Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf finner man nemi., att hemläsningen blott i nödfall skulle begagnas; men då, såsom jag redan haft äran nämna, förhållandet bör vara tvertom, nemi. att skolorna äro att anse såsom nödfallsanstalter för de fall, då hemläsningen är otillräcklig, så får jag föreslå, att detta morn., derest detsamma skall qvarstå, måtte erhålla följande redaction : ”Ofvannämnda stadgande må icke anses lägga hinder i vägen för en mera utsträckt hemläsning, hvilken bör i möjligaste måtto befrämjas, dock med det villköl', att de barn, som densamma begagna, äro skyldiga alt å de tider, som dertill bestämmas, infinna sig i skolan, vid samma ansvarspåföljd för uraktlåtenhet deraf, som finnes bestämd för skojgångsskyldighet i allmänhet.”
Hr Gripenstedt, J o h. Au g.:
Efter min öfvertygelse håde kan och bör ifrågavar. mom. qvarstå, och jag tillstyrker således detsammas bibehållande, äfven af det skäl, att förändringar böra i möjligaste målto undvikas; men då redighet i lagstiftning, bland andra iakttagelser, fordrar att den allmännare bestämmelsen föregår undantaget, så får jag tillstyrka, att 7 mom. i denna § må uppllyltas näst framför förevar. 3 morn., och erhålla följande lydelse: ”Alla i skolåldern varande barn böra, enligt den gällande skolordningen, i skolan sig inställa.
J)e barn, som äro anmälde att undervisas hemma, äro väl befriade från skolgång, men måste vid de allmänna skolförhören sig inställa för att undergå pröfning” etc.
Jag instämmer hufvudsakligen lili den af Hr Gripenstedt yttrade mening, men anhåller att få höra Hr von Rosens förslag ännu en gång uppläsas.
Måhända är det bättre, än Utskottens.
Hr von Rosens förslag blef i anleda, häraf uppläst.
Den 17 Februari e. m.
Hvarken emot redactionen eller sjelfva saken liar jag något att erinra; Iv, hvad den sednare beträffar, anser jag hemläsning, sorn skötes väl, fördelaktigare än skolgång.
För min del kan jag icke bifalla det upplästa projeetet till redaclion af detta inom.; ty hemläsningens utsträckning till hufvudsak strider emot den hittills lådande och följda principen, enligt hvilken fasta skolan ansetts såsom hufvud-akligaste lifselementet i folkundervisningen.
Väl må hemläsning tillåtas, såsom behöflig och nödvändig under förhållanden, sorn af Utsktn förutsättas; men att betrakta hemlasningen såsom det förnämsta, innefattar en motsägelse af beslutet 0111 fasta skolan, såsom centrum för undervisningen.
Af detta skäl föredrager jag Ulsk:ns framför Hr von Rosens redactionsförslag.
Då man är i begrepp alt utgifva en förordning i afsigt att förbättra undervisningssättet, anser jag kännedomen om hemläsningens närvar, beskaffenhet samt hvad deraf för framtiden kan vara att förvänta med afseende å de särskildta förhållanden, på hvilka hemläsningen beror, så väsendtligt, att man ej får förbise densamma.
Förhållandet med hemläsningen för uti duglig innanläsning okunniga föräldrar är usel till en grad, sorn lemnar föga hopp för någon egentligare förbättring.
Detta allmänneliga förhållande innefattar tillräckligt skäl att icke betrakta bemläsningen såsom hufvudsak och skolinrättningen såsom nödfallsanstalt.
Jag instämmer derföre i detta hänseende med Hr Gripenstedt.
Till svar å hvad Hr von Hohenhau sen nyss behagade yttra, får jag äran erinra, att jag ingalunda föreslagit, alt i lagen skulle uttryckas, alt skolan vore att anse såsom nödfallsanstalt; utan blott tillkännagifva denna mening , såsom min enskilda åsigt och såsom motiv för mitt tillstyrkande.
