Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I dessa studier av 1880-talet kan man se hur vissa temata och frågeställningar särskilt fängslar Victoria Benedictsson och år efter år återkommer i olika konstellationer.
Mänskliga relationer upptar en viktig del, förhållandet mellan man och hustru, föräldrar och barn, mor och son, husbonde och tjänstefolk, vänskapsförbindelser.
Den mest dominerande frågan blir i anslutning till detta den för hela 80-talet så viktiga ”könsfrågan” eller ”sedlighetsfrågan”, det överallt i böcker och tidningar livligt debatterade förhållandet mellan män och kvinnor, inom och utom äktenskapet.
Intimt förbunden med denna fråga är givetvis kvinnofrågan.
Hela Victoria Benedictssons kamp för att bli respekterad och uppskattad som människa, inte som kvinna-könsvarelse, och som författare, inte som skrivande blåstrumpa, är inflätad i sedlighets- och kvinnodebattens olika turer.
Stora boken blir, som Fredrik Böök påpekat i sin biografi över Victoria Benedictsson, ett djupgående försök att kartlägga förhållandet mellan könen under 1880-talet.
Den minsta lilla detalj som kan vara belysande i sammanhanget noteras i dagboken och med hjälp av egna iakttagelser och andras berättelser rullar Victoria Benedictsson upp en sedekrönika inför våra ögon.
Om hennes djupt personliga engagement i dessa spörsmål vittnar ett brev från oktober 1886 till Karl af Geijerstam, senare gift med hennes styvdotter Matti:
Du kan tala till mig om allt hvad du vill, allt vad man kan säga åt en mor eller åt en manlig vän; jag är som en förening af båda.
Rå är jag inte, men pryderi har jag icke spår af.
Och så har jag ett allt uppslukande begär efter att kunna förstå.
Jag har alltid varit mån om att inte mina döttrar skulle få gå ut i lifvet så blinda och ovetande som jag till min olycka gjorde, och därför har jag försökt att vinna deras förtroende samt framför allt undervisa dem om hur människor lefva sitt lif utom salongerna.
Av en ödets ironi tvingas Victoria Benedictsson under de sista livsåren när hon upplever den smärtsamma förbindelsen med Georg Brandes, att allt mer flytta över detta sedestudium från omgivningen till sig själv.
På sitt eget skinn får hon erfara hur hon formats av sin stränga uppfostran, hur hon kringgärdas av sin samtids konventioner och fördomar om hur en kvinna bör vara.
Ty det som i första hand ger åt Stora boken dess värde är utan tvekan det porträtt Victoria Benedictsson tecknar av sig själv.
Ur myllret av avslöjande anekdoter och skarpa iakttagelser framträder allt tydligare bilden av en säregen och fängslande personlighet, en stolt och sårbar kvinna som känner det splittrade i sitt väsen och som med all sin energi kämpar för att bli hel och stark.
Med stor medvetenhet och klarsyn analyserar hon sin situation.
Att genom åren följa Victoria Benedictssons kamp för frigörelse på olika plan gör det möjligt att förstå allt det utom och inom henne själv som samverkade till att bryta hennes livsvilja och som ledde fram till hennes förtidiga död.
Som ovan omtalats har tidigare endast delar av Stora boken givits ut i tryck, främst av Axel Lundegård i tre olika utgåvor.
Victoria Benedictsson, En sjeljbiografi ur bref och anteckningar, gavs ut 1890 och en ny omarbetad upplaga trycktes 1908.
Den sista och fylligaste utgåvan kom 1928 och hette Dagboksblad och brev samlade till en levnadsteckning, I-II.
I Samlade skrifter 7, har han låtit trycka folksagor från Fol. I.
Böök har i Victoria Benedictsson och Georg Brandes, 1949, publicerat det mesta av de dagboksanteckningar som rör de bådas förhållande.
Böök har också tryckt ett hundrasidigt utdrag ur Stora boken och Dagboken – vilket är det namn han ger de lösa pappersremsorna – i en utgåva av Victoria Benedictssons Skrifter, som kom 1950.
Mycket av det som tidigare betraktats som mindre värdefullt och som förblivit opublicerat har idag ett särskilt intresse.
Det rör Victoria Benedictssons iakttagelser och tankar kring kvinnors liv och uppfostran, skillnaderna i mäns och kvinnors villkor.
Redan i den första volymen, bland anekdoter, folksagor och utkast, hittar man avsnitt som tydligt avslöjar
Victoria Benedictssons aldrig mattade funderingar kring kvinnorollen.
När hon skriver en lång essä om Lord Byron och hans italienska väninna Teresa Guiccioli, tillrättalägger hon materialet så att
Teresa sägs ha varit 16 år när hon gifte sig med den 60-årige änklingen greve de Guiccioli. Enligt källorna var hon 18 år.
Men Victoria Benedictsson vill markera det onaturliga i ett dylikt äktenskap, alltså förändrar hon flickans ålder.
I folksagan ”Svinavakterskan” fastnar man för en oväntad och säkerligen av Victoria Benedictsson själv tillagd passage.
Den vackra svinavakterskan blir uppmärksammad av en herreman, som ber henne berätta sitt livs historia för honom:
Han uppmanade henne då att följa med honom derifrån, men i förstone nekade hon.
Han lofvade att sätta henne i lära hos de konstfärdigaste klostersystrar i landet samt att han icke i något skulle tvinga henne [...].
Då tackade hon honom och sade att om hon i allt finge hafva sin frihet, så ville hon gerna följa honom till klostersystrarne [...].
Efter ett års betänketid samtycker hon till giftermål.
(Stora boken, sid. 81 f).
Hade då Victoria Benedictsson själv för avsikt att trycka sina dagböcker?
Vad vi vet är att hon på flera ställen antydde att hon ville ha materialet i fred: ”Förbjuden ingång” står det på försättsbladet till den första foliovolymen och ”Öppna ej!” på pärmen till volym II.
Pärmarna till Fol.
III och IV har samma inskrift: ”Fullkomligt privata anteckningar.” Sannolikt är detta att betrakta som varje dagboksskrivares legitima önskan att skydda sina tankar mot nyfikna familjemedlemmar.
Den strängaste formuleringen finns på försättsbladet till Fol. II, som omfattar åren 1883–85:
Ingen – hvem det vara må – eger rätt att öppna denna bok, hvarken nu eller vid min död.
Den person som af mig utses att taga hand om min literära qvarlåtenskap är den ende som får läsa, om honom så för godt synes.
Äfven eger han rätt att, med ledning af hvad jag skrifvit, göra egna anteckningar, men ingen mer än han får läsa något i dessa anteckningar, utan böra de uppbrännas så fort ske kan.
Ingen av de övriga volymerna bär någon liknande text.
Victoria Benedictsson testamenterade all sin litterära kvarlåtenskap till Axel Lundegård som just apropå förordet till Fol. II av
Stora boken meddelar, kanske efter en muntlig upplysning från Victoria Benedictsson:
Detta skrevs medan boken mest bestod av blanka blad och innan det fanns någon litterär kvarlåtenskap att ta hand om.
Men de blanka bladen fylldes raskt, bl. a. med rykten och gissningar om den nye kyrkoherden och hans pojkar. [
Mycket är av stort personhistoriskt intresse, men själva rikedomen på stoff har nödvändiggjort ett urval, och allt vad Victoria Benedictsson antecknat om sina egna och mina anhöriga, hör ännu icke offentligheten till.
(Dagboksblad och brev, I, sid. 171 f.)
Det har i år gått exakt femtio år sedan detta skrevs.
Nu bör tiden vara mogen att låta en bredare läsekrets ta del av Victoria Benedictssons störst anlagda och märkligaste verk, Stora boken.
I ett avskedsbrev till Axel Lundegård den 18 juli 1888 bad Victoria Benedictsson också uttryckligen:
Förstör inte mina privatanteckningar.
G.B.[Georg Brandes] skall troligen be om det, men det får icke ske.
Hvart ord är sanning och den sanning jag kan besegla med min död bör han också ha mod att stå för.
Själv hade hon ju också kunnat bränna upp sin anteckningar, hennes död var ju inte någon impulsiv och oplanerad handling.
Men redan ganska tidigt har Victoria Benedictsson insett det stora värdet i dagböckerna och av en mängd ställen framgår att hon funderar över sina framtida läsare.
Sommaren 1883 skriver hon t. ex.:
Jag har ofta velat från mitt sinne bortjaga tanken på den eller de som möjligen skulle komma att läsa dessa rader – anseende att tanken på hvad den läsande skall tycka och tänka kommer en att vara osann.
Men jag har haft orätt häri, ty man talar för att höras, skrifver för att läsas.
Och flera år senare, på en av de lösa lapparna:
Hvem skall läsa alla dessa mina anteckningar?
När jag en gång får ge mitt förtroende, då skall jag ge fullt ut och utan förbehåll, ty jag ger en gång för alla och för alltid.
Hvem blir du?
Du–som jag kan se in i ögonen utan att blygas, derför att du skall kunna förstå mig?
(25.2 1887)
I december 1886 känner hon sig övergiven av alla och försöker intala sig att ensamhet och frihet är vad hon mest behöver. ”Älskade gamla bok!
Du är mig mer än fränder och vänner [...]”, utropar hon och fortsätter:
Jag bryr mig icke om hvem som en gång får läsa min stora bok, när jag bara är död.
Hvem du än är, så försök att förstå hur ensam jag är, hur jag måste kufva detta konstnärs- eller zigenarblod, som löper hetare i mina ådror än någon vet om.
Victoria Benedictsson visade ibland vad hon skrivit i Stora boken för sina förtrogna, till exempel Axel Lundegård, Georg Brandes och styvdottern Matti.
Vissa delar var hon emellertid särskilt angelägen att få behålla privat: dem skrev hon ner med chiffer, ett teckensystem som hon av allt att döma själv uppfunnit.
Chiffret består av siffror, runor, streck och punkter med ett tecken motsvarande varje bokstav i alfabetet utom w som saknar eget tecken, och hon använder det i såväl almanackorna som i Stora boken och på pappersremsorna.
Det erbjuder inga större svårigheter att tolka.
Vad Victoria Benedictsson inte ville att andra skulle ana hennes intresse för, det skriver hon ner med chiffer.
Det kan röra så skilda ting som misstanken att någon lider av syfilis eller vilka ämnen som kan ingå i en fil. kand.-examen.
Chiffret dyker för första gången upp i almanackan för 1878 och finns med fram i den sista dagboksvolymen.
Några av tecknen förändras under årens lopp eller byts ut, de flesta är dock hela tiden desamma.
Här nedan återges chiffer-alfabetet i sin helhet så som det såg ut 1883–84, samt ett prov på dess användning:
är blindtecken som inte motsvarar någon bokstav utan sätts ut för att försvåra chiffrets tydande.
Siffror inne i chiffertext skiljer Victoria Benedictsson ut från chiffertecknen genom att antingen stryka under talet eller sätta en båge över det, t. ex. 400.
I denna utgåva har chiffret tolkats, och enstaka ord eller partier som skrivits med chiffertext markeras med halvfet stil.
I möjligaste mån har Victoria Benedictssons egen disposition av sidorna i Stora boken följts.
År 1882 kom Victoria Benedictsson att intressera sig för den under 1800-talet populära konsten att klippa silhuetter.
Från detta år finns ett silhuettalbum, bevarat i Ernst Ahlgrenarkivet på UB i Lund, där hon klistrat in och tecknat silhuetter som i många fall illustrerar de anekdoter och folksagor hon samtidigt skrev ned i Stora boken.
Det är därför helt naturligt att låta dessa bilder från silhuettalbumet ingå i del I av Stora boken och därmed också belysa en delvis bortglömd sida av Victoria Benedictssons konstnärspersonlighet.
Till sist några ord om Victoria Benedictssons personliga förhållanden när hon börjar anteckningarna i Stora boken under våren 1882.
Victoria Bruzelius föddes den 6.3 1850.
Hon var yngsta dotter till vice auditör Thure Bruzelius och hans maka Helena Sofia Finérus.
Som ung flicka ville hon bli konstnär, men då föräldrarna nekat henne att börja konststudier i Stockholm, gifte hon sig år 1871 med den nära 50-årige postmästaren i Hörby, Christian Benedictsson, som var änkling med fem barn.
Vid omgiftet var barnen i åldrarna 6 – 13 år.
Victoria Benedictsson blev en god och älskad mor för styvbarnen.
Från ungdomstidens brev och anteckningar dröjer bilden av den livliga och glada tonåringen kvar och från 70-talet minns man den verksamma husmodern som med liv och lust bakar, slaktar och stortvättar, som älskar att åka skridskor om vintern och som gärna slår sig ned vid pianot och spelar på kalasen, när ungdomarna vill dansa.
Under lediga stunder drar hon sig undan för att måla eller skriva.
Utåt sett kom makarna rätt väl överens, men med åren blev konsekvenserna av det förhastade giftermålet allt mer uppenbara för Victoria Benedictsson, som kände sig allt mer främmande för sin man.
Hon födde två egna döttrar i äktenskapet, Hilma Margareta, år 1873, och Ellen Helena, år 1876, som dog helt liten.
Under slutet av 70-talet upplevde hon sin första verkliga förälskelse i svensk-amerikanen Charles de Quillfeldt.
På våren 1881, efter Quillfeldts definitiva avresa från Hörby, insjuknade Victoria Benedictsson i en svår och långvarig sjukdom, sannolikt av psyko-somatiskt urprung.
I ena benet tillstötte också senare en inflammation som ledde till lamhet och ett flertal operationer, som utfördes av professor Ask i Lund, blev utan positivt resultat.
Våren 1882 är Victoria Benedictsson sängliggande, närmast förlamad i högra benet, med liten utsikt att någonsin bli helt frisk.
Den två år långa sjukdomstiden innebar på flera sätt en vändpunkt för Victoria Benedictsson.
Hon genomgick en andlig kris, från denna tid är hon ständigt medveten om att hennes tid kan vara knapp, det hon vill säga och göra kan inte vänta.
Hon börjar målmedvetet arbeta på att bli författare.
Under sjukdomstiden förlorar hon intresset för den idealistiska litteraturen i signaturpoeternas anda som hon tidigare försökt efterlikna, verkligheten runt omkring henne fångar hennes uppmärksamhet, hon blir realist och övergår alltmer till att skriva på prosa.
Sjukdomstiden innebar också en positiv frihet från hushållsplikter och frihet från äktenskapliga krav.
Hon fick tid att läsa, teckna och klippa silhuetter och framför allt fick hon tid att på allvar ägna sig åt sitt stora livsintresse – att skriva.
Det är här som Stora boken kommer in – den som skulle bli hennes bästa bok.
Från början en materialsamling och en författarverkstad växer den med åren ut till en samtidskrönika och en bekännelseskrift och dess slingrande utvecklingslinje går från det perifera och utanförliggande inåt mot en allt mer djupborrande självanalys.
Lund i januari 1978
Christina Sjöblad
Victoria Benedictsson.
Dessa samtal och lösryckta scener äro ingenting annat än studier i framställningskonsten, samt försök att fasthålla och på papperet fästa stundens vexlande stämningar.
Alltsamman är endast gjordt för öfnings skull, som då en målare tager skizzer af kroppens särskilda delar eller lemmar, för att på så sätt liksom bit för bit skaffa sig insigt om, samt skicklighet i, att naturtroget framställa menskliga gestalter.
Hörby i September 1880.
Dessa sidor egnas helt och hållet åt mitt Alter Ego och innehålla endast slarf sedan jag af försigtighet måst förstöra det ordentligt utförda.
Slarf och ofullkomlighet skall göra det skrifna till största delen obegripligt för andra än mig sjelf.
Önskar derföre helst få ha det ”privatim!”
Hörby d 7 april 1882.
Hörsägen.
Trycksak.
Verklighet.
25.3 1882
Det går icke att alldeles troget teckna efter naturen SÅ som man sett den för sina egna ögon.
Hvad i verkligheten endast blicken sagt måste i novellen ofta uttryckas med ord om ej skildringen skall förefalla långtrådig och intetsägande.
Om personerna med ord uttrycka just det som jag måhända läst i ett menniskoöga, då är teckningen sann oaktadt förändringen af form.
O.1
Första vilkoret för att blifva en sann konstnär är att se, det andra att minnas, först i tredje rummet kommer den så att säga teckniska färdigheten, som förstår att framställa och gruppera bilderna; – färgen, det vill säga snillets gudagåfva, kan af ingen eröfras, den måste finnas från begynnelsen, den kommer fri och obunden som en himmelens solstråle.
Man kan skymma bort, men aldrig framkalla den.
Man vore icke hälften så lycklig i sin barndom om man då kände vuxna personers vanmagt och alltings ovaraktighet.
Antingen man tryggar sig till dem som stöd eller blickar upp till dem med bäfvan är man öfvertygad om deras stora magt.
Hvem har ej som vuxen lett åt detta likt en trollformel begagnade uttryck: ”Jag skall säga åt far” eller ”jag skall säga åt mor”?
I barndomen bekymrar man sig föga om religionen och Gud; man behöfver honom icke, allt är hjelpt när man bara ”säger till far”.
När man hunnit till mognare ålder, när man ser icke blott sin egen oförmåga utan hur allt och alla måste böja sig för allherskarena: tiden, sjukdomen, döden, – när vi se hur allt vexlar, försvagas, förstöres – hur intet som menskligt är kan vara af fullkomlig trygghet och varaktighet, då griper oss en känsla af öfvergifvenhet och osäkerhet och det är då som behofvet af ett högre, mägtigare, varaktigare väsende griper oss, och det är då, när vi se allt menskligt glida undan, som vi behöfva en säkrare grund för hopp och tro än menskliga individer.
My story opens in the north-west of Ireland, and the golden sunshine of an August evening is shining over the lovely little Rhua valley, which takes its name (signifying ”red”) from the river Rhua running through it, the bright red tinge of which, telling of iron ore near the surface of the land, causes it well to deserve its cognomen.
The valley stretches away towards the south as fas as eye can see, – intersected by the river, – but on the north it is bounded, some three miles off, by a broad blue line, where the Atlantic rolls up to the shore and carries back with it the tiny contribution towards its grandeur of the Rhua river.
Strange stories are told of this same river! stories which in looking at it laughing, and rippling, and dancing along, with the swallows skimming its surface, are hard to credit; – stories of fatal floods roaring down the valley carrying all before them, and leaving only a dark line of wrack behind to show their path of destruction! – floods which ruined many a poor family, and ended even many an honest life in endeavouring to save their flocks and heards, – and more than one woman in the glen has fatal cause to remember, by the widow’s weeds then donned, the time, ten years now, when the Rhua had risen for the last time.
In looking at the valley the first thing which catches the eye are the grey walls of two fine old buildings, half inhabitable half in ruin, which confront each other from the heights on either side of the valley, the little village og Shaughrane lying low down between them.2
Du är mig en öm och trogen syster
som jag är dig en öm och trogen bror,
Dig jag vördar, dig jag sluter
ibland dem som i mitt hjerta bor.3
Min berättelse börjar i nordvestra delen af Irland, och en Augustiaftons gyllene solsken skiner öfver den älskliga lilla Rhuadalen, hvilken har sitt namn (betydande ”röd”) af floden Rhua som rinner genom den hvars bjerta röda färg, sqvallrande om jernmalm nära markens yta, låter den väl förtjena sitt tillnamn.
Dalen sträcker sig åt söder så långt ögat kan se, – genomskuren af floden – men i norr är den begränsad på omkring tre mils afstånd af en bred blå linie, hvarest Atlanten rullar upp till stranden och för tillbaka med sig
Rhuaflodens smala bidrag åt dess storhet.
Besynnerliga historier berättas om denna samma flod! historier hvilka det är svårt att tro då man ser den leende, sqvalpande och dansande framåt med svalorna snuddande vid dess yta; – historier om olycksbringande vattenmassor dånande ned åt dalen, förande allting framför sig och endast lemnande en mörk linie af tång bakom för att utvisa sin förstörelses väg! vattenmassor som ruinerade mången stackars familj samt tillochmed slutade månget hederligt lif under försöket att rädda deras flockar och hjordar, och mer än en qvinna i den djupa dalen har olycklig orsak att genom den då påtagna enkedrägten ihågkomma den tid, nu tio år sedan, då Rhua svällde sista gången.
Då man betraktar dalen är det första som fäster ögat de grå murarne af tvenne vackra gamla byggnader, till hälften beboeliga, hälften i förfall, hvilka stå midt emot hvarandra på höjderna å dalens båda sidor, under det den lilla byn Shaughrane ligger långt nere mellan dem.
My very dear sister!
I was much pleased by your letter for it shoved me that you have confidence in me, and in no hands you could place it better than in mine – your brothers – the feeling that acheated you to write is no stranger to me, and shall therefore not be misconstrued.
I would still be your friend if by any emaginary reason you might turn a cold shoulder upon me.
When I talked of going away I was in a dispondent mood, mayhop
I shall never again see the land of the west.
No one knows better than
I that your friendship is worth seeking and keeping and you do not know how proud
I am of it, I whom nobody else cares fore except poor little ”Lie” – she thinks all the world of me, but she has known me for many years through sorrow and yoy – so you can not blaim me if I grasp after your friendship as the drowning man after a straw.
Yours sincerely N.4
I was much pleased by your letter, for it shoved me that you have confidence in me, and in no hands you could place it better than in mine – your brothers – for that
I am and would still be so if, by an emaginary reason, you would turn a cold shoulder upon me.
I was much pleased by your letter for it shoved me that you have confidence in me, and in no hands you could place it better than in mine – your own brother – – –
Den 7 April 1882.
Ensam – – – bunden och dock utan att känna det så!
Jag kan lyssna till andras tankar – huru?
I böcker.
Jag kan tala.
Mitt andra jag.5
Långfredag.
Himlen är så blå, solen lyser så klart och det är lugnt.
Icke en gren synes röra sig.
Det är ett väder fullkomligt i min smak.
Christian är på barndop till Sven Thors, flickorna och Knut på promenad.6
Regnet smattrade och blåsten tjöt.
Vid vattentunnan stod Jöns på post.
”Ä der nå’n?”
”Ä der nån?”
Endast blåsten svarar.
”Ä der nån?” (med full hals) Samma tystnad.
”Nej min liv om ja” står o vöjtar tönnan nar der inte ä nån.”
Lommar af.7
Utanför Kramer.8
”Va’ ekorrarne goda?” – ”Hvad för slag!
Inte äter jag några ekorrar.” – ”Måtte väl se det: svansarne hänga ju ut ur munnen!”
Kusken håller för dörren vid kalashuset.
Herrn: ”Har Åkesson hållit här länge?
” Kusken, orörlig, med graflik röst.
”En och en half timma.” Herrn, vid sin egen trappa stigande ur vagnen. ”God natt Åkesson.” Kusken, alltjemt i graflik ton. ”God morgon.”
Per står på post.
Qvinnan hans.
”Per, nu ä gröden färi.” – Per.
”Men ja kan inte gå härifrau.” – ”Åh jo.” – ”Näej.” – ”Bytt klär me mi.” – ”Men du kommer inte ihu å skyllra.” – ”Jo.” – (de byta kläder.) ”Glem nu inte å skyllra.” – ”Neej.”
– Per går och om en stund kommer en officer förbi den bortbytta skyldtvakten.
”Hvarför skyldrar du inte, karl?”
– Hon, (lugnt) – ”De glemde ja for ja ä ingen kar.” – ”Hvad är du då?” – ”Persa qvinga.” – ”Hvar är Per?” – ”Han ä bara hemma o eder gröd o miltj.”9
Mina Ljungberg liknar sig vid en spegel, Hilda undrar ”om der är en spricka på midten.”!!!10
Klockaren: ”Hvad sade påfven?” Fröken Taube: ”Han sa att klockarn skulle ha kollekten.”
Fästmön är hemma och helsar på sin mor, är otröstlig öfver att fästmannen ej skrifver.
Klagar slutligen sin sorg för husets gamla trotjenarinna.
Denna drager fram brefvet ur barmen, har gömt det undan i den villfarelsen att det skall hållas hemligt för hennes matmor.
Brefvet öppnas ifrigt och inbjuder till ett möte för hvilket den utsatta dagen inträffade en vecka tillbaka.
Spridda drag af skånskt folklynne.
Få orter äro väl så föga kända eller snarare misskända af dem hvilka ej hafva sina egna ögons vittnesbörd att åberopa, som Skåne, och jag har hört kunniga, bildade uppsvear hysa den föreställningen att Skåne skulle vara ett slätt, väl odladt land, hvars enformighet endast här och der afbrötes af gamla herresäten med välskötta parker i den äldre, fransyska smaken, och skåningen sjelf ej annat än en storätande, nästan idiotisk varelse.
Gifve Gud att detta omdöme ej innebure en olycksbådande profetia så till vida att våra skogar hänsynslöst sköflas, icke allenast på de ställen hvarest marken är i stånd att löna åkerbrukarens mödor, utan äfven der björken och eken finna en sparsam näring i en stenbunden grusmark, hvilken – utom nämnda trädslag – knappt eger förmåga att frambringa annat än enbuskar och ljung.
I Skånes mellersta och norra del hafva funnits och finnas ännu partier af utomordentlig skönhet, men de försvinna eller förändras alltmera.
Liksom der är himmelsvid skilnad mellan den flacka, bördiga slätten, hvilken sträcker sig öfver den sydliga delen, och de högländare trakterna åt norr, så är den tröge slättbon i mycket olik skogstrakternas lifligare befolkning; äfven bygdemålet visar stora skiljaktigheter.
För en främling som besöker