Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle nu icke förlänga denna discussion, om jag icke redan vid ett annat tillfälle, då Hr Crusenstolpe yttrat sig, afgifvit min tanke om rätta sättet att förfara i detta fall, ett sätt, som jag nu icke kan annat än återupprepa, det nemi, att Hr Gr. o. Landtm, icke äger rättighet att förvägra någon att tala, roen deremot att genom klubbslag återföra talaren till ämnet, så ofta han linnes derifrån afvika.
Det kunde annars hända, att en person otillbörligen företoge sig att tala öfver ett ämne, tilldess ingen ledamot af huset vore qvar.
Han må fortfara att tala, om han vill utsätta sig förden påföljd, som måste drabba honom, om han fortfar att trötta Hr Gr. o. Landtnäs och Ståndets tålamod.
För öfrigt fägnar det mig att höra Frih.
Cederström nu yttra sig om go § Reg.F. i strid med hvad han förut yttrat om grundlagens stadgande i denna §.
Jag anhåller att uti prot. få förvara den reservation, att jag alldeles icke anser Landtm, eller talmännen äga rätt att förvägra någon att tala.
Jag instämmer väl i Frih. Cederströms samt Gr:na Horns och Fröliehs mening, alt nemi.
Landtm, eller talmannen, om han så vill, kan roa sig med att slå klubban i bordet, sa ofta han finner en talare afvika från ämnet; men talaren kan icke vägras att fortsätta, han må tala, huru vidlyftigt och huru länge sora helst.
Jag gillar ej, att man gör detta ämne till föremål för passionerna.
Jag gillar ej helier det sätt, hvarpå Hr Crusenstolpe vidal försvara saken, och slutligen ogillar jag på det högsta de ordalag, hvarmed han började sin oration; men jag anser vården om vår yttranderätt fordra, att lian icke nedtystas på ett sätt, som gör det iGi Den 27 April f. m. omöjligt för B. o. Ad:s ledamöter och omöjligt för protocollisterna att höra, hvad han säger.
Jag begärde ordet för att förena mig med Frih.
Cederström; men medan jag har ordet, vill jag äfven yttra mig i saken.
Sedan jag nu hört Frih.
Klingspors yttrande uppläsas, bekiinner jag, att jag icke kan fatta, att icke den förklaring, som Hr Frih. lemnat H.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, är tillräcklig för att göra uppenbart, att Hr Frih:s ord icke åsyftade någon personlig förolämpning; i följd hvaraf yttrandet icke heller kan blifva föremål för någon slags behandling enligt 3o § Ridd.Ordn. eller 5o § Riksd.Ordn.
I öfrigt torde det vara af vigt, att R. o. Ad. icke förhastar sig med afgörandet af denna fråga.
Klingspor har sagt, att enligt hans tanka vore å Regeringens sida ett otillbörligt medel begagnadt för ett, efter hans öfvertygelse, särdeles skadligt ändamål.
Deruti består liela framställningen, och det mindre väl valda ord, sorn blifvit begagnadt, bör väl icke till den grad tynga ned ■vågskålen, att R. o. Ad. stadgar ett så vådligt prejudikat som det, hvarom fråga är.
Jag tillstyrker derföre, att frågan må förfalla.
I sjelfva saken uppskjuter jag att yttra mig, ehuruväl Frih.
Kantzous yttrande kunde gifva anledn. till ett svar, intilldess jag får höra, huru Frih.
Klingspor förklarar sitt sista yttrande; men jag begärde ordet blott för att säga nagra ord i anledn. af den anmärka., Frih.
Cederström så oförmodadt gjorde.
Om Hr Frihrs mening är den, att Landtm, icke har rättighet att förhindra någon att yttra sig, sa har Hr Frih. rätt, utan att deraf följer, att Hr Gr. o. Landtm, handlat orätt, emedan, så vidt jag kunnat fatta, Hr Gr. o. Landtm, aldrig påstått något sådant, utan endast fästat uppmärksamheten derpå, att Hr Crusenstolpes yttrande vore stridande mot grundlagens föreskrift, och i följd deraf afbrutit
Hr Crusenstolpe i sitt yttrande.
