Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolens protocoll intygar, att de ledamöter, hvilka utan någon skiljaktighet tillstyrkte den stadga, öfver hvilken Hr Grefven icke kan utösa nog många hålda utlåtelser, voro Just.
Statsministern Gr. Gyllenborg, Justitiae-råden Palmsvärd, Poppius, Blom, Gr. Hamilton, Frih. Kurck och Hr Nore'us.
Statscalendern visar, att dåvar.
Statsråds-ledamöter och Jiistitiae— canceller, hvilka troligen öfvervarit författningens granskning, voro, utom Gr.
Gyllenborg, Frih. von Engeström, Fiih.
Rosenblad, Frih. Fleming, Hr Lagerbring, Frih.
Adlerbeth, Frih. af Wetterstedt och Gr. Trolle Wachtmei - 264 Do o if?
Mars f, m. ster.
Flere af förenämnde herrar och män torde till skarpsinnighet, kunskaper, rättskaffenhet och aktning för lag, hafva varit åtminstone jemförlige med dem, för hvilka Hr Grefven vill rödja rum, att lyckliggöra det nya Sverige.
Men hvarföre säger han, saknas 1812 års förhud i Missg.btn?
Jo af samma skäl, hvarföre det ej utfärdades på Piikssalen ; emedan det ej är allmän lag för ständiga förhållanden, utan en tillfällig stadga, som fördenskull hvarken kunde inflickas i denna balk , eller dervid tilläggas.
Hr Grefven anmärker, hurusom 14.
St. vid 1812 års riksdag väl efteråt godkänt det egenmäktiga steg Konungen tagit, att under sin sjukdom insätta duvar.
Kronprinsen i konungamaktens utöfning, men att en sådan påföljande sanctiori saknades för 1812 års förhud.
Den ifiågavar. bekräftelsen behöfdes ej efteråt, emedan R.
St:s obegränsade bemyndigande var gifvet på förhand.
Likväl om vi se närmare på saken, så finnes t. o. in. ett påföljande godkännande, utom det ensamt behöfliga, att Const.TJtsk., vid i8i5 års riksdag, lemnade författningens utfärdande opåtalt.
I en särskild und. adress lill K.
M. af den 1 1 Mars i8i5, yttrade R.
St. deras synnerliga förtrytelse öfver de försök , sorn förnummits vara vågade, att göra f. d. Konungens och hans efterkommandes förmenta anspråk gällande, hvarjemte R.
St. anhöllo, alt K.
M. måtte låta föra personerna af det fordna Konungahuset till minnes det beslut, i grund hvaraf de njöto sina pensioner.
Det är detsamma sorn J håfven hort, och Iivari jemväl innefattas det uppdrag till Konungen, hvaraf 1812 års författning följde.
Således icke nog dermed att R.
St. vid en föregående riksdag gifvit Styrelsen full makt att härutinnan handla; de hafva äfven, vid en efterföljande, gjort hvad de kunnat, för att gilla hennes handlingssätt,'utan att använda de sanctionerande ordalag, hvilka endast K. M. plägar begagna om Ständernes beslut, men icke de, i omvändt förhållande, angrde Styrelsens åtgärder.
Äfven under de förra tvedrägtstiderna, då Konungamakten var bestämdt underlagd Ständernes, brukade de likväl icke tala om deras sanction af Konungens belut.
Ifall detta nksdagsspråk skall införas hädanefter, så bör det åtminstone ursägtas Ständerna,’ om de år tölö ännu icke kommit sig före med dess begagnande.
Angtde domaremaktens villighet att tillämpa 1812 års stadga, klagar Hr Grefven nästan ännu bittrare än öfver hennes tillkomst.
Men om den högste domaren ej skulle, likaväl som den lägste, stalia sig till efterrättelse en af Konungen undertecknad och med vederbörandes contrasignation försedd författning, livar blefve gränsen för domares pröfning, huruvida ett påbud vore lagligt gällande?
Skulle den tillerkännas domstolarna, så blefve deras makt äfventyrlig.
