Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Makt vilja de och främst maktens brftck-jern, mycket penningar — dessa förmögna!
Se, de klättra, dessa viga apor!
De klättra öfver hvarandra och draga hvarandra så ned i dy och slam.
Hän till tronen vilja de alla; det är deras vansinne — som om lyckan sute på tronen!
Ofta sitter dy på tronen — och ofta också tronen på dy.
Vansinniga synas de mig och klättrande apor och feberbeta.
Illa luktar deras afgud, det kalla odjuret; illa lukta de allesamman, dessa afgudadyrkare.Mina bröder, viljen I då kväfvas i i mm an frän deras käftar och brunst!
S1&amp; då hellre ut fönstret ooh hoppa at i det fria!
Gå då ur vägen for stanken!
Gå bort från de öfverflödigas afgudatjenst.
Gå då ur vägen för stanken!
Gå bort från röken af dessa menniskooffer.
Fri står ju ännu jorden för stora själar.
Tomma äro ännu många platser för ensamma och två samman, omsusade af stilla tafsdofit.
Fritt står ännu för stora själar ett fritt lif.
Sannerligen, den föga eger skall ega ännu mindre: prisadt vare likt armod!
Der staten upphör, der först börjar den menniska, som ioke är öfverflödig: der börjar den nödvändiges sång, den enastående, oersättliga melodien.
Der, hvarest stater upphör — så skåden ut, mina bröder!
Sen I den icke, regnbågen, bron till öfvermenniskan?
Så talade Zarathustra.Kvinnofrågan
efter allra nyaste upptäckter,
Det var för en del år sedan ett fasligt buller i literatu rei), derfor att man kommit underfund med, att männen voro mycket otäcka och kvinnorna mycket v&amp;piga.
Sedan man emellertid rört upp himmel och jord öfver all denna dålighet, ledsnade man derpå och öfvergick till andra ämnen.
Litet hvar böljade se smått generad ut öfver sin del i det stora bråket och det vardt tyst på kampplatsen.
Men herr August Strindberg gömde i troget minne den gamla stridens känslor och intresset för ämnet och framträdde så anno 1890 inför en förbluffad verld med en studie öfver » Kvinnans underlägsenhet under mannen, och det på grund deraf berättigade i hennes underordnade ställning.
Enligt vetenskapens sista resultat ».
Hade vetenskapen gjort dessa upptäckter några år förut, hade det varit intressantare: nu göra de oaktadt sin onekliga nyhet ett intryck af något förlegadt.
Men vetenskapen lyder sina egna lagar och kan ej klandras derfor.
I hvaije fall for-tjenar den att studeras.
Men man känner sig onekligen något underlig till mods vid denna vetenskap.
Ens första tanke är den, att Strindberg, som legat ute i stora verlden, vill åt vår naiva auktoritetstro.
Det fins så mycket, som i vår af krok af verlden njuter en vördnad det mycket litet förtjenar.
Dit hör äfven åtskilligt som kallas vetenskap och herr Strindberg har velat tillintetgöra denna vidskepelse genom en liten skämt med vetenskapen och dess s. k. resultat.
Men denna förklaring håller näppeligen streck.
Det ligger stundom i paradoxerna en sådan klang af ärlig mening, att det är omöjligt att tro på ett skämt Och dessutom — herr Strindberg kunde icke gerna vara så oförsigtig att drifvaskämtet med v&amp;r naivetet så långt.
Det är honom säkerligen icke obekant, att vi här i landet hafva den berömde filosofen Carl von Bergen, som sedan flere år har till specialitet att på allvar föredraga såsom vetenskap diverse galliroatias, som stundom inte är värre än hvad nu i kvinnofrågan presteras: publiken är således, om också naiv, icke böjd för att tro, att det är den som är narren.
Det är således allvar, högtidligt katederallvar med dessa bevis for kvinnans underlägsenhet, från och med det faktum att hon saknar skägg — de fall då kvinnan har mustacher äro nemligen alltför fä for att höja henne till jämbördighet med mannen — till och med hypoteserna, att hennes fem sinnen äro sämre än mannens, för att inte tala om det bevis, som ligger deri, att » de allra flesta kvinnor, öfverlemnade åt sig sjelfva, skrifva en svag, regellös handstil, som dock kan bli manlig genom uppfostran i en skrifskola ».