Jag kan icke första annat, än att detta varit Landtnäs både rättighet och jag säger äfven skyldighet, du 45 § Riksd.Ordn. uttryckligen alugger Landtm, och talmännen att, hvar i sitt Stånd, yidmagthålla ordning och vaka öfver grundlagens efterlefnad.
Hr Crusenstolpe har felat mot ordningen, och derföre liar han blifvit till den återkallad, och för den ledamot, sorn förer R. o. Ad:s klubba, är det en pligt att, så ofta en ledamot pa sa sätt felar, nedfälla denna klubba, så länge den håller tillsammans.
Jag får på förhand tillkännagifva, att jag icke ärnnar ingå uti den för hand varande discussionen.
Jag har begärt ordet endast för att förklara, alt jag reserverar mig mot den rättighet, lii* pr. o. Landtm, trott sig äga att afbryta eu talare, och att D c n 27 A p r i 1 f. m. 263 det är med förundran jag hört Gr.
Posse yttra, att Ilr Gr. o. Landtm, icke afbrutit Hr Crusenstolpe, då jag sjelf hort Hr Gr. o. Landtm, uppropa Gr.
Posse att yttra sig, under det Hr Crusenstolpe ännu talade.
Jag förklarar högtidligen, att jag ogillar det uttryck, hvarmed Hr Crusenstolpe började sitt anförande; men jag är mån om 11. o. Ad:s värdighet, och jag anhåller, att för min räkning den reservation ina få qvarstå i prot., att Hr Gr. o. Landtm , efter min öfvertygelse, vid detta tillfälle icke iakttagit grundlagens föreskrift.
Om jag fattade Hr Crusenslolpes framställning riktigt, började han med att förklara, det han ville framställa de skälmstycken, som Regeringen under 11 års tid har gjort.
Då jag under denna tid haft äran att vara ledamot af Regeringen, så beklagar jag på det högsta, att Hr Gr. o. Landtm, afbröt Hr Crusenstolpe i den framställning, han velat göra, emedan just derigenom hade kunnat ledas till ailm. kännedom det ogrundade i de anmärkn:r, hvarmed han velat framkomma; rrien då jag lika med flera talare är öfvertygad, att dessa framställningar skulle ligga utom ämnet, så tror jag icke, att häri kunnat få fortsätta det anförande han började.
Deremot tror jag, att, sedan Hr Gr. o. Landtm, anmanat honom att hålla sig lill det ämne, som förevar, Hr Grusenstolpes rättighet var att få fortfara att tala, och är det i enlighet med denna öfvertygelse, som jag till alla delar instämmer uti hvad Frih.
Cederström yttrat, med begäran till Hr Gr. o. Landtm., att H.
Ex. behagade uppropa Hr Crusenstolpe till fortsättande af det tal, som han äger laglig rättighet att framställa; förbehållandes mig likväl att, sedan discuSsionen om Frih. KJingspors yttrande är fulländad, få emot Hr Crusenstolpe yrka dét ansvar, hvartill jag kan firma mig befogad i anledn. af den framställning, han i dag gjort.
Då en ledamot af detta Stånd, Frih. v. Stedingk, oaktadt hvad i denna formfråga blifvit talädt, ännu synes sakna förmåga att göra skillnad emellan att afbryta en talare och att förbjuda honom att tala, så haf jag funnit mig uppkallad för att göra denna distinction och förklara, att det är Landtmts skyldighet och följaktligen äfven hans rättighet att afbryta en talare, då han går utom ämnet, men att Landtm, deremot icke äger rättighet att förbjuda någon att tala.
I öfverensstämmelse härmed anhåller jag, ätt Hr Crusenstolpe må blifva uppropad, så öftd han anmäler sig att tala; men äf Hr Gr. o. Landtm, i sitt tal afbruten, sä ofta han visar sig hafva lust ätt fortsättd ett sådant språk som det, hvarmed han i dag började Sitt yttrande.
