Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och för att hon inte skulle behöfva stå och se på honom längre, gick hon fram och tog Petter i hand.
Petter hade tyckt bättre om, ifall hon svarat något.
Men när hon inte gjorde det, tog han henne i stället om lifvet och kysste henne, aldeles som i gamla dagar.
Men nu gjorde han det på ett annat vis än förr.
Ty nu visste han, att han skulle få henne.
Men när han sedan vefvat upp ämbaret åt Klara, blef hon alvarsam, såg på Petter och sade:
– Hvad tänker du, vi ska’ göra med barnen?
Petter såg bort igen.
Han tyckte, det var hårdt, att han skulle sörja för andras barn.
Men så är det altid här i världen, tänkte han.
Den ena har nöjet, och den andra får besväret.
Men han hade tänkt på saken förut, och därför svarade han:
– Det blir bäst, att vi tar hem dem.
Att akordera bort dem kostar för mycket.
– Det vill jag inte häller, sade Klara.
– Nej visst, svarade Petter och suckade.
Han följde henne tillbaka öfver vedbacken, under björkarna och fram till rättarns trappa.
Men när hon skulle gå in, sade han eftertänksamt:
– Och så är det en sak till.
– Hvad då? frågade Klara och blef litet röd.
Hon tänkte på helt andra saker.
– Jo, sade Petter långsamt, och hans ögon stretade förtvifladt för att komma rätt.
Du får aldrig säga om det där, som du sa’ åt mig en gång, du mins?
– Hvilket då? upprepade hon förvånad.
Petter blef eldröd och svarade häftigt:
– Att jag tittar i nordvest, sade han.
Klara stod aldeles mållös.
Hon kom rakt inte ihåg, att hon hade sagt någonting.
– För då slår jag dig, tillade han hårdt.
Och han kände med sig själf, att den gången skulle han hålla ord.
Han vände sig hastigt om och gick utan att säga adjö.
Nästa söndag klädde
Petter sig fin.
Han tog fram den brokiga västen och den granna halsduken, som lågo på botten af kistan.
Och vid middagstiden gick han upp till herrgården och bad att få tala vid patron.
Han insläpptes i ett stort rum med kartor och bokhyllor rundt omkring väggarna, och han stod en lång stund med mössan i hand och bockade sig nere vid dörren, oroad af en stor hund, som morrande nosade omkring hans ben.
– Gå och lägg dig, Rappo, sade patron, som kom ut från ett inre rum.
God dag, Petter.
Hvad vill du?
– Jo, jag skulle så gärna vilja be patron om en sak.
– Hvad är det då? sade patronen välvilligt.
Ty han tyckte bra om Petter.
– Jo, svarade Petter och lät ögonen löpa omkring, hvar på sitt håll.
Jag hade tänkt att söka mig om efter ett torp.
– Du, sade patronen öfverraskad.
Du är ju bara tjuguett år.
– Tänker du gifta dig? tillade han leende.
– Ja, svarade Petter och såg ned.
– Med hvem då? frågade patronen.
Petter såg åt alla möjliga väderstreck, innan han svarade.
– Med Klara hos rättarns, sade han till sist med en röst, som om han sagt något opassande.
– Med Klara hos rättarns upprepade patronen förvånad.
Men som slagen af en plötslig tanke, tillade han:
– Var det ditt, hennes sista barn?
– Nej, svarade Petter och blef röd.
Patronen kunde inte begripa, hvad som kom åt pojken där nere vid dörren.
Han var bara tjuguett år, och han ville gifta sig med en flicka, som hade två barn med olika män.
Det är klart att pojken är lurad, tänkte han.
Och utan att tillägga något mera, svarade han bara:
– Det tycker jag alt, att du borde fundera på litet först.
– Jag har nog så gjort, menade Petter.
Men jag kan inte låta bli.
Det människan önskar, det gör hon också.
Och jag har tänkt på henne länge.
– Ja, men kära Petter, sade patronen, som tyckte det var synd om pojken.
Inte bryr hon sig om dig.
Hon har ju varit fästemö åt gud och hela världen.
– Det vet jag, sade Petter envist.
– Ja, men tänk på barnen.
Du kan väl inte åtaga dig andras barn.
– Jo, menade Petter.
Jag tycker det är bra, att hon har de barnen.
– Är det bra? utbrast patronen förbluffad.
Han gick fram och tillbaka i hettan.
Kan du påstå, att det är bra?
– Ja, svarade Petter lugnt.
För annars hade jag inte fått henne.
