Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer, huruvida denna anmärkning kan vara så grundad, att den må föranleda till någon ändring i den mening, . som yrkat fördelning af detta lönanslag.
Jag h ar, då ämnet förra gången förevar, yrhat.
, att StatsSecreterarne borde erhålla lika stora löner, som StatsRåden.
Jag finner mig nu ej eller böra frångå denna mening.
Då den princip i våra Grundlagar är antagen, att StatsSecreterarne hafva lika ansvar med StatsRåden, och de derjemte hafva en mera mödosam tjenstgöring, böra de åtminstone hafva lika stor lön som StatsRåden.
Detsamma gäller äfven i afseende på JuslitiasCanzleren; men hvad HofCanzleren angår, kan jag ej dela Herr von Hartmansdorffs mening, alt förhållandet med
Den 25 September f. m. honom är enahanda.
Han medför ingen verkan på Riksärendernes gång; således bör den lön han redan har vara tillräcklig, och icke ökas.
En värd talare har menat, att det villkor, som Utskottet föreslagit, ej borde äga rum, nemligen att löneförhöjningen för StatsSecreterare- HofCanzlers- och Justitias-CanzlersEmbetena ej borde tillfalla andra än dem, som voro med ordentliga fullmakter försedde; och har, såsom skäl för sitt bestridande, anfört alt derigenom skulle möjligheten betagas att gä tillbaka frän StatsSecreterare till den tjenst man förut innehaft, när man nödgades resignera, enligt 38 $.
RegeringsFormen eller eljest ledsnade vid platsen.
Men jag får erinra Ridderskapet och Adeln, att vid sistlidne Riksdag ConstitutionsUtskottet tog sig friheten fästa Rikets Ständers uppmärksamhet just på angelägenheten deraf, att ingen måtte inför Konungen föredraga, sorn ej vore med ordentlig fullmakt försedd, på det han måtte hafva ett embete att kunna förlora enligt 107 §., hvilken hotelse annars skulle komma att sakna all betydelse.
Ty om en person, som innehade ett embete, från hvilket han ej kan utan dom skiljas, kunde inträda i StatsRådet och föredraga inför Konungen; så skulle han vara säker för allt ansvar enligt 107 §. och Rikets Stan - 176
Den 25 September f. m. ders garanti således vara af noll och intet värde.
Dessutom får jag erinra, att om en StatsSecreterare vägrar contra-signation, och resignerar på denna grund, behåller han icke allenast lönen utan äfven öfriga fjellsten åtföljande inkomster, det må vara hvilka som helst, sportler^ eller taffelpenningar; och för öfrigt tror jag det vara ganska vigtigt, att möjligheten stänges, att kunna från hvad embete som helst på försök stiga in i Konungens
Råd, på det hvar och en må så mycket nogare pröfva sin förmåga, innan han åtager sig ett sådant embete.
Jag tillstyrker alltså bifall till Utskottets hemställan i denna del.
Då jag för en stund sedan föreslog fördelningen af 3ooo R:dr i lön och 1000
R:dr i taffelpenningar, förestälde jag mig, alt Ridderskapet och Adeln icke ville bestämma hela beloppet till lön på Stat.
Visserligen var min afsigt egentligen att fästa uppmärksamheten på det mindre riktiga i Herr Hjertås förslag, men då nu af Friherre Anckarswärd blifvit yttradt, att hela summan borde anses såsom lön, kan jag ej annat än godkänna de skäl han i det afseendet anfört.
Derigenom blir äfven lönen lika med StalsRådens, och det är endast taffelpenningarne, som utgöra skilnaden.
Herr t) e n 2a September f. m. *7?
Jag förenar mig i hvad Grefve Posse nu yttrat, och frångår mitt förra förslag.
Herr Lefren^ Johan Pehr:
Om, såsom Herr Cederschjöld yttrat, det skulle göras till grundsatts, att ingen finge föredraga, hvilken ej hade fullmakt som StatsSecreterare, JustitiaeCanzler eller HofCanzIer, så skulle man böra förbjuda dessa personer att blifva sjuka, eller få förfall af annan beskaffenhet.