Jäg hadé visserligen, lika med Frih.
Den 27 April f. ra. v. Stedingk, icke ämnat att yttra mig i denna fråga; men af samma skäl som han vill jag icke tillbpkahålla min tanke, att jag icke kan annat än godkänna, att Ur Gr. o. Landtm, icke tillåtit fortsättningen af ett yttrande, som Hr Crusenstolpe hade börjat, helst sedan Hr Crusenstolpe sjelf förklarat, då han andra gången med klubbslag blef afbruten i forsättningen af sin tafla rÖr:de Regeringens handlingssätt, inskränkande sig till ett senare tidehvarf för att rättfärdiga ett uttryck, hvars beifrande blifvit ifrågastäldt, att, såvida han icke på det sättet finge fortsätta sitt anförande, hade han ingenting att tillägga; derigenom Hr Crusenstolpe således sjelf förklarat, alt han icke ville yttra sig på annat sätt jin äfven de talare, som i öfrigt försvara hans yttranderätt, ansett böra med klubbslag afhrytas.
Jag får hembära Gr.Frölich min tacksamhet för den efter min fattningsförmåga lämpade tillrättavisning, Hr Gr. haft den godheten att lemna mig.
Jag skall dock med min ringa förmåga bjuda till att utveckla, hvad jag sagt, att det är detsamma att afbryta en talare som att neka honom att tala; ty jag hemställer, om det är möjligt, att någon kan tala, du andra uppropas att yttra sig, under det man ännu står talande på sin bänk.
Jag skulle tro, att, om Gr.
Frölich vill begagna den förmåga att fatta, som han trott sig äga bättre än andra, han skall finna, att detta sätt att afbryta en talare är detsamma som att förneka honom att tala, emedan det icke lärer vara parlamentariskt rätt, att flera tala på en gång, utan att den, som först börjat, måste hafva tystnat, innan någon annan uppropas.
Hr Roos, Jon. Eman.:
Som jag icke varit närvar, från discussionens början, ber jag om förlåtelse, om något skulle hafva undfallit mig.
Då jag sista gången yttrade mig i detta ämne, försökte jag att ådagalägga en liflig önskan, att denna discussion skulle upphöra att vara föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Jag ansåg den lika oangenrm för R. o. Ad. som för Frih. Klingspor, och jag tror, att de få uttryck, som jag då framförde, icke kunde tydas annorlunda, än såsom en gemensam önskan för vår gemensamma värdighet.
Då jag nu finner, att Frih.
Klingspor vidhåller sitt olämpliga uttryck, anser jag mig skyldig att för R. o. Ad. förklara, att då jag vände mig till en ung ädling, hvars högsta ära jag trodde skulle bestå deruti att återkalla sådana yttranden som det ifrågavar., hvilka icke kunnat med bevis beledsagas, så var det främmande för mig, att han skulle neka att efterkomma min uppmaning.
Jag påminde mig alltid, att
Riddarhuset bestod af ledamöter, af hvilka åtminstone största antalet hade sin representationsrätt från födseln, och jag trodde då icke, att de, som af allmänheten - Den a; April f. m. a65 ten kallas lill Representationen, skulle utöfva detta kall på ett sätt, sora vittnade oin glömska af förfiidrens minne oell förtjenster.
Det är icke utan smärta, sorn jag finner, atf R. o. Ad. äfven i dag fått höra ett eller annat uttryck, för-1 närmande för dess värdighet.
Jag skall aldrig kränka någons värdighet inom detta hus; och lika ömtålig jag är omf min egen ära, lika ömtålig är jag äfven om andras.
Det högst olämpliga uti Frih.
Klingspors yttrande anser jag lik-1 väl i någon mån mildras derigenom, att det är framstäldt på ett främmande språk, som hr Frih. förmodligen icke rik-* tigt förstår.
Jag kan icke annat än beklaga, att ett sådant uttryck blifvit faldt, och jag skulle önskat, alt del blifvit uttaget ur prot.; men då så icke skett, får jag hemställa tili R. o. Ad., om man icke, med glömska af ett sådant uttryck, hade bort önska, att det aldrig blifvit föremål för R. o. Ad:s öfverläggning.