Då TJlskm säga, att föreskrifterna uti föreg:de mom. icke må anses lägga hinder i vägen för en mera utsträckt hemläsning, der den af loeala förhållanden eller andra omständigheter finnes vara nödvändig, så hafva Ulsktn derigenom tydligen uttryckt, att hemläsningens utsträckning icke bör ifrågakomma annorlunda än såsom en tvungen följd af dertill verkande omständigheter, och alt detta undervisningssätt således icke bör, framför skolgången, befrämjas och vidtagas i den mån sådant sig göra later.
Detta ogillar jag och utgår dervid från den grundsatsen att, om man äger rättighet att bestämma hvad och huru mycket mina barn minst böra Inia, så torde man dock ej, ulan för stor inkräktning på medborgerliga rättigheternas område, kunna föreskrifva på hvad sätt detta kunskapsmått skall bibringas.
Jag mäste således äga rättighet all undervisa mina barn genom 342 Den 17 Februari e. m. informator, ifall genom honom kan ernås detsamma, som genom skolgången kunde vara att påräkna; i hvilket hänseende mitt åliggande icke bör kunna vara vidsträcktare, än att låta barnen å föreskrifna tider examineras i skolan, till utrönande i livad mån barnens undervisning i mitt hus vederbörligen handhafves.
Jag har således icke velat säga annat, än alt hemläsningen, synnerligast i den dass, som hufvudsakligen kommer att begagna folkundervisningen, i min öfvertygelse är nyttigaste sättet att bibringa undervisning, och att fasta skolan egentligen är att anse såsom en regulator och controll derå.
Lika med Hr von Hohenhau sen finner jag, att Hr von Rosens redactionsförslag, enl. hvilket hemläsningen skulle äga företräde framför skolundervisningen, icke är lämpligt; ty med hemläsning förstår jag undervisning, som bibringas barnen, icke af särskilda lärare eller s. k. informatorer, utan af barnens föräldrar eiler målsmän; men då de i allmänhet icke äga den bildning, att deras undervisning kan jern föras med den som kommer att erhållas i skolan, så kan icke heller hemläsningen företrädesvis afse* i jemförelse med skolundervisningen, ehuru hemläsningen visserligen är att recomrnendera under sådana förhållanden, som i märklig mån försvåra eller rent af göra skolundervisningens begagnande omöjligt.
Af hvad jag nu nämnt är klart, alt jag hellre önskar bifall till Utsk:ns än Hr von Rosens redactionsförslag.
Ifall den meningen —”hvilken bör i möjligaste måtto befrämjas”, uti mitt redaclionsförslag skulle väcka skrupler hos någon, så medgifver jag alt samma mening må utgå.
Har är ingalunda fråga om det ena eller andra ordet låter mer eller mindre behagligt för örat; utan frågan är, huruvida, enl.
Utsk:ns förslag, hemläsning bör ifrågakomma endast i de fall då skolgång icke lämpligen kan begagnas, eller huruvida, elter Hr von Piosens åsigt, tvertom skolgång bör ifrågakomma endast då hemläsningen icke motsvarar behofvet; och dessa meningar äro, såsom något hvar finner, så olika, att de icke kunna närma sig hvarandra genom utbyte af ett eller annat ord.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns förslag till 3 mom.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Hr von Rosens förslag, lydande, efter den förändring, som Hr von Rosen slutligen deruti gjort, sålunda: ”Ofvan nämnda stadgande må ej anses lägga något hinder emot en mera utsträckt hemläsning; dock med det villkor, att barn, som den begagna, icke destomindre anses skyldiga Den 17 Februari e. m. 343 att å de tider, hvilka för sådana barn bestämmas, infinna sig i skolan vid samma ansvarspåföljd för uraktlåtenhet deraf, som i allmänhet är bestämd för försummelse af skolgångssky Idig helen.”
Hr Landtm, förnyade sin propos. lill bifall å Utskrns förslag.
Då Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna alt ja öfverrösta! nej, begärde Hr von Rosen votering.
