Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och efter nu här endast är fråga om en lagstiftningsåtgärd, låtom oss, Mine Hrr, gå in på brottmålslagstiftningens gebit och efterse om man alltid inom detsamma gått så försigtigt fram, att ingenting här blifvit utgallradt, utan att man haft till hands något, endera blott förmenadt eller ock i sjelfva verket påtagligt bättre, för att dermed fylla det genom åtgärden framkallade tomrummet.
Då jag finner att det Betänk., som nu är föremål för R. o. Ad:ns behandling, är åtföljdt af en reservation, uti hvilken en högkyrkans man instämt, så är det måhända i sin ordning att först framleta ett och annat litet drag ur kyrkans häfder, hvilka mer än några andra förete bevis, att då detvarit fråga om samhällets befrielse ur det verldsliga förtryckets fjettrar, så hafva de sig sjelfve så kallande »Kristi tjenare» varit de, som ifrigast motarbetat och förhindrat reformen och till och med i sin mån bidragit att kasta sten på börda eller göra tillståndet ännu odrägligare.
Så är kändt, att en det heliga ordets förkunnare, biskopen Johan Henricus, drifven förmodligen dertill af sitt fromma nit, i samråd med en Tysk äfventyrare uttänkte och sedermera införde det i Sverige begagnade spiktunnestraffet.
Det ansågs helt säkert på sin tid såsom ganska ändamålsenligt och tillfyllestgörande, utan att hvarken såra moralen eller befinnas i strid med allmänna tänkesättet.
Andra åsigter kommo och gjorde sig gällande — spiktunnan utdömdes såsom ett barbariskt straff — utan att något annat sattes i det borttagnas ställe.
Det var en annan tid, då den upplyste och fördomsfrie domaren dömde förmenta trollpackor till bålet, ehuru han sjelf var öfvertygad att ingen trolldom fanns.
Han dömde på grund af en, från vidskepelsens råaste epoker qvarstående, orimlig lag.
Upplysningens ljus spriddes — straffet försvann — utan all annan ersättning än trösten att hafva blifvit qvitt en förnedring.
Den 29 Maj. 527
Men vi behöfva ej gå så långt tillbaka för att hemta exempel.
Såsom bevis, att åtskilliga slaga straff, hvilka i Svensk lag varit stadgade, kunnat upphöra att tillämpas, utan att något annat blifvit satt i stället, åberopas: 1) De s. k. qvalificerade dödsstraffen; a) rådbråkning (enl. kap. 21, § 3 missgerningsbalken gällde ända till 1835) och b) stegling för man och qvinnas brännande å bål samt mistande af högra hand, hvilket allt borttogs 1841. 2) Spöstraffet (enl. en mängd lagrum, dels ovilkorligt, dels alternativt med motsvarande fängelse vid vatten och bröd, dels såsom förvandling af böter) blef till sin tillämpning så småningom inskränkt genom tid efter annan utkomna författningar, tilldess att det slutligen helt och hållet upphäfdes genom K.
Förordningen af den 4:de Maj 1855.
I dess ställe kom visserligen vatten- och brödstraffet, men detta fanns förut tillika med spö. 3) Skamstraff (med en stäfva i handen utanför tingsdörren, för den, som mjölkat annans ko, får eller get; med en tagelsvans för den, som af lefvande hästar stulit deras mahn eller svans, m. m. dyl.) upphäfdes i sammanhang med hela den föråldrade lagstiftningen i afseende på stöld genom K.
Förordningen den 4:de Maj 1855. 4) Uppenbar kyrkoplikt.
Detta straff, som fanns stadgadt såsom ett appendix till straffen för stölder, förbrytelser mot anförvanter, förseelser mot kyrkan o. s. v., upphäfdes genom nyssnämnde K.
Förordning, utan att något annat sattes i stället.
Detta är det mest bevisande af de anförda exemplen, emedan t. ex. kyrkoplikten för sådana förseelser, som oljud i kyrka, nattvardsgång utan skriftermål, m. m. dyl, var det enda egentliga straff, som följde på förseelsen och, enligt den rådande allmänna föreställningen, af en vanärande beskaffenhet, då för öfrigt endast funnos stadgade obetydliga penningeböter, hvilka oföriindradt qvarstå, utan någon förhöjning i stället för kyrkoplikten.
