Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den värde Frihm omnämnde dock ej, att alldedoles samma stadsanden rörande förtullning af vin af mer än 21 proc. alkohol, hvilka nu synas honom så vådliga, jemväl funnits i våra föregående tulltaxor, och vid sådant förhållande återstår det för den värde talaren alt visa, huru den klandrade bestämmelsen först nu skulle komma att förorsaka det så fruktansvärda underslefvet.
Då traktaten, i detta fall, ej gjort den ringaste rubbning i hvad som förut, sedan lång tid tillbaka, i sådant hänseende varit föreskrifvet, så borde val åtminstone ej denna, i talarens ögon så förhatliga, åtgärd beskyllas för att hafva åstadkommit en fara. som i sjelfva verket aldrig funnits, och ej heller finnes annat än i talarens egen inbillning (om ens der); ty så menlös och enfaldig är sannerligen icke vår tulladministration, att den låter sig nöja, blott med uppgiften af ett falskt namn, eller låter ett så lätt uppdagadt bedrägeri, ifall det försöktes, opålaldt passera.
I afseende på den mycket omtvistade frågan till hvad pris Franskt bränvin kan försäljas i Sverige, hafva flere olika kalkyler här blifvit framställda.
Den nyss åberopade talaren har genom sina beräkningar kommit till ett för den Svenska bränvins-lillverkaren särdeles sorgligt resultat, så att, enligt bans förmenande, det Franska hränvinet skulle helt och hållet ruinera vår Svenska bränvinstillverkning.
Frih. af Ugglas och Hr von Koch hafva åter framlagt andra kalkyler, hvilka visa, att de befarade vådorna äro endast ehimérer.
Afven jag har i detta läll erhållit uppgifter, hvilka, då de äro meddelade af chefen för statens bränvinskontrollbyrå, torde böra anses tillförlitliga.
Enligt dessa uppgifter, skulle priset på den ifrågavarande Franska vinspriten, eller så kallade trois-six, af 86 proc. styrka, enligt sista noteringen vara, i Cette 52 francs Den 8 Februari f. m. 445 pr hectolitre, och i Bordeaux 56 francs.
Sedan nu alla omkostnaderna för införseln hit från Gette (deribland inheräknad leccage till 5 proc., men icke någon handelsvinst) blifvit efter vanliga priser upptagna, så visar sig, enligt denna kalkyl, att en svensk kanna sådan vinsprit skulle här kosta 1 Udr 49 öre, hvilket alltså med omkring 20 öre öfverstiger hvad Svenskt bränvin kostar; och då nu härtill ytterligare måste läggas en skälig handelsvinst, hvilken icke torde kunna antagas till mindre än 8 å 10 proc., så finner livar och en uppenbart, huru de farhågor »för en öfversvämning» al dylikt Franskt bränvin, hvilka man så nitiskt bemödat sig att sprida, saknar äfven den ringaste grund.
Beträffande åter Franskt drufbränvins förfalskning med hvitbetsbränvin, så får jag för det första upplysa, att, enligt, samma uppgitt, detta sednare bränvin alldeles icke är drickbart, och derjemte, att det, äfven blandadt med annat bränvin, meddelar detta en sådan smak och lukt, alt den förfalskade varan derigenom med lätthet kan skiljas från den äkta.
Men en ännu vigtigare omständighet är likväl den. att priset å hvitbetsbränvin i Frankrike uppgår till 50 francs pr hectolitre, eller till ett belopp, sorn med endast 2 francs understiger priset för vinsprit, och att således ingen, eller så godt som ingen, vinst kan uppslå af den supponerade förfalskningen.
För öfrigt förefaller det mig temmeligen besynnerligt — lör att icke säga något annat — att man såsom utgångspunkt för sina ressonnementer antager, att en förfalskning i sådan skala, af millionstal kannor, skulle i ett främmande land, hvars offentliga myndigheter skola lemna intyg om varans beskaffenhet och ursprung, oanmärkt kunna bedrilvas och tillstädjas.
