Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Många framstående sångerskor hafva utfört Rosinas mezzo-sopranpartier.
Här finner man Albonis, Mamos djupa röster bredvid Cintis, Grisis höga stämmor, här finner man Adelina Pattis triumfer likt ett eko från Henriette Sonntags, i denna rol harook svenska sångerskan Henriette Nissen-Saloman 1844 gjort god lycka inför parisarne trots madame Persiani, som med sin allena-stående koloratur sjöng rolen samtidigt.
Bland öfriga mer bemärkta sångare, som i Paris bidragit till operans framgång, &amp; ro att nämna Kossini sjolf som Figaro (detta dock endast privat).
För Carvalhos skull gafs andra akten på Théâtre Lyrique i slutet af 50-talet.
Både Bosio och Carvalho fördunklades på 60-talet af Adelina Patti, enligt Rossini sjelf verldens yppersta Rosina, trots maëstrons förargelse öfver de friheter hon tog sig med partiets vocaliser.
Rosina är nämligen ett mezzosopranparti och Rossinis fiorityrer i sammanhang dermed.
Men Patti, som är hög sopran, lade med svåger Strakoschs (som Rossini se ’ n inte kunde tåla) hjelp om partiet, lät bli låga a och giss, tog i stället höga ciss och E och vände alldeles upp och ned på blomsterkorgen.
* E dmina, ma — — — » sade också alltid Rossini.
Rosioa har för öfrigt för Patti varit en källa till tusentals framgångar och — förargelser, bland de sistnämnda ingen värre än den » att hon endast var Rosina i allt. » Då blef Patti rasande, storm-grät i kulissen åt de stormande Rosina-applåderna och sprang i fullt vredesmod upp i sin klädloge.
» Hädanefter skall jag spela Valentine, Margareta, Donna Anna, jag — jag — är — är — ingen — — bu-hu-hu-hu-huffa — — — »
Fröken Petrhm Rosina är en täck aqvarell i matta, bleka men rätt distinguerade och väl valda färger.
Denna sourdine börjar redan i det vokala föredraget, som ledigt och väl gjordt är idel konsertsäng.
Rösten klingar spröd och kall, Rosinas känslor uttryckas nog, men ej med den spanska bris, som glänser i partiet.
Entréarian är redan af kompositören gjord väl kall och tvärsäker, föredraget måste här ila kompositionen till bjelp och teckna i mer smekande forger den unga, förtryckta flickan, hvars triumfrop komma omotiveradt tidigt och strida mot karak-tersteckningen.
Denna aria har aldrig hos oss sjungits efter Rossinis noter, naturligtvis blef detta icke fallet nu heller och kunde ej blifva det, när arian är skrifven för mezzosopran och fröken Petrini sjunger sopran aigu.
De extrabrodier, som af den unga sångerskan i denna aria utfördes, lände henne till heder, koloraturkaskaderna porlade luftigt och graciöst.
I sin helhet öfver-träffade arians utförande mycket den senaste Rosinas, d. v. s. fröken Andersson, som inlade mer nerv i sitt spel, ehuru ej ens honnr en fullblodig Rosina.
Åtskilliga grepp i scenerna med Figaro och doktorn voro talangfullt inlärda, men framträdde väl enstaka och utfördes äfven de för salongsmessigt * I finalen svek den svaga stämman, särdeles som Rosina under början måste sjunga i fonden.
Orkesterns barbariska » ackompagnement » gjorde sitt till ooks&amp;.
För sångscenen hade frk.
Petrini valt Lindas stora aria nr Donizettis likalydande opera, ett temligen fult musikstycke, men som för denna Rosina visade sig högst praktiskt, emedan det ockrar på höga tonsteg och staccativocaliser (rolen skrefs för Persiani, hvars specialitet låg i dylikt).
Arian gafs i tekniskt hänseende charmant, de yra staccatitonerna hvirflade som äppelblom i vårstormar.
Uttrycket var däremot lika med noll, arian föredrogs helt och hållet tribunmessigt.
Därigenom förfelades åtskilliga fina och muntra pointer, som af Trebelli t. ex. skarpt framhölls under hennes roliga återgifvande af Carmens habanera med allusioner på Lindor och Bartholo.
En erinring om Fritz Arlbergs excellenta Figaro fick man i elevens« Hr Linden tycktes oss åtminstone vid 3: dje representationen spela Bin rol med stor lycka.
Han förmedlade berömligt den nästan alltför stora Arlbergska prydligheten med Robert Ohlsons väl domestikala utförande af titelpartiet, var groft nonchalant och örfilstäck på det naturligaste sätt, på samma gång som vig, listig, smidig, full af tusan.
