Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess ora och satser spridas kring som frön för vinden, de akta ej på folkhat eller fordomar, ej på tullar eller tungomål.
Ty sanningen, till sin natur, är kosmopolit, och ses den en gång i ett land, är den snart nog i alla.
Om vi med det sagda i minnet kasta blicken hän öfver boströmska filosofiens historia, skall det troligen förvåna oss att densamma, med snart femtio år på nacken, ej passerat öfver Sveriges gräns.
Om vi undanta ett dussintal personer i grannrikena, som säkert känna den mycket väl till namnet, är den för Europa någonting, som icke finnes till.
Hvilket ju kan tyckas både ledsamt och sällsamt Ty besinna.
En person sätter en telning, vårdar den med omsorg till sin död, och sedan vårda hans barn den.
Femtio år ha gått, och man kunde väntat sig ett vackert träd, men finner telningen förkrympt Var jordmånen dålig?
Ha vindarne farit förstörande fram?
Eller var tilläfventyrs telningen till anlaget en dvärg?
Boström satte den, hans lärjungar vattnade den, femtio år ha gjort den till ett dvärgträd, hvad kan väl vara anledningen till detta?
Femtio år — så stora förhoppningar — så hopplöst ringa resultat i rummet!
Det är verkligen i hög grad besynnerligt
Mindre förvånande, ja nästan naturligt, är, att sedan läraren fatt röna samma öde som läran.
Till och med enligt boströmianens medgifvande faller Boström under species okänd-misskänd storhet Märkvärdigt nog blir detta i alla fall, särskildt om vi kunna flytta oss tillbaka i tiden 9ch observera, hur det en gång på skjutskärror och segelfartyg skyndade kring verlden ett svenskt namn, Linné; men Bo^ström, i ångans tidehvarf, blir sittande hemma.
Och bör nu Linné ställas upp emot Boström, Linné, som bara gaf system åt biologien?
Visserligen ej, ty filosofien, säger Boström, » kan i och för sig sjelf ej vara annat än guds eget all vetande »; och till den vetenskapen gaf Boström ett system, ett alldeles nytt system!
Säkert var han en stor man denne Boström, men — hvem är Boström?
hvem känner Boström?
Eko svarar Boström.
Huru kommer det sig då att, europeiskt taget, endast tystnad och namnlöshet blifvit hans, den svenske tänkarens lott, som trodde sig för den högsta af alla vetenskaper ha funnit det högsta af alla system?
Här ha vi en gåta.
Kom, låt oss lösa den.
Tydligen ligger lösningen ej i Sveriges eller svenska språkets ringa utsträckning, ty nog så många svenskar ha fbrvärfvat plats bland vetandets stormän; en Linné, Melander, Pilanderhjelm, Thunberg, Berzelius, Svanberg, Nilsson, Fries.
Vidare må vi ej inbilla oss, att Christofer Jacob Boströms lära är för djupsinnig för denna verlden, ty hvar approbaturs-student vid universiteten förutsättes i stånd att » sinligt * omtugga och » förnuftigt » smälta såväl hans ändliga som hans oändliga väsen.
Än mindre är orsaken den, som man stundom hör godt folk pladdra om, att sjelfva den filosofiska vetenskapen skulle ha råkat i missaktning, ty man har sett filosofiska system, åtminstone ett sådant, af senare datum än boströmianismen, växa upp på några år och breda sina grenar ut öfver civilisationens alla land.
Icke heller kan med skäl sägas, att Boströms åsigter visat sig felaktiga.
Snarare ha de då, som vi antecknat, visat sig ej alls.
Alltifrån sin uppkomst vid Upsala universitet har boströmianismen lefvat fram sitt drönande lif i nästan ostörd ro — skyddad, som den var och är, af helgade titlar och sedvänjor.
Den mindre » upplysta allmänheten » bockade sig i dum underdånighet för de respektin-gifvande obegripligheterna.