– Hvad i Herrans namn menar du?
Kunde du inte ha fått henne?
– Nej, svarade Petter, och hans ena öga började blinka.
Hon tyckte, att jag var för ful.
Det gick aldeles rundt för patronen.
Mycket hade han sett i världen, både bland sitt folk och annorstädes.
Men maken hade han aldrig råkat ut för.
Han gjorde ett sista försök att skaka
Petters tankegång, och i det han stälde sig midt framför honom, sade han i lugnare ton:
– Hur kan du ha nå’n glädje af att gifta dig med en människa, som tar dig, bara därför att ingen annan vill ha henne?
Det var för fint för Petter.
Han begrep det inte riktigt, utan han svarade en gång till, långsamt och säkert, som när han gick och läste för prästen:
– Om någon annan velat ha henne, så hade jag inte fått henne.
Patronen funderade en stund till.
Han tyckte nästan, att han stod inför ett patologiskt fall, och han insåg, att han icke kunde uträtta något med förnuftsskäl.
Om Klara blef gift, så var det i det hela taget den lyckligaste lösning på den frågan, som han kunde tänka sig.
Hon började bli besvärlig, och patronen hade erfarenhet af dylika historier.
– Du vet väl, att det blir ett torp ledigt till våren? sade han till sist.
– Jo, det visste Petter.
– Och du vill hällre ta ett torp än bli statare?
– Se, ska jag bo i statbygningen, får jag aldrig ha henne i fred, menade Petter.
Patronen funderade en stund till, och sade sedan:
– Du ska få svar om ett par dagar.
Petter fubblade med mössan, tittade i nordvest, bockade sig och gick sin väg, så lycklig, som om han redan hade fått torpet.
Ett par dagar därefter frågade patronen
Petter om han höll fast vid sin anhållan.
– Jo, mente Petter.
Nu skulle han nog inte ångra sig.
Och så fick han löfte om torpet.
Det blef en uppståndelse i statbyggnaden, när det blef bekant, att Petter skulle gifta sig med rättarns Klara.
Kvinnorna beskärmade sig, karlarne skrattade, och alla voro de ense om, att den, som hade två riktiga ögon i skallen skulle aldrig bära sig åt på det viset.
Allra värst var Petters far.
Han skrek och domderade och höll långa tal för alla, som vill höra honom.
Klara kallade han för allt möjligt, som nå’n människa kan hitta på.
Och mötte han henne på gården, så var det knappt, att han hälsade på henne.
Men Petter lät dem hållas.
Nu gjorde det honom detsamma, om de skälde på Klara, nu när han ändå visste, att han skulle få henne.
Och han plockade fram några sedlar, som han hade liggande på kistbottnen.
Nu behöfde han pluringarna.
Torpet skulle bli ledigt till våren, och till våren skulle han och Klara gifta sig och flytta dit.
Men under hela vintern gick
Petter där borta vid torpet och arbetade och stälde, så att det skulle bli riktigt fint, när han tog emot Klara.
Han tog bort sten och röjde af sophögen, dikade opp bredvid gödselstacken och lagade taket på ladugården.
Skorstenen ref han ner och gjorde en ny af riktiga tegelstenar, så att det skulle se propert och snyggt ut.
Och inne i stugan botade han spiseln, lade nya plankor i golfvet, och i hörnet, där stora liggsoffan skulle stå, där bonade han om på alla kanter, tätade golfvet och stoppade ny mossa mellan timmerstockarna i väggen, så att Klara inte skulle behöfva frysa.
När alting inom hus var färdigt, och snön föll, så att han inte kunde arbeta ute, hvarken med att gräfva i jorden eller rödja på backarna, då gick han dit ändå, så ofta han hade tid.
Han drog en kälke efter sig på gångstigen i snön, och på kälken hade han den ena saken efter den andra, som han köpt och stälde in.
Ty när Klara kom, skulle alt åtminstone vara så, att han inte behöfde skämmas för att be henne stiga in.
Det var kopparkittel och bleckkärl, bakspade och vattenhinkar, krokar att slå i väggen för kläderna och gångmattor att lägga på golfvet inne i kammaren.
För fönsterna skulle hänga hvita jalousier, och till sist kom han dragande med fyra blomkrukor, som han bundit omkring med stora skynken.
Det var en nerium, en geranium, en liten sned kaktus och en myrten.
Hustrun efter den torparen, som blifvit död, bodde kvar i stugan öfver vintern, och hon skulle sköta blommorna åt Petter, eftersom han ändå hade lofvat att öfvertaga möblerna.
