Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid denna syn glömde Susanna genast all egen harm.
«O!« suckade hon, «den som kunde göra henne litet lyckligare!«
Detta var Susannas dagliga fundering, men som med hvar dag blef henne en mörkare gåta.
Fru Astrid syntes likgiltig för allt omkring sig.
Aldrig gaf hon befallning om någonting inom huset, utan lät Susanna der styra och ställa som hon ville.
Susanna var ifrig att förse sin matmoders bord med allt hvad godt och läckert hon kunde hitta på; men till hennes förtviflan åt öfverstinnan oändeligen litet och tycktes aldrig märka om det var väl eller illa lagadt.
Innan nu Susanna gick upp i huset, plockade hon några af de vackraste blommor höstfrosterna lemnat qvar, gjorde en bukett af dem, och, med den i handen, trädde hon sakta in i fru Astrids rum.
Sorgbunden är ordet som uttrycker fru Astrids hela väsen och varelse.
Den sjukliga blekheten af hennes ädla ansigte, de nedslagna, sällan höjda ögonlocken, det liflösa, långsamma i hennes rörelser, den dystra likgiltighet i hvilken hennes själ tyckes vara insvept, liksom hennes kropp i den svarta sorgdrägten, när hon timma efter timma satt nedsjunken i sin länstol, ofta utan all slags sysselsättning, med hufvudet nedböjdt mot bröstet, allt detta tillkännagaf en själ hårdt bunden af långt lidande.
Lidandet i norden har sin egen art.
I södern bränner man och förbrinner.
I norden dör man långsamt, förfryser, stelnar småningom.
Af urminnes tider har detta blifvit erkändt.
När våra förfäder sökte bilder för hvad de i lifvet kännt mest fasansfullt, då föddes dikten om
Hels underjordiska boning, om likkustens ohyggligheter, med ett ord, om nordens helvete, med dess oändliga, skoglösa ödemarker, köld, mörker, dimmor, sega floder, kallt, drypande gift, städer som likna regnfulla skyar, benlösa troll, o. s. v.
I grekiska tartarens furiedans är lif och vild kraft, i dess raseri är en viss druckenhet, som döfvar känslan af djup olycksalighet.
För dessa glödande fasor sjunker ej hjertat så tillbaka, som för de kalla, sega, drypande, som den kulna norden framföder – ack! ej blott i dikten.
När Susanna inträdde i öfverstinnans rum, satt hon som vanligt försjunken i tyst svårmod.
Framför henne på ett bord lågo papper och pennor och en bok i hvilken hon nyligen tycktes ha läst.
Det var bibeln, och Jobs bok låg uppslagen med följande ställen understrukna:
«Jag begärer icke mer att lefva: ty mina dagar äro fåfängliga.«
«Menniskan varder född till olycka, såsom fåglarne till att flyga.«
Fru Astrids blickar häftade på dessa sista ord, när
Susanna sakta och varmhjertad nalkades och framräckte sin blomsterbukett med ett hjertligt: «ack! var så god!«
Öfverstinnan såg upp på blommorna och ett smärtsamt drag röjde sig i hennes ansigte, i det hon vände bort hufvudet och sade:
«de äro sköna, – men behåll dem, Susanna.
De göra ondt i mina ögon!«
Hon återtog härefter sin förra ställning, och Susanna drog sig bedröfvad tillbaka, men efter en stunds tystnad vågade hon åter höja sin röst och sade:
«Ack! vi ha fått en så präktig laxöring i dag.
Befaller icke öfverstinnan den till middagen?
Kanske med äggsås till?
Och kanske får jag steka en anka eller en kyckling«.....
«Gör som du vill, Susanna!« sade öfverstinnan afbrytande och likgiltigt.
Men det låg någonting så sorgligt i denna likgiltighet, att Susanna, som åter hade nalkats henne, icke kunde afhålla sig från att hastigt böja sig ned och omfatta hennes knän i det hon sade:
«Ack! om jag kunde göra något som öfverstinnan tyckte om!