Den » bildade publiken » ryckte satiriskt på axlarna, skrattade på sin höjd åt » staten är en person », och lät saken vara, så tolerant är man nu för tiden.
Men också vetenskapsidkarne ex professo, de öfriga univer-sitetslärarne, män, som väl viste, att ordet vetenskap aldrig blef ämnadt till namn åt något slags nonsens — alla tego de. % Och hvem skall väl derför, ens antydningsvis, angripa dem?
Hvad hade de med boströmianismen att göra?
Ni mins nog hur fogden säger i Brand: Det formlest er i alle fald at trade op i fremmed kald, at gripe ind og vove liv foruden tvingende motiv.
Jeg ger beständigt og min pligt, men altid indom mit distrikt.
Ja, på så sätt har man tegat om boströmianismen.
Rundt kring den bygdes der upp liksom en täckande mur af tystnad, och den kritiska korseld, som annars på vetandets falt plär helsa hvar ny, betydande lära, slapp sålunda den i mycket undan.
I allt för mycket, kunna vi säga, ty slikt eldprof förutan ega vi rakt ingen borgen, att det nya evangeliet var ett verkligt evangelium, och ej något helt annorlunda.
^Men nog härom.
Vår fråga tränger på.
Hvarför, fråga vi, har verlden passerat fram, som om boströmianismen varit
— ingenting?
Svaret blir, om jag ser rätt, ej annat än detta.
Boströmianismen tillhör en filosofisk skola eller typ, som ohjelpligen råkat i misskredit.
Jag menar den metafysiska typen af filosofien.
Denna tillåter jag mig, för korthets skull, att allt framgent nämna den metafysiska filosofien, eller kortast metafysiken.
Detta namn på skolan är säkert mindre kändt än namnet på dess representanter — en Plato, Leibnitz.
Berkeley, Fichte, Schelling, Hegel.
I parentes må här påpekas, hurusom alla dessa, i docenten Edfelts at handling om boströmianismens historisktfilosofiska förutsättningar, uttryckligen angifvas som Boströms föregångare och lärare.
Vidare tillåter jag mig, fortfarande för korthets skull, att under namnet naturvetenskap innesluta såväl biologien, kemien, fysiken, samhällsläran, matematiken, astronomien etc., som ock den icke metafysiska filosofien, ty de ha alla i grunden en och samma metod att söka sanningen.
Mitt påstående är nu, att den metafysiska filosofien skiljer sig * från naturvetenskapen väsentligen derutinnan, att den har en annan metod ..
Den naturvetenskapliga, fysiska eller objektiva metoden är, påstår jag, väsentligen olik, motsatt den metafysiska metoden.
Om denna min tes visar sig sann, så är den framstälda gåtan löst Vi behöfva då ej längre undra, om metafysiken, i vetenskapens parlamenthus i minoritet af en mot tusen, och särskildt boströmianismen, i miporitet af en mot hundratusen, förblir obeaktad eller föraktad.
Må man nu först godhetsfullt skänka mig några ögonblick till förberedelser.Det har blifvit med ratta sagdt, att all nyare tidens vetenskap stammar från en stor man Descartes, som trädde upp mot den herskande teologiska auktoritetsmetoden, helgade tviflet inom vetenskapen och lade den gyllene regeln ned: * Medgif inga andra satser än dem, hinlkas sanning är så klar och tydlig, att dm ej kan betviflas. » Den regeln är blifven till en hörnsten för allt vetande.
Den förutan vore vi ännu i vidskepelsens tidehvarf, och der den alltjemt saknas, spöka spiritistiska andar, teologiska änglavingar, mystiska hel bregdagörelser och andra rysligheter.
Inom vetenskapen är den regeln, om ej alltid praktiskt » så teorfetiskt erkänd.
Naturvetenskap och metafysik äro derom ense.
Nästa steg Descartes tog var hans bekanta sats: » jag tänker, derför är jag ».
