Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid ConstitutionsUtskottets Memorial N:o i3 angående StatsUtskottets anledning till anmärkning vid gjord disposition å MilitiasBoställsCassan, för inköpandet af ett Boställshus uti Örebro Stad åt SecundChefen vid LifRegementsBrigadens HusarCorps, utbeder jag mig att få göra den anmärkning, alt ConstitutionsUtskottets anmälan, att Föredraganden icke i underdånighet tillstyrkt beslutet om inköp af ett Hus till Boställe för SecundChefen vid LifRegementsBrigadens HusarCorps för mig visar sig allt för litet tillfredsställande, då jag hadetrodt det 136 Den 17 Jul ii e. m. vara enligt med ConstitutionsUtskottets pligt, att äfven uppgifva, om Föredraganden hade afstyrkt en åtgärd, stridande ej mindre emot Författningarnes stadgande, än emot grunderne för en god och riktig hushållning med Statens medel.
Det är ingalunda nog, att Rådgifvare icke tillstyrka skadligt verkande Styrelseåtgärder; de måste, för att hafva uppfyllt deras pligt, bestämt afstyrka sådane, emedan de äro lika ansvarige i anseende till tystnaden, när de bordtråda, som för det felaktiga i rådslagen.
Utskottet härvid alldeles förbigått att upptaga, tili hvad del de öfrige Rådgifvande, utom Föredraganden, genom till- eller afstyrkande deltagit i beslutet, kan jag ej annorlunda förklara, än ifrån Utskottets synbart antagna grundsats, att i allt, i anseende till Konungens Rådgifvare, undanrödja ansvarspåföljden för Rådgifvareåtgärder i allmänhet.
Jag är för mindel öfvertygad, att alla de Rådgifvare, hvilka antingen genom tillstyrkan, eller tystnad, befrämjat inköpet af ifrågavarande hus, brustit emot det anspråk å omsorg för Rikets sannskyldiga nytta, som Grundlagen lemnar rättighet att fordra hos desse höga Embetsmän.
Jag grundar min mening härutinnan derpå, alt inköp af Boställshus i Släderne, Den 17 Julii e. m. ligger alldeles utom omfånget för MilitiaeBoställsCassans verkningsplan.
Jag finnér det vara alltför ögonskenligt, att MilitiaeBpställenas behöriga bebyggande, skall i betydlig mon försvåras, då medlen på sådant sätt förryckas från sina afsedde föremål.
Jag anser det vara stridande emot en förnuftig hushållning med Statens medel, att göra inköp af ett gammalt trädhus, för att göra det till Statens egendom; och jagtror mig uti hela denna förhandling blott finna föremålet af bevågenhet, att gynna enskild mans interesse, uppå det allmännas bekostnad; hvadan jag äfven anser denna händelse böra öka anledningarne, att emot de Rådgifvare, sorn medverkat tillbeslutet, tillvägabringa en sådan underdånig önskan, hvarom nämnes i RegeringsFormens 107 §, och är det sålunda till upplysnings vinnande, emot hvilka personer 107 §. vid detta tillfälle bör göras verksam, jag anhåller
Tom återremiss utaf Memorialet, för att ifrån Utskottet vinna en så väsendtlig upplysning, som den, hvaraf RiksStånden i denna del äro i behof.
För att stadga omdömet om ifrågavarande Memoxåal, beliöfver man blott pröfva, om anmärkningen är af den art, att den påkallar tillämpning af i07:de §.
Jag finner dervid, att Utskot - 138 Don 17 Julii e. nu tet väl icke sagt, att Föredraganden afstyrkt husets inköpande; men deremot har Utskottet sagt något annat, nemligen att Föredraganden tillstyrkt hushyra; och i detta tillstyrkande ligger naturligtvis ett afstyrkande af allt annat.
Jag kan således ej finna, att någon anmärkning mot Föredraganden kan äga rum, och jag får för öfrigt, i anledning af den siste värde Talarens anförande, påminna om den gamla regeln, att Domaren ej hör sträcka sin pröfning längre än käranden begär t, eller AnmärkningsMemorialet innehåller.
