Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om jag först betraktar förhållandet med sjelfva barnet, så lärer icke någon kunna neka att följden af en sådan lag som denna skulle blifva det barnen mera allmänt än nu vårdades af modern och följaktligen gifva en stark probabilitet att de blefve bättre upfostrade än om de inköptes på ett barnhus eller hos en barnmorska, för att dessutom gå en högst sannolik död till mötes.
Jag tror icke att jag löper mycken fara, att blifva motsagd härutinnan.
Hvad modern beträffar, så tror jag att om man närmare och med den meunisko-kännedom som jag är öfvertygad om finnes inom detta Stånd, betraktar saken skall man medge att en mor, som framfödt ett oäkta barn och behåller det hos sig, har mera chance för att godtgöra sitt fel på det enda sätt hvarpå ett sådant fel kan godtgöras eller derigenom att hon upfylier sin moderspligt mot barnet, samt visar ånger oell bättring, än om hon lätt kan skilja sig från barnet och derigenom får mera tillfälle att fortsätta sin lättsinniga vandel.
Jag tror också att hvad beträffar familjerna, erfarenheten snart skulle gifva vid handen att om det blefve sed och ansågs såsom en skyldighet för moder till oäkta barn att behålla dem hemma och vårda dem, så skulle man både inom familjen bättre tillse att döttrarnes oskuld bevarades mot förföraren, och äfven skulle qvinnan, när hon såg andra qvinnor behöfva underkasta sig ett dylikt tvång åt den allmänna opinionen deri hafva ett värn inom sig mot förförelsen.
Men, mine Hrr! detta är naturligtvis endast en probabilitets-kalkyl, som jag upgjort och ställer emot den probabilitets-kalkyl om lagens inflytande på sedligheten som mine värde motståndare upställt.
Jag öfverlemnar till R. o. Ad. att döma oss emellan, utan anspråk på att mina skäl varit bättre än andras.
Jag yrkar dock för min del bifall till Utsk:s förslag.
Uti LagUtsk:s förra Betänk.
N:o 18 öfver detta ämne föreslog Utsk. att oäkta barn skulle erhålla arfsrätt efter moder, derest denna sednare icke efterlemnade äkta barn eller bröstarfvingar, och barnet blef af henne erkändt.
Genom det Betänk., som nu är framlagdt inför R. o. Ad:n har LagUtsk. föreslagit, att oäkta barn skola erhålla arfsrätt efter moder, utan att barnet är af moder erkändt, och enligt detta förslag skulle öpnas en utväg för hvilken usling som helst att i sterbhuset efter en qvinna upträda med anspråk lika oförskämda som obefogade.
Då LagUtskis förra förslag blifvit af R. o. Ad:n afslaget, bör detta sednare ännu mindre kunna antagas, och jag förenar mig med Frih.
Cederström i yrkande om afslag.
Anledningen till det af mig afgifne Den 11 Nove m b e r. 457 yttrande som R. o Ad:n hört här åberopas, är den, att vid föredragningen af det föregående Betänk:t hos lt.
St:r blef detsamma endast af ett Stånd, R. o. Ad:n. alslaget, af ett annat bifallet, och af 2 Stånd återremitteradt, tydligen i den syftning att det skulle göras mera omfattande, så att man med temlig säkerhet kunde påräkna att förslaget, då det ånyo framlades för It.
St:r, antingen såsom det nu är framkommet eller ock med någon modifikation, skulle af RiksSt:n antagas.
Detta är orsaken hvarföre jag sagt att all sannolikhet förefinnes, det såväl detta som de öfrige förslagen icke skulle komma att blifva utan resultat.
Beträffande sjelfva saken måste jag erkänna, att jag icke förändrat min åsigt, och jag är den näst sista talaren tacksam, som erkänt att man i denna fråga icke behöfver förkättras, derföre att meningarne äro så divergerande, att det kan ges skäl för olika åsigter.
Jag kan icke säga detsamma till talaren näst före honom.
Han har börjat med att åberopa den vanliga frasen om humanitetens och civilitationens intresse, likasom man icke skulle kunna hysa en motsatt åsigt i lagstiftnings-frågor, utan att bekämpa humanitet och civilisation.
Jag tror att dessa fraser om humanitet och civilisation äro ganska utnötta och att man kan hysa åsigter i fråga om lagstiftning, hvilka äro ganska goda, ehuru de icke öfverensstämma med en och annans åsigt om civilisation.