Hvad nu frågan angående socker beträffar, så får jag i första rummet fästa uppmärksamheten derpå, att den här omnämnda konventionen mellan Frankrike, England, Belgien och Holland icke angår tullen å socker, utan frågan om den restitution eller drawbaek, som vid utförsel af ralfineradt. socker från dessa länder skall erläggas.
Det är klart, alt så länge denna drawbaek varit olika, skulle densamma också kunna ökas så att den innebure ett fördoldt premium, och derigenom kunde medföra ganska betänkliga verkningar på de andra ländernas tulltaxor.
Man insåg derföre nödvändigheten af att öfverenskomma om en gemensam norm, efter hvilken denna restitution borde lemnäs, och man hade dertill så mycket större skäl, som det visat sig, att man genom förbättrade arbetsmethoder lyckats uppdrifva produkten vid sockerberedningen betydligt Öfver hvad man förut antagit.
Man bade nemligen förut beräknat, alt 100 skålp. råsocker i allmänhet lemnade endast 80 skålp. ralfinad, och derefter bestämt restitutionen; men det har sedermera blifvit genom omfattande undersökningar ådagalagd), att man af 100 skålp. råsocker numera i allmänhet erhåller ända till 87 skålp. ralfinad, och man har derföre, enligt konventionen, stadgat, att detta förhållande hädanefter skall utgöra grunden för restitutionens beräkning, eller med andra ord, att drawbaek för 446 Den 8 Februari f. ni. 87 skålp.
exporterad raffinad skall motsvara den erlagda skatten för 100 skålp. råsocker.
Och härmed liar man också fått en bestämd regel, hvarefter man kan beräkna, hvad sorn utgör »skydd», eller premium lör raffinaderierna, vid sockertullens bestämmande.
Det är nemligen klart, att när sockerqvantiteterna i 87skålp.raffinad och 100 skålp. råsocker motsvara hvarandra, så hör tullen för dessa två qvantiteter vara lika, eller hvad som är detsamma, tillIbeloppet för 100 skålp. raffinad motsvara tullbeloppet för 115 skålp. råsocker.
En tillökning i tullen å råsocker af 15 proc. är således hvad som erfordras, för att tullen mellan begge slagen skall slå i jemnvigt, och hvad derutöfver bestämmes för ralfinad, blir s. k. skydd.
Nu tron J kanhända, Mine Hrr! att enligt Franska traktaten tullen å ralfineradt socker är endast 15 proc. högre än den å råsocker?
Nej! der stadgas blott, att tullen på ralfineradt socker ej får med mera än 50 proc. ölverskjuta tullen på råsocker.
Man erbjöd visserligen också Frankrike, att lör sin del upptaga samma bestämmelse, men Frankrike betackade sig för en så hög tullsats, hvilken det ansåg skulle »misspryda» tariffen, och nöjde sig med en tullskilnad af 20 proc.
Svenska regeringen flir behöll sig emellertid såsom en rättighet, den otvifvelaktig! alltlör höga tullsatsen, (ör att lugna sinnena, och likväl förespår nu Frih. Klinckowström, att hela vår sockerfahrikation skall gå under.
Jag måste bekänna, att vid det förhållande, som nyss blifvit visadt, nemligen alt för jemlikhetens bibehållande, endast erfordras en tillökning i råsockertullen af 15 proc., men denna tillökning blifvit bestämd till 50 proc., och att således våra sockerfabrikanter ännu åtnjuta ett skydd af omkring 3 öre (utan alt något afdrag göres för simpe»), så förlora sådana förespeglingar, genom sjelfva sin öfverdrift, i mina ögon, allt värde.
Dessutom får jag erinra derom, att detta skydd af omkring 3 öre per skålp., alldeles icke är någon småsak i ettland, der mellan 35 och 40 millioner skålp. socker årligen konsumeras.