Då nu anmärkningsanledningen endast varit riktad emot Föredraganden, har Utskottet icke eller kunnat sträcka sin pröfning utöfver denna gräns; och det försök dertill, som nu blifvit gjordt, visar blott hågen att för egen räkning utsträcka anmärkningen, en håg, som icke är af afundsvärd natur.
Jag afstyrker således ali vidare åtgärd, och begär, att Memorialet må läggas till handlingarna.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken hemställde, att ConstitutionsUtskottets förevarande Memorial måtte läggas till handlingarne, hvilket bifölls.
Företogs till pröfning ConstitutionsUtskottets den 21 sistlidne Mars under JNT:o i4 afgifne, samt den 1 sistlidne April eftermiddagen på bordet lagde, Memorial rö - Den 17 Juli! e. m. rande StatsUtskottets anmärkningsanledning mot dispositionen af Åbo Academiefond.
An ekar swärd, Carl Henrik, uppläste följande:
ConstitutionsUtskottets Memorial N:o i4> rörande StatsUtskottets anmärkningsanledning, mot dispositionen af Åbo Academiefonden utgör en alltför consequent fortsättning af ConstitutionsUtskottets bemödanden, att godkänna Styrelsens åtgärder och handlingssätt äfven i de delar, det i min tanka på det mäst ojäfaktiga sätt ådagalägger en syftning, att nedsätta Rikets Ständers anseende, genom en påtagligt visad missaktning för deras stadganden och beslut.]
Det har af ConstitutionsUtskottet icke blifvit nekadl, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t af den 20 Aug. 1823, uttryckt sitt beslut om öfverlemnandet af Åbo Academiefonden till RiksgäldsContoiret.
Det har icke bordt undgå ConstitutionsUtskottets uppmärksamhet, att Rikets Ständer uti underdånig Skrifvelse af den 23 November 1823, rörande Statsregleringen i allmänhet, och med öfverlemnande af RiksStaten för 1824, och följande åren intill nästa Riksdag, ytterligare i underdånighet anhållit, att fonden skulle till RiksgäldsContoiret aflefvereras.
Den 17 Ju Ii i e. m.
Det hade i min tanka holdt hista ConstitutionsUtskottets uppmärksamhet, att Kongl. Majrt, detta oaktadt, uti Nådigt Bref till Kongl. StatsContoiret af den 5 November 1823, förklarat oftanämde fond böra qvarstå under Kongl. StatsContoirets serskilda vård, intilldess liqvid om Svenska Kronans fordringar i Finland blifvit uppgjord.
Rikets Ständers beslut igenfinnes äfven uti sjelfva Riksdagsbeslutet, under N:o 49» bland de utaf Rikets Ständer utfärdade skrifvelser.
Jag hade föreställt mig, att
ConstitutionsUtskottet bordt fästa någon uppmärksamhet vid det hitintills ovanliga förhållande, att Kongl. Maj:t icke tillkännagifvit Rikets Ständer sin olika åsigt, i anseende till denna fråga, och att intet svar ifrån Kongl. Majrt blifvit Rikets Ständer meddeladt, såsom upplysande det möjliga misstag, som inneburits uti Rikets Ständers öfver ämnet aflåtne underdåniga skrifvelser.
Jag bade trodt, att Statsmakterne vid detta tillfälle bordt förhandla med hvarandra i likhet med hvad för dylika tillfällen brukligt varit, och jag hemställer, huruvida det bordt undfalla ConstitutionsUtskottet, att Rikets Ständers Värdighet och anseende aldrig kan på ett mera förnärmande sätt kränkas, än genom den andra Statsmagtens olfentligt visade förmåga, att utan Den 17 Juli! e. m. afseende lemna, livad Rikets Ständer förordnat och beslutat.