Jag värderar så mycket som någon an** nan de goda föresatser, som den siste värde talaren fattat.
För honom torde det likväl vara så mycket lättare att hålla dessa föresatser, som han nästan aldrig yttrar sig under R. o. Ad:s öfverläggningar, och således icke sätter sig i tillfälle att möjligtvis kränka andras värdighet eller blottställa sin egen ära., För öfrigt skulle jag tro, att Gr.
Posse torde vara föga bättre belåten med den advocat, han fått uti Hr Roos, än Frih.
Klingspor med den han fått uti Hr Crusenstolpe.
Jag förmodar, att Gr.
Posse kan ensam försvara sin sak; och då Gr.
Posse öfverlemnat åt Frih.
Klingspor att bestämma, huruvida han så mycket interesserar sig för ifrågavar. uttryck, att han anser dem i prot. böra qvarstå, sä skulle jag tro, att grannlagenheten mot Gr. Posse och Frih.
Klingspor fordrar, att R. o. Ad. tillåter Hr Frih. att yttra sig, huruvida han sätter så mycket värde på dessa uttryck, att han icke vill medgifva deras uteslutande ur prot., i händelse R. o. Ad. skulle anse desamma förnärma Ståndets värdighet.
För min del tror jag icke, att R. o. Ad:s värdighet är blottställd, om de i prot. qvarstå; men jag tror icke heller, att
Frih. kan anses förnärmad genom deras uteslutande.
Hr Roos: Ingen skulle vara mindre än jag belåten med att hafva gått en talares yttrande i förväg, för hvars tänkesätt hvarje ledamot säkerligen bär oinskränkt högaktning; men då jag förklarat, att jag icke varit närvar, från discussionens början, och jag dessutom känner saken sådan den sig förhåller, utan impuls af andras tänkesätt, får jag blott svara Hr Dqlman, att mina yttranden på detta rum varit tillbakaliållna deraf, att jag betvifla!- min förmåga att riktigt inse sakerna, men att jag tror, att min tystnad kunnat vara lika gagnelig som den siste värde talarens många yttran 21 H. 34 Den 27 April f. nu (len.
Man gagnar icke genom att tala mycket, utan genom sin voter:ssedel, och det är denna princip, som jag iakttagit och som jag äfven kommer att iakttaga.
Klingspor:
I anledning af den uppmaning att förklara mina ord, som Gr.
Posse framställt och Hr Dalman repeterat, får jag tillkännagifva, att, hvad mig sjelf angår, jag icke kan uttaga ur prot. något af hvad jag sagt, emedan sådant skulle innebära ett medgifvande, att jag framkommit med en osanning.
Jag kan så mycket mindre ingå härpå, som saken, efter min öfvertygelse, är sådan, sorn jag sagt, och då kan ingen mensklig magt förmå mig att säga, att korpen är hvit.
Men då jag från början icke fastat särdeles vigt vid mina ord, öfverlemna!' jag åt R. o. Ad att göra dermed, huru R. o. Ad. finner för godt, då jag vill underkasta mig det beslut, R. o.
Ad. kan fatta.
Klingspors sednare yttrande sätter mig i verklig förlägenhet.
Om jag endast håller mig vid början deraf, skulle följden vara, att jag borde yrka ett beslut af R. o. Ad. öfver Hr Frih:s handlingssätt; men Frih. slutade med det förklarande, att han öfverlemnade åt R. o. Ad. att göra med de ifrågavar. orden, hvad R. o. Ad. godt syntes.
Således har Hr Frih. medgifvit R. o. Ad. rättighet att ur prot. utesluta de ifrågavar. orden.
Utan ett sådant medgifvande hade R. o. Ad. icke rättighet att ur prot. utesluta dem; men med ett sådant medgifvande har R. o. Ad. rättighet att ur prot. uttaga den anmärkta termen, och dermed synes mig ändamålet vara vunnet.