Man märker visserligen icke alltid sjelf huru mycket man härigenom förlorar, men jag skall söka åskådliggöra detta genom ett exempel.
1 händelse icke någon lull vore åsatt för socker, så skulle naturligtvis priset å denna vara reduceras med ett belopp, motsvarande tullen, eller 12 öre.
Af denna tull, hvilken af konsumenterna erlägges för allt socker, kommer likväl, för det socker som inom landet förädlas, icke mer än omkring 9 öre staten till godo, och återstoden tillfaller raffinadörerna såsom »skydd.»
Ett skålp. socker, hvilket nu betalas med omkring 45 öre, skulle således, derest ingen tull funnes, icke kosta mer än hvad som utgör varans verkliga värde, eller omkring 33 öre.
Men detta är alldeles detsamma, som om man föreställer sig, att hvarje gång sockerskålen sättes fram, innehållande 45 bitar, tvenne osynliga händer skulle borttaga den ena 9 och den andra 3 bitar.
Dessa osynliga händer äro tullen och »skyddet.»
Att tullen tar sina 9 hilar, deröfver har man ej rätt att klaga, ty staten behöfver inkomster för att Den 8 Februari f. m. 447 kunna bestå, och sockret utgör verkligen en särdeles lämplig artikel att belägga med en konsumtionsafgift, hvilken man eller eget behag kan inskränka.
Men att den närgångna sky lidsén grin också skall tränga sig Iram, och taga sina tre bitar, delta må med skäl väcka någon förtrytelse hos våra damer, som väl tycka, att sockret ändå är nog odrygt; ty dessa 3 öre pr skålp. tagas från den stora allmänheten, för alt komma några lä fabrikanter till godo.
Under diskussionen i denna fråga har man inblandat en stor mängd ämnen, som, efter mitt omdöme, icke egentligen hafva något sammanhang med frågan om Franska traktaten, och jag skulle anse mig brista i den grannlagenhet jag är skyldig R. o. Ad., om jag npptoge dess tid med att bemöta allt hvad här blifvit ordadt i dessa ämnen, eller om banker, obligationer, qvarnar, skjuts, maskinväsende, jernvägar o. s. v. Jag skulle blott vilja anmärka det besynnerliga deri, alt då en talare först förklarat, att brist på arbetare uppstått genom våra jernvägsanläggningar, och att man derföre bort, för att ej sätta jordbrukaren i förlägenhet, införskrifva engelska arbetare — ett förslag, hvars onaturliga beskaffenhet jag enda-t i förbigående vill påpeka, under hemställan, om det ej då med mera skäl kunnat sägas, att man tagit brödet ur munnen på svenska arbetare — samma talare sedermera kunnat påstå, att våra arbetare, i följd af den friare handelslagstiftningen, blifvit beröfvade tillfälle till förtjenst.
Här skulle således, på samma gång, hafva varit brist på arbetskrafter och brist på arbete!
I sanning, ett sådant bevisningssätt och sådana anfallsmetoder öfverlemnar jag åt mina motståndare att begagna.
Jag vill nu öfvergå till granskning af de betänkligheter, som ur konstitutionel synpunkt framställts emot traktaten.
Man har här, med mycken värma och mycken patos, uppmanat representationen, att försvara svenska folkets yppersta förmåner — dess frihet och sjelfbeskattningsrätt — hvilka genom traktatens antagande skulle vara hotade.
Jag får å min sida förklara, att jag aldrig vill och aldrig skall deltaga i något, det ringaste, anfall emot dessa ovärderliga rättigheter, eller mot Sveriges grundlagar, utan skall jag, efter min yttersta förmåga, söka försvara dem.
Men just derföre kan jag ej heller godkänna, ulan bestrider jag på det bestämdaste den tolkning af dessa grundlagar, man här nu söker göra gällande i så fall, att Konungen ej skulle ega rätt att nedsätta tullafgifter.
