Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till det, som i denna uppsats är skämt, må dock ingen räkna den hyperboliska artighetsgärden åt Drottning Christina.
För denna ovärdiga dotter af Sveriges störste Konung hyste Thorild, liksom Geijer, en särdeles ömhet.
På talrika, nästan otaliga ställen i hans skrifter förekommer hon firad: om än ingenstädes med den öfverdrift som här, der det heter, ej blott att hon ”var stor nog att leende kasta bort en krona, för hvilken ståtliga leksak de störste karlar i verlden gjort så många tusende blodiga dårskaper”; ej blott, att hon, ”i det hon har skrifvit, visar ett så äkta stort förstånd, att man icke har sett ett större”; utan derjemte, att hon ”förstod med en vink samla omkring sin person alla verldens då lysande snillen, hvilket i alla tider ingen kunglig karl haft vett att göra”.
Mera träffande, och i hennes egen stil, berömmes den genialiska yrhättan i afhandlingen ”Rätt eller alla Samhällens eviga Lag”, då der säges:
”den sublima Christina må man prisa, som så högt förstod det proportionerade till sällhet, att hon hellre ville skratta och sjunga i Rom, än gäspa på en thron”.
Skada blott, att hon äfven i Rom snart började gäspa, och längta tillbaka efter den med ”ståtlig lek” öfvergifna thronen.
Troligtvis ”om det Allmänna Förståndets Frihet”.
”Om Upplysningens Princip”.
Hylanders?
Kakistokrat – bokstaflig motsats till Aristokrat – betyder hos Thorild en, hos hvilken det aristokratiska tänkesättet stigit till högsta öfvermått: en aristokrat, som i sina grundsatser, eller fördomar, är rentaf och ohjelpligen förstockad.
Till ett tempel åt ”Förnuftets” religion invigdes Kyrkan Notre Dame den 10 November 1793; – huru? är verldsberyktadt.
Här menas dels Girondisterne (eller Brissot och hans vänner), dels Orleans-Egalité och hans närmaste anhängare.
Rigtigt profeteradt!
I urskriften följer, efter ordet ”Kung”, denna besynnerliga parenthes: ”(jag tror en Albrecht, – ej den af Mecklenburg; men slå efter denne svärds-riddaren, något plumpt dubbad!)”
– Hvilken den Konunga-figur må vara, som här föresväfvat Thorild, lemnas åt läsarn att utgrunda.
Månne Ragvald Knaphöfde?
Thorilds bästa politiska skrift; om hvilken innan kort mera.
Hemsänd från Lübeck, utgafs den i Stockholm af Philipson 1794.
Har afseende på Dantons och hans vänners fall.
Detta bref, som låg emellan de föregående och närmast efterföljande, är dock måhända rigtadt till någon annan förtrogen.
Månne Silfverhjelm?
– I afseende på innehållet, är slik omständighet likgiltig.
Kanske den not om ”naturlig och andelig Tro”, som förekommer mot slutet af femte capitlet.
– Genmälet om ”Dom” åsyftar tvifvelsutan det capitel med denna öfverskrift, som i innehålls-förteckningen finnes utlofvadt såsom det åttonde; men hvilket, äfvensom de utlofvade nionde, tionde, elfte och tolfte capitlen, aldrig blef tryckt.
Miserere mei eller iliacus morbus (Thorilds egen not).
Framförallt synes detta ha gått Thorild till sinnes: ty ordet ”Genier” har han understrukit med två dugliga streck.
Äfven hans afhandling ”Mildheten” var dedicerad till Hertigen Regenten: med ett poem, som finnes upptaget bland hans ”Dikter och Skaldestycken”, i första delen (sidd. 143– –151) af hans Samlade Skrifter.
Närmast tänkte väl Thorild här på detta ypperliga ställe: ”Hvarföre menniskor, i alla tider, hafva flytt till dessa republikanska – nu kallade nya – principer, såsom de allrahögsta och enda gudomliga?
Det röjer sig snart för en tänkare.
