Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I förbigående vill jag erkänna, att delta ej 5 H. 54 4 »6 Den ag April e. m. hindrar, att högst religiösa och aktningsvärda personer höra till församlingen; det är naturligt och nödvändigt, att man mäste söka gifva saken sin vackra sida; med den politiska hafva desse visserligen ingenting att sköta, fast de främja och understödja den genom sitt vittnesbörd.
Nu frodas denna sect, och växer till och bygger sig sköna och stora tempel; snart nog få vi höra att e 11 ej är tillräckligt, och flere missionärer lära ej heller dröja, att, efter församlingens ökade behof, infinna sig eller omvända Svenskar att dertill vederbörligen för stod och land ordineras.
Hvad har man då ej att förvänta sig af den mäktigare ligan, och dess synlige och osynlige styresmäns tilltagsenhet?
Må man ej säga mig, att då blir det tid att taga andra mått och steg!
Min egen erfarenhet, allas, som varit i tillfälle alt om dylika fall vinna någon — hela historien alltigenom visar att då — då är det för sent!
Jag har med flit kallat den härvar. s. k.
Engelska kyrkan för mission, och preslen för missionär; ty så anses de af den metodistiska moderkyrkan.
Vi Lutheraner äro långt ifrån att vara rätte Christne i dess ögon, än mindre kunna vi blifva riktigt egenrättfärdige och lie lige; oell t. o. m. näppeligen salige, på vårt sätt.
Jag vet att Metodist-predikanter yttrat sig sålunda, och deras egna skrifter bära vittne om deras exclusiva principer.
Metodistiska missionären är här i Sverige, för att omvända oss — minst för att administrera till de få här befintliga Engelska metodister.
Men desse äro ju Engelsmän och behöfva ej Svensk predikan; hvad menas då med den?
Hafva våra Svenska Lutherska kyrkor ej rum nog för församlingen?
Äro de söndagligen öfverfalla af åhörare?
Nej; men i metodisteapellet är det, der de endast få den lyckan att höra det sanna, rättfärdiggörande ordet, der skola de blifva omvända, — blifva metodister.
Att sådant är förhållandet, trotsar jag någon metodistisk prest att med bestämda uttryck förneka, ty jag har mig ej än bekant, om secten antagit leservatio mentalis.
Men att prevaricationer ej äro alldeles okända, bevisa undskyllningnrne vid de afgifna förklaringarna öfver ett mycket omlaldt offentligt metodist-möte, som ägde rum i London, der Svenska angelägenheter komma på tapeten.
För den , som är fullkomligen obekant med den secten, bör det visserligen förefalla otroligt, om han finge veta, att lika många menniskor som missionären lyckas afvända ifrån den Lutherska kyrkan, lika många själar anser han sig hafva frälsat, och af hufvudförsamlingen tackas och prisas
Gud derföre högljudt.
En annan egen omständighet bör härvid ihågkommas.
Det är en fastställd regel bland Metodisterne, alt en och samma prest ej får förestå amma Metodist-församling mer än aldrahögst 3:ne år, och äfven då, endast i det fall att han är gift; annars är ett år det bestämda pensum.
För Den 29 April e. m. 427 Sverige, liksom för vilda länder, göras undantag, i anseende till svårigheten att lära sig vårt språk och derigenom kunna verka.
Detta är ett direct argument att bevisa syftet till proselytmakeri.
Annars gjorde man ej undantag från en fastställd regel.
Vidare, hvad betyder den härstädes officielt antagna benämningen af Engelsk kyrka?
Säkerligen sker det ej för Engelska språkets skull; ty då borde ju endast predikas på Engelska, utan tydligen för att förbrylla begreppet om melodismen med den verkliga Engelska kyrkan (tbe Anglican church), liksom metodismen och den vore sak samma.
Finten är fm, men må jag härvid använda ett gammalt Engelskt sjömanna-ordspråk: "it will do for the mariners, but the sailors wo’nt belie"ve it.”
