Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon teg för framtiden, och hennes man var icke den, som upptog saken, men Nina kände att en ny oöfverstiglig afgrund hade öppnat sig emellan dem.
Nina satt och sydde uppe i sin fina salong och tänkte på allt detta.
Hon tänkte derpå från morgon till qväll, och medan hon vred och vände på sitt handarbete, vände och vred hon också på dessa frågor.
Hon kunde icke uthärda att lefva tillsammans med en man, som hon såg ned på, hon måste på ett eller annat sätt finna en förklaring, en ursäkt för honom.
Och så stälde hon sig sjelf som advokat till försvar för sina egna angrepp och försökte öfvertyga sig om, att han dock kanske icke var så straffvärd.
Hon måste betänka, att han var en ensam man, då han hade ingått den der förbindelsen, en ensam och åldrande man, som kanske hade haft längtan efter någon vänlighet, någon ömhet, som han sökt hos denna qvinna.
Det fans ju så många listiga och beräknande qvinnor, och denna person, som hennes man var fäst vid, hade kanske varit en sådan, som egentligen endast lade an på hans pengar för att sedan hålla honom fast.
Efter allt hvad hennes man hade antydt måtte det ju vara en simpel och häftig menniska.
Det var kanske endast hennes skuld alltsammans.
Och barnen?
Då de nu en gång funnos, var det väl egentligen vackert af hennes man att för deras skull icke bryta med modern, och att han icke ville taga dem hem i huset, det var ju för hennes, för Ninas skull, det var ju blott derför, att han kände dem och modern bättre och visste, att det endast skulle leda till oenighet och olycka.
Nina suckade djupt.
Det blef lätt om hjertat på henne, det var så skönt att kunna förlåta, att kunna hålla af.
Hon ville så gerna hålla af sin man, tro allt godt om honom, icke döma honom strängt.
— Men när hon hade kommit så långt på att bygga upp till hans försvar, så kom det en plötslig, stark känsla i henne, som kom hela den omsorgsfullt uppförda byggnaden att störta tillsammans.
Det var något ovilkorligt, naturligt och starkt i henne, som högt och tydligt sade: »Nej, han har uppfört sig illa, som en dålig man, och han har velat dölja det för dig», och så måste hon börja från början med att lappa ihop sitt försvarstal.
Så gick det ständigt upp och ned.
Ibland kunde hon ha talat så länge och så öfvertygande för sig sjelf, att hon riktigt vänligt kunde gå sin man till mötes.
När då de mörka, onda tankarna ville komma, jagade hon bort dem, som man jagar bort giftiga insekter, som vilja sticka en.
Det var så skönt att ha fred, att vara nöjd, om man än icke kunde vara lycklig.
Det var så välsignadt att kunna tänka vänligt om den, som man skulle lefva sitt lif tillsammans med, och att icke plåga sig sjelf och honom med att ideligen grubbla öfver det förflutna eller öfver saker och ting, som man dock icke hade kraft att hjelpa.
Sådana dagar var också hennes man nöjd med henne.
Han såg så vänligt på henne, talade mycket med henne, frågade deltagande efter hennes far och visade, att han på alla sätt ville komma henne till mötes.
Men så kunde plötsligt den hemliga vreden och afskyn vakna hos henne igen, så stark och oöfvervinnelig.
— Då blef hon liksom alldeles kall invärtes, och när hon skulle gå ned till middagen och råka sin man, måste hon hålla sig i ledstången.
Hon darrade och kände en beklämning, som om hon hade varit sjösjuk.
Hon hade ett af dessa olyckliga ansigten, som genast röja sig, och trots alla hennes ansträngningar att visa sig glad och lugn, såg hennes man alltid vid första hastiga ögonkast, hur det var fatt med henne.
Han kände genast detta spända, ansträngda uttryck i hennes ansigte, detta innehållslösa leende, denna pinsamma blekhet, som hon visade honom på sådana dagar, och han behandlade henne derefter.
Han försökte aldrig röra henne genom ömhet och bad hvarken med blickar eller ord om hennes ynnest.
När hon var kall, blef han stenhård, han var förnärmad öfver hennes halsstarriga dumhet, han ville icke tåla den.
— Tysta suitto de tillsammans vid middagsbordet, tyst och förnäm bockade han sig för henne efter bordet och satte sig in i biblioteket för att läsa tidningarna.