Det må nu vara allvar eller skämt med herr Strindbergs vetenskapliga funderingar; är det icke under alla omständigheter sorgligt, att vi ännu den dag i dag icke hafva vuxit ifrån dessa allmänna fraser, att frågan om kvinnans rätt att fortjena sitt brod, att på det sätt hon vill och kan sörja for sig och de sina, att i den mån hennes ställning och förmåga dertill berättigar göra sin röst hörd — att detta ännu i dag skall bedömas som ett allmänt teoretiskt spörsmål af filosofiskt och fysiologiskt slag!
» Rakel A. gifte sig med Marcus A. och var en längre tid bosatt dels i Sundsvall och dels i Göteborg.
Mannen blef emellertid sinnessjuk och intogs på hospitalet.
För att försörja sig och sina fyra minderåriga barn sökte hon rätt att idka handel.
Alla underordnade myndigheter tillstyrkte i varma ordalag bifall till ansökningen.
Men Kongl.
Maj: t resolverade den 5 oktober 1889, att enär hon icke visat sig hafva upphört att stå under sin svagsinte mans målsmanskap, så kunde ansökningen icke bifallas. »
Denna bild ur lifvet anföres i fru E. Tenows broskyr &gt;Om kvinnans underordnade ställning, öppet bref till August Strindberg » och bidrager till kvinnofrågans belysning mera än en hel bok af qvasi-filosofiska funderingar.
Öfverhufvud lem-nas i detta » bref » en mängd bidrag till frågans praktiska bedömande, hvilka göra att man nästan måste beklaga, att denna lilla skrift genom sin titel erhållit ett sådant utseende af tillfällighetsskrift.
Det är nemligen uppenbarligen af högsta nödatt slå fast, att det vid kvinnofr&amp;gan icke gäller den halft löjliga frågan, om mannens och kvinnans kraf på hvarandra, ännu mindre den lika barnsliga fr&amp;gan om hvem som skall herska öfver den andra parten — det gäller helt enkelt att låta kvinna som man pröfva sin förmåga och vinna den grad af sjelfbestämningsrätt, hvartill denna förmåga berättigar.
I de fall der kvinnan d&amp; visar sig underlägsen kommer hennes ställning gifvetvis att blifva underordnad, emedan det dertill finnes ett förnuftigt skäl — till hvilket slag af skäl man med all respekt for Strindberg icke kan räkna hans uppgifter om antalet röda och hvita blodkulor etc. hos man och kvinna.
Det tyckes, i förbigående sagdt, icke som om den store profeten Nietszche, hvars idéer Strindberg s&amp; lifligt omfattar, på honom öfvat något godt inflytande.
En ny öfversvämning af abstrakt tysk filosofi är säkerligen af föga gagn for både vårt andliga lif och vår literatur, och denna filosofi blir icke helsosammare derfor, att den är bemängd med s. k. vetenskapliga fakta, om hvilka tillsvidare gäller detsamma som om så många statistiska fakta, att de kunna användas for att bevisa hvad som helst.
För att återgå till fru Tenows broskyr, torde den ampra lektion i logik, som deri gifves, for Strindberg vara synnerligen pikant, då naturligtvis den gamla historien om kvinnologiken spelar en stor roll i hans » afbasning &gt; af kvinnorna, men bro-skyrens värde sträcker sig som vi nämt vida utöfver hvad som i allmänhet och äfven af Strindberg bjudes på den frasernas privilegierade allfarväg, som man kallat kvinnofrågan.
Den för frågan in på den förnuftiga förhandlingens område, der något är att vinna for utvecklingen.
Den spirituella stilen och de sunda tankarne böra bära den ut till en vidsträckt krets af kvinnor och män, äfven och kanske framförallt der man ledsnat på dot myckna ovederhäftiga pratet i frågan.
C.Eskilander Thomasson
Några blad ar en märklig meritlista till landets högsta domareembete.
en f. d. domare.
Herr Thomasson såsom värnare af den genom Tryckfri hetsfö rord n i ngen garanterade rätten att tillgå publika handlingar.
Den administrativa makten och den dömande ha i alla tider och alla länder haft sina fel och förvillelser, de hafva b&amp;da gjort sig skyldiga till öfvergrepp och de skola sannolikt allt framgent göra det.
Det konstitutionela statsskicket, som ger folket ftjelft en öfvervakande myndighet genom sina representanter, har emellertid skapat möjligheter, som förr icke funnos, att afstyra sådana öfvergrepp och att bestraffa dem.