Om jag kunde göra till nöjes.«
Men Susannas varma, af tillgifvenhet strålande blick mötte en så mörk, att hon ovilkorligt sjönk tillbaka för den.
«Susanna!« sade fru Astrid med dystert allvar, i det hon lade sin hand på hennes axel och sakta sköt henne bort, «gör mig nöje i ett: fäst dig icke vid mig!
Det har intet godt med sig.
Jag har ingen tillgifvenhet att gifva ...
Gå mitt barn!« fortfor hon vänligare, «gå och bry dig icke om mig.
Min önskan, mitt enda goda numera är att vara allena!«
Susanna gick nu och med hjertat svällande af plågsamma känslor. «Icke bry sig om henne?« sade hon för sig sjelf, i det hon torkade bort en tår, «icke bry sig om henne!
Just som om sådant lät göra sig!«
Sedan Susanna aflägsnat sig, lyfte fru Astrid en melankolisk blick på papperen framför henne.
Hon fattade pennan och lade den ner igen; hon tycktes vämjas vid tanken att använda den, dock kom hon slutligen dertill och skref följande bref:
«Ni vill att jag skall skrifva till er!
Jag skrifver derföre, men hvad ... hvad skall jag säga er?!
Tack för ert bref, min faderlige vän, min ungdomslärare, tack för det ni vill styrka och upplyfta min själ!
Men jag är gammal, nedböjd, uttröttad, förbittrad, försämrad; – det bor ingen kraft, intet lefvande ord mer i mitt bröst; min vän, det är för sent, – för sent!»
«Ni vill lyfta min blick till himmelen; men hvad är solens glans för ögat, som – ej mera ser?
Hvad är tonernas makt för den döfves öra?
Hvad är allt skönt, allt godt i verlden för hjertat, som dött, som blifvit förstenadt under långt och hårdt fängelse?
O min vän! jag är ovärdig er tröst, era hugsvalande ord.
Min själ uppreser sig emot dem och kastar dem ifrån sig såsom «ord, ord, ord», som klingat sköna och stora under årtusen, medan tusentals själar förstummat tröstlösa.»
«Hoppas!»
Jag har så länge hoppats.
Jag har så länge sagt mig: det kommer en bättre dag!
Pligtens bana för till fridens och ljusets hemvist, om vägen är aldrig så törnefull.
Gå den blott stadigt, trötta pilgrim, gå, gå, och du skall komma till det heliga landet!
Och jag har gått, gått igenom de långa, tunga dagarne, i öfver trettio år, men vägen sträcker sig längre och längre; – mina förhoppningar ha vissnat, dött bort, den ena efter den andra; – jag ser ännu intet mål, intet utom grafven!
«Älska, älska!» O! om ni viste hvilka outsägligt bittra känslor det ordet väcker hos mig!
Har jag icke älskat, mycket älskat?
Och hvad frukt har det burit?
Det har brutit mitt hjerta, och min kärlek har medfört olycka till dem jag älskade!
Det är fåfängt, ni vill bekämpa en tro, som rotat sig fast hos mig.
Jag tror att det finnes menniskor födda till olycka, dömda att bära olycka till allt som närmar sig dem, och jag tror att jag är en af dessa.
Låt mig då fly menniskorna, fly alla känslor som kunna fästa vid dem.
Hvarföre skulle jag göra mera ondt, än jag re’n gjort?
«Hvarföre bad ni mig skrifva?
Jag ville icke utgjuta min bitterhet i någon annans hjerta, jag ville icke göra någon ondt och – hvad har jag nu gjort?
«Det finnes en tyst strid, som går igenom verlden, som kämpas inom slutna menniskobröst, och ibland – förfärligt!
Det är striden med onda och bittra tankar.
Det är sådana tankar som ibland få ord, ord som skrifvas i eld och blod.
Då läsas de af domstolarne och – dömmas.
Men inom månget bröst rasa de tyst under långa år.
Då undergräfvas småningom hälsa, lynne, kärlek, tro, tro på lifvet och tro på – en god Gud.
Med denna sjunker allt.