Jag är öfvertygad, att Konungen, så vidt möjligt är, icke tillåter andra att föredraga, än de, som dertill äro genom fullmakt bestämde, men det mätte val tillåtas Konungen, att åt personer, som i allmänhet äro kände för duglighet, på någon tid få på försök öfverlemna föredragning, för att erfara, om de till platsen äro skicklige.
Att knyta händerna till oupphörligt på Styrelsen, anser jag vara en småaktig Statskonst.
För att icke Inveckla frågorne, anser jag det blifva nödvändigt, att först göra proposition å beloppet, och sedan å vilkoret.
Det kan visserligen icke vara meningen, att knyta händerne på Konungen, sä alt han icke skulle fortfarande aga samma rätt, Sorn hittills, alt till föredragande förordna hvem han behagar, Frågan är icke om Vicarier för SlatsSeere42 H. i a 178 Den 23 September f. m. terarne under deras personliga tjenstledighet, utan om förordnande, när Embelet är ledigt.
Det kan ej annat än förundra mig att höra en StatsUtskoltets Ledamot uppstiga för att bestrida Utskottets förslag, och ingen annan af Utskottets Ledamöter försvara det.
Det ser ut, som man ville lemna hela StatsRegleringen till sköfling.
I anledning af de anmärkningar, som blifvit gjorde af en värd talare, näst före den sista, får jag erindra, alt det är en väsendtlig skillnad emellan tillfälliga förordnanden vid StatsSecreterares sjukdom eller andra förfall, och sådana förordnanden, som vi före sista Riksdagen sågo i flera år fortfara.
Och dessutom är här ej fråga om hinder för Kongl. Maj:t att kunna tillförordna en föredragande; utan blott för den förordnade, att uppbära lönen.
Då man, af det inom RiksSlånden godkände förslag till skrifvelse, som C011- stitutionsUtskoltet vid sista Riksdagen afgaf, angående StatsSecreterares och andra Rådgifvares utnämnande och förseende med fullmagter, sett den lyck liga verkan, att det, som förut var allmänt, nu alldeles upphört; så hemställer jag, om det är skäl, att nu förstöra den förmån man vunnit.
Jag kan ej inse behofvet af tvenne propositioner på denna del af Utskottets Utlåtande, eller särskilt på Den 25 September f. in.
I7<j beloppet, och särskilt på villkoret, ty det passar sig så, att de, hvilka önska bibehållande af det utaf StatsUtskoltet föreslagne belopp, äfven önska vilkoret, hvarigenom de få deras vilja fram i sin helhet, örn Utskottets förslag b i Ca lies.
Hvaremot de, hvilka önska lönens bestämmande till 5ooo
R:dr, äro desamme som äfven önska vilkorels uteslutande.
Man kan således undvika en ny votering.
Det har icke förundrat mig, att samma Ledamöter, sorn förra gången bestridde löneförhöjning åt StatsRåden, nu bestrida den åt StatsSecreterarne; men det förundrar mig, att Grefve Posse, som stillatigande låtit StatsRådens löner ökas, nu yttrar sig emot samma fördel för StatsSecreterarne.
Men som han ej uppgifvit sina skäl, har jag ej heller några alt vederlägga.
Mina värda motståndare hafva alla talat i samma syftning, som jag, ehuru de ansett löneförhöjningen böra blifva ringare än jag yrkat.
Ännu ett skäl för min mening, får jag anföra.
HofCa nåderen och Justiliae-Canzleren hafva rang, såsom GeneralLieutenanter, och deras Embeten, framför allt StalsSecreterarnes, äro visserligen deremot svarande i vigt.
Vi få likväl se, om Ridderskapet och Adeln vid 3:dje Hufvudliteln linner 4°°°
IRdr tillräckliga för en GeueralLieutenant?