Öfversatt på boströmianskt tungomål lyder den: » vara för oss
Fastan ofta för sin dunkelhets skull förlöjligad, ger dock denna sats uttryck åt en erkänd sanning.
Ty hvad vi först och sist känna är vårt eget medvetande.
» Hvad än verlden må vara », säger Huxley, «så är allt hvad vi derom kunna veta den tafla medvetandet visar oss ».
Här också, anmärka vi, råder mellan naturvetenskap och metafysik full enighet
Eftersom alltså vårt medvetande är källan till all vår kunskap och eftersom man öfverenskommit att erkänna för kunskap ingenting annat än det, som är så klart och tydligt, att det ej kan betviflas, så kommer frågan, htir man skall afgöra, när källan är klar nog till bruk.
Ty detta inses ej alltid omedelbart Personer finnas visserligen, som anse sig kunna döma om t ex. apteorien liksom efter smak
— den smakar bra, alltså sann — illa, alltså falsk.
Slik undersökning har sant nog den fördelen att vara beqväm, men ledsamt nog leder den till osäkra resultat Smakprofvet förkastas defrför af vetenskapen, som fordrar, att medvetandet i svårare fall skall afprofvas enligt vissa allmänt godkända metoder.
Här träder nu skilnaden fram mellau naturvetenskap och r 1 1 1 röfvar enligt metoder, men
och pröfvat, har profvet aldrig utfallit lika och kommer aldrig så göra heller.
Låt oss se närmare till.
Men först några utomordentligt fa ord om medvetandets indelning.
Våra medvetenbets-yttringar eller förnimmelser äro af två slag — sinnesförnimmelser och tankar.
Allt som ses, höres, luktas, smakas,
metoderna
derför, hur de nu pröfvatkännes och af muskelsinnet uppfattas är sinnesförnimmelse, sensation; allt det öfriga är tanke.
Och s&amp; äro vi redo för en diskussion om den rätta metoden.
Jag har påstått, att det finnes två väsentligen olika metoder: den fysiska, som växt upp ur den hvardagliga, och den metafysiska.
Skilnaden mellan dessa två torde, till en början, bäst klargöras genom ett exempelr ju trivialare dess bättre.
Man tillskrifver en boströmiansk lärare följande resonmang: &gt;Folk slå knut på näsduk för att säkrare minnas;
* men det är dumt; ty då ha de först att minnas knuten, och sedan, hvad knuten betydde, det är två ting i stället för ett » Gent emot sanningen af denna historia ställer jag mig nu * gerna som tviflare, men det hör mindre hit Förfaringssättet är typiskt Ej derför, att boströmianen resonnerat fel, det är ingalunda typiskt; utan derför, att han litat på sitt resonmang utan att nnderkasta det kontroll af fakta, af sinnena.
Eller ock har han verkligen kontrollerat, men förkastat sinnenas utslag; liknande dervid, enligt Spencer, skolgossen, som, oaktadt han vid pröfning finner lösningen af sitt problem falsk, likväl envist vidhåller, att den är riktig — läraren må nu anse honom för oförskämd eller dum.
Naturvetenskapsmannen deremot fordrar, att hvaije förståndets akt skall granskas af sinnena; om sinnena döma den falsk, så är och blir den falsk, ty högre domstol gifves icke.
Vi kunna tänka oss en naturvetenskapsman, eller hvem som helst för resten med sundt förstånd, vederlägga boströmianen ungefär så här.
» Jag har sjelf ofta pröfvat knuten och sett, att jag påmint mig saker bättre så; jag har pröfvat så många gånger, att jag ej rimligtvis kan tro, det mitt minne vid alla dessa tillfallen varit bättre till följd af slump; jag har ock hört, att flera trovärdiga personer gjort samma erfarenhet; till sist strider denna erfarenhet på intet sätt mot hittills kända naturlagar och fakta; om pi derför, herr boströmian, resonne-rar aldrig så, tror jag dock förr på hvad jag sett än på ert resonmang.