Klara var inte vänligare mot Petter under den här vintern, än hon hade varit förut.
Att hon, som haft så många fästmän, inte kunnat behålla en enda, utan var tvungen att gifta sig till sist med Petter med ögat, det var hon inte glad åt, och det förstod Petter.
Men han hade inte väntat sig annat, och han var nöjd i tanken, att han ändå rådde om henne.
Dessutom trodde han, att det skulle ge sig, när hon inte såg någon annan.
Att hon inte var att lita på häller, när han var borta och stälde med torpet, det begrep han nog.
Och modern hade en gång försökt att säga det åt honom.
Men då svarade Petter bara:
– Hon har fått den där vanan här, där det fins så många.
Men bara hon kommer bort i ensamheten, ska’ jag nog få ha henne i fred.
På våren gifte han sig också, och han och Klara flyttade in i torpet borta i skogen.
Klaras barn hade de med sig.
Åren gingo, och alt var egentligen som förut.
Det var bara två saker, som hade blifvit olika för Petter.
I skogen var det ingen, som brydde sig om hans öga, och så hade han Klara.
Det förstås, det var inte så aldeles lätt att få ha henne i fred, som
Petter hade trott.
Ty ibland kom det en och annan och hälsade på, som Petter inte kunde begripa, hvad han hade där att göra.
Och
Klara hade ofta sina ärenden neråt herrgården, då Petter tyckte, att hon blef borta längre, än hon kunde behöfva.
Men det sa’ han aldrig något om, utan tröstade sig så godt han kunde, med sitt gamla vanliga, att den ena människan är si och den andra så.
Och det kan ingen göra något vid den saken.
Bara en gång hade han sagt något åt henne, och det var, när Klara kom hem en gång och var vid dåligt lynne.
Då snäste hon Petter och sade åt honom, att han tittade i nordvest.
Men då höll Petter ord.
Han tog kvastkäppen och randade om henne, så länge han orkade, så att hon skrek, och barnen började skrika, och han själf kände, hur svettdropparna perlade utför pannan.
Sedan dess sade
Klara aldrig om det ordet, och alt annat förlät henne Petter.
Men ingen kan bo så långt borta i skogen, att inte folk får något att prata om.
Och i statbygningen gick det mycket tal om Klara, och en del var nog också sant.
Det grämde Petters far, och fast han var gammal, och sonen nu var gift och skötte sig själf, så tog gubben en söndag mod till sig och gick upp till torpet för att tala förstånd vid sonen.
Men när Petter märkte, hvartåt det lutade, blef han mörk, så att gubben så när hade kommit af sig.
Men han höll på i alla fall och talade om för Petter, hvad folk sade om Klara.
De sutto på hvar sin sida om bordet inne i stugan, och när fadern väl börjat, lät Petter honom tala till punkt.
Men då såg han stint på gubben och slog näfven i bordet:
– Det där skulle I inte ha lagt er i, far, sade han.
Det där vet jag altihop, och det är min sak.
Om jag ville ha Klara, fast hon hade två barn med andra, så är det min sak.
Om jag vill ha henne ändå, fast jag vet, att jag aldrig får ha henne i fred, så är det också min sak.
När människan får det hon önskar, så är hon nöjd.
Det har jag fått, när jag fick Klara.
Och om hon gör aldrig det, så är jag nöjd ändå, så länge jag i alla fall har henne.
Kom ihåg det, far.
Och hälsa dem det där hemma, är I snäll.
Det var ett långt tal för att komma ifrån Petter.
Men då han aldrig ville vara elak, och han förstod, att gubben hade menat det väl, tog han fram en sup ur skåpet och bjöd fadern.
Och när
Petter slog i ur flaskan, for det någonting som ett trubbigt leende öfver hans runda ansigte, och han tillade:
– Hon räcker alt till för mig med, kan jag tala om.
Han skålade med fadern, och hans ena öga stirrade betänksamt i väggen, medan han drack.
Men när fadern gick hem, tänkte han, att det varit bättre för Petter, om han varit blind på bägge ögonen.
Men den, som inte tänkte det, det var Petter.
Ty han tyckte själf, att han hade det bra, och hurudan Klara också var, så var han glad åt henne.
MOR LENAS POJKE.
Gamla mor Lena bodde på en liten holme i skärgården, som hette så mycket som Rågholmen.
Hvarför den egentligen hette Rågholmen, det visste ingen människa.