Jag 4?. H. 12* i8o Den i5 September f, m. skall åtminstone erinra mig hvad som händer nu och då.
Min mening är ej, alt bereda fördel åt dem allena, af hvilka man kan vänta sig gunst, men äfven åt dem, af hvilka man endast söker rättvisa, nemligen JustitiaeRåden.
Visar sig Svenska folket liknöjdt om deras behöriga aflönande; så bör det icke förundra oss, om de visa sig liknöjda om sina Em betens behöriga skötande.
Hvad de speciella vilkoren beträffar, så instämmer jag med Friherre Anckarswärd, att hela beloppet bör anslås såsom lön, och intet såsom taffelpenningar, emedan Grundlagen ålägger StatsSecreterarne en så svår pligt, som att i vissa fall vägra contrasignation och med lönens bibehållande nedlägga embetet.
Så är ej förhållandet med StatsRåden, som kunna åtnöja sig med reservation allena.
För HofCanzleren särskildt har Herr Rosenqvist afstyrkt förhöjningen, men sorn det skett utan vederläggning af de skäl jag redan åberopat, nemligen HofCanzlerens särskilta befattning framför StatsRåden med Tryckfriheten &c. så förmodar jag, att Ridderskapet och Adeln icke gör mera afseende på Herr Rosenqvists vilja, än på hvarje sådan, som yttras utan skäl.
Mot det särskilta tillägg, StatsUtskottct gjort vid löneförbättringen åt StatsSecreterarne, att den ej får åtnjutas af några tillfälligtvis förordnade personer, utan blott af dem, som hafva fullmagter på Embetena, får jag an - Den a5 September f. m. marka, att cn sådan föreskrift skulle lägga ett skadligt band på de personer, åt hvilka Konungen kunde vilja anförtro allmänna ärenders föredragning, och äfven på Konungen sjelf.
Man bör väl föreställa sig, att i detta land finnas personer, som, då de inträda i en sådan befattning, vilja känna sina medbroder, sin ställning, och sin egen förmåga att fullgöra sina nya pligter, innan de för alltid öfvergifva den syssla och utkomst, de förut innehaft, och till hvilken det i alla hänseenden vore mycket bättre att draga sig tillbaka, äfven för att undgå contrasignationer, än att göra det, genom det stora uppträdet, att offenteligen vägra dem.
Herr Cederschjöld liar ansett det vara ett nödvändigt band på StatsSecreterarne, att de skulle hafva ett embete att förlora, emedan Grundlagens stadgande om Embetets möjliga förlust eljest skulle blifva kraftlöst.
Men då de genom grundlagens tillämpning i alla händelser skulle förlora StatsSecreterare-Embetets befattning och inkomster; så vore ingenting, som återstode, mera än titeln, och denne kunde ersättas med namn heder och värdighet.
— Det band Rikets Ständer hafva på en StatsSecreterare, genom möjligheten att lagligen afsätta honom genom RiksRättens dom, är utan jemvigt mindre frugtansvärdt än Konungens rätt, att efter godtfinnande entlediga honom.
— Men om Konungen misstagit sig i valet af StatsSecre - 182 Den 25 September f. m. terare, vore det då icke bättre äfven för Konungen och riket, att Embetsmannen endast varit anställd pä förordnande så alt
Konungen kunde genom dess afbrytande genast återställa honom sin förra plats, och ej af medlidande nied en för öfrigt aktningsvärd man föranlåtas bibehålla honom i ett Embete, hvartill han icke duger, men hvarförutan han ingen bärgning ägde?
Jag tror således, att i vårt fattiga land det vore bäst, att samma förhållande, som äger rum med Justitiae-Ombudsmannen, äfven vore med Konungens Rådgifvare, att nemligen. de ej behöfde taga afsked från sina förut innehafvande Embeten, hvilka emedlertid af andra förrättades och således voro, å deras sida, lika så fria alt draga sig undan, som Konungen att dem entlediga, när hail så för godt finner.