De flesta af oss här närvarande hafva säkerligen ej glömt de långa och lifliga diskussionerna rörande kyrkopliktens borttagande, och huru derunder kyrkans män protesterade af alla krafter mot ett sådant beslut, ja med samma nit, som de förut hade stridt för prygelstraffets bibehållande, förmenande, att om kyrkoplikten försvann, skulle ett sådant steg framkalla mycken oreda och förargelse.
Men den allmänna opinionen var starkare än de kortsyntes motstånd; den förhatliga kyrkoplikten utgick ur vår lag, der den alltför länge sutit, ej olik en smutsfläck, af råheten stänkt på en bildstod af rättvisan.
Låtom oss endast i förbigående kasta en blick in uti vår militärlagstiftningshistoria.
Gutuloppsstraffet för militärer afskaffades genom K. cikuläret den 26:te Nov. 1812.
Det utbyttes visserligen mot prygel; men äfven detta straff fanns förut tillika med det förra.
1798 års krigsartiklar, yttrade Hr Mannerskantz under 1840 års riksdag, om ock ej skrifna med blod som Drakos lagar, äro dock nära nog lika grymma 528 Den 2'J
Maj. sorn dessa; om hängning aller halshuggning, om spö eller gatulopp talar mest hvartannat stycke.
Till deras ursäkt måste dock ihågkommas, att när de utfärdades, bestod en stor del af arméen, nemi. nästan hela den värfvade, af ett från alla trakter af landet hopslcrapadt afskum; de, som nu fylla korrektionshus och arbetskurer, stodo då i dess leder.
Nära samma förhållande egde rum 18(2; och det var väl derföre som K. M:t, —- när R.
St:r detta år till honom afgåfvo sitt samtj^cke till ett förslag om en allmän utskrifnings åtagande, som till dem hade blifvit framställd, och dervid nara som ett vilkor läto detta sitt samtycke åtföljas af den önskan, att K.
M:t täcktes genom bestämd lag föreskrifva, att beväringsmanskapet ej, i och för fel i tjensten eller utan föregången laglig dom, må kunna bestraffas med nesliga eller kroppstraff af hvad beskaffenhet som helst, och ej underkastas andra militäriska bestraffningar än arrest, korrektion och dödsstraff, — då icke till denna önskan kunde lemna sitt nådiga bifall; ty det hade varit svårt att stifta särskild lag för beväringskarl, som för samma sak skulle gå att strida i samma led med den värfvade soldaten.
Men för det den värfvade härens sammansättning då var sådan, att, för dess skull, äfven den bättre soldaten måste underkastas möjligheten af en mycket för hård, ja för grym behandling, följer deraf alldeles icke, att ännu samma förhållande eger rum; ty de strängare vilkoren för antagandet hafva nu redan sedan längre tid bestått; de soldaten erbjudna förmånerna hafva derunder blifvit vida större, behandlingen vida mildare än förr; derigenom äro lederna vordna mera sofrade från oduglingar och vanartingar och deremot mera fyllda med godt och ordentligt folk; och jag känner kårer, som äro nästan uteslutande sammansatta af sådant.
Säkert skulle det vara ännu bättre, blott de tvenne orden ”kapitulation och prygel” kunde helt oeh hållet strykas bort ur den Svenska militärnomenklaturen, ty det låder smutsfläckar fast, sedan gemmalt, vid håda dessa ord.
Det är sannt, att många fel inom alla dessa kårer, huru de än må vara sammansatta, dagligen begås, och allt framgent skall så ske, men att fela är menskligt, och det kan derföre aldrig förekommas.
Relen måste dessutom inom militären alltid blifva talrikare; ty der förbuden äro mångfaldigade, blifva öfverträdelserna det naturligtvis också.
Att hvar som helst, och huru de ock visa sig, minska dessa sednare så mycket som möjligt, blir alltid hvarje lagstiftares hufvudsyfte; om målet äro alla ense, men om sättet att vinna det äro tankarna deremot vidt åtskilda.
Sedan fordom har man länge utgifyit — arfskräcka och bestraffa —• vara det enda sättet; sednare liberala åsigter sätta — förekomma och förbättra i stället. — -— Äfven detta ohyggliga gamla hade sina försvarare; många då herrskande exercis- och tjenstepedanter trodde ingen exercis möjlig, utan profossen skulle vara tillstädes med spöknipporna, — ingen disciplin, utan gat - Den 29 Maj.
529 loppens undergörande kraft skulle vidmakthålla den; påstodo dessutom, att det gjorde värfvade soldaten godt att svälta, han skulle derigenom bättre uthärda krigets strapatser; och att, om han som en trashank stundom vandrade utåt landsbygden, så kom han ju en annan gång så mycket grannare dit, då han som värfvare skulle söka locka de enfaldige, som kunde låta narra sig af fåfängligt prål.