— Det blef så iskallt, så ensamt och fasansfullt omkring henne, och det var alltid hon, som måste börja med att förmildra honom, att sätta sig i hans närhet, småprata med honom och försöka att få honom glad igen.
Sa snart hon »uppförde sig ordentligt», så kallade han det, var han vänlig igen och låtsade som om han icke hade märkt det föregående.
Nina visste mycket väl, att hon alldeles icke uppnådde något med att gifva efter för sina anfall af motvilja och obehag och hon kämpade mer och mer emot dem.
Dessa tysta, kalla möten emellan henne och hennes man tärde på henne som något ondt och onaturligt.
Hon måste vara god och mild, annars kunde hon icke lefva.
Ännu ibland försökte hon att häntyda på hans barn och fråga om hans planer för dem, men hans svar voro då alltid korta och afvisande, och till sist sade han rent ut, att han ville bedja henne att icke blanda sig i denna sak; den förstod endast han och skulle göra allt på bästa sätt för alla.
»Jag ber dig, låt det vara sista gången vi tala om detta», sade han med ett afgörande hårdt slag på den öppna tidningen, — och Nina teg.
Hon tänkte mindre och mindre derpå, men medvetandet om, att detta mörka, mystiska förhållande alltjemt existerade oförklaradt, var dock för henne det samma, som om hon skulle veta att det spökade i ett bestämdt rum i huset, fastän ingen vågade att sofva der inne och öfvertyga sig derom.
Det hade kommit ett underligt, resigneradt lugn öfver henne.
Hon hade fått något forskande, ängsligt i ögonen, som om hon väntade på nya och hemska upptäckter, som kunde komma från den sida hon minst anade, och de kommo också.
En af Ninas stödjepunkter för hennes aktning för sin man var den föreställningen, att han var en ovanligt duglig man i allt arbete, som han företog sig.
— Hon hade ju alltid hört honom omtalas som en makt, en man, som på grund af sin klokhet, energi och handelsduglighet rådfrågades vid alla tillfällen och hvars hjelp alltid var af stor betydelse både i enskilda och offentliga företag.
Det föll aldrig Nina in, att sådana öfverlägsna egenskaper kunde hafva annat än en god och ädel grund.
Det måste ligga ärlighet till grund för all kraft, menniskokärlek till grund för all stor duglighet.
Hennes man var en person, som alla aktade och ärade till följd af många verkligt stora dygder, det var hon alldeles säker på.
Så småningom kom det för henne, först som glimtar, oväntade, hemska glimtar, som när det blixtrar innan man hör åskan, att det var något, som icke var riktigt som hon trodde.
Det nådde henne ord och yttringar, som visade, att den respekt man hade för hennes man, var den vördnad verlden har för rikedom, utan afseende på sättet hvarpå denna rikedom förvärfvas.
Hon började förstå, att han visserligen var fruktad, men alldeles icke älskad, och med ens kom det från alla håll den ena upptäckten efter den andra, och hon förstod, att hennes man var en af dem, som uppnått rikedom, makt och inflytande genom den mest egoistiska hänsynslöshet för alla andra menniskors väl och ve.
Han förlorade aldrig sitt mål ur sigte, och på vägen dit trampade han skoningslöst på allt, som hindrade honom.
— Häri låg hemligheten af hans stora och snabba framgång.
Det fans intet, som hejdade eller rörde honom.
Nina tviflade länge på sanningen af allt detta, men så började hon tvifla på honom, och plötsligt trodde hon det alltsammans, allt ondt som till och med de mest hatfulla rykten sade om honom.
Det var ett enda ögonblick, som afgjorde denna hennes dom.
En köpman i staden hade gjort konkurs.
Han var skyldig det mesta till grosshandlar Curtmann, och man hade gjort utmätning hos honom.
Nina visste det och nämnde några ord derom vid bordet.
Hon hade hört, att köpmannen hade hustru och många barn.
»Var det nödvändigt?» frågade hon med en stämma, som darrade af rörelse.
»Var det nödvändigt att drifva dem till detta?»
Hennes man lyfte sin panna och såg på henne med sin listiga blick under de tjocka ögonbrynen.
Han satt just och skalade apelsiner med sina stora, hvita händer.
»Om det var nödvändigt?» frågade han.
»Ja, om jag ville ha mina pengar.
Du ville kanske, att jag jemt skulle ge bort allting för intet?