På ön S:t Barthelemy och på andra öar i Westindien bevittnade jag metodist-proceduren i sin fullkomliga utbildning.
Skulle jag beskrifva alla tilldragelserna, som höra till saken, torde de hos många väcka åtlöje, och meningen ”att dermed har det ingen fara."
Andra skulle högeligen bedröfvas; den med verldslifvets förhållanden närmare kännedom ägande deremot genast inse faran och dess betydenhet hos oss, och just i vår tid.
Men några få drag vid en vanlig s. k. meeting (metodist-gudstjenst), der, hvarest secten redan vunnit fast fot, torde dock ej vara alldeles ur vägen: bilagorna tala för öfrigt sjelfva.
Församlingens medlemmar äro redan förberedde, särdeles de yngre, genom ej allenast ascetiska och öfverspända, ulan än mera förgripliga inverkningar.
Innan gudstjenstens början, gör presten hemliga eiler förtroliga, upprörande, retande väckelser — ex hort a tio ns —■ u dem han tilltror sig mest kunna verka uppå för tillfället.
Dertill utväljas helst unga personer, framför allt flickor.
Äldre, enfaldiga, svagsinta, nervsvaga, hypocondriska, lemna äfven goda subjecter till verket.
Man kan ej neka, alt, under allt detta, den djupaste kännedom af menniskans lynne, svagheter och passioner bringas i den mest concentrerade verksamhet, för att vinna ändamålet, hvilket äfven hos den rättfärdige och nitiske helgar alla medel.
Sedan allt är behörigen förberedt, uppstiger presten på predikstolen, och, ifrån en lugnare inledning, öfvergår han småningom till de häftigare, ja, jag har hört det, till de mest undransvärd! enthusiasliska inverkningar på allt hvad som kan uppröra menniskans lidelser.
Den Heliga Skrift, det vill här säga språk, rykta ur sitt sammanhang, och för tillfället uttolkade, begagnas härvid med en exegetisk förmåga, som öfverträffa!' all föreställning.
Detta är högsta konsten; och jag måste bekänna, att beundransvärd är den höjd, hvartill denna förmåga blifvit bragt, så långt, att, är ej presten af det mest fanatiska slag, som hos en sansad menniska väcker leda, blir det för ögonblicket äfven förförande för 4a8 Den 29 April t. m. denne, helst omgifven, som han vid tillfället är, af en inspirerad och således verkligen intressant folkmassa.
Man kan då föreställa sig effecten på andra, och den egna retelsen för sensuella eller förslappade menniskor.
JVär predikanten stämt sig sjelf och sin församling till högsta potensen af enthusiasm , då hör till saken, att de gamla gummorna, som hela tiden åtföljt hans kraftord med rycktals suckningar och utrop, nu göra allmännare, längre och bögljuddare chorus.
Till slut uppkomma de namnkunniga metodistiska gro ans (jag har ej ett rätt passande ord för dem på Svenska; på Tyska finnes ordet ”stöhnungen som temmeligen uttrycker meningen - - snyftningar, pustningar, bölningar eller allt tillsammans); paroxysmen blir stark; spasmodiska anfall, till slut convulsioner infinna sig mer eller mindre talrika, allt efter som andan är kraftig, och predikanten förstår sig på sin sak; unga flickor falla, sprattlande, på golfvet; de gam.la tjuta starkare, slå sig för bröstet, och yrande känslor i de mest ytterliga yttranden gifva sig luft.
Slutligen nedstiger predikanten, hvars öga noga följt de saliga verkningarna af hans ansträngning, från predikstolen, hugsvalar eller förlänger lidelsen hos individerna allt efter omständigheterna; och det räcker en ansenlig tid, innan allt kommer i sådan ordning igen, att menniskan blir capabel styra åtminstone sina yttre åthäfvor.
Detta är dock ej allt, och mysterier finnas äfven, till hvilka de oinvigde naturligtvis ej få tillträde.
