Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är tydligt att om man vill att samhället skall lugnt och lyckosamt utveckla sig, så måste man hos de unga medborgarne redan i deras spädaste ålder inskärpa moralens hälsogifvande läror, ty det är hos barnen man grundlägger den kraft, sorn hos samhället utvecklar sig; det är hos dem man nedlägger fröet till de krafter, som i en framtid skola uppenbara sig.
Missförstår man detta nödvändiga vilkor för samhällets bestånd och fortskridande, sä blifver följden lätt synbar uti det olyckliga skådespelet, alt de vackraste byggnaderna inom samhället äro fängelserna och att man åt brottslingarne upbygger palatser, under > det att skolan står undangömd uti samhällets mörkaste och aflägsnaste vråar.
Detta är ett sorgligt bevis på huru man kan misstaga sig om den plats hvardera af dessa institutioner bör ega.
Man har icke velat söka förekomma nödvändigheten af dessa cellfängelser; man har velat allt för mycket omhulda ett redan fallet slägte, med förbiseende af all omvårdnad om det upväxande slägte!, som genom sin utveckling skolat bevara samhället ifrån fortfarande förfall.
Jag kan således icke medgifva att folkskolan har en så ringa upgift, som man här velat förespegla; jag tror tvertom att den har ett högt, ett vackert mål, fastän detta mål ännu på långt när icke är hunnet, men denna Den 29 Mars.
Den 3 Februari e. m. 301 nen till följd af sjuklighet eller oordentlighet upphört att vara familjens verkliga stöd.»
Detta kan visserligen vara en ganska rörande och i sin mån verksam nödfalls-utväg, men icke bör man anföra sådana undantag såsom motiver för allmänneliga stadganden.
Mannen är hustruns och familjens naturliga stöd och verkliga hufvud; han bör vara det, samt finna sin stolthet deri, och der förhållandet olyckligtvis skulle vara annorlunda, är det ju endast ett undantag från regeln.
Detta leder mig till bemötande af något, som på f. m. af den talaren, hvilken näst före mig i denna öfverläggning, haft ordet, yttrades till förmån för Utslcts hemställan.
Hr v. Kraemer anlörde dervid åtskilliga exempel på qvinnan från hedendomen, de der utvecklat stora, beundransvärda, ja heroiska egenskaper; vi tyckte oss höra nämnas en Semiramis, en Nitocris, m. fl., vare sig Assyriska eller Egyptiska och kanske något litet fabulösa furstinnor, hvilkas namn, omstrålade af ryktets glans, hunnit till våra tider.
En mot qvinnokönet vidrigt sinnad talare skulle då möjligen å andra sidan, till en motvigt, kunna nämna en Delila, som gjorde
Simson en så märkbar otur medelst afklippandet, försåtligen, af hans kraftiga hårväxt, en Dejanira, som beredde Herkules’ ofärd, en Messalina, hvars laster söka sitt motstycke i historien, ja hvarför icke den sköna Helena, flyktig i åminnelse, eller hennes Egyptiska jemlike, den intriga nta Cleopatra, o. s. v.; men, likasom jag anser dessa endast vara sorgliga undantag, vara sällsynta mönstra af perversilet, så påstår jag ock, att de af Hr von Kraemer åberopade märkvärdiga damerna äro, äfven de, undantag, fast i en annan rigtning, den heroiska, den utomordentliga och storartade, ädla, utöfver vanliga krafters mått, inom begge könen.
Om någon, på grund af hvad jag nu anfört, tror att han i mig finnér en motståndare till utvidgandet af qvinnans rättigheter, så bedrar han sig.
Jag önskar tvertom, att dessa rättigheter skola utvidgas, men endast i den mån, qvinnans naturliga anlag och egenskaper sådant fordra.
Derföre tror jag, att qvinnan, med sin märkvärdiga, lyckliga förmåga, att vid sjukbädden intränga i sjukdomens väsende och mången gång, synes det, divinatoriskt ana hvad som erfordras för dess häfvande, sin milda, tåliga hand vid sjuklingens vårdande, skulle såsom läkare kunna utöfva ett ädelt och välgörande inflytande; och likaledes föreställer jag mig, att hon skall kunna användas, lika väl som mannen, i åtskilliga yrken, der någon fysisk styrka icke behöfves, såsom t. ex. post- och telegraf-verken samt i jernvägsförsäljnings-1 byråer.