— På det sättet skulle vi snart sjelfva komma att göra konkurs.»
»Men kunde man inte, — kunde man inte vara mer eller mindre sträng?» frågade Nina försigtigt.
»Är det din mening, att jag har varit det för mycket?» frågade hennes man igen, med saften af den halfva apelsinen droppande om munnen.
»Jag vet det inte, — jag förstår ju inte den saken», svarade Nina, »men det är så svårt att veta, att andra bli olyckliga för vår skull, och jag tänkte att» ——
»Ja, du tänker så mycket!» svarade hennes man och viftade med händerna för att lufta dem.
»Men utan stränghet skulle man aldrig kunna uträtta något i verlden.
Den här Erikson, som gjorde konkurs, var en riktig stackare, just en sådan man, som alldeles saknade fasthet.
Den minsta fara förvirrade honom.
Han skulle jemt försöka något nytt af fruktan för att han tagit miste i det gamla! — en riktig stackare! —»
Han satte sig igen böjd öfver bordet och skalade apelsiner.
Plötsligt började han skratta, sakta och invändigt.
Det var hans sätt, när något riktigt roade honom.
»Hvad skrattar du åt?» frågade Nina alldeles förskräckt.
»Åh, jag skrattar åt den der Erikson, den stackarn!
Det är verkligen komiskt att se en gammal fullvuxen karl bära sig åt som om han vore galen af sorg och förskräckelse.
Du skulle ha sett honom, då jag mötte honom efter utmätningen.
Han åbäkade sig, som om han skulle varit en hysterisk qvinna!»
Och på en gång brast Curtmann ut i ett högljudt, hårdt skratt, så att det genljöd i den bonade matsalen.
Nina hade lagt sin fruktknif ifrån sig.
Hon kände, att hon blef iskall öfver hela kroppen, och underliga, smärtsamt heta tårar fylde hennes ögon.
Hon kunde icke få ett ord öfver sina läppar.
Från detta ögonblick kände hon sin man.
Aftonen derpå skulle de ha stor supé med bal för ungdomen.
Då hon var färdigklädd i sin olivgröna sammetsklädning med håret uppsatt utan prydnader och kom in i den stora salongen, kom hennes man emot henne och räckte henne ett litet etui.
Det innehöll en stjerna af briljanter att sätta i håret.
Han förde sjelf etuiet tätt intill ögonen och sade medan han mönstrade smycket:
»Det är gamla diamanter af renaste vatten.
Juveleraren försäkrade mig, att de komma från en af landets förnämsta gamla familjer.»
Han räckte etuiet emot Nina.
»Kanske de förskrifva sig från en utmätning», sade Nina torrt.
Hennes man skakade håret ur pannan och såg på henne med blixtrande ögon.
»Hvad menar du?» frågade han uppbragt.
»Jag tackar dig», svarade Nina, »men jag kommer aldrig att bära diamanter.»
Hon rörde icke vid etuiet.
»Jag skall aldrig heller göra dig besvär med att erbjuda dig några», svarade han och gick med stora steg in i sitt rum.
Då han kom ut, voro redan de första gästerna komna.
— Nina var som vanligt den älskvärdaste värdinna.
Från den dagen var det länge ett tyst krig mellan Nina och hennes man.
— Hon misstänkte honom i allt.
Hon ansåg sig nästan lefva på stulna pengar och inskränkte sina egna utgifter till de allra obetydligaste.
Den summa hennes man anslagit till henne på deras bröllopsdag gick nästan helt och hållet till de fattiga, med undantag af en viss del deraf, som Nina alltid använde till sina föräldrar.
Curtmann såg länge med fiendtliga ögon på sin hustrus uppförande och vandel.
Han förstod, att hon helt och hållet hade genomskådat honom och att han i henne hade en motståndare, som af all makt skulle motverka honom i allt, som hon icke ansåg som rätt och det var rent af komiskt, hvad hon kunde göra sig samvete af, menade han.
Dock började han småningom förstå, att hans hustru, just sådan som hon var, kunde vara honom till en oförutsedd nytta.
— Han var ju en mycket rik man.
Han behöfde egentligen icke vidare spekulera på att förstora sin rikedom, men under kampen för denna rikedom hade han mist en fördel, en fördel, som var af stor betydelse.
Han var icke populär.
— Han visste mycket väl, att han endast var fruktad, icke älskad, nej, tvärt om, hatad ganska grundligt af en stor del menniskor, och af de flesta betraktad med misstänksamma ögon.