Upplästes till justering och godkändes följande votertsproposilion :
Den som bifaller 3 mom. i 12 §:n af Ulsktns förslag röride folkundervisningen, voterar ia; den del ej vill, voterar nei; Vinner nej, anlager R. o. Ad. det förslag lill redaclion af ofvannämnda 3 morn., som Hr von Rosen föreslagit.
Hr von Rosens förslag blef anslaget bredvid den uppspikade voter:s-propositionen.
Mot det genom votering nu fattade beslutet nödgas jag reservera mig, emedan jag är öfverlygad, att frukten deraf blifver tomma skolhus och slarfaktig undervisning.
Jag får instämma i Hr Gripensledts reservation. 4 morn. i 12 §:n.
Förevar, mom. lyder så lunda: ”1 den händelse alt föräldrar eller målsmän skulle tredskas all efterkomma de föreskrifter, som, i afseende på barnens skolgångsskyIdighet, blifvit meddelade, skola de undergå varningar först af presterskapet och, der sådant ej hjelper, af kyrkoråd eller communalstyrelse, så framt en sådan framdeles varder inrättad.”
Att varnas af presterskapet eller af kyrkorådet är ungefär detsamma, emedan kyrkoherden är ordförande i kyrkorådet.
Bättre synes mig vara, 0111 varningarne meddelades af skolstyrelsen, för hvilken kyrkoherden äfven är ordförande.
Skolstyrelsen äger närmaste kännedom om de förhållanden, som angå skolan, och synes derföre vara närmast till att gifva varningar.
Corn - Den Februari e. m. munalstyrelse är benämningen på samma myndighet, som i förslaget lill författning rör:de communalväsendet kallas sockennämud, hvarest kyrkoherden äfven skall vara ordförande i frågor, som angå un 'ervisningsanstalterna.
Någon egentlig skilnad på varningens lindrigare eller svårare beskaffenhet uppkommer således icke deraf, att hon meddelas genom den ena eller andra af dessa myndigheter, enär hon i alla dessa hänseenden gifves af samma person, nemi. kyrkoherden.
Men iil ven om någon gradation i varningssätlet ägde runi, såsom Ulsktn åsyftat, vore likväl öfvergången derifrån till den i 5 mom. föreslagna ansvarsbestämmelsen alltför skarp.
Enligt 5 mom. skulle nemi., sedan de i 4 morn. föreskrilna varningarna för sig gått utan att medföra åsyftad verkan, barnen skiljas från föräldrarna och öfverlemnas till vård åt enskilda personer samt kostnaden för barnens underhåll och undervisning hos deras föräldrar eller målsmän utmätas.
Detta är alltför bardt.
Mig synes, då varning varit fruktlös, närmaste påföljden desto hellre böra blifva ett lämpligt vite, sorn uti den af mig på f. m. åberopade nåd. resolutionen på presterskapets besvär af den 22 October 1723 finnes stadgad en plikt af 1 mark silfvermynt, att användas till fattiga barns undervisning, för den sorn, efter 2:ne gånger erhållen varning, af tredsko eller utan laga ursägt eftersätter sin skyldighet att bålla sina barn till undervisning.
Jag bör icke tro, att Utsk:n kunnat vara okunniga om detta stadgande.
Då det finnes, anser jag det äfven böra användas, såsom i min tanke ganska lämpligt och verkande till ändamålet; ty om föräldrar komma att vidkännas vilen för underlåtenhet alt hålla barnen till skolgång, läia de, utan tvifvel, snart rälta sig.
Jag tillstyrker derföre att följande redaction måtte antagas: ”Föräldrar eller målsmän, som tredskas att efterkomma skolstyrelsens föreskrifter ang:de barnens skolgång, skola varnas af skolstyrelsen, och, der det icke hjelper, åläggas vilen af kyrkorådet eller den sockennämnd, som kan varda inrättad.”
