Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
II Convegno och La Bivista Italiana, två månadsskrifter, som börjadeutgifvas med de bästa sylten, måste upphöra efter ett år; och nu lefver med ringa lif en Rivista Minima, hvars ut-gifvare dock är en man af stor begåfning, måhända den förnämste af våra nu lefvande novellister, nämligen Salva-tore Farina, hvars noveller redan blifvit öfversatta på flera främmande språk, bland andra på tyska, holländska, franska, engelska samt, såsom jag tror, också på portugisiska .och ryska; jag vet ej, om de äro öfversatta på svenska; men jag är öfvertygad, att vår intagande Dickens ’ noveller äfven i Sverige skulle röna framgång.
Om.man, nu frågade mig om orsaken, hvarför tid-skriftsliteraturen ej äter kan spira upp i Milano, skulle jag verkligen vara något förlägen om svaret.
Men jag tror, att ett af skälen möjligen kan vara det vinstbegär, som bemäktigat sig det lombardiska och särskildt det milanesi-ska samhället, den stora vården om de materiela intressena, som sättas öfver de idéela, den stora törsten efter rikedomar, hvilken drifver milaneserna i handelns och industriens armar i stället för i literaturens.
Milanesarne äro utmärkta patrioter; så länge det var fråga om att medelst literaturen förbereda fosterlandets återupprättande, sysselsatte äfven de sig med stor ifver dermed.
Men nu tyckas de anse skriftställeriet otillräckligt för att frambringa den nationens materiela lycka, som synes i synnerhet ligga dem om hjertat.
Hvilken orsaken än må vara, beklagar jag detta sakförhållande; ty ingen stad i Italien är måhända
• så som Milano i stånd att gifva fart åt alla rörelser; och om denna stad nu såsom förut omhuldade den nationela skriftställareverksamheten, skulle den säkerligen röna ett sådant tillmötesgående af hela det italienska folket, att den samma, om den hade något vigtigt att säga oss, med sä-
* En novell af Farina: Signor lo (” Herr Jag ”) var, som åtskilliga af våra läsare torde erinra sig, för några månader sedan intagen i Stockholms Dagblads följetong.
Hed.kerhet skulle erhålla en verksam hjelp vid sitt arbete, i följd af denna omotståndliga tjusningsförmåga, som det med värme sagda ordet alltid eger och som fortplantas med sympatiens makt.
När Österrike 1815 hade återvunnit Lombardiet, den
rikaste provinsen i hela kejsardömet, ville det genast gifva sig sken af att bringa den napoleonska despotismen i glömska och ' stiftade några liberala lagar, som i den lombardo-venetianska provinsen befordrade kulturen i alla riktningar.
Bland andra förslag uppkom äfven det att i Milano börja utgifvandet af en stor politisk och literär tidskrift, hvars hufvuduppgift skulle vara-att göra den österrikiska regeringen underkunnig om den lombardiska befolkningens behof.
Men detta måste ske med stor grannlagenhet.
Den österrikiska regeringen koncentrerade sig den tiden i furst Met-ternichs person och han önskade endast på ett visst sätt erhålla kunskap 0111 vissa saker; mai \ påstod en kort tid, för att sprida den tron, att österrikiska regeringen vore frisinnad, att redaktionen af den nya tidskriften skulle anförtros åt den berömde skalden och författaren Ugo Foscolo, känd för sina frisinnade tänkesätt.
Men detta var endast bedrägliga förespegljngar.
I verkligheten nödgades man sedan i Milano börja utgifvandet af en ny, regeringen mycket underdånig tidskrift med titeln Biblioteca Italiana, som dock mellan 1815 och 1830 spelade en viss roll, emedan många tortjenstfulla författare skrefvo deri.
Då inga politiska argument inblandade sig deri, kunde den sägas röra sig temligen fritt, om också tidskriftens tendens tydligen framträdde under Montis och Giordanis auspicier, nämligen att bilda en motvigt med.
de ultraromantiska tendenserna hos de liberale af Manzonis skola.
Dessa tendenser hade på det tydligaste framträdt i en ryktbar tidning, som började utgifvas 1818, men egde bestånd föga mer än ett år.
Dess titel var Conciliatore och den undertrycktes af Österrike, som ansåg, att den gaf upphof åt revolutionära idéer.
Romantiken ledde som bekant sitt ursprung från detföregående seklet.
Rousseau och Diderot i Frankrike, Les-sing, Goethe, Biirger och Schiller i Tyskland hade befrämjat den.