Nina var just skapad för att göra hans namn populärt, hon, som var godheten sjelf.
Visserligen ansåg han hennes ömhjertenhet vara något mycket barnsligt och opraktiskt, men det var en vara, som stod i hög kurs på den stora marknaden.
Hennes moraliska skrupler öfver så mycket här i verlden var ju blott en qvinlig narraktighet, men det gaf en viss värdighet åt hennes person.
Nina imponerade utan att vilja det.
Han kunde vara alldeles säker på, att hon alltid med takt och förstånd skulle välja ögonblicket att hjelpa.
Utan att Nina rätt kunde förstå hur det gått till, märkte hon, att hennes man gaf henne stor frihet och stora medel att handla med.
Hon kunde snart göra allt hvad hon ville.
Der han hade slagit hårdt, lät han henne stryka öfver med sin milda hand, der han hade förefallit sträng, lät han henne visa sig i all sin godhet, och så småningom märkte han med välbehag, hur ryktet om hans välgörenhet och hans förändrade sinnelag bredde sig som en behaglig brüsselmatta för hans fötter.
Han behöfde icke längre gripa lyckan med jernhandskar och säga: »Jag befaller dig, kom till mig.»
Han hade henne till sin tjenst i alla verldsliga fördelar, som var det enda han eftersträfvade, och nu öfverlemnade han åt sin hustru att skaffa denna hans svårt förvärfvade lycka ett bra namn.
Det var dock mycket angenämare att anses ädelmodig och välgörande än att blifva betraktad med sneda blickar, — det vill säga när man först hade fått allt hvad man ville.
Så kom det sig, att Curtmann och hans hustru började lefva i frid med hvarandra; menniskor ansågo dem till och med vara mycket lyckliga.
Nina kom snart underfund med hans bevekelsegrunder, men hon visade det icke.
Hon var nöjd med den seger hon vunnit, den att få lof att handla efter sitt samvete.
Emellertid var hon ständigt på sin vakt, för att intet skulle undgå henne, der hennes man möjligtvis skulle handla på ett sätt, som hon skulle skämmas öfver.
Det var henne icke möjligt att sätta sig in i de många affärer och förhållanden, som han rörde sig i, men hon försökte lära sig förstå så mycket som möjligt, och sålunda kom hon efter hand in i och fick intresse för många af Curtmanns företag.
Hon visste, hvilka jernbruk som gåfvo största afkastningen och hvilka aktier man helst skulle önska att få sålda.
Hon följde med alla förberedelser, som gjordes vid tegelverket, som för ett par år sedan blifvit uppfördt utanför staden, och kände alla de dugligaste arbetarne der ute.
Hon hade besökt sin mans egendomar och förstod, att den vackrast belägna icke betalade sig, men kanske ännu en tid kunde behållas.
Hon såg hur stadens bank, der hon sjelf hade arbetat, fick större och större anseende, men ansåg icke sin mans misstankar ogrundade, att der fans en af den högre tjenstemannapersonalen, som kanske icke var alldeles att lita på.
Det förvånade ofta henne sjelf, hur hon med sådan ifver och intresse kunde fördjupa sig i alla slags affärer och penningefrågor, men hennes man hade intet deremot, Hon talade aldrig i otid, och när hon gaf honom råd, lyssnade han icke ogerna dertill.
Både han sjelf och hans hus hade intagit en helt annan plats i folks uppfattning, sedan Nina hade börjat göra sitt inflytande gällande.
Så lefde de tillsamman som ett kompaniskap, som omständigheterna hade fört samman, — en firma, som en tid såg ut att nödgas göra bankrutt, men som kom öfver krisen och nu arbetade tillsammans med tillfredsställande resultat.
Nina hade vetat, att hon aldrig skulle komma att älska sin man, men under den första tiden hade hon trott, att han skulle blifva hennes goda vän och beskyddare.
Nu hade hon helt och hållet uppgifvit alla tankar på att komma i något andligt förhållande till honom.
En man som han saknade alla förutsättningar till att öfver hufvud taget komma i ett andligt förhållande till någon som helst.
Han var kall som is.
Nina såg i honom en kraft, en ganska stor kraft, men som hittills endast användts till hans egen nytta.
Hennes sträfvanden voro nu att mot hans vilja, försigtigt och klokt använda den till andras.