Och vill ni nu ha knnten löst, så kan jag göra det för er också, ty jag, bästa boströmian, rättar mina förklaringar efter fakta och ej, som ni, fakta efter förklaringar.
Förklaringen är ... » Här afbryter jag.
Att fortsätta skulle varit en förolämpning mot läsarens skarpsinne och en » synd mot den Heliga Ande ».
Om exemplet varit lyckligt vald t, skall man nu se så väl likheten som olikheten mellan metafysikerns och fysikernssätt att söka sanningen.
Bada resonnera, bada göra gissningar, hypoteser, förklaringar.
Men under det, den ene anser sitt resonmang sant, under förutsättning att det är logiskt riktigt, fordrar den andre, att det dessutom skall bekräftas af sinnena.
Invänder metafysikern här, att ett logiskt resonmang, såsom egande högsta domsrätt, ej be-höfver, ej kan bekräftas af sinnena, svarar fysikern, ätt detta är ett antagande, som strider mot all erfarenhet.
Kort sagdt — metafysikern tillräknar våra tankar större trovärdighet än våra sensationer, fysikern, i sista instansen, våra sensationer större trovärdighet än våra tankar.
Men på denna punkt anar jag ett anfall.
.Man skall säga: » låt vara att ni rätt beskrifvit kemistens, biologens, geologens metod, men matematiken?
hvad har den att göra med sinnena?
Kan ni visa mig, att dess metod är mindre subjektiv än metafysikens? » Svar.
Matematiken står visserligen derutinnan i en undantagsbelägenhet, att dess beräkningar ej i hvarje ögonblick kräfva sinnenas kontroll; beroende på att deras undantagsenkla natur borgar mot misstag af liknande art som i andra vetenskaper.
Men ytterst hvilar matematiken på sinnenas utslag.
Om Euklides första proposition vederlädes af all praktisk erfarenhet, skulle geometrien vara en löjlighet Om man ur ett fat med 4 bakelser åte först 1, så 1, så 1, så 1, och likväl alltid 1 läge qvar, skulle den nuvarande aritmetiken vara ett nonsens.
Annorlunda är förhållandet med metafysikens fundamentala satser; » vara
Här är alRså en väsentlig olikhet: matematiken hvilar på en objektiv bas, metafysiken på en blott subjektiv.
Detta anfall sålunda tillbakavisadt, kunna vi trygt fortsätta.
Att Boström är en metafysiker af renaste, eller om man så vill, grumligaste vatten, är — om han eljest någonsin sökt göra en hemlighet deraf — ej svårt att upptäcka.
Ofverallt i hans skrifter smädas sinnesförnimmelsen såsom ofullkomlig, oduglig till sant vetande etc., och » endast med tanken, » säges det, » uppfatta vi alltings sanna verklighet ».
Låt oss då i ett exempel se, hur Boström tänker.
» Vara
Hur vinner han den?
Först postulerar han att ^vara för oss
Låt oss dock så göra.
Låt oss för ögonblicket medgifva att hans så kallade vetenskap är så upphöjd öfver andra vetenskaper att den ej med dem kan råka i disharmoni.
Och fa se om boström-ianen nu är hjelpt Nej, och åter nej.
Naturvetenskapsmannen vidhåller att en metod som består i att blott résonnera och resonnera, och hvars enda sätt att kontrollera sig sjelf är att åter resonnera — en sådan metod, säger naturvetenskapsmannen, kan ej gifva säkra resultat.
Han skall påpeka, liksom vi förut gjort, hur det af sinnena okontrollerade resonmanget är bedrägligt; hur föga tillförlitligt det är i det dagliga lifvet, hur föga tillförlitligt inom vetenskapen.
Han skall fråga på hvad grund metafysikern skänker det större, ja rent af oinskränkt förtroende.