Vid 3: dje rep.
gick arian i dramatiskt hänseende förträffligt, endast i prestot saknade hr L. sin mentors unika tungffcrdighet, men alla andra ställen fingo vederbörliga tributer i föredraget, särdeles » Figaro, Figaro, Figaro, Figaro » och ’ kärleksintriger, dem jag förtiger. » Hade blott detta lifliga och uppmärksamma föredrag uppburit en duktigare röst!
Figaro är ett bravurparti för hög baryton eller baritenor, till ooh med tenor (0.
Strandberg har sjungit Figaro bl.
Men med så föga favorabel röst åstadkom hr L. genom intelligens och påpasslighet rätt drastiska effekter, särdeles i den stora finalen, som från början till slut gjorde den unge sångaren all heder.
Äfven i sista akten hade hr L. många goda ställen, särdeles i trion med dess muntrande älskogskarrikerande.
Vi kunna ej annat än anse hr L. som en af senaste tidens allrabästa Figaro.
Glaset är litet, men han dricker ur sitt glas.
Hr Arlberg har ock utfört Bazils rol, som nu gafs af hr Johanson, äfven han ur dramatisk synpunkt högeligen berömlig.
Flera roliga smådrag kryddade framställningen, som äfven hedrar br Josephson, hr sångmästarens mästare.
Blott det lilla draget att titta i nyckelhålet, när han hör någon bullra i farstun, varhögst väl funnet, karaktersenligt och fint komiskt.
La calomnia fordrar visst ett starkare basunande än det hr J. förmådde åstadkomma, hans högre toner drunknade dock ej, hvilket hände med det lägre registret, särdeles när orkestern började väsnas.
Qvin-tetten lände honom till mycken ära, den löjliga sista entrén utfördes med kostligaste malice och räfslug ironi under enfaldens påtagna masque.
Hr Johanson hör till operans bästa hopp.
Hr Strömberg hade som Bartholo den genanta ställningen att efterträda Uddman och Janzon.
Hr S. gjorde sitt bästa, som i många fall var godt nog, ehuru den omsorgsfullt uttänkta framställningen ej alltid verkade full natur, utan smakade litet artifi-cielt.
Sångpartiet utfördes förvånande lyckligt, den stora karak-tersarian lände hr S. till stor heder, äfvenså den lilla visan, der Uddman i verlden var så rolig.
Det något torra och tröga i framställningen torde framdeles komma att lätta på sig, då hr S. mera kommer in i den komiska operans repertoir, inom hvilket område sångaren hädanefter torde böra uteslutande användas och där han f. n. är den ende bland personalen som kan tillfredsställande utföra en basbuffarol.
Hr Strandbergs Almaviva var en öfverraskande god étude inom baffan.
Han hade öfvergifvit den Sällström-Arnoldsonska traditionen och närmat sig den italienska, sådan som t. ex. Ciaffei fordom framstälde den i Stockholm.
Att den grefiiga värdigheten därunder förspilles i finalen, hvaröfver man klagat, kan skrifvas på räkningen af hr grefvens utmärkta — komedianttalang.
Hvem kunde tro det om hr Strandberg!
Han är mycket rolig i bägge förklädnaderna, ej minst som don Alonzo med sina lustigt attra-perade Bazilsfasoner.
Hela den dramatiska delen var en ära för hr Strandberg, som därmed vida öfverträffade sin närmaste föregångare i rolen, hr ödman, hvilken senares sång genom bredare ton och ledigare teknik i sin tur öfverträffade hr Strandbergs, hvilken i anseende till hofkapellets tordön ej alltid för göra sig gällande.
Med öfning och nit torde framdeles koloraturen komma att bli bättre, röstklangen att förstärkas, särdeles om hofkapellet ackompagnerar ordentligt, hvilket ej var fallet vid reprisens première, då man äfven slarfvade med ouverturen ooh tempestan särdeles den förstnämnda på ett sätt, som ej är hedrande för den — tyska nationen, af hvilken hr Nordquist på senare tider lfinat så många medlemmar till svenska hofkapellet.
Äfven första finalen gick denna afton på sin hals, ett nytt bevis på hr Nordquists alltmer framträdande beklagliga skötesynd att gifva ofXrdiga operor.
Fröken Oselios tredje gästspel upptog till börja med benneskända roler i Mefistofeles, Carmen o. s. v. och innebar intet nytt utöfver hvad vi i dessa spalter förut nämnt om hennes förträffliga, men högst ojämna framställningar.