Studiet af Shakespeare hade i början inspirerat den romantiska skolan i Tyskland; romantikens framträdande ånyo i Ossians sånger, Walter Scotts romaner och Byrons poemer samt den uppmärksamhet, man vid den liden började egna folkets sånger, ballader och legender hade upplifvat ej blott folkets fantasi utan äfven skriftstäl-larnes kallare inbillningskraft.
I Italien började romantiken slå larm förr än i Frankrike; Alessandro Manzoni och hans vänner, markis Ermes Visconti, Guglielmo Berchet, Silvio Pellico och Piero Maroncelli inledde kriget mot reglerna, retoriken, pedanteriet, den klassiska stelheten.
Gonciliatore blef valplatsen; Manzoni skref ej sjelf i den, men var själen i det frispråkiga medarbetarsällskapet; Manzoni lemnade föredömet i sina båda romantiska tragedier, “ Gonte di Gar-magnola " och “ Adelchi ", hvilka af Goethe erhöllo de största loford och till ^n del voro föregångare till den revolution inom den franska literaturen, som började med Alexandre Dumas den äldres och Victor Hugos historiska skådespel.
Om än Gonciliatore var kortlifvad, blifver dess betydelse i vårt århundrades allmänna ^och literära historia mycket stor.
Österrike förutsåg, att en frihet skulle hafva kräft andra, och afhögg derför det träd, som skulle kunna en gång blifva besvärligt nog; men det insåg ej, att trädet under sin korta lifsperiod redan satt frukt; den literära romantiken blef synonym med liberalism; nästan alla romanförfattare blefvo liberala och hela den nya generationen i Italien uppväxte med romantiska idéer.
Efter 1830 utvidgade Bicoglitore och Bivista Europea, som med heder utga.fs i Milano till 1847, idéepna- i de lom-bardiska hjernorna, behandlade med allvar och med den större frihet, de åtnjöto, de intressantaste och vigtigaste historiska, literära, pedagogiska och ekonomiska frågor, och understöddes beundransvärdt vid dessa sistnämnda af en annan mycket anmärkningsvärd tidskrift, Gli Annali di /
statistica, som var, om jag ej misstager mig, den första statistiska tidskrift ej blott i Italien utan i Europa och som bland andra medarbetare räknafle de berömde nationalekonomerna Domenico Romagnosi oc " h Melchiorre Gioia.
Sedan Lombardiet 1849 åter underkufvats af Österrike, som af reaktionen gjorts ännu misstänksammare, antog Milanos vetenskapliga och literära tidskriftsväsende en lifligare, rörligare och mer populär hållning liksom för att hålla lom-barderna beredda på den snart inträffande befrielsen.
Po-litecnico, som utgafs af Gar lo Gattaneo och under förevändning att sysselsätta sig med tekniska, ekonomiska och landt-bmksämnen äfven ganska ofta slog in på det politiska området; Crepuscolo, som med stor talang redigerades af Garlo Gattaneo och stod i förbindelse med alla de öfriga italienska provinserna för att komma lombarderna att inse, att man gemensamt arbetade för en nationel idés förverkligande;
L ’ Uomo di Pietra, en humoristisk tidskrift, utgifven af Leone Fortis, der satiren ofta var politisk; Nipote del Vestaverde, en folkalmanacka, der Gesare Gorrenti i en stil, som, der det var tillåtet, var familiär och, der tillstånd saknades, var orakelmessig, undervisade det lombardiska folket i Italiens geografi och historia; dessa fyra förträffliga lombardiska tidskrifter bidrogo verksamt till vår nationela återuppstån-, delse.
Bland Venetos tidskrifter böra vi ej glömma L ' Euga-neo och II Caffé Pedroccki, utgifna i Padua af Guglielmo Stefani.
I Neapel hemtade det liberala partiet före 1848 under många år sina&gt; idéer ur en relativt liberal tidskrift vid namn II Progresso.
Rom hade ingen annan periodisk tidskrift än sin gamla, sömngifvande.
och pedantiska Giornale Arca-dico.
Toscana deremot har i vårt åfhundrade haft en verkligen förträfflig tidskriftsliteratur.
År 1820 började bokhandlaren Giampietro Vieusseux utgifningen af den mest ansedda, mest framstående och liberalaste af alla italienska tidskrifter,L ’ Antologia, hvari Italiens ryktbaraste i Toscana födde eller såsom flyktingar sig uppehållande skriftställare, bland dem Leopardi, offentliggjorde sina literära alster.