Såsom ett skäl att medgifva qvinnans användande i statens tjenst, vill jag dock ingalunda, lika med en föreg:de talare, åberopa den ekonomiska fördel och besparing, staten möjligen deraf skulle hafva medelst nedsatta löneförmåner åt anställda fruntimmer; ty jag anser tvärtom, Mina Hrr! att qvinnan, då hon gör lika mycken nytta som mannen, bör erhålla vedergällning, 302 Den 3 Februari e. m. till lika belopp med den, hvilken tilldelas hennes manliga kamrater, för enahanda tjenstgöring.
Ribbings reservation afgafs, sedan jag redan haft tillfälle att reservera mig mot Utsk:ts beslut, och jag, som ej visste hvad han ämnade införa deri, eller huru den slutliga hemställan skulle af honom formuleras, kunde ej på förhand instämma i densamma, ehuru jag af den i Utsk:t förda öfverläggning fann våra åsigter vara i det hufvudsakligaste öfverensstämmande; och af hvad jag redan yttrat, torde R. o. Ad. finna, att jag så mycket mera nu delar hans, i reservationen afgifna framställning, som han, enligt hvad jag finner, derur uteslutit den divergenspunkt, som under debatten emellan oss förefanns, eller om qvinnans användelse till läkarebefattning i statens tjenst.
En utmärkt vetenskapsidkare och riddersman har här på f. m. afgifvit ett förslag i ungefär samma syfte, som det af Prof. Ribbing omfattade, men i detta förslag har likväl ej uttryckligen undantagits, hvad Prof. Ribbing undantagit, eller de nyss af mig uppmärksammade, utaf staten aflönade befattningar, som kallas offentliga läkareplatser.
Prof. Ribbing föreslår nemi. att »qvinna må vara berättigad att aflägga afgångs-examen vid elementarläroverket samt kunskapsprof och examina för vinnande af medicinsk grad vid universitetet», samt »att qvinna, efter nöjaktigt fullgörande af sistnämnda prof, må erhålla venia practicandi, dock utan rättighet till vinnande af offentliga läkareplatser.
Med uttryckande af min vördsnadsfulla högaktning för Hr Huss, och mitt varma instämmande i syftningen samt det aldramesta af hvad han anfört, nödgas jag dock beklaga, att han i sitt förslag ej upptagit dessa ord: »dock utan rättighet till vinnande af offentliga läkareplatser», ty jag anser för min del det vara af särdeles vigt, att ett sådant undantag göres.
Tänkom oss, Mina Hrr! att en qvinna, efter atlagda prof, anmäler sig såsom sökande till en provincial-läkareplats, eller en regements eller bataljonsläkare-befattning; i händelse hennes betyg äro vackrare än hennes manlige medtäflares, måste hon erhålla tjensten.
Att detta icke vore lämpligt, tror jag mig hafva förut visat, och man torde ådagalägga större nitälskan för qvinnans val, om man på förhand, genom antagandet af Prof.
Ribbings förslag, med lätt hand prekaverade detta.
Utsk:ts åsigt, att det vore gagneligt för qvinnan, att få använda sin förmåga inom kansliet och de administrativa embetsverken, fastän hon der ej kunde erhålla någon chefsplats, eller ens någon plats utöfver den aldralägsta graden, kan jag ej dela.
Mig förefaller det såsom en njugg och otillfredsställande välgerning, att låta en qvinna först i åratal kompetera med våra talrika extra-ordinarier och dela deras lönlöshet, samt sedan erhålla en ringa tjenst, utan utsigt att stiga högre, under det att möjligen hennes inre medvetande sade henne att hon vore duglig till något bättre; och jag anser det derföre vara dubbelt orätt, att inlocka qvinnan på en bana, som på samma gång den föga öfverensstämde med hennes sanna syftemål, skulle i ännu ringare Den 3 Februari e. m. 303 grad bereda henne någon verklig trefnad.
Det är visserligen en artighet, man vill visa, men en illa afpassad artighet, som icke skänker henne någon sannskyldig förmån.
Ty en qvinna, vare sig husmoder eller ej, som inom den stilla kretsen af ett hem, verkar godt för liela sin omgifning, blifver mycket mera aktad, och i följd deraf äfven hedrad och lycklig, än om hon, med medelmåttig framgång och inga utsigter till befordran, har någon liten syssla i ett embetsverk.
För de af Utsk:t omnämnda 283,578 ogifta, de ogifta männernes antal öfverskjutande, qvinnornas utkomst bör man visserligen sörja genom öppnandet af några flere platser, än som hittills stått dessa qvinnor till buds; men likväl ej sätta dem i paritet med mannen, förklara dem lämpliga till allting och derigenom ingifva dem förhoppning att komma till statens högsta tinnar, dit för närvide dock grundlagens bud förmenar dem att stiga.