Har men8koför8tåndet förändrat natur i och med att det tagits i tjenst af metafysiken?
Nej, den metafysiska metoden är och blir oduglig för vetenskapliga ändamål.
— Gentager boströmianen, nu att den metafysiska metoden är den enda, och derför den bästa, som på metafysikens falt kau användas, replikerar naturvetenskapsmannen — det finnes en bättre, och den är att ej spilla tid och krafter.
Men för att få frågan om de tvenne metodernas respektive duglighet oomtvisteligt afgjord, är det kanske bäst, att, först som sist, se efter och jemföra hvad de faktiskt uträttat Eftersom redan vår diskussion halft gått öfver i en dialog, kunna vi gerna för omvexlings skull ta steget fullt ut.
Må man ursäkta om till en början i den nu följande dialogen, de båda parterna, för bättre minne, repetera åtskilligt af hvad som redan blifvit anfördt Naturvetenskapsmannen till boströmianen: Er metod är oriktig, era hypoteser obevisade, ert resonmang okontrollabelt, era resultat drömmar.
Medgif det, och dröm sedan i ro.
» Metafysiken », säger Tyndall, » skall vara välkommen, då den öfver-ger sina anspråk, på vetenskapliga upptäckter och låter sig nöja med rang af ett slags poesi ».
Boströmianen: Min metod är olik er, det är sant,
' men er metod passar ej för mina högre rymder och högre ändamål.
Ni tillstår att er metod ej ger oss » del i Gudsvi sett, att uttrycka Descartes ’ bekanta sats, att medvetandet är all kunskaps källa; och så långt är han alltså på samma väg med vetenskapen.
Men nu säger han: » Härmed hafva vi äfven bevisat, hvad som från början utgjorde vår afsigt, nämligen att orden vara och förnimmas beteckna alldeles
detsamma. -- — — Ty bestämningarna af oss och
för oss beteckna ingenting annat, än att vi exempelvis antagas såsom förnimmande subjekter; men i stället för oss kan man sätta in hvilken annan som helst, och om honom gäller då detsamma som om oss. » Detta skulle nu vara ett ovedersägligt, grundläggande bevis; men se huru svagt det är.
Sätt in i st f. oss ett icke-förnimmande väsen, och orden vara och förnimmas bli omöjligen detsamma.
Boströms bevis gäller blott under förutsättning att alla väsen, d. ä. allt vara är förnimmande; — hvilket just skulle bevisas.
Detta motbevis kan synas tillräckligt, men som an-tydt, ett mera djupgående gifves: en sådan sats som » vara
— Låt oss så hålla med detta enda exempel.
Att qvista af aldrig så många grenar är tidspillan; metafysiken måste angripas vid roten.
Låt oss derför vända åter till sjelfva metoden.
H. Lewes anmärker, att det sorgliga privilegiet på metafysiska metoden ej ensamt är filosofens.
Sparfven, som tror fogelskrämman farlig; fetischdyrkaren, som, liksom vore han en Boströms föregångare, öfverallt ser personliga väsen; gossen, som rädd rusar genom det rysligt mörka rummet; den helige Augustinus, som klart och tydligt bevisar att antipoder äro omöjliga — alla använda de i grunden samma metod som boströmianen, då han bringar till full evidens det logiska faktum, att fyrståndsrepresentationen är den enda riktiga.
Alla resonnera de, göra antaganden, förklaringar, bevis, allt efter sitt bästa förstånd; men en sak glömma de, de glömma att kontrollera sitt resonmang.
Så se vi öfverallt i historien, hur det är det fritt framrusande resonmanget, som gifvit upphof till de flesta menniskoandens misstag.
Ej som skulle jag, i färgblindhetens tidsålder, vilja påstå det sinnesförnimmelsen är fullkomlig.
Men den är mindre ofullkomlig än resonmanget Hur ofta se vi fel mot det vi resonnera fel?