S&amp; äfven hos oss.
Vår inre historia under detta århundrade är till en stor och vacker del en historia om afckaffandet af byråkratiska oskick och administrativa ovanor.
Att resultaterna blifvit sådana de äro, dertill hafva i synnerhet tvenne faktorer bidragit: den ena är en fri press, den andra är den p&amp; några få undantag när oinskränkta offentlighet, aom skänkta åt statsmyndigheternas verksamhet.
Huru väl våra foder insågo nödvändigheten af denna offentlighet, derpå lemnar Tryckfrihetsförordningens 2 § ett nästan rörande bevis.
De kände de sina, de män, som skrefvo denna paragraf.
De visste nog de, att kunde ett kryphål finnas, nog skulle det komma att användas.
Derför använde de en oändlighet af omsägningar, uppräkningar, vändningar både fram och bak för att fä fram den enkla satsen: alla staten och samhället rö-
30rande handlingar skola ega fall, absolut fall offentlighet blott med särskilda uttryckligen angifna andantag.
Men oaktadt s&amp; omsorgsfulla försigtighetsmått, oaktadt en s&amp; strängt bindande och vidt omfattande föreskrift som den, hvil * ken inneh&amp;lles i denna 2 §, och oaktadt en alltmera fullstAndig och undantagslös åtlydnad af denna föreskrifts icke blott bokstaf-liga uttryck utan andat mening och förutsättningar onekligen gjort sig gällande inom embetsmannak&amp;ren, synes ännu icke full stadga och säkerhet vara vunnen.
Den tvetydiga äran af att hafva p&amp; senaste tider visat detta tillkommer en viss herr G. Gavelius, som bland andra akademiska befattningar i Upsala äfven innehar den att vara medicinska fakultetens notarie.
I slutet af året 1888 inkom till justitieombudsmannen en anmälan frän filosofie kandidaten N.
T. von Sneidern af huf-vudsakligt innehåll, att nyssbemälda notarie vägrat herr v. 8. dels att i medicinska fakultetens protokoll för året taga kännedom om ett visst ärendes behandling dels att genomse fakultetens protokoll för ett föregående år.
Herr Gavelius ’ motivering för denna vägran är preciserad i ett af honom till herr v. S. öfverlemnadt skriftligt svar på dennes begäran, deri han förklarar sig h varken skyldig eller villig att tillhandahålla hr v. S. årets ärenden i de registrerade och till arkivet lagda protokoll annorledes än s&amp;vida expedition af honom beträffande något särskildt ärende begärdes.
Att åter 1887 och föregående års protokoll ej kunde få af herr
v. S. genomses, uppgifves bero å betydande hinder för herr Gavelius.
Hvarje person, som aldrig så litet satt sig in i grundlagens ifrågavarande stadgande, inser lätt, att, derest den af herr O. i första delen af denna motivering uttalade uppfattning skulle fl oantastad tillämpas, grundlagsbudets egentliga anda och syfte äro så godt som fullständigt eluderade.
Får jag icke ens genomse årets protokoll, hvartill tjenar mig då rätten att fö lösa derur utdragna expeditioner, annat än i det fall att jag så noga känner protokollens innehåll pä förhand, att jag utan vidare vet, att det är mig till nytta att lösa en viss expedition?
Och hvar och en som har den ringaste praktiska erfarenhet, inser också lätt, till hvilka utomordentliga svårigheter för allmänheten och speoielt för den rättssökande allmänheten en dylik tillämpning skulle leda.
Ty han vet, att intet är vanligare, ofta intet nödvändigare än att ur pågående rättegångsmål söka kännedom om vissa för de in * tresserade betydelsefulla fakta.
Så mycket kan man gifvetvis utan närmare ingående på sjelfva frågan om lagtolkningens rik-tighet säga att det är väl, att, om deo är riktig, embetsmännen till det öfvervägande flertalet l&amp;tit leda sig ieke af ett envist fasthållande vid densamma utan af humant tillmötesgående mot allmänhet och parter.
Men den ringaste eftertanke skall för öfrigt uppenbara ohållbarbeten af denne herr Gavelius * lagtolkning.
Det finnes oför-nekligen ganska ofta uti lagliga föreskrifter innefattade ▼iasa bud och befallningar, som icke nödvändigtvis behöfva sär-skildt utsägas för att ändock vara lika gällande.
De inre nödvändiga förutsättningarna för ett lagbud äro alldeles lika bindande som det, hvilket genom samma lagbud uttryckligen fastslås.
Intet lagbud föreskrifver expressis verbis, att en domare skall hålla sin expedition uti vanliga menniskoboningar.
Men icke eos herr Gavelius ’ fria lagtolkning kan deraf draga den slatsat-sen, att platsen för en embetsmannaexpedition skulle kunna väljaa i en luftballong eller en undervattensbåt.
Men vi behöfva icke längre uppehålla oss vid denna herr Ganelins ’ tolkning, ty huru besynnerligt herr Thomassons förfarande i saken än varit, så besynnerligt som att godkänna detta herr Ga-velios ’ försök har han likväl icke handlat — hvilket också haft sig svårt, då herr Thomasson dervid skulle kommit i uppenbar strid både med föregående justitieombudsmän och med sin egen i andra fall ådagalagda uppfattning af lagrummets i fråga innebörd.
Den resolution, hvarigenom herr Thomasson såsom obefogad afvisade hr von Sneiderns anmälan lyder: &gt;Då det icke kan anses utredt att notarien i medicinska fakulteten vid Upsala universitet tillkommer att för det i 2 § 4 mom. Tryckfrihetsförordningen åsyftade ändamål tillhandahålla allmänheten fakultetens handlingar, fann justitieombudsmannen vid pröfning af ärendet den gjorda anmälan icke till någon vidare åtgärd föranleda ».
Man f&amp;r väl nemligen tolka detta utlåtande, så att herr Thomasson visserligen icke i likhet med herr Gavelius sätter i fråga, att tillhandahållandet af offentliga handlingar för genomseende ju ingår i de genom tryckfrihetsförordningens merberörda moment stadgade skyldigheter, men deremot anser det ovisst, huruvida notarien i medicinska fakulteten öfverhufvod alls har dessa ikyldigheter.
Hvad som nu först och främst måste frappera hvarje aldrig •i litet förfaren jurist är den form, justitieombudsmannen gifvit åt premissen i sin resolution.Oss synes det vara klart, att justitieombudsmannen, denne på en särdeles upphöjd plats anbragte åklagare, lika väl som hvarje domare är skyldig att sjelf känna lagen.
Härmed mena
vi, att då ett ärende inför honom göres anhängigt, bör partens skyldighet i fråga om detta ärendes utredning väl kunna vara af mindre men i intet fall af större omfång än den är, då ett ärende handlägges af en domstol.
Men inför en domstol kan det icke ifrågasättas att parten skulle vara pliktig att utreda annat än sakens faktiska sammanhang.
Det är visserligen hans rättighet att deducera hvad i den föreliggande saken skall anses vara rätt m. a. o. att i huru stor omfattning han behagar söka framlägga sakens lagliga sida och att dervid söka tolka lag, anföra prejudikater m. m.
Men om han afstår derifrån, om hao inskränker sig till att åt domstolens bedömande öfverlåta att på egen hand afgöra, hvilken lag som bör tillämpas och huru denna lag bör tydas, ligger detta i hans fria skön.
Domstolen får icke undandraga sig ett sådant bedömande, domstolen kan icke med fog såsom en nödvändig förutsättning för sitt domslut göra anspråk på att parten skall leverera en utveckling af la * gens bud, domstolen sviker sin pligt om den afhänder parten ett grand af den rätt, han verkligen eger, på den grund, att han icke förebragt någon rätts-utredning.
Det skall icke spillas många ord på att visa att j.-o: s ställning härvidlag är densamma som en domstols.
Eller hvad i all rimlighets namn skulle en lagens väktare med uppgift att vara den oskyldigt lidande till lyelp och den orättfärdiga eller försumliga embetsmannen till varnagel och 9traff tjena till, om han af parten sjelf fordrade icke blott framläggandet och styrkandet af sjelfva faktum utan dessutom en utredning af lagfrågan?
Så pass drifven är väl i allmänhet en embetsman i lagtolkning, att han kan i en så ojemn strid öfverflygla en förorättad part, om denna skall sakna allt bistånd.
Men denna ståndpunkt, så orimlig den än är, har verkligen herr Thomasson intagit.
Frågan om en embetsman har den eller den skyldigheten, är uppenbarligen en lagfråga, ty embetsmäns skyldigheter äro faststälda i lag.
Och ändock har herr Thomasson motiverat sin underlåtenhet att ingripa på grund af kandidaten von Sneiderns anmälan dermed, att det » icke kunde anses utredt » huruvida medicinska fakultetens notarie egde den ifrågakomna förpligtelsen.
