Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och till detta räkna vi dessa åldriga, af snillets glans omskimrande institutioner, på hvilka ungdomen nu i sin förvillelse synes vilja bära fräck hand.Literära notiser
För apologeter.
Öfver Voltaire har nyligen ett digert verk utkommit i andra upplagan, författadt af en jesuit vid namn W. Kreiten (Freiburg 1885, 580 sidor).
Om arbetets tendens vitna dessa nätta ord i inledningen: » Måtte äfven denna nya upplaga väcka afsky för Voltaire i många, många hjertan, ty äfven deri, att nedbryta det förflutnas afgudabilder, se vi en nödvändig uppgift för vår tid.
* — — På de sista bladen i boken skildras Voltaires dödsbädd, huruledes han fick se den onde stå lifslefvande vid sängen, beredd att gripa Voltaire så fort denne uppgifvit andan, och till slut heter det: » Kunde djefvulen dö, så skulle han icke sluta annorlunda. »
Vore icke detta något för apologetema i Upsala att befordra till svensk öfversättning?
Vi vilja minnas att en medlem af teologiska fakulteten derstädes, numera utnämd biskop, för ett tiotal af år sedan publicerat en afhandling i samma anda.
Taine, den berömde historikern och filosofen, böijar alltmera bli föremål för uppmärksamhet äfven i vårt land.
Ett af de senaste vitnesbörden derom är en broschyr af docenten Fried-lander i Lund, med anledning hvaraf vi dock hemställa, huruvida det icke vore skäl att taga reda på Taines verkliga förnamn, innan man utsatter dem på titelbladet.
Sjelf skrifver den celebre författaren vanligen blott H. Taine, men docenten Fried-lander har icke funnit detta tillräckligt, utan kallar honom Henri Taine.
Emellertid heter han alldeles icke Henri, utan Hippolyte.
Han bär dessutom äfven namnet Adolphe.Ett och annat om våra rangförhållanden.
Af Marcellus.
Vår nu gällande rangordning förskrifver sig, som sagdt, från 1714, ehuru naturligtvis genom tillkomna och upphörda tjenster förhållandena i högst väsentlig mån
• förändrats, hvaijemte en mängd förändringar, såsom lätt begripligt är, egt rum.
En massa resolutioner och bref finnas rörande senare gjorda rangbestämmélser, men detta hindrar icke, att stadgandena i detta afseende äro i högsta grad ofullständiga.
Man har derför, då af enskilda personer rangordningar utgifvits, sett sig nödsakad att, för erhållande af någorlunda fullständighet, tillita resereglementen och pensionsförordningar för att någorlunda kunna placera de rangberättigade i förhållande till hvarandra.
Om derför meningen är att behålla den officiella rangskilnaden, så tarfvas ovilkorligen en ny rangordning, som fyller de luckor, som nu i oändlig mängd finnas, och som också förändrar rangbestämmel-sema något bättre till öfverensstämmelse med förhållandena, ty, som de nu äro beskaffade, stöta de ofta nog på det mest befängda man kan tänka sig, en beskyllning för hvilken jag längre ned skall söka gifva skäl.
Rangordningen upptager alldeles uteslutande embets-rang, hvadan sålunda bördsrangen är helt och hållet Ur dagens krönika.
V. ^ — 8.
37lemnad å sido, och inom embetsmannaståndet har den militära gradbeteckningen såsom varande den mest utpräglade och konseqvente lagts till grund för bestämmande af andra embetsmäns rangställning.
Att hvaije embete medför sin rang är en sjeltklar sak och detta ömsesidiga förhållande mellan embetena är i rangordningen bestämdt.
deijemte finnes en annan grund för åtnjutande af rang nemligen, efter hvad förut är om-nämndt, såsom belöning af konungen, hvilken eger bort-gifva s. k. karaktersfullmakter, i hvilka högre titlar meddelas embetsmän, än deras tjenst skulle medföra, eller
någon titel meddelas enskild medborgare, utan att han innehar någon tjenst.
Visserligen är icke denna konungens rättighet omnämnd i grundlagen men enligt allmänt vedertaget bruk anses detta prerogativ enligt sakens natur tillhöra konungen.
Exempel finnas dock på länder, i hvilka denna rätt är konungen förmenad.
Så * är t. ex. förhållandet i Norge.