Säg i proportion af ett mot hundra.
Och då man en gång ser fel, hur rättar man detta fel?
Jag sert.
ex. en bekant vika om hornet, men är ej fullt viss på min sak; huru vinna visshet?
Boströmianen, om han vore konseqvent, skulle anställa en logisk undersökning, huruvida det vore med sannolikhet forenadt, att ett så-och-så beskaf-fadt sinligt-förnuftigt väsen, vid den tiden och på det rummet, hos honom skulle åstadkomma slik sinnesförnimmelse.
En mindre djupsinnig person skulle troligen springa i kapp sin förmodade bekante och se närmare efter.
Man ser alltså, hur sinnet rättar sina egna misstag; förståndets misstag deremot rättas ej med säkerhet af förståndet sjelft, utan blott så, att resonmanget återföres till och kontrolleras med sinnesförnimmelsen.
Sådan är i alla händelser fysikerns metod.
På sinnesförnimmelsen som på hälleberget har naturvetenskapen rest sin fasta bygnad.
Under det att metafysiken bygger på obevisade antaganden, logiska lagar, harmonisk samstämmighet, på allt utom sinnena — och som regnbågen reser sig ur dimman de stolta metafysiska hvalf-ven, för att, som den, några: ögonblick lysa, ocht sedan försvinna.
Ack, huru många sådana regnbågar ha ej menniskors barn sett födas och dö!
Metafysikern, ha vi sagt, tillräknar våra tankar större trovärdighet än våra sensationer.
Och vi sågo, att detta förfaringssätt ej är hvardagslifvets, ej naturvetenskapens.
Spörjer man då boströmianen eller metafysikern öfver huf-vud, hur han vill rättfardiga slik metod, har han sitt svar färdigt: » menniskans tankar äro klarare och tydligare än hennes sinnesförnimmelser ».
Märk nu, hur detta svaret var det enda, som stod honom till buds, sedan han en gång tagit till rättesnöre Descartes * gyllene regel — medgif inga andra satser än dem som äro så klara och tydliga, att de ej kunna betviflas.
Enligt den regeln skulle medvetandet tolkas, det var obestridligt; tankens herravälde var praktiskt erkändt; återstod endast att proklamera tankens större klarhet och tydlighet; hvilket skedde.
Här föreligger då ett fundamentalt antagande.
Detta kan nu te sig resofiligt nog, så länge man ej gör sig reda för livad det verkligen betyder.
Men rör vid det, strax faller det i kras.
Det betyder — gråt!
o läsare
— att en melodi står tydligare för migN i minnet, än då jag hör den på teatern.
Det betyder, att jag på söffan med slutna ögon har en klarare bild af Norrbro, än då jag st&amp;r stirrande från Gustaf Adolfs torg.
Det betyder en oänd-lighet af sådana orimligheter.
» Men », snyftar en, som ej egenhändigt smakat den metafysiska soppan, » men är det möjligt att någon menniska med sina sinnens fulla bruk kan tro sådant? » # Nej, ej tro, men säga sig tro.
Och så handlar boströmianen, tvifvelsutan förvillad af sina egna invecklade termer; dessutom, som vi sett, nödd och tvungen, på det ej den enda möjliga grundvalen för hans metod och system skulle falla väck.
Man tviflar ännu?
Gå sjelf då till handlingarna, och ni skall finna intet i de boströmska läroböckerna så idisladt som det, alt föreställningen är en någorlunda klar och tydlig förnimmelse, begreppet en fullt klar och tydlig förnimmelse, och sinnesförnimmelsen af alla förnimmelser aen dunklaste.
Drag så ut slutsatsen.
Minnet har i den boströmska terminologien den fruktansvärda titeln » reproducerande föreställningsförmåga », d. v. s. minnet är menniskaus förmåga af någorlunda klara och tydliga förnimmelser.