Ty en sådan tolkning af grundlagen innebär ett anfall mot en annan, och lika vigtig, konstitutionel princip, den nemligen, att Konungen skall vara i oförkränkt besittning af den makt grundlagen honom til lerkänner.
Såsom det egentliga stödet för sina åsigter har från motsidan åberopats, att svenska folkets rätt att sig sjelf beskatta tillhör R.
St:r allena, och derföre påståtts, att de beslut, som R.
St:r fattat angående tullbevillningen, alltid böra af regeringen utan några ändringar blott kungöras till efterrättelse.
Men man 448 Dea 8 Februari f. m. glömmer härvid, dels att frågan alldeles icke gäller, alt utan representationens bifall pålägga någon beskattning, utan tvärtom att lindra skatter, dels att denna sjelfbeskattningsrätt ej lår sträckas längre än att den står tillsammans med andra af grundlagen äfvenledes betryggade rättigheter.
Eller vill man kanske påslå, att jemväl de ordinarie Statsinkomsterna såsom t. ex. grundräntorna, mantalspenningarne, bötesbeloppen, o. s. v. äro endast beroende af R.
Bästa beviset, att icke R.
St:r sjelfva någonsin egt en sådan uppfattning af sina beslut rörande tulltaxan, utan ansett dem vara beroende af K.
M:ts pröfning och fastställelse, ligger för öfrigt deruti, att 11.
Stirs framställningar i ämnet endast bestå i »förslag till tulltaxa», oell alt de, såsom orden lyda, i underdånighet anhålla »att dessa förslag mätte vinna nådig fastställelse», då deremot rörande allmänna bevil/ningen det heter »att K.
M:l täcktes låta hvad R.
St:r sålunda härom beslutit till allmän efterrättelse kungöra.»
Mig synes det vara nästan omöjligt, alt, angående denna vigtiga skilnad i konstitutionell hänseende, uttrycka sig tydligare, och jag hemställer dessutom, om det icke vore nära nog ett gyckel, att K.
M:t mottoge förslag från B.
St:r, hvaröfver vederbörande embetsverks (Komm.-Colini och General-Tullstyrelsens) utlåt, infordras, så framt någon rätt att pröfva dessa förslag, i sjelfva verket icke skulle tillkomma K. M:t.
Vidare har man såsom hufvudskål för sin mening anfört, att, i händelse K.
M:t egde rätt att nedsätta tullar, skulle statens inkomster komma att förminskas; men om endast den omständigheten, att en förminskning i inkomst för staten kunde uppkomma genom någon åtgärd, skulle vara nog, för att utgöra binder lör Konungen att vidtaga en sådan åtgärd: då torde man verkligen komma längre i sitt angrepp mot konungamaktens rättigheter än man kanske sjelf åsyftar.
Jag skall be att i detta fall få framställa ett särskildt exempel.
Jag frågar alltså Frih. Klinckowström, och de talare som jemte honom drif vit denna sats, om de äfven, i analogi dermed, vilja bestrida K.
M:t rättigheten att stadga införsellörbud för en tullpligtig vara, emedan tullen då skulle försvinna?
För min del fordrar jag, att grundlagen, såsom den också sjelf föreskrifver, skall tolkas efter ordalydelsen, och icke efter suppositioner, såsom man gjort, då man påstått, att det i 60 § R.
F. förekommande ordet »förhöja» skulle vara liktydigt med »förändra.»
En sådan tolknins, eller rättare sagdt omvexling af ord och begrepp, är icke tillåten, och i förevarande fall innebär den dessutom ett djerft försök, att inkräkta på konungamaktens område, denna makt, hvars upprätthållande man bär så ofta hört omtalas.
För öfrigt, om något tvifvelsmål rörande rälla tolkningen af 60 § skulle kunna finnas, så tror jag att den tydning, R.
St:r sjellva, allt sedan 1809 års riksdag, gifvit åt denna §, mäste vara afgörande; och R.