Dessa principer äro alla negativa:
Frihet – mot Tyranni, Jemnlikhet – mot Förnedring, Contract – mot Nödtvång, Allas Vilja – mot Någras Nyck; – det är: de äro alla gjorda mot Ondt, men icke för Godt.
Derföre också, då Nationer funnit sig så illa handterade å en sida, att de icke tyckt sig kunna hvarken nog häftigt eller nog långt rusa till den andra, så hafva de i sitt nya tillstånd blifvit så villrådiga om positiva principer, att de ofta snart nog icke sett något att välja – emellan en orolig Vildhet och ett oroligt Tyranni”.
De tre orden:
Sjelfständighet, Harmoni, Helsa, äro förkortade titlar på tre af hans från Tyskland hemsända skrifter; om hvilka snart mera.
Får man taga efter bokstafven, att den nämnde Expeditions-Secreteraren äfven var ”Censor”: så torde man deraf kunna ledas på spåren att upptäcka hans namn.
Har afseende på det bekanta (mera välmenta än välbetänkta) Wöllnerska Religions-Edictet af d.
9 Juli 1788.
Troligen ”Anteckningar under och i anledning af en Resa ifrån Vestergötland till Stockholm, gjord 1796 och 1797.” Stockholm 1797.
Af en Disputation, om hvilken strax mera.
Sannolikt ett åtagande för någon Tysk tidskrift.
Om och hvar det gick i fullbordan, känner jag icke.
Thorilds första i Greifswald utgifna Disputation; försvarad i Juli 1797 af en Wennersten (Vestrogothia-Suecus).
Den afhandlar frågan:
Quis verè sit Eruditus?
Tham gissade naturligtvis genast, att den var författad af Thorild sjelf.
Dedicationen – som dock förmodligen var icke blott handskrifven – finnes ej i mitt exemplar.
Gustaf IV Adolfs gemål, Fredrika Dorothea Wilhelmina; som, då nyss förmäld, hade genomrest Pommern till Sverige.
Så kallar sig
Rudbeck sjelf på titelbladen till sin Atlantica.
D. v. s.
Naturen betraktad såsom det i Verlden Urbildliga, Verkliga, Sanna: eller (enligt Archimetrien) Natura såsom Universum interius, i motsats till Mundus såsom Universum exterius.
”Berlin, bey Lange, I Rthl. 8 Gr.”
Så annoncerades boken.
På titelbladet står lika litet trycknings-orten, som författarens namn; endast årtalet MDCCXCIX.
Satt till melodien God save the King.
Det föresväfvar mig från mina ynglingaår, att jag sett äfven denna särskildt utgifven; dock finnes den ej såsom sådan upptagen i Hammarskölds (af Sondén granskade) förteckning.
Den sjelfmotsägelse, som ligger i dessa ord, och som kan lösas blott för ögonblick (genom ett mäktigare vålds seger öfver ett svagare), är egentligen all Revolutions – eller all (NB) revolutionär Reforms – allrainnersta kärna.
106)
Ofta dymedelst (heter det med en parodisk härmning af den dåvarande ”vackra verldens jargon”), att ”man genom en viss lycklig accident råkade göra en viss charmante connaissance, och genom denna kom i en délicieuse familiarité, der charmerna voro irresistibla”.
Ännu låter slik Rolvälska här och der höra sig.
Öfversättningen är Thorilds egen; och täflar med urskriften, som hos Milton lyder:
Love refines
The thought, and heart enlarges, hath his seat
In reason, and is judicious.
108)
Tryckt, enligt sitt titelblad, i Lund.
Hammarsköld misstänker dock, att det egentligen trycktes i Köpenhamn.
Se föregående delen, sid. 279.
Till yttermera visso jemnföre man, så med de omtalta fragmenterna (”Medicinska Ideer och Studier”), som med Handboken i Diäten, det nionde capitlet af Archimetrien; som just har till öfverskrift och ämne:
Upprigtigare har detta slags tänkesätt aldrig uttryckt sig, än på följande ställen i bref af Voltaire: ”En beslutsam
Furste, som har penningar och soldater, behöfver icke religionen för att hålla sitt folk i tygeln, till hvilket ändamål den ostridigt blifvit uppfunnen.