Om kärleksfester, campmee tings och privata sammankomster vill jag ej tala.
Dessa och tilldragelserna vid wakes, vak öfver lik, och vid andra tillfällen, skulle förtjena en egen beskrifning.
Detta är ej öfverdrift, ej caricatur — detta är sanning.
Dylika scener har jag sjelf bevittnat, och de voro hvardagliga hos oss på ön St.
Här fattas äfven ej i Sverige personer, som känna saken nogsamt.
Man må ej invända, att sådant ej skett hos oss: man bör besinna att verket här ännu ej är fullkomnadt, endast börjadf.
Ville II.
Utsk., till hvilket denna motion är remitterad, härvid använda en rättighet, den jag ingalunda ser i grundlagen förmenad, och hvilken, i min tanke, äfven bör användas, på det att våra Utsk. må uppnå den högst nyttiga ståndpunkten af constitutionella comitier — (comittees) — nemi. den att upplysningsvis afhöra sakkunniga personer i ett förevar, ärende, tror jag, att Utsk. skulle komma att inhemta flera maktpåliggande upplysningar om hvad man ännu ej vill tro, eller anser sig ens böra ana.
Utom den redan antydda bedrägliga ytan af en viss grundenlighet med de offentliga protestantiska bekännelserna, får jag 1 of att väcka uppmärksamheten på det förhållandet, att Metodismen visar sig, efter omständigheterna, i en oli - Den 29 April c. ra. 4*9 la skepnad.
Den äger en annan politik, der, hvarest den Vill vinna inträde i ett upplyst, ett Europeiskt land, mot hvad den antager uti ett annat, som befinner sig i ett mer eller mindre motsatt förhållande; vidare allt efter det mer eller mindre ingripande välde den lyckats tillvälla sig.
Till ett Europeiskt land sänder den, under det sjelftagna namnet af pastor — missionär — män med mera utmärkt hildning och större förmåga; till de andra, vida mer underlägsna och råa personer; nitet dela de lika, men de förre äga en högre politisk blick och äro medvetande af hufvudhemligheten inom denna verkliga orden.
Saken kommer dock snart på ett ut, ty ändamålet är detsamma.
Det dröjer ej så länge, innan infödda inspirerade och instruerade folkpredikanter uppstå, och snart får man höra vandrande gesäller, och Gud vet hvad för folk, — ty födkroken är lätt och har sitt nöje med sig, — ifrån uppstapplade kärror eller bord, hvar som helst, predika för en från sina nyttiga arbeten, först af nyfikenhet, sedan af epidemiskt svärmeri kringströmmande allmänhet; ty saken är calculerad att gripa omkring sig i samma progression som en epidemi.
Elementer saknas ej i Sverige, och man har sett, att en slug missionär redan känner och söker dem.
Bonden lemnar sin plog, handtverkaren sin verkstad, tjenstehjonet sina åligganden —■ och gndeliga blifva de visst, men huru sannt gudfruktiga, lemnar jag derhän; frågan om den verkliga båtnad, som deraf följer, torde vara föga tvifvel underkastad.
De utdrag ur Metodisternes egna offentliga skrifter, som jag har äran bilägga, tror jag skola öfver allt detta lemna de mest ojäfaktiga bevis.
Vi strida just nu emot den öfverhandtagande fattigdomen i vårt land; men under ett sådant förhållande, som det ofvannämnda, kommer den oundvikligen att blifva mångdubblad, och, hvad än värre är, kommer andligt—politisk t svärmeri att blanda sig i spelet.
— Ho kan förutse följderna?
Men alt de blifva allvarsamma och betänkliga bör icke undgå någons blick.
1 enlighet med den föresats, hvarmed jag affattat detta vördsamma anförande, bör jag ej utbreda mig vidlyftigare.
Fästa ej korta, egentliga och sanna uppgifter uppmärksamheten , lära långa förklaringar föga båta.