Då egenll. skilnaden emellan Hr von Hartmansdorffs och Utsk:ns redaclionsförslag, hvilka i öfrigt endast i ordalagen synas vara skiljaktiga, blott tyckes vara den, att Hr von Hartmansdorff vill, att varningen meddelas af skolstyrelsen i stället för presterskapet, så finner jag för min del likgiltigt, hvilketdera förslaget R. o. Ad. behagar antaga; ehuru jag är mera böjd för Utsk:ns, af tvänne skäl, beslående det ena deruti, att det skulle vara besvärligt för skolstyrelsen, örn den vore nödsakad att träda tillsammans i anledn. af hvarje obetydligt klagomål, då deremot den erforderliga påminnelsen lättare och med mindre omgång kan meddelas af preslen i församlingen, hvilken alltid är till bands.
Det andra skälet är, att varningen af presten medför - Den 17 Februari e. m. 315 för mindre offentlighet, un om den meddelas af skolstyrelsen eller kyrkorådet.
Hvad vilen angår, så vill jag icke yttra mig derom förr än vi komma till 5 morn., emedan jag anser frågan derom höra dit.
Hr Lefre'n, Joh. Pehr: Af Utskms framställning synes klart, alt nu gällande förordning om sockenstämmor och socknars angelägenheter i allmänhet af år 1817 har föresväfvat Utsk:n.
Der stadgas nemi., att varning skall ske inför kyrkorådet, derest förut meddelt varning af kyrkoherden varit fruktlös.
Det är icke skolstyrelsen, som har att skaffa med dessa varningars meddelande, och det är således icke kyrkoherden, i egenskap af ordförande i skolstyrelsen, utan i dess egenskap af kyrkoherde, som skall gifva varning ; ty då skolstyrelsen är att betrakta såsom quasi angifvare, hör andra varningen icke gifvas af samma myndighet, utan af den som är närmast presterskapet, sorn är kyrkorådet, eller den communalstyrelse, som varder inrättad; och samma myndighet hör vara ilen, som ålägger höler, i händelse de höra komma i fråga, hvilket icke loi de vara utan nytta.
Min öfvertygelse är således, att redaetionen icke hör förändras så att skolstyrelsen blir den myndighet, sorn meddelar varning, ulan hör, enl. min åsigt, varning meddelas i första rummet af presterskapet och i andra graden af kyrkorådet eller communalstyreisen.
I afseende på frågan af hvad myn dighet varning bör meddelas, instämmer jag uti Hr Lefrens nyss yttrade åsigt.
Äfven instämmer jag uti den mening, att något vite hör vara försuttet, efter undfångna fruktlösa varningar, innan den i 5 mom. tillstyrkta strängare åtgärden, alt från föräldrarna skilja deras barn, ifrågasattes; men tror för min del, att vitesbestämmelsen rätteligen hör få sitt rum i 5 moni., hvars redaction, som jag nu likväl endast vill antyda, borde blifva ungefärligen sådan, att om de uti förevar. 4 morn. föreskrifna varningar blifva fruktlösa, må sockenstyrelsen ålägga vilen till högst etc.
Jag vill sedan läsa upp redaetionen, sådan jag anser den höra blifva, men nu, såsom jag nämnt, blott antyda densamma, efter jag anser tillägget böra ske vid 5 morn., som ännu icke är till afgörande föredraget.
Jag har ingenting emot att föreskriften om vitén intages, på sätt Hr Gripenstedt föreslagit, uti nästföljande morn., ehuru jag anser lämpligast vara, att hon icke infördes i samma morn., som bestämmer den stränga åtgärden att skilja barnen ifrån föräldrarna; emedan föreskriften derom antingen borde utgöra föremål för ett särskildt morn., eller ock alldeles utgå.
Men jag vill ej tvista härom.
Deremot måste jag bestrida Hrr Gripensledts och Leftens yrkande att varning skulle meddelas in 20 H. 44 Den 17 Februari e. m. för någon annan myndighet, än skolstyrelsen.