Ty så långt som någon kunde minnas tillbaka, hade det aldrig växt något annat matnyttigt på holmen än så pass mycket potatis, som fick rum i ett par kappar.
Men Rågholmen hade den altid hetat, och Rågholmen heter den än i dag.
Inte häller var det någon, som visste, hvad gamla mor Lena lefde på.
Men så mycket visste folk, att, komma när man ville, så stod altid kaffepannan på spiseln, och socker fans det altid i huset.
Ville det sig riktigt väl, så kunde det hända, att gumman tog fram en tår grädde också.
Och mor Lena hade ändå ingen ko.
Det enda folk visste, var, att mor Lena var god vän med alt herrskapsfolk, som fans i trakten.
Hos prestens var hon som barn i huset, på herrgården kunde hon komma och gå, när hon ville, och när villorna började växa upp omkring stränderna, och herrskaperna från Stockholm flyttade ut och bodde där öfver somrarna, då kom den ena finmålade rodd- eller segelsnipan efter den andra och lade till vid ön.
Och altid stod mor Lena på strand och neg och förfasade sig öfver, att hon hade fått så rart främmande.
Mor Lena var enka och hade en enda pojke, som hette Karl Johan.
Utom när han gick i skolan, hade han altid bott ensam med modern ute på den lilla ön, och utom herrskapsfolket, som hälsade på, hade han sällan sett någon annan människa.
Ty det var just ingen, som ofta steg i land på Rågholmen.
Mor Lena var nog vänlig, och på kaffe bjöd hon altid.
Men det var ändå ingen, som vidare brydde sig om att fara dit, i stället var det mången, som såg snedt på mor Lena för de många fina bekantskapernas skull.
Karl Johan gick för sig själf och stälde på backarna.
Han bar in vatten och ved, metade fisk och låg ute på sjön och kånkade med den gamla skötekan, som fadern brukat ro i, medan han lefde.
När han fick se folk, sprang han och gömde sig bland buskarna som en liten vilde.
Och när de rodde bort igen, stod han bakom ett träd på strand och såg efter dem, undrande, hvart alla båtar, som rodde omkring på vattnet, kunde ta vägen.
Skolan gick han igenom, och läste fram sig för presten, gjorde han.
Och ändå var det knappt, att han kände till mer af världen än stugan och potatistäppan, grandungen, som växte på ön, klippan, där han brukade meta aborrar med en knappnål till krok, och fjärden, som han var rädd för, när det blåste hvita vågor.
Katekesen hade han aldrig varit styf i.
Han kunde aldrig lära sig hvarken att läsa utantill eller svara på förståndsfrågor, och hade inte mor Lena varit hos presten och gråtit och bedt, så var det många som sade, att han inte hade fått gå fram.
Fram kom han emellertid, och det var det enda Karl Johan brydde sig om.
Ty en sak kunde han i alla fall, och det var räkningen.
Det hade skolmästarn själf sagt honom.
Och därför tyckte Karl Johan mer om Skolmästarn än om presten.
Karl Johan kom mycket väl ihåg, när fadern dog.
Det var just vid den tiden, när de hade börjat bygga så mycket villor i trakten.
Han mindes, hur karlarna rodde bort med kistan, och att modern grät, så att tårarna runno omkring hennes spetsiga näsa, när de båda efteråt sutto ensamma i stugan.
Då började han också att gråta, men på kvällen, när de gingo till sängs, såg han, hur modern låg vaken och eftertänksamt stirrade ut i skymningen, till dess att han somnade ifrån både modern och sorgerna.
Ett par dagar därefter satte modern på honom hans sämsta kläder och tog honom med sig i båten.
De rodde öfver sjön och stego i land vid badortens brygga.
Sedan gingo de omkring bland de fina villorna, och Karl Johan spärrade upp ögonen, för alt hvad han såg.
På somliga ställen gick modern in.
Ibland lät hon Karl Johan stanna utanför, och ibland tog hon honom med sig.
Men när han fick komma med in, kände han rakt inte igen modern.
Det kom altid något fint fruntimmer emot dem och bad dem sitta ner.
Och modern satte sig längst nere vid dörr’n och höll Karl Johan bredvid sig.
Där satt hon stilla och slog ned ögonen och vaggade med kroppen och svarade på fruns frågor.
Och när hon det hade gjort, började hon att tala själf.
Hon berättade om, hur fadern altid hade varit så klen i bröstet, och hur han till sist hade dött.