Emellertid började Antologia fngifva Österrike farhågor, storhertigen af Toscana trodde sig i sin underdånighet för Österrike böra gifva efter för detta lands önskan och tillät, att denna heliga härd för de nationela idéerna släcktes.
Men den nitiske utgifvaren Giampietro Vieusseux var ej länge overksam.
Han började snart utgifvandet af tre andra, tidskrifter, som hvar och en på sitt sätt uppfostrade för och underblåste tanken på ett ftalien.
Efter restaurationen 1849 och ända till 1859 visade Toscana inga lifstecken; dock må man ej glömma en god tidskrift Lo Sjpettatore italiano, som utkom en gång i veckan i Florens och redigerades af Gelestino Bianchi.
Härmed tror jag mig hafva nämnt de förnämsta härdar, der den nationela lågan hölls vid lif; jag vill dock tillfoga namnen på två små goda tidningar, som utgåfvos vid Italiens gräns, nämligen La Favilla, som skalden Fran-cesco Dall ’ Ongaro utgaf i Triest före 1848, och L3Anno-tatore Friulano, som den framstående publicisten Pacifico Valussi utgaf i Udine före 1859; dessa båda skrifter sökte hålla kärleken till det italienska fosterlandet vid lif äfven bland dem, som befunno sig ytterst vid Italiens östra gräns.
Enligt hvad af det föregående framgår, hade tidskrifts-literaturen i Italien ända till 1860 haft en väsentligen lokal karakter, som måhända förlänade den en större originalitet, än den nu eger, då dess uppgift är att från hvilken plats som helst yttra sig i hela Italiens namn och till dess förmån.
Den allmänna karakter, de italienska tidskrifterna nu hafva, beröfvar dem den fördel, man alltid har, då man talar till en särskild publik, som man väl känner, som är en sympatisk och med hvilken man har gemensamma intressen.
Och detta är måhända ett af skälen, hvarför de italienska tidskrifterna nu för tiden hafva ett mindre antal prenumeranter än flera af de gamla tidskrifterna.
Gre- \
puscolo i Milano t. ex. räknade på ett år 6.000 prenumeranter, ett betydligt antal på en tid, då tryckalstrens kringsändande var så svårt, polisen så misstänksam och kommunikationerna så föga utvecklade mot nu.
Nuova Anto-logia, säkerligen en af Italiens bästa tidskrifter, som utgif-ves i Rom hvar fjortonde dag i likhet med Revue des deux Mondes, denna Nuova Antologia har först för två år sedan lyckats erhålla 2,000 prenumeranter.
Det är visserligen sannt, att i våra dagar många flera politiska tidningar existera, som genast sätta de politiska nyheterna i omlopp och med dem många .literära; det är ock sannt, att våra gamla tidskrifters största dragningskraft var den deri innehållna politiska tanken,^ som den patriotiske läsaren gerna der ville finna; nu är den politiska delen af innehållet i tidskrifterna af ringare vigt; de utkomma först sedan de politiska tidningarna uttömt ämnet och dermed minskat intresset.
Och dock fmnes intet skäl för denna den italienska allmänhetens likgiltighet för de literära tidskrifterna, som troget redogöra för den intellektuela odlingens tillstånd inom vårt land; det är i sanning förvånansvärdt, att de under sådana förhållanden kunna hålla sig på den höjd, de intaga.
Utom Nuova Antologia förtjena äfven La Rassegna Nazionale, utgifven i Florens af Manfredo Da Passano, att nämnas bland Italiens största tidskrifter, förutom talrika andra af historiskt och filologiskt innehåll.
Nästan hvarje större ort i Italien har sin Arcliivio storico; nästan hvarje filologisk förening har sin tidskrift; jag förbigår här alla de talrika arkeologiska och antropologiska vetenskapliga tidskrifterna.
Milano är de illustrerade och populära tidningarnas stad; en af de förnämsta bland dessa är den af Emelio Treves utgifna Illustrazione italiana, som med framgång täflar med några af de bästa utländska illustrerade tidningarna.
Tidningar, som beröra uppfostringsväsendet, saknas ej heller: i Rom utgifver Ferdinando Martini en Giornale per i Bambini; jag utsänder sjelf i Florens en tidning för vår qvinliga ungdom, med titeln Cordelia.
3geografiska tidningar utgifver Guido Cora en Cosmos i Turin; i Milano utkommer en italiensk upplaga af Le Tour du Monde.