En hvar, sora hail med någon skola alt göra, känner huru ofta, för alt icke säga dagligen, påminnelser behöfvas än till den ene och än till den andre läl jungens föräldrar, allt efter sora barnen sig förhålla.
Om nu sådana erinringar eller anmodanden icke finge ske omedelbart af skolstyrelsen, utan nödvändigt skulle gå genom kyrkorådet eller sockennärnnden, så skulle denna omgång lända till barnens skada.
Vanliga förhållandet ur, att emellan läraren och barnens föräldrar är den närmaste gemenskapen, och att skolstyrelsen ej tillitas förr än lärarens eller föräldrarnes bemödanden befinnas otillräckliga.
Skulle icke heller skolstyrelsen kunna afhjelpa uppkomna svårigheter, då, men icke förr, bör en annan myndighets åtgärd vidtaga.
Orsaken, hvarföre jag yrkar att skolstyrelsen och icke sockennämnden bör gifva barnens föräldrar de råd och erinringar, som omständigheterna kunna påkalla, är den, att örn icke dessa meddelanden mellan skolstyrelsen och föräldrarna eller, med ett ord, barnens fel, blifva så litet offentliga som möjligt, så skall föräldrarnes ömtålighet för sina barn snart vålla vedervilja för skolinrättningen.
A andra sidan måste följden äfven blifva, att skolläraren upphörde att till barnen stå i det faderliga förhållande, som utgör ett af hufvudvilfkoren för möjligheten att uppnå det med skolgång afsedda ändamålet.
Jag förnyar derföre min anhållan, att skolstyrelsen måtte blifva den myndighet, som äger meddela varningar eller erinringar.
Fullkomligen delande Hr von Hart mansdorffs mening, att det ifrågavar. meddelandet lill föräldrarna bör ske af skolans föreståndare, får jag likväl göra den värda talaren uppmärksam derpå, alt förevar, morn. icke lägger hinder derför, utan tvertom gifver tydlig anleda. dertill, att sådana meddelanden böra hafva för sig gått och visat sig overksamma, i följd af föräldrarnes obenägenhet att gå skollärarens uttryckta önskan till mötes, innan åtgärder af mera offentlig syftning böra ifrågakomma, ålom. stadgar nemi., att i händelse föräldrar eller målsmän skulle tredskas att efterkomma de föreskrifter, som, i afseende på barnens skolgungsshyIdighet, kunna meddelas, skola föräldrarne varnas på sätt sorn i morn. tillstyrkes.
Ordet tredska utmärker en motsträfvighet, hvars ådagaläggande förutsätter att erinringar eller meddelanden föregått af lindrigare art, än de som följa på tredskandet, och deraf inses således äfven, att Utsk:n velat, att de uti delta mom. föreskrifna varningar icke skulle användas förr än enskilda erinringar föregått; och derföre tillstyrker jag, i öfverensstämmelse med Hrr Lefrcns och Gripenstedt åsigter, att de af Utsk:n föreslagna vnrningsgrader måtte bibehållas; öfvertygad att Hr von Hartmansdorffs mening likväl blir gällande, der en väl ordnad skolstyrelse äger rum.
Den i; Fsbrmri c. m. 34; Utsklns förslag i 4 morn. blef af R. o. Ad. bifallet. 5 mom. i 12 §:n.
Hr Gripensted t; Den i 5 mom. tillstyrkta stränga åtgärden, att skilja barnen från deras föräldrar, anser jag icke böra ifrågakomma, med mindre barnen, mer än som af mindre lycklig fattningsgåfva ursägtas, i förhållande till sin ålder stå tillbaka i christendomskunsknp och innanläsning, och föräldrarne af förelagda vitén icke låtit sig ratta; ty jag önskar att barnens skiljande från föräldrarna så sällan som möjligt måtte ifrågakomma.
