ljungen stod hög och stram i backarne, porsen doftade, och klasar af rödaktiga lingonkart tyngde ned sina stjelkar mot marken.
Ella tog af sig hatten och torkade svetten från pannan.
Han suckade så tungt.
»Kasta tjugufem år af ditt lif dit bort i sjön, så får man se, hur det blir,» hade hon sagt.
Han hade aldrig tänkt på det förr; han var en gammal man snart nu, och hon, hon var ung som en vårmorgon.
Hon hade ungdomssinnet hon, -- och han --?
Nej, det hjelpte inte att gå och fundera...
Han skulle gå till byn, träffa på sina vänner, rådslå med dem och så försöka sin lycka!
Men Ukko?
Nå, det var just svårigheten.
Hän skulle först försöka få bugt med den unga; se'n komme väl turen till honom, den gamle; hans hårda sinne skulle väl ändå en gång böjas.
Högt uppe på åsen låg
Äjälä by.
En hop grå stugor, härs och tvärs placerade med gaflarne både hit och dit, med små, små fönsterrutor nära marken och fula, illa skötta inhägnader på gården, afsedda för boskapen.
Det luktade så starkt af den obrunna gödseln, och af de i gytjan liggande korna ångade det varmt och kraftigt.
Svinen sofvo här och der i dikena invid husen, och hönsen sutto i grupper, inpyrda i sophögar och öfverallt der de funno det beqvämt.
Några små enstaka hus bestodo sig med potates-, tobaks- eller solrostäppor bakom trapporna, men de fattigas enda lyx bestod i att på sina torftak hafva verkliga ängar af högt prägtigt gräs, bemängdt med blommor i alla färger, en lyx som det skulle varit för besvärligt att göra sig af med, alldenstund inga stegar ledde till taken och den kala väggen var obestigbar.
Höga som kyrktorn pekade de stora pumpbrunnarnes spiror upp mot skyn.
Och med den högsta brunnsspiran som mål påskyndade Ella sina steg.
Der, det visste han, på skomakar-Jussis gård voro de alla församlade, byns ungdomar, der skulle han tala till sina vänner och kanhända få en litet muntrare sinnesstämning, sedan han meddelat sig med dem.
Prat och glada röster hördes allt tydligare, ju närmare han kom.
Inne på Jussis gård var verkligen muntert nog.
De gamle sutto på trappan, de unga på brunnskanten, på gärdesgården, på lofträcket och öfverallt.
Jussi sjelf drog på sitt dragspel; vid tonerna från hans instrument roade sig tvenne af drängarne att slåss, ett envig med knytnäfvar och sparkar, som högligen roade åskådarne.
Några af qvinnorna sutto tillhopa och skrattade åt en ung dräng, som efter melodin från dragspelet sjöng en improviserad visa om, »hur klockarn fria till skomakarmor», och för hvar gång han kom till refrängen, knuffade de unga qvinnorna hvarann i sidorna och skrattade, så det ekade i bergsklintarne ofvanför.
Ella mottogs vänligt nog, men man började genast att tala om Hedda. »Hon har nog en ann», sade Jussi, »en, om hon inte har flere!
Hon är af det slaget, och den som skall tro henne, han lär allt gå i rus, jaja i trolldrycksrus.
Är inte Uutila der hos henne hvarenda lördagsqväll?
Och om hvardagarne Ikali och Matti från herrgåln och inspektorn för resten med?
Hon är hård sjelf, och så har hon trollat åt sig en kärleksdryck, och den ger hon dem, och så bli de som galna.
Salmen
Ella -- slutade gubben -- slå du Hedda ur hågen och låt henne gå; annars, tro mig, hon för dig i olyckan.»
Men Ella försäkrade och svor, att Hedda lofvat honom sitt hjerta, om han bara fick fadern att fria.
Jussi och de andra männen bedyrade så heligt de kunde, att hon inte var att lita på och att hon säkert ännu denna qväll sutte med Uutila och språkade.
Ella tog himmel och jord till vittne, att hon åtminstone vore en kysk och dygdig qvinna, som inte utan prest skulle tåla en mans kyss.
Jussi och hans anhang åkallade den lede och hela hans anhang på det att Hedda gerna skulle låta sig kyssas af den hon tyckte om för tillfället.
Ordvexlingen blef allt ifrigare.
De unge kämparne slöto sig till Ella.
Qvinnorna höllo ifrigt med Jussi. Slutligen föreslog
Ella, att den som ville skulle följa honom till Toimila, uppsöka den sköna på hennes loft och tvinga henne att i allas närvaro förklara sig vara Ellas fästeqvinna och för öfrigt honom huld och trogen.
Sade hon det, ville man tro henne.
Ty sann, det var hon.
Men, sade hon det ej, då fick Ella stå sitt kast, och man fick gå med sina misstankar.
Jussi ropade inåt stugan, att man skulle skaffa fram bränvin.
En flaska gick laget rundt och tömdes.
En annan likaså.
Skämtet blef mera rått och rösterna högljuddare.
Armar höjdes och beskrefvo i luften alla slags kraftiga, bålstora rörelser.
Hattarne sattes litet på sned, man vred betydelsefullt sina mustascher, der sådana funnos att tillgå, och körde ut läpparne med uttryck af stor sjelfbelåtenhet och sjelftillit.
Jussi gick sjelf med sin harmonika i spetsen.
Olli och Matti, Pekka och Callo i midten, Jaako och Weikko sist.
Ella, morsk i hågen, med hatten på nacken och armen i sidan, gick vid Jussis arm.
Det var ett gladt sällskap.
Skogen stod nu i silfverskimmer och glänste, belyst af fullmånen.
Sjön der nere glimmade som en spegel, fullströdd af diamanter.
Markens rika daggperlor strålade, ljumma doftande fläktar genomströmmade nejden och fylde luften med vällukter.
Men de högljudda rösterna på vägen skorrade som sårande dissonnanser genom nattens harmoniska skönhet, och männens triviala skratt störde ur hvilan några foglar, som skrämda och rädda flögo inåt skogen, i farten prasslande mellan trädens löf och grenar.
Snart var den glada truppen framme vid Toimila gård.
Det temligen stora boningshuset hade hvitmålade fönsterbräder och såg helt ståtligt ut i månskenet, omgifvet som det var af några präktiga gamla rönnträd.
Gården var gräsbevuxen och hade alla uthusbyggnaderna ett stycke ifrån sjelfva stugan med sina främmandrum och förrådskamrar.
Det var till boden Ella med sina kamrater nu styrde sina steg.
Der uppe på loftet, det visste han, bodde Hedda.
Om somrarne äro rummen der nere för qvafva med sina dubbla innanfönster och dessutom alltför ljusa.
Myggen, flugorna, bromsen och allt sommarotyget trifs deremot illa uppe på bodloften, der är mörkt och svalt och luftigt, genom de otäta brädena skimrar morgonsolen helt dämpadt in, det är högt till taket, fritt att andas och godt att sofva.
På höga ställningar deruppe är husets hela sängkläds- och linneförråd uppstapladt, der ligger man så bra, och de upphängda väfvarne, kläderna och skynkena utgöra ett mångdubbelt hvalf af fladdrande gardiner, hvilka i fria draperier hänga ned öfverallt från bjelkarne i taket.
Ella tog harmonikan från Jussi, stälde sig på midten af den höga loftstrappan samt började preludiera.
Ingen syntes på hela gården, utom Ellas följe, som grupperat sig längre ner på trappan.
Han hostade några gånger samt begynte med sin något hesa falsett sjunga en slagdänga, ett slags misshandlad kärleksvisa, med konstiga och onaturliga drillar och grannlåter.
Ett hufvud stack fram nere i stugudörren, men försvann åter.
I drängstugan öppnades äfven dörren på glänt, men ingen visade sig.
Hunden morrade, men öfverväldigades af sin sömnlust och tystnade snart.
Uppe från Heddas loft intet ljud.
När Ella sjungit några verser, började tålamodet att tryta.
Han steg upp ända till öfversta trappan, gick några steg på den balkongartade utbyggnaden, som kringlöper huset på denna sida, och bultade ett slag på Heddas dörr.
Ännu en bultning, starkare än den förra, och så ännu en, kraftig nog att väcka en stendöf.
-- Bort med dig, Ella -- hördes derinifrån Heddas röst, -- jag vet, att det är du, och jag vill vara i fred.
Var tyst, jag vill sofva!
I morgon kan du komma på ditt aftalade frieri.
Men med far din, inte ensam.
Du hör, hvad jag säger.
Godnatt, jag vill inte veta af dig mer i qväll.
Ella såg ned till sina kamrater, liksom hade han velat säga dem:
-- Ser ni, hon är trogen, hon är kärf, men ren som månen; hon är ensam i sin jungfrubur, och hon snäser mig, ovärdige, derför att jag med min sång stör hennes sömn och med min närvaro hennes frid.
Ser ni, hon är ej den ni trott, sen ... ni har haft orätt.
Men kamraterna läto icke öfvertyga sig.
Der blef ett tissel och tassel, ett dämpadt skratt och ett tyst, men dock tydligt förnimbart jubel imellan dem, när Olli kom upp till Ella med en filthatt i ena handen och ett par höga, stora stöflar i den andra.
-- Ser du, Salmen Ella, hvad som var gömdt här på trappan, -- sade han, -- en hatt ... den tillhör Uutila Paawo, och ett par stöflar, nya, dugtiga stöflar!
Dem har Jussi fått färdiga till i dag, det är Uutilas nya friarstöflar!
Vill du veta, hvem som är derinne i ditt ställe?...
Jo, han heter Paawo, blifvande husbonde på Uutila, vackre Paawo, som har eget hus och eget hemman; det är han, som har hvad du skrutit af, se så, nu kan du gå hem och lägga dig, men kom inte och skryt härnäst för oss, som ha vettet i behåll!
Ella rusade ned som en galning.
Med ögonen letade han förgäfves efter en sten.
Icke en enda fans på hela gården.
Men -- ändtligen!
Derborta upptäckte han en grupp vilda nyponbuskar.
Derunder måste finnas ett stenrös.
Han sprang dit, trampade våldsamt ned buskarne, röjde dem ur vägen och skönjde några väldiga stenar, utaf hvilka han utvalde den största.
Så utrustad sprang han upp igen och slungade med vild kraft den väldiga stenen mot dörren, som, gammal och murken, genast splittrades.
Medelst ännu en rörelse ref han de klufna dörrbräderna loss och stod der nu i dörröppningen med hela sin svit bakom sig och blickade in i löftets skymning.
Men framför honom rakt på tröskeln stod Toimilas unga dotter, den vackra Hedda, hon stod der med rynkade ögonbryn och ögon, som bokstafligen sköto blixtar.
Hon bar sitt hufvud högt som en drottning, och det blodröda bandet omslöt hennes bruna, lockiga hår, hvars långa flätor hängde ut åt nacken.
Den brokiga »rekkon» framme i bröstet glimrade af paljetter och rödt broderi, och hennes långa hvita klädeskofta hängde löst öfver axlarne.
Kjolen med dess röda rynkade bård hade hon nu fält ned, och der hon stod i imponerande skönhet och full ståt, var det flere än en af ungersvennerne, som verkligen trodde på trolldrycken, som de tyckte sig svälja med den luft, som Hedda andades.
-- Jaha, här står jag, -- började Hedda. -- här, en qvinna i mitt eget hem, i mitt eget rum, framför män, som med våld vilja intränga till mig!
Och det är du, Ella, som stält till detta!
Det är du, som gjort mig detta!
Blygs!
Du är en stackare, som mot min vilja och mot din rättighet bryter qvinnofrid och slår in dörrar som en röfvare och en rånare och en tjuf!...
Och ni der, ni, hans vänner!
Ni veten alla, att jag varit förlofvad med
Ella, men att jag sagt, att jag inte vill veta af honom, derför att hans far är emot mig och nekar mig plats vid hans bord som första värdinna.
Nå väl, hören då, mellan Ella och mig är det slut.
Och vill du veta mer, Ella ... så hör!
Jag har i denna qväll gifvit mitt löfte åt en annan, en som inte beror af sin far och en som inte behöfver skämmas att föra mig in i sin stuga!
Och han är här; derinne sitter han med sina vänner.
Nu förstån
I alla det; mellan Salmen Ella och mig är det slut!
Finnes det någon af er, som utan hennes vilja skulle önska föra en hustru i sitt hus!
Eller tron I, att en qvinna sådan som jag vill gå i ett hus, der hon icke är tåld?...
Åh nej!
Och nu, bort med er!
Till dig, Ella, säger jag bara en sak!
Gå genast hem och gör dörren hel; i morgon innan gudstjensten skall den vara ny och insatt på sin plats här; eljes stämmer jag dig för inbrott och hemgång, och då får du tänka öfver det i fängelset.
Och nu godnatt för sista gången...
I komma hit på dans i morgon afton, så välkomna, du med Ella; du skall få se min Paawo, han är tjugufem år, och ... han är min fästman.
Så försvann Hedda för de utanför ståendes blickar.
Ella gick baklänges ned för trappan.
Äfven de andra tego.
Man anträdde återfärden under samma tystnad och med sjunket mod.
Sjelfva Jussi hade tappat koncepterna, åtminstone för den första qvartstimmen.
När Toimila egor voro passerade, rättade Jussi upp sig en smula.
Han drog ett tag på sitt spelverk, och redan den första tonen tycktes upplifva honom.
-- Neej, -- utlät han sig slutligen, -- man skall inte på lördagsqvällen ge sig i delo med hins anhang, för sådant der qvinfolk, det är allt hemma från den trakten.
-- Men en så dugtig hustru har ingen i hela socken, som Paawo får, -- menade Jaako, och ref sig i hufvudet.
-- Att du, Ella, som är så stark, stod der och hörde på predikan utan ett muck, -- framkastade Weikko, som kände sitt mod växa underbart, ju längre han kom ifrån gården.
-- Tig, killing, eljes blir det inte på länge du kan öppna din mun och bräka mer, -- hotade Ella, mörk i hågen, der han gick något före de andra på vägen.
-- Nu gossar, skynda er hemåt byn!
Jag lemnar inte Salmen Ella för det han kommit i olycka!
Vill någon af er komma med och hjelpa till med loftdörren, som skall vara hel till i morgon, så är det bra!
Hexan kommer väl och vänder ögonen på en eljes.
Vi gå till Snickar-Matti ... oj!
Ut med stegen, valpar, och gån inte och dra'n benen efter er.
Det var Jussi som talade.
De unge männen skuffade hvarandra i sidorna med armbågarne.
De småflinade sins imellan, men svarade icke.
Otur i kärleksaffärer förekom dem nedsättande för den, som råkat ut derför.
De lemnade sig efter på landsvägen och visade genom denna stumma opinionsyttring sin likgiltighet för Ella och hans sak.
De hade med en viss fruktan, men också med beundran sett på Hedda och tyckte alls icke, att hon var af den ledes anhang.
Hon var alldeles för ung för Salmen Ella, för glad och för pratsam.
De ville också gerna dansa med i morgon på Toimila.
Dörren, tänkte de, kunde den laga, som slagit sönder den.
Jussi och Ella veko derför ensamma af till snickaren.
Innan klockan slog fyra på morgonen, var Snickar-Matti på Toimila med dörren och en halftimme derefter knarrade den, tung och klumpig liksom den förra, på sina gångjern.
Men det färska doftande virket sken så hvitt redan på långt håll, ett minnesmärke öfver Ellas misslyckade nattliga bragd och hans redan så ryktbart vordna nederlag...
Det sken som ett slags varnagel för alla djerfve älskare, som tro på lyckan utan att känna konsten att binda henne.
Denna dörr till paradiset stod der och sqvallrade, och hvar gång byns unge män sågo den, blefvo de så muntre och skrattade, bara skrattade åt Ella och hans äfventyr.