I norska grundlagen §
23 står tydligt: » Kongen kan meddele Ordener til hvem han for godt befinder til Belonning for udmaerkede For-tjen ester, der offentligen maa kundgjores; men ej anden Rang og Titel, end den, ethvert Embede medferer. »
Men äfven här i Sverige hafva försök blifvit gjorda att betaga konungen detta privilegium.
Vid riksdagen 1840 — 41, då man ju rent af umgicks med abdikations~ planer mot den gamle konungen, sökte man bland annat göra honom förtret genom att beröfva honom rätt att utdela karaktersfullmakter.
Förslag väcktes derom, och det den tiden oresonliga konstitutionsutskottet till och med tillstyrkte saken.
Utskottet anser, att » karakters-fullmakters utdelande icke var i något afseende nödigt eller nyttigt eller ens af något stadgande i grundlagen föranledt, men deremot i sin mån gifver näring åt en tyvärr alltmera öfverhandtagande flärd, som hotar att småningom undergräfva nationens moraliska kraft. » Trots detta vits-ord af det visa utskottet blef det ingenting af med hela detta attentat, och konungen utöfvar oförkränkt rätten att utdela karaktersfullmakter, ehuru sådana numera
• långt mindre ofta än förr komma i fråga.
Men då 1840 års riksdag icke kunde beröfva konungen rätten att meddela karaktersfullmakten, så gjorde den åtminstone deras åtnjutande mindre ljufligt genom att höja bevill-ningen för dem.
Till denna allmänt •antagna sed, att begagna de militära embetena såsom rangmätare i fråga om de civila, bidrager nog också i icke oväsentlig mån den omständighet, att i äldre tider monarkien vida mer än nu var en militärmonarki, då allt, som hade afseende på kriget, fick en öfvervägande betydelse i staten.
Som sagdt, vår rangordning bestämmer rangen endast mellan statens och hofvets em betsm än, detta i motsats till hvad förhållandet är på en del andra ställen, exempelvis i England, som har en noga specificerad rangordning möd 62 klasser från statens högsta em betsmän ända ned till daglönaren.
I England har också börden tagits i betraktande vid rangens bestämmande.
Icke heller medför hos oss doktorsgrad någon särskild rang, men i detta afseende må nämnas den egendomligheten, att teologie doktorer jemte biskopar och professorer genom kongl.
brefvet den 3fo Maj 1655 och den 23 Sept.
1695 förklarades vara att räkna såsom adelns vederlikar.
Att detta skulle vara en utmärkelse är väl antagligt, eftersom icke mindre än två kungliga bref blifvit rörande denna för öfrigt icke just så riksvig-tiga sak utfärdade, men att veta, hvad fördel detta medför-de, är mycket svårt, ty så mycket är visst att icke fingo dessa » vederlikar » njuta sig till godo adelns reelaste pre-rogativ representationsrätten och forum privilegiatum.
Lika litet medföra riddarordnar och andra belönings-tecken med undantag %af serafimerorden och storkors-komraendörsgraden någon rang.
Hvad serafimerorden angår, får jag tillfälle att längre ned yttra mig derom, nu allenast anmärkande, att jemlikt förordningen om denna orden af den 26 November 1798 är stadgadt, 4att » de infödde svenske män som med denna riddareorden komma att hedras, skola minst ega lika värdighet med generallöjtnanter », hvaijemte de skola ega kommendörs * värdighet af någon bland de » mindre ordname ».
Då derför konungen ville utnämna hofmarskalken friherre Bernhard von Beskow till serafimerriddare, var ‘ man nödsakad att först göra honom till öfverstekammaijunkare för att han skulle få den rang, han behöfde för denna utmärkelse.
Imellertid synes man icke alltid vara så grufligt nogräknad med iakttagande af denna rangföreskrift att döma deraf att grefve Gustaf Lagerbjelke erhållit denna utmärkelse, fastän han såsom landshöfding icke har mer än generalmajors rang.
Visserligen var han vid utnämningen landtmarskalk, men denna befattning, huru berömlig den än var, ' medförde icke någon rang alls, ännu mindre generallöjtnants.
Angående öfriga ordnar är ’ stadgadt i fråga om rangen för kommendörer af svärdsorden och storkorset af samma orden, att den ej kan tilldelas någon, som icke har minst öfverstes grad, och storkorset af nordstjeme-orden kan endast den få, som har minst tromans d. v. s. minst öfverstelöjtnants rang.