Lagens tjenare blefve lagens beherrskare, ty af dessa, som pläga - Den 18 Mars f. m. a65 ga vara starra i formaliteterna, skulle då vid många tillfallen bero att förkasta lagar, som de ej ville tillämpa.
Endast at Coust.Utsk. och Riksrätten hafva våra grundlagar medgifvit en sådan pröfningsrätt.
Då i8i5 års Coust.Utsk. icke gjorde någon anmärkning vid det ifråga var. förbudet, så tordén J linna, mine herrar! att den, som ntivar.
Const.Ulskrs ordför. gjort vid författningens olaglighet, kommer J århundrade för sent.
Är åter meningen med Ilr Grefvens klander, att endast varna nu församlade eller kommande Ständer för obetänksamhet och olagligheter, sä är företaget berömligt och af behofvet påkalladt; emedan ledan påbörjade åtgärder tyckas utvisa, att 0111 de ej af Hr Grefven eller andra hejdas i deras framfart, så skola de föranleda mera eftertal pä års riksmöte, än i8i5 års Ständer ådragit sig.
Men om vi än ginge motionärens anmärkningsnit till mötes, och, med åsidosättande af alla förenämnda betänkligheter, företoge oss att granska lagligheten af gällande författningars tillkomst i ett land, hvilket undergått så täta statshvälfningar, som Sverige; huru många författningar skulle val kunna bestå?
Utan tvifvel mycket färre än motionären förmodat eller sjelf velat ifrågaställa, då han gjorde sin anmärkning.
För att ej långväga söka våra exempel, förblifvom vid lagboken.
Der plägar finnas aftryckt och bifogad den s. k. 1807 års förklaring, daterad Malmö den ?.3 Mars, och contrasignerad af dåvar.
Revisions-secretrn, sedermera aflidne Jnst.Statsministei 11 Gr.
Med sina underafdelningar, innehåller denna förklaring visserligen öfver 5o särskildta stadganden, både i allman civil-, criminal- och kyrkolag.
Huru laglig är deras tillkomst?
Den då gällande Säkerhets-acten förmäler intet om lags stiftande eller förklaring ; men säger uttryckligen i c).'de punkten, att Reg.F:n af den 21 Äng.
1772 skulle blifva oförryckt beståndande uti allt hvad som ej genom denna act vore ändradt.
Nu innehålla 4°i 41 ocb 42 §§:ne * nämnda Reg.F., att hvarken kunde ny lag stiftas eller g a nima 1 afskaffas, utan Konungs och Ständers ömsesidiga samtycke.
Ordet lagförklaring nämnes icke, men i 43 §:n sägs: att örn det uppkomme någon ny lagfråga, så skulle den afgöras jemlikt (\i §:n.
Som elinna just afhandlar ny lags stiftande under riksdag; så synes tydligt att 43 §:n, för att ej innebära en onödig omsägelse, måste mena lagförklaring, samt att denna borde ske med Ständernes bifall och under deras sammanvaro.
År 1807 voro dock inga Ständer församlade, och att samma års lagförklaringar icke afliandlades vid 1800 års riksdag, det vet en hvar.
Det synes, till yttermera visso, i lagboken, der de 3:ne, på Rikssalen i Norrköping daterade, förordningarna sluta med de orden: ”Hvad YV1 med R.
St., af allmänna lagen ’’andrat”; hvaremot i 1807 års förklaring säges:
''Hvad 4 H. 34 Deli iä Mais f. ni.
"WI i nåder funnit nödigt att sålunda stadga oell förordna.” — Således är denna förklaring, livilken dagligen vid rätterna tillämpas, olagligen tillkommen.
Hvarföre beskärmar
Grefven sig ej jemväl öfver åklagare och domare, som under några oell 3o år kunnat låta sådant opåtaldt fortgå?
Ilr Grefven invänder förmodligen, att detta exempel hörer lill tiden före vårt närvar, statsskick, och att hans nagelfarande med våra författningars lagliga tillkomst icke börjar, förrän efter den statshvälfning, hvari lian sjelf deltog.