I öfverensstämmelse härmed föreslår jag, att detta mom. mätte komma att lyda som föijer: ”Om dessa varningar blifva fruktlösa, må nämnda styrelse förelägga vitén lill högst 3 r:dr 16 sk. belopp, som tillfalla skoicassan.
Hjelper ej heller det, utan barnen stå tillbaka i christendomskunskap och färdighet i innanläsning, böra de från föräldrarna skiljas” etc. pä sätt mom. vidare lyder.
Jag delar Hr Gripenstedts åsigt, blott med den skilnad, att jag anser det vara rättare alt säga: nlä de från föräldrarna skil jas, i stället för: böra de från föräldrarna skiljas.
Derigenom har man lemnat
Utrymme för pröfning af de särskilda omständigheter, i anseende hvartill man finner, att barnen, oansedt föräldrarnes ådagalagda tredska, som dertill berättigar, icke böra från föräldrarna skiljas; en fördel, som icke bör förbises, enär stadgandet, livad angår rättigheten att skilja barnen från föräldrarna, är lika kraftigt om ordet ”må’' eller ordet ”bör” begagnas.
Instämmande med Hr Gripenstedt, får jag härmedelst betyga honom min tacksamhet för det villkor han fästat vid rättigheten att från föräldrar skilja deras barn, fullkomligen öfvertygad att om vi gå längre i stränghet, går skolväsendet bakåt.
För öfrigt är det mig likgiltigt, om det beter att barnen "böra” eller att de "må” från föräldrarna skiljas; ehuru jag icke kan neka, att jag anser ordet "böra” här vara lämpligare än ordet ”må”; derföre alt rättigheten att lindra, hvilken bör åtminstone någorlunda bestämmas, mera begränsas genom det förra än genom det sednare ordet.
Beloppet af det vite, Hr Gripenstedt föreslagit till högst 3 r:dr 16 sk. b:co, anhåller jag att R. o. Ad. icke måtte fastställa till ett sådant maximum.
Författningen angtde sockenstämmor och kyi koråd bestämmer maximibeloppet, som kyrkoråd äger att såsom vile ålägga, till io r:dr b:co.
Samma belopp är bibehållet uti det uppgjorda förslaget till författning angrde sockennämnd.
För en förmögen man, som tredskas att efterkomma skolstyrelsens föreskrift, vore några r.drs vite af föga 348 Den 17 Februari e. m. betydenhet oell ingalunda verkande till ändamålet, hvadan skolstyrelsen, derest högre vilen icke (ingo i sådant fall användas, skulle alltför hastigt nödgas skilja barnen från den treäskande.
Äfven skulle det kunna handa, att någon fader vore så sinnad, att lian erlade ett föga kännbart vite, blott för att slippa omsorgen med barnens uppfostran.
Af dessa skäl anser jag något maximum icke böra utsättas.
Ordet ”böra” synes böra utbytas mot ordet "må”; ty eljest behöfva föräldrarne blott lemna varningarna åsido för att slippa både omsorg örn barnen och bidrag till deras underhåll, i händelse de vore så fattiga, att ingenting funnes att utmäta af den betydenhet att det försloge tilt barnens underhåll.
Deremot anser jag skolstyrelsen böra äga rättighet att skilja barnen från föräldrarna, då desse äro så lastbare, att barnen icke böra i deras vård qvarlemnas.
Jag har, under denna riksdag, väckt motion om rättighet att i sådan händelse skilja barn från deras föräldrar, just derföre alt den s. k. Prins Carls uppfostringsanstalt i hufvudstaden för vanvårdade barn, synnerligast sådana, hvilkas föräldrar begått brott, icke måtte hindras från denna välgörande verksamhet derigenom, alt föraldrar, som, ty värr, ofta begagna barnen att åt sig tigga eller stjäla, förhindrade barnens förbättring genom förklarandet att de ville behålla dem hemma bos sig.