Om, emot förmodan, ingen af Constilutions-Utskottets medlemmar, gör detta förslag till grundlagsförändring, är jag villig att sjelf göra det.
Emedlertid och så länge förändringen icke är tillvägabragt, tillstyrker jag att Ridderskapet och Adeln bifaller lönens förhöjning till 5ooo R:dr, utan att några taffelpenningar deruti inberäknas, samt utan någon inskränkning för Lillförordnade föredragande.
Här har blifvit anmärkt, alt SlatsTJlskottets Ledamöter tala i annan mening, än innehållet af Utskottets XJllå - Den 25 September f. m. iS3 tande.
Detta kommer deraf, att Utskottets Ledamöter kunna hafva den hofsamhet, att icke alltid reservera sig, fastän de äro af olika tankar, eller ock att de möjligen af sjukdom varit hindrade, att öfvervara vissa delar af Utskottets öfverläggningar.
Herr Rosenblad’.
Jag förenar mig helt och hållet med Herr von Hartmansdorff, och för att icke åstadkomma någon olikhet i afseende på fördelningen af taffelpenningarna, afstår jag i den delen från mitt förra förslag.
I afseende på vilkoret, som af StatsUtskottet blifvit föreslagit, anhåller jag få tillägga några ord.
Med all aktning för 1823 års ConstitutionsUtskott, tror jag likväl, att tillstyrkandet af den underdåniga skrifvelsen i detta ämne afsåg mera Grundlagens bokstafliga former, än dess anda.
Det hör vara nödvändigt, att bereda StatsSecreterarne tillfälle att icke inskränka sig till blott en contrasignationsvägran, som jag förmodar icke bör kunna komma i fråga.
Man bör äfven afse det tillfälle, då en sådan Embetsman icke skulle dela de åsigler, hvilka leda Styrelsen i öfrigt.
Jag är öfvertygad, att den, som bekläder StatsSecreterare-Embetet, äfven utan ökade inkomster iagttager sin pligt.
Men Rikets Ständer böra likväl åtminstone sätta honom i tillfälle, att kunna erhålla sitt dagliga bröd.
Derför tror jag ock, alt Embetets vigt ingenting förlorar, antingen 184 Den a5 September f. na. innehafvare]] kallas tillförordnad StatsSecreterare, eller Herr StatsSecreterare.
Hvilken anomali skulle icke t. ex. uppstå, otn en StatsSecreterare för Handels- och Finance-Ärenderna ansåg prohibitif-systemet höra iagttagas, under det Konungen och den öfriga Regeringen hyllade näringsfriheten; om denne då för hvarje mål skulle vidtaga åtgärder i annan anda, än den, hvaruti han sjelf instämde, och blott nöja gig med en reservation, som utgör tillräcklig befrielse från 107 §., men icke skyddar honom från den vida vigtigare ansvarigheten inför eget och medborgares omdömen.
Jag får uppriktigt bekänna, att jag anser som en verklig olycka, att StatsUtskottet någon gång framställt denna mening, hvilken jag vid detta tillfälle icke finner af ringaste nödvändighet påkallad.
Sedan Ständerna vid sista Riksdag framställde deras underdåniga önskningar i ämnet, har man icke haft någon anledning att beklaga sig, att de ju blifvit uppfyllda.
Att åter framkasta tvisteämnen, sådane som delta, skall nödvändigt verka de strider, hvilka nu förspörjas.
Det skulle likväl bevisa en högst besynnerlig reaetionsprincip mot hvad 1823 års Ständer gjorde, om man nu, sedan detta vilkor blifvit framstäldt, skulle afslå det, heldst det synes mig endast komma Ben a5 September f. m. i85 att gälla, såsom Ridderslopels oell Adelns mening.