Huru förhåller det sig då med tillkomsten af 87 och 88 5S:na Reg.Ftn, från hvilka motionären hemtar styrkan för sin bevisning?
Huru med liela grundlagen?
Manne hon icke härrörer från samma statshvälfning, hvilken, ehuru nödvändig för Rikets bestånd, dock ingalunda var laglig.
Att så förhöll sig, borde aldra minst kunna förgätas af någon Liand dem, hvilkas hufvuden, just derföre, hade sväfvat i fara, om försöket misslyckats.
Vill motionären gå till grunden med den laggranskning han börjat, så torde han linna, att likasom 1809 år Reg.F. olagligen bröt Säkerhets-aeten, så gjorde hon med 1772 års Reg.F. och denna med Reg.Frn af 1720.
Månne vi slutligen få någon grundlag, som är lagligen tillkommen, förrän i634 års Reg.F.?
Om grundvalarne sjunka, så ramlar äfven det derpå byggda, och med detsamma både 1734 års lagbok och de flesta författningar, som för närvar, tillämpas.
Detta borde Const.Utsk:s ordförande hafva betänkt, innan han började sin laggranskning.
Antingen måste han lemna opåtald lagligheten af de författningar, hvilka efter 1809 års Reg.F. med Konungs och Ständers gemensamma bifall utfärdats, eller ock kommer han längre, än Hr Munck af Rosenschöld, hvilken försl ifrån samma års grundlag vill begynna alt gå baklänges.
Om det sålunda blifvit ådagalagdt, att det icke häfver någon fara med gilltiglieten af 1812 års författning, och att ett påbud, af så egen och tillfällig art, svårligen kunde få någon annan form; så sammanfalla till intet äfven de stora ord, hvarmed Hr Grefven förebrått Just.ombudsmännen att de låtit bero vid påbudets tillämpning.
Mannerheim, som år t8i5 och ända till 1823 var Just.ombudsman, i stället tilltalat Högsta Domstolen för Riksrätt, emedan domstolen tillämpat en från R.
St:s beslut härrörande, af Domstolen tillstyrkt och af Konungen utfärdad, samt af Ständerna ytterligare bekräftad stadga; så hade de ofelbart funnit sin ombudsman sakna den urskiljning och sans, hvilka gjorde honom skicklig att vara en ledare i 1809 års statshvälfning, och hvilka ej heller öfvergåfvo honom under en mera framskriden ålder.
Oss återstår ännu att skärskåda, huruvida tillämpningen af 1812 års påbud varit så förfärlig, som Hr Grefven förmenar.
Mig veterligen har författningen blifvit af åklagare och domare åberopad endast i a:ne mål under 28 års
Den 18 Mars f. m. tid, nemi. en gång på Gottland och en annan i hufvudstadcn.
Uland de 4 personer, som dervid blifvit snkfallde, har jag känt 3.
Af dem sitta här 9.:ne midt ibland eder, mine herrar! lika helbregda och frie i utöfningen af lagstiftarens kall, som någon annan.
Den 3:dje
Ur för några år sedan sotdöd i Wermland, efter att hafva i många föregående skölt sitt läkareyrke, likasom före sitt sakfallande.
Den 4;de befordrades efter liand till rector-seholse och kyrkoherde på Gottland, der han sotdog såsom prost.
Dessa äro offren för i8ra år författning; dessa ”de blodsdomar”, som Hr Grefven förmäler "hafva fläckat den Svenska domaremakten”, dessa ”de tilldragelser, vid hvilka hans sunda förnuft häpnar.”
Andre torde häpna endast vid svulsten af hans ord.
Alt ingen, som ej vill fiska i grumligt vatten, har något att befara af berörda stadga, det anser jag mig desto hellre kunna säga, sorn jag sjelf hade varit blottställd för hennes tillämpning, om jag glömt hvad en laglydig och trogen undersåte åligger.