Till sångerskans heder må emellertid nämnas, att hon sökt mildra några af de mest stötaode cynismerna i sin Carmen och sina begge Gretchenträd-gårds-scener, af hvilka den i Gouuods opera sista gången spela-des något mer å la Goethe än i December, h vil ket mer än väl kande behöfvas, hvaremot den vokala prestationen icke stod på samma höjd nu som då.
Särdeles balladen om kangen i Thale fick denna senare gång ett i musikaliskt afseende rent af otill-fredsatällande utförande.
Portamento är en god sak, men dess öfverdrifter låta illa.
De granntyckte, musikförståndige och eldblodige italienarne skulle ha hvisslat ut en 6ådan balladsång.
Nyanseringen lemnade ock denna afton mycket öfrigt att önska; något jämntjockt och ointressant hvilade öfver sången.
Oaelio har icke många naturliga förutsättningar för Gounods opera utom sin smärta figur möjligen, hvadan det i alla fall är duktigt af henne att ej värre misslyckas däri.
Ett parti, som mycket bättre lämpar sig för sångerskan, är Meyerbeers Valentine, där bon i utlandet, exempelvis Berlin, gjort god lycka, om ock ej som Jenny Lind i verlden väckt fanatism.
Men det gifves ej mången Jenny Lind.
Och måhända ännu färre systrar till Cor-nelie Falcon, Valentines stora skaparinna på Pariseroperan år 1836, hvarvid Madame Dorus-Gras pjöng Margot, Adolphe Nourrit fils Raoul de Nangis, Levasseur Marcel.
Vid premiören i Stockholm några år därefter sjöngos dessa roler af resp. damer Ström, » Gelhaar, hrr Günther, Beletti.
Utom den äunu ridderligt ungdomlige Julius Günther torde alla dessa ha skattat åt förgängelsen, den charmanta drottningen — Mathilda Gelhaar f. Ficher förlidet år — men ännu lefva den täcke pagen Urbain ocb den elegante grefve de Nevers — gumma och gubbe numera, resp. frk.
Mina Fundin och hr Isidor Dannström.
Döda äro ock Saint-Bus — hr Fr. Kinmanson, Meru — N. W. Almlöf, Ta-vaunes — Olle Strandberg (dock icke utan att dessförinnan ha knipit Raouls rol från sin vördade mentor, hr Günther).
Ännu båld riddare är vid lif — herr Sundberg.
» Hugenotterna » gåfvos f. f. g.
1842 i början af Maj.
Teaterdirektionen hörde till de sparsamma och var ej populär.
Den förhöjde ansenligt biljettprisen till dessa föreställningar, hvilket bland annat hindrade Aftonbladets Orvar Odd att bese operan, enligt egen bekännelse i ett litet för resten ganska dumt causerie.
» En hel krona utöfver det vanliga priset! », klagar den ekono-Vr Dogms Krönika.
21miske causeuren hos hr L.
J. Hjerta, » därtill under en s&amp; l&amp;og opera, att man måste dricka 2 glas punsch (!
) och bjuda dameroa glacer och konfekt, åtminstone konfekt (!
), allt för att ha tråkigt mellan 6 — V212 och åhöra några få lyckade nummer ».
Premiéren lär verkligen ha räckt så länge, ehuru i annonsen slutet utlofvades a / 4il.
Detta öfverskridande af den annonserade tiden händer som bekant ej sällan ännu vid samma teater.
Mot vintertiden samma år annonserades operan sluta 1 / 2lli allt-jämnt med början 6, hvilket bevisar att den tidens Stockholmare
— stego tidigare upp om morgnarne än nutidens.
Maj 1842 var emellertid ganska varm, hvadan Hugenotternas åskådare betänkligt glesnade^ till trots för direktionens slughet att upplåta den s. k. Barnteatern till särskildt café för glacer, theer, smörgåsar och kallt vatten.
Direktionen i sin oskuld hade kalkylerat, att 12 fulla hus till extrapriser skulle betäcka de » betydliga omkostnaderna, som för hvarje representation ställa sig dubbelt mot vanligt », men den gubben gick inte, hvaröfver det otäcka Aftonbladet med sin causeur-ekonom jublade på ett för direktionen ytterst retsamt sätt
Pressen upptog operan temligen kallt.
Somliga tidningar funno henne så » invecklad och lärd, att man måste höra den flera gånger ».
Det oaktadt förmådde högst få af dem åstadkomma en närmare analys.
Så