Lifvet sjuder på alla punkter; i Palermo, der man utgifver en Bivista Sicula och der Giuseppe Pitré några år redigerade en literaturtidskrift, benämnd Nmve effeme-ridi Siciliane, har samme väl fortjente belysare af förhållandena på Sicilien börjat utgifningen af en särskild tidskritt för folkets arfsägner.
Man kan sålunda säga, att lifvet pulserar i hvarje trakt af vårt land, men äfven i hvarje literärt och vetenskapligt lärofack.
Men då Italien ej såsom andra land eger en brännpunkt, som uppsamlar alla strålarne af det nationela lifvet, falla alla dessa sträfvanden här mindre i ögonen.
Rom är Italiens politiska hufvudstad, men ej dess intellek-tuela; det är sålunda ej af samma betydelse för Italiens andliga lif som Paris för Frankrikes, London för Englands och i viss mån Berlin för Tysklands.
Men vi böra ej beklaga oss alltför mycket; detta sakernas tillstånd skall, så länge det räcker, hindra Italiens intellektuela krafter att sammansluta sig liksom till en hjord, och ett undgående af denna fara tyckes mig vara en ej ringa förmån.
Originaluppsats for Dagens Krönika af Alfredo Mazza.
från förf: s italienska handskrift af H.
Då utgifvaren af Dagens Krönika en afton under förliden sommar steg in i en kupé på nattåget från Hamburg till Köln, fästes genast hans uppmärksamhet vid en resande med sydländskt och ovanligt lifligt utseende, hvilken till en början talade italienska, men begagnade äfven andra europeiska tungomål och snart presenterade sig såsom juris dr. Alfredo Mazza från Rom, sekreterare i italienska ministeriet för allmänna arbeten.
Vi uppgjorde ressällskap på Rhen ned till Mainz och derifrån på tåget till * Heidelberg o. s.v.
Han lät mig veta, under samtalets lopp, att han i romerska tidskrifter skrifvit artiklar i belletristiska ämnen, särskildt i Rivista Europea, der han behandlat Victor Hugos ” LePape ”; ätvenvarhan medarbetare i en i Rom utgifven engelsk revy med titeln Miner va.
Jag i min ordning omtalade då min lilla publikation ” Dagens Krönika ”, framhållande att det lyckats mig vinna flera utländska författare att lemna mig originalbidrag och att jag sålunda egde utsigt att kunna upprätthålla ett slags intemationelt literärt och politiskt organ.
Då han nu skildrade för mig några af Italiens nyare skönliterära skriftställare, bad jag honom att i Dagens Krönika karakterisera en af de märkligaste, skalden Cardueci.
Från min nyförvärfvade vän erhöll jag ock för några veckor sedan ett bref, hvari han skrifver: ” Här har ni den studie, ni begärde af mig vid foten af féen Lorleys klippa ”.
— — Jag inbjuder nu mina läsare att i öfversättning göra bekantskap med denna studie.
Giosué Garducci föddes den 27 Juli 1830 i den lilla byn Val di Gastello i Pisaprovinsen.
Hans föräldrar voro Micheli och Ildegonda Gelli.
Familjen, som leder sitt urspung från den ryktbare gonfalonieren i Florens Francesco Garducci, hade en tid befunnit sig i goda omständigheter: nu var den till ytterlighet fattig.
Redan vid 10 ålder gåfvo Garduccis poetislta anlag sig tillkänna.
Det är anmärkningsvärdt, att de känslor af republikanism och frihet, som han sedan vid mognare år öppet förklarat sig hysa, redan skönjas hos gossen.
Dessa känslor underblåstes äfven genom läsningen af Thiers ’ historia öfver franska revolutionen, som han med passion studerade.
Mellan 1849 och 1853 idkade han studier i Florens, hvarifrån han begaf sig till universitet i Pisa, der han promoverades till doktor i filosofi och literatur.
Kort derefter erhöll han katedern i retorik i S. Miniato, men stannade der endast kort tid, emedan man var nära att anställa en rättegång mot honom, derför att han befanns vara ateist.
Han begaf sig nu till Florens, der han uppehöll sig till 1859 med att gifva enskilda lektioner.
Ofvan nämnda år utnämndes han till professor i grekiska och senare i italienska och latin i Pistoia.
Här utgaf han några kritiska arbeten.
1860 förflyttades han till Bolognas universitet såsom professor.
Från 1861 till 1867 gjorde Garducci trägna studier i den franska literaturen och 1868 i den tyska.
Under denna tid utgaf han äfven sin “ Inno a Satana “ (Hymn till Satan), som med ens gjorde honom populär.