Emellertid kommer det att så länge finnas religioner, som det finnes skurkar och dumhufvuden.
Vår religion anser jag dock såsom den mest osmakliga och mest blodtörstiga; och att befria verlden från denna vantro, synes mig vara den största förtjenst.
Tolf apostlar fordrades för att utbreda denna religion, men en enda skall vara tillräcklig att utrota den.
Likväl bekymra vi philosopher oss icke derom, att våra bönder och handtverkare bli upplysta; utan derom, att gens du monde må vara det.
Hvad rör det mig, om min skräddare och skomakare ledas af prester?
Hufvudsaken är, att de, med hvilka man umgås, äro upplyst folk”. – Föröfrigt ville dock Voltaire sjelf, såsom bekant är, ingalunda gälla för atheist.
Näppligen ägde han väl, i religiösa ämnen, någon öfvertygelse på allvar.
Enligt Rousseaus åsigt voro åkerbrukare, handtverkare, daglönare de enda samhällsmedlemmar, hvilka egentligen, såsom nyttiga och vördnadsvärda medborgare, uppfyllde samfundslifvets bestämmelse (Revolutionen tillade sedermera: folktalare och dagbladsskrifvare).
Derföre blef ock hans Emile – snickare.
Philanthroperne i Tyskland och annorstädes voro af samma mening.
Campe ansåg en skicklig fabrikant för långt mera gagnande än Homerus, och spinnandet af en mark ull för långt förtjenstfullare, än att författa ett band ypperliga skaldestycken.
Philanthroper och Stats-ekonomer bekräftade gemensamt skillnaden mellan ”närande” och ”tärande” medlemmar; en synpunkt, hvars omätliga dumhet likväl knappt hos den mest obildade bonde eller borgare kan ursäktas.
Man kunde tillspörja dylika tänkare: om samhällets ändamål består deri, att menniskorna der lefva och verka blott såsom fruges consumere nati?
Svara de härpå Nej: så borde de väl äfven kunna eftersinna, hvad ekonomiskt värde jordbruk, handtverkerier o. s. v. skulle äga, om icke sådana samhälls-klasser funnos, som till dessa yrkens alster förhålla sig såsom köpande och förtärande, samt just dymedelst, å sin sida, ”nära” deras idkare och befrämja deras välstånd.
Bland de få undantagen torde främst böra nämnas den hederlige – och i bottnen christlige – Necker: af hela sällskapet, på samma gång den theoretiskt klokaste och den praktiskt oklokaste, äfvensom visserligen den dygdigaste.
Hans fel var det godmodiga sjelfförtroende, som förblindade honom öfver hans karakters-styrkas undervigt i förhållandet till hans insigter och afsigter.
Också voro Robespierre, St.
Just, Herault-Sechelles, m. fl. ifriga läsare och beundrare af Rousseau.
Icke utan betydelse är, att vi bland de förnämsta fransyska
Revolutionärerne skönja så få Humanister, men deremot – utom det bekanta stora antalet af Jurister – så många Physikanter och Läkare (detta sista voro t. ex. villdjuren Marat och Chaumette).
Il ne sût que mourir, aimer et pardonner:
S’il avait sû punir, il aurait dû regner.
Men just den rörande karakter, som i dessa tvenne vackra verser (af Bertrand de Molleville) så sannt blifvit tecknad, blef det oöfvervinnliga hindret för äfven de kraftfullaste och klokaste af de män, som erbjödo sig till hans hjelp.
Min åsigt af ifrågavarande princip framställdes för fjorton år sedan i boken ”Studier till Philosophiens Historia och System”; äfvensom, kort derefter, med utförligare politisk tillämpning, i Svenska Litteratur-Föreningens Tidning (1855), under titeln: ”Aphorismer om Historiskhet, Stat, Liberalism och Royalism”.
Mycket finnes dervid att tillägga; mycket att nogare utveckla och bestämma: men ingenting väsendtligt att ändra.
Geijer, vid sitt betraktande af detta ämne, tog den (omedvetet) ifrån sig sjelf, och fyllde abstractionen med den moraliska skönheten af sin egen personlighet.
I sin Histoire des Girondins.
Men häri var Condorcet icke ensam; denna dogm var den första i hela Revolutionens samhällslära – och är så ännu i dag.
Detta stereotypiska företal till så många pappers-constitutioner vågade Convents-ledamoten Daunou, när den ärkejakobinska constitutionen af 1793 var under görning, karakterisera såsom articles, dont l’incohérence, l’ambiguité, l’imprécision préludèrent à l’injustice et à la faiblesse des lois, aux humiliations constitutionelles du peuple et à nos longues calamités.
Han fick upplefva och öfverlefva än värre – och märkvärdigt, att han fick det!
Till bitter förtret för Gironde-männen, hvilkas uppfinning
Jakobinerne härmed – och högtidligen – togo i besittning såsom sin.
122)
Anacharsis Cloots, Hebert, Chaumette m. fl.
Läkaren Guillotin var uppfinnare (eller åtminstone, enligt somliges påstående, fullkomnare) af det bödels-verktyg, som på ett så hiskligt sätt har förevigat hans namn.
Också blef denna paragraph åberopad af den beryktade Bryggaren Santerre, inför den darrande andra National- Församlingen, på den skändliga 20 Juni 1792 – en tillställning af de ”dygdiga” Gironde-männen, hvilka dock strax derefter öfverflyglades genom Bergmännens 10 Augusti och 2 September.
Det bör härvid ej glömmas, att just de förre hade besoldat och till Paris inkallat de hamnbusar från Marseille, hvilka sedan köptes af de sednare för Orleans-Egalités penningar.
125)
Den bekanta termen le juste milieu, med hvilken denna Styrelse betecknade sin politik, äger – enligt Guizot – till upphofsman Washington; som dermed betecknade sin egen (Se Washington, par Guizot).
Necker varnade den första National-Församlingen, att hon icke borde, genom utrotande af alla tecken till skillnad i stånd, bedraga folket om den sanna meningen af ordet Jemnlikhet; som, i ett redan bestående samhällstillstånd, aldrig kunde betyda likhet i rang eller egendom.
Den redan citerade om Washington.
Efter det sista utbrottet hade icke fyra månader hunnit förflyta, när de stackars ”arbetare”, i hvilkas namn man upprepat det gamla blodiga (nu dock temligen till farce förvandlade) sorgespelet, började skönja, att just de voro dervid de mest bedragne.
Påminnande sina uppviglare om hållandet af gifna (och visserligen ohållbara) löften, blefvo de då i massor nedskjutne – till bästa för den enkannerligen till ”arbetets organisation” inrättade Republik, hvilken man narrat dem utskråla.
129)
Ögonskenligast, – och under ett det spetsfundigaste spjernande mot udden att nödgas uppenbart motsäga den ursprungliga Jemnlikhets-principen, – röjer sig detta förfarande i det recept till den allrafullkomligaste fristat, hvarmed, i de första dagarne efter Napoleons ”adertonde Brumaire”, den allmänt för ett non plus ultra af republikansk statsphilosophi gällande constitutions-mästaren Sieyes framkom.
Sara Widebeck
Nödwändigt Förord.
Läsaren känner förmodligen, åtminstone måste vi taga det för afgjordt, huru linierna i ”Det går an” N:o 1 ett godt stycke på vägen utdrogos af ”Det går an” N:o 2; huru Albert, efter att i flera år hafva med Sara Widebeck i Lidköping tillbragt det lyckligaste lif, lyckligt derigenom att det hvilade på en ren, sedlig idé, och ingalunda på denna form, som vi benämna lagligt äktenskap, reste till Stockholm; huru han, under vägen dit, råkade göra bekantskap med en fröken Celestine, hvars fria grundsatser, i fullkomligaste harmoni med Sara Widebecks, intogo hans hjerta; huru han i Stockholm med denna Celestine sammanlefde, fördjupade sig i målarekonst och äfven i skulder, som förbittrade hans gladaste dagar och förmörkade utsigterna af framtiden; huru han en dag träffade sin tiggande son, Adam Paulus, på en gata; huru han då uppfyllde sin första faderspligt derigenom, att han satte sonen i bagarlära, nästan det ofördelaktigaste yrke en fader någonsin kan uppfostra sitt barn till; huru han slutligen i en toddy på källaren Hamburger Börs drack sitt sista afskedsglas, samt gick derefter och dränkte sig i Norrström.
Vidare känna vi, att hans efterlemnade älskarinna, nemligen Celestine, föraktad af den verld, hvars former och fördomar hon sjelf föraktat, släpades till tukthuset.
Men öfver Sara Widebecks öden hvilade en slöja, den vi, med läsarens tillåtelse, skola söka lyfta.
Äfven vi måste tro, att under den kjortel, som omhöljer den unga framtiden, många främmande varelser finnas, hvilkas anletsdrag, om de af de närvarande tider kunde skönjas, skulle förvåna våra sinnen och komma oss att tro på rubbning af närvarande samhällens grundvalar.
Mången har sökt uppdraga en och annan flik af denna kjortel, men fått damm i ögonen, hvilket bevisar, att framtiden, som är i liflig rörelse på ännu obanade vägar, icke gerna tillstädjer några obehöriga tittningar.
Smalbenet har man visserligen kunnat upptäcka, så att man ingalunda är i okunnighet om den väg ögat borde följa; men sjelfva centralpunkten, hvarifrån dessa okända väsenden, som reta vår nyfikenhet, hämta sin lifsluft och sedermera fullbildade utgå till nya slägtens väl eller ve, är för oss ännu en i det djupaste dunkel sväfvande gåta.
Men är det ej något annat än den nakna nyfikenheten, som drifver oss till dessa fruktlösa lyssningsförsök?
Jo i sanning.
Grofva länkar, smidda af samtidens händer, skära djupt in i den menskliga moralitetens och lyckans späda lemmar.
Sedligheten dignar under en martyrkrona, hvars yttre strålar af guld och juveler, men hvars inre bär mördande taggar.
Känslan för och behofvet af något bättre bjuda oss derföre nalkas den töckenomhöljda framtida gestalten, för att, om möjligt, låta våra tårar öfver samtidens förvillelser upphämtas af hoppet om kommande lyckligare dagar.
Men skall detta något bättre bestå i nya band, eller i en obegränsad frihet inom det menskligas gebit, se det är och blir visserligen en ära, att söka känna; men en fåviskhet, att söka bestämma.
Den genialiske författaren till Törnrosens Bok har derföre handlat rätt, då han sökt visa, hur litet de närvarande gällande formerna mäkta bidraga till sann moralité och sann lycka; men har begått ett stort fel, då han, tillskrifvande formerna allt, söker på den lösa grunden af drömd mensklig fullkomlighet bygga ett Gudatempel af idel sedlighet, himmelsvidt aflägsnadt från alla stoftets påstötningar och alla jordens stormar.
Han har, med ett ord , sökt bestämma friheten från alla yttre band, såsom den enda modren till moralitet och lycka här i verlden; men glömt, att den vida äldre modren, jorden, ännu fortfar och skall fortfara att föda brister och svagheter ända till yttersta dagen.
Liksom menniskokroppen, så länge den ej kan lefva af solsken och vackert väder, måste hämta sin näring af de simpla ämnen jordtorfvan alstrar, måste också menniskosjälen, så länge den ej är ren som en Gud, hållas inom yttre band, de må nu vara samhällets eller familjens.
