Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon var icke någon fin observatör när det gällde små och alldagliga naturföreteelser, hon hade intet sinne för detaljen i naturen, och hon hade ej något säkert skönhetssinne.
Det mest karakterslösa landskap blef vackert i hennes ögon, om hon var i stämning, och hon kunde vara likgiltig för de skönaste mest fulländade linier och färger, om hon var personligen misstämd.
Det var samma förhållande med hennes bedömande af människors utseende, hon saknade fullständigt blick för liniernas renhet och harmoni, för proportioner, färger och andra objektiva skönhetsbestämningar.
De människor, som ingåfvo henne sympati eller som hade några af de yttre egenskaper, som hon särskildt beundrade, fann hon vackra, de andra fula.
En blond, vare sig man eller kvinna, fann hon gärna vacker, men svårligen en mörkhylld.
I sammanhang härmed kan jag ej undgå att anmärka hennes, hos en så rikt begåfvad natur, egendomliga brist på konstsinne.
Hon hade tillbragt åratal af sitt lif i Paris och hade aldrig besökt Louvren; hvarken taflor, skulptur eller arkitektur ådrog sig någonsin hennes uppmärksamhet, och för dekorering af rum, vackra industrialster och dylikt var hon i allmänhet likgiltig.
Emellertid var hon, som sagdt, mycket intagen af Norges natur och mycket sympatiskt berörd af de människor vi råkade.
Vi hade för afsikt att fortsätta resan i karriol genom hela Telemarken öfver Haukeli fjäll för att sedan stiga ned emot västkusten, där vi ville besöka Alexander Kielland på Jäderen.
Men trots det att hon i flera år drömt om denna resa i Norge, trots det att allt behagade henne, och att hon äfven lifligt önskade att göra Kiellands bekantskap, var nu en annan röst inom henne så stark, att hon ej kunde motstå den.
Och så midt på vägen, medan vi befunno oss på en ångbåt på en af de långa insjöarna, som likt från hafvet afskurna fjordar tränga djupt in i Telemarken, beslöt hon sig plötsligt att återvända till Kristiania och till Sverge för att slå sig ned i stillhet på landet och arbeta.
Hon lämnade mig och steg på en annan ångbåt, som förde henne öfver Skien tillbaka till Kristiania.
Jag kunde ej invända något, ej klandra henne, ty jag visste ju väl, att då skaparandan får makt med en måste man hörsamma dess röst; allt annat, hur skönt det än eljes må förefalla en, blir likgiltigt och obetydligt, man blir som döf och blind för det som omger en och lyssnar blott till den inre röst, som ropar starkare än vattenfallets brus och orkanen på hafvet.
Men för mig var det naturligtvis en stor missräkning.
Jag fortsatte dock resan med en tillfällig reskamrat, besökte Kielland, återvände sedan till östlandet och deltog i en fest på Sagatuns folkhögskola, hvilket alltsammans utan tvifvel skulle gjort Sonja lika mycken glädje som det gjorde mig, om hon haft sin inre frihet.
Flera gånger såg jag detta drag hos henne.
Hon kunde vara i det lifligaste samtal, på en utflykt, i ett aftonsällskap, skenbart helt upptagen af omgifningen, och så kom det plötsligt som en stillhet öfver henne, hennes blick blef frånvarande, hennes svar förströdda.
Så tog hon tvärt farväl, och inga öfvertalningar, inga föregående öfverenskommelser, inga hänsyn kunde förmå henne att stanna.
Hon ville hem och arbeta.
Jag har en liten biljett från henne från våren detta samma år, som är karakteristisk i detta afseende.
Vi hade kommit öfverens om en utflykt i vagn i Stockholms omgifningar tillsammans med ett par andra personer, då hon i sista ögonblicket ångrade sig och skref följande förklaring:9
»Kära Anna Charlotte!
I morse vaknade jag med den bästa lusten att roa mig; plötsligen infann sig min morfar, den tyske pedanten (astronomen, det vill säga) hos mig; han drog fram alla de lärda afhandlingarna jag hade företagit mig att studera under påskferierna och han gjorde mig de mest allvarliga förebråelserna för att på ett så ovärdigt sätt förspilla min tid.
Hans stränga ord bragte min stackars farmor, zigenerskan, till flykten.
Nu sitter jag vid mitt skrifbord i morgonrock och tofflor, djupt försjunken i matematiska funderingar och förspörjer icke den allra minsta lusten att deltaga i Eder utfärd.