De äldre af eder, mine herrar! torde påminna sig, att jag år 1821, under mitt vistande i Norrige, fick åtskilliga bref från f. d. Konungen, med uppdrag att förskaffa honom naturalisation såsom Norrsk medborgare, utan att sådant för mig medfört den ringaste menliga påföljd.
Tvertom har K.
M. sedermera visat mig det dyrbara förtroendet, att upptaga mig bland sina ansvariga rådgifvare.
Dylika händelser med andra medlemmar af detta Stånd äro mig äfven bekanta.
Är nu icke upphäfvandet af 1812 års författning påkalladt hvarken af sättet huru hon tillkommit, eller blifvit i verket ställd, så frågar man sig med skäl, inrikes och utrikes, hvarföre en sådan motion blifvit väckt inom Svenska National-representationen, och huru det kunnat ske på detta rum, der man företrädesvis väntar alt finna statsmannens urskiljning förenad med adelsmannens känsla för hvad sig väl skickar.
Finnas då ej längre inom Itiket några missnöjda, som hafva makt och inflytande, eller mod till djerfva företag?
Finnes ej utom landet någon kronpretendent vid mogen ålder ?
Inom oss, som någorledes känna hvarannan, är det måhända mindre svårt att, efter framställningarnas upphof, [bedomina om de blott åsyfta att fängsla den allmänna uppmärksamheten, för att samka sorl och försvaga Regeringen för vissa tillfälliga ändamåls vinnande, eller om de syfta något längre.
Men huru skola våra medbroder i landsorterna veta hvad afseende de böra derpå göra eller icke?
Hvad skola de tänka, då de från enskilda motionärer, från liela Utsk. och Stånd förnimma öppna anfall på Konungamakten, eller förtäckta på hennes innehafvare, och då de med detsamma erfara, att strafflöshet yrkas för gemenskap med den afsatta Konungaätten?
De som påstå, att
Regeringen vid sina åtgärder bör göra afseende på vältänkande medborga - ■iGS Den i8 Mars f. m res omdöme i landsorterna, böra ihågkomma, att detta skapas icke blott af hufvudstadens tidningsskrifvare allena, och att Svenska folket har i sjelfva verket, om ej i lagens bokstaf, lika grundade anspråk på redovisning af sina riksdagsman, som af Konungens rådgifvare.
Huru har mången hittills skött sitt riksdagsmannakall?
Hafva våra öfverläggningar mest angått helsosamma förbättringar för framtiden, eller fruktlös klagan öfver det förflutna, eller orättvisa, skadliga och olagliga försök att sönderbryta våra gamla inrättningar?
Hade den ifrågavar. motionen framkommit under andra omständigheter, eller, från en annan hand, eller hade hon blott åsyftat förändring och ej fullkomligt upphäfvande af 1812 års förbud; så skulle jag dervid fastat mindre afseende.
Men nu måste det väcka uppmärksamhet, att motionären är samme riksdagsman, hvilken uttryckligen förklarat sig ej skola bevilja något anslag, med mindre Konungens samtlige rådgifvare, så när som på 2:ne, först blifvit entledigade; hvilken ingifvit ett sedermera återtaget förslag att förminska Konungens underhållssumma, och hvilken 1111, sedan ansvaret på dem, sorn lasteligen tala om Majestätet, redan blifvit förmildradt, och Konungen icke begärt vidare rättelse, likväl yrkar att ytterligare förringa det, änskönt motionären, dä Konungen år 182Ö sjelf föreslog dödsstraffets borttagande för dylika förbrytelser, satte sig deremot, den a3
Maj, på grund af sin öfvertygelse om den duvar. strängare lagens billighet, oell emedan ansvaret för lastelig t tal om andra var då, såsom nu, icke rättadt efter den åsyftade förändringen i hänseende till Majestätet, hvadan Hr Grefven då trodde, att lagstiftaren, under ingen synpunkt, borde frångå dödsstraffet.