Jag hemställer derföre, att R. o. Ad. måtte antaga Hr Gripenstedts förslag, blott med den ändring, att något maximum icke bestämmes för vitesbeloppet och att ordet ”böra” utbytes mot ordet ”må.” Hr Lefre'n: Hr von Hartmansdorff har nyss utveck lat grunderna, hvarföre äfven jag anser ordet ”böra” vara mindre lämpligt än ordet ”må.”
Det är nemi. angeläget att icke öppna tillfälle för vårdslösa föräldrar att skjuta från sig åliggandet att vårda, uppfostra och underhålla sina barn.
Hvad vite sbeloppet beträffar anser jag ett maximum böra bestämmas, äfvensom att första vitet icke bör vara så högt som 3 r:dr 16 sk.
I nu gällande förordning är vite utsatt till 2 mark silfvermynt, motsvarande 8 sk. specie eller 32 sk. r:gs.
Månne icke rättast vore att säga, det vitén må föreläggas från 1 t. o. m. 3 r:dr, så att gradation äfven i detta fäll ägde rum?
Då uti Hr Gripenstedts re dactionsförslag det heter, att vitén må föreläggas till högst 3 r;dr 16 sk. belopp, så är derigenom latitud leornad för mindre viletis föreläggande.
Hr von Hartmansdorff torde erinra sig, att i Norrska skolförfattningen utgör vitet \ för hvarje gång t specie-r:dr eller 4 >:dr r:gs; men då, enl. denna författning, varningsgrader skola föregå hvarje särskildt vite, torde det vara mindre behöfligt att hafva vitén öfver normen af 3 r:dr 16 sk. b:co; emedan jag är öfvertygad att ingen förmögen man skall helt och hållet öfver - Den 17 Februari e. m. 34g lemna sina barn till skolstyrelsens omsorg, synnerligast som lian är förbunden att i tby fall ersätta kostnaden för barnens vård och underhåll.
Hvad åter angår den fattigare classen, sorn skulle finna med sitt intresse förenligt alt tredskas i fullgörandet af sina åligganden, för att derigenom befrias från desamma, så torde bot deremot finnas uti sättet af böters förvandling, jemlikt förslaget till författning rörtde communalstyrelse, i händelse detsamma varder anlaget.
Jag tillstyrker således antagande af Hr Gripenstedts förslag, helst preslerskapet, enl. gällande kyrkolag, äger skyldighet alt tillse att barn erhålla christlig uppfostran, och jag lika med Hr von Rosen tror, att man ej bör gå för långt i stränghet, om ändamålet med skolundervisningen ej skall förfelas.
Norrska skollagens 4 §:s 3 mom. innehåller icke att en Norrsk speciedaier är minsta bolen, utan att föräldrar eller de, som besörja uppfostran af barn, hvilka utan gilllig anledn. uteblifva från examensförhör, skola vara förfallne till en efter deras förmögenhet och andra omständigheter af skolcommissionen afpassad bot, som icke får öfverstiga en speciedaier för hvarje gång.
En speciedaier är således den högsta boten, som får åläggas.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsktns förslag.
Landtm, anförde, att de fleste, som yttrat sig, tycktes förena sig om Hr Gripenstedts förslag till redaction af detta mom-, endast med den förändring, att det i detta förslag nämnda maximum af vilen, nemi. till högst 3 r:dr 16 sk. belopp, borde uteslutas, och ordet "bör” ändras till ”må kunna.”
Hr Landtm, ville nu låta uppläsa Hr Gripenstedts förslag i sin helhet.
Detta förslag upplästes derefter, så lydande: ”Om dessa varningar blifva fruktlösa, må nämnde sockenstyrelse ålägga vitén till högst 3 rtdr 16 sk. btco belopp, hvilka tillfalla skolcassan.
Hjelper icke heller»det, och barnen stå tillbaka i christendomskunskap eller färdighet i innanläsning, böra de från föräldrarna skiljas och till vårdande åt enskilda personer öfverlemnas, samt deras underhåll, jemte skolpenningarna, hos föräldrarna eller målsmännen i laga ordning utmätas.
" Hr von Hartmansdorff: