Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Piper (Snogeholm, Marsvinsholm), hofjägmästaren grefve Tage Thott (Böke-bergsslätt, Holmeja) och grosshandlaren K. Ljunglöf (Stockholm) samt, som suppleant, hofjägmästaren friherre H. Wrängel (Toppöladugård, Klågerup);
för klasserna 6 (vallhundar) och 7 (sällskapshundar): hotjägmästaren P.
B. Seton (Ekolsundj, löjtnanten grefve A.
P. Hamilton (Stockholm) och kaptenen O. B. Rydholm (Hofmantorp) samt, som suppleant, hofjägmästaren H. af Petcrsms (Erstavik, Stockholm).
Enligt hvad det fbrmäles, då detta skrifves, hafva H.
Maj: t Konungen och H.
Kronprinsen skänkt heders-pris (hvilket lär vara förhållandet äfven med ett par andra personer) att utdelas vid hundutställningen.
a r. s.Fikonalöf.
Några observationer af
Motto: » Also in Kleidern nackt.
Warum nicht lieber ganz nackt?
Nun, die Antwort ist nicht schwer: jenes ist pikanter, dies wäre unschuldiger.«
» Es giebt Fälle, wo das schmutzigere das idealere ist.
Vücher, » Mode und Cynismus ».
» Vårt tidehvarf oskuldens är,
Och menskorna englar på jorden,
Allt skapadt de kalla det der Att slippa tvetydiga orden: »
Kunde man med en liten förändring af Brauns kvicka vers med allt skäl säga äfven i våra dagar.
Allt ting skall vara så fint och poleradt — till det yttre — gudbe-vars, och icke » ett jota om ben » får såra våra kyska öron eller en aning om formens nakenhet våra rena blickar.
» II y a des choses qui se font, mais qui ne se disent point » säger kapten Pall, och han har der uttryckt hela vårt civiliserade samhälles sätt att behandla sedlighetsfrågor.
Man gör odygd, men man gör det i tysthet Öfverklistringar måste vi ha, om än aldrig så litet Fikonalöf!
Fikonalöf!
Så resonnera vi alla och teatrarne förstås, som äro konstens blomma och bildningens spegel, dem tillkommer det att gå i spetsen för den nya » renodlingen » af våra förskämda smakbakterier.
Jag skulle vilja tala litet om denna fikon-löfsteori, och, ära den som äras bör, låtom oss då börjamed våra teatrar.
Der ser man bäst den tendens, som vill göra sig gällande.
Den kan kortast rubriceras med ett ord: anständighet.
Hvarfor icke så gerna sedlighet?
Ah nej, det är två mycket skilda saker, sedlighet, det är en sak det, men anständighet, det är bara en etikett, och en etikett, det vet Ni väl hvad det är: ett namn, klistradt utanpå en flaska, på någonting som inte fins der.
Ärade läsare!
Har du sett en pjes som heter » Prinsessan af Bagdad », eller en som heter » Falska juveler » kanske?
Ja, säger du, men de äro väl inte sedliga.
Nej, kära du, det är just hvad de inte äro.
Men de äro anständiga, ser du.
De ge precis hvad vår tid vill ha.
Nakenheterna äro draperade med byssos i .dem, eller man har, som fru Nyblom säger, slagit vaniljsås öfver dem.
De bli aptitligare på det viset för folk med » förfinad smak * och sedlighetspolisen — den literära förstås — har ingenting att säga, fikonalöfven äro på sin plats, och då är allt väl bestäldt.
Dylika pjeser kan man ge, ty de äro bara osedliga (enligt vårt samhälles sätt att se saken ur etisk och efter min privata åsigt äfven ur estetisk synpunkt, ty de äro misslyckade), men se värre blir det, när man kommer till de gamla författarne.
De chokera vår bildade tid och det betydligt ändå.
Se på Shakspeare till exempel, han är nog inte osedlig, gudbevare oss från att säga det, tänker den upplysta allmänheten — och denna gång med rätta — ty då finge vi professorerna på oss, men han är hvad som i vår tid är värre än så, han är oanständig, den grobianen.
Der ha vi ordet, oanständig.
Men hur skall mån då bära sig åt för att kunna uppföra honom, ty se honom måste man ju — visserligen äro operetterna och demimonde-dramerna roligare, men man far lof att tänka litet på » den stora konsten » ändå för konvenansens skull.
Jo, det är mycket enkelt, det fins ett gammalt godt sätt gå tillväga, när man har antika statyer eller klassiska författare som äro för nakna att göra med, man stympar dem och smetar fikonalöf på såren.
Der ha vi strax vår sedlighet räddad.
Fikonalöf, förstå ni!
Nog är det ynkligt Det naturliga, det är orent och fult, det är opassande och oanständigt, men den onaturliga öfverklistringen, den är ren, vacker, passande och anständig.
Fikonalöfvet, som andligen och lekamligen sitter smetadt på skaldestycket eller statyn, fikonalöfvet, det är vårt sedlighets-märke.
Det är symbolen af vårt kyska sekels sedlighet och dygd.
En skön symbol!
Ja, i sanning, värdigare och mera passande än de som smetat dit den tro, ty den är lika ytligt och lika löst påklistrad som de dygder, den symboliserar och hvilka den skall bevara för de frestelser, som de annars vore for depraverade att motstå eller de nakenheter vi äro för okyska för att kunna betrakta med annat än orena blickar, höra med annat än af liderlighet spetsade öron.
Hur har man inte, för att återvända till Shakspeare, i denna falska och rent ut sagdt på inneboende osedlighet tydande anständighets namn, gått åt honom.
Må vi ta den behandling han rönt som exempel, ty den är betecknande för hela systemet.
Det har länge legat och grott i författaren till denna uppsats att i den riktningen fa säga våra välvisa teater-styrelser några vänliga ord, och nu ha Rossirepresentationerna bringat det beslutet till mognad.
Att man skulle af pietet för skalden låta bli att stryka, livad han skrifvit, det är nu naturligtvis ej, med de åsigter om sedlighet
Men inte en gång det hoppet gick i fullbordan.
Hur har man t ex. inte burit sig åt med Kung Lear?
Jo, sä här:
Först och främst, bort med allt som bär spår af en icke af moralisering åtföljd eller i omskrifningar insvept aning om, att menniskoslägtet består af två kön, vidare, ^ bort med allt som låter &gt;rått&gt;^, äfven om det just är meningen att det skall vara rått.
Och hur dumt tnau har gått till väga sedan!
8å säger till exempel Gloster i första akten till Kent, på tal om bastardens födelse, om hans mor att: » hon fick en son i sin vagga, innan hon fick en äkta man i sin säng. »
Hur tror ni det låter i kungliga teaterns edition?
Jo, på det här viset; » hon fick en son i sin vagga, innan hon fick en äkta man », och dermed punkt Bort med sängen, det är en oanständig möbel, en i hög grad oanständig möbel.
Men i de elfva tusen jungfrurs namn, hvarför inte åtminstone ta bort vaggan med, i stället för att låta meningenbli enbent genoro att ta bort den ena ledens försinligande bestämning och inte den andras!
Hade man tagit bort begge de der sängkammarmöblerua, sa hade det då åtminstone blifvit metod i galenskapen, men nu står ju den ena och skriker efter den andra.
Vaggan i Glosters fantasi saknar sin pendant, sängen, och det kan hända att hela den enbenta anständigheten haltar i kull i åhörarnes minne.
En annan person, som har blifvit afhyfsad är Edgar.
Han spelar tokig som man vet, och som man också vet välja vanligen dårar de mest salongsmässiga uttryck; eller hur?
Derför har ock den för en tokigs fantasibilder så opassande fras, som Shakspeare lagt i hans mun: » håll din fot från jungfruhus och din hand från underkjortlar » blifvit utbytt mot denna för galningens sinnestillstånd mera passande: håll din fot från jungfruhus och din hand från smala lif.
Så näpet!
Smala lif, det kunde ju en pensionsflicka säga utan att rodna och förmodligen jungfruhus med, efter som det har fatt stå kvar, men underkjortlar, bort det!
Men det är inte bara i fråga om möbler och klädes-
Sersedlar, man far lof att vara anständig på kungliga teatern, lan far inte vara grof i mun, när man ovettas på folk, heller.
Kent kallas af alla fbr grofhuggare, men det är nästan orättvist här i Stockholm.
Shakspeare sjelf skulle bestämdt ha tagit hatten af och bedt att fa bli presenterad för den fina herre, som här kallas Kent Inte hade han känt igen honom opresenterad åtminstone.
Vi minnas alla scenen på Glosters borggård.
Den hederliga grobianen Kent råkar der på Gonerils lismande hofmästare och låter all sitt trofasta hjertas vrede mot sin herres fiende bryta lös mot honom i ord, som visserligen hvarken äro fina eller vackra, men som ypperligt karaktärisera både situationen och Kents natur.
Men fi de stå kvar tror någon, åh nej!
Så pass mycket blick för det väsentliga i en mästerlig karakterskildring har man inte.
Första raden är kvar, men de följande * tio äro strukna, hvilket naturligtvis, herrar literaturwallackares konsekvens och smak till heder, inte hindrar, att hofmästaren, som fär sig två, summa två, glåpord i halsen, kommer med svaret på det dussin, som Kent egentligen trakterar honom med: &gt;Hvad är du för ett vidunder till karl, som på det viset far ut emot en menniska, som ej känner dig ».
Att man vidare utesluter scenen, der de rifva ut Glo-sters ögon är väl origtigt, ty det mildrar dramats tidsfarg, men må dock så vara; men i sammanhang med den ville jag påpeka en annan liten sak, som visar att det måtte gå för sig att vara oanständigare i verb än i substantif.
När Edgar dödar bastarden, omtalar han faderns olycksöde och säger då:
» I samma mörka lastens rum, der han dig aflade, har han sin syn förlorat. »
Märk väl, sjelfva den oanständiga handlingen, aflandet, omtalas här fräckt och öppet på ren svenska, hvarken på latin — som ju annars har förmågan att göra oanständigheter anständiga — eller i omskrifningar.
Verbet afla, det får stå kvar, men substantivet, sängen, der aflandet skedde, det fick stryka på foten i första akten det.
O, konsekvens, du är stor i Norden!
Ja, det var Lear det; många exempel kunde dras fram ur Hamlet, Othello och Macbeth också, men jag vill nu bara dröja vid ett, som är karaktäristiskt för hela tillväga-gåendet.
Det observerade jag, när Othello vid v. d. Ostens gästspel gafs på Nya teatern, der man dock annars i detta fall är vida resonligare än vid de kungliga.
Othello fordrar at Jago bevis på Desdemonas otrohet Denne svarar då, att bevis väl vore kinkigt att få, ty att hon och Cassio skulle bedra honom, så att han sjelf såg det, kan man väl svårligen föreställa sig, » om ock de voro hetsiga som apor och brunstiga som getter ».
Denna bild var naturligtvis i all anständighets namn struken.
I scenen i fjerde akten med Lodovico flyger minnet af den genom Othellos hufvud och utan allt sammanhang med det samtal, som pågår, mumlar han helt plötsligt: » getter och apor. » Detta utrop står kvar.
Det är sublimt!
Bilden är struken, men Othello, som således inte har hört den, han mins den ändå.
Detta karaktäriserar verkligen ypperligt genren af dessa snöpningar från böljan till slut Förnuft, sammanhang, konsekvens, pietet för diktens personer och åhörarnes kraf att ej fa dem vanstälda, det är af noll och intet värde pryderiet, anständigheten ropar stryk, och man stryker, — Shak-speares grofheter — under det man låter Dumas ’ och Sar-dous förfinade liderlighet växa hur yppigt som helst i hägnet af omklädnadernas civiliserade spalier.
Och så tror man sig vara etisk se n, ja kanske estetisk också till på köpet!
Nåja, verlden vill bli bedragen, så låtom oss då bedra den!
Och ännu ett exempel!
Hur har man ej på vår kungliga teater gått åt » Midsommarnattsdrömmen », detta renässansens på en gång så öfversinligt luftiga och sinligt erotiska féeri, d^nna verldnliteraturens yppersta tillfällighetsdikt, glimmande af poetisk skönhet och nyckfullt yppig fantasi, en bröllopssång diktad af renässansens störste skald som en hymn öfver all renässansens otyglade lifsglädje.
Jo, i denna, just den sinligt erotiska känsloverldens glänsande fantasmagori — har man stiukit hvarje replik, som har en sinligt erotisk pregel.
Makalösa smaklöshet!
Det som just bildar diktens fysionomi, det som ger den dess rätta stämning, det tar man bort!
Tacka^Gud att man inte också i dess ställe satt in kristliga bröllopspsalmer, vi ha ju sådana i vår psalmbok.
Så äro till exempel alla de repliker, som uttala Theseus ' ungdomliga längtan efter bröllopskvälleu strukna, den passus i hans tal till Hermia, der han frågar henne, om hon tror sig kunna för evigt afsvärja sig inän-ners sällskap, dessa makalösa verser, som uttala hela renässansens, och dermed just ock särskildt dramats egen uppfattning af det sinliga i kärleken:
» Hör nu ditt hjertas röst, mitt vackra barn,
Betänk din ungdom, pröfva väl ditt blod,
Och säg, ifall din faders val du afslår,
Om du kan härda ut i nunnedrägt,
För evigt spärrad in i dunkelt kloster,
Och sjunga ofruktsam i all din dar Till kylig måne dina matta hymner.
O, trefaldt salig den som späker blodet Och går som jungfrupilgrim genom lifvet!
Dock är en plockad ros mer jordiskt sall,
An den som vissnar på sitt jungfrutörne,
Gror, lefver, dör i helgonensamhet).
— denna passus är struken, obevekligt struken.
Sådana ord som * jungfrutörne » få ej såra våra jungfrukyska öron,tal om » en plockad ros ’ » jordiska sällhet ej grumla vår reua fantasi.
Fikonalöf, fikonalöf!
Fins det ingen som har några fikonalöf?!
— Men, nog med teater nu!
Det är ju inte bara teatrarne, som spela på pryderiets englaharpa.
Putslustigt nog är att höra hvad till exempel doc. Schiick i sitt verk öfver Shakspeare berättar om, hvad äfven den store skaldens store öfversättare gjort för att förandliga hans allt för jordiska framställningssätt
Det är » Romeo och Julia ».
Julia väntar på Romeo.
Hon utbrister då bland annat:
— — — Hulda natt,
Du tuktiga, svartslöjade matrona,
Lär mig den strid, der öfvervunnen segrar,
Den ljufva striden mellan rena hjertan.
Den ljufva striden mellan rena Injertan!
Vet ni, mitt herrskap, hur denna vackra rad helt öppenhjertigt lyder på originalspråket?
Jo, så här:
Play ’ d for a pair af stainless maidenhoods » —
Det är helt enkelt den rent fysiska njutningen den fagra Julia åtrår, men det duger inte för vår tid att låta det komma fram, hon skall förandligas.
» Men », säger docenten S. om denna omstöpning af skaldens figurer, » Shakspeare behöfver inga dylika tvetydiga vänskapstjenster.