Ni är så många att ni skall väl få lika roligt utan mig och jag hoppas därför att ni skall förlåta mitt ovärdiga affall.
Sonja.
Det var öfverenskommet att vi åter skulle träffas på sensommaren på det ställe i Jämtland, där Sonja slagit sig ned tillsammans med min brors familj.
Men knappt hann jag anlända dit förrän
Sonja måste resa därifrån, kallad af ett telegram till Ryssland till sin syster, som fått ett nytt allvarsamt anfall af sin sjukdom.
Då hon återkom i september, hade hon sin lilla då nära åtta-åriga dotter med sig.
Hon bosatte sig nu för första gången i egen våning i Stockholm.
Hon hade ledsnat på att lefva som inackorderad.
Visserligen var hon ovanligt likgiltig för all slags komfort och hemtrefnad, likgiltig för hvad hon åt och för de möbler hon använde, men hon hade däremot ett afgjordt behof att vara oberoende och absolut herre öfver sin tid, och hon kunde därför ej längre finna sig i de många band det alltid medför att bo hos andra.
Hon lät alltså sina vänner hjälpa sig med att taga en våning och en hushållerska, som tillika skulle sköta barnet, köpte en del möbler och lät andra komma från Ryssland, samt ordnade sig sålunda ett hem som dock alltid behöll prägeln af en tillfällig anordning, färdig för uppbrott när som helst.
Den salongsmöbel, hon låtit sända från Ryssland, var karakteristisk nog.
Den var från hennes föräldrahem och hade hela de gamla herresätenas pomp.
Den hade stått i en ofantlig salong och bestod af en lång soffa, som tog upp en hel vägg, en hörnsoffa, som var en del af en gammal milieu med blomsterdekoration i midten, djupa fåtöljer, allt i rikt skulpterad mahogny och klädt i högrödt sidendamast, hvilket dock var trasigt, hvarjämte stoppningen var nedsutten och fjädrarna sprungna.
Det var meningen att kläda om och rusta upp denna möbel, men det blef aldrig af, dels emedan för Sonjas ryska uppfattning det alls icke var något så märkvärdigt att ha en trasig möbel i sin salong10, dels emedan hon aldrig fick tillräckligt intresse för Stockholm, aldrig känslan af att detta hem var annat än en station på vägen och därför ej brydde sig om att depensera därpå.
Ibland när hon var vid godt lynne kunde det dock komma öfver henne ett raptus, då det roade
henne att med egna handarbeten dekorera sina små rum.
En dag skickade hon mig med anledning häraf följande biljett:
»Anna Charlotte!
I går kväll har jag haft ett eklatant bevis på att kritiken har rätt, som påstår att du har öga endast för det dåliga och fula, men inte för det goda och sköna.
Hvarje fläck, hvarje rits på en af mina gamla hederliga stolar, om den ock döljes af tio antimakasser kan vara säker att bli upptäckt och denoncerad af dig; men min vackra, präktiga, nya gungstolsmatta som gungade där hela kvällen och gjorde fåfänga försök att dra din uppmärksamhet, nändes du inte hedra med en enda blick.
Din Sonja.»
Hur det var och hur det kunde varit.
Knappast hade
Sonja kommit sig någorlunda i ordning i denna egendomligt sammansatta bostad förr än hon än en gång kallades till Ryssland och måste resa midt i vintern öfver hafvet till Helsingfors och sedan med järnväg till
Petersburg till den sjuka systern, som oupphörligt sväfvade mellan lif och död.
Vid sådana tillfällen var hon icke rädd, ryggade icke tillbaka för några svårigheter.
Hon var systern varmt hängifven och alltid färdig till uppoffringar för hennes skull.
Hon lämnade nu sin lilla flicka i min vård under de två vintermånader hon var borta.
Jag har blott i behåll ett bref från denna tid.
Det har ej annat intresse än att det visar hur sorgliga hennes julferier voro detta år.
»Petersburg den 18 december 1886.
Kära Anna Charlotte!
Jag har kommit hit i går kväll.
I dag hinner jag bara skrifva några få rader åt dig.
Min syster är fruktansvärdt sjuk, ehuru läkaren påstår, att hon är bättre emot hvad hon varit för några dar sedan.
Detta är verkligen det mest grymma af hvad som finnes, sådana långa, plågsamma, tärande sjukdomar!
Hon pinas outsägligt, hon kan hvarken sofva eller andas riktigt.
Jag vet ej hur länge jag skall stanna här.