Om Rikets Ständer vid detta tillfälle äfven skulle öfverskrida gränsen för deras beslutande-rätt, (hvarom jag likväl ännu ej är öfvertygad,) så hade likväl Rikets
Ständer icke förtjent förödmjukelsen af ett så heskalfadt förbiseende af deras beslut, då den andra Statsmagten icke i vanlig väg gjort påminnelse emot den mera eller mindre befogenheten af beslutet..
Jag vet ej, huru det skall förklaras, att Styrelsen ej ansett behöfligt, att i denna fråga lemna Rikets Ständer del af de omständigheter, som kunde föranleda bevisningen af Rikets Ständers misstag; och jag befarar, att
Svenska folkets förtroende och aktning för sina ombud åtminstone ej kan vinna styrka genom den tilldragelse, att Styrelsen helt enkelt visat sig å Rikets Ständers uti Riksdagsbeslutet
Tcungjorda stadganden kunna fästa hvad afseende som hälst.
Denna sida af saken har Utskottet alldeles förbigått, och i det stället blott vidhållit de skäl, hvilka af Styrelsen kunnat anföras såsom hinder emot verkställigheten af det beslut Rikets Ständer under Riksdagen 1823 i underdånig skrifvelse meddelat Kongl. Maj:t; och det är mera än troligt, att Rikets Ständer i detta, som i andra afseenden, undfallit för Kongl. Maj:ts åsigter, Den 17 Julii e. m. i fall de blifvit Rikets Ständer meddelade; men prejudicatet, att, ulan ett sådant meddelande, att, utan ett nekande svar ifrån Styrelsens sida till en af Rikets Ständer understäld skrifvelse, innefattande Ständernes beslut, vidtaga ifrågavarande åtgärd, visar sig för mig af så mycken våda, att jag icke ett ögonblick tvekar att söka orsaken till en så ovanlig händelse uti bristande nit, skicklighet och drift hos de rådgifvande, hvadan jag också tror, att ej allenast Rikets Ständers värdighet, men äfven landets väl, i högsta måtto påkallar ett af representationen uttryckt missbilligande af Styrelsegrundsatser, påtagligt syftande till nedsättande af den värdighet, sorn utgör det oeflergifliga vilkoret för någon möjlig verksamhet ifrån Rikets Ständers sida.
Jag anser mig derföre böra tillstyrka 107 §:ns tillämpning emot de Rådgifvare, hvilka befrämjat beslutet af Kongl. Majrts Nådiga Bref till Dess och Rikets StatsContoir den 18 Aug. 1824, rörande disposition af den så kallade Åbo Academiefonden, på annat sätt, än Rikets Ständers beslut af i8a3 förordnade, och det är till vinnande af upplysning om de personer, emot hvilka den underdåniga skrifvelsen bör rigtas, jag anhåller om återremiss utaf Memorialet.
Förevarande ämne är, jag bekänner det, sådant, att man Den 17 Julli e, m. i43 vid första anblicken latt är färdig att Öfvergå till Friherre Anckarswärds mening.
Denna liar äfven varit min, men jag skall öppet redovisa de skäl, som fört mig till en annan.
De ifrågavarande medlen tillhörde ostridigt Åho Academi, och voro af den natur, att om de efter freden af Ryska Regeringen blifvit reclamerade , hade de bordt utgifvas.
Emellertid, när detta icke skedde, hlef, om jag icke minnes orätt, under den 9 October 1811, då alla öfverskottsmedel ännu berodde på Regeringens användande, förordnadt, att medlen skulle ställas under RiksgäldsContoiret och förräntas, för att af Konungen disponeras till pensioner.
Medlen stodo der ännu qvar år 1823, och med samma rätt, som man påstår, att Ständerna bordt höras, innan 1825 års beslut af Regeringen fattades, med samma rätt kan man säga, att Konungen bordt höras, innan Ständerne år 1823 fattade deras beslut.
Detta hände icke; Ständerna beslöto en underdånig anmälan, att medlen borde för annat ändamål öfverlemnas till RiksgäldsContoiret, och StatsSecreteraren befann sig nu uti den ovanliga händelse, att han å ena sidan hade för sig ett Konungens beslut af 181 1, som utan anmärkning passerat 1812, 1815 och 1818 årens ConstitutionsUtskott, samt å andra sidan Ständernas beslut af år 1823.
Må hända hade StatsSecreteraren* i fall han förutsett, att anmärkning skulle göras, vid föredragning af ärendet tillstyrkt >44 Den 17 Juni c. m. Rikets Ständers hörande, innan något beslut fattades; men han hade för ett motsatt förfarande ett praejudikat af Rikets Ständer sjelfva; och då det i detta tvetydiga fall ålåg honom, att hafva en mening, samt han haft en, der två kunde ägas, hvari består då hans brottslighet?
Jo deri, att han ej råkade utleta samma mening, som 3 år derefter Revisorerna.
Man vill således, att StatsSecreteraren vid afgörandet af denna epinösa fråga skulle förutse Revisorernas mening.
För öfrigt, sedan jag nu redovisat mitt omdöme om saken, må det, då anmärkningen måste grunda sig på en förmodan om bristande skicklighet, tillåtas mig yttra den öfvertygelse, grundad på några och tjugu års erfarenhet och bekantskap, att StatsSecreteraren Skogman är en af Konungens skickligaste Embetsman, och en af de mest rättskaffens menn iskor.
Då jag således ej begriper beskaffenheten af det fel, man vill påbörda honom, enär det är af den natur, att grunden dertill vill finnas uti en efteråt inträffad omständighet, så begär jag, att äfven detta Memorial måtte blifva lagdt till handlingarne.
Jag vill endast hafva äran tillkännagifva, att de vådliga syften Friherre Anckarswärd påbördat ConslitutionsUtskottet, ingalunda legat till grund för Utskottets handlingssätt.
Om mitt min - Den 17 J lili i e. m, 145 minne ej bedrager mig, så var frågans behandling inom Utskottet helt enkelt den , att då Utskottet fann den Kongl. Skrifvelsen af 1811, angående dispositionen af ifrågavarande medel, utan anmärkning hafva passerat 1812 års ConstitutionsUtskott, ansåg närvarande ConstitutionsUtskott sig endast höra taga i öfvervägande, om medlen kunde anses såsom Riksgäldsmedeh
Denna fråga afgjordes genom en votering, hvars resultat ligger till grund för Utskottets Memorial.
Behandlingen har således ej kunnat vara annorlunda, och jag tror icke, att några elaka biafsigter å Utskottets sida deri kunna igenfinnas.
Då jag begärde ordet, var afsigten att taga mig friheten vederlägga de af Friherre Anckarswärd mot Utskottets Memorial gjorde anmärkningar.
Jag trodde att ett beslut, Som fattades redan 1811, och som oanmärkt passerat alla Riksdagar och Revisioner, borde anses heligt, utan att leda till någon anmärkning af 1827 års Revisorer.
Jäg är nu förekommen af Friherre Boije, och skulle anse mig fela, om jag upptog Ridderskapets och Adelns tid med ett upprepande eller återkallande af hvad Friherren så fullständigt utredt.
Jag vill blott tillägga, att jag förmodar, det
Utskottet bättre än någon annan, af handlingarne inhemtat 33 1U 10 146 t)éh 17 Julii e. m. kännedom af det förhållande, sorn jag af tillfälliga orsaker har mig bekant, att det ändamål, hvartill medlen blifvit använde, ingalunda varit skadligt, utan tvertom ganska nyttigt, och att uteblifvandet af en sådan disposition snarare skulle hafva medfört skada.
Jag gillar derföre fullkomligt Utskottets Memorial, och anhåller om proposition, att det må läggas till handlingarne.
Med verklig respeet för Friherre Boijes rikhaltiga logik, finner jag nu mer än någonsin äfventyrligt, ätt med Friherren ingå uti en tanketvist, särdeles som jag icke anade behofvet ätt följa Friherren med några anteckningar.
Jäg anhåller likväl, att först få fästa uppmärksamheten vid ett betydligt misstag, som Frilierren begått, då han ansett Rikets Ständer böra höra Konungen, eller gifva Konungen på förhand tillkänna de beslut, som Ständerna amna fatta.
Jäg förstår ej, huru detta skulle tillgå, eller huru man skulle kunna förfära annorlunda, än att beslutet framställes genom en underdånig skrifvelse, på sätt som äfven vid ifrågavarande fall skett.
Friherren har ytterligare förbisett den omständighet, att då Rikets Ständer förordnade om Åbo Academiefonden, betogo de ingalunda Konungen utvägar, i händelse af reclamation; ty de afsatte serskildte medel för detta ändamål.
Men deremot skulle det förefalla mig besynnerligt, om Fonden icke Den 17 Jnlii e. m. *47 mera tillhörde Rikets Ständer derföre, att 1811 års beslut passerat påföljande Riksdagars ConstitutionsUtskolt.
Om här kan visas något Rikets Ständers beslut, angående Abo Academiefonden, hvarigenom de frånliändt sig ägande rätten dertill, då medgifver jag, att Revisorerne haft orätt; men att påbörda Revisorerne antingen under sin befattning eller såsom Representanter den förmätna fordran, att StatsSecreterarens skicklighet skulle bero på inspiration att se lika med Rikets Ständers Revisorer, det är ett skäl, hvari jag lemnar derhän, om logiken är lika grundlig, sorn den kan synas skickligt utförd; på mig har den åtminstone icke gjort den verkan att öfvertyga.
Jag har ej velat ingå i någon undersökning om sjelfva Åbo Academiefond, men då Piikets Ständer fattat ett beslut, som de meddelat och underställt Konungen, har jag trott, att, i händelse af Konungens ogillande, Rikets Ständer bort kunna förvänta ett yttrande derom , och en sådan fordran kunde här så mycket häldre äga rum, som en skrifvelse, innefattande en emot Ständernas beslut motsatt föreskrift, redan under förra Riksdagens lopp utfärdades till Kongl. StatsContoiret.
Det är en sådan behandling af Rikets Ständers beslut, mot hvilken jagifrar, såsom ett vådligt prejudicat, i afseende på de båda Statsmagternas förhållande till hvarandra.
Jag har således, med åsidosättande 33 il *0* Den 17 Ju 1 i i e. m. af sjelfva fonden, Llott ansett behandlingen af Rikets Ständers beslut ej öfverensstämmande med Svenska folkets billiga fordran på Konungens Rådgifvares omtanka, att bibehålla endrägten Statsmagterna emellan, grundad på en ömsesidig aktning för hvarandras beslut.
I sjelfva saken skall jag icke vidare yttra mig, men jag begär blott, att få förklara ett föregående yttrande, sorn den sista värde Talaren fattat oriktigt, eller jag felaktigt framställt.
Min mening är ej att förringa folkets eller Rikets Ständers rätt, att i allmänhet disponera om Statens medel, Konungen oåtspord.
Men här var fråga om ett serskildt derifrån af-* vikande fall, och det var derom, som jag yttrade mig.
Från förhållandet i detta speciella fall tror jag icke, att någon tydning af mina ord på det allmänna bordt kunna göras.
Derföre att medlen voro Statens, följde ej att dispositionen af år 1811 var olaglig; Friherre Anckarswärd har ej eller sagt detta, och jag tror icke, att det kail sägas.
Konungen hade den tiden rättighet, att disponera alla öfverskott, men äfven om dispositionen varit felaktig, förvandlades den till laglig, sedan den förblef oanmärkt vid 1813 års Riksdag.
Dispositionsrätten å Konungens sida var således gifven, men två kunna icke disponera ett ting.
Jag bekänner, att om i8a3 års
Ständer känt förhållan - Den 17 Julii e. m. »49 det, så, ehuru intet hinder deri låg för en framslald önskan om en förändrad disposition, hade de likväl bordt fråga sig före, innan de fattade något beslut.