Äro banden, som för några likväl visat sig vara ganska lyckliga, hårda för andra; så är det bättre, att samhället och familjen hafva denna hårdhet på sina samveten, än att dessa i evighet skola skälfva under frihetens missbruk och motstridiga vindkast.
Hade ifrågavarande författare mäktat bevisa sanningen af den sats, som predikar ett tillkommande tusenårigt rike, ett nytt lycksalighetens, då skulle vi med nöje äfven hafva underskrifvit detta ”Det går an”, hvilket han, genom sina skrifter efteråt, sökte förvandla från roman till dogm.
Men nu, ehuru som vi tro, i tanka att väcka en ljusens engel, väckte han en slumrande demon i mensklighetens hjerta – och författaren är för stor och betydande, för att ett sådant hans tilltag skulle lemnas oanmärkt.
I denna bok, som nu lemnas åt allmänheten, förekomma en mängd snarare obscener, än scener, icke derföre som skulle vi känna hos oss ett behof af att gifva dem luft, utan för att göra ett försök att parodiera en viss modern fallenhet för att rufva i botten af en förskämd smak , som, hämtad från en utländsk litteraturs träskmarker, icke bör få fast grund inom fosterländska landamären.
Säger någon, att vi smäda eller såra menskligheten, svara vi med den berömde Törnrosförfattaren: ”Vi smäda ingen – vi önska välsignelse öfver alla.”
I KAP.
”Det är märkvärdigt, med hvilken lätthet menniskan återföres äfven till minnet af den stund, då stafven bröts öfver hennes oskuldsfrid.”
Islossningen, löfsprickningen, häggblomningen – ljufva förebilder af sommarens dagar, mot hvilka det friska blodet rusar med stormande fart, för att i svallet fördränka alla isiga minnen!
Men för sjuklingen, i hvars sönderslitna bröst döden med förfärlig aptit spisar sitt lungmos, hvad ären j väl annat, än svartklädda likbjudare, som med maskrosens kinder småle åt grafven och förgängelsen?
I hvarje vak, solens strålspjut öppnar på den glaserade vattenytan, ser den ohjelplige patienten ej annat än det djup, hvartill han snart nog måste gå; från hvarje löf, som framtittar ur knoppen, känner han en granrislukt framdofta; under hvarje snöhvitt blad, som faller ifrån häggbusken, ser han sin egen grift – ja öfverallt skönjer han den knotige magermannen, hvilken allt hvad jorden och lifvet alstra förgäfves söker mätta.
Dessa och dylika tankar sysselsatte detta vissnande hufvud, stödjande sig på denna lika vissnande arm, som syntes i ett af fönstren i glasmästardotterns hus i Lidköping.
Hufvudet och armen tillhörde Sara Widebeck.
Hennes skumma blick stirrade ut åt Lidas strand, som ännu flämtade trögt under sin tryckande ismantel.
En sophög hvilade derpå, färdig att snart för alltid försvinna från dagens strålar.
För hvarje annan skulle detta föremål varit likgilltigt, ja vämjeligt; men icke så för Sara.
Äfven jag, tänkte hon, är en trasa i det stora verldsbyket, som, när jag en gång uppfyllt min bestämmelse här på jorden, måste förmurkna i ett okändt rum; men minnet af de fläckar, jag aftorkat här i lifvet, skall lefva efter mig och för mina barn tälja hvad jag varit.
Nu kom en något våldsam vårfläkt från Wenern, lyftade det öppnade fönstret från haken och slog det emot husväggen, så att rutan med en sorglig klang sprang sönder i tusende bitar.
En annan skulle dervid hafva blifvit förskräckt; men icke så Sara.
Äfven jag, tänkte hon, är en sönderbrusten fönsterruta, äfven jag är sönderbråkad i oändliga skärfvor; men hvarje skärfva emottager ännu lika klart solens ljus, och samma väsende som, då det var helt, blott belystes af en enda stråle, emottager nu sönderkrossat tusende.
Så tänkte Sveriges största filosofinna ock fann sin själ allt mer och mer upplyftad till himlen, ju djupare kroppen lutade mot jorden.
Sålunda länge i djupa tankar försänkt, hade hon ännu ej talat ett enda ord, då oförmodadt den hektiska rodnaden på hennes kinder antog en bjertare färg, snarlik den ännu ur vestermolnet uppflammande aftonrodnaden.
Den inre nyvaknade värman, som vid denna rodnad genomilade Saras själ, upptinade tungans band och upplöste det i en djup suck, sakta framvaggande ett: ”O, Albert! o, Albert!”
”O, Albert!” svarade en mild stämma från andra sidan af rummet.
Sara vände hufvudet dit.
En ung qvinna med ett skönt men blekt ansigte, tarfligt men snygg klädd, stod vid dörren med ett fat mjölgröt i handen.
”Du här, stackars Celestine”, sade Sara med en röst, hvars ljufhet förebådade en engels.
”Doktorn har ordinerat denna mjölgröt åt dig, goda Sara; ät, den skall göra ditt sjuka, lidande bröst så godt.”
”Tack, Celestine! din trägna omsorg för din arma vän är äfven ett band, som ännu qvarhåller mig vid lifvet, och gör att jag med dubbel saknad skiljes härifrån.”
”Sara! hvad väga väl mina omsorger, om också ett helt lif egnades åt deras friaste utveckling, mot hvad du gjort för mig?”
”Tala ej derom; hvad jag gjort, Celestine, är ett intet”, yttrade Sara, i det hon långsamt nedsväljde en sked gröt.
”Är det ett intet”, inföll Celestine, ”att rycka en varelse ur förderfvet?
Har du glömt den dag, då du, fastän svigtande på grafvens brädd, gjorde den långa resan till Stockholm, för att taga mig från tukthuset, dit menniskors kalla ondska eller liknöjdhet fört mig?
Är det ett intet att hafva upptagit mig i ditt hus, som en vän, som en syster, oaktadt du visste, att det var jag som törnbeströdt din rena bana?
Är det ett intet, att jemte mig hafva tagit vård om mitt arma faderlösa barn, hvars anletsdrag dagligen måste påminna dig om den fader, dina egna barn förlorat?
Sara, Sara! det är jag som gifvit ditt hjerta dödsstöten, det är jag som bäddat grafven i ditt bröst, jag, hvars framtida lefnad måste blifva en vandrande grafvård på din förtidiga grift, jag som –”
Sara hade gröt i halsen, Celestine gråt, och båda kunde ej tala ett ord; men från deras ögon flögo i hvarandras famn vänskapens heliga genier.
”Sara, du får ej sitta så der vid det öppna fönstret”, återtog efter en lång paus Celestine; ”rutan är sönderslagen ser jag, jag vill genast sätta i en ny.”
Dessa ord väckte Sara ur hennes drömmar.
Hon ställde den lilla silfverskeden i grötfatet och sade till Celestine:
”Du har rätt, min snälla verkgesäll; men vårt kitt är slut och vi måste tillaga nytt.
Oljflaskan står der i skåpet, men hur är det med kritan?”
”Vi hafva tillräckligt krita i boden.”
”Boden – Bodarna!” inföll Sara, sprittande upp från stolen ; ”besynnerliga erinring, bärande i sitt sköt på en gång den högsta glädje och den djupaste smärta.
– – Bodarna!
Ack min Gud!”
Hon nedsjönk igen på stolen.
”Gå, goda Celestine”, återtog hon efter en kort stund; ”jag hör barnen stoja i trappan – gå och tag dem med dig, att jag måtte få vara i fred.”
”Fred – källarn Freden!” suckade Celestine, betäckande sitt ansigte med händerna; ”det är märkvärdigt, med hvilken lätthet menniskan återföres äfven till minnet af den stund då stafven bröts öfver hennes oskuldsfrid.”
”Celestine!”
”Sara!”
De båda vännerna öppnade sina armar och sjönko i hvarandras famn.