«Kunde jag tro att min undergifna, trogna vandel vid den makes sida jag en gång älskade så högt, för hvars skull jag inom fästningen, der han var befälhafvare, framsläpade ett lif, mot hvilket fästningsfångens är ljuflighet, som jag trofast följde, äfven sedan jag ej mer älskade honom, följde, emedan han behöfde mig, emedan han utan mig varit allena, öfverlemnad åt mörka andar, följde, emedan det var rätt och pligt, emedan jag lofvat det inför Gud – o! kunde jag tro, att denna trohet verkat välgörande, att mina bemödanden burit någon frukt, – jag skulle då icke fråga såsom nu: hvarföre blef jag född? hvartill har jag lefvat?
Men intet, intet!
«Kunde jag tänka att bortom grafven möta min enda systers ljufva, kärleksfulla blick – skulle jag se glad mot döden.
Men hvad skall jag svara henne när hon frågar efter sitt smärtobarn?
Hur skall hon blicka på den otrogna vårdarinnan?
«O min vän!
Min olycka är icke af romanolyckornas slägte, icke af dessa, hvilka blott tjena som djerfva skuggor för de skönaste dagrar.
Den är en långsam vinterskymning, som blott leder till en djupare natt.
Och är jag väl ensam deri?
Öppna historiens blad, ack! se omkring er i det närvarande, och ni skall se tusentals lidande, oförskyldt lidande, som efter långa qval gå bort – i förtviflan.
«Men till ett annat, till ett lyckligare lif!» Enda tröst, enda hopp, enda sanna ljuspunkt i jordelifvets mörker – nej, nej, jag vill icke försaka dig!
Jag vill tro på dig och i denna tro stilla det ofta uppstigande knotet mot verldens skapare.
«Jag är sjuk och tror ej jag skall öfverlefva denna vinter.
Jag har svårt att andas, och kanske bidrar denna plåga till den outsägliga tyngd, som hvilar öfver mig.
När jag under de långa nätterna, ur stånd att sofva, sitter uppe i min säng och ser på natten inom mig, bakom mig och framför mig, då omgifva mig mörka, rysliga fantasier, och då tycker jag ofta att mjeltsjukan med de askgrå kinderna, den stela, stirrande blicken nalkas mig och vill omtöckna mitt förstånd och förvirra mina sinnen.
Huru kan jag
önska att lefva?!
När det är afton önskar jag det vore morgon, och när det blir morgon, önskar jag dagen vore öfver och afton igen.
Hvar stund är mig en börda och en plåga.
«Derföre min vän, bed Gud för mig att jag snart får dö!
Kanske skrifver jag ej mer.
Men min sista, klara tanke skall bli för er.
Förlåt den otålighet, den bitterhet, som röjer sig i detta bref. Bed för mig, min vän och lärare, bed att jag må kunna lugna mig och bedja innan jag dör!»
Nya strider.
«Vi leve i en egen Tid Med Alvorsord og Alvorsstrid» –
I det vi lemna bleka fru Astrid allena med sina mörka tankar, föras vi af vissa besynnerliga oljud att se oss om i – –
«Bryggar-huset.«
Harald har infunnit sig der, för att smaka på det nybryggda ölet, som Susanna varit mästarinna för, men sedan han tagit sig en dugtig klunk, säger han med en förskräcklig grining: «duger icke! duger icke alls!«
Något stött svarar Susanna: «kanske ni äfven vill påstå, att landshöfdingskan Rosenhjelms reseft för brygd icke duger?«
«Det påstår jag bestämdt.
Det är ju hon som ger kaffekalaser?!
Och en kaffesyster blir alltid en oduglig hushållerska, och som landshöfdingskan
Rosenhjelm är en kaffesyster, så«.....
«Det får jag lof att säga,« utbrast häftigt Susanna, «att det är både oanständigt och ogudaktigt af er, att tala på det viset om ett så förträffligt fruntimmer, en så hög menniska!«
«Hög!
Hur hög är hon ungefärligen?«
«Mycket högre än ni är, eller någonsin blir, det kan jag berätta er.«
«Högre än jag?