Sinnet var förmågan af dunkla förnimmelser.
Minnet är alltså af boströmianen bevisadt klarare och tydligare än sinnet!
Kan konsten att resonnera bort sitt förstånd drif-vas längre?
Och tänk om boströmianerna försökte lefva efter den läran — de skulle dö ut som flugor.
Storslagna inkonseqvens mellan lära och lefverne!
Hvilken dock, närmare betänkt, visar sig mindre sällsynt, än man gerna ville hoppas.
Hvem har ej med förundran iakttagit, hur den ortodoxe presten ena ögonblicket kan predika kärlek till nästan och andra ögonblicket döma till helvetseld en stackare, som kanske ej hade annat fel, äu att han som liten parfvel föll och slog sig i hufvudet; hvarigenom uppkom skada på en liten vigtig del af hjernan; hvarigenom föranleddes den beklagliga och vanligtvis obotliga sjukdom, som yttrar sig i bristande tro på treenighet och ett dussin andra dogmatiska nödvändighetsartiklar; hvarigenom den ortodoxe presten fick tillfälle visa sin kärlek till nästan.
Mot den inkonseqvensen förefaller ju boströmianens rent af obetydlig.
Skilnaden mellan den ortodoxe presten och bo-strömianismen är blott att den förre lär bättre än han lef-ver, den senare lefver bättre än han lär.
Och det är nu, strängt taget, den enda fröjd, vi ha, af boströmianismen.
Det var minnet gentemot sinnet.
Vidare anser boströmianen begreppet, såsom varande » en fullt klar och tydlig » förnimmelse, oändligt öfverlägset den » dunkla » sin-nesförnimmelsen.
Och till den grad var Boström uppfyld af denna åsigt, att sinnesförnimmelsen eller på sinnesförnimmelsen grundade fakta och vetenskaper, hvarken direkt eller indirekt, hade något nämnvärdt inflytande på hans spekulationer.
I naturvetenskapsmannens spekulationer der-emot intar den ej blott en betydande, utan en dominerande ställning.
Tag ett par exempel.
Kemisten resonnerar sig till att fällningen af en ny sammansättning skall väga ett gramm; han väger den, men vågskålen visar två gramm; tror någon, att han derför förklarar sin sinnesförnimmelse dunkel eller otillförlitlig, nej, utan tvekan förkastar han, ej den, utan sitt resonmang.
— Då Newton blifvit ledd till den tron, att gravitationskraften verkade äfven utom jorden, beräknade han månens afvik-ning och fann den 13 fot i minuten; » men om gravitations-hypotesen varit sann, borde den blifvit 15 fot ».
Nu heter det om Newton, att han för flere år lade detta ämne åsido.
Hvilket slag!
Och likväl, med hvilket hån skulle han ej ha visat tillbaka den boströmianske själsförvandt, som hviskat honom i örat, att han skulle misstro sin » ofiillkomliga » sinnesförnimmelse och lita på sin beräkning!
Först då man genom Picard fått en riktigare uppskattning af jordens storlek, återtog Newton sitt arbete, fann denna gång manens afvikning sådan han väntat, och nu först lät han sin teori komma till heders.
Se der den sanne vetenskapsmannen.
Men mellan honom och boströmianen — hvilken himmelsvid skilnad!
Emellertid låter från boströmianens sida nu tänka sig ett inkast Hau kan säga: » Må gå för att metafysiken har en för sig egendomlig metod, olik den metod andra vetenskaper bruka.
Men än sen?
Ar ej också metafysikens ämne säreget?
dess mål så mycket högre?
och dess arbetsfält är ju ingenting mindre än den sinliga verlden.
Hur kan ni då begära, att metafysikern skall ha samma metod som naturvetenskapsmannen, hvars arbetsfält är just denna sinliga verld? » — Hvad som här först faller i ögonen är väl det, att boströmianen öfv^rgifvit sin gamla position.