Jag har hört dessa satser ofta åberopas och jag påminner mig att jag för få dagar sedan erhöll bref af en person, som proponerade mig att köpa lybsk medwurst, och mine Hrr! hvad åberopade han såsom skäl derför?
Jo, just civilisationen! — intresset derför.
Man bör vara varsam med dessa fraser, ty jag skall också söka att i civilisationens intresse försvara min åsigt.
Det kan finnas ganska många som anse civilisationen oell humanitet stå i förening med ganska öfverdrifna anspråk på renhet i seder.
Jag tror icke att den sanna civilisationen skall bidraga till uplösandet af familjens band, och det är just farhågan för en sådan uplösning, som ligger till grund för deras åsigt som afstyrkt förslaget.
Jag har nemligen yttrat och hyser fortfarande den tron, att om lagen stadgade arfsrätt för barn, som äro födde i lönskaläge, men icke för dem, som äro födde i hordom eller förbudna leder, så skulle småningom den tanke finna insteg hos folket, hvarföre medger man icke arfsrätt åt barn födde i förbudne leder då man medger sådan åt dem, som äro födde i lönskaläge?
Månne icke derföre att samlag i förbudna leder är ett brott, men lönskaläge är icke ett brott?
Jag hade trott att lagstiftaren genom förbud för dem, som äro födde i hordom eller förbudna leder att taga arf, hade antydt att desse personer, födde under en olaglig förbindelse, icke skulle tillerkännas laglig rätt, och då skulle det allmänna förståndet, som är starkt i konseqvens, säga, att då lagen medgifver dem, sorn äro födde i lönskaläge såsom laglig rättighet, så anser lagstiftaren icke denna förbindelse olaglig.
Jag hemställer om icke en sådan slutsats kan dragas.
Jag kan icke begripa att då man stödjer sig på humanitet och vill tillerkänna dessa olyckliga varelser, hvilka icke sjelfva förskyllat sin tillvaro, en sådan rätt, hvarför man uptager detta skäl 458 Den 11 November. såsom grunden till arfsrätt oell förvägrar det barn, som är födt i hordom och lika oskyldigt som de andra denna arfsrätt.
Jag tror, att har man en gång frånträdt familjen såsom grund för arfsrätt, så måste man vara konseqvent oell säga: är icke familjen grunden för arfsrätt, så är det blodsblandet.
Jag har ofta i afs:de på lagstiftning hyst den principen att när man frångår ett lagbud, bör man frångå det helt och hållet, och jag tror äfven alt de fleste talare som förordat ifrågav:de förslag icke, såsom en talare här, haft för afsigt att låta det stanna vid arfsrätt efter moder för barn födda i lönskaläge, utan att i framtiden utsträcka arfsrätten icke blott efter fader, utan äfven till alla barn.
Ett annat skäl för mitt afstyrkande af förslaget hav varit att vår nu gällande lag har, med all den beredvillighet som en lagstiftare kan ådagalägga, sökt draga försorg derom att de olyckliga barnen kunde blifva medlemmar af familjen
Den har således sökt underlätta möjligheten för dem att genom lagens biträde förklaras för äkta barn, och för qvinnan att tillerkännas laggift hustrus ratt.
Detta sätt är enligt min öfvertygelse det rätta, och jag vill icke alt lagstiftaren skall frånträda det.
Jag tror också, att just emedan barnen icke kunna tillerkännas denna rättighet annorlunda än genom äktenskap, just denna omständighet innebär en uptnaning till fadern, af hvilken dock i detta fall den mesta hjelpen är att förvänta, att genom vigsel med den fallna gifva frukten af hans passion icke allenast understöd, utan äfven, hvad som är för dem ännu vigtigare, föräldravård.
Jag tror att om lagstiftaren tillerkänner barnet rättighet härtill, så skall fadern taga sig mera i akt att undgå hvad som i allmänhet för honom är förödmjukande nemligen det efterkommande äktenskapet.
En förändring i den syftning förslaget innefattar skulle således, efter mitt omdöme, snarare blifva en anledning att tolerera konkubinatel, än den nuvarande lagstiftningen.