Då går hon visst på styltor.
Nå, det måtte jag säga är höjden af förnämhet och behagsjuka!
Att ge kaffekalaser och kläda sig grannt och präktigt, kan man förlåta ett fruntimmer, men att gå på styltor, bara för att bli högre än alla andra och kunna se dem öfver hufvudet, det är starkt!
Hur kan en så hög menniska nedlåta sig att brygga dugtigt öl?
En svenska kan icke brygga dugtigt öl, ty«....
«Hon skall ej heller brygga en enda droppa åt er, otäcka norrskar, ty ni ha hvarken förnuft, eller vett, eller smak, eller«.....
Ut ur brygghuset flög Susanna i högsta vredesmod, i det hon slog omkull en bägare med öl, som Harald under striden fyllt i åt sig, men som han i stället skulle fått öfver sig, om han icke frälsat sig genom ett skutt.
Mot aftonen samma dag se vi de stridande drabba tillsammans på
Loftet.
«Är ni ännu ond?« sade Harald skämtsamt, i det han stack in hufvudet genom dörren till det loft, der Susanna, med vigten och värdigheten af en äkta visthusregentinna, satt på en mjöllår, såsom på sin thron, hållande i handen en spira af de verldsbekanta korfkryddorna, timjam och mejram och basilika, dem hon delade i små knippor, under det hon kastade pröfvande blickar omkring sig, i sitt väl ordnade rike.
Brödlårarne gapade öfverfulla efter det nyss förrättade hafrebrödsbaket; fläskkorfvar och skinkor hängde saftfulla ned från taket, äfvensom stora knippor af torr fisk; påsar med allahanda grönsaker stodo på sina hyllor, m. m., m. m.
Harald såg sig äfven omkring på «loftet« med en kännares blick, och sade, ehuru han ej ännu fått svar på sin fråga:
«Det är visst att jag aldrig sett ett bättre utstyrdt och ordnadt loft!«
Susanna ville icke visa någon skymt af det nöje, som hon kände vid detta loford.
«Men,« fortfor Harald, «medgif också, att det icke vill stor konst till att få loft och källare i hederligt skick, uti ett land så rikt på lifvets goda, som vårt Norge,
«Elskcde Land, med de skyhøge Berge,
«fruktbare Dale og Fiskrike Kyst!«
«Vi ha gudskelof fisk äfven i Sverige!« svarade Susanna torrt.
«Åh, men inte att jemföra med vår fisk.
Eller vill ni på allvar sätta era aborrar och pankor, mot våra stim af makril, sill, torsk, flundror, alla våra omätliga fiskskaror?!«
«Alla era norrska fisksorter ger jag bort för en enda ärlig svensk gädda.«
«En gädda?
Finnes verkligen i Sverige ingenting annat än gädda?«
«I Sverge finnas alla slags fisk, som finnas i Norge och mycket större och fetare.«
«Ja, då komma de från våra kuster.
Vi taga upp hvad vi behöfva och det öfriga låta vi simma till Sverige, på det de dernere må få lite med.
Men jag glömmer att jag sjelf skall ut och fiska små fiskar, stora fiskar, många fiskar.
Adjö mamsell Susanna!
Snart skall jag komma igen med fisk!«
«Bäst ni blir qvar hos era norrska fiskar!« ropade Susanna efter honom.
Harald blef icke qvar hos fiskarna.
Morgonen derpå se vi honom följa Susanna i
Mjölkboden.
«Jag ser på er att vi i dag få till middagen bollemjölk, en af våra kostligaste nationalrätter och min favoriträtt.«
«Usch!
Man kan bli tung och däst, bara man tänker på era nationalrätter.
Och ännu ohyggligare än er bollemjölk, ändå onaturligare är er fasliga anrättning: fruktsoppa med småsill!«
«Fruktsoppa med småsill!