Allt detta är nu förändradt; men den spådda faran har icke visat sig, utan tvärtom i stället allt godt deraf härflutit.
Svenska värfvade arméen är vorden bättre, icke sämre.
Månne ej samma lyckliga resultat skulle visa sig, om vi ginge ännu ett steg längre och nu alldeles afskaffade prygel, så väl som år 1812 spö och gatlopp; månne icke de, som i dag ifra för det förra straffets fortfarande, nödvändiga bibehållande, skulle blifva lika olyckliga profeter, som de, hvilka fordomdags af alla krafter talade emot de sednares utstrykande ur våra krigslagar?
Jag har nu ådagalagt ihåligheten hos den med så mycken tvärsäkerhet och tillförsigt åberopade frasen, att då man yrkar en förändring i det bestående, bör man äfven föreslå hvad sorn hör komma i det klandrades ställe; jag har vidare antydt, huru man redan för 20 år tillbaka och på välgrundade skäl fordrade prygelstraffets försvinnande.
Det ville då ej lyckas; men man fann* likväl rådligast att så mycket gifva med sig eller frångå slentrianen, att icke, som förr, med förnämt förakt bortvisa frågan, utan i stället inregistrera henne bland dem, som den närmaste framtiden skulle på ett nöjaktigt sätt lösa.
Några af de argumenter, som år 1840 gjorde sig gällande och bidrogo att göra prygelstraffets afskaffande till en framtidsfråga, må här framhållas, såsom bidragande att teckna andan hos den riddarhus-majoritet, hvilken icke fann det under sin värdighet att offentligen framträda som käppväldets målsman.
Så framhölls: att när Fredrik Wilhelm III ville humanisera strafflagarna i sin armé, och åt en komité af erfarna generaler uppdragit författandet af reformförslaget, befanns bland dessa en gammal utmärkt och tapper krigare, som upptjenat. sig från musköten och nu var generalguvernör i Schlesien.
I)å turen kom till honom att i konungens närvaro definitivt rösta, sade han: »Prygel! E. M:t! deraf har jag först mycket erhållit, sedan mycket utdelt — det har alltid förträffligen bekommit.» Yidare:
Romerska soldater, som eröfrade verlden, stodo under prygel.
Centurionens kommandostaf var en vinranka, den han flitigt brukade.
Fredrik den Stores soldater pryglades strängt och Engelska matroser daggas.
Yill någon påstå att alla dessa under kroppsaga stående män så länge, så ofta och så ärorikt kunnat segra, om denna aga hos dem utplånat hederskänslan ?
Emot de argumenter, som bemtats utur Preussiska arméns segrar 1812, 13, 14, och 15, ställer jag sjuåriga kriget, då prygelkäppen som högst 530 Den 29 Maj. florerade i de Preussiska lederna, och synnerligast den oförgätliga bataljen vid Bossbach, hvilken de under denna disciplin stående Preussarne vunno öfver en armé, i hvilken icke en enda käpp förefanns, nemi. »den Franska” o. s. v. Det kan väl tagas för alldeles gifvet, att detta argumentationssätt väckte på sin tid mycket bifall inom detta hus, ja, lika säkert —' som att det, begagnadt i våra dagar, skulle framkalla en motsatt verkan, tack vare en stigande upplysning.
Liksom det skett under denna riksdag, vädjades under den nyss åberopade till andra länders disciplinära bestraffningssätt.
Man anförde, och med någon skymt af ogillande, den fuktel, som ständigt och jemnt utdelades i Preussiska armén, liksom skulle den haft en helsosam verkan, och vidrörde endast med lätt hand att något sådant icke vågades i Frankrike.
Yi veta, Mine Hrr, att när krigsministern Gr. S:t Germain för omkring 80 år sedan försökte införa fuktel — hvilket ej lyckades — och en generalinspektör vid en mönstring föreställde en gammal grenadier, att sabeln vore ett. militäriskt instrument, erhöll han till svar: att ”endast eggen är militärisk.”
Det anfördes under samma riksdag: huru i det Engelska underhuset fråga blifvit väckt om dekorporella straffens afskaffande, fast förgäfves.
Detta var också verkliga förhållandet, och hade man sanningsenligt kunnat tillägga att blotta frågan om prygelstraffets borttagande eröfrade inga Egentliga sympatier, men framkallade så många flera stormar af missbelåtenhet och störtskurar af speglosor och giftiga sarkasmer.