Det är ur sådan synpunkt som jag anser förslaget icke välgörande, ty, mine Hrr! jag uprepar det ännu en gång, lagen har redan tillerkänt oäkta barn rättighet att icke allenast af moder utan äfven af fader åtnjuta understöd, så att i detta afs:de fattas ingenting, ty upfostran och understöd äro det förnämsta, till dess de kunna försörja sig sjelfva, men hvad som fattas dem är att blifva medlemmar af familjen, det är föräldravården och jag tror icke att det ifrågav:de förslaget innefattar den ringaste anledn. till att de i detta afs:de skola få det bättre än hittills.
Detta ber jag att få genmäla till en aktad talare, som före mig yttrat sig för förslaget och som ansåg att det, hvilket egentligen borde afses, vore, att modern skulle hos sig behålla barnet.
Jag anser att förslaget icke har den ringaste inverkan i detta fall, ty vare sig att barnet erhåller arfsrätt eller icke, är modern icke förhindrad att hafva det hos sig.
Jag sammanfattar mig i korthet genom att förklara det jag. med den åsigt jag hyser att lagstiftningen bör hålla sig vid grundsatser och gå ut från dem, och då enligt vår lag arfsrätten endast och allenast grundas på familjebandet och icke på blodsbandet, då familjen enligt min öfvertygelse är samhällets grund och kärna, då jag således framför allt annat ur sed - Den 11 November. lighetens synpunkt anser mig böra omgärda denna institution och vill undvika allt som, äfven om det endast är en möjlighet derför, kan skada densamma, har jag ansett mig icke kunna tillstyrka bifall till det som annars min känsla skulle hafva bjudit mig att godkänna, och jag vågar anhålla, att då jag nu för andra gången uttalat denna åsigt, jag icke måtte blifva brännmärkt såsom inhuman eller ociviliserad. Gr. Liljencrantz, Gust. Fredr.:
Ehuru det icke kan antagas att detta Högloft.
Stånd, som så nyligen afslaget LagUtsk:s förra förslag i denna fråga nu skulle komma att stanna vid bifall till detta andra förslag, kan jag likväl icke underlåta att till bemötande uptaga några här gjorda framställningar.
Det lärer väl kunna antagas såsom gifvet att ett barn icke utom äktenskapet kan födas utan att dermed är förenadt ett brott.
Det är visserligen sannt att dessa brott äro olika qvalificerade, men det står icke dess mindre fast att i lagen anses det såsom ett brott, och att lagen icke dervid varit särdeles sträng, det är tyvärr att beklaga, ty få brott utöfva så menlig inverkan på samhället som dessa.
Ar det således gifvet att det är ett brott så måste det vara inkonseqvent att vilja tillerkänna frukten af detta brott en rött som lagen förutsätter vara en förmån.
Jag kan icke finna annat än att häri ligger en uppenbar orätt; vi böra ihågkomma att arf har hittills blifvit betraktadt såsom ett förfogande af politisk beskaffenhet och derföre har man i alla tider ordnat arfsfrågor enligt vissa i samhället rådande åsigter.
Nu har man i sednare tider allt mer och mer börjat beträda en annan väg och endast ett sådant förhållande har gjort det möjligt att framkomma med ifrågav:de förslag.
En annan fråga, som är aldeles oberoende af denna, har man äfven velat draga fram, nemligen förpligtelsen att draga försorg om ett barn födt utom äktenskapet.
Det lärer icke vara obekant att de fleste mödrar, som befinna sig i den belägenheten att hafva födt barn utom äktenskap, icke hafva arf att tillbjuda sina barn.
När således visserligen icke till skada för sjelfva saken, men ej heller till någon särdeles fromma, ett sådant förfogande skulle ega rum, hemtar jag deraf ett nytt skäl att icke bifalla förslaget.
Man har väl sagt, att äktenskapets helgd skulle vara af samma betydelse som hittills, oaktadt man medgåfve ifrågav:de arfsrätt.
Jag vet visserligen att, tyvärr, äktenskapets helgd inom detta land är mindre vördad än fordom, men vi kunna åtminstone glädja oss deråt att äktenska psbandet i vårt land är betydligt heligare än i andra länder, och vi kunna fröjda oss åt att svenska qvinnan förenad i äktenskapet kanske står framför de flesta andra länders.
Jag kan således, äfven derföre att detta stadgande skulle på ett ofördelaktigt sätt inverka på äktenskapets betydelse och den upfattning man har om denna heliga institution, icke medgifva ett sådant förfarande, att nemligen förklara det brott som man ser förefinnas, icke vara något brott, och på grund deraf att handlingar, som lagen anser brottsliga, förklaras vara icke brottsliga tillägga ifrågav:de personer en fördel.