Hvad det slags tentamen beträffar, som Herr von Hartmansdorff föreslagit för dessa vigtiga platser, på det Kongl. Maj:t skulle finna, till hvad grad den valde personen vore duglig, och individen kunna ingå i en slags sjelfpröfning, får jag förklara, att detta ingalunda öfverensstämmer med fordringarne för valen af dessa platser.
Jag föreställer mig, att inom Statsförvaltningens talrika personal ändock finnas många, som utmärkt sig för sådane egenskaper, hvilka kunna göra dem berättigade till anspråk på dessa platser; men att låta vecka för vecka och månad för månad sådana försök göras, och inrätta StatsExpeditioner till Experimentalfält för personers mer eller mindre talanger, tror jag icke går an, eller låter verkställa sig.
Jag är öfvertjgad, att det icke lyckas taga hvilken liten skrifvare sorn häldst till StatsSecreterare; men det blir då också en varning för framtiden, i samma mån man genom förhastade val finner sig föranlåten att göra nya.
Hvad åter afsättligheten beträffar, antingen Kongl.
Majit skulle endtlediga någon för bristande skicklighet, eller ock lian sjelf finna sig föranlåten afträda för bristande förmåga; så tror jag att consequencen af principen åtminstone påkallar, att aldrig något StatsSecreterareEmbete innehafves annorlunda än på Stat.
Hvad en annan Talare framställt, att icke 186 Den a5 September f. m. något beliof af olika proposition i ämnet skulle uppslå, får jag äran besvara dermed, alt det ännu alldeles icke är bestämdt gifvet, att de olika meningarna kunna förena sig.
A.tt detta inträffade mellan Grefve Posse och mig är sannt, då han yrkade 4ooo R:dr för StatsSecreterarne, hvilket instämmer med min mening.
Men deraf följer icke, att de, som äro af samma tanka i afseende på beloppet, äfven i öfrigt instämma i StatsUtskottets förslag.
Således anser jag af behofyet bestämdt påkalladt, att olika propositioner måste äga rum.
Herr Crusenstolpe: Grefve Posse har i så måtto misstagit sig, att jag, som är för vilkorets bestämmande, ej är för det mindre lönebeloppet i afseende på StatsSecreterarne.
Han var väl ej emot ett högre belopp, då fråga var om StatsRåden, men är nu deremot, då det rör StatsSecreterarne.
I anledning af hvad Herr Lefren senast yttrat, må det tillåtas mig anmärka, att erfarenheten i dag tyckes visa, att antingen blygsamheten, eller epidemien, inom Utskottet måtte hafva varit exempellös.
Det yttrande jag nu går att afgifva, rör icke saken, utan mig personligen; men detta är icke mitt fel.
Om jag i det föregående plenum hade yttrat mig för förhöjning af Stats Rådets löner, Den 25 September f. rn. 187 bade Herr von Hartmansdorff icke saknat all anledning till sin förundran; men Herr von Hartmansdorff har så mycket mera orätt citerat mig för ineonsequence, som jag under öfverläggningen om StatsRåds-Iönerne iakttog fullkomlig tystnad.
Då jag likväl icke tycker om, att andra äro ovissa om mitt handlingssätt, får jag underrätta Herr von Hartmansdorff nu, att jag röstade för 6000 R:dr för StatsRåderne, och då denna lön, utom laffelpenningarna, utgjorde blott 4000 R'dr; anser jag sistnämnde summa lämplig för StatsSecreterarne.
För öfrigt finnér jag så väl delta, som det föreslagna högre beloppet, mindre än behofvet påkallar; men då detta behof står i bredd med många andra för Riket oumbärligare, är jag nödsakad att se på dem, och måste vara nöjd, om man blott ett steg kunnat komma målet närmare.
Förden, som icke gjort sig reda för den loyauté, eller hvad namn man vill ge åt den anda, som uppenbarar sig inom de 4 RiksStånden, synes det besynnerligt, att man allenast vill kappas om att öka löneförhöjningarna.