Men icke heller i detta af-seende är man alltid så rigorös.
Man såg professor Fries, ehuru professorer allenast äro trotjenare, hugnas med storkors af Nordstjeman, men detta hade sin förklarings-och försvarsgrund deri, att han såsom ledamot af svenska akademien tillhörde de lyckliga tromän, som kunde med denna utmärkelse hugnas.
Svårare förgick man sig mot rangbestämmelsema och ordensstatutema, då friherre Nordenskiöld utnämndes till storkorskommendör af denna orden, ty han kunde icke i någon egenskap, hur frejdadhan än för öfrigt var, räknas bland tromännen, och icke nog härmed utan äfven i ett annat afseende förgick man sig vid denna ordensutnämning, i det att ordensstatutema stadga, att till storkorskommendör endast den kan nämnas, som förut innehar samma orden, men som bekant hade professor Nordensköld ingen orden alls, då han nemligen refuserat lilla stjeman.
Jag anför detta visst icke för att klanka på denna hedersbelöning åt den verldskun-nige upptäckaren, utan allenast för att visa, att man icke alltid är så noga med rangbestämmelsemas iakttagande vid ordensutnämningar.
Imellertid hafva såväl serafimer-orden som de högre graderna af de andra ordname med sig icke allenast fördelen af en rangbestämd ställning, utan medför ock den reela fördelen af pensioner, hvilka, hvad serafimerriddame beträffar, äro tio t^ll antalet, deraf de fyra äldsta pensionstagame åtnjuta hvardera 900 kr.
och de öfriga 600 kr.
årligen.
Våra rangstadg^nden tillerkänna icke politiska beställningar inom representationen någon rang.
Hvarken landtmarskalken eller de fyra ståndens talmän hade eller kamrames talmän hafva någon rang.
I detta afseende står det liberala Norge på en annan ståndpunkt.
Hof-resolutionen den 9 Januari 1863 tilldelar der stortingets president rang och icke nog dermed utan han får en mycket hög rang och nämnes främst bland alla med rang försedda.
Man kan ju icke mer hylla » folkets majestät ».
Imellertid måtte det vara något litet misstag med denna rangbestämmelse, ty denna hofresolution upphäfver icke den af norska regeringen 1820 faststälda bestämmelse, att » Rigets Statholder har Rang og Saede nsest efter det Kongelige Huus og fraemmede Konge-lige Prindser samt over alla andre inden- og uden-rigske Personen.
Detta betyder nu ingenting, sedan ståthållarebefattningen blifvit upphäfd, men så mycketär säkert, att stortingspresidenten i rang går före stats-ministrame, så excellenser de än äro.
I allmänhet tillkommer icke ^lågon rang prestema i verldsligt afseende, ehuru man vid upprättande af privata rangordningar sökt så godt man kunnat inflicka dem på de platser, som synas böra tillkomma dem, ehuru de icke kommit särdeles högt på rangskalan, så att t ex. kontraktsprostar och kyrkoherdar icke kunna tillföras högre klass än ryttmästare vid de indelta regementena.
Hvad biskopame beträffa, så är förut nämndt, att de erhållit den något mystiska förmånen att anses såsom adliga vederlikar.
I öfrigt är ingenting i detta afseende bestämdt, men då konungen i sina skrifvelser benämner biskopame för sina » tromän », så får man väl antaga, att de skola till denna rangklass räknas.
Men något vidare i den vägen har man icke till ledning.
Man har också i de utgifna rangordningarna placerat dem mycket olika.
Under det ajtt den okände men uppenbarligen mycket kunnige utgifvaren af den senaste
* på Normans förlag utkomna rangordningen ansett, att de böra räknas till tromännens högsta klass, det vill säga med generalmajors rang försedda, så ringerar Roth-lieb i sin rangordning in den) bland sista klassens tromän och ställer dem sålunda närmast i jembredd med öfver-stelöjtnanter vid indelta armén.
Härmed må nu vara huru som helst, ty det är ingen möjlighet att i detta afseende komma till något resultat, dä ingen auktoritet finnes som kan afgöra den saken.
Skall man imellertid söka bilda sig ett visserligen godtyckligt omdöme i saken, så har det onekligen mer skäl för sig att räkna dem till högsta än till lägsta tromansklassen.
De äro ju ordförande i kollegiala verk i första instans och anses onekligen i socialt afseende jemnstälda med landshöfdingame, hvilka hafva generalmajors rang, d. v. s. högsta tromans-klassens.
Från denna regel gör erkebiskopen icke någotundantag.
Visserligen räknar Rabenius — af skäl, som jag icke kan förstå — erkebiskopen bland generallöjt-nanteme, men han lärer trots denna karaktersförbättring omöjligen komma högre än de andra biskopäme.
Erkebiskopen har icke någon sådan exceptionell ställning, att han kan anses taga rang i någon klass före bisko-pame i andra stift Den tid är förbi, då han räknades såsom » svenska kyrkans primas » och då verkligen var kyrkans öfverhufvud.
Nu är han allenast primus inter pares, men för öfrigt får han räknas lika med stifts-biskoparne, antingen desse skola anses såsom generalmajorer eller allenast såsom öfverstelöjtnanter.
En annan sak är att nu coutumen blifvit sådan, att erkebiskopen vanligen hugnas med serafimerorden, ty då får han rang efter den höga klass, till hvilken desse riddare räknas.
I Norge hafva.
biskopäme generalmajors rang.
Ett genomgående drag i vår rangordning är den orimligt öfverdrifna rang, som tillerkänts hoffunktionä-reme.
Jag far längre ned tillfälle att tala om den rang, som innehafves af riksmarskalken, som oegentligen bär detta namn, då han ju icke har något särskildt med » riket » att göra, utan allenast är chef för konungens hof.
Så som saken i detta afseende nu är ordnad * är för närvarande riksmarskalken innehafvare af högsta rangen i riket framför sjelfva statsministern.
Visserligen skulle grefve Gustaf Adolf Sparre — äfven utom riksmarskalks-embetet — såsom f. d. justitiestatsminister vara i rang den främste, men detta hindrar icke, att, äfven om han icke hade varit justitiestatsminister, han nu innehade högsta rang i riket.
Likasom riksmarskalken har så hög rang, som han har, så är detta äfven förhållandet med de öfriga hofembetsmännen.
Sålunda finner man öfver-stekammarherren, öfverhofstallmästaren och öfverhofjäg-mästaren gå före generalerna i rang och lemna således presidenter efter sig.
Och hvad betydelse t. ex. öfver-hofstallmästareembetet har, kan man någorlunda döma deraf, att Gustaf III redan vid födelsen nämnde grefve Gustaf Lewenhaupt till detta höga embete.
Visserligen sker icke détta nu för tiden, men man misstager sig väl icke, om man håller före, att denna funktionär icke heller nu för tiden har mer maktpåliggande befattning än på den tiden, då en medborgare i vaggan ansågs kunna dermed beklädas.
Det skulle dock icke vara så mycket att säga derom, i fall detta höga prerogativ vore ett minnesmärke från gamla tider, då konungens hofförvalt-ning och statsförvaltningen icke voro så strängt skilda från hvarandra som nu, men detta är icke förhållandet.
Dessa hoffunktionärer hade förut rang efter generallöjtnanter, men det var Carl Johan, som 1834 så förbättrade deras rang, att de kommo framför generaler.
Denna oformliga rang tillkommer icke allenast de ' högsta hof-embetsmännen utan äfven de under dem stående.
Vi finna sålunda kabinettskammarherrame ståta med samma rang som högst kan tillerkännas biskopame, kammarherrame äro öfverstar och kammatjunkare äro majorer.
Men denna höga rang tillkommer egentligen den uppvaktande delen af hofstaten, då deremot den verkligen arbetande delen af hofförvaltningen icke är lika lyckligt lottad.
Under det att öfverhotjägmästaren sålunda befinner sig i rangklassen N: o 1, så har hofsekreteraren kommit i klassen N: o 37 jemte löjtnanter vid en del rangregementen.
Hotkamreraren blir ytterligare ett steg bakefter, och ^^ / auditören, som dock måste vara en juridiskt bildad person, har fått den afundsvärda lotten att i rang komma att stå mellan underlöjtnant och fanjunkare, hvilket är så mycket hårdare för honom, som rcgementsa.uditöreme åtminstone hafva fullt en löjtnants rang, heder och värdighet.
Om den svenska rangordningen är särdeles liberal mot hofchargemas innehafvare, så skattar hon lärdomen synnerligen lågt, och om det verkligen vore någonbetydelse med dessa rangförhållanden, så skulle det vara harmfullt att se, huru ringa de lärda yrkena aktas.
Jag har redan påvisat, att det högsta, en biskop kan i rang komma, är till generalmajor, och högre kommer icke sjelfva erkebiskopen, om han icke råkar vara serafimerriddare.
Men ¿Innu sämre lottadt är vårt kungliga svenska lärarestånd, pch detta fastän 1600-talet hade den veneration för lärdomen, att kungl.
maj: t då förklarade professorer för adliga vederlikar.
Nu är det så lagom bestäldt med den saken.
Visserligen har rector magnificus fått öfver-stelöjtnants rang, men mot de andre professoreme är man särdeles njugg i detta afseende.
De räknas icke hafva högre valör än ryttmästare och äro såsom sådane jemstälda med kronofogdar och förste landtmätare.
Då man sålunda finner, att en ung kammaijunkare innehar majors rang och en gammal föijent professor icke kommer längre än till ryttmästaregraden, så kan man någorlunda göra sig en föreställning om, huru pass lämpligt rangförhållandena äro ho§ oss afvägda.
Lektorer, som dock hafva behof af ganska betydande kunskaper, gå i rangordningen lika med löjtnanter vid rangregementena och läroverksadjunkterna hafva icke ansetts värdiga att hugnas med någon rang alls, åtminstone så vidt jag kunnat finna, och detta fastän kungl.
flaggskeppare fått komma med i rangordningen.
Denna rangmissaktning mot det lärda ståndet synes vara något specifikt för Sverige.
Våra grannländer stå i detta afseende långt före oss.
I Danmark har en professor åtminstone öfverstelöjtnants rang mot ryttmästare-rangen hos oss, och Norge går ett steg ännu längre och gör professoreme lika med öfverstelöjtnanteme vid rangregementema.
Lektoreme hafva i Norge ryttmä-stares rang och adjunkteme hafva icke ansetts för simpla att upptagas i rangnillame, der de fått premierlöjtnants karakter.
Imellertid visar detta hos oss existerandeförhållande mer än något annat, hur rasande det är hos oss stäldt i fråga om rangen.
Visserligen må det vara sant, att rangen nu icke har någon betydelse, men, då
i alla fall så pass stor vigt fästes vid densamma, att sjelfva regeringsformen innehåller bestämmelse i detta afseende, och då kongl.
maj: t ännu i dag låter utfarda stadganden i detta afseende, så vore det väl skäl att tillse, att rangordningen blefve litet mindre oförnuftig, än den för närvarande är.
I afseende å rang finner man i Sverige fyra särskilda klasser.
Vi hafva konungens högstbetrodde män, till hvilka räknas statsministern, riksmarskalken, statsråden och serafimerriddare; konungens högtbetrodde män, hvilken klass börjar med generaler och slutar med justitieombudsmannen och justitiekanslem samt af det militära ståndet med generallöjtnant; tromän i graderna från generalmajor till öfverstelöjtnant och trotjeTiarc från major till underlöjtnant i de militära graderna och åtskilliga andra lägre tjenstemän såsom fältbokhållare m. fl.
Äfven denna klassifikation företer en högst egendomlig komposition.
Det är t. ex. ganska svårt att veta, hvarför öfverståthållaren i Stockholm skall tillhöra de högtbetrodde männen, och landshöfdingame allenast vara tromän.
Man finner också en så konservativ man som Hartm^nndorff inlägga en gensaga mot denna anomali, då han tillika framhöll, att öfver- och underståthållare-embetena borde förenas och embetets innehafvare allenast betraktas » såsom den förste bland landshöfdingar ».
Men oaktadt öfverståthållaren har generallöjtnants rang, och landshöfdingame endast stå såsom generalmajorer, så hindrar detta icke, att skilnaden förut varit ännu större, då nemligen öfverståthållaren i gamla tider betraktades lika med fältmarskalk, ehuru han, om jag icke misstager mig om året, 1835 fick stiga en bit utför i rangordningen.
— Egendomligt är också att finna, att Sverigesenvoyés extraordinaires et ministres plénipotentiaires icke ansetts böra sättas högre än såsom generalmajorer.
Sålunda står t. ex. öfverhofstallmästaren vida i rang framför Sveriges ackrediterade sändebud till och med på de vigtigaste platser, oaktadt desse senare dock representera Sveriges land och konung, och öfverhofstall-mästaren icke representerar någonting alls, annat än föråldrade ceremonier och föreställningssätt.
— Hvarför också generalfälttygmästaren skall anses såsom ett strå hvassare än till och med generaler är svårt att inse.
Der-ig-enom inträffar den lustigheten, att generalfälttygmästaren friherre Leijonhufvud i svenska armén har högre rang än sjelfva konungen af Danmark, som icke är mer än general.
Men någon rangstrid lärer dem emellan väl icke gema komma i fråga.
Värre ställer sig saken med vår andra general — ty vi hafva icke mer än två
— f. d. statsrådet J.
M. Bjömstjema.
I armén är icke friherre Leijonhufvud mer än generalmajor och står således åtskilliga grader efter general Bjömstjema, men den nådiga rangordningen har genom ödet gjort honom såsom generalfälttygmästare stående lika många trappsteg framför generalen, som han såsom generalmajor står efter honom.
Det skulle vara ganska egendomligt att se, huru en ceremonimästare skulle lösa en så vigtig etikettsfråga.
Understundom blifva också rangföreskriftema rent af komiska, såsom då genom nådiga stadsprivilegier rådmännen i den goda stapelstaden Göteborg hugnats med den stora hedern att i rangrullan stå närmast före fanjunkare men efter den yngsta underlöjtnant.
Som redan är sagdt, höra konungens högstbetrodde män till första rangafdelningen.
Denna rangklass har ansetts så vigtig, att sjelfva regeringsformen innehåller bestämmelser derom.
Den 34 paragrafen stadgar i detta afseende, att » statsministrame innehafva rikets högsta värdighet och statsråden den närmaste derintill », hvilketnumera så ändrats, att det är statsministern och ministern 1 för utrikes ärendena, som innehafva rikets högsta värdigheter.
Ursprungligen hade man 1809 bestämt en annan rangordning i grundlagen.
Man fann der skäligt stadga, att » de tvenne statsministrame innehafva rikets högsta värdigheter.
Statsråden ega lika anseende med generaler och justitieråden med generallöjtnanter. » Om också mindre underligt är, att man 1809 fann anledning vara för handen att i sjelfva grundlagen intaga en jem-förelsevis efter våra föreställningssätt så underordnad fråga som angående rangen för statens högsta funktionärer, så kan det onekligen förefalla något märkligt, att 1840 års riksdag vid departementalstyrelsens införande fann för godt att bibehålla detta stadgande samt till och med stipulerade en annan rangordning.
Man erkände, att det var mindre lämpligt och behöfligt, att någon viss rang för justitieråden i grundlagen stadgades och derför borttogs denna bestämmelse ur regeringsformen, fastän högsta domstolens ledamöter ändock fingo behålla sin rang oförändrad.
Men hvad statsråden angick, så ansågs det i sin ordning, att deras höga värdighet fastslogs genom sjelfva grundlagen.
Det heter
— såsom motsats till upphäfvandet af justitierådens rang
— att » hvaremot och enär statsrådets ledamöter såsom konungens rådgifvare stå honom närmast, med departe-mentschefeme tillika lemnadt inseende öfver förvaltande embetsverken, dem bort tillerkännas innehafvandet af rikets högsta värdighet eller af den närmaste derintill ».
Men ännu mer förvånande är, att man så långt fram i tiden som 1876, då man vidtog förändringen med justi-tiestatsministems sjelfskrifna primariat och i stället i vår statsförfattning införde en af konungen vald statsminister, ändock bibehöll stadgandena om rangförhållandena inom statsrådet.
Man kunde väl annars hafva tänkt, att det bort vara en öfvervunnen ståndpunkt att sättarangstadganden beroende af två riksdagars beslut och kongl.
maj: ts sanktion.
Imellertid har stadgandet i grundlagen icke ens förmått göra dessa rangförhållanden till en sanning.
Det förhåller sig nemligen icke så, att stats- och utrikesmi-nistrame innehafva rikets högsta värdigheter och statsråden » den närmaste derintill ».
Då detta uttryckssätt begagnats, är det enligt vanligt språkbruk klart, att ingen i fråga om rang och värdighet får stå öfver statsmini-strame och att ingen i detta afseende får stå mellan dessa ministrar och statsrådets ledamöter.
Så är dock händelsen.
I brefvet till riksmarskalken den 10 Januari 1868 stadgas uttryckligen, » att lika värdighet med stats-ministrame fortfarande tillkommer riksmarskalken ».