Man har genom detta 460 De n 11 November. förslag ansett den stora fördelen upkomma, att oäkta barn skulle kunna vistas hos sin moder.
Om man närmare granskar detta, så finner man att dessa båda saker icke hafva något sammanhang med hvarandra, ty barnen må. få arfsrätt eller icke, så veta vi att de flesta mödrar icke äro i tillfälle att hafva barnen hos sig, hvadan det ligger i sjelfva sakens natur, att ingen fördel i det fallet skulle genom bifall till förslaget vinnas.
Man har visserligen uttryckt sin förundran öfver att R, o. Ad. jemte PresteStåndet skulle hafva ådagalagt, som det heter, brist på humanitet, men jag får fästa talarens upmärksamhet på, att om det å ena sidan må anses vara en R. o.
Ad:ns samt PresteStflndets pligt att ställa sig i spetsen för sådana förändringar, som gagna samhället, så måste det å andra sidan vara en pligt för dessa Stånd, och detta
Stånd i första rummet, att söka afvärja sådant som kan inverka menligt på samhällslifvet, och nu ifrågavale förfogande är efter min åsigt just af sådan beskaffenhet.
Jag tror således att likasom detta Stånd gjorde ganska väl då det förra gången afslog då framställda förslag, så hoppas jag ock att Ståndet nu upfattar sin kallelse, hvilken har en vida större betydelse än att gå i spetsen för något visst hugskott för dagen.
Jag vill derföre icke på något sätt förkättra eller ogilla dem som hysa en motsatt öfvertygelse eller påbörda dem att de äro mindre måna om samhällets bästa än jag.
Jag tillstyrker afslag å Utsk:s Betänk.
Hvad beträffar de anmärkmr som Hr Carleson gjort emot Utsk:s Betänk., så anser jag dem redan vara veder* lagde i de föregående Utskrs motiver, som jag nu icke vill förhala tiden med att upläsa, men hvilka hvar och en torde taga i betraktande.
De båda talares yttranden, hvilka sedermera haft ordet, har jag visserligen med största upmärksamhet afhört både hvad Gr.
Sparre behagat påbörda mig med af's:de på begagnandet af utmärkta fraser om civilisation, och äfven det exempel han anförde rörande den Iybska medwursten — ett argument, som jag finner icke allenast knif vig t, utan äfven magstarkt —, men jag får uplysa om, hvilket icke torde vara så alldeles utan vigt, att i mitt förra anförande icke användes ordet civilisation, utan jag yttrade att det tillhörde den menskliga kärleken och känslan att medgifva oäkta barn den i fråga v :de rättigheten.
Jag skulle tvertom kunna medge att det är just i följd af civilisationen sådana lagar som den vi nu söka att få ändrad, framkommit, men jag måste kalla detta en falsk civilisation.
Hvad Hr Gr:n velat kasta tillbaka på mig om de utmärkta fraserna, har således icke någon tillämpning.
Deremot tror jag att mera verklig vigt kunde ligga i den talarens anroärkn., som yttrade: att om det är ett brott att barn födes utom äktenskapet, så bör man ieke visa öfverseende dermed genom att tillerkänna dem arfsrätt.
Vore det alltid ett verkligt brott om oäkta barn framfödas, skulle jag kunna koncedera till denna invändning, men åtskilliga omständigheter förefinnas, som föranleda lagstiftaren att göra i detta afs:de en skillnad mellan brott och hvad man kan kalla en oordning eller en sådan hand - Den 11 November. 461 ling, der man icke mala fide eller af ondt upsåt sökt att skada andra.
Yi veta ook att lagstiftaren af detta skäl dels icke belagt enkelt lägersmål med något straff, utan endast stadgadt, att en afgift till kyrkan skall erläggas, då oäkta barn födas, dels medgifvit qvinna att i hemlighet framföda barn.
Man finner påtagligt att om det hade ansetts för ett verkligt brott att framföda oäkta barn, så skulle samhället omöjligen kunna fördraga att detta brott finge omgifvas med en sådan hemlighetsslöja.
Man måste således hänföra detta fel till någon handling, på hvilken icke uttrycket trott kan tillämpas.
Den rätta benämningen är att det innebär en osedlighet, men här komma vi in på jemförelsens gebiet.
Om nu lagstiftaren icke har rubricerat oäkta barns framkomst till verlden såsom ett brott, då är frågan, om det är ett sådant enligt Kristendomen?