Jag längtar så mycket efter Foufi (dottern) och efter mitt arbete.
Resan har varit mycket svår och långsam.
Med hjärtligaste hälsningar åt Er alla.
Din tillgifna vän
Under de långa dagar och nätter, hon på detta sätt tillbragte vid systerns sjukbädd, rörde sig helt naturligt många tankar och fantasier i hennes hjärna.
Och det var då hon kom att tänka på skillnaden mellan »hur det var» och »hur det kunde varit».
Hon mindes med hvilka bedårande framtidsdrömmar de båda systrarna trädt ut i lifvet, unga, vackra, rikt begåfvade som de båda voro, och hon tänkte på hur föga lifvet skänkt af allt det, som då föresväfvade deras fantasi.
Rikt och växlande hade väl lifvet varit för dem båda, men i bådas hjärtan brände dock innerst en bitter känsla af sviket hopp.
Ack hur annorlunda, sade sig Sonja, kunde dock ej allt ha gestaltat sig, om de ej båda begått vissa ödesdigra misstag.
Ur dessa tankar föddes idén att skrifva två paralellromaner, som skulle skildra samma människas utvecklingshistoria på två skilda sätt.
Man skulle se dem i deras första ungdom med alla möjligheter framför sig och följa dem till en viktig vändpunkt i deras lif.
Den ene romanen skulle visa följderna af det val, de då gjorde, den andra huru det kunde varit om de valt på motsatt sätt.
Hvem har icke något falskt steg att ångra i sitt lif, resonnerade Sonja, och hvem har icke mången gång önskat att kunna börja om sitt lif på nytt?
Åt denna önskan, denna dröm ville hon gifva verklighetens lif i en roman – om hon blott ägde förmågan att skrifva en sådan.
Men denna talang trodde hon sig ännu icke äga, och därför, när hon kom tillbaka till Stockholm, uppfylld af sin idé, sökte hon öfvertala mig att skrifva den i samråd med henne.
Jag hade just vid denna tid begynt ett nytt arbete, en roman med titeln Utomkring äktenskapet, som skulle blifva de ogifta kvinnornas historia, alla deras, som af olika anledningar aldrig fått tillfälle att stifta egen familj, samt deras tankar och föreställningar om kärleken och äktenskapet, de intressen och sträfvanden, hvarmed de uppfyllde sitt lif – kort sagdt, de kvinnors roman, som efter det allmänna begreppet ej ha någon roman.
Den skulle bli ett slags motstycke till Mandfolk, där Garborg berättar oss hur ungkarlar lefva i vårt samhälle.
Jag ville berätta hur den ensamma kvinnan, min samtida, lefver.
Jag hade samlat en massa typer, och jag var mycket intresserad af detta mitt ämne.
Då kom Sonja med sin idé, och så stort var hennes inflytande öfver mig, så stor hennes öfvertalningsförmåga, att hon strax fick mig att förskjuta mitt eget barn för att upptaga hennes.
Några bref, som jag vid denna tid skref till en gemensam vän till oss båda, måla bäst den lifliga entusiasm, som grep oss bägge två för detta nya arbete.
Den andra februari 1887 skrifver jag:
»Nu skrifver jag på min roman (Utomkring äkten- skapet).
Tänk, nu har jag kommit så i farten, att den yttre världen, den, som ej på något sätt refererar sig till mitt arbete, ej mer existerar för mig.
Det är ett förunderligt tillstånd man är i, både fysiskt och psykiskt, när man börjar något nytt – tusen tvifvel: är det något värdt, duger jag öfver hufvud taget något till etc., och så ändå ett jubel och en rikedom och en känsla af att äga en hemlig värld, en värld för sig själf, där ens egentliga väsende är hemma, under det den yttre världen blott är ett skuggornas rike etc.
Och så, midt uppi detta, har jag ännu en annan idé.
Sonja och jag ha fått en så genialisk tanke.
Vi skola skrifva ett stort, två aftnars drama, tio akter tillsammans.
D. v. s. idén är hennes – jag skall utarbeta den, komponera pjesen och skrifva replikerna.
Idén är verkligen genialisk, tycker jag – ytterst originell.
Den ena afdelningen skildrar hur det var, den andra hur det kunde varit.
I den första bli alla olyckliga, emedan man vanligen hindrar hvarandras lycka här i lifvet i stället för att främja den.
I den andra skildras samma människor, men där hjälpa de hvarandra, lefva för hvarandra, bilda ett litet kommunistiskt idealsamhälle och bli lyckliga.
Nämn ännu ingenting härom till någon.
Sanningen att säga vet jag ännu ej stort mer om Sonjas idé än hvad jag ofvan sagt, det var först i går vi talte därom, och i morgon skall hon berätta mig sin plan, så får jag se om den är möjlig till dramatisk behandling.
Ni skrattar väl åt mig som så griper tingen i förväg, men det går alltid så med mig, när jag bara ser början på en sak, ser jag strax slutet också.
Och nu ser jag mig och Sonja såsom medarbeterskor i ett jätteverk, som skall göra lycka i hela världen minst, kanske i en annan värld också.
Vi äro lika tokiga båda två.
Kunde vi utföra detta, skulle det försona oss med allt i världen.
Sonja skulle glömma, att Sverige är det värsta filistéland på jorden, och ej längre klaga öfver att hon förspiller sina bästa år här, och jag skulle glömma att – ja, allt det jag grubblar öfver.
– – Ni säger väl, att vi äro ett par stora barn bägge två.
Ja, gudskelof, det äro vi.
Det finns lyckligtvis ett rike, som är bättre än alla jordens riken och till hvilket vi äga nycklarna – fantasiens rike, där den är härskare, som bara vill vara det, och där alla förhållanden gestalta sig just så, som man vill ha dem.
– – Men kanske duger Sonjas plan, som var uppgjord för en roman, alls icke för ett drama.
Och en roman kan jag icke skrifva på en annans plan, till en roman står man i ett mycket mer personligt förhållande än till ett drama.»
Den tionde februari skrifver jag:
»Sonja är så öfverlycklig öfver detta nya uppslag i sitt lif – hon säger, att nu först förstår hon, hur en man alltid blir på nytt förälskad i sina barns mor.
– Ty jag är naturligtvis modern, efter som det är jag, som skall bringa barnet till världen – och hon är så full af hängifvenhet för mig, att jag blir glad bara jag ser hennes strålande ögonkast.
Vi ha så roligt tillsammans som väl aldrig i världen två kvinnliga vänner haft förr – ty vi bli ju det första exemplet inom litteraturen på två kvinnliga medarbetare.
– – Aldrig har jag så till den grad fattat eld för en idé, som denna gång.
Genast
Sonja meddelade mig sin plan slog den ned i mig som åskviggen i åskledaren.
Ja, det var en verklig explosion.
På torsdagen den 3:e var det hon berättade mig planen – men en plan, som var uppgjord till en roman i rysk milieu.
– Sedan hon gått, satt jag uppe om natten i mörkret i min gungstol, och innan jag gick i säng var dramat nästan färdigt i tankarna.
Fredagen talade jag med Sonja härom, lördagen begynte jag skrifva, och nu är hela första pjesen, prolog och 5 akter, skrifven i utkast – alltså på fem dagar, och blott ett par timmar om dagen, fy när man arbetar med så våldsam fart kan man ej hålla på länge i stöten.
Aldrig har jag gjort något så hastigt, eljes brukar en idé ligga hos mig månader, ja år, innan jag begynner skrifva.»
Den tjuguförsta februari heter det:
»Det roligaste med detta arbete är att jag, som Ni nog kan märka, själf beundrar det så mycket.
Det är följden af samarbetet.
Jag tror på det, emedan det är Sonjas idé, ty jag tror naturligtvis mycket förr på att hon kan vara genialisk, än att jag kan vara det själf, och hon återigen beundrar min del af arbetet, lifvet, den konstnärliga formgifningen.
Angenämare kan man icke ha det ställdt – att få beundra sitt eget verk utan minsta egenkärlek, det är bra behagligt.
Aldrig har jag arbetat med en sådan tillit, så utan inre misstro som nu.
Falla vi därför nu, så tror jag nästan vi slå ihjäl oss.
– – Ni vill veta, hvari fru K:s andel i arbetet består.
Det är nog riktigt, att hon ej skrifvit en enda replik, men hon har icke blott tänkt ut den ursprungliga planen, utan hon har också tänkt igenom innehållet i hvarje akt och dessutom har hon gifvit mig många psykologiska drag till formandet af karaktererna.
Hvarje dag läsa vi tillsammans hvad jag skrifvit, och hon gör sina anmärkningar och förslager.
Hon vill oupphörligt höra detsamma om och om igen som barnen med sina älsklingssagor och tycker att det öfver hufvud ej existerar någon intressantare lektyr än denna.
Den nionde mars läste vi arbetet för första gången högt för vår förtroligaste krets.
Intill detta ögonblick hade vår glädje och våra illusioner varit i ständigt stigande.
Jag minns icke att jag någonsin sett Sonja så glad, så formligen strålande af lycka, som under denna tid.
Hon hade sådana utbrott af öfversvallande lifsfröjd att hon måste gå ut i skogen för att få skrika ut sitt jubel under bar himmel.
Vi gjorde dagligen efter slutadt arbete långa vandringar i Lill-Jans-skogen, som låg alldeles utanför det kvarter, där vi båda bodde, och här hoppade hon öfver stenar och tufvor, tog mig i armarna och dansade, ropade högt, att lifvet var härligt och framtiden bedårande, full af löften.
Hon gjorde sig de mest öfverspända förhoppningar om vårt dramas framgång.
Det skulle göra ett triumftåg genom alla Europas hufvudstäder, en så ny och originell idé kunde ej annat än slå ned som en uppenbarelse i litteraturen, detta hur det kunde varit, den dröm som alla drömt, framställd med scenens objektiva lif, det skulle ovillkorligen fängsla hvar och en.
Och så ämnet själft, förhärligandet af kärleken, såom det enda viktiga i lifvet, samt slutligen framtidsbilden af det socialistiska idealsamhället, där alla skulle lefva för alla på samma gång som två och två för hvarandra – i allt detta låg så mycket af hennes eget djupaste känslolif och sällhetskraf.
Första pjesen skulle ha till motto:
Hvad hjälper det människan, om hon förvärfvar hela världen och dock tager skada till sin själ – den andra:
Den som mister sitt lif, han skall vinna det.
Med den första uppläsningen för utanför stående inträdde vårt arbete i ett nytt skede.
Hittills hade vi sett det mer som det kunde vara än som det var, nu föllo alla felen och ofullkomligheterna i detta med så feberaktig hast hopkomna arbete bjärt i ögonen, och nu började omarbetningarnas pröfvotid.
Sonja kunde under hela denna vinter alls ej tänka på sitt stora matematiska arbete, oaktadt täflingstiden för »prix Bordin» nu var utsatt, och hon således med all flit hade bort ägna sig däråt.
Mittag- Leffler, som alltid kände som ett slags ansvar för henne, och som ansåg att det kunde blifva af stor betydelse för hennes framtid att vinna detta pris, var helt förtviflad då han, hvar gång han besökte henne, fann henne sittande i sin salong med ett tapisseriarbete.
Hon hade fått en passion för att brodera.
Liksom den romantiska diktningens Ingeborg i duken inväfde sin hjältes bragder, så insydde hon i stramalj med ull och silke det drama, som hon ej förmådde forma med bläck och penna.
Medan nålen mekaniskt gick ut och in arbetade tankarna så klart, och scen på scen upprullade sig för hennes inre.
Samtidigt formade jag dem på mitt håll med pennan, och när det då visade sig, att nålen och pennan kommit till samma resultat, var vår glädje så stor, att den väl kunde uppväga de slitningar, som däremot uppstodo, då vi ibland låtit vår fantasi leda oss åt skilda håll.
Detta skedde oftare under omarbetningen än under det första nedskrifvandet, och många voro de kriser, arbetet under denna tid genomgick.
Följande lilla biljett från Sonja är svar på något meddelande i den vägen från mig.
»Stackars mitt barn!
Så ofta det har redan sväfvat mellan lif och död!
Hvad är nu på färde igen?
Har du varit genialisk eller tvärt om?
Jag tror nästan du skrifver mig detta af idel elakhet för att jag skulle föreläsa illa i dag.
Hur kan jag nämligen tänka på min föreläsning, när jag vet att vårt stackars lilla kräk undergår en så farlig kris i dag!
Nej vet du, det är bra att ha varit fader en gång; då vet man, hvad de stackars männen få att lida från de elaka kvinnorna.
Fick jag bara träffa
Strindberg och trycka hans hand!»
Jag skrifver härom i ett bref af den 1:sta april:
»Jag har nu sökt att införa en liten förändring i själfva arbetsmetoden, i det jag till Sonjas stora förtviflan förbjudit henne mitt arbetsrum, tills jag alldeles ensam skrifvit igenom hela den andra pjesen.
Jag har nämligen blifvit allt för mycket störd och sliten genom det oupphörliga samarbetet under den förra.
Jag har förlorat öfverblicken och det inre, intensiva samlifvet med mina figurer.