Han liksom hvarje annan stor man bibehåller sitt värde, äfven om man tager honom dådan han är; framför allt blir han säkert mera mensklig, om man erkänner, att äfven han kan ega sina brister och icke blott utgör ett aggregat af alla möjliga och omöjliga fullkomligheter. »
» Mera mensklig, ja!
Men mensklig far man inte vara längre än pryderiet tillåter.
Lef hur du vill, hviskar vår tids samvete menniskobarnet i örat, men träd inte den yttre anständigheten för när, skriker det högt, så att alla höra det, ty hvad du ar, det är, hvad du synes vara.
Skaffa dig fikonalöf; ingen menniska går naken nu för tiden.
Men » naken i kläder », det kan du gå så mycket du vill.
» Hvarför inte så gerna alldeles naken?
Nej, det vore oskyldigare, det andra är pikantare. »
Ja, vi skratta åt polisen i Köln, som förbjuder expo-nerandet af fotografier efter antika statyer, vi göra oss lustiga öfver de vatikanska gudinnornas påfliga jernblecks-kjortlar och tala med hån om » Filipstadsborna », som satta byxhålkar på pianobenen.
Men vi lida af samma svagheter sjelfva.
Pryderiet är så väl vår som deras kardinaldygd och den yttre anständigheten vår sedlighet.
Det är den som kommer oss att vända upp och ner p&amp; maj olikatall * rikarne från Urbino i vårt nationalmuseum, den som gör, att vi tro oss kunna läsa på latin, hvad som är for fult att läsas på svenska, den som klistrar fikonalöf på våra moderna bildhuggares statyer och som sofrar Shakspeare från » råheter » med bifall af vårt lands allra kristligaste kritiker — men det är den också, som applåderar Sardous och Dumas ’ » oanständigheter i vaniljsås » och godtar sig åt att i skydd at trikåernas förledande hölje i operetten skratta åt det som det är förbjudet att på allvar tänka öfver i tragedien, eller som har sin lust af att, när herrarne sitta ensamma kring punschbrickan, höra anekdoter, åt hvilka » en apa skulle rodna » och mot hvilka Shakspeares värsta » råheter » äro hvita som nyfallen snö.
Hur är det Mefistofeles säger, när han kommer in bland antikens sunda, naturliga nakemcet på Peneios?
— » wie ich diese Feuerchen durchschweife,
So find ich mich doch ganz und gar entfremdet, '
Fast alles nackt, nur hie und da behemdet:
Die Sphinxe schamlos, anverschämt die Greife,
Und was nicht alles lockig und beflügelt,
Von vorn and hinten sich in Auge spiegelt!
Zwar sind auch wir von Herzen unanständig,
Doch das Antike find ich za lebendig;
Das müsste man mit neustem Sinn bemeistern Und mannigfaltig modisch überkleistern. »
Öfverklistra ja, det är hans sedlighetsteori — och det är allt vår med.
— Fikonalöf, mitt herrskap — fikonalöf !Om den falska patriotismen.
Med anledning af den i Holland bildade föreningen Pax humanitate.
» Nationerna — de små så väl som de stora — behöfva hvarandra allt för mycket för att fortfara att offra sin tid, Bin begåfning, sina penningar och sitt blod åt nationalhögmodets demon, som uppenbarar sig i kriget.
Må vi älska vårt fädernesland mera än hvaije annat land; men må vi ock lära barnet att ära och älska utländingen.
Ocli i första rummet: låtom oss civilisera utländingen, om vi stå på en högre bildningsgrad än han. »
Dessa ord af den ädle ' holländske fredsvännen Herman Molkenboer angifVa på ett ganska klart sätt så väl det största hindret för mensklighetens framåtskridande och frigörelse som ock det förnämsta befordringsmedlet derfbr.
Detta hinder är den falska patriotismen.
Detta befordringsmedel är uppväckandet af ett klarare medvetande om nationernas ömsesidiga pligter och gemensamma intressen.