Då jag icke kan tro, att Frih.
Klingspor önskar åt ordet Regering gifva annan tydning, än som öfverensstämmer med grundlagarna, och med Regeringen således förstår Konungens rådgifvare, så är det Konungens rådgifvare han förolämpat, och det tillkommer dem att bedöma, huruvida de icke anse Frih.
Klingspors enskilda omdöme för dem så likgiltigt, att de lemna det utan uppmärksamhet, då det ifrågavar. uttryckets utstrykande ur prot. godkännes af R. o. Ad., hvars opinion är det, som för dem äger värde.
Om Konungens rådgifvare se saken från den synpunkten, så önskar jag, att frågan må förfalla.
Jag har med tillfredsställelse funnit, att Gr* Posse uppfattat Frih.
Klingspors yttrande just så, som jag trott det böra uppfattas.
Hr Frih. har i intet afseende trädt sin egen öfvertygelse för nära, då han tillkännagifva sig icke kunna återtaga, hvad han förklarat vara sin åsigt, och hvilken han äfven i sitt sednare yttrande på e. m. d. 3 Febr. gaf en förmildrande explicatiön; men Hr Frih. har öfverlemnat åt R. o. Ad. att med Hr Frih:s ifrågavar. yttranden göra, hvad R. o. Ad. behagade.
När nu Gr.
Posse icke yrkat annat, än att R. o. Ad. måtte ur prot. utesluta dessa ord, sä tyckes mig något hinder för det af Gr.
Posse Den 27 April f. m. 267 önskade beslut icke finnas.
Det ifrågavar. yttrandet är ledan bekant för R. o, Ad. och hela allmänheten, och jag ser således visst icke, hvad interesse Konungens rådgifvare hafva deraf, att det uteslutes; men om man kan förlika cn så obehaglig sak som denna genom att uttaga ur ett prot., sorn ingen läser, de förargliga uttrycken, lärer yttranderätten derigenom icke blottställas.
För min del fäster jag långt mindre vigt vid det äfventyr, Frih.
Klingspor kan ådraga sig, än vid det äfventyr, som derigenom hotar vår yttrande-friliet.
Jag skulle städse anse det såsom en pligt, om jag fällde ett förhastadt uttryck, att sjelf utplåna detsamma; men jag skulle anse såsom ett stort äfventyr för yttranderätten, om man ville tvinga mig dertill genom hotet af någon sträng åtgärd, hvarigenom en representant för ett uttryck, som blott i något mindre väl valda termer innehöll hans öfvertygelse, erhölle en förolämpande varning från Ståndets sida.
Jag tillstyrker derföre, att denna sak må förfalla derigenom, att Ilr Ridd.secret. erhåller R. o. Ad:s uppdrag att ur prot. utesluta de ifrågavar. orden.
Ex. Ilr Gr. af Wetterstedt:
Som det var jag, som gjorde anmärkn. mot Frih. Klingspor, då han i plenum d. 3 sistl.
Febr. fallde det ifrågavar. uttrycket, så torde R. o. Ad. tillåta mig att något närmare få utveckla, hvarföre jag gjorde denna anmärkn. och hvarföre jag nu, isynnerhet efter den förklaring
Hr Frih. afgifvit, befinner mig i verklig förlägenhet, hvad jag skall göra.
Med förbigående af alla andra gjorde jag anmärkn. emot det uttryck, att Regeringen genom alla möjliga ansträngningar, per fas et per nefas, sökt genomdrifva lånefrågan.
Det är ett främmande språk, som vid detta tillfälle blifvit begagnadt, ehuru vi här tala Svenska; men då en talare begagnar främmande uttryck, så öfverlemna!- han ut en hvar att tolka dessa uttryck, vare sig i den lindrigare eller strängare bemärkelsen.
Detta uttryck per nefas medgifver många särskilda tolkningar.
Kär jag derföre vände mig till Frih. Klingspor, trodde jag, att det skulle vara lätt för honom att, utan att på något vis äfventyra sin sjelfständighetskänsla, gifva åt detta uttryck en lindrigare mening eller utbyta det mot ett uttryck, som ej kunde anses sårande.