Den majoritet, hvilken strider för denna åsigt, har likväl vid ett annat tillfälle inom sig haft en minoritet, till den grad betydlig, att, såsom en Ledamot yttrat sig, en Engelsk Ministére skulle med 188 Den a5 September f. m. densamma anse sig hafva lidit ett fullkomligt nederlag.
Det var denna minoritet, som yrkade samtlige StatsRådens ställande under 107 §. och det är densamma minoritet, som nu yrkar högre löner för samma personal, och sålunda vidtager en åtgärd, rakt stridande emot den förra.
Besynnerligt nog, finner jag mig dock mot min öfvertygelse föranledd, att deltaga i beslutet med dem, som yrka löneförhöjning för SlatsSecreterarne, emedan det lärer vara, som man påstår, omöjligt för Konungen, att i annat fall få StatsSecreterareplatserna besatta; men jag bestrider den åsigt, Herr von Hartmansdorff sökt göra gällande, om nödvändigheten af en pröfvotid för de personer, hvilka skola intaga dessa platser.
Om de icke förut anställt en sådan sjelfpröfning, tror jag icke samhället vara belåtet med, att den skall ske blott i följd af större lönevilkor.
De, som fästa större afseende på lönevilkoren, än på sitt samvete och sin ära, äro icke värda att användas till dessa höga embeten.
Föröfrigt förenar jag mig med Grefve Posse, i afseende på propositionens uppställning, på grund deraf, att jag tror man derigenom närmast skulle förena de yttrade skiljakligheterna, enär desamma, som vilja hafva den största möjliga tillökning, tillika synas böjde för den arbitrage man genom vilkorets borttagande vill gifva åt Konungamakten.
De andra deremot synas
Den 25 September f. m. 189 tillika vilja hälla sig vid Grundlagens bokstaf om StatsSecreterarnes uppförande pä verklig Stat, Herr Cederschjöld:
Jag instämmer fullkomligt deruti, alt det af StatsUtskottet fästade vilkor vid löneförhöjningen varit öfverflödigt; men sedan detta en gång skett, skulle det i min öfvertygelse vara högst betänkligt, att borttaga det.
Det skulle se ut, som ogillade Ståndet den princip, hvilken blifvit af 1823 års ConstitutionsUtskott uttalad, och på hvilken Regeringen fästade ett billigt afseende.
Hvad för öfrigt det vilkor beträffar, att ingen må fÖrordnas till föredragning inför Konungen, med rättighet att gå tillbaka derifrån, när lian behagar, så utber jag mig få visa, att de skäl, på hvilka det blifvit bestridt, icke äro så allmänt giltiga, som måhända i förstone torde synas.
Man har nemligen sagt, att genom omöjligheten att gä tillbaka till den tjenst man förut innehade , antingen Kongl. Majit måste af medlidande behålla en mindre skicklig person, hellre än att alldeles störta honom, eller också den Föredragande af fruktan att förlora Embe~ tet, säga ja till allt hvad Regeringen vill.
Detta är likväl icke så farligt, som det låter.
Vi ha nemligen ofta sett personer gå från föredragande platser till Vice Presidents- och dylika Embeten; och jag vet icke någon sådan person, som länge blif - 190 Den 25 September f, m. vit leornad alldeles handlöst.
Dessutom måste antingen Svenskens hederskänsla hindra honom, att af fruktan för Embetsförlust säga ja till allt hvad som fordras, eller ock mäste Styrelsen icke fordra något origtigt; helst det utan någon förspord olägenhet finnas Embetsman i landsorterna, nästan vigtigare än föredragande, hvilka skulle vid Konungens onåd kunna förlora icke allenast Embetet, utan ock sina i accord utlagda penningar, genom hvilka de så till sågandes ställt borgen för iakttagande af en blind lydnad.
När man sålunda icke funnit några farliga följder häraf, inser jag icke skäl att frukta sådant inom StatsRådet, hvarest accord ännu icke finnes.
I anledning af hvad en värd Talare anfört att HofCanzleren behöfver särskild tillökning i sin lön, emedan han har så mycket besvär med Tidningsväsendet och utöfningen af Indragningsmakten, får jag förklara, att jag skulle vilja bevilja honom desto mer, ju mindre besvär han gjorde sig i denna del; och jag tror, att under de 10 månader Riksdagen räckt och vi icke sett några bevis på denna verksamhet, har han derföre icke gjort sig mindre förtjent af en sådan förhöjning, än under den föregående liden, då flere indragningar skedde hvarje år.
Ileir Rosenqvist:
Jag anhåller att få yttra några ord i anledning af Herr von Den a5 September f. in. 191 HartmansdorfFs anförande.
Han har sagt alt jag ej gifvit några skäl; jag får deremot säga, att han ej vill emottaga några.
Jag har likväl yttrat, att HofCanzleren ej har någon ståndpunkt såsom Embetsman.
Han är endast en Adjoint åt StatsMinistern lör Utrikes Ärenderne, och har ingen inverkan på Ärendernas gång.
Hvad angår hans omtalade befattning med tryckfriheten, anser jag, att det vore bäst, det han icke befattade sig dermed.
Dessa äro mina skäl, om ock de möjligen ej skulle vara så vigtiga, som Herr von HartmansdorfFs; det är en sak sorn jag öfverlemna!' till Ridderskapets och Adelns bedömrnande.
Jag förblifver vid min öfvertygelse, men om ingen delar den med mig, får jag naturligtvis nöja mig med att reservera mig.
Herr Tham,’.
De stridiga åsigterna i frågan, huruvida en ordinarie lön bör åtnjutas af en ordinarie Tjensteman, tror jag vara så förlikta genom StatsUlskottets Utlåtande, att jag utbeder mig ånyo få uppläsa denna korta punkt.
Den lyder sålunda : ”Utskottet har funnit sig desto mindre ”böra frånträda dess i första Betänkandet ”gjorde tillstyrkande, att den föreslagne för”höjningen för StatsSecreterarne bör få ti 11- ”godonjutas blott af de ordinarie, men ej ”af de på kortare tid tillförordnade, som ”de, hvilka till desse Embetens förvaltan - \qi Den a5 September f. m. ”de på obestämd tid kunna constitueras, ”äga rättighet att bibehålla den lön de för”ut innehafva, och det i öfrigt icke synes ”lämpligt, alt, om på kortare tid en ordinarie StatsSecreterare skulle komma i be”hof af tjenstledighet, han derföre skall ”sakna den lön, som för honom blifvit på ”Stat anvisad.”
För mitt begrepp står det tydligt, att Kongl. Majit icke häraf är hindrad, att, när han har behof deraf, tillförordna en person att bestrida StntsSecreterare-tjensten; men ]ag tror, att det i alla tjenstegrader hör till en gifven regel, att den ordinarie lönen tillkommer den ordinarie tjensten.
Den, som endast är på prof anställd, bör åtnjuta den lön han haft förut; och i händelse han finnes skicklig, lärer han snart blifva befordrad till ordinarie.
Jag kan således icke undgå förnya min begäran, att Ja-propositionen måtte blifva till bifall å Utskottets Utlåtande i denna punkt in totum et tantum.
Hurudan contra-propositionen skall blifva, tillhör dem att besvara, som yrka ett annat förhållande.
Jag anhåller likväl, att härvid få nämna ännu en omständighet, den nemligen, alt om man skulle föreslå HofCanzleren till lika lön med StatsRåden och intet deraf anses för taffelpenningar, så skulle han vid afskedstagande med pension, komma i bättre vilkor, än StatsRådets Ledamöter.
Herr Den a5 September f. ra. igj Herr Roos, Jonas Emanuel:
Jag bar begärt ordet egenteligen i anledning af en sats, som af flere här blifvit yttrad, att StatsSecreteraretjenslerne icke borde få bestridas af andra, än dem, som innehafva dylik tjenst med verklig fullmakt.