St:r hafva vid flerläldiga tillfällen förklarat K.
M:ts höga rätt att nedsätta tullar vara obe stridlig - Den 8 Februari f. m. 449 stridlig.
Härtill kommer nu ytterligare, att denna rätt, under mer än ett halft århundrade, alltid utan anmärkning blifvit af K.
M:t utiifvad, och fastän jag icke vill åberopa denna femtioåriga praxis såsom det egentliga positiva beviset för sakens rigtighet, måste den 'äl ändock utgöra ål minstone en stark illustration till det, sorn elter mitt begrepp redan är, enligt lagens bokstaf, alldeles klart oell otvetydigt.
Man har vidare anmärkt, att traktaten skulle stå i strid med 61 § It. F., som bestämmer den lid, lör hvilken bevillningen och öfriga i 60 § omnämnda afgifter skola utgå.
Detta påstående har redan blifvit så fullständigt bemött al Frill, af Ugglas och andra talare, alt jag icke anser mig behöfva tillägga något i della afseende; och jag vill endast hemställa, om man icke med lugn kunde öfverlemna denna fråga till Hr Gris o.
Landlmis beprölvande, ty, derest han framställer propos. om godkännande af den Franska traktaten, lärer val della också få utgöra ett bevis, alt några skrupler om dess laglighet icke behöfva hysas.
Man har äfven framställt, och med ganska bittert klander beledsagat, anmärkningar emot tillsättandet af den sednaste lull* komitén. emedan detta icke skedde i den rigtning, R.
St:r vid sisla riksdagen begärt.
Jag ber likväl, att man behagade något närmare draga sig till minnes hvad som, med hänseende till denna fråga, lörelällit. K. M:t hade vid sisth riksdag lörklarat, att han ansåg den dåvarande tulltaxan ega åtskilliga brister och behöfva i flera afseende!) omarbetas, och R.
St:r instämde i denna åsigt samt anhöllo om en komilés tillsättande för sådant ändamål.
I sjelfva hufvudfrågan voro således begge slatsrnakterne ense.
I afseende på sältet lör arbetets utförande, är det visserligen sannt, alt den instruktion eller anvisning, som K.
M:t meddelade komilén, ej öfverensstämde med de åsigter, som R.
St:r, i mer protektionistisk syftning, uttryckt
Men lör alt rätt bedöma, huruvida en sådan afvikelse från R.
St:rs mening — som väl icke här i landet är någonting särdeles ovanligt — vid detta tillfälle kan anses hafva varit otillbörlig, eller ens oväntad, är det nödigt att erinra sig, att R.
St:r, allt sedan 1823 års riksdag, i samråd med regeringen —• ehuru oftast sjelfva tagande initiativet — gått steg lör steg framåt på banan af en friare handelslagstiftning, och alt de ännu vid samma 1862 års riksdag, genom det vigtiga beslutet om alla exporttullars borttagande, faktiskt uttalat ett gillande af dessa friare grundsatser.
Jag frågar eder då, Mine Hrrl om del under sådana förhållanden kan anses hafva varit anledning för K. M:t, att, endast på grund af några allmänna uttryck i R.
St:rs skrilvelse, frångå ett system, hvarom begge statsmakterna så länge varit eniga, som med framgång blifvit tillämpadt, och som K.
M:t fortfarande ansåg riktigt?
Åtminstone har jag icke troi t, att tillstyrkandet af ett sådant beslut skulle vara en skyldighet för en konstitutionel rådgifvare, angående hvars pligter jag nu vill öppet tdlkännagilva mina åsigter. H. II. 29 450 Den 8 Febrnarf f. m.
Honom åligger, i min tanka, att alltid moset och allvarligt begrunda de ärender, som tillhöra hans embetsförvaltnins; att låta dagens meningsbrytningar utgöra nya anledningar till att med ännu större omsorg och noggrannhet öfverväga de åsigter, sorn icke öfverensstämma med hans egna — utan att han likväl derföre alltid måste följa dem; samt slutligen att ärligt och bestämdt framställa sina tankar och sin öfvertygelse inför Konungen, som derpå (äster det afseende han finner för godt.