Herr Thomassom borde — mena vi — hafva sagt antingen att notarien enligt hans uppfattning hade en sådan skyldigheteller att han icke hade den.
Han hade varit skyldig att bilda sig ett omdöme om den saken.
Han hade varit skyldig att förskaffa sig de förutsättningar derför, som möjligen icke funnos i första band tillgängliga.
Och det är denna sin skyldighet han kastar öfver pä klaganden, dä ban förklarar, att saken icke kan anses utredd.
Man vill kanske beskylla oss för ordrytteri, förmenande, att herr Tb.
tilläfventyrs • velat säga, att lagen icke vore klar och att förty en sådan förpligtelse icke kunde anses åligga notarien.
Men i sådant fall har herr Th. uttryckt sig på ett sätt stridande både mot ordens vanliga betydelse och mot den betydelse det juridiska språkbruket utbildat.
Ty att något icke kan anses utredt, betyder både efter allmänt och juridiskt språkbruk just hvad vi härofvan antydt, nemligen: att icke så fullständigt material föreligger, att ett bestämdt omdöme kan af-gifvas.
När herr Th. derför säger » det kan icke anses utredt att det tillkommer medicinska fakultetens notarie att tillhandahålla fakultetens handlingar för ändamål » etc., kan detta omöjligen vara lik betydande med: » jag har tagit reda på saken och finner att i följd af brist på klar lag medicinska fakultetens notarie icke kan anses hafva det ifrågasatta åliggandet ».
Kort sagdt: herr Th. lemnar frågan öppen i stället att för sin del afgöra den.
Vi komma nu till sjelfva kärnpunkten — det spörsmål som herr Th. bör besvara men icke besvarat: var herr Gavelius akyldig att tillhandahålla allmänheten fakultetens handlingar?
Vi anmärka härvid till en början att särskilda föreskrifter rörande notariens embetspligter saknas, att emellertid herr Gavelius i sin af herr Th. infordrade förklaring upplyst och erkänt att notarien har vården om fakultetens handlingar, att det vidare framgår, att det är notarien som ombestyr expeditioners ttUkrifvande och utlemnande samt uppbär lösen för desamma, samt att herr Gavelius sjelf alldeles icke synes sätta ifråga att ban eger skyldighet tillhandahålla allmänheten bandlingarne för det indamål som i Tryckfrihetsför.
§ 4 mom. 2 afses, ehuru han icke anser denna skyldighet sträcka sig så vida som klaganden gör.
Men dä herr Gavelius sålunda icke förstått att rädda sig sjelf, får han oväntad hjelp af justitieombundsmannen.
Herr Thomasson har nemligen icke kunnat öfvertyga sig om, att medicinska fakultetens notarie har skyldigheten i fråga.
I brist på närmare motivering får man väl anse, att herr Tb.
hemtar stöd för sin ovisshet i det nyss nämda förhållandet: saknaden af särskilda föreskrifter för fakultetsnotarien.Är dä månne i allmänhet den ifrågavarande förpligtelsen i särskildt uttryckligt stadgande ålagd embetsmän?
Hittills har det ansetts vara alldeles tillräck-rigt för att konstituera den ifrågavarande förpligtelsen, att vederbörande hafva ett visst embetsverks handlingar om hand.
Ooh att herr Gavelius haft medicinska fakultetens handlingar om hand, det har aldrig förnekats, utan tvärtom uttryckligen erkänts.
Visserligen finnes ingen särskild instruktion som förpligtar honom att tillhandahålla allmänheten dessa handlingar.
Men skall bristen på instruktion fritaga honom från den förpligtelsen, måste den oekså göra det från alla andra.
Herr Gavelius skulle då hvar ken behöfva vårda sig om de allmänna handlingar han omhänder-har, ej heller bl.
a. uppsätta fakultetens protokoll, än mindre besöija utskrifter deraf.
Denna sista skyldighet har emellertid herr Gavelius aldrig ens ifrågasatt.
Herr Thomasson borde då heller ieke hafva på ett så tillmötesgående sätt befriat honom från den af herr v. Sneidern i anspråk tagna förpligtelsen.