Nu var hon ensam och öfvergifven, det var ingen, som ville ge henne arbete, fara på sjön kunde hon inte, så länge Karl Johan inte var så stor, så han kunde hjälpa henne, någon ko hade de inte, och vedpinnarna var det inte godt att skrapa ihop där ute på ön, där det fans så litet skog, till på köpet när de inte hade lof att hugga af det lilla, som fans.
Altihop berättade hon och mycket mer, som Karl Johan inte kunde komma ihåg, och hennes röst var så len och mild, att Karl Johan tyckte, det var, som om en annan människa hade talat.
Hon bad aldrig om någonting.
Men när hon gick, hade hon altid med sig ett och annat, några kakor bröd, ett par sillar, en pannkaka, ett stop mjölk eller kläder och annat smått, som de rika kunde undvara.
Och ville det sig riktigt väl, hände det, att en krona eller par följde med på köpet.
Då tackade mor Lena så många gånger, grät och bad gud välsigna herrskapet, som tänkte på en fattig i hennes elände.
Så neg hon och försvann med hvad hon hade fått, men innan hon gick på ett annat ställe, bar hon först altid ned det andra och gömde det under tofterna i båten.
Karl Johan förstod det där småningom, så att när det fattades något i huset, och mor Lena gick och såg nedslagen ut, då kom pojken och sa’ som så:
– Ta fram påsen, mor, så far vi ut och hälsar på.
Och när han då vände sitt magra ansigte, där näsan också höll på att bli spetsig, upp mot modern, då liknade de båda hvarandra som ett par bär, och mor Lena kunde knappt hålla sig för skratt.
Så glad var hon, att pojken, så liten han var, hade så mycket förstånd.
En gång när de sågo en båt komma fram mot ön, mindes Karl Johan, att modern hade klädt af honom och lagt honom i den stora liggsoffan längst in i den mörkaste delen af stugan.
Där skulle han ligga och vara tyst.
Men när herskapet kom in i stugan, grät mor Lena och sa’, att Karl Johan hade blifvit så sjuk.
Och när båten lade ut igen, hade hon fått pängar både till doktorn och apoteket.
Under de sista åren, Karl Johan var hemma hade modern blifvit som litet konstig.
Hon snålade på alting, om det så gälde, att han skalade potatisen för groft; och kaffe fans aldrig i huset.
Ibland såg Karl Johan också ett och annat, som han aldrig tordes fråga om.
Men när Karl Johan blef sjutton år, tyckte mor Lena, att hon inte kunde ha honom hemma längre, och en vacker dag tog hon ensam den gamla båten och rodde till prästen.
När hon kom igen, sa’ hon, att nu skulle Karl Johan få komma i handel.
Prästen hade lofvat att skaffa honom plats, efter han kunde räkna så bra.
Gumman grät en vers, när han skulle i väg.
Men Karl Johan tyckte, det var bra, att han slapp gå hemma längre, äta dålig mat och hänga modern i kjolarna.
Patron Jönsson var en stor grof karl, som var ensam handlande på trakten.
Han hade förtjänat pängar på att lura bönderna, sade folk, och Karl Johan betraktade altid med en blandning af fruktan och beundran hans feta ansigte med de breda knotorna, där munnen på ett besynnerligt vis satt på sned, och de skarpa illmariga ögonen, hvilka blänkte fram under gråa buskiga ögonbryn.
Ty från det han hade varit så liten, som han kunde minnas, hade Karl Johan varit med om att lura herrskapsfolk.
Det hade altid varit på småsaker, och ehuru han visste, att gumman hade gamla strumpor med hvarjehanda gömda här och där i stugan, så kunde det ändå inte vara annat än småsaker.
Men handlanden Jönsson han hade till och med lurat bönder i hela sitt lif, hvilket är mycket svårare.
Och dessutom hade han lurat dem så grundligt, att han hade blifvit rik på kuppen, och det tyckte Karl Johan ändå var ett strå hvassare.
Ty att vara rik, var det förnämsta, Karl Johan kunde tänka sig.
I tre år gick han där nere i den lilla butiken vid bryggan och var boddräng åt gubben.
Stor blef han aldrig, men han var satt och senig och låg i från morgon till kväll.
Alting hade han reda på, och hvad som fans i butiken, visste han på sina fem fingrar, antingen det låg på hyllorna inne i butiken, i lådorna eller på vinden, om det fans i magasinet eller blifvit uppstapladt bland tunnor och skräp, som belamrade bakgården.