Hetta har jag gjort.
Jag har i öfverensstämmelse härmed tagit i samvetsgrannt öfvervägande, såväl frågan, i och för sig, om en komités tillsättande, som ock i hvilken rigtning dess arbete borde utföras, och dervid kommit till den öfvertygelse, att K.
M:t saknade skäl att frångå de åsigter, han sjelf, liksom förut R.
St:r, i dessa ämnen följt och uttalat.
Då denna min uppfattning delats af mina embetsbroder och gillats af Konungen, så hemställer jag, huruvida jag halt några skäl att af denna anledning lemna min plats.
Och att K.
M:t skulle vara förhindrad att fatta beslut i öfverensstämmelse med sina egna åsigter och sina rådgilvares tillstyrkande, endast på den grund att R.
St:r en gång uttryckt en annan mening; detta lärer väl icke vara öfverensstämmande med R. o. Adis föreställning om konungamaktens oberoende och betydelse: ty i sådant läll förstår jag icke hvad som menas med den ofta upprepade satsen, att konungamakten hör vara stark.
Har man åter förväntat, att jag skulle förändra min öfvertygelse eller öfvergifva densamma, blott derföre att ett vindkast i opinionen egt rum hos R.
Shr, eller att ett sorl uppstått för dagen, då har man missräknat sig.
Kring den nya sköld, som blifvit mig gifven, har jag tecknat såsom valspråk: »Flärdfri och fjel/ständig»; och så långt min moraliska kraft sträcker sig, skall jag äfven bjuda .till att icke blifva dessa, enligt min tanka, manliga dygder otrogen.
Som tiden nu var långt framskriden och 18 ledamöter anmält sig för att i frågan vidare sig yttra, hemställde Hr Gr. o. Landtm., att R. o. Ad. skulle uppskjuta öfverläggningen till e. m:s plenum, samt åtskiljas.
Ad. åtskiljdes kl. ^ 4 e. m.
Dea 8 Februari e. m. 451 Thorsdage» den 8 Februari 1866.
Justerades prot:t för den 13 sistl.
Fortsattes föredragningen af Bevilln.-Utskds Utlåt.
N:o 2, i ani. af Iv.
Propos. ang:de med Frankrike afslutade handels- och sjöfarts-traktater.
Hr Fitinghoff, Conrad Bleckert, anförde skriftligen:
Sedan jag hegärde ordet, hafva Hrmie Frih. Hamilton, Frih. af Ugglas, Hr von Koch och sednast Hr Frih.
Gripenstedt så förtjenstfullt bevisat nyttan och nödvändigheten af att antaga traktaten, att jag visserligen ej horde upptaga R. o.
Ad:ns dyrbara tid.
Men då en så vigtig och för vårt fosterland så genomgripande (råga skall förelaaas till afgörande, som att bifalla K. M:ts Nåd.
Propos. af den 17 November 18(55, genom godkännande af de med Frankrike afslutade handels- och sjöfarts-traktater, så anser jag det af högsta vigt, att hvarje sann fosterlandsvän i sin mån bidrager till, icke allenast godkännandet af hvad regeringen i detta afseende företagit, utan äfven hembärandet till henne af tacksägelse härför.
Genom regeringens åtgärder vid afslutandet af handels- och sjöfartstraktaten med Frankrike, hafva vi troligen kommit i åtnjutande af så stora förmåner, som det då var henne möjligt att genomdrifva.
Hvad sorn famdeles i detta fall kan vara att önska, är oss ju tillförsäkradt uti handelstraktatens 10:de artikel, der det heter: »samma behandling sorn tillkommer den mest gynnade nation».
Till huru stor vidd dessa fördelar kunna komma att utsträcka sig för Sverige, är ännu omöjligt att beräkna, enär traktaten endast fortfarit ett enda år.
Men nog tyckes det, sedt efter detta årets resultater, som skulle forde larne för oss blifva af ofantliga dimensioner.
Så t. ex. har en skeppsredare i Hernösand benäget meddelat, att minskninaen uti tonnage-och surtaxe-afgift samt lots-och hamnpenningar i Frankrike för ett af hans fartyg året 1865 utgjort icke mindre än 1606 francs 20 cent. för hvarje resa, och, som fartyget gjort 3:ne sådane under året, ett samrnanräknadt belopp af 4,818 francs 60 cent.
För ett annat fartyg hade han åtnjutit en resas fördelar med 1662 francs, och för elt tredje likaledes en resas med 1233 francs 90 cent.
En enda skeppsredare har således åtnjutit en direkt fördel af traktaten med ett belopp af 7,714 fr. 452 Ben 8 Februari e. m. 50 cent.
En rätt vacker summa för endast 5 laster, som, med antagande af ungefär lika drägliga fartyg och aproximativt berä k (inett för 200 laster, hvilka ifrån Hernösand 1865 utklarerat till Frankrike, skulle utgöra den nätta summan af 300,000 francs för en enda Svensk hamn.
Man kan då göra sig en föreställning om huru stort beloppet kan blifva, iläll man beräknar de minskade utgiflerne i Franska hamnar för 939 laster, som man hittills vet vara utklarerade från Sverige till Frankrike.
Dessa fördelar tillfalla alltid landet, äfven orri lärtvget nr Norskt, ty frakterna kunna nedsättas i samma mån, sorn umgälderne minskats, hvarigenom godsegaren njuter den indirekta fördelen.
Tullupphörden har icke minskats, utan tvärtom ökats med 529,804 rdr 9 öre, sedan traktaterne trädde i kraft
Bakmedlen hafva ökats under samma tid med 128,552 rdr 34 öre, hvilket är ett ovedersägligt bevis på tillväxt i sjöfarten, alldenstund denna summa med 23 proc. ölverstiger löreglde årets.
Genom dessa läkta kunna och måste motståndarne till Franska handels- oell sjölarts-traktaterne vederläggas uti sitt påslående, att
Statsverkets inkomster af tullbevillningen skulle så betydligt minskas, att allmänna bevillningen oundvikligen måste förhöjas.
Denna ökade tulluppbörd vilja dessa
Hrr nu förklara hafva inlrällät genom en förökad införsel af lyxartiklar och öfverllödighetsvaror från Frankrike, men om de göra sig det omaket att fråga våra kram- och galanteri-handlande, så skola de snart lå en idé om huru ytterst litet sorn af sådane varor kunnat ahttras i dessa penuingelattiga tider.
Der ingen afsättning finnes, är heller ingen import.
Nej! den rätta orsaken torde vara att söka tili den förminskade införseln af varor genom smuggling, hvilket måste blifva en följd af de genom Franska traktaten nedsatta tullafgifterna.
Ty när tullsattserna tili
Iva låga, så upphör också begäret till öfverträdelse och statskassan får förökad inkomst utan att derföre den verkliga importen blifvit ökad.
Delta är således äfven en fördel, som Franska traktaten medfört.
Jernskeppningen på Frankrike har vuxit med 11 proc, och trävaru-skeppningen med 37 proc. eller nära 4 millioner kubikfot trä.
Drägtigheten af Svenska fartyg, som blifvit använda till denna skeppning, har ökats med 36 proc., då deremot de Norska med icke fullt 30 proc. och de Franska med föga öfver 23 proc.
Motståndarne till traktaterne hafva framkastat faran af bränvins-inlörsel från Frankrike, i stället för den med lägre tull åsalta vindrufssprit, men denna lära torde vara ringa, då man måste antaga alt tullljensleinännen väl veta att skilja bränvin af hvitbetor från sådant af vindraf.