Nå, den allraypperligaste mat på jorden, en mat, som jag vill kalla riktigt kristen mat!«
«Och jag vill kalla den hednisk mat, som ingen riktigt kristen menniska kan äta.«
«Af urminnes tider ätes den af fria norrmän, i Norges sköna dalar.«
«Det bevisar att ni fria norrmän ännu äro hedningar.«
«Jag skall bevisa er att norrmännen blefvo förr ett kristligt folk än svenskarne.«
«Det kan ni bevisa så mycket ni vill, men jag ämnar icke tro det.«
«Men jag skall visa er det tryckt.«
«Då är jag viss på att det är tryckfel.«
Harald skrattade och sade något om omöjligheten att resonnera med «svenska fruntimmer.«
Skulle nu någon undra, hur det kommer sig att Harald så jemt finnes i sällskap med Susanna i bryggarhus, på loft och i mjölkebod, så kunna vi blott svara att han måtte vara en stor älskare af öl och mjöl och mjölk, eller ock, af en viss krydda i lifvets hvardagssoppa, som kallas – – smått gnabb.
Öfverstinnan frukosterade alltid inne hos sig, men hon åt middag tillsammans med Harald och Susanna och såg dem äfven en stund om aftonen.
Vid middagsbordet utbröt ofta striden i de norrska och svenska sakerna, ty minsta anledning var tillräcklig för att låta borgmästaredottern blindt rusa i striden för fäderneslandet, och, besynnerligt nog, tycktes fru Astrid sjelf stundom roa sig att ägga den, i det hon uppkastade en och annan fråga, såsom:
«Jag undrar om blomkålen är bättre i Norge än i Sverige? eller, jag undrar om säden är bättre i Sverige än i Norge?»
«Helt visst i Norge!» sade då Harald.
«Ganska säkert i Sverige!» utropade Susanna.
Och grönsaker och fisk och mynt och mått blefvo på detta vis behandlade och omstridda.
Om säden i Norge sade Susanna: «jag har icke på hela detta gods sett ett enda strå, som kan jemföras med hvad jag sett i Sverige.»
«Det kommer sig,» svarade Harald, «att ni alldrig förr än här sett duglig säd.»
Om norrska vigten sade Susanna: «jag kan aldrig lära mig er otäcka och krångliga norrska vigt!»
«Den torde vara vigtigare än den svenska!» svarade Harald.
När nu Susanna blef bra ifrig och bra ond, då, – rysligt att säga! – skrattade
Harald af hela sitt hjerta, och ibland upplyste ett svagt leende äfven Fru Astrids bleka ansigte, men det liknade en solglimt på en mörk November-himmel, som lyser fram blott för att genast åter gömma sig i molnet.
Susanna hade vid dessa tillfällen ingen den minsta tanka på, att tygla Barbra-lynnet.
Hon ansåg det en helig pligt att sålunda försvara sitt fädernesland.
Men icke alltid rådde stridens ande emellan Harald och Susanna.
Alltemellanåt helsade fridens på, ehuru som en skygg dufva, färdig att snart åter fly.
När Susanna någon gång utgöt sig om hvad som lefde innerst i hennes hjerta, om kärleken till den lilla systern, och minnen af deras lif tillsammans, längtan att återse henne och kunna lefva för henne, som en mor för sitt barn, då hörde alltid Harald på, tyst och uppmärksam.
Intet gäckande leende eller ord kom att antasta dessa rena bilder i Susannas själ.
Och huru målande beskref ej Susanna lilla Huldas skönhet – det lilla hvita, bomullsmjuka barnet, de fromma blå ögonen, de hvita små tänderna, som lyste fram när hon skrattade, det klara solskenet då utbredt öfver hela hennes ansigte, och de gyllne lockarne, som så skönt ringlade sig kring panna och hals, de små söta händerna, och lynnet, hjertat, det lifliga, goda älskande!
O hon var i sanning en Guds Engel!
Den lilla kammare, der Susanna bodde med sin Hulda, och som hon från en otreflig skrubb sjelf förvandlat till ett hyggligt rum, hvars tapeter hon sjelf målat, den målade hon ur minnet om för Harald, och hur lilla Huldas säng var omgifven med ett ljusblått musslins-omhänge, och hur en solstråle om morgonen stal sig in i rummet för att lysa på barnets hufvudgärd och kyssa dess lockiga hufvud.