En sådan åtgärd tror jag ej skulle vittna om något välbetänkt nit för qvinnokönets bästa.
Följaktligen hoppas jag, då jag nu anhåller, att K. o. Ad. ville såsom sitt beslut antaga Prof. Rihbings reservation, alt jag ej måtte blifva missförstådd såsom någon motståndare eller ringaktare af qvinnan, hvars mest vördnadsfulla beundrare jag tvertom förklarar mig vara.
En talare här bakom mig har på förmiddagen yttrat, att frågan om qvinnans rätt är en fråga af verldshistorisk betydelse, och att man med matematisk visshet kan räkna på att den skall tilltvinga sig en lösning.
För min del delar jag till fullo denna uppfattning, men tror just derföre, att det är mycket angelägnare att icke föra denna vigtiga fråga på orätt väg, och bereda en lösning deraf, som icke båtar menniskoslägtet.
Samme talare hänsyftade på de stora lagar, som vi pysslingar icke böra försöka att stötta under, utan låta böra verka fritt, och just dessa lagar, som äro dels fysiska, dels moraliska, bör man vid ifrågav:de lagstiftning alltid hafva för ögonen.
De moraliska kan jag ej bättre återgifva än med en reservants ord: »Qvinnans uppträdande i det offentliga lifvet utgör en 'undantagsställning, under det hon, såsom den öfvande och sammanhållande själen i familjelifvet, eger sin på en gång naturliga och högsta plats: ett förhållande, som af ingen lagstiftning kan rubbas eller förryckas, utan att derigenom lika mycket nedsätta qvinnans verkliga värdighet, som i sjelfva dess rötter skada samhället.»
Det är just detta Utsk:t förbisett, då Utsk:t tyckes uppställa qvinnans verksamhet inom det allmänna såsom något i regeln önskvärdt, och frågar, om menniskoslägtet vid arbetet i intelligensens tjenst har råd att undvara alla de krafter den ena hälften förmenas ditföra, likasom om menniskoslägtet vid detta arbete hittills undvarit de qvinliga krafterna.
För min del förklarar jag en sådan uppfattning innebära det största misskännande af den ädla verksamhet, som qvinnan utöfvar i hemmet, en verksamhet, som kanske ofta är mera 304 Den 3 Februari e. m. välsignelsebringande än den, som mannen utöfvar i det offentliga.
Hvad Utsk:ts tillstyrkande beträffar, så är det egentligen ett ofantligt anlopp, utan något synnerligen stort resultat.
Hr von Koch har redan erinrat, att förändring af grundlagen vore en bland de åtgärder, som K.
M:t måste vidtaga, innan han kunde gifva förslaget någon synnerlig tillämpning, och en annan talare har fästat uppmärksamheten derpå, att. innan man i erbjuder qvinnan rättighet att taga examen och erhålla tjenstebelättningar, vore det nödvändigt att för henne inrätta undervisningsanstalter, der hon kunde inhemta derför erforderligt kunskapsmått.
Utsk:t har således börjat der man äfven på Utsk:ts egen väg borde sluta.
Särskildt måste jag bemöta den beskyllningen, att man nekar qvinnan att inhemta kunskap och sedan hånar henne för hennes brist derpå.
Den enda allmänna undervisning, som Staten af ålder ombesörjde, var ordnad för att uppfylla ett dess eget behof, att bereda män för Statens och Kyrkans tjenst, och då qvinnan härtill icke hade tillträde, bereddes ej heller lör henne offentliga undervisningsanstalter.
I samma mån deremot, som Staten började betrakta beredande af tillfälle till bildning såsom ett ändamål i och för sig sjelft, i samma mån iakttogs också qvinnans rätt.
Så har hon öfverallt del i folkundervisningen, så har ett seminarium för bildande af lärarinnor med tillhörande normalskola blifvit inrättadt, så torde vidsträcktare åtgärder för att lemna henne tillfälle att erhålla högre bildning redan vid denna Riksdag komma att ske, men om man i sistnämnde afseende gått tillväga med en viss tvekan, så lärer orsaken dertill böra sökas dels i de materiella svårigheterna, och dels uti den önskan man hyst att qvinnans uppfostran ej må allt för mycket dragas utom hemmet, men ej i någon afsigt att hålla qvinnan på en låg bildningsgrad.
I afseende på de förslag, som blifvit framställda af män, hvilka lika med mig ogilla Utskits Betänk., och serskildt angående Hr Huss’ förslag, får jag yttra, att jag anser önskligt, att qvinnan erhåller tillträde till sådana mindre tjenster, som bereda henne under vissa förhållanden väl behöfliga näringsutvägar; att det äfven efter min tanke vore för menskligheten lyckligt, om qvinliga läkare funnes, och att tillfälle till undervisning i denna konst, hvartill i allt fall endast ett fåtal lärer egna sig, bör qvinnan beredas, samt att qvinnan ostridigt för barna-undervisning har en framstående lämplighet.
Oviss likväl, huru långt hennes användande i sistnämnde afseende bör gå, och obenägen att yrka bifall till ett skrifvelseförslag, som först under öfverläggningen blifvit framstäldt, får jag yrka att frågan måtte till Utsk:t återremitteras.
Om det tidstecken, som lig ger framför oss i detta Ekon.-Utsluts Betänk., och de motioner, som föranledt detsamma, icke kan åtminstone på mig göra annat
Den 3 Februari e. m. 305 annat än ett högst bekymmersamt intryck, så måste man å andra sidan serdeles glädja sig öfver det djupa allvar, hvarmed denna fråga blifvit behandlad såväl här i dag som under dessa dagar i enskilda samtal.
Detta utvisar, att denna fråga, då den närmare betraktas, är af den aldra djupaste betydelse, är en fråga, som rör samhällets rötter, och på hvars bedömande och lösning det beror, om det rätta förhållandet mellan individ, familj och samhälle skall fortgå i en sund utveckling eller rubbas till mehn för såväl qvinnan som mannen och samhället.
Sedan jag på förmiddagen anmälte mig att erhålla ordet, hafva några yttranden blifvit afgifna, hvilka för mig och de med mig liktänkande gjort allt vidare ordande i denna fråga i det närmaste öfverflödigt.
Det första algafs af en yngre talare här helt nära mig, och gick mig till hjertat, emedan jag erfor, att han uppfattat saken i dess djup, i dess helgd.
Derefter hafva vi haft den glädjen att af en utmärkt vetenskapsman erhålla ett praktiskt förslag och en i allo förträfflig utredning af frågan, om jag vågar undantaga något enstaka uttryck, såsom t. ex. att »den gudomliga sanningen kan väl icke upphäfvas, men modificeras», hvilket senare uttryck jag skulle önska utbyta dertill att sanningen kan belysas och renas, ty modifikation innebär dock en förändring.
Om jag undantager detta och det slut, hvartill talaren kom, då han yrkade afslag å Betänkit, i stället för återremiss, som jag hade önskat just i samma syfte som det af talaren framställda förslag innehåller, utgjorde talarens anförande just mina tankar i denna fråga, ehuru mångdubbelt bättre uttryckta än min förmåga skulle hafva tillåtit mig.
I afseende å frågans detaljer återstår således föga eller intet för mig att tillägga, men jag skulle dock anhålla att få yttra några ord med afseende å frågans allmänna sida.
Jag tror det vara obestridligt, att man jemväl i vårt land under förflutna tider, äfven sedan qvinnans värde blifvit i kristendomens ljus erkändt, gjort sig skyldig till ett slags underskattande af hennes håfvor, en njugghet i att öppna sådana fält, som vore lämpliga för bennes verksamhet, hennes förvärf, och som kunde stå tillsammans med hennes egentliga och hufvudsakliga kallelse såsom qvinna.
Jag tror, att man i denna likasom i många andra stora och vigtiga samhällsfrågor varit för njugg i tilldelandet af partiella medgifvanden, och derigenom framkallat alltför genomgripande reformförslag.
Om man gifvit qvinnan de rättigheter, på hvilka hon kunnat hafva rättmätiga anspråk, skulle man säkerligen hafva förekommit ett sådant förslag, som det hvilket innehålles uti Utsk:ts föreliggande Betänk., hvaruti de, som föra emancipationens talan, synas mig hafva skjutit öfver målet.
Det har väl här i dag förut påpekats, men, då det har af en talare å motsidan blifvit förbisedt, anser jag mig böra återupprepa, att i och med sjelfva naturen och skapelsen så grundväsendtliga olikheter emellan man och qvinna finnas, att vi väl kunna förrycka och vända upp och ned på dem, till skada H. II. 20 306
Den 3 Februari e. m. för mannen, qvinnan och samhället, men icke göra om dem.
Till dessa olikheter vill jag t. ex. hänföra den omständigheten, att qvinnan måste i följd af sitt skaplynne intaga en obemärkt plats för sin person; jag är öfvertygad, att hvar och en af eder, Mine
Hrr, skall gifva mig rätt i denna distinktion.
Vi behöfva blott tänka på vårt tycke för en qvinna; huru lätt aflägsnar icke ett öfverträdande af den i naturen för henne gifna qvinlighet oss från henne.
Denna regel utgör en säker domare i detta mål.
Man må icke säga, att qvinnans verksamhet är mindre omfattande och välsignelserik derföre, att den är obemärkt; visst icke, qvinnans person är obemärkt, men så är icke förhållandet med frukten af hennes verksamhet.
Man skulle härpå kunna anföra mångfaldiga bevis, om man hade tid och krafter till sin disposition.
Jag vill endast vördsamt erinra, huru många stora män aflagt vittnesbörd derom, att deras moder haft inflytande på hela deras utveckling, huru många utmärkte män såväl i staten som i kyrkan för efterverlden vittnat, att deras mödrar skapat deras lifs rigtning, och, icke nog dermed, huru många qvinnor i en alldeles oskylld ställning till mannen blifvit medel att genom i rätt tid sagda ord, muntliga eller skriftliga, gifva åt hela hans lif en ny rigtning, som det eljest icke fått.
Vi böra dessutom ihågkomma qvinnans inflytande på barnen, hvilket blifver frukter af hennes ädla verksamhet, som förblifva i ljuset, sedan hon sjelf trädt i skuggan.
En annan skilnad emellan man och qvinna kan sökas deri, att qvinnan är till följd af sitt skaplynne mera lämplig för en verksamhet mera uteslutande inom praktiska områden, och företrädesvis den praktiska verksamhet, som egnar sig åt personligheten.
Vi hafva i dag under den sköna framställning, Hr Huss lemnat oss af qvinnans sjelfuppoffringr kunnat lära, huru mycket hon öfverträflar mannen i att hjelpa, tjena samt upprätta.
Det vore, enligt min tanke, obetänksamt och farligt, att så ordna lagstiftningen, att qvinnan skulle i tidiga år förskaffa sig samma utbildning som mannen, en utbildning som är beräknad för högre funktioner, ty man kan icke på förhand veta, huruvida qvinnan kommer att tillhöra de § af qvinnoslägtet, som blifva gifta eller icke; i det förra fallet skulle ju den bildning, qvinnan förskaffat sig, blifva ett till större delen onyttigt kapital och hennes uppfostran ej lämpad för det husliga lilvet.
Jag tvekar visserligen att ingå på ett enskildt område, men anser mig dock böra i en bild söka åskådliggöra, huru det skulle gå, om flickorna utbildades på samma sätt som gossarne.
En utmärkt engelsk författarinna, hvars arbete jag nyligen läst, uppstämmer klagorop mot den störande inverkan, emancipationen utöfvat på familjelifvet, men, i stället för att citera hennes ord, vill jag hemställa till hvar och en familjefader i denna bildade församling, huru förhållandet är med hans egna döttrar.
Låtom oss antaga, att han har 4 döttrar, hos hvilka han icke kunnat upptäcka väsendtligen olika anlag, samt att han af omständigheterna blifvit tvungen att gifva dessa sina döttrar olika Den 3 Februari e. m. 307 uppfostran.
Tvenne döttrar hafva blifvit uppfostrade i hemmet, tillfälle har ej beröfvats dem att inhemta kunskaper, emedan fadren med stor kostnad antagit en bildad lärarinna i sitt hus, men studierna hafva icke upptagit hela dagen, utan flickorna hafva äfven kunnat egna sig åt de husliga göromålen, samt hafva blifvit vanda vid att gå modren till handa med underordnade bestyr i köket och handkammaren.
Hos dessa döttrar har utbildat sig ett husligt, qvinligt och uppmärksamt sätt och väsende, som på ett qvinnan värdigt sätt gerna fogar sig efter andra, och erbjuder hjelp der hjelp behöfves.
De andra döttrarne hafva blifvit, efter nutidens sed, insatta i en af våra lärda flickskolor, der lexorna hopas och täflan uppmuntras, såsom i goss-skolor.
Och hvad får han se, när dessa döttrar en gång återkomma till hemmet?