Detta behof af ensamhet, som är så starkt hos mig, har förkväfts genom Sonjas allt för starka påverkan, min personlighet har drunknat i hennes, utan att hennes därför kommit till något individuellt uttryck.
Min andes hela styrka ligger i dess ensamma arbete, och detta är för mig den stora skuggsidan af ett samarbete, till och med med en så besläktad natur som Sonjas.
Hon är i detta fall motsatsen till mig, hon är Alice (i Kampen för lyckan), som egentligen ingenting kan skapa, ingenting omfatta med hela sin själ, när hon ej får dela det med en annan.
Allt hvad hon producerat i matematiskt afseende har alltid varit under en annan personlighets påverkan, och till och med sina föreläsningar gör hon endast bra de dagar, hon vet att Gösta är närvarande.»
Sonja erkände ofta själf skämtsamt detta sitt beroende af omgifningen.
I en biljett till min bror skrifver hon en gång:
»Snälla herr professor!
Skall ni gå på min föreläsning i morgon?
Gå ej om Ni är trött; jag skall försöka att läsa lika bra, som om Ni vore närvarande.»
Och då jag en gång hade sändt henne en födelsedagsgratulation på vers, svarade hon med följande själfkarakteristik, som jag återger med alla dess språkliga egendomligheter, emedan den liknelse, hon där framställer, af henne själf ofta upprepades:
»Kameleonten känner du från barndoms dagar.
Så snart han sitter ensam i sin vrå
Är han så anspråkslös, så ful och grå,
Men sedd vid rätta ljus kan också han bli fager.
Han ingen skönhet har, han återspeglar bara
Allt hvad han ser omkring sig, skönt och godt.
Han skimra kan i gult, i grönt, i blått,
Så som hans vänner är, så skall han också vara.
I detta djur mig syns jag ser min egen like,
Min kära vän, hvarthän du också går,
Jag följer alltid troget dina spår;
Jag står ej efter, jag, jag ger väl aldrig vike.
Har man en vän som du, för äran får man plikta,
Du skrifver, målar, ritar etcetra.
För mig är detta småsak, patrata.
Nu vill du också dikta!
I Alices karakter har Sonja, som sagdt, velat skildra sig själf, och här finnas repliker, så karakteristiska för henne att de nästan äro citater af hennes egna, personliga uttalanden.
I den stora scenen med Hjalmar (första dramat, tredje aktens andra afdelning), har hon velat gifva uttryck åt sitt eget, brinnande behof af ömhet och samlif med en annan, af sin förtviflade känsla af ensamhet samt det egendomliga misstroende till sina egna resurser, som föddes hos henne, då hon ej kände sig så afhållen, som hon åtrådde att vara det:
»Alice säger:
Jag är ju så van vid att alla andra bli mer afhållna än jag.
Man sa i skolan att jag var den mest begåfvade – men jag visste alltid att det var en ironi af ödet att ha gifvit mig så många gåfvor, bara för att jag så mycket mer skulle känna hvad jag kunde vara för andra, när ingen ville ha något af mig.
Jag begär inte så mycket – bara litet – bara så mycket att inte något annat alltid står emellan och är närmare – bara det har jag längtat efter i hela mitt lif – att vara den första hos en annan människa. – – – – – – – – – – – – – – – –
Låt mig bara en gång visa dig, hvad jag kan vara när man vill riktigt hålla af mig.
Alice är inte så utan resurser ändå.
– Se riktigt på mig Är jag vacker?
Ja, när man älskar mig, är jag vacker – inte eljes.
Är jag god?
Ja, när man håller af mig, är jag godheten själf.
Är jag osjälfvisk?
Å, jag kan vara så osjälfvisk, att hvarje min tanke kan uppgå i en annan. – – »
Så rörande och inträngande kunde den firade, berömda fru
Kovalevsky bedja och tigga om den hängifvenhet som det aldrig blef hennes lott att äga.
Hon blef aldrig den första, den enda för en annan människa, hur lidelsefullt hon än åtrådde det och hur stora förutsättningar hon än ägde för att vinna och fängsla.
Och Alices önskan om att dela Karls lifsgärning, hennes förbittring då han af yttre hänsyn drar sig tillbaka från henne, hennes hänsynslösa fordran att sätta allt åt sidan för det enda viktiga, att blifva trogen sitt innersta jag, sitt lefnadskall och sin kärlek – det är allt Sonja själf, helt och hållet hon.