Curtmann, som först hade varit förälskad i sin hustru och sedan nästan hatat henne, fick småningom en alldeles öfverraskande känsla för henne.
Han började respektera henne som man respekterar en klok kamrat, hvars goda förstånd och omdöme man är litet rädd för.
Han insåg, att hon kände honom helt och hållet och att det var bäst att stå på god fot med henne.
Det tilltalade honom också, att hon var så beundrad, och att ingen, icke ens den strängaste, kunde säga det minsta nedsättande om henne.
Han skulle helst ha velat kläda henne som en drottning, men Nina brydde sig icke om eleganta toaletter, och de pengar, hennes man gaf henne, ville hon alltid helst ha i handen; derifrån kommo de lättast ut bland andra.
En sak hade Nina i alla fall uppnått genom sitt äktenskap, och det var derför hon hade gift sig; nemligen att se sin far utan bekymmer.
Kapten Selmer bodde i den allra trefligaste våning, och en gång om dagen gick Nina på besök till honom och modern.
Under det sista året hade kaptenen blifvit gråhårig och gammal, men hans fina, själfulla ansigte med de vackra ögonen hade endast förändrat sig deri, att han hade blifvit magrare och att ögonen hade ett mera melankoliskt uttryck än förut.
Nina hade hoppats så säkert, att hon för alltid hade fått alla skuggor att försvinna från hans panna och att hon skulle se honom föryngrad och lycklig, men hon tog miste, det var snarare som om det välstånd och den sorglöshet, hvari han nu lefde, hade förökat hans nedslagenhet.
Han kände sig nu, som förr, nästan alltid svag och trött och låg en stor del af dagen på soffan och läste eller endast hvilade.
Han drog ofta sådana djupa, hjertslitande suckar, att
Nina bekymrad lade sig på knä bredvid honom och sade:
»Älskade pappa, hvad är det som tynger dig?»
Först svarade han icke, men så kunde han plötsligt stryka håret från hennes panna, se henne in i ögonen och säga med sin milda, intagande röst:
»Det är inte så roligt att tänka på ett förfeladt lif.»
När då Nina framkastade, att hon hade hoppats, att han nu skulle kunna egna sig åt de sysselsättningar, som voro honom kärast, och ännu uträtta något stort och godt, svarade han:
»Det är för sent!
Alla de svåra åren ha tagit kraften från mig!»
Nina böjde sig öfver honom, hennes älskade, olycklige far!
Ja! det var så! nu var det för sent!
Alla dessa år af fattigdom och sjuklighet hade beröfvat honom kraften att handla.
Denna ädla, fina man hade blifvit ett offer för lifvets små bekymmer.
Nina förstod icke, att han aldrig hade egt någon kraft.
Hela hans väsen bestod af känslor, men som oftast vackra och goda känslor, och han kunde tala derom som få.
Han uppfattade med hänryckning allt som var förträffligt och framstående både i det praktiska lifvet och i konstens verld, och han kunde med verkligvältalighet resonnera derom, men mellan tankeverlden och det verkliga lifvet var för honom ett språng, som han aldrig tänkte på att göra.
Han svärmade för historiens stora män, han beundrade Shakspeare, han hade ett fint musikaliskt öra, han tålde ingenting, som var simpelt eller misslyckadt, men han såg på alltsamman som om det vore en prestation på teatern, der han hade betalat sin plats som åskådare.
Det föll honom icke in att taga minsta del deri, och när han, som han ofta gjorde, kände, att det i honom fans ovanliga och fina anlag, som aldrig hade kommit till någon nytta i verlden, beklagade han sig sjelf, klemade med sig som med en förorättad, misskänd varelse, som lifvet och menniskorna hade hindrat i att utvecklas till hvad den kunde ha blifvit.
Han hade aldrig uppfattat, hur hans hustru hade burit hela bördan af deras knappa omständigheter, hur hon hade arbetat och släpat, för att han skulle ligga godt och äta godt, och då nu hans dotter hade gift sig, förstod han icke, att hon för hans skull hade uppoffrat hela sin ungdom och alla sina friskaste förhoppningar på lifvet.
Hade kapten Selmer läst derom i en roman, hade han säkert gråtit öfver det och kunnat förklara för andra, hur vackert och rörande det var, men han hade intet öga för det verkliga lifvet, det var honom, för nära, för misslyckadt för att han skulle fördjupa sig i det.