Men, Mine Hrr, samma fråga har i England oupphörligt uppdykt och nu sednast under de mest gynnande förebud.
Den har, i stället för att väcka harm och löje, blifvit med värma omfattad och föranledt till beslut, som tyckes temligen tydligt låta oss förstå, att prygelstraffets tid snart är ute uti detta fria land.
Hvad som der nyligen blifvit genomdrifvet — har här i landet redan skett, och att, i fall som detta, hafva tagit försprånget af det stolta Albion, anser jag vara en ära för Sverige.
Men arbetet är och förblir, åtminstone i mina ögon, halfgjordt, tills att prygelstraffet helt och hållet försvinner.
Måtte Svenska folkets representanter i, ett sådant radikalt beslut äfven taga initiativet af Englands.
Att den majoritet, om hvilken jag nyss nämnt, skulle, under sitt envisa fasthållande vid det gamla oskicket, erinras, ehuru förgäfves, om hvad rätt och billighet fordrade, derom upplysa tillräckligt protokollerna, och ber jag att särskildt få taga fasta på följande citat ur dem.
Så yttrade en gammal förtjent krigare, som ännu tillhör vår krets: ”Jag hyser den öfvertygelse och önskan, att den dag snart måtte randas, då prygelstraffet afskaffas.”
En annan representant, äfven officer, förklarade: — ”Jag hoppas, att största delen och kanske hela Svenska arméns befäl önskar, att prygelstraffets utdelande måtte inskränkas så mycket som möjligt, ja, alldeles bortläg - 1) o n '29 M o j. ‘<31 gas skyndsamligen; då kan jag icke undertrycka den öfvertygelsen, att det måtte vara hvarje befälhafvares skjddighet att söka hes soldaten inplanta den tanke: att prygelstraffet är vanhedrande; ty detta är enda sättet att göra detta straff obehöfligt.
Jag sjelf anser äfven detta straff vanhedrande.”
En 3:dje uttalade sålunda sin opinion : ”Jag vill visserligen ogerna förlänga denna diskussion, men måste säga att under de 30 år, sorn jag tjent i Svenska armén, har jag mången gång önskat att prygelstraffet måtte afskaffa».
Af alla befattningar, jag haft, har den förefallit, mig svårast och mest smärtande, från den stund jag blef löjtnant och fick befallning att låta kalla den och den soldaten till undergående af prygel och tilldess jag -blef major, då jag måste öfvervara dessa executioner.
Mången gång påminte jag mig Norrbys ord i pjesen Gustaf "Wasa: ”Jag är soldat och kan ej bödel vara.»
Jag önskar afskaffandet af detta straff och skulle förebrå mig, om jag ej gifvit denna tanke tillkänna.
Jag anser straffet vanhederligt och tror ej att det verkar till förbättring hos den be straffade.
» En medlem af Riddarhuset yttrade under 1840 års riksdag, att han visserligen önskade att prygelstraffet skulle försvinna, men att, hvad det vanärande i straffet angick, så kunde det ej vara mera vanärande för soldaten att stå i samma förhållande till sitt befäl, än som tjenaren stod till sin husbonde.
Då jag särskildt har mig bekant att detta argument gjorde sig gällande hos många och medverkade i sin mån att motionen föll, synes mig, att hvad då inom ett visst parti ansågs som fullkomligt riktigt, nemi. sammanställningen emellan soldaten och tjenaren, att denna jemförelse borde äfven nu inom samma läger anses på enahanda sätt.
Yi komma då alla till den slutsatsen, att när tjenaren genom lag befriades från husagan, borde soldaten samtidigt hafva blifvit befriad från prj-gelstraffet.
Men när nu denna sammanställning framhalles, heter det, att jemförelsen betydligt haltar; ty, säger man, dä tjenaren oftast i husbonden hade både sin anklagare och domare, bchöfver aldrig soldaten frukta att se dessa i en och samma person förenade.
Och dock är just detta fallet; t. ex. då en regementschef ertappar en soldat under något brottsligt förehafvande, så hemställer jag om icke soldaten i denna sin förman både har sin angifvare och domare ?
En af de anmärkningar emot min motion, som gifvit sig luft, såväl inom sorn utom detta rum, har varit den, att prygelstraffets totala försvinnande skulle, om ej undergräfva, dock menligt inverka på den militära disciplinen.