Härtill kommer, att Hrr Rosenqvist och JM 11 n c k af Rosenschöld yrkat återinförande i 5 cap. 1 §:n Missg.bln af dödsstraffet allena, hvarigenom möjligheten att någonsin bestraffa lastelig! tal emot Konungen skulle, så vidt görligt vore, betagas dem, som ville hålla Majestätet i helgd; att Hr Hjerta, Lars, föreslagit det tryckta skrifter, följaktligen äfven sådana af indragningsmakten oåtkomliga äggeiser till upplopp, som såldes i bodarna, under sommaren 1818, må hädanefter kunna säljas på gatorna; att Hrr W sernstedt och Dalman, Wilh. Fredr.
Achates, föreslagit minskning i hofvels gamla anslag och fri het från afgifter , under det att Frih. Anders Cederström, åtminstone till någon del, instämmer med Hr Grefven, rör;de 1812 års författning.
Att under sådana allmänna liksdagsförhållanden, och under de för Riddarhuset särskildta, hvilka jag nyss omtalat, föreslå upphäfvandet af allt straff på dem, som inlåta sig i gemenskap med den utländska kronpretendenten eller hans slägt, samt att derjemte ohemult klandra Sveriges lagstiftande, åklagande, dömmande och verkställande makter, för det att de understått sig, emot Hr Grefvens mening, stifta, åberopa, tillämpa och handhafva ep af ve - Den 18 Mars f. m. derbörligt Coust.
Utsk. opåtald lemnad författning; det synes åtminstone vara ett försök att fresta huru mycket samhällsbanden lala.
Och hvem är den sora frestar?
Jost den, som vära electoror satt främst ibland samhällsbandens vårdare under innevar. riksdag; den som icke desto mindre förer det bittraste språket mot Styrelsen; den som är de missnöjdes syidige anförare och hufvudman.
Om våra egne landsmän i orterna, om vi riksdagsmän sjelfve någongång mäste, vid åsynen af vissa riksdagsföretag, tveka, om dermed åsyftas grundskott på våra samhällsinrättningar, eller blotta skrämskott; huru skall då Brödrafolket, huru skola främlingar kunna rätteligen bedomina hvad som Iros oss förefaller?
Kan deras omdöme öfver oss, såsom förbundsbröder, såsom samhälle eller såsom handlande folk, vara oss likgiltigt?
Om de möjligen frukta för upplösning af sakernas bestånd i Sverige; hvilken verkan kan en dylik mening hafva på föreningen, på våra utrikes förhållanden, och på våra köpmäns credit i andra länder?
Sådant böre vi alltid betänka, men särdeles nu, om vi vilje öfvergå från det gamla närungs-systemet till en lifligare bandel med ntländningen.
Hvad har gjort det fåtaliga Svenska folkets inre styrka, dess inflytande hos andra, om ej dess inbördes enighet, dess tillgifvenhet och förtroende för sina mänga stora Konungar ?
Äre vi nu redan ledsne vid det gamla anseendets återvinnande?
Hörer det till tidens rörelse, att åter förspilla det?
Någon invänder måhända, att han litet bryr sig om hvad utländningarne säga eller tänka, alt vi äre ett sjelfständigt folk, och han är en fri representant, som, änskönt han vägrar nödiga anslag till krigsmakten, dock bjuder verlden trots.
Så tänkte och handlade äfven de frie Polackarne, på deras tid.
Men deras riksdagar hafva blifvit ett ordspråk, och deras öde en skräck för folken, hvilken borde tjena andra till varnagel.
Jag tillstår, att jag i början ämnade yrka vägran af remiss å Gr.
Anckarsvärds motion.
Likväl har jag afstått derifrån, icke af tvekan om rättvisan att så göra, eller om framgången deraf; ty jag har vid föregående tillfällen sett, att R. o. Ad. icke föijer innehafvaren äf sitt förnämsta förtroendes embete i hans öfverdrifter.
Jag är tvertom förvissad, att de fleste af eder, mine herrar! äfven nu skulle göra sammaledes, och ej mindre för våra landsmän, än för utländningen, ådagalägga huru J bedömmen hvad som höfves Adeln i Sverige, der Konungadömet är jemnårigt med hafderna.
Men jag afstår derföre, att om vi nu , efter motionstidens slut, vägrade remiss af en motion, som ej är olaglig, ehuru olämplig hon må vara; så skulle måhända icke blott motionären sjelf, utan äfven hans nämnde eller okände vänner säga, att vi ej vågade låta motionen komma till LagUtsk., och derigenom till de öfriga Stånden, emedan vi misströstade örn deras beslut.
Det gör icke jag, utan 270 Dea 18 Mars f. m. gör mig tvertom förvissad, att våra MedStänder skola, ej mindre ån vi, känna hvad som anstår lagstiftare, hvilka grundlagen gjort fria i deras framställningar, och hvilka just derföre böra vara destomera noggranna att afväga deras beskaffenhet.
Således, ehuru mycket jag ogillar motionen, och fastän jag tillstyrker, att, likasom Hr Grefven icke velat qvarlemna något förbud mot Svenskars gemenskap med deras afsalia Konungahus, Utskott och Ständer ej heller måtte göra något afseende på motionen; så hemställer jag dock vördsamiigen, att de herrar och män , hvilka, likasom jag, möjligen velat hindra remissen, ej måtte nu mera sätta sig deremot.
Många röster hördes ropa bra, hvaremot åtskillige andre ropade sch.
Hr von Hartmansdorffs yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af en deputation från Vallöf!. BorgareSt,, anförd af vice Talmannen, Lands-secretrn Halling, hvilken å Ståndets vägnar uppläste och aflemnade ett prot.-utdr. af denne dag, innefattande Ståndets beslut i fråga om utsättande af dag till val af den i io3 §:n Rcg.Ftn omtalade nämnd.
Hr Edenhjelm, Gillis, uppläste följande:
Af full öfvertygelse medger jag gerna sanningen af Gr.
Anckarsvärd* yttrande, alt det är folkrepresentantens första skyldighet alt fästa uppmärksamheten vid sådana tilldragelser inom lagskipningen, der brottet icke kan anses stå i jemförelse med straff-bestämmelsen.
Men så måtte det icke heller kunna bestridas, att tiel icke äfven är folkrepresentantens pligt, att skydda sådana lagar, ehuru hårda de än synas vara, som utgöra ett medel att frälsa Rikets innevånare från inbördes strider och oroligheter.
Ehuru jag är fullkomligen öfvertvgad om, alt Svenska folket, som till största och kraftfullaste delen består af en redbar allmoge, välsinnade borgare och en disciplinerad aimee, icke utan de mest gilItiga skäl sviker den Konung och dess
Ätt, de svurit att lyda och försvara, äfven med uppoffring af sina lif; så anser jag dock, att, med upphäfvandet af det ifrågavar. lagstadgandet, anledn. framdeles skulle gifvas till många obehagligheter, och flera straffbestämmelser af samma svåra beskaffenhet, som 1812 års lag förutsätter för dem, som hafva gemenskap med den f. d.
Familjen, komme att äga rum för de personer, som, antingen af lycksökeri eller för begär efter penningar, lånade sig till att blifva medlare emellan den nämnda f. d'.
K. Familjen och inom landet till oro sinnade personer, än hvad som varit och kunnat komma i fråga för dem, som nu onödigtvis blottställa sig för åtal för förbrytelse emot 1812 årslagstadga.
Jag yrkar derföre afslag på Gr.
Anckarsvärds motion, och alt det K. lagbudet af den 10 Dec. 1812 emot Den x8 Mari f. m. gemenskap med den f. d. varande K.
Familjen, med full kraft och verkan, mätte qvarsta.
Vördsammast anhåller jag, att detta mitt yttrande mätte få åtfölja Gr.
Anckarsvärd motion till Lagutskottet.