Summa summarum: antingen befriar bristen på särskild instruktion medicinska fakultetens notarie från alla möjliga embetsåligganden — en konseqvens, som väl icke ens herr Thomasson vill godkänna — eller också måste till hans förpligtelser höra den att lika väl som andra vårdare af offentliga handlingar tillhandahålla allmänheten den myndighets protokoll, som han har om hand.
Man inser också lätt de orimliga konseqvenser, hvartill herr Thomassons åsigt skulle leda.
Erfordras för den praktiska till-lämpningen af grundlagsbudet om embetshandlingars offentlighet, att särskild instruktion för hvaije fall såsom en tjenstepligt ålägger viss tjenstemsn deras tillhandahållande åt allmänheten, är uppenbarligen deu breda vägen öppnad för administrativt godtycke.
Man önskar förhemliga hvad som sker i något visst embets verk.
Laga blott att ingen tjensteman uttryckligen har till skyldighet att besöija expeditionen oeh saken är fkrdig, hemlighetsmakeriets seger vunnen.
Att ett otvetydigt grundlags-bud eluderas, hvad gör det när t. o. m. en riksdagens justitieombudsman med lugnaste resignation skrifvit sitt ja och amen till en sådan eludering, ty detta är nästan det märkligaste af allt!
Sedan herr Th. funnit det » icke vara utredt », huruvida notarien i medicinska fakulteten är skyldig att tillhandahålla all * mänheten fakultetens protokoll, förklarar han saken ieke till någon vidare åtgärd från hans sida föranleda.
Det vill m. a. o. säga: sedan herr Th. kommit till det resultatet, att han icke har anledning till laga beifran emot herrGavelius, anser han saken vara slut.
Han slär sig till ro, utan att låta denna ro störas af det faktam, att en medborgare och kanske m&amp;nga med honom säledes kommer att gå miste om en honom i svensk grandlag tillförsäkrad rätt, hvilken rätt likväl, allt sedan den fick denna grandlagens helgd, ansetts vara en af de dyrbaraste vi ega.
Hvad skall egentligen klaganden herr v. S. göra sedan han fltt herr Th: s underliga besked?
Om herr Th. förklarat, att notarien icke hade den ifråga-varande skyldigheten, så hade klaganden ja kunnat vända sig till någon annan i fakulteten exempelvis dess dfkan för att söka af honom utbekomma protokollen.
Men med blott det orakelspråket att utgå från, att notariens skyldighet icke vore utredd, hade herr v. S. i sanning svårt att veta, huru han skulle bete sig ftr att vinna sin grundlagsenliga rätt.
Det har likväl icke saknats exempel på att justitieombudsmän, äfven när de funnit åtal icke vara på sin plats, på annat sitt sökt förhjelpa klagandeparten till hans rätt.
Och vi tro, att af det 9agda klarligen bör framgå, att sällan större skäl till en sådan slags handräckning funnits.
Orsaken till, att den just i detta fall icke gifvits, ftr väl då sökas deruti att å andra sidan sällan en sådan innehafvare af jastitieombudsmannaembetet funnita.
Herr Thomasson såsom värnare af yttrande- och församlingsfriheten.
I skarp belysning har herr Thomasson qjelf stält sin upp * fattning af de medborgerliga rättigheternas betydelse genom den resolution, hvaruti han den 12 februari 1889 förklarade, att klagomål, som hos honom blifvit anförda öfver polischefens i Helsingborg åtgärd den 3 november 18S8 att förbjuda åtskilliga möten, hvarom anmälan gjordes, icke kunde föranleda till någon hans åtgärd.
Förhållandet var följande.
Herr Viktor Lennstrand lät i Helsingborgs Dagblad kungöra, att söndagen den 4 november 1888 kl. half 2 e. m. skalle fortsättas ett diskassionsmöte, hvarvid L. komme att försvara vissa af honom utgifna teser, samt att kl. 6 e. m. samma dag utilistiska samfundet skulle anordna en fest.Den 3 november meddelade emellertid magistraten i Helsingborg följande resolution: » Sedan hos magistraten blifvit an * mäldt, att V. E. Lennstrand, som härstädes haft flera offentliga tillställningar, derunder fält yttranden, hvilka ansetts åstadkomma allmän förargelse och särskildt vid den sista tillställningen den 1 i denna mänad » försvarat teser » af innehåll, som synes hemfalla under ansvar enligt 7 kap. 1 § strafflagen, fann magistraten skäligt, jemlikt 13 § i Ordningsstadgan för rikets städer, förbjuda Lennstrand förnyande af dessa tillställningar ».