Är det väl tänkbart, Mine Hrr, att detta lilla liudstrykningsinstrument, som kallas hasselkäppen, och som nära nog, åtminstone på flera ställen, räknas till ogräset i skogen — att detta lilla spö, afskuret från sin rot eller gren, skulle tillerkännas äran att räknas bland bildningsmedel, och ännu mera att det skulle VI.
B. 34 532 De n 29 Maj. till någon aldrig så liten del hafva egenskapen att underhålla vid lif den militära andan, hvilken, så föreställer jag mig, har sin rot i känslan för det rätta och i kärleken till äran, men alldeles icke i fruktan för svedan i skinnet.
Yåra lagstiftare hafva nyligen borttagit spöstralfet, emedan de ansågo det rått och grymt.
Det lyckades menniskokär'eken att, sent omsider, få detta straff utträngdt ur lagen, n. b. dd dess användande gällde öfverbevista tjufvar; men såsom korrektionsmedel för hederligt folk qvarstår det ännu i våra krigslagar.
Emellan spöstraffet och prygelstraffet finns ingen väsendtlig åtskilnad; håda utgå på hudstrykning och beteckna ofta sin väg med blodviten.
Något skäl, hvarföre det sednare straffet fortfarande skall ega sin tillämplighet, inser jag icke, såvida man ej får draga den slutsats, att soldatens natur är helt annorlunda sammansatt än andra syndares.
Men, invänder man, emellan spö och prygel förefinns alldeles icke denna nyss förmenta öfverensstämmelse, och gör man således orätt uti att göra några jemförelser.
Till bevis för en sådan åsigt andrages, bland annat, att då det förstnämnde var ett straff af offentlig natur, tillhör det andra mera kategorien af husaga eller s. k. faderliga varningar.
Men nu har ju husagan för fullväxt folk försvunnit; och hvad den mer eller mindre offentliga tillämpningen af ett straff vidkommer, så hyser jag för min del den öfvertygelsen, att ju hemlighetsfullare en domstol och dess verkställare handla, ju mera får hela uppträdet en anstrykning af inqvisition.
När tio- och tremannarådens domar skulle verkställas, visste ofta ingen mera derom än bödeln.
Nu vill det sig emellertid ej bättre än att prygelstraffet är, liksom spöstraffet, ett straff af offentlig natur, det kan ej bestridas; samt att den väsendtligaste skillnaden mellan dem består deri, aft soldaten i liggande ställning emottager de föreskrifna käpprappen, och att brottslingen, som skulle spöas, upphängdes på en påle och piskades.
Det är visserligen sannt, att hvem, som det önskade, kunde bevittna det sednare; men jag frågar: då prygel utdelas i närvaro af den dömdes kompanikamrater, månne ej denna publik är tillräcklig, för att kalla straffet offentligt?
Ett träffande ordspråk säger dessutom: hvad trenne veta, det vet verlden.
Jag bör här icke förbigå att jag af sakkunnige och allmänt värderade militärer visserligen hört yttras att det vore en välgerning, cm prygelstraffet afskafiades, att det ej hade med militärdisciplin att göra, att det ej bidroge till någon moralisk förbättring, utan kunde med allt skäl betraktas som en skam för vår militärlagstifning.
Med begärdt och erhållet samtycke får jag nämna, att då jag ej längesedan i ämnet talade med öfversten Gr.
Björnstjerna, yttrade han dessa ord: ”Hvad den snart till afgörande förekommande motionen om prygelstraffets afskaffande beträffar, så är jag rätt ledsen öfver lien 29 Maj.
533 att då nödgas vara borta.
Jag hade eljest skänkt motionen min röst, och dervid bland annat kunnat tillägga att, under de 25 år jag tjenstgjort sorn garnisonsofficer, jag ingen enda gång funnit att prygelstraffet uträttat något godt, men väl tvärtom.»
Jag bör härtill bifoga ett icke oväsendtligt faktum, det nemi.; att, oaktadt en regementschef befinner sig i Ekon.
Utsk:t och der deltagit i ärendets behandling, han ej funnit skäligt att sluta sig till reservanternas antal, hvilket troligen skett, om han delat de sednares öfvertygelse om lämpligheten af prygelstraffets bibehållande.
Hur ofta hafva vi ej hört Svenskarne benämnas »Nordens Fransman», och då verkligen i lynne och beteenden så mycken likhet finns mellan dessa nationer, är det värdt att behjerta hvad redan Carl IX sade om sina Franska soldater, och till lämpa det på våra Svenska, nemi, att »de äro ett käckt folk, som bör behandlas med godhet, icke med hugg och slag.»