Detta var anledn., hvarföre jag mot Hr Frih. nppträdde med min anraäi-kn. d. 3 Febr., dertill Ilr Frih. förklarade, att han stod qvar vid sitt uttryck, men att han dervid fästade begreppet otillåtliga medel.
Denna tolkning syntes mig icke vara tillfredsställande; ty uttrycket otillåtliga medel är ungefär lika förnärmande, synnerligast när man säger, att man står qvar vid sitt uttryck, såsom innefattande den strängare bemärkelsen af ordet nefas.
Jag vädjade då till eder, mina
Hrr, huruvida man bort föra ett sådant språk.
Jag påminde mig den tid, då jag ännu var ung och blodet llöt hastigare i mina ådror, då jag trodde 263 Deli 2j April f. m, CA öiig Vara mera ofelbar, an. jag sedermera, genom nötningen mot andras meningar, funnit mig vara.
Sålunda säg jag i mitt minne och hemtade ur mitt hjerta anledn. att hoppas, att denne unge man skulle begagna tillfallet att frigöra sig från utseendet att vara sårande, om han ej varit det i sin mening och sitt hjerta.
Jag trodde, att man kunde komma ifrån denna mycket obehagliga sak och att Frih.
Klingspor med ett enda penndrag ville göra alla nöjda, sig sjelf, jag var öfvertygad derom, icke undantagen.
Jag har icke haft denna tillfredsställelse.
Jag har sett, att mot riksdagens slut ett ämne, så obehagligt som detta, skall upptaga R. o. Ad:s tid, att det skall uppväcka passioner, som här blifvit yttrade, då det borde med lugn afgöras.
Posse, som vid det tillfälle, då jag mot Frih.
Klingspors uttryck framställde min anmärkn., ansåg protrsjusteringen böra afvaktas till fullföljd af det yrkande, hvarpå Hr Gr. antydde, i händelse min uppmaning af Hr Frih. lemnades å sido, har tvenne särskilda gånger i dag uppkallat Frih.
Klingspor att återtaga sina ord.
Hr Frih. har svarat, att han icke kunde göra det.
Den förklaring, som jag med otålighet eftersträfvade, liar han gifvit på ett sätt, som jag hemställer till eder, mina Hrr, om den icke är detsamma, som att säga:
"Ingen mensklig magt i verlden kan förmå mig att ändra ett ord af hvad jag säger; ty jag anser hvad jag sagt hafva varit sannt.”
Jag föiv menar honom icke att yttra sina åsigter och anse dem vara med rätta förhållandet öfverensstämmande; men jag ville blott, att han klädde sina tankar i ordalag, som icke voro sårande för Ståndet eller personligt sårande för dess individer.
Jag sade uti mitt förra anförande, det jag hoppades, att vi voro komna så långt på den parlamentariska banan, att de föreskrifter icke behöfde användas, genom hvilka talare skola i sina uttryck återföras till hvad som fordras af aktningen för sig sjelf och för Ståndets och hvarje enskild ledamots ära och värdighet.
Jag har läst i allm. blad, att tillämpningen af dessa lagar, hvaraf jag skulle önska att be-?
hof aldrig gjordes, skulle lägga band på den fria yttranderätten.
Är det möjligt, att det kan anses såsom band på yt-? tranderätten, om den enskilde mannen gör väckelse om uteslutande af personligen förolämpande uttryck ur ett Stånds prot., så är det med bedröfvelse jag gått att uppfylla en skyldighet, som jag icke kunnat förbise, utan att brista i aktning för mig sjelf och det kall jag bekläder.
Men då lagen förbjuder att begagna sig af personligen förolämpande uttryck, huru kan yttranderätten anses för nära trädd genom tillämpningen af denna lag?
Utgör ej lagens ofelbara tillämpning grunden för. samhällets bestånd?
Har ej, sedan öfverläggningarna, i följd af en stigande bildning, måst frånträda sin bundsförvandt, knytnäfvarna, hofsamhet i uttryck blifvit allt mer och mer påkallad af den inbördes aktningen?
Det är endast iakttagandet häraf, sorn jag begärt; och P c 11 27 April f. m. jag hemställer till eder, mina Hrr, om Frih.
Klingspor har sagt: min mening har icke varit sådan som den, hvilken blifvit fästad vid det utländska uttrycket, hvarföre jag anhåller, att detsamma, tillika med livad som i anledn. deraf blifvit yttradt, må ur prot, utgå. [ sådant fall skulle jag instämt deruti.
Men hvad säger Frih.
Klingspor?
Jo! att han öfverlemnar åt
Siandet alt göra med hans yttrande, hvad det behagar, men att han icke kan frångå, att allt, hvad deri står, är sannt.
Det är just den förlägenhet, hvaruti han sätter mig, som gör mig mycket tveksam, hvad jag för min del, skall göra.
Jag ber R. o. Ad. vara öfvertygade, att jag enskildt skulle vara den förste att fullkomligen glömma, hvad Frih. Klingspor, för sin del, säger om mig i min egenskap af Konungens rådgifvare; men hvad jag aldrig skall annat än värdera och hvad jag är angelägen alt erhålla kännedom om, är den tanke, R. o. Ad. yttrar öfver hvad Frih.
Klingspor sagt.
Det är detta yttrande jag eftersträfvar, och det är det, hvarom jag anhåller. R. o. Ad:s beslut, att det ifrågavar. uttrycket skall utgå ur prot., är visserligen ett tillkännagifvande af R. o. Ad:s mening; men ett sådant beslut kan R. o. Ad. icke fatta utan Frih.
Iilingspors begifvande, och jag hemställer till eder, mine Hrr, huru det samtycke bör anses, som han gaf uti det förklarande, att R. o. Ad. måtte med hans yttrande göra, hvad Ståndet behagade, men att ingen mensklig magt kunde förmå honom att säga, att korpen vore hvit.
Jag har talat till Hr Frih:s känsla, men har icke velat använda andra medel än öfvertygelsen, och jag öfverlemnar till R. o. Ad. pröfningen af denna sak.
Då jag icke kunnat fatta, om och, i sådant fall, hvilken propos. II.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedt begärde, får jag vördsamt anhålla, att II.
Ex. täcktes tydligare framställa den propos., hvarom II.
Ex. skall hafva anhållit, och att jag derefter må få yttra mig.
II. Ex. Ilr Gr. af Wetterstedt:
Dalman har fullkomligen rätt deruti, att han icke kunnat fatta, hvilken propos. jag begärt, af det enkla skäl, att jag icke begärt någon propos: n.
Jag hade förmodat, att meningen varit att yrka en propos.; ty om propros. icke blir yrkad, stadnar öfverläggningen blott vid tomt prat, då vi icke hafva något att öfverlägga om.
Posse har vädjat till II.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedt, såsom en af Konungens rådgifvare och den, hvilken gifvit anledn. till denna öfverläggning; men hvarken Gr.
Posse eller II.
Ex. Iir Gr. af Wetterstedt har framställt något yrkande mot Frih. Klingspor, och jag kan derföre icke se annat, än att frågan förfaller af sig sjelf, såvida icke Hr Gr. o. Landtm, ville lägga Hr Roos’s ohe - 2 7» Den 27 April f. m. stämda yrkande till grund för en propos.
Jag anhåller derföre, att ett yrkande måtte från någondera sidan framställas, hvarefter jag vill något närmare ingå i saken, för att visa det misstag, man gjort angrde uttryckets syftning och innehåll.
Jag förklarade redan i början af detta plenum, det jag önskade, att förevar, fråga måtte få ytterligare hvila på hordet.
Jag framställde min anhållan härom under den förmodan, att frågan skulle ikläda sig samma natur som andra dylika mål.
Hittills har jag dock icke hört annat än ömsesidiga uppmaningar och förklaringar, utan att desamma föranledt till några bestämda påståenden.
Sedan Frih.