Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hade inte på galejan att göra, de borde haft bättre vett, och om de fått råda, så hade de tagit lifvet af både Rådet och ständerna ...
– »Och plundrat banken ...
– «Och satt eld på Stockholm ...
– «Och utrotat allt mankön ...«
Denna sista beskyllning verkade synbarligen olika på de begge qvinliga bekantskaper, läsaren nu gjort.
Den långa magra, som redan öfverlefvat de häftiga lidelsernas tid, hvilken ej heller hos henne lärer efterlemnat några angenäma hågkomster, tog saken kallt, medan den undersätsiga, som just här i trängseln fått åtskilliga väckelser, att icke ännu gifva allt hopp förloradt om en och annan herdestund, med hjertlig afsky för den utrotning, som skall hafva hotat den, i hennes sinne oumbärligaste delen af menniskoslägtet, med ifver utbrast:
– »Herre Jesus! hvilka fasliga ogerningsmän!«
Gud vet huru länge samtalet på detta sätt kunnat fortfara, och med huru många missdåd, verkliga och diktade, möjliga och orimliga, delinqventernes syndaregister blifvit ökadt, om ej herren i nankinsbyxorna, som aldrig haft kikaren från ögat oftare, än han behöft torka den med sin näsduk, hastigt utropat:
– »Tyst, go’ vänner! der komma de med den förste.
Det är visst Brahe?
Ja, riktigt; men, min Gud, så förändrad!
Hvad den stackarn nu ser nedslagen och aftacklad ut!
Högfärden har väl rest förbud åt helvete.«
Alla tåspetsar höjdes, alla öron spetsades, alla ögon uppspärrades, alla munnar tystnade.
Nyss skulle man knappt kunnat urskilja smällen af ett pistolskott bland sorlet af de tusentals språkande: nu deremot hade en myggas surrande kunnat bemärkas.
Den undersätsiga qvinnan våndades öfver all beskrifning.
Hon svettades; blef trampad på hälar och liktornar; knuffad i sidor, rygg, mage och bröst; fick sin halsduk bortryckt, sitt förkläde sönderslitet, sin kjortel nedsmutsad; och såg ändå ej annat, än spetsgårdens bajonettspetsar och sina lyckligare lottade – det vill vid detta tillfälle säga: mera långhalsade – medåskådares hufvuden.
Det ångrade henne nu rätt hjertligt, att hon begifvit sig ut, för att betrakta detta jemrens skådespel, och hon skulle alltför gerna genast hafva återvändt till sina under tiden åsidosatta hemsysslor, om återvända i detta ögonblick varit möjligt, och om icke trängseln tvingat henne, att, oaktadt allt hennes stretande att komma i rörelse, likväl tills vidare förblifva orubbligt stillastående.
Den vildaste despot, den mest förtviflade älskare, den girigaste ockrare, den nyfiknaste käring böja sig alla under nödvändighetens lag, trots ordspråket, som talar om seglatsen mot strömmen.
När vår undersätsiga qvinna således blifvit fullkomligt förvissad, att, i hennes dåvarande belägenhet, ingenting var att göra, gjorde hon också ingenting annat, än svor mellan tänderna och höjde sina blickar afundsamt mot riddarholmens torntupp.
Säkert var denne lika känslig för det gräsliga uppträde, hvilket nu försiggick, som hundratals bland der närvarande vittnen, oaktadt deras tanklösa utrop och beskärmelser.
– »Herre Gud, så det blixtrar midt i solskenet,« tog den undersätsiga ändtligen till orda.
– »Det var bilan, som blänkte, mor lilla!
Det gick förbannadt rappt.
Gud vare hans arma själ nådig, nu och i evighet!«
– »Hvems?«
»Å korss! Brahes, vet jag.
Nacken strök i ett enda tag.«
»Ja så, det är redan gjordt.
Ingenting såg jag, och det kan också vara detsamma ... (suckar andäktigt) Herre du himmelens store Gud varkunna dig öfver den fattige syndarens arma själ nu och på domedagen!
I denna fromma önskan instämde alla de kringstående, sedan de mättat sina sinnen med den afskyvärda anblicken af en olyckligs dödsqval.
Men, nej! mättat sig af det redan fallna hufvudets åsyn hade de ingalunda.
Ingen enda rörde sig af stället, för att gå hem.
Alla afbidade med spänd väntan fortsättningen och slutet af detta ohyggligt hemska skådespel.
Näst i ordningen efter Brahe flöt Horns blod, så Stålsvärds och sist Pukes.