Med falsk patriotism mena vi det slags fosterlandskärlek, som yttar sig dels i en öfverdrifven uppskattning af allt som tillhör ens eget folk och land, med ty åtföljande ringaktning för andra folk, dels, att.
man i förhållande till utlandet sätter sitt eget lands intresse högre än rättvisan och mot främmande nationer underhåller känslor af misstroende och groll för verkliga eller inbillade oförrätter, som de eller — rättare sagdt — deras styrelser tillfogat ens eget land och folk.
Att hysa ett sådant misstroende och groll mot utländingen i allmänhet är visserligen nu mera hos alla civiliserade nationer en öfvervunneu ståndpunkt.
Men ofta nog näras och underhållas sådana känslor omsorgsfullt, ja med en verklig förkärlek, gentemot någon viss nation, med hvilken ens egen legat i delo — en s. k. nationalfiende.
En sådan är för tysken fransmannen, för gre-Ur Dagens Krönika.
7ken turken, fbr oss i en äldre tid vår stamfbrvandt dansken, i en senare ryssen.
Nation alfienden har blifvit en buse, med hvilken man skrämmer olydiga barn.
» Akta dig, ryssen kommer! » är ett sådant lystringsord, som ännu icke är alldeles bortglömdt.
Vid det fbrsta nordiska fredsmötet, som hölls i Göteborg fbrlidet år, yttrade en af deltagarne, en dansk lärare, att han på sin tid i skolan fått lära, att det alltid varit svenskarne, som haft skulden till de många och långvariga krigen mellan Danmark och Sverige, men att när krigslågan en gång uppflammat, hade danskarnes tapperhet och klokhet städse afgått med segern.
Sedermera, då han sjelf egnat sig åt lärarekallet och fbr att vidga sina vyer ville studera undervisningsväsendet äfven i andra land än sitt eget, samt derför började taga reda på de svenska skolorna och de i dem begagnade läroböcker — då fann han att historien om stridigheterna mellan de nordiska rikena der fram-stäldes på liknande sätt, men i omvänd riktning, så att skulden till dessa stridigheter alltid blef danskarnes, men svenskarne, när de en gång genom danskarnes illvilja och trolöshet tvungits att gripa till vapen, alltid gjort sin krigiska öfverlägsenhet gällande.
Härigenom hade han kommit till insigt om, att det icke hängde riktigt ihop med någondera af dessa framställningar, att fastmera skulden till stridigheterna varit lika väl på den ena sidan som på den andra, och att de nordiska folken, Danmark-Norges och Sveriges, genom detta ständiga split mest skadat sig sjelfva.
Denna insigt har i våra dagar allt mera gjort sig gällande hos de nordiska folken.
De ha allt mera kommit till medvetande af, att de endast genom att låta de gamla fbrdomarne och de gamla skrankorna falla, att de endast genom att sluta sig fast tillsamman kunna fylla sin kulturuppgift.
Men ännu alltjemt utgöra de gamla, på skolbänken mottagna intrycken det svåraste hindret fbr en sund utveckling i denna riktning.
Den fbrdomsfulla och bornerade patriotism, som från barndomen insupits — i synnerhet hos öfverklassen, som får mest till lifs deraf — uppreser sig ännu alltid mot hvaije yrkande på likgtällighet mellan Sverige och Norge, mot hvaije närmande till stamfbrvandterna på andra sidan Sundet.
Den svensk-svenska patriotismens dårskaper kunna måhända endast då rättvist bedömas, när man betraktar anhän-garne af denna riktning såsom stora skolgossar, hvilka ännu lefva på minnena från den tid, då de uppbyggdes af att ideligen lära och inpregla hös sig, huru svenskarne gåfvo danskar och » norrbaggar » stryk.
Med orätt se våra dagars högvise » realpolitiker » ringaktandened på skandinavismen såsom på någonting barnsligt ooh opraktiskt.
N Den har haft och har för v&amp;rt folk en stor betydelse.
Det gamla splitet mellan Nordens folk oeh de httraf födda för-domarne ooh antipatierna ha intagit ett så stort ram i vår känslo-och föreställningsverld, att man med goda skäl kan säga, att när de blifvit fullständigt undanröjda — då är en god del undan-gjordt af arbetet fbr införandet af en storsinnad och hnman uppfattning af nationernas inbördes förhållanden i stället fbr den gamla trångbröstade och omenskliga.
Utom våra nordiske bröder, med hvilka vi så ofta legat i delo, ha vi håft en annan, mäktigare » nationalfiende » — ryssen.
Vår historias blad äro fulltecknade med hemska minnen — minnen af plundring, mord och förödelse — från våra forna förhållanden till denna eröfrande nation.
Men i fråga om stridigheternas upphof skall man kanske äfven här standom vid en oveldig pröfning finna det gamla ordspråket bekräftad t, att » det är icke ens fel, när två träta ».
Och i alla händelser skall man vid en sund eftertanke inse, att det är dårskap att, för det onda, som tillfogats våra ffeder af herskarne öfver ett förslafvadt och okunnigt folk, nu hysa agg mot detta folk sjelft.
En långvarig fred har bredt glömskans slöja öfver de blodiga minnena; ooh ju mera vi lära känna och med deltagande fö (ja de frihetssträfvanden, som i våra dagar bryta sig väg äfven hos våra grannar i öster, desto mera skola de gamla fördomarne skingras, det gamla grollet förbytas i en rent mensklig medkänsla.
För närvarande torde väl knappast något folk i Europa vara tnindre behäftadt med krigiska och ultra-nationella fördomar än vårt svenska folk, om man blott tager hänsyn till folkets flertal, till de djupa leden.
Med afseende härpå skulle man kunna vara frestad att betrakta de » patriotiska » agitationerna inom öfver-klassen såsom en storm i ett vattenglas.
Men må vi ej göra oss alltför säkra!
Reaktionen har i våra dagar en stor makt.
Den har ännu till en väsentlig del den officiella uppfostran i sina händer och söker der göra sina gengångarideer gällande.
En reform af undervisningen, särskildt den historiska, är här hvad som framför allt behöfves — en reform till genomförande af en undervisning, som lär de unga att se folkens strider i det förflutna sådana de verkligen varit, icke sådana de te sig genom den nationella egenkärlekens ooh sjelfviskhetens synglas, en undervisning, som på samma gång öppnar lärjungens blick för de stora kulturrörelserna, för de begynnande tecknen och förebuden till folkens fredliga sammanslutning, till mensklighetens aktuella enhet.Vända vi oss till utlandet, så finna vi här och hvar samma förhållande — att forna tiders blodiga fejder, forna tiders verkliga eller förmenta oförrätter lemnat efter sig nationella antipatier, hvilka af militarismens anhängare skickligt underhållas och näras.
Under det gamla tyska rikets långa vanmakts- oeh upplös-ningsperiod, då tyska stater som oftast lågo i fejd med hvarandra, och kejsarmakten — enhetens representant — blifvit en skugga blott, var Tyskland tid efter annan svårt hemsökt från de franske maktinnehafvarnes sida.
Dessa hemsökelser — fortsatta under några århundraden — ha i nationens medvetande efterlemnat spår, som qj lätt eller snart kunde utplånas.
Vid tidpunkten för den tyska riksenhetens återställande begagnade sig de tyska maktinnehafvarne af dessa känslor för att ena alla de olika gre-narne af den tyska stammen till ett gemensamt uppträdande gentemot den gamle » riksfienden ».
Resultaten blefro den tyska invasionen i Frankrike 1870 — 71 och Elsass-Lothringens våldsamma lösslitande från Frankrike och tvungna förening med det nu åter-stälda tyska riket.