Antydt, som jag nu har gjort, motiverna för det intresse jag tagit i denna sak, och den uppmärksamhet jag anser Regeringen och R.
St. böra egna deråt, är det mig dock ej tillständigt, i ett så beskalfadt fall, att uppgifva förslag till de mått och steg, som skulle vara lämpligast för att förekomma och stäfja det ifrågavar. ofoget, förenliga med våra toleranta grundsatser ang:de religionen.
Jag tillhör dem som tro, att det hufvudsakligast beror på vårt eget presterskap, och att således det Högv.
Ståndet troligen kommer alt grundligast yttra sig deröfver, då det hunnit taga frågan'i moget öfvervägande.
Det besinnar otvifvelaktig!, att 43o Den ag April e. m. fri reiigionsutöfning oell sect eri sitt proselytmakeri äro, så väl efter rättsbegrepp sorn enligt philosophiska åsigter, i grund åtskiljda; att de till och med utgöra ett sinsemellan stridigt och absurdt förhållande.
Ingen fråga lär det blifva underkastadt, att det förra är oförenligt med Svenska lagar, författningar och seder.
Således torde någon allmän, mera bestämd lag i detta fall visserligen vara påkallad; men hufvudsakligen torde ärendet tillhöra Regeringens handläggning, oell dess hänvisande till Ailm.
BesvärsUtsk.
, jemte LagUtsk., varit det lämpligaste.
Såsom förhållandet är, tyckes saken mera närma sig till ett önskningsmål, ej obelaget att en bestämdare lag stadgas.
Af allt hvad jag anfört, är tydligt, alt jag såsom högst lämpligt skulle anse upphörandet af den Svenska predikan i den Engelskt-secteriska kyrkan.
Den har der ingenting att beställa, och jag kan ej inse hvilka gilltiga skäl en Metodist-predikant kan föregifva för nödvändigheten, för det så ifriga eftersträfvandet af gudstjensts hållande, efter melodislisk form och ritual, på Svenska språket.
Den som noga föijer med honom, finner hvaruti finessen ligger.
Grundlagen försäkrar honom om en fri utöfning af sin religion, men den lär ej ovillkorligen tarfva offentliga yttringar för andra, på ett språk, som ej är hans — men vårt, och vi bekänna oss ännu till den Lutherska läran; denna tro, denna öfvertygelse äger den djupaste rot i Svenskens begrepp 0111 hela hans stats- och medborgärelif.
Vårt språk har Metodist-presten lärt sig och använder för att öfvertala oss alt antaga hans motodisliska idiosyncrasi, i utbyte mot landets allmänna, stadgade, sunda och vördade bekännelse.
Finnas Svenska Metodister, och uppgifver han sig vara skyldig predika för dem, då har han ju sjelf danat dem, öfvertait dem, förledt dem till affall, och erkänner sig sjelf saker till ett fördömligt proselytmakeri.
Jag förutser, att denna motion kommer att sätta i rörelse särdeles philantropiska och liberala känslohäfningar.
Men nu är den en gång på tapeten, och jag hoppas, att det kommer att gå allvarsamt till.
Visst är det skönt, och lätt, och populärt, att theoretiskt och utopiskt tala om spirituella förhållanden.
Men uti våra, på stadgade materiella förhållanden bestående samhällen, måste äfven tolerancen hafva sin gräns.
Jag har ej velat använda dessa oratoriska blomster, ty äfven dessa fattas ej på min sida.
Jag inser nog, att man kan vilja begagna sig af den stora Reformatorns namn, fadrens lör all protestantism; men då glömmer man, att med samma anda och kraft, som han utdömde påfveväldet, yttrade han sin afsky och viste sig verksam emot Coi olostadii, Knipperdollings, Miinzers och andres farliga svärmerier; bedröfvelsen öfver hvilkas följder förbittrade hans ålderdom och förkortade hans dagar.
Vår i minnet odödlige Konung Gustaf Adolph, som
Den 39 April e. m. 431 tvekade att ens återinsätta en reformert Furste på sin thron, och minst beskyddade, eller stred för secterism, torde lika litet vara ett tjenligt exempel för att försvara sjelfsvåld uti religions-väsendet; och framstår han som ett det heligaste minne af menniskors medverkan till sublim och andlig frihets vinnande här på jorden, så var det i den höga betydelsen af den fria kyrkans och den fria Statens oåtskiljaktiga förening.
Må man besinna hvad för en omätlig kraft, moralisk och politisk, innebor hos ett folk, sorn bekänner samma religion och nitälskar för densamma!
Må således, — jag och troligen ingen annan kan hafva deremot — Metodisterne, under det antagna namnet af Engelska kyrkan, utöfva sin gudstjenst uti Sverige på det friaste sätt; men då bör deras gudstjenst äfven förrättas på Engelska språket, likasom det sker efter Engelska ritualen för Engelska Metodister.
Men såsom missionär-anstalt förnekar jag dem äga laglig rättighet, isynnerhet den, att utöfva proselytvärfning på Svenska språket bland bekännarena af Lutherska läran.
Den enda orsak, hvarföre Metodist-missionären predikar på Svenska språket, är naturligtvis den, att omvända oss.
Omvändelsenitet är alltid lifligt och starkt hos en missionär, och ett så beskaffadt nit aftager alltid, der kyrkan ej mera befinner sig i strid.
Den enda fördel man således kunde finna metodismens införande medföra, vore, att vårt eget presterskap rustade sig till en nitisk kamp.
Deri ligger ej något ondt; men jag tror, att man Väl bör afväga fördelar och olägenheter, innan man låter en fejd begynna, som kanske ej kommer att endast stanna inom den spirituella polemikens område — helst då alltsammans är en hämmande importvara.
Jag anhåller vördsamligen, alt II. R. o. Ad. må skänka någon uppmärksamhet åt bilagda authentika handlingar; de äro Metodislernes egna.
Hvarje del af deras officiella förhandlingar äro uppfyllda af enahanda innehåll.
Jag har råkat att bekomma den volum, hvarutur utdragen äro gjorda, i mina händer, och jag erbjuder mig att presentera den vid påfordran.
Bedrager jag mig ej, torde den göra tillfyllest.
Detta mitt anförande torde få åtfölja Frih.
Flemings motion, — hvilken jag anser äfven böra behandlas som ett önskningsmål, — till det Utsk., hvartill det blifvit förvist.
Utdrag i öfversättning ur Wesleyska Metodisternes authentika publication, benämnd "The Methodist Magazine, being a continuation of the Arminian Magazine, first published by the Rev. John Wesley.
Vol. XXXVII.
— Ordagrannt öfversäll af'Carl von Hauswolff.
Pag. 324- Wesleys egna anmärkningar rör:de heliggörande tro: "Fråga:” Hvilken är den tro, hvarmedelst vi heliggöras, frälsas från synd och blifva fullkomliga i kärlek?
43a Den 39 April e. ra. ”Svar:’'
Det är gudomligt vittnesbörd och öfvertygelse, 1:0 att Gud liar lofvat det i den Heliga Skrift.
Tills vi äro derom fullkomligen öfvertygade, kunna vi ej göra ett steg vidare.
Och man bör tro, att det ej behöfves ett ord mera, för att fulleligen öfvertyga hvarje förnuftig menniska i denna del, än det gamla löftet:
"Då skall jag omskära ditt hjerta, och hjertat af din säd, att älska Herran ”din Gud af allt ditt hjerta och af all din själ.” Huru tydligen uttrycker ej detta fullkomnandet i kärlek?
Huru kraftigt inbegripes ej frälsningen från ali synd?
Tysa länge som kärleken intager hela hjertat, hvad utrymme finnes då för synden? ”2:0
Del är gudomlig öfvertygelse, grundad på bevis, att allt hvad Gud har utlofvat, ar Gud i stånd att uppfylla.
Då man således medgifver, att det är omöjligt för menniskan, att af en oren sak frambringa en ren, att rengöra hjertat från synden och uppfylla det med helighet, så uppstår likväl härigenom i detta fall ej den minsta svårighet, ty vi se ju att med Gud äro ali ting möj I i 8 a-’’ ’’3o
Det är grundad! på bevis och öfvertygelse, alt Han är mäktig att göra det nu.
Är ej ett ögonblick för Honom detsamma som tusende år?
Han har ej behof af längre tid, för att fullborda hvad som helst som är Hans vilja.
Derföre kunna vi djerft uttala vid hvilken tid som helt, att nu är frälsningens stund inne.
Se! all ting äro redo, kommen till bröllopet!” "4:o
En sak bör ännu läggas lill den djupa tilliten, att Gud kan nu heliggöra oss, och den gudliga förtröstan och öfvertygelsen, att
Han gör det.
Det sker i samma stund.
Gud säger till den innersta själen: ske dig som du tror!
I samma ögonblick blir själen ren från ali syndbefläckelse, ren från all orättfärdighet.”
Följande äro praktiska bevis på huru Wesleys efterträdare uppfattat det föregående.
Pag. 1. ”Herr S.
(Sterem) lefde i sina gerningars anda, undervisande hvarjom och enora i all visdom, på det att han måtte kunna framställa hvar och en såsom fullkomlig (perfect) för Jesus Christus.” Pag. 343.
Utdrag af en kort berättelse om Catharina M y I e s. ”1 April månad kom Hr Thomas Williams och besökte Limerik.
Vid hans andra tal, uppenbarade vår Herre tvänne saker för henne, 1:0 att hon var en syndig hjelplös synderska; 2:0 att hon endast kunde blifva fräisad genom vår Hen e Jesus Christus.
Hon åhörde hans gudstjenst hvarje afton och morgon under bar himmel.
Kort tid derefter föreslog han församlingen att förena sig i ett samfund, alla de som åhugades fly från den tillstundande vreden.
Men hon D c n ay April e. ni. 433 lion kände sig ännu ovärdig och tordes ej begagna sig af den erbjudna nåden.
Men sedan lion fick böra, huruledes lian lärde deni, sorn uppgåfvo sina namn, vägen till Gud, blef lion ledsen, alt lion ej låtit skrifva upp sig, oell beslöt att göra del, 0111 linn förnyade anbudet.” ”Den andra gången lian inbjöd trötta syndare, var den — Hennes öfvertygelse om sitt syndiga tillstånd var djup.
Herren visade benne, att bennes hjerta var öfver all måtta bedrägligt oell förtvifladt — desperatly — syndigt.
Esomoftast, när lion kom hem ifrån predikan, trodde lion, att jorden skulle remna oell uppsluka benne, oell att Gud endast handlade rättvist alt göra så.
Hon fortfor i denna sinnesstämning för någon tid, alltid åhörande gudstjensten morgon och afton, och i hemlig bön sex till sju gånger om dagen.
E11 Söndags morgon åhörde hon llr Williams på det mest rörande sätt beskrifva vår Herres dödskamp i örtagården, Hans korsfästelse, Hans kärlek för förtappade syndaie, ådagalagd genom Hans förbön för siria mördare; då rann det i hennes sinne: ”Han dog för er, Han älskar er, Han skall ”förlåta er!”
På hennes själ inverkade äfven, alt hon skenbar t s å g
Honom dö på korset för hennes skull.
Uppfylld af undran och häpnad, sade hon i sitt hjerta: ”Herre, jag tror, Herre, jag tror; jag kastar mig och alla ”mina synder på min Återlösare* blod!” Strax t uppsprang frid, kärlek och fröjd i hennes själ.
Samma dag ananmi - de hon nattvarden, vid hvilken hon fann Herren nådeligen närvarande hos sig.
Hon iakttog det första tillfället, att underrätta medleinmarne af den classen, hvartill hon hörde , om hvad Gud gjort för hennes själ, och derföre blefvo de, jemte henne, öfvermåttan glade.
Denna hennes lörsta kärlek räckte någon längre tid, och ända till hennes dödsstund var det hennes förtjusning att länka oell tala om de storverk, som Gud inverkat på henne, då Han sjelf uppenbarade sin kärlek i hennes hjerta.
Allt ifrån den dagen ända till sitt yttersta hyste lion aldrig någon tvifvel 0111 sanningen af en experimental religion.”
Följande utdrag upplyfter något läckelsethuru politiken är, när man vill först tränga in sig, der en fastställd religion finnes.
Pag. 38. ”— — — Jag är öfverlygad 0111, att Hr M. skulle fägna sig åt, att få sede åtskilliga nvbyggena fidi sed - da (med missionärer), och isynnerhet 0111 vi bete oss (prnced) på del primitiva metodisliska sättet, alt icke visa oss i fiendskap mot kyrkan (statsreligion), ulan snarare i sams (in union) nied den; icke såvida att hilda eli skiljdl (d istinct) parti från kyrkan, som för att frälsa själar inom densamma; då är jag säker, att lian skulle säga:
Gud vare med eder (lycka till — Godspead).
Det är en gifven sak, att predikanten ej fårlöf att vara en radieall. afvikande från kvrkan (a ra di cal disen ter); 0111 möjligt en sådan, sorn 5 II.
' 55 434 Den ag April e. m. ännu har gemensamt med kyrkan (atlached to the estahlitement) såsom Hr Wesley, Hr Clarke, och större delen afvara primitiva predikanter voro.” — (nb. härefter följa många supprimerings-lecken. *****) Ytterligare utdrag af nämnda arbete.
Pag. 21.
Hr Steinkopf, utländsk secreterare i British &
Foreign Bilde Society, gjorde på sällskapets vägnar en resa genom Europa år 1812.
Uti hans berättelse derom står: alt han i Juni 1812 landade i Götheborg, der han hade ett samtal med (vänne gudfruktiga prester ifrån Skåne, hvaraf den ene sade honom, alt han hade 3oo hushåll i sin socken, mest i fattiga omständigheter, och alt han uppriktigt trodde, att ej tjugu biblar funnos ibland dem.
Hr S. gaf dem 20 L.
Slerh, för att hjelpa till bristens fyllande.
I Warberg råkade han en annan kyrkoherde i ett stort pastorat, som ej hade mer än 20 L.
Sterb i lön om året, och som var ledamot af Evangeliska Sällskapet i Stockholm, hvilket försedde honom med biblar; men likväl funnos äfven derstädes 3oo familjer utan någon bibel, hvarföre Hr S. gaf honom 10 L.
Sterb till att köpa nya testamenten.
Pag. 197.
(Följande bref ifrån en Metodist-predikant till en annan är så märkvärdigt och upplysande om Melodismens väsende och inflytande i verldsligt afseende, ali det nästan införes in toto).
”Min mycket älskade medbroder!” ”Både skyldighet och tillgifvenhet, ej mindre än mitt löfte, föranleda mig, att öfversända tiller någon uppgift om det förvånande Guds verk, som föregår ibland oss.
För en ansenlig tid sedan, voro våra vänner föranledda alt bönfalla i allvar och hopp om Guds verks återuppbyggande på denna ort, och de blefvo uppmuntrade genom ledamöters tillkomst till flera af classerna.
Alla våra möten för offentlig gudstjenst blefvo talrikt besökta, och våra församlingar syntes stämplade af mycken högtidlighet och allvar.
Men ingenting, utom den vanliga gången, förspordes tills Söndagen den i3 Februari, vid samfundets möte efter aftonpredikan.
Då, just före mötets slut, sedan Hr Hainie hade omtalat några hugneliga exempel af ögonskenligt godt, som gick för sig uti åtskilliga delar af districtet (cercuit. — INB.