Leonh., anförde skriftligen:
Då uppmärksamheten blifvit fästad på nu förevar, ämne, kan jag icke underlåta att derföre tacka den värde motionären, både som menniska och representant, och att med min röst understödja honom, för att få upphäfven en författning, hvars tillkomst jag anser olaglig, och som derjemte i och för sig sjelf innebär så liten ädelhet i syftning, så liten aktning för menniskorätt och menniskovärde.
Huru stridande mot moralen linner man det icke, att personer, hvilka, under en mängd af år, genom erkänslan för åtnjutna välgerningar vore fästade vid en, alla sina misstag oaktadt, storsinnad Furste och Hans hus, genom ett maktspråk tvingas att förqväfva den bland menniskans känslor, hvars frånvaro påsätter föraktets stämpel, och hvars utgjutelser deremot innebära den skönaste njutning för ett ädelt sinne!
— Huru kränkande för rättskänslan, att i vårt constitutionella Sverige så behandlas; och hvad än mera än allt detta är, huru litet hedrande för nationen att ådagalägga så ringa aktning för olyckan!
Fäster man sig särskildt vid 4 §:n i detta vackra förbud, så finner man deri en befallning till besvikande af ett möjligen erhållet förtroende, om än af aldrig så oskadlig natur, och ett frö lill spioneri.
— Hvilken motsägelse dessutom deri!
Sjelfva våra lagar respectera det enskildla förtroendet, och en erhållen skrifvelse är hvarje medborgares enskilda egendom.
— Ingenting lagligt bindande ligger i en sådan, och de hemligheter, deri inneslutas, äro i min tanke helgedomar, dem icke en gång Staten har rätt att oskära.
Att en dylik författning kunnat emanera och gälla utan R.
St:s sanclion, är grundlagsstridig!; och äfven af detta skäl får jag härmed understödja Gr, Anckarsvärds motion i hela dess vidd, under framförande derjemte af den lifliga önskan, att detta urs Ständer, synnerligast nu, sedan det egentliga föremålet för det ifrågävar. förbudet nedgått i grafven, måtte dela mina ofvan uttalade åsigter.
Ilr Rosenqvist fortfor derefter muntligen:
En värd talare före mig har velat, att vi i vårt minne måtte rappelera hvad som passerat vid föregående riksdagar sedan 1809.
Jag har varit närvar, nästan vid dem alla, och minnes många tilldragelser dervid.
Den 19 April f. m. 601 Utsk:n, finna eli ytterligare stöd” och slutas med orden ”derpå syftande läroanstalt.”
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, sora följer: Ja — 39.
Genom det flesta anlalet röster har denna fråga fått en utgång, mot hvilken jag har äran alt reservera mig, emedan jag finner i högsta grad olämpligt, att R.
St. skola på det sältet binda händerna på Regeringen i afseende på dispositioner af nu ifrågavar. anslag.
Då härefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde, att i fråga om 2 punkten af Utsk:ns utlåt., innehållande, att R.
St. måtte, i och för inrättande af de föreslagne anstallerne till lärares bildande för Rikets elementarläroverk, ställa till K.
M:s disposition en summa af GOOO r:dr årligen i 3 år, att af Riksg.- cont. utbetalas, Hr Tersmeden föreslagit en redactionsförändring af följande lydelse: ”att R.
St. måtte i och för vidtagande af nödiga åtgärder lill bildande af lärare vid elementarläroverken, ställa till K.
M:s disposition en summa af 6000 r:dr årligen i 3 år, alt af Riksg.cont. utbetalas,” anmälde och yttrade sig Hr Tersmeden:
Jag afstår helt och hållet från att yrka den förändring, jag begärt. R. o. Ad. biföll 2 punkten af Ulskms utlåt.
Propos. till bifall å 3 punkten, innehållande tillstyrkande, att R.
M. måtte i nåder förordna, alt indigenalsrätten vid ansökningar till läraresysslor vid Rikets elementarläroverk måtte upphöra, blef härefter framställd och besvarad med starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade sig hafva funnit, att ja öfverröstat nej.