Från denna tid följde hans arbeten på vers och prosa efter hvarandra med förvånansvärd hastighet.
* Redan tidigt hade han uppträdt med små literaturhistoriska arbeten i tidskrifter och likaledes med en lyrisk samling ” Itime ” (1857).
Ett kraftigare uttryck fick författarens originalitet i de följande poetiska serierna: ” Levia gravia ” (1867, ny upplaga 1868) och ” 1 Decennale ”.
Här visar han sig såsom en skald af ovanlig frihet, djerfhet och sjelfständighet i tanken.
Större framgång hade dock den ofvan nämnda, 1863 skrifna hymnen: ” Inno a Satana ”, hvilken han 1865 utgaf under pseudonymen ” Enotrio Romano ”; vi återkomma i texten till detta märkvärdiga stycke.
En mera samlad bild af den genialiske författaren erhåller man i ” Poesie e Cantilene ” (1873) och ” Nuove poesie ” (1875).
Ett urval på tyska af Carduccis dikter har utkommit 1880.
Den realistiska skolan i Italien erkänner honom \
Giosué Carducci är en man af enkla vanor och tillbringar sin mesta tid med studier.
Han är ej lång till växten, men kraftigt bygd.
Efter denna korta redogörelse för de yttre dragen i Carduccis lif vilja vi nu öfvergå till hans värde såsom poet.
Cärduccis skaldeverk kunna delas i tre särskilda kategorier.
Till den första kunna räknad hans- ungdomspoem, som han kallar “ Juvenilia " och “ Levia Gravia “.
Den andra innefattar de arbeten, han skrifvit mellan 1860 och 1870 och som bära titeln “ Decennalia “, till en del äfven “ Nuove poesie “.
Den tredje kategorien (enligt vårt omdöme den mest framstående) omfattar en del af “ Nuove poesie “ och de poem, som till form och innehåll äro en efterbildning af de grekiska och romerska klassiska författarnes arbeten och kallas “ barbare “.
Ungdomspoemen utgöres af en samling sonetter och sånger.
Ämnena äro olika.
Än är det Metastasio, eller Goldoni, eller Monti, eller Dante, än en ynglings död, än Apollo och Diana, som inspirera honom.
Han vet ännu ej, hurudan hans sånggudinna skall blifva.
Han söker åt henne en lifsuppgift.
* I dessa första försök tyckes mig den guddomliga gnistan saknas, om man också der finner drag och uttryck, som gifva tillkänna den blifvande skalden.
I poemen af den andra ordningen ändrar författaren alldeles fysiognomi.
Han är ej längre en skald, som drömmer om ideal, han är en gladiator, som beträder arenan och är beredd till strid / Arbetena af detta slag, hvilka stå i närmaste samband med Italiens politiska historia från 1850,
som sin mästare, ehuru han håller sig fjerran från allt trivialt.
Den djerfve och eldige poeten är derjemte en tålig och outtröttlig arbetare på den italienska filologiens och literaturhistoriens fält.
Han har på detta område offentliggjort ” Studii letterarii ” (' 1875, 2: dra uppl.
1881), ” Bozzetti critici e discorsi ” (1877).
Bland hans kritiska arbeten kunna äfven nämnas studierna öfver Alfieri, Lorenzo dei Medici, Salvator Rosa, m. fl. /
kunna delas i två underafdelningar: den förra innefattar de poem, som hafva fäderneslandet och dem, som gjort sig väl förtjenta af detsamma, till ämne; den andra dem.
som äro riktade mot Italiens fiender.
Skalden gör sig här till domare: han utdelar loford och lager eller klander och förakt.
Och han är beundransvärd i denna motsats i idéer, känslor och stil.
Den kärlek, han hyser för Rom och Italien, är gränslös.
Hvarje gång han berör något af dessa ämnen, tilltager hans stil L ädelhet; fäderneslandet är för vår skald något heligt.
Hans sång är ej gråtmild och ljuf som en eolsharpas toner; den är ädel och kraftig som antikens diktkonst.
Bland Italiens fiender är särskildt påfven föremål för Carduccis angrepp.
I sin “ Inno a Satana " (Hymn till Satan) bekämpar han honom såsom representanten för den teokratiska principen.
Detta poem har i literära kretsar åstadkommit de mest förbittrade strider.
anser sig här böra göra några jemförelser.