Om derföre i8a3 års skrifvelse betraktas såsom en hemställan, hvilken genom 1825 års beslut blifvit alslagen, så bevisar det blott att Konungen lunnit för godt att bibehålla sin dispositionsrätt af 181 x, hvilken, då den en gång vai'it laglig, icke kunnat upphäfvas genom i8a3 års Ständers beslut.
Jag tror att min uppfattning af förhållandet är riktig, ehuru framställningen deraf kanske varit mindre tydlig, och jag förblifyer derföre vid min förut yttrade mening.
Herr Iljertcij Grustaf:
Jag hade visserligen ej ämnat yttra mig öfver de serskildta anmärkningsfrågor, hvilka Utskottet afslagit, emedan jag trott det vara mindre lämpligt, då jag icke finner någon af Konungens Rådgifvare närvarande, utan hela försvaret öfverlemnadt åt sakdrifvare; men jag tager mig dock friheten fästa uppmärksamheten på 76 §:n Riksdagsordningen, Deri säges uttryckeligen: ”'Allt hvad Rikets Ständer efter granskning godkänt eller lemnat ”oanmärkt, bör anses hafva vunnit decharge ”i afseende på det granskade, odlingen ny, ”till ansvarighet förbindande, granskning af ”nya Ständer i samma mål vara tillåten.”
Hvad sålunda icke blifvit granskadt, kan icke eller hafva vunnit decharge; Nu har Åbo i»o Den 17 Julii e. ro. Academiefond aldrig undergått någon granskning af Rikets Ständers Revisorer, och följaktligen kan icke eller decharge för rådgifvande åtgärderne i afseende härpå hafva blifvit meddeldt, enär man hittills saknat all upptäckt om möjliga tillgrepp af Statens medel.
Nog inser jag, huru nyss åberopade 76 §. kan genom vägrade propositioner tillintetgöras, men jag har dock, för att i en framtid icke betaga oss rätt, att till ansvar ställa de Konungens Rådgifvare, som vi anse hafva felat, trott mig böra våga att bestrida Hans Excellence Herr Grefve De la Gardies påstående, att ifrågavarande ämne oanmärkt passerat alla Riksdagar och Revisioner ifrån 1811 intill 1827.
Då vi icke lära kunna tänka oss annat än afslag å de anmärkningar, som af enskilte Riksdagsmän väckas i ConstitutionsUtskottet emot Kongl. Maj:ts Rådgifvare, ser jag icke, att det återstår mera, än att, lika sorn den rycktbara Bevillningssäcken, äfven skaffa oss en Constitutionssäck.
Framkallad på ett skändligt sätt till personligt försvar, ber jag att inför Ridderskapet och Adeln få redovisa för motiverne till det varma nit, hvarmed jag satt mig emot den af partisinnet rigtade förföljelse emot Konungens Rådgifvare.
Just för det jag funnit, att ett partisinne existerar, som föresatt sig alt, utan afseen - Den 17 J u 1 i i c. m. de på rättvisa och billighet, nedrifva Mini stéren, har jag satt mig deremot, emedan min rättskänsla kraft det.
Icke bryr jag mig om Ministeren.
Jag har till den inga enskilda förbindelser.
De löneförmåner jag undfått och åtnjuter af Staten, hafva blifvit mig tilldelade, långt innan nuvarande Ministeren fått magt med Regeringstömmarna.
Stående vid grafvens brädd, färdig att snart nedstiga deri, trotsar jag den svartaste och afundsammaste ondska, att kasta skugga på min framfarna lefnad, eller på min Riksdagsmannacaractere; och likväl har jag blifvit skändligt angripen och kallad för Ministérens Sakdrifvare.
Sakdrifvare!
— Ja! jag är det — men för Folkets och Fäderneslandets heliga interessen.
Då jag bakom oppositionen ser en 3:dje kraft, som hotar att begagna oppositionen till vägberedare åt sig; en kraft, som oppositionens flesta Ledamöter icke ens ana; men emot hvilken jag svurit, att, så länge jag har en bloddroppa varm, ifra; så hämmar jag dess framgång, om jag kan, och vet, att jag dermed redligt tjenar mitt Fädernesland.
Jag beifrar nu det förolämpande mig här blifvit tillfogadt utaf ÖfversteLöjtnanten Hjerta, stridande emot 5o §. i Riksdagsordningen, som lemnar hvarje Stånds Ledamot rätt att i plenum stående och från sin plats till protocollet fritt tala och utlåta sig, i alla frågor, som under öfverläggande komma, och om lagligheten af allt, som inom Ståndet sig Den 17 Jul i i e. in. tilldrager; hvaremot det forbjudes att tillåta sig personligen förolämpande uttryck och stadgas , huru de skola beifras.
Jag begär ej tillämpning af den i nämnde §. åberopade 78 §.
Riksdagsordningen, men hemställer till den ädlaste och rättvisaste samling, som jag känner att afgöra, om jag skall tillgodonjuta lagens hägn; om jag bar rätt till dess beskydd, eller ej, Utgången deraf skall äfven bestämma, om jag mera skall finnas på detta rum eller ej.
Herr Hjerta: Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes af Protocollsföranden äska upplysning, huruvida jag i det anmärkte yttrandet nämnt Friherre Boijes namn, och om jag således kunnat hafva något personligt förolämpande uttryck emot honom, jag har blott sagt, att det vore obehagligt inlåta sig i frågor om Rådgifvarnes förhållanden, då de icke sjelfve voro tillstädes, utan bela deras försvar syntes öfverlemnadt åt dem, hvilka åtagit sig att vara deras sakdrifvare.
Just den af Friherre Boije åberopade 5o §.
Riksdagsordningen ger mig frihet att nyttja hvad term som hälst, då den icke innefattar något personligen skymfligt.
Mig synes det besynnerligt, att Friherre Boije tagit åt sig benämningen af sakdrifvare, då flere än han försvarat Ministe'ren.
Jag tror, »tt
Friherren tillåtit sig en vida större förolämpning emot mig, då han nämt mig vid namn, och tillvitat mig att hafva skändligen angripit honom.
Dtn 17 Julii e. m. 153 Herr Tham,.
Wolrath:
Det är visst icke första gången, eller något ovanligt, att inom detta ruin blifva personligen angripen utan att namn namnes.
Jag är äfven en af dem, som talat icke för Ministrarne, utan för lagens och rättvisans helgd; samt är likgiltig, om någon, då jag så handlar, kallar mig sakdrifvare.
Jag föraktar dem, sorn orättvist anfalla mig, och består i min föresalts, att, utan afseende på personen, försvara hvad jag tror vara rätt; och jag anser det vara under hvar ärlig
Man, att bry • sig ojn obilliga förolämpningar, Friherre Boije: Ehuru Herr Hjerta förklarat, alt han icke menat mig ensam med sitt personligen förolämpande yttrande, och jag således icke kan efterskänka de förolämpades rätt till upprättelse, vill jag för min del endast öfverlemna till hvarje Adelsmans känsla af loyautet att bedöma händelsen, och förklara, att om uttrycket hade syltat åt mig, skulle jag hafva föraktat håde uttrycket, och den, sorn kunnat tillåta sig det, Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Jag vet ej, om man hör anse det vara mäst besynnerligt, eiler mest bedröfligt, att nian linner det sämre, att föra Ministerens sak, än någon annans, örn de värde Ledamöter, sorn nu tagit detta så häftigt, för närvarande icke äro sakdrifvare för andra, så torde de likväl påminna sig, att de förut »54 Ben 17 J u 1 i i e. in. varit det, I öfrigt synes det mig mindre lämpligt, att då fråga är om decharge för Styrelsens medlemmar, man skall sysselsätta sig med att tillvägabringa en sådan för enskilda Ledamöter af Ståndet.
Jag tillstyrker således, att denna fråga måtte ju förr desto hellre förfalla.
Friherre Anckarswärt},: