Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inne i bergen bo »haltiorna», som under sitt hägn ha menniskoboningarna, medan uppe i sjelfva stugorna, någonstädes på vinden de små hemlighetsfulla väsen bygga och bo, som värna invånarne för det onda, som hotar dem utifrån, d. v. s. sjötrollen, skogsråen, hiisirna, gastarne, samt sist och slutligen för -- elaka menniskor.
Från ett af de andra fönstren på rusthållargården har man en helt olika vy.
Det är en vild, ovårdad skog man ser.
Der inne i skogen husera vargar hela långa vintern om, och derifrån gå de ej sällan helt nära gårdsfönstren på jagt efter djur och menniskor.
De hålla trogen vakt, då kölden kommer och skaren bär.
En half mil inåt landet på den sidan, långt ifrån hvarje menskoboning, ligger på en grankulle en liten jordkula, som mest liknar en potateskällare.
Der inne bor gamla Weitikka ensam hela året om.
Fordom tjenade hon här på gården, var ung och vacker, så visst som hon nu är sextio år och ful som ett troll.
Men i skogen sker henne aldrig något ondt.
Skogsrået sjelf har lofvat skydda henne, och sjöjungfrun vågar derför ej angripa henne, hur gerna hon än ville, »ty sjöbruden har agg till mig», säger hon och -- kanske har Weitikka rätt.
Det tredje fönstret i rummet visar ännu en annan tafla full af stämning.
Åt söder och vester ödemarkens vilda, men tjusande poesi, öster ut halfcivilisationens prosa.
Närmast ligger ladugården och i fonden bortom fähuset en ofantlig rågåker i träde.
Emellan tegarne slingrar sig vägen, knagglig och grå; den heta solen har bränt leran så torr, att man går derpå som på stelnad lava.
Så se nu en gång byvägarne ut i den trakten.
»Man har ej råd att bygga bättre», säga hemmansegarne.
Men här inne i den stora »rusthållarstugan», för närvarande uthyrd till »sommarnöje», småprata några glada ungdomar.
Man talar om gamla Weitikka.
Den yngsta fröken, hon som nyss blifvit så der halft förlofvad med sin kusin studenten, har sjelf varit i jordkulan, »troligen», säger hennes fästman, »i det hemliga hopp att der få veta sina framtida öden!»
Men den lilla bruden skämtar och ler, pratar och skalkas.
Hvad hon derunder påminner om en bjellra som klingar hela dagen om, hvad hon liknar en lärka som jemt och ständigt drillar, bara drillar!
Och hon måste ju vara glad, hon som är familjens solstråle, dess framtidshopp och dess enda glädje.
-- Jag hade så roligt -- berättar hon nu -- jag hade så utomordentligt roligt!
Pappa sof middag, när jag gick, mamma bakade skorpor och stackars Erik satt ute och lekte i sanden.
Åh, hvad landet är bra för sådana der stackars oskyldiga och olyckliga menniskor som bror Erik!
Han är idiot han, nå! hvad mer?
Han gör ingen ondt och bara skrattar åt allting!
Hvad han gläds åt solskenet och åt naturen!
Jag tycker då det är mer synd med syster Emilie som har lungsot.
Att mamma ser sorgsen ut till och med då hon bakar de allra raraste russinbullar, är då intet under...
Men, allt nog jag lemnade allihop, klef öfver det der gärdet och sprang ända tills jag kom till Weitikkas beryktade kulle.
Den unge fästmannen hotade med fingret: -- Du är mig just en liten vildand, Greta.
Hvarför tog du ej mig med?
-- Du vet att mamma inte tål att jag springer ute i skogen med ungherrar utan 'förklä', och dessutom ville jag vara ensam.
Då jag kom fram, stod Weitikka i sitt potatesland och gräfde i jorden med en käpp.
Ack, hvad hon liknade en rigtig hexa!
Krokig som en båge och alldeles grå!
Jag har aldrig förr sett någonting så fult.
Ätt tänka att hon varit förlofvad med förra herrn här på Hirsala, med en rigtig fin herreman!
Att föreställa sig att hon varit ung!
Att tro att hon varit vacker!
Åh, det är ju rakt omöjligt...
-- Vet du, Antti, hon låtsade ej se mig då jag kom, men när jag räckte henne min stora doftande bukett, blef hon vänligare och bjöd mig in.
Det var just hvad jag ville.
Du vet att kullen ligger nära en vik af Kaisfjärden och att jordkulan står omgifven af höga, präktiga tallar.
Ett litet fönster sitter vid taket, det kan man ej se utifrån.
Men ofvanpå växer torf samt här och der litet ljung och något rågax mellan tufvorna.
Skorstenen der uppe har den löjligaste fason i verlden, den ser ut som en kruka.
-- Inne i rummet är deremot rigtigt trefligt.
Den svarta spiseln är utanpå dekorerad med gamla nät och inuti med en hel hop underligt fasonerade husgeråd af näfver, fabricerade af henne sjelf.
Sängen ser ut som en badstulafve.
Till täcke har hon ett vargskinn och till madrass en knippa, halm och lite hö.
Det doftade så skönt af den vissnade timotejen.
-- Nå, Greta lilla, hvad spådde hon, skulle vi bli rika och lyckliga?
-- Tyst, Antti, så får du höra!
Weitikka hade ett gammalt skåp, som hon ärft ifrån gården.
Det var ljusblått och måladt med röda rosor, tulpaner och brinnande hjertan.
I skåpet stodo tre böcker: en bibel, en psalmbok och Robinson Crusoe.
Hon kan läsa, men endast om sommaren, ty om vintern har solen så sällan tid att titta in.
Ibland snöar det öfver hela jordkulan, och då ser hon ingenting förr än hon fått tid att skotta sig igenom snön och göra gluggen fri.
Hon har då intet annat ljus än pertbloss ... och deras sken är ju flammande och rödt.
Mest lefver hon i mörkret.
-- Stackars kräk, hvarför bor hon så der ensam i skogen, kan man inte inhysa henne här på gården?
-- Hon skulle icke för något i verlden lemna stugan!
Weitikka eger sjelf kullen med sitt potatesland, sina tallar och sina vindfällen.
På detta har hon lefvat i fyratio år.
Hon hugger sjelf sin ved och bär den ifrån skogen så nära sin jordkula, att det inte om vintern skall möta svårigheter att få den hem genom snön.
Sin potates förvarar hon under sitt golf, och för näten som hon binder får hon penningar att köpa bröd.
-- Strax nedanför ligger stranden.
Weitikka fiskar och saltar in fisk åt sig.
Den räcker hela vintern om.
Om somrarne lånar hon fiskarns julle och lägger ut nät, men om vintern hugger hon en vak i isen och drar upp torsk.
Det är en besynnerlig figur, den der Weitikka, och nu vet du hela hennes ekonomi.
Vill du veta ändå mer?
-- Jag vill veta hvad hon spådde dig, tala om det hellre, så är du snäll!
-- Hvad du är tråkig!
Hon spådde inte alls.
Hon bara berättade, och när hon såg hur jag tyckte om att höra, så blef hon helt varm...
-- Nå, tala om hvad hon berättade!
Det var väl om spöken, andar, gastar, troll och all sorts otyg, hon har väl varit på Rastekais berg och firat »mörkrets seger öfver ljuset» på julnatten, hon har väl åkt i pulka med en ren ända upp till iskungens hexfest och der slagit eld med sin näsa mot de andra trollpackornas, eller hur?
-- Om du inte blir allvarlig, Antti, så tiger jag som en mur och du får ingenting veta.
Hon talade om sina öden, och de intresserade mig så att jag aldrig mer glömmer det.
-- Berätta dem, min lilla lärka, berätta bara, jag hör gerna på.
-- Hon talade om hvad hon en gång sett från detta fönster der vi nu sitta.
Det var just den här vyen hon menade.
Här stod hon den märkvärdiga dagen, och härifrån såg hon det förfärliga...
-- Nej, Greta, hvad du är täck när du berättar sorgliga historier.
Jag är rigtigt intresserad nu.
Var det kärlek med i sagan så desto bättre, fortsätt nu, jag är idel öra, men tala om allt ifrån början.
-- Nå ja, jag tror det var så, att hon var kammarjungfru åt patronessan här på gården, fru von Bergcrona.
Patron var en otreflig herre, högmodig mot sina underlydande, elak mot sin hustru, som han bedrog för guvernantens skull, elak mot sin son och deremot mycket svag mot sin dotter, som i sin tur kujonerade fadern.
Det var jemt krångel i huset, häftiga scener och ständig ofrid.
Och då patron fick veta att unge herrn förälskat sig i Weitikka och ville gifta sig med henne, blef det ännu värre.
-- En dag, det var en söndagsförmiddag just högsommartiden, så hade sonen talat med gubben om sin kärlek till Weitikka, men fått hårda ord och kalla hånskratt till svar på sin fråga om fadern ville tillåta att han gifte sig och finge den tillämnade platsen som inspektor på godset.
De hade skilts som ovänner i vredesmod och under svordomar och förbannelser.
Olyckliga söndag, börjad och slutad utan välsignelse!
-- När unge herrn lemnat sin far, sprang han genom trädgården och ner till stranden, der hans syster och hennes guvernant sutto i segelslupen färdiga att gå till sjös.
Utom dessa båda var unga fröken Laura G. der också, hon som man bestämt till fästmö åt Weitikkas käraste.
Det var en vacker flicka, stolt och verldslig, klädd i ljusrödt och vajande flor.
På midten vid storseglet satt Trädgårds-Kalle, det var han som skötte årorna.
-- Unge herrn, röd och upprörd, hoppade i båten, stötte ut och satte sig vid rodret.
Det var spegellugnt, litet qvalmigt och qvaft i luften.
Han skotade hårdt till, gjorde väl fast skoten och började hvissla en glad melodi.
Kalle rodde makligt, guvernanten smågrälade på franska öfver vädret, de unga damerna hade hvar sin roman.
-- Patron, som sett båten lemna stranden, hade ropat på Weitikka, som höll på att i vaserna ordna stora klungor af doftande rosor i alla färger.
-- 'Titta ut', hade han sagt, 'der ute seglar nu din älskare med sin blifvande hustru.
Se nu noga på honom, ty du ser honom sista gången.
Innan båten kommer igen, skall du vara din kos -- men din årslön skall jag skänka dig af barmhertighet, ehuru det är mer än du förtjenar.
Om du inte lyder mig och har lemnat egorna förr än de seglande återvändt, så låter jag hundarne jaga dig i väg.
Tag tjenst på något värdshus i staden, der kan du förföra pojkar efter behag.
Tills jag säger dig till kan du stå här och agera fröken, men så fort jag har orlofssedeln i ordning, får du börja packa in.
Få se hvad du kan göra med dina blickar, kanske han vänder om -- få se!
-- Den stackars Weitikka stod stilla.
Solen sken så gul och en lätt solrök fylde med sin ljusblå färg hela landskapet.
Hon minnes allting ännu så väl, och berättar det så vackert.
Viken, de mörka granstränderna, vassen der borta, och längst i fonden midt på tjärden segelslupen med sina nya, hvita, ovanligt höga segel och vimpeln...
-- Nere vid horisonten, der en liten bit af det stora, vida hafvet skönjes, kunde Weitikka se ett litet mörkt moln.
Det växte.
Det kom närmare, det blef så sällsamt till sin form.
Hennes ögon följde mekaniskt dess allt jemt större proportioner.
Slupen roddes ej mera; skyddade af en liten holme tycktes de seglande halft domnat af i solbaddet.
Men snart var holmen dublerad, och den stora fjärden låg framför.
En häftig vindstöt, stark, okuflig och liksom en blixt brytande fram ur molnet, tryckte för ett ögonblick de skotade höga seglen, kom båten att hårdt vicka till att ta in vatten och att inom ett par sekunder ligga omkullstjelpt på vågorna.
-- Hon såg ingenting mer.
Det mörknade för hennes ögon.
Hon hörde blott hur utanför i trädgården en olycksbådande susning for genom trädens grenar, och kände hur den varma, tunga luften i ett nu afkyldes och blef liksom fuktig.
Nere vid stranden sqvalpade de första vågorna liksom klagande, det fräste och skummade mellan stenarne vid bryggan.
-- Weitikka trodde ett ögonblick att hon fått »solstyng» och blifvit tokig deraf.
Hon trodde att patrons hårda ord varit en elak dröm och hennes syn likaså.
Hon stod som förstenad och förmådde ej röra sig ur stället.
-- Patron, som med sina knarriga söndagsstöflar promenerade inne i salen, väckte henne till medvetande.
-- 'Se så, piga', sade han, 'nu kan det vara nog!
Tog du afsked af kärasten eller hur?
Gå nu och gör ditt knyte i ordning, här har du pengar, du usla slinka!'
-- Weitikka suckade.
'Och jag fick aldrig ta afsked, aldrig, aldrig!
Sjöjungfrun tog honom från mig, och på köpet tog hon hans brud med.
Och de andra likafullt, patrons dotter och guvernanten.
Bara pojkstackarn, han blef qvar, ser ni han håller fast sig i slupkölen.
Sjöbruden gitter inte med sådan ful bonddräng, min älskade skulle hon ha.
O, du helige fader i himlen, om jag hade fått dö i hans ställe!'
-- Patron såg det också han, allt för tydligt.
Fram mot eftermiddagen fick man upp fröken Anna, guvernanten, men först flere dagar derefter unge herrns tillärnade brud fröken Laura och den andra.
Systern hade hängt sig fast om hans hals och guvernanten vid benet, ty den förra hade hans halsduk i handen och den andra hans stöfvel.
Men unge herrn sjelf kunde aldrig oaktadt allt sökande återfinnas.
Weitikka visste nog hvar han fans, hon.
Just der båten stjelpte är mycket strömt, och der nere bor sjöjungfrun.
-- När en man är allt för mycket älskad af två qvinnor, blir sjöjungfrun ond och tar honom sjelf, så säger sagan.
-- Ack, lilla Greta, det der var fasligt rörande!
Nå hur kom Weitikka till kullen?
-- Hon fick den till skänks på lifstid af patron, som strax sålde gården och flyttade bort med sin olyckliga och brutna hustru.
Weitikka har sjelf till största delen byggt upp sin håla, och man ansåg henne naturligtvis litet galen allt se'n den der händelsen.
Hon blef som hon nu är -- Gud vet huru.
Hon lefver ett för mig oförklarligt lif, men klok är hon bestämdt, ehuru man att börja med icke kan tro det.
Hon lefver icke ensam, säger hon, nej alls icke.
Hon har sin bibel, sin Gud och -- sina andar.
När isen lagt sig och det blir kallt på hafsbottnen, då sliter han sig, hennes älskade, lös ifrån sin brud och stiger upp till kullen, der de förr om sommaraftnarne svärmade.
Han träder in i det mörka rummet, som då af sig sjelf får ett ljusare skimmer, och der berättar han underbara historier från djupet.
Och Weitikka lyssnar, natt efter natt, vinter efter vinter.
När vårsolen tinar upp snön och smälter bort istäcket, då törs han ej mer till Weitikka.
Då måste han stanna hos den andra der nere -- och hon, den gamla, sällskapar med haltian och sommarns alla naturväsen, som om vintern sofva...
-- Och nu, Antti, har du hört allt.
Se nu ut, se!
Vid holmen der bor Weitikkas älskade på hafsbottnen, och der ser man ibland om höstqvällarne, just förr än isen binder vågen, en reslig gestalt liksom förföljd af en annan hvit skepnad försöka fly åt kullen till.
Det är sjöbruden som vill hindra honom att gå upp till Weitikka.
Tro ej att det är isdimmor, nej, det är den stackars drunknade, men han kommer ej fram förr än det blir alldeles mörkt och långt mera kallt.
-- Jo, jo, allt det der kan jag tydligt se, om jag bara litet blundar med ögonen!
Det är en vemodig stämning i den der utsigten, men så nationel; om jag visste hvarför det så ofta är någonting mörkt och dystert i vår finska natur, det är som en ljuf gåta, som längtar att bli löst!
Lyx.
Hon satt der alldeles ensam i deras lilla rum, som på samma gång var verkstad, sängkammare och kök.
Det var uppstädadt nu, renskuradt och ordnadt.
Allt som hade kunnat rengöras var fullkomligt fläckfritt, till och med taket.
Hon hade haft det arbetsamt i flere dagar, det var så ansträngande att taga itu med så hårda sysslor, trött och sjuk som hon var.
De grå tofterna i taket hade hon skrapat rena från den sotiga limfärgen, och hade målat det så hvitt hon kunnat med kritvälling, det skulle vara en af de glada öfverraskningar hon beredt mannen för högtiden, julhögtiden, som stod för dörren.
Endast tapeterna voro ohjelpliga.
Nedrökta och solkiga på allt vis, var det endast med största möda hon lyckats klistra ihop dem och dölja de värsta refvorna med en våd eller par af tidningsmakulatur, så der blef en bred snygg rand på midten af väggen.
Det var icke mycket, men det såg i alla fall bättre ut nu än förut, i synnerhet med de der granna, brokiga kejsarbilderna, som hon fått af sin forna kamrat, tjenstejungfrun hos assessorns.
Der satt nu det ryska majestätet i gardesuniform och med så många kraschaner, band och medaljer, som kunde rymmas på hans bröst.
På hufvudet en riktig ryssmössa, grön och med röd kant.
På kinder och läppar var han rödmålad, ögonen förgätmigej-blå och alltsammans i mjölkhvitt fält.
Det var rigtigt trefligt nu härinne, varmt och behagligt.
Erik kunde väl icke vara missnöjd, att hon stält undan verktygen i skåpet och trävirket, som han snickrade af, ute i boden.
Man hade tre helgdagar nu å rad, och han var minsann ej den, som brukade arbeta om söndagarne; dertill var han alltför ung och yster, hennes man.
Det var icke att han ville hålla sabbatens frid, nej, alls icke, men han hade ett annat sinne.
Då man arbetat sex dagar å rad, menade han, kunde man gerna bestå sig en hvilodag -- en glad dag, rättare sagt.
Der var i rummet ännu någonting, som borde roa honom, tänkte hon.
Han var naturligtvis icke i den åldern, då man egentligen kan glädja sig åt ett julträd, men hon, hon, som var ännu äldre, hon hade så hjertligt gladt sig deråt.
Han hade aldrig haft ett hem förut, stackars gosse.
Hans mor, tvätterskan, hade bott i barackerna med flere andra familjer inom samma väggar, och hvad hem var kunde Erik icke veta; det skulle blifva hennes sak att lära honom det.
Hon tänkte på allting som varit, nu der hon satt trött och utarbetad, urståndsatt att röra sig.
Julaftonens timme var redan slagen, och han kom icke.
Det förflutna steg fram och påminte henne om ett och annat ... det var så sällsamt, hon hade ju knapt haft tid att tänka under de elfva månader de nu varit gifta.
Ett jägtande från morgon till qväll; arbete från kl. half 5, tungt, hårdt arbete, tvätt och strykning, skurning och bråk hela förmiddagen, på middagen hemmet och maten, den tarfliga, hårdt förtjenade maten, så utarbetet igen för andra, så qvällsvarden och slutligen natten, den ofta ångestfulla natten, då han, den unge mannen kom hem drucken, visserligen glad och lustig, men retlig, så att hon ibland till och med fruktade för sitt lif.
Allt detta kom för henne nu.
De hade varit långa dessa elfva månader, sträfsamma, glädjelösa, så annorlunda mot det hon förestält sig.
Hon var egentligen icke lycklig, det liksom formulerade sig för hennes tanke, det som hon känt som ett obestämdt, plågsamt tryck, någonting som hon förskylt, men omedvetet, någonting som var ett straff, hon visste ej hvarför.
Men -- nu just kom hon på det.
Det upplyste detta dunkel af aningar, af oklara känslor och halftänkta tankar.
Det var hennes fel; hon hade gjort det af fri egen vilja.
Hon hade gift sig med honom, den unge, vackre snickargesällen, för hvilken hon blifvit så allvarsamt varnad; hon hade tagit honom ändå, derför att hon -- på sitt vis -- älskade honom.
Huru annorlunda var icke allt nu mot förut!
Hon hade varit som medlem af familjen deruppe hos assessorns!
Hon ansågs nästan som trotjenarinna, ehuru hon endast varit der nio år, men dessa nio år innefattade hela hennes ungdom.
Nitton år då hon kom till Helsingfors ifrån sitt bardomshem borta på landet.
Och så kom han, hon var då tjuguåtta år, kom och pratade tok, narrade henne, den allvarliga, sedliga, anständiga Eva, som af herrskapet ansågs vara förbi den »farliga åldern», narrade henne på dans, skämtade med henne, gaf henne små presenter, hittade på att säga henne små artigheter hvilket ingen förut gjort; de voro visserligen litet grofva, men de hade nyhetens behag, och hon var ändå, stackars gamla förståndiga Eva, »bara en qvinna»!
Men han, han var ung, han var qvick i tungan, och hans ögon spelade.
Man måste lyssna, när han hvisslade eller sjöng; det lät så lustigt, precis som en flöjt.
Han kunde få den surmulnaste att skratta när han ville.
Och så hade han ett så märkvärdigt sätt att taga henne kring lifvet.
Hon kunde ej slå ifrån sig.
Hon kunde ej ge honom en örfil, huru gerna hon än ville.
En annan skulle bara hafva vågat!
Det var endast han, som kunde göra det.
Han behöfde bara se på henne med de der falska, långa, bruna ögonen så der ... så gaf hon vika, tillät honom dessa smekningar och hörde hans försäkringar.
Ingen hade förut stått emot Erik.
Fastän han lefde undan och slarfvade med arbetet, fastän han gick här och der i gårdarne och pratade tok med tjenstflickorna, trodde de alla på honom.
Och Eva, hon rodnade då han kom, slog ned sina trofasta grå ögon, jemkade duken litet lägre ned i pannan, rörde snabbare om med sin visp eller stötte ännu mer energiskt med morteln.
Men ju mer blyg hon var, dess ifrigare tycktes han.
Och så skref han verser, citerade ur visboken, renskref dem på granna, englabeprydda papper, hvars blad han suddade ned med sina fingrar.
Det tänkte hon icke på, ehuru hon eljest var så sträng med renligheten, det kunde ju vara af kärlek ... man är inte så noga, då man älskar.
Hon kunde icke bära det till slut.
Motståndet orkade hon ej med.
En dag tog det henne så ömt om hjertat det han sade, hans varma ord.
Han var så vänlig, han bad så mycket, det var omöjligt, hon kunde ej säga nej.
»Nå Erik, efter det så är,» menade hon, »efter det så är, så blir jag väl dervid, lemnar tjensten och blir din hustru.»
Erik blef flat, men han dolde sin missräkning och gick skenbart in på hennes tankegång.
Eva fördes icke en tumsbredd från det hon ansåg rätt.
Hon förstod blott, att hon älskade och att hon var eftersträfvad af den hon höll kär.
Hon såg sig ej omkring, ej framåt, hennes idékrets koncentrerade sig på detta enda: hon älskade honom, och hon skulle som hans hustru blifva lycklig i ett eget litet hem -- ett eget!
Hennes blygsamhet och tillbakadragenhet retade honom, hennes varma, trogna hjerta värderade han deremot icke.
Hon var icke ung, men hennes tjuguåtta år generade honom alls icke.
Det var en präktig rak gestalt, kraftfull och dock smärt; hennes röda kinder skeno som mogna äpplen, det bruna håret var vågigt och glänsande, och så hade hon arbetat ihop ett par hundra mark; hon var icke att förakta.
Erik behöfde ej låta binda sig af en så smal sak som en vigsel.
Med en qvinna kunde man väl rå, när hon en gång var blifven ens hustru.
Dålig karl den, som icke kunde kujonera en qvinna, och han skulle visa dem, han...
Herrskapet förestälde och bad, det hjelpte icke.
Eva var envis, hon hade sina egna tankar om saken.
Ett eget hem måtte väl vara bättre än andras!
Hellre fattigdomen i egen stuga än rikedomen under andras tak; hellre egen hålkaka än främmande hvetebulle!
Och för öfrigt, fattiga behöfde de ju icke bli.
Han var en flink arbetare, slarfvet och drickandet skulle väl upphöra, när han kom under hennes inflytande.
Bara de en gång blefve gifta, så skulle nog allting blifva bra.
Och dervid blef det...
Vigseln förrättades af sjelfve kyrkoherden, och den lilla festen firades helt ståtligt uppe i herrskapets stora sal.
Erik såg under vigseln så stadig ut i sin snygga svarta rock med löskrage och rosett.
Eva sjelf med myrtenkrona och krans var en ståtlig brud, hennes händer tycktes så fina i de hvita glacéhandskarne, en skänk af fröken.
Der var tal och der var skålar.
Frun, Evas matmor, var upprörd och tyckte ej om denna skilsmessa från en värderad och utmärkt tjenarinna; fröken hade stora tårar i ögonen under det presten uttalade de ödesdigra orden, och Eva storgrät, så att hennes högröda kinder blefvo ännu rödare.
Han drack i botten hvar gång man skålade med honom och fylde strax på igen.
Allt det der mindes Eva så tydligt just nu, mindes hur hon ständigt sårades deraf under qvällens lopp, icke för sin egen skull, men för herrskapets, och ändå hade hon bedt Erik så vackert...
Och när de gingo hem på qvällen, huru var han icke då öfvermodig, retlig och stojande!
Han sjöng högljudt hela vägen och kysste henne så ofta ... icke så stilla, ömt och kärleksfullt som hon hade önskat, utan på ett annat sätt, hänsynslöst, vårdslöst och aktningslöst.
Och sedan här inne i rummet, medan han tog af sig stöflarne, huru hade han ej då talat rått och hårdt, så att han skrämt henne ända till tårar.
»Nu skall du lemna herrskapstagena,» hade han sagt, »och ställa dig så, att jag blir belåten.
För si jag tål inte det der, och det är allt jag, som kommer att blifva herre i mitt hus, jag och icke du, kom ihåg det!»
Våren kom när vintern gick, men det blef icke bättre, ehuru hon hvarje dag hoppades.
Hvad han förtjenade hade han ju rätt till att sjelf använda.
Hvad hon arbetade ihop köpte hon mat för, mat och något husgeråd.
Det räckte godt till, men ingenting blef öfver.
Han var sällan hemma.
Hon fick bära maten bort till fabriken, der han arbetade.
Icke alltid var han der; man sade, att han gått ut »på ärender».
Maten skulle i alla fall lemnas der; han kom väl igen.
Han kom igen -- men alltför sent, kom igen, men icke mer arbetsför, utan dåsig och slapphändt, så att det icke blef något af med arbetet.
Slutligen måste hon ge af sin dagspenning för att betala hans skulder, än krögaren, än månglerskan, än juden som sålt honom kläder.
Han tackade henne aldrig, han ville helst slippa tala derom.
Han skröt likafullt alltjemt om sin duglighet och raskhet, sin händighet.