När han stod en lördagskväll inne i butiken, som var full med folk, gummor, gubbar och barn, rika bönder och fattiga fiskare eller ibland dem någon af bygdens herremän, för hvilken förrådet ifrån staden tillfälligtvis tagit slut, då kände han sig nästan högtidligt stämd.
Dukar vecklades upp, profvades och lades å sido.
Skinntröjor vändes och beskådades.
Ankartåg och fiskredskap, sill och mjöl, amerikanskt fläsk, gryn, kaffe och socker, stora, brokiga halsdukar af ull, hattar af halm och burkar med konserver, som stodo och blänkte på hyllorna för att locka badgäster – alt detta, som han såg i rörelse, packas in, försvinna, och lämna pängar i utbyte, smutsiga sedlar, klingande silfver eller nötta kopparslantar, – alt detta fylde honom med en rysning af nöje, som om boden varit hans, och han själf fått stå vid kassan på kvällen och räkna ihop, hvad som flutit in.
Och sådana dagar var han mer än vanligt rapp i benen.
Som en pil äntrade han uppför stegen, tände lyktan och försvann i den mörka källartrappan bakom disken eller kilade uppför stegen till vinden och kom tillbaka med någon af de härligheter, som funnos på förlaget.
Där trifdes han bäst.
Här lågo alla dessa saker, instufvade eller upphängda på spikar under taket, och alt detta, som här var hopadt, och som oupphörligt ersattes med nytt, så ofta någon del af förrådet var uttömdt, det tyckte Karl Johan var själfva rikedomens källa, där ingen mer än den invigde fick sticka sin näsa.
När han smög där uppe mellan lårar och tunnor, balar af kaffe och packor af fina tyger, då njöt han i fulla drag.
Och när han såg på en lapp eller ett märke, hvad patron betalt för det, och sedan visste, hvad han tog ute i boden, då kände Karl Johan en rysning af förtjusning genomströmma hela sin kropp, och han sade för sig själf: »Gack du och gör sammaledes.»
Men när han kom ner i boden igen, var han smal mellan axlarna som vanligt och undergifven i hela sitt sätt, aldeles som modern, när hon talade om sina olyckor.
Och han lämnade fram varorna till husbonden med en min, som om altihop inte det ringaste anginge honom.
Han såg ut som en dresserad råtta, hvilken kilade omkring i hela huset, men aldrig kom att tänka på att gnaga på så mycket som en tappad sockerbit.
Det tyckte Jönsson om, och han sa’ till hvem som ville höra det, att en bättre boddräng kunde han aldrig få.
Emellertid var patron själf inte vidare skicklig i att föra böcker.
Det var en gammal fanjunkare i trakten, som brukade hjälpa honom en gång i månaden, och när han kom, stängde gubbarne in sig i patrons rum, som kallades för kontoret, med de stora böckerna uppslagna framför sig och en konjaksflaska på bordet för att sätta lif i affärerna.
Det var Karl Johans värsta dagar.
Ty han gaf sig den och den på, att han, som räknade så bra, att patron brukade fråga honom, så ofta det var något, som skulle gå fort, han skulle nog kunna lära sig att sköta de där böckerna med både Debet och Kredit och Saldo och hela kalaset.
För Jönsson, som var gammal, var det en annan sak.
Men han, Karl Johan, skulle nog vara karl för att reda ut svårigheterna lika bra som en gammal fanjunkare.
Och Karl Johan brann af begär att få se siffrorna, räkna ut på öret denna vinst, hvilken han anade kolossal.
Om nätterna drömde han om siffror, hela kolumner, som han räknade upp och ned och ned och upp.
De stodo i led som soldater, de rättade sig på hans vink, han kommenderade dem, flyttade dem som han ville, och ordnade dem så, att de stodo ännu rakare.
Och han såg sväfvande slutsummor på kreditsidan.
Det blef så många siffror, att han inte kunde räkna, och han vaknade upp i förtviflan öfver att icke se dem längre.
En dag, när räkningarna skulle göras upp, var fanjunkaren sjuk och skickade återbud.
Patron svor och var vid dåligt lynne hela dagen.
Men på eftermiddagen tog Karl Johan mod till sig och frågade, om inte han kunde få försöka att se igenom böckerna.
Jönsson bara glodde på honom.
– Du?! sade han.
Hvad fan förstår du dig på?
Karl Johan menade, att han kanske kunde lära sig.
Han bad, att han bara skulle få försöka.
Och efter en stunds talande fram och tillbaka, under hvilket Karl Johan blef alt mer och mer ödmjuk, fick han verkligen lof att låna böckerna på kvällen, sedan boden var stängd.