Huru skälmaktig var ej den lilla, när Susanna kom sent om aftonen in, för att gå till hvila, och hennes första blick alltid föll på den bädd, der hennes älskling låg.
Men hon såg henne ej, ty Hulda drog då sitt hufvud ned under täcket för att gömma sig för systern.
Susanna låtsade då söka henne, men behöfde blott med en ängslig röst säga: «hvar ... ack! hvar är min lilla Hulda?» för att genast locka fram den lillas hufvud och se hennes utsträckta armar och höra henne ropa:
«här är jag Sanna! här är din lilla Hulda!»
Och då med sin lilla älskling i sina armar, tryckt till sitt hjerta, var Susanna lycklig och glömde all dagens bekymmer och tunga.
Vid minnet af dessa stunder, runno ofta Susannas tårar och hindrade henne att märka den fuktiga glans, som stundom dervid uppsteg i Haralds ögon.
Men äfven Harald hade berättelser, väl icke af så öm natur, men likväl af nog interesserik, att på det högsta upptaga hela Susannas uppmärksamhet, och föranleda oss att med dem öfvergå till ett nytt kapitel.
Afton-stunder
Jeg ynder Livet, som sig driftig rører I Møllens Klappren og i Hamrens Slag; Jeg gaar af Veien for hver Plankekjører, Jeg ved han virker for en nyttig Sag; Men naar for lutter
Klip-klap man ej hører Et Klokkekald til Tankens Helligdag, – Er det kun Skinliv, som hvor Foden dandser Mekanisk, uden Aand, fast uden Sandser.
Flyv, lette Pile, klingende hinover
Hver driftig Myretues lave Tag!
Væk Aandelivet.
Foss.
Harald berättade gerna och berättade utmärkt väl; – en glad och vacker gåfva, som man ofta träffar i Norge inom alla klasser, så hos män som hos qvinnor, och som de tyckas ha ärft af sina förfäder skalderna; – han var dessutom väl bevandrad i Fjellbygden, dess naturmärkvärdigheter och dess legender.
Och det är ur den egentliga Fjellbygden, som folkpoesiens skönaste blommor i Norge upprunnit, likasom ur dess hjerta.
Sagans och hedna-ålderns tider ha lemnat här sina jätte-spår.
Elfven och fjellet ha sina traditioner om troll och förvandlingar; jettegrytorna ljuda i bergen och bautastenar resa sig öfver kämpar, som «spändt bälte» och fallit i envigeskamp.
Från Hallingdalen utgick den norska national-polskan Hallingen, och endast Hardanger-felan (Hardangerfiolen) kan rätt angifva dess vilda, underliga rythm.
Skönast äro de minnesblommor, dem den kristna forntiden födde, och den eviga snön på urbergens tinnar är icke oförvanskligare än dessa oskyldiga rosor vid deras fot.
Så länge Gausta står och Rjukan sjunger sin thordönssång, skall Mari-Stien minnas och dess saga af fröjd och sorg omtalas; så länge Folgefondens ishaf hvilar öfver dess stumma, dystra hemlighet, 2 så länge
skall grönskas den lilla ön, som säges evigt begjutas af trogen kärleks tårar.
Hur det är, – de som skrifva sången och sagan med sina egna lif, som uttala tillvarelsens djup i gerningarnes tysta men mäktiga språk, de äro de verkliga författarne, de första skalderne på jorden.
I andra ordningen komma de, som berätta hvad dessa lefvat.
När dagens arbete var slutadt, och Fru Astrid åter ingången i sina rum efter en lätt aftonmåltid, var det Haralds stora nöje att för Susanna läsa eller berätta historier, medan hon sydde eller lät sin spinnrock surra om, ofta i munter täflan med Larina och Karina, under det eldens flammor dansade på hällen och kastade sina varma och glada dagrar på de församlades gestalter.