Här tillåter sig det starkare könet att fördöma och belägga med dylika sjelfmyndiga benämningar dessa tilldragelser, men om vi rådfråga urkunderna, så veta vi att Frälsaren säde: »Den, som är fri, kaste första stenen» Jag tog mig friheten att förra gången, då denna frågan förevar, gifva en vink om dessa Frälsarens ord.
Jag tror att det vore skäl för hvar och en att icke förbise detta, då han ställer sig till doms i en sådan fråga som denna.
Men vi komma nu till en jemförelse lieten.
Jag frågar: hvilket innebär mera osedlighet, antingen att genom samhällets lagar söka slita eller försvaga det ömtåligaste band som finnes i naturen, det emellan modern och hennes barn, genom att göra dessa lagar sådana att de förmå modern så mycket som möjligt att skjuta ifrån sig sitt barn, eller att såsom Hr von Kock föreslagit, gifva en väckelse och upmaning till sedlighet just genom att tillägga barnet ett anspråk på modern, hvilket hon icke har rätt att afskudda sig.
Man har fruktat att osedligheten skulle befrämjas derigenom att samhället nödgades höra talas om att oäkta barn finnas, som hafva rätt till arf efter sin moder, men jag hemställer till Ilmnes ädla och oförvillade omdöme, om icke denna farhåga för hvad man kallar skandaler mycket erinrar om den bekante historien om strutsen, hvilken, då han förföljes, sticker hufvudet in i en buske, under förmodan att han icke skall varseblifvas.
Jag tror att man är i samma belägenhet, då man stiftar lagar för menniskor; man förgäter nemligen att i samhället saker passera, som man i den konventionella verlden låtsar som om det icke finnes, och hvilka man underlåter att tala om, intilldess fakta och förhållanden derutur upväxa som slutligen tilltvinga sig upmärksamhet kanske någon gång, då det är för sent, i anseende till den skada de under tiden åstadkommit.
Detta påstår jag icke vara förhållandet i närv:de fall, men det är dock en skyldighet att icke förbise hvad som passerar i verkligheten, för att fästa sig vid uttryck och lagar, som helt och hållet tillhöra det konventionella.
Påminner man sig detta, så tror jag att man skall komma till andra åsigter med afs:de på denna fråga och det är på sådan grund jag fortfarande yrkar bifall till ett förslag, som i alla fall är ytterst inskränkande, då det icke medger någon arfsrätt för oäkta barn, der familj finnes, en rättighet så modernt tilltagen, att jag vågar påstå det vara en 4(52 Den 11 Novembor blygd för samhället och en nesa för nuv:de E. St:r i efterkommandes ögon.
Jag kan icke tänka mig på livad sätt familjelifvet skulle blifva lederadt, ej heller föreställa mig, att de som talat för den motsatta fisigten, gjort detta på grund af inre öfvertygelse, ty om man närmare granskar saken, så innebär det icke annat än skrymteri, att på det sättet taga skalet för kärnan.
Hr Frih. o. Ordf:den tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 9 e. m.
Då jag icke tänker yttra mig om civilisationen, hoppas jag kunna fatta mig med några få ord.
I alside å de yttranden man haft om inverkan på sedligheten detta lagstadgande skulle medföra, så tror jag att det nätt och jemnt skulle verka hvarken uti den ena eller andra riktningen; men det jag egentligen fästat mig vid är det faktum, att många barn förlorat ett ringa, men af behofvet högst påkallat arf, just derföre att sådan lag icke funnits.
En del talare tyckas hafva föreställt sig det såsom ovanligt, att modern skulle hafva barnet hos sig.
Så är likväl förhållandet endast hos de högre klasserna, men deremot icke de lägre, der är det vanligaste att barnet qvarblifver hos modren, enär denna sällan har råd att betala barnets upfostran hos främmande personer.
Vidare har det anmärkts såsom en oegentlighet, en inkonseqvens, att ett brott skulle kunna grundlägga en rättighet.
Härvid bör man observera, att det icke är de brottslige som genom denna lag skulle få sig tillerkänd någon rättighet, utan tvertom det, i föräldrarnes förbrytelse alldeles oskyldiga barnet.
Vår nuv:de lag, som förnekar oäkta barn arfsrätt, berättigar likväl föräldrarne till arf efter deras oäkta barn.
Jag kan icke underlåta att härvid erinra om en händelse, som inträffade här i staden för omkring tjugo år sedan.