Hvad som borde sättas i käppens ställe är sannerligen ingen sfinxgåta att lösa.
Redan för flera hundrade år tillbaka visste man understundom att använda korrektionsmedel, som skulle gjort heder åt vårt tidehvarf.
Man lofordar de s. k. hedersdomstolarne i främmande länder, under önskan att de hos oss måtte införas.
Sker så, måtte de då ej endast gälla befäl, utan jemväl trupp; fruktan för detta vädjande till den allmänna meningen bland kamraterna vore mången gång ett säkert sätt att uppväcka den i den simpla krigarens bröst domnade hederskänslan.
Vi veta att redan under Erik XIV var detta vad brukligt; och att blifva dömd af sina kamrater ansågs redan då som ett lämpligt straff.
Sannt är att denna domstol var endast tillfinnandes under krigstid, och då bestående af 12 eller 24 bisittare, icke af officerare, utan af underofficerare och gemena.
I fredstid voro trupperna underkastade ordentliga borgerliga lagar.
Onder den store Gustaf Adolf blefvo soldater, som begått skymflig handling, förlaggda utom lägret och dömda att hålla detta rent, tilldess de genom en heroisk bedrift aftvagit sin skymf.
Riihs säger, att under denna tid bestodo de vanliga straffen i lifvets förlust eller fängelse på vatten och bröd eller i jern; nedriga och skändliga brott voro belagda med skymfliga straff, såsom att springa gatlopp eller att rida på trähäst; men prygel och andra slafviska straff voro bannlysta.
Flera förfäktare af prygel straffets bibehållande hafva till stöd för sin mening åberopat K. M:ts Förordn. af den 29:de Mars 1859, såsom varande en till sin princip lyckad öfvergång till en tidsenligare extrajudiciel bestraffningsrätt, der vi kunde se morgonrodnan inbryta till ett alldeles nytt straffsystem.
Jag bekänner min oförmåga att i det omnämnda tillgörandet kunna upptäcka det ringaste, som berättigar mig att af den förmenta morgonrodnan till ett bättre rättstillstånd inom vår militärlagstiftning kunna hoppas en derpå följande 534 Den 29 Maj. dag af klart, mildt och välgörande sken.
Det synes mig som man blott åtnöjde sig med att på den gamla surdegen bortskära en och annan möglad kant, för att sedermera i denna deg inknåda nytt bakverk af palliativer och halfmesurer.
Den råhet, den grymhet, det förakt för menniskovärdet, som stämplade våra gamla krigslagar, finnas, ehuru något förmildrade, i denna förordning och skola först försvinna med den utdömda, sista prygelkäppen.
Tid och ställe tillåta mig ej nu att egna denna K.
Författa, en omständligt genomförd granskning, men hänvisar jag till §§ 23, 24, 25, 27, 36 m. il.- Särdeles naiv är föreskriften i 37:de §:n, ”att bestraffningen skall lämpas efter förseelsens mer eller mindre svåra art”, och alldeles oförklarligt förefaller mig att man i den 15:de §:n räknar exercis till de korrektionella straffen, hvilket ju är detsamma som att nedsätta soldatens yrke i hans egna ögon, borttaga hans lust för tjensten och tvinga honom att befrakta exercisen som en förödmjukelse, ett nödvändigt ondt?
Utmärkt lyckadt, så väl för sin logiska skärpa som för en sann uppfattning af fosterlandsförsvararens herrliga kall, förefaller mig detta Hr Hobert Teophron Cederschiölds yttrande under 1840 års riksdag: ”Om det är en sanning, hvad man numera synes allmänt medgifva, att inga straff äro så ändamålsenliga att använda för militärståndets medlemmar, som ambitionsstraffen, så lärer det ej kunna bestridas, att prygelstraffet bör utur krigslagarna helt och hållet borttagas; ty att detta skulle kunna räknas till ambitionsstraffen, förmodar jag ingen vilja påstå.” -—
Under samtal med en gammal förtjent militär, med tapperhetsmedaljen på bröstet, om den så mycket åberopade svårigheten att ersätta prygel, svarade han: »Vilja blott vederbörande ärligt ett slut på det barbariska käppväldet — så går nog resten af sig sjelf.” Förslagsvis uppgaf han att i prygelstraffets ställe inom garnisoner man till en början kunde göra försök med följande trenne straffgrader:
Den första utvisas genom ett tecken å uniformen att soldaten lider straff.