Salmen Ukko satt på söndagseftermiddagen i stora stugan och halfsof, medan »äiti» med hes och låg stämma långsamt och entonigt genomläste ett kapitel ur bibeln, som hon dock af gammalt kunde till hälften utantill.
Ukkos grå hår var slätkammadt, hans ansigte sken ännu efter tvagningen i badstun i går afton, hans stora väldiga näfvar lågo hopknäpta framför honom på bordet.
Pipan hade fallit honom ur munnen, de buskiga ögonbrynen voro litet jemnade, han glömde kanske i detta ögonblick sina sorger vid ljudet af denna röst, som i öfver femtio år stillat ofriden i hans själ och bragt en harmoni öfver hans lif, som han sjelf ej förstod, men som han utan den aldrig skulle fått känna.
Denna sträfva, oharmoniska röst, hvars anspråkslösa egarinna aldrig fått ett vänligt erkännande för ett helt lifs troget arbete, egde en sådan hemlighetsfull makt.
Kanske var det derför, att hon hade tålt allt, gamla Annika, allt utan att klaga.
Det skulle så vara, tyckte hon.
Hvad har väl en hustru annat att göra än hvad hon vet att hennes man vill?
Hon hade ju svurit att älska honom.
Och det gjorde hon, till och med då han låg drucken under bordet.
Det var icke kärlek, det var religion.
Hon var en qvinna och dertill omedveten om sin storhet i förmågan att lida och bära allt.
Den slumrande reflexionen skulle aldrig vakna, och hon skulle gå i grafven, from som hon lefvat, utan en aning om att hennes lif hade kunnat vara annorlunda.
Det var nu hennes lycka att tjena, att finnas till.
Hon trodde på Gud och på dödens löften.
Paradisets dörr vinkade som en skön, oförtjent lön!
Huru skönt att hvila efter arbetet, huru skönt att dö, sedan man funnit lifvet så tungt och mödosamt.
»Äiti» läste och läste, det var söndagsfrid.
Barnen likaså.
Plötsligt hördes ett buller på trappan.
Det var Ellas bredaxlade gestalt, som nu syntes i dörren.
Hans eljes så friska hy var gul i dag, hans klara ögon dimmiga och munnen slapp och färglös.
Det gula håret klibbade vid pannan, en lång test hängde rakt ned öfver kinden på honom.
Ukko vaknade och såg upp.
En mörk sky for öfver gubbens ansigte, ett uttryck af ovilja och förakt bet sig fast kring hans tunna läppar.
Och med en stämma, hård och kall som en frost, sade han:
-- Jaså, det har nu gått derhän, du har börjat att supa, du med, för att riktigt behaga henne och vinna hennes tycke?
Det skall vara svårt för dig annars med den saken, hon lär allt ha lurat dig redan nu!
God fortsättning, Salmen Ella!
Du får sätta henne i jernbur och så dra med henne kring riket, medan du sjelf vrider på spellåda.
Sådant handtverk passar er bäst.
Tvi sådant tattarfölje!
Ut med dig, landsstrykare; när du sofvit bort ruset, må du komma igen.
Han steg fram ett par steg, knöt näfven tätt intill Ukkos näsa, grinade vildt, spärrade upp sina ögon, tills de blodsprängda stirrade in i gubbens, knep ihop tänderna, som blänkte fram, hvita och hvassa som spikar, mumlade en hotelse och sprang ut, häftigt och utan att vackla, tog fart öfver gården, ginade rakt ned öfver fälten, styrde sin färd mot stranden och syntes snart i sin båt ett stycke ute på sjön.
Ditåt låg Toimila.
Ukko, bragt i uppror, lät vilda svordomar hagla öfver sonen; han gick af och an som ett rytande lejon, men »äiti» satt med nedslagna ögon och såg på sin långa psalmbok, inlindad i en hemväfd blå bomullsnäsduk.
Hennes skrynkliga ansigte förändrade icke en min.
De slocknande blickarne voro liksom inåtvända, hennes läppar rörde sig sakta.
Hon bad.