En ung militär hade länge förgäfves sökt förmå sin fader att erkänna honom, såsom äkta barn.
I förtviflan deröfver att han misslyckats i sina bemödanden, skjöt han sig; och hans hårdhjertade fader erhöll efter honom arf, som upgafs icke icke hafva varit så alldeles obetydligt.
Sonen kunde icke ärfva fadren, men denne var lagligen berättigad till arf efter sonen.
— Hr Carleson har fruktat att förslagets antagande till lag skulle lemna anledmr till skandalösa rättegångar.
Så skulle möjligen blifva fallet, om fråga vore att tillerkänna oäkta barn arf äfven efter fadren; men då frågan endast gäller modren, och man icke kan sväfva i osäkerhet om hvem, som verkligen är moder, kan jag för min del icke inse huru af förev:de lagstadgande sådana följder skäligen böra befaras.
Den sak som här utgjort före mål för E. o. Ad:s öfverläggning, är verkligen af sådan vigt, att en hvar som något öfvertänkt densamma, icke bör underlåta att tillkännagifva sin mening.
För min del förenar jag mig med de ledamöter af detta Stånd som yrkat afslag å Betänk.
Hvarje lag bör ovilkorligen hafva till grund en sedlighets-känsla, hvilken ock bör genomgå hela samhället.
Stiftar man lagar efter andra grun der så kominer man småningom på villospår, och har svårt att be
Den 11 November.
463 stämma på hvilken grund lagen i en framtid kan komma att stödja sig.
Här är nu fråga om att sedan man från sekler tillhaka förklarat och måste förklara en handling om icke för fullt brottslig i detta ords egentliga mening, likväl innefatta en bestämd oordning (såvidt jag fäster mig vid lönskaläge), så vill man likväl legalisera denna oordning, och detta är en nyhet i lagstiftning, hvarom jag icke, i vårt land åtminstone, hört talas.
Mau kan hafva oordningar i samhället hvilka äro af den beskaffenhet, att nödvändigheten oafvisligen bjuder att de fördragas och att man måste emot dem inskränka sina åtgärder dertill att göra dem så litet skadliga som möjligt, men att legalisera dem, det är något, som enl. min öfvertygelse icke bör ske.
Till denna kathegori af oordningar räknar jag lönskaläge, och följden af detsamma bör således ieke kunna alstra en laglig rättighet i samhället.
Går man ut från den grundsatsen att ett barn, födt af oäkta säng i så kalladt lönskaläge, bör ega rättighet att ärfva åtminstone den ena af föräldrarne, så har man begått en inkonseqvens, då man icke tillerkänt samina rätt åt barn aflade i hordom, ty det ena barnet likaväl som det andra är oskyldigt till sin tillvaro, och vill man tillerkänna ett barn tillkommet genom en oordning i samhället en laglig rätt, så ser jag icke hvarföre det barn som tillkommit genom ett brott i samhället icke skall njuta samma förmån tillgodo.
Från hvilken sida jag således betraktar saken kommer jag alltid till det resultat, att den lag, hvarom är fråga, skulle betydligt försvagas af en af de vigtigaste grundvalar på hvilka samhället hvilar.
Jag kan för öfrigt icke finna Hr Carlesons anmärka, mot lagförslaget, sådant det här blifvit upstäldt, obefogad; ty hvad måste följden blifva, när man utan något slags vilkor tillerkänner oäkta barn rättigheten till arf?
Jo! att hvarjehanda bedrägerier af den mest skandalösa art kunna tillvägabringas till förfång för andra den aflidna qviunans arfvingar.
Att stifta sådana lagar, der man öppnar vägen för dylika bedrägerier är en mindre vanlig åtgärd och af alltför eftertänklig beskaffenhet, att icke jag åtminstone för min del vill söka motsätta mig densamma.
Propos. till bifall å Utsk:s förevide Utlåt, blef härefter framstäld och besvarad med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr Frih. o. Ordfiden hemstälde om R. o. Ad. behagade afslå ifrågavide Utlåt., samt sedan svaren härvid utfallit med starka
Uplästes till justering och godkändes följande voteris propos.
N:o 49 röstar
Ja ; den det ej vill, röstar Nej; vinner
Nej varder förenämnde Utlåt, af R. o. Ad. afslaget.
Yid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som föijer:
Nej — 27. 464 Den 11 No vemb er.