Harald tyckte oändeligen om att ha Susanna till åhörarinna, att höra hennes utrop af barnslig förskräckelse och förvåning, eller hennes hjertliga skratt, eller ock se hennes tårar, vid hans ömsom muntra, ömsom sorgliga berättelser.
Huru djupt greps ej Susannas känsla af historien om Mari-Stien, denna stig öfver fjellet, vid brädden af Rjukan-forsens afgrund, som ännu i dag vandrarena gå med bäfvan och som en ung flicka påfann, ledd af kärlekens mod.
Det var på denna stig, som Vestfjordalens sköna Mari med lätta och säkra fjät gick sin barndomsvän och älskare, Ejstein Halfvordsen till mötes.
Men hennes faders girighet skiljde de båda, och bevekt af Maris tårar och böner måste Ejstein fly, för en lömsk rivals anfall mot hans lif.
År gingo om, och Mari var ståndaktig i sin tro.
Hennes far dog:
Ejstein hade genom tapperhet och ädelmod gjort sin fordna fiende till sin vän, och de älskande skulle, efter en lång skilsmässa, åter mötas, för att icke skiljas mer.
Ejstein hastade på Maristiens ginväg sin älskade till mötes.
Länge hade hon väntat honom.
Hon såg honom komma och hans namn undfor henne med ett glädjerop.
Han såg henne; – häftigt räcktes hans armar, liksom hela hans själ, mot henne, och han glömde – att han ej hade vingar.
Han störtade ned, och Rjukan slukade honom i sitt skummande djup.
Under många år derefter, vandrade dageligen på Marie-Stien en blek skepnad, med ett stilla vansinne måladt i sina sköna drag, och stod lutad öfver forsen och tycktes samtala med någon der nere i djupet.
Med en vemodig glädje i sina ögon, återkom hon alltid från den vandringen, och hon sade till de sina i hyddan:
«Nu har jag talat med honom, och han bad mig att komma hvar dag och säga honom huru jag lefver.
Det vore synd att neka honom det; han är så god och älskar mig så trofast.»
Så gick hon ännu med silfverhåren fladdrande för vinden, kring sin skrynklade kind, så gick hon, till dess en barmhertig röst kallade den trötta vandrerskan upp på himmels-stigen, till hvila och fröjd i den älskades armar.
Mindre sorgligt, men icke mindre interesserikt, var för Susanna den gamla sägnen om Halgrim.
«Stormannadauen» (Digerdöden) hade rasat genom Norge och bortryckt mer än två tredjedelar af dess folkmängd och förödt hela landsträckor och stora folkrika socknar.
I Uldvigs dal, i Hardanger, hade en ung bonde, vid namn Halgrim, allena blifvit öfver af allt folket, som bodde der.
Han reste sig upp från sjuklägret, der han låg omgifven af döda, och gick ut för att söka – lefvande menniskor.
Det var vår och lärkorna sjöngo högt i den blå klara luften, och björklundarna klädde sig i späd grönska, elfverna med smältande snöstrimlor slingrade sig sjungande utför fjellen, men ingen plog fördes i den uppmjukade jorden, och från höjderna hördes inga vallhorn kalla kreaturen ut till måltid; allt var dödt och tyst i menniskornas hem.
Halgrim gick från dal till dal, från hydda till hydda, och öfver allt stirrade döden emot honom, och han kände igen liken af fordna vänner och bekanta.
Då begynte han tro att han var ensam i verlden, och förtviflan intog hans själ, och han beslöt att äfven dö.
Men då han var i begrepp att störta sig utföre ett fjell, hoppade hans trogna hund upp och smekte honom, och klagade i ångstens uttrycksfulla språk.
Halgrim hejdade sig, och steg tillbaka från afgrundens rand; han omfamnade sin hund, hans tårar runno, och förtviflan vek från hans uppvekade hjerta.
Och han började åter sin vandring.
Kärlekens minne förde honom till Gravens socken, der han först hade sett och lärt älska Hildegunda.
Det var afton, och solen var i nedgången, då Halgrim nedsteg i en dal, der allt var likaså tyst och dödt, som i dem han hittills genomvandrat.