I en uppsats om Franzén yttrar Grafström, att då denne under sina tidigare författareår begagnade signaturen F — n, gaf detta anledning till missförstånd, i det man här, enligt det vulgära uttrycket, tänkte sig sjelfva fan, eller såsom Grafström märkvärdigt nog uttryckejr gig i en omskrifning: den minst poetiske af alla andevarelser.
För vår del skulle vi vilja säga att den onda principens personifierade gestalt tvärtom är den mest poetiske af alla andevaielser och ett af de tacksammaste föremål för poesiens skapelser.
Det vore lätt nog att visa detta genom att citera en mängd utländska eller inhemska författare, från Milton till C.
Vi nöja oss emellertid med att anföra några rader ur en af George Sands ryktbaraste och bästa romaner.
Till Gonsuelo yttrar nämligen Albert af 1ludolstadt någonstädes: ” En hemlighetsfull och sällsam sekt drömde bland mycket annat om att återställa i dess rätt köttets lif och att förena i en enda guddomlig princip dessa båda, godtyckligt skilda principer.
Den ville sanktionera kärleken, jemnlikheten, allas gemenskap, sä 11-hetens elementer.
Missbruken och öfverdriffcerna häraf vill jag ej nu tala om.
Den sökte således åter upphöja ur dess förnedring den foregifna-onda principen och tvärtom göra den till det godas tjenare.
Satan frikändes och återinsattes af dessa filosofer i de himmelska andarnes kör; och i poetiska tolkningar sökte de framställa Mikael “ 0 Satan (så börjar Carduccis hynm), jag åkallar dig, festens konung.
Vinet gnistrar i bägarne; jorden och solen
vexla småleende mot hvarandra kärleksfulla ord.
Jag an-
_ \
och hans härskara såsom förtryckare och inkräktare af ära och makt.
I sanning, detta var en bild af kyrkans öfversteprester och „ forstar, af dem, som med sina dikter om helvetet hade trampat under fotterna jemnlikhetens religion och grundsatsen om sällhet för menniskoslägtet.
Den dystre och sorgsne Lucifer uppsteg ur t den afgrund, i hvilken han lik en guddomlig Prometeus, röt i sina fjettrar sedan så många sekler.
Hans befriare vågade icke högt åkalla honom, men i hemlighetsfalla ocli djupa formler uttryckte • ■de idéen om hans apoteos och hans tillkommande regering öfver menniskoslägtet, som alltför länge varit detroniseradt, fömedradt och smädadt, likasom han sjelf. ”
I afseende på den hemlighetsfulla sekt, hvarpå George Sand här anspelar, hafva vi i kyrKohistoriska arbeten (af Neander, Herzog m fl., jemför äfven Encyclopædia britannica) funnit följande märkvärdiga uppgifter rörande de s. k. eukiterna, hvilka ock längre fram erhöllo benämningen bogumiler.
Eukiterna framträdde i ll: te århundradet, hufvudsakligen i de slaviska länder som lydde under byzantinska kejsardömet.
1 12: te århundradet omtalas de under namnet bogumiler.
De båda sekternas lära kan icke skiljas.
Enligt deras lära var Satanael Guds enfödde son, sittande på fadrens högra hand och begåfvad med universel makt, men han ville bli oberoende, förledde en del af englame till olydnad och danade med deras tillhjelp en ny verld: jorden och ett nytt slägte, menniskorna.
Men han kunde icke gifva lif och anda åt detta slägte; han bad derför fadern att göra det, mot löfte att menniskorna skulle ersätta de fallna englarnes plats.
Fadern uppfylde hans begäran, och så blefvo menniskorna lefvande och förnuftiga varelser.
Men Satanael ångrade sitt löfte; han förförde då Eva, som födde honom Kain, hvilken blef stamfader för ett ondt slägte, i motsats till det, som härstammade från Abel, Evas son med Adam.
Nu utsände Gud sitt Logosy erkeengeln Mikael, som kom på jorden i en skenkropp och kallades Kristus.
Han besegrade Satanel, som dervid förlorade sina guddomliga egenskaper och störtades från himmelen, hvarefter stafvelsen El bortföll från hans namn och han kallades blott Satan.
Nu uppkom en modifikation — i afseende hvarpå kyrko-historikerna dock uttrycka sig i försigtiga och undvikande ordalag — ropar dig, o Satan, som är det väsentliga i hvarje skapadt ting, dig, som är materie och ande, dig, som är sinne och förnuft.
en modifikation, enligt hvilken satan skulle blifvit störtad genom erkeengeln Mikael, och följaktligen skulle kunna vänta en restitution.
Man bör häraf kunna sluta, att jessidernas lära vidtagit här.