Först när alla fyra delinqventerne upphört att lida, skingrade sig de medlidsamma skarorna, bedjande Gud för deras själar, hvilkas kroppsliga qval de för intet pris i verlden skulle velat gå miste om att åse.
Menniskokännaren blef nu i tillfälle att göra äfven en annan iakttagelse.
De lägre folkklasserna, som egentligare böra kallas de vanlottade, emedan de af samhällenas frukter endast få smaka umbäranden, försakelser, brist, mödor, vakor, hån, förtryck, förakt, missnöje och misstroende af de så kallade högre klasserna; – emedan deras obetydligaste steg bevakas, bespejas och uttydas till det värsta; – emedan hvarje deras förseelse beifras och bestraffas med obarmhertig stränghet; – emedan näpsten å dem öfverskrider all grad af sans, billighet och mensklighet samt med nesa och häkten fortsättes hela lifvet igenom; – emedan man af dem äskar ställda säkerheter till och med för rättigheten att lifnära sig i sitt anletes svett, och instänger dem bland missdådare, om de ej lyckas att vinna de förnämare klassernas beskydd, eller, som det heter på de bättre lottades konstspråk: »försvar«, hvilket åter är lemnadt åt dessas obegränsade godtfinnande att förunna eller vägra; – emedan deras ganska behöriga knot öfver sitt elände bemötes som uppstudsighet; – emedan man bespottar deras okunnighet, fördömmer deras råhet, skyr deras umgänge, men gör föga eller intet för deras bildning och förädling; – emedan, i deras krets, fängelser, kedjor, skampålar och spön höra till ordningen för dagen, utan en suck af medömkan, en tår af menniskokärlek från de högre klasserna, under det dessa, som tagit samhällets alla fördelar, dess rikedomar, upplysning, utmärkelser och nöjen i besittning, som ej begripa hungerns frestelser och trasornas, finna tröst och hjelp, öfverseende, hugsvalelse, miskund, slöjor och utvägar öfverallt, när de, drifna af förskämda anlag, onda lustar och vilda lidelser, med berådt mod, ofta utan behof och alltid fullkomligt medvetande af sina gerningars fördömlighet, trampa lastens och brottets stråt; – emedan ingen ånger upprättar de vanlottade, ingen bättring återställer dem på den punkt, de befunno sig innan fallet; – emedan sjelfva gudaläran, som eljest påstås vara förkrossade och botfärdige syndares tillflykt, för dem endast är en bemantlad polisanstalt, i afsigt att förmå dem bekänna sitt förderf, blotta sitt samvetes blygd samt stillatigande och undergifvet tugga sina bojor; – emedan kristendomens brödraskap, hvarmed alla predikstolar och religionstal fylla öronen, för de lägre folkklasserna finnes endast så länge orgeln brusar i templet,
så länge barnet hålles öfver dopfunten, så länge knän böjas vid altarfoten, så länge kistans dofva genljud besvarar mullen från de tre skoflarna; men utom templet, sakramenterna och grafven, ingen kristlig syskonkärlek, ingen mensklig slägtskap; – emedan statsförfattningens bokstaf talar om jemlikhet inför lagen, men i verkligheten ej finnes annat, än herrar och underhafvande, befallande och lydande, de förre öfverhöljde med utmärkelser, njutningar och fördelar, äfven om de brutit mot alla budorden, de sednare dömde till förakt och försakelser, hvarthelst de låta sina tankar irra: – dessa beklagansvärda folkklasser – de lägre, fattiga, arbetande, vanlottade, eller hvad man behagar kalla dem – tycktes försonta med sin egen lott, när de sågo sig nu ställda i bredd med sina lyckligare landsmän – åtminstone på schavotten!
Bödelsyxans egg på de förnämes halsar hade i hopens ögon återställt den lutande jemvigten mellan de olika samfundsklasserna, och ingaf menigheten ett högt begrepp om de maktägandes rättvisa.
De ringare sågo i den en omedelbar fortsättning af den, som himlen sjelf utöfvat på högförrädaren Brahes hus, då en son och tre döttrar, alla i deras späda ålder, bortrycktes af döden samma år, fadren blef afrättad.
Häfden förtäljer icke, huruvida Wasa-eken förutsagt dessa dödsfall; men menigheten tyckte sig igenkänna Guds finger och bäfvade fromt för Guds hämnd.
Den 26 Juli förnyades det blodiga skådespelet.
Trängseln af åskådare var icke fyllest så stor, som förra gången.
Antingen nu den regniga väderleken afkylde nyfikenheten; eller den redan fått sitt lystmäte vid de privilegierades stupstock; eller folket fann de högtförnämes bestraffning mera sällsynt och retande att åse; eller ändtligen de lägre klassernas benägenhet för dem, som stå dem närmast i samhällsringen, vände deras blickar från desses lidanden: alltnog, när de tre underofficerarne Mozelius, Christiernin och Escolin samt löparen Ernst den 26 Juli 1756 halshöggos på riddarholmen, saknades bland de kringstående många ansigten, som syntes der vid tillfället af Brahes, Horns, Stålsvärds och Pukes afrättning.
Vi återfinne således hvarken basrösten eller herrn med kikaren; hvaremot både den magra och den undersätsiga qvinnan lika punktligt inträffat på sina poster, som vakterna på sina.
Denna gången hade våra fruntimmer likväl besatt andra ställen, än förra gången.
Den magras tunna beläte var inkiladt mellan kanonlavetterna på bron, medan den undersätsiga åt sig utsett en högre ståndpunkt på den korta muren, som löper emellan riddarholmsbron och riddarhuset.
Visserligen lopp hon sjelf fara, att störta ned i vattnet och drunkna eller bryta halsen af sig; men hon äfventyrade till och med lifvet heldre, än att smälta sina grannqvinnors smälek hemma i qvarteret, om hon ännu en gång nödgats vända åter med oförrättadt ärende, utan att vid nästa kaffekopp kunna till punkt och pricka beskrifva delinqventernes utseende, åtbörder och klädsel, mästermannens hållning, likens bortförande, m. m.
När den sölade bilan sistan gången föll och löparens blödande hufvud i dödsryckningar grinade mot bödelsknekten, som skulle maka det åt sidan, erfor den undersätsiga intrycket af en så häftig knuff i ryggen, att hon förlorade jemvigten och sannolikt blifvit ett opåräknadt försoningsoffer åt statsförfattningens hotade bestånd, om icke en invid muren växande pil förlänat henne erforderlig stödjepunkt i det afgörande ögonblicket.
Så snart hon med den nödiga jemvigten återfått sin fattning, spejade hon efter anledningen till ofallet.
Hon blef då, till sin stora häpnad, varse bredvid sig på den smala muren ett väsende, till skapnad och klädsel, som en menniska, till färg, eld i ögonen (om hon råkat ut för denna varelse i enslighet och skymning, skulle hon troligen äfven iakttagit det bekanta utmärkande draget: eld i munnen) och hastighet i rörelser snarlik den ande, som tycks böra kringsväfva afrättsplatser, och som, efter förrättadt värf vid delinqventernes hädanfärd, på hemvägen till de underjordiska boningarna, kanske ämnade, till tidens vinnande, låta en eller annan syndig käringsjäl göra sällskap på resan.
Under det qvinnan upphäfde ett ångestrop, som ditlockade de kringståendes uppmärksamhet, fattade mörkrets ande henne rätt eftertryckligt i nacken, der han höll sig fast, medan han, höjd på tåspetsarna, rigtade sina gnistrande blickar mot schavotten gent öfver.
När han några sekunder, slukande, betraktat de förvridna dragen i löparens afhuggna hufvud, hoppade den onde anden, stillatigande, ned från muren och försvann, – bland folkhopen, om läsaren så behagar, eller i den under andens med långa klor försedda fötter öppnade jorden, som den undersätsiga qvinnan skenbarligen såg och en stund derefter berättade i förtroende för den magra qvinnan, hvilken hon på hemvägen träffade.
Denna åter anförtrodde hemligheten, under tysthetslöfte, åt en grannqvinna, som för en fjerde svor på att hon sjelf sett djefvulen, lifslefvande, afhemta samtlige delinqventernes själar i en brinnande säck, som han burit på ryggen.
Sedan berättelsen sålunda, under fortsatta tillsatser och tysthetslöften, vandrat från riddarholmen till staden, till norr, till kungsholmen, till ladugårdslandet, och slutligen samma afton med en roddarbåt hunnit från Röda Bodarna tillbaka till riddarholmen och från munkbron i trakt n af Sju Helvetes portar till Ragvaldsbacke och södermalm: så visste alla käringar i den stora hufvudstaden Stockholm, innan solen gått ned, att Belzebub i egen person med sin höga närvaro hedrat afrättsplatsen, och att allerhögstdensamme allernådigst täckts egenhändigt afföra de halshuggnes själar till ort och ställe, som vederbör.
En liten förändring (eller förbättring) af berättelsen innehöll väl, att jorden öppnat sig vid affärden, och att hela riddarholmen gjort delinqventerne och deras behornade och med flädermusvingar utrustade afnämare sällskap ned i den brinnande svafvelsjön; men sedan tusentals vettgirige medborgare och medborgarinnor, redan vid solens uppgång följande dagen, öfvertygat sig, att frihetstuppen stod qvar på tornspetsen, kronan på konungagrafvarna och dygderna på riddarhustaket; så spridde sig denna lugnande underrättelse småningom till hufvudstadens alla uppskrämda inbillningar och samveten.
Till läsarens upplysning behöfver knappt tilläggas, att den förskräckelsebringande anden ej var någon annan, än negergossen Badin, hvars hat till löparen Ernst var söderländskt, det vill säga brinnande och outsläckligt.
Hos personer utan bildning och uppfostran äro lidelserna våldsammast, och bland alla lidelser är hämndlystnaden den, som kanske ligger djupast i menniskolynnet.
Hämnden är den enda qvarlefva från naturtillståndet, hvilken de förslappande samfundsinrättningarna ej mäktat tillintetgöra.
Den lefver under marterna, som salamandern i elden; den frodas under förföljelser, härdas af motgångar, får ny spänstighet af förtrycket, förädlas af andras orättvisor, har utrymme äfven i fängelset, och kraft äfven nedtyngd under fjettrar.
Tyglad af förnuft och samvete, utgör hämnden ofta en oskyldigt lidandes vederqvickelse, då gagnlösa statsinrättningar och fala eller fega embetsmän förstöra ända till hoppet om upprättelse af offentliga myndigheter.
Ja, religionen sjelf tyder på och helgar hämndkänslan; ty herren Gud Zebaoth hämnas ju fädernes missgerningar på barnen, allt intill tredje och fjerde led.
Den egenskap, som jordens folk knäböjande prisa och tillbedja hos det högsta väsendet, må väl icke fördömmas hos menniskan, som blifvit skapad efter dess beläte, minst hos den svarta, hvilken såsom afart anses och behandlas af sina hvita kristendomsbröder1.
Det är en grundsats, införlifvad med all statsrätt, att regenter, som röra sig inom öfverenskomna banor, äro för sina personer utan ansvar och oantastliga inför annan domstol, än allmänna omdömets och häfdernas, huru illa de än må styra land och folk.
Visserligen är det icke utan exempel, att när de stormäktigste ända till dess yttersta utsträckning vilja begagna denna företrädesrättighet, det illa styrda landet och det illa handterade folket gripa till den utväg, som Lafayette kallade den heligaste bland alla folkens rättigheter, den: att resa sig.
Men misshandlingen måste gå bra långt, innan de arma folken kasta sig in bland bränningarna mellan det elaka regementets Schylla och hvälfningarnas Charybdis; och erfarenheten i de flesta samhällen visar, att tålamodet vanligen går ännu längre.
Från oantastlighetsregeln finnes likväl flera ganska väsendtliga undantag.
Om, t. ex., den regerande försöker, att medelst någon statskupp upplösa samhällsfördraget och utom detsamma bryta sig en ny bana; om han tillitar beväpnade styrkan, i uppenbar fejd mot egna landsmän; och om han med rikets fiender förenar sig emot landets barn, för att med våld göra sin vilja gällande, emot deras och landets lag o. s. v.; så har han i och med detsamma ryckt undan stöden för sin oantastlighet och underkastat sig styrkans rätt, till hvilken han sjelf vädjat.
Carl I, Ludvig XVI och Carl X hade alla försatt sig i denna belägenhet.
Det hade varit önskligt, att man mot de begge förre betett sig lika hofsamt, som mot den sistnämnde.
En dålig sak hade då haft två martyrer mindre, och martyrer äro falska lärors verksammaste bundsförvandter.
Det var icke Adolf Fredriks och Lovisa Ulrikas förtjenst, att sakerna i Sverige 1756 ej kommo till samma utveckling, som i Frankrike 1830.
Sammansvärjningen blef upptäckt i tid, och intet annat blod flöt, än högförrädarnes eget.
Konungaparets ondskefulla uppsåt var väl i och med detsamma afslöjadt och bevisligt, men anslaget hade ej hunnit fullbordas, deras utsedda offer hade blifvit räddade och inbördes krig hade ej utbrustit.
Det berodde ännu af ständerna att låta nåd gå för rätt, och i känslan af sin egen styrka, i glädjen öfver den undgångna faran, läto de den inom Sekreta Utskottet väckta frågan om konungens och drottningens afsättning förfalla.
Näpsten blef sålunda efterskänkt, men man ansåg tilltaget ej böra aflöpa utan allvarsam varning, och man fann sig befogad att vidtaga mått och steg, att förekomma ett återfall.
Lovisa Ulrikas eljest så muntra och lysande hof var undertiden dystert, ensligt, förstämdt.
Konungaparet hade slagit sig ned på Drottningholm, för att ej behöfva på alltför nära håll vara vittnen till sina kreaturs bestraffning, så uppskakande för de höga makarnas samveten, så förödmjukande för deras egenkärlek.
Dessa bedröfvelseanledningar voro till och med ej de enda.
Konungaparet bäfvade dessutom af ovisshet och fruktan för statsbrottslingarnes bekännelser.
Det kunde genom dem blifva blottstäldt i sina innersta interessen, och tyckte sig redan märka, att thronen sviktade under deras fötter, och att Marias och Carl Stuarts bila sväfvade öfver deras hufvuden.
Dagligen infann konungen sig i rådkammaren och gjorde våld på sina känslor, för att synas lugn; och ehuru senatorerne visste, att de blifvit sjelfskrifna offer, om sammansvärjningen lyckats, iakttogo de en anständig hållning mot monarken, låtsande som ingenting hade förefallit.
Just derigenom, att de undveko lägga sten på börda, samkade de glödande kol på det menediska konungaparets hjessor.
Dagligen hade drottningen utskickade i hufvudstaden, för att skaffa tillförlitliga underrättelser om hvad som låg henne på hjertat att få veta.
Hon hade, ända till de minsta omständigheter, låtit för sig beskrifva skräckscenerna den 23 och 26 Juli; och likväl, när Badin, som händelsevis uppehållit sig i staden vid det sednare tillfället, målade med verklig satanisk åskådlighet och ingifvelsens hänförande värma löparens sista ögonblick, tyckte drottningen sig förut hafva hört ingenting, och måste, med bortvändt ansigte, för att dölja sin häftiga sinnesrörelse, befalla negergossen att afbryta och sluta sin berättelse.
Sedan verktygen blifvit afstraffade togo Riksens Ständer i allvarligt öfvervägande, huru de skulle förfara i afseende på sammansvärjningens kända upphof.
Fråga om afsättelse väcktes, som nämndt är, men nedlades.
Man beslöt att inskränka sig till en skrapa, några varningar samt åtgärder, som minskade konungaparets tillgång på förförelsemedel.
Sveriges statsmän under frihetstiden besinnade sig noga innan de togo ett beslut, men sedan det var fattadt följde verkställigheten ofelbart och snart.
Det dröjde också nu ej länge förrän konungaparet kom, slag på slag, i erfarenhet af ständernas förfoganden.
Huru ödsliga denna tid hofvets salar på det majestätiska Drottningholm!
Hvilken ansträngd förställning i allas ansigten!
Hvilken pinsam försigtighet i alla samtal!
Konungaparet fruktade att visa sig bedröfvadt, för att ej låta det onda samvetet och farhågorna för egen säkerhet framskymta; –blygdes att visa sig glädtigt, för att ej synas kallt vid deras öde, som blödt för sitt brottsliga nit i öfverhetens ärenden.
De uppvaktande bäfvade, nu icke blott för den kungliga onåden, utan äfven för lyckan af det kungliga förtroendet, hvars alltför oinskränkta besittning, motsvarad af en alltför obetingad benägenhet att göra herrskareparet till viljes, nyligen kostat så många trogne, öfverdrifvet nitiske konungatjenare lifvet.
De kungliga personerna och deras uppvaktning voro ömsesidigt besvärade af hvarandras närvaro.
Det var blott mellan fyra ögon, eller omgifna af sina barn och den lille negergunstlingen, som konungaparet bortlade tvånget och förbehållsamheten.
Fröken von Knesebeck var den enda, för hvilken drottningen öppnade sitt hjerta; och fröken Knesebeck ensam, emedan hon vid Sverige ej var fästad med något annat band, än landsmanskapet med dess Preussiska drottning, dristade utan förbehåll emottaga hennes, i denna tidpunkt så äfventyrliga förtroende.
De dagar, konungen bevistat rådkammarens öfverläggningar, gjorde han, vid återkomsten till Drottningholm, sin gemål reda, i de minsta omständigheter, för allt hvad der förelupit.
De höga makarna anade, att en storm förestod dem, men voro fullkomligen okunnige om: när och huru?
Ändtligen bröt ovädret löst.
Konungen medförde en vacker dag en från ständerna inhändigad skrifvelse, hvaruti med bjerta färger skildrades olägenheterna och vådorna af det missförhållande, att regenter taga intryck i statsangelägenheter af sina gemåler, och att de tillåta dessa ett obehörigt inflytande på sitt både offentliga och enskilta lif.
Tillämpning af denna förberedelse gjordes på Lovisa Ulrika, och åtskilliga oregelbundenheter uppräknades, som deraf voro en följd.
Skrifvelsen slöts med en uppmaning till konungen, att hädanefter sjelf blifva herre i sitt hus, och ett förklarande, att ständerna hvarken godkände eller erkände drottningens egenmäktiga inmängande i saker, som henne icke vidkommo.
Visserligen voro pillerna beska; visserligen uppblossade den utrikes borna furstinnans vrede mot Svenskarne i så förfärliga hotelser, att den fromsintare konungen i sin själs djup tackade Gud, det ingen annan hörde dem, än fröken Knesebeck och morianen, begge utlänningar, liksom konungaparet: – en sten var icke destomindre lyftad från de höga makarnas bröst, ty de föreställde sig, att den bannande skrifvelsen innehölle ständernas sista ord och all den kraftyttring, hvaraf de voro mäktiga, i fråga om det upptäckta högförräderiet.
– «Aha, mina herrar!» – utbrast Lovisa Ulrika – en lång ramsa oförskämdheter, som nog i sinom tid skola eder liqvideras i annat mynt, än bläck och munväder, dertill understån J eder mot den krönta öfverheten.
Det är ju hvad jag sagt dig förut, min gemål, att dessa näsvisa pratmakare aldrig skulle våga företaga något värre mot hjeltekonungen Fredrik den Endes syster och ryska kejsarinnans nära frände.
Men ingendera af oss vore värdig dessa våra höga slägtförbindelser, om vi stillatigande höllo till godo dessa förmätnes uppstudsiga förolämpningar.
Nu är ögonblicket inne, att krossa de gunstige herrarne, innan de hinna sansa sig.
Du måste ofördröjligen gifva dem till rådsprotokollet en tillrättavisning, så att de minnas hvilka de förolämpat ....
Huru? du rynkar pannan ....
Inga invändningar, hoppas jag!....
Det är just det, som kommer att förstena dem, att när de som bäst inbilla sig, att vi äro modstulne, i anledning af händelsen med
Brahe och de der andra dumma narrarne, som läto fånga sig, så uppträder deras herre och konung, stolt och obeveklig och bestraffar deras brottsliga galenskaper med samma majestätiska allvar, som hade statshvälfningen gått för sig.»
Den fridsamme Adolf Fredrik lefde i ett beständigt meningskrig, och fick, fastän konung, ständigt vidkännas band på sin vilja, än af tilltagsna ständer, än af ett myndigt Råd: ja, när han någon gång dragit sig lyckligt ur spelet med dem, eller från rådkammarens bekymmer och tvister sökte lugn och hvila i sin egen sängkammare, så mötte honom der en herrsklysten gemåls förebråelser och äggelser, och den vapenhvila, han, stundom icke utan svårighet, lyckats afsluta med ständer och senat, uppsades spotskt af henne, utan vidare omsvep.
Adolf Fredrik, sig
sjelf lemnad, skulle vid detta tillfälle, stillatigande, hållit den visserligen något vresiga förmaningen i ständernas skrifvelse till godo, och om han fått råda, hade saken dermed kanske varit slut.
Men den öfvermodiga furstinnan, förutsättande, att ständerna nu uttömt hela sin galla och alla sina utvägar att förödmjuka, öfvertalade konungen, som alltid slöt med att böja sig efter hennes vilja, att sätta sig på sina höga hästar och gifva hårda ord för hårda ord.
Han uppträdde således i Rådet med ett långt och bittert anförande emot det inhändigade bannebrefvet.
Senaten lät med verkligt bekymmer anförandet inflyta i sitt protokoll.
Konungen, som sålunda för ögonblicket köpt sig husfred af sin gemål, andades friare sedan hennes ärende blifvit uträttadt i Rådet.
Drottningen triumferade – något för tidigt likväl.
China vid Drottningholm är en danelse af Lovisa Ulrika.
Det är hennes skaplynne förkroppsligadt och åskådliggjordt.