Förhållandet mellan honom och hans gamle svärson var höfligt, men ytterst kyligt.
De två männen hade icke en enda beröringspunkt.
— Om Curtmann såg ned på sin hustrus far som en oduglig, intetsägande person, så hade han i alla fall den goda takten att icke låta märka det, och om kaptenen hade antipati för den kalle affärsmannen, såg han dock i honom sin dotters välgörare och beskyddare och visade honom all den vördnad, som hans aristokratiska natur kunde åstadkomma.
Nina hade aldrig i sin själs strid beklagat sig för sin far.
Hon hade aldrig talat till någon, och det skulle ha varit hennes stolthet emot att meddela sig med någon annan om sina intima förhållanden, och fadern trodde derför, att hon var lycklig på sitt vackra, värdiga sätt.
Men han hade icke blifvit lycklig.
Det var som om han nu mer än någonsin kände en stor tomhet.
Han hade alltid trott, att det var något i den yttre verlden han saknade, och han förstod icke, att det var något i honom sjelf som fattades.
Han gjorde samma misstag som så mången annan som tror sig sakna något som han icke eger, då han egentligen saknar något som han icke är.
Ålderdomen stod för honom som någonting fasansfullt, — Det hjelpte icke, att Nina bar till honom drufvor, ananas och det allra bästa Xeresvin.
Han suckade medan han åt och rörde knappt vid vinet.
Nina kom och läste för honom i hans favoritförfattare, allt hvad de största och bästa ha skrifvit, och han kunde visserligen flamma upp för ett ögonblick, upprepa vissa repliker med en kännares uttrycksfulla tonfall, — men han blef snart trött, bad Nina slå ihop boken och sade, att det endast var plågsamt att se hur mycket andra hade fått sagdt och uträttadt här i verlden, medan han —— han!
Det gjorde Nina så ondt om honom, riktigt skar henne i hjertat, — men hvad skulle hon göra?
Hon hade ju gjort allt hvad hon kunde, röjt alla stenar bort från hans väg och strött rosor derpå.
Ibland, när han låg der på soffan, blek och vacker med sina halfslutna blå ögon melankoliskt stirrande framför sig och de hvita händerna slappt nedhängande, kunde Nina plötsligt se honom i ett nytt ljus.
Det kom också glimtar af misstanke upp emot honom.
— Hvad beklagade han sig öfver?
Hade icke modern och hon tjenat och hjelpt honom hela lifvet?
Han var ju egentligen icke så sjuk.
Någonting skulle han väl kunna företaga sig, det var för beklämmande och ynkligt att alltid se honom så der!
Men då reste sig Nina hastigt och jagade bort dessa stygga tankar, som ju blott voro framkallade af hennes fantasi, som skenade i väg med henne, när hon satt så der sysslolös.
Och när han sedan lyfte sina vackra ögon och sade: »Nina, min hjertetröst!» kastade hon häftigt armarna kring hans hals och anklagade sig sjelf för att vara den grymmaste och mest hårdhjertade varelse på jorden.
Det var icke endast fadern, som hade sjunkit ihop i detta nya välstånd, modern hade också blifvit förändrad.
Förr hade hon måst göra så godt som allting sjelf med Ninas hjelp.
Nu hade hon en utmärkt tjenstflicka, — grosshandlar
Curtmann hade till och med uppmanat henne att taga två.
Fru Selmer behöfdes icke längre i köket eller vid strykbrädet, hon skulle nu sitta i förmaket, och hon blef fet och nervös.
Alla hennes intressen voro för det praktiska i huset, och hon sprang hvarje halftimme ut för att se om det fina, tomma köket, der kokerskan först framåt middagen lagade de få portioner mat, som skulle serveras.
Nina hade försett linneskåpet, skräddaren gjorde allting i ordning åt kaptenen, och fru Selmer var rent af öfverflödig.
Hon stickade oändliga massor af kulört yllegarn till couvre-pieds åt sin man, åt Nina och Curtmann, hon sydde sina mössor sjelf och var lycklig när syltningstiden kom, men på det hela taget hade hon allt för litet att göra för sin verksamma natur, och hos Nina fans det ju aldrig något att hjelpa till med.
Der funnos ju inga barn och en tjenare för hvarje finger, och för resten hade ju Nina blifvit en riktig affärsmenniska; hon satt alltid omgifven af papper och räkenskaper.