Jo, att dessa flickor, som i sin spädare barndom visade samma anlag som systrarna, hvilka i hemmet icke förändrat sin natur, fått en helt annan utbildning, i den lärda pensionen, blifvit magistrar i smått, öfverhopade med lexor, hemkomna med anspråk att i allt blifva uppassade, samt med en föraktlig åtbörd bemöta hvarje uppmaning att deltaga i det husliga lifvet, hvilket utvisar, att de lefva och röra sig i högre regioner.
Jag tror, M.
Hrr, att detta är en bild, om än svag, af den rigtning i qvinnans uppfostran, som af Utsk:t blifvit föreslagen.
Då jag talar om de grundväsendtliga olikheterna emellan man och qvinna, vill jag äfven och framförallt påpeka den, att qvinnan, äfven den ogifta, är i behof af anslutning till och beroende af mannen; dermed vill jag icke påstå, att hon är lägre än mannen, utan är af lika värde och lika hög betydelse med honom, men hon är honom underordnad, och måste blifva det, såvida icke den menskliga naturen är föränderlig.
Det har varit en glädje att åhöra hvad här i denna fråga blifvit sagdt, men det är upprörande att höra Utsk:t uttala sådana ord som, att det vore en qvarlefva af en föråldrad verldsåskådning, att qvinnan är underordnad mannen.
Hennes underordnade ställning tili mannen är just grundad i hennes natur och hennes behof af stöd.
Hvad detaljerna beträffar, har, såsom jag förut yttrat, allt hvad jag om dem velat säga, blifvit af föreg:de talare anfördt.
Af de åsigter, jag tagit mig friheten att här framställa, torde Hrr:ne finna, att jag icke kan gilla Utsk:ts förslag, att qvinnan skulle få i elementarläroverken aflägga maturitets-examen, samt vid universiteterna philosophisk och medicinsk grad eller bekläda offentliga befattningar.
Deremot anser jag, att det vore särdeles passande, om qvinnor användes i underordnade befattningar vid post- och telegrafverken, såsom vid post- och telegrafstationer (hvilka äro beroende af en expedition), der de icke behöfva arbeta gemensamt med män, äfvensom vid jernvägarne, om så kunde anordnas, att flera qvinnor arbetade i gemenskap, samt slutligen till lärarinnor för barnen i den utsträckning, som Hr Huss föreslagit.
Hvad medicinen beträffar, så tror jag 308 Den 3 Februari e. m. detta vara ett område, hvilket de, som hålla på principerna, höra öppna för qvinnans verksamhet.
Innan Hr Huss yttrat sig, hade jag ämnat taga mig friheten hemställa, att Betänk:t måtte återremitteras i den syftningen, att en särkild medicinsk bildningslinie borde öppnas för qvinnan, så att bon kunde utöfva medicinsk verksamhet i en underordnad omfattning.
Såsom icke tillhörande det medicinska facket kan jag ej bedöma detta, men jag föreställer mig, att de medicinska studierna kunna ordnas i en inskränktare omfattning, så att de icke behöfva börjas så tidigt eller medan det ännu är för bittida för qvinnan att bestämma sin verksamhet.
Det har visat sig, att accuschörskor genom umgänge med utmärkte läkare ofta förvärfvat sig teniligen goda medicinska kunskaper, och det vore min varmaste önskan att qvinnan finge tillfälle att inhemta sådana, ty det skulle uppfylla ett behof både för de qvinnor, som behöfva förvärf och äfven och ännu mer för dem, som behöfva läkare, hvarjemte den medicinskt bildade qvinnan skulle ofta blifva en behöflig och nyttig mellanlänk emellan den sjuka qvinnan och den mera vetenskaplige läkaren.
Hvad Hr Ribbings reservation angår, så erkänner jag visserligen att deri är särdeles väl motiverad, men jag kan dock ej förena mig i det slut, hvartill han kommit, då nemi. äfven han går öfver den naturliga gränsen, genom medgifvandet åt qvinnan att ega rätt aflägga offentlig maturitetsexamen och genomgå medicinsk grad.
På grund af hvad jag nu anfört får jag anhålla om återremiss af Betänkit i den syftning Hr Huss föreslagit och får inbjuda honom att förena sig med mig deri, önskande jag tillika, att Utsk:t ville gifva frågan en utveckling, som vore i mensklighetens och qvinnans intresse, men ej förryckte hennes verksamhet utöfver dess bestämmelse.
Efter den kritik, som Utsk:ts Betänk, här blifvit underkastadt, skulle man kunna föreställa sig, att en motsägelse egde rum mellan detsamma och hvad de talare, som ogillat det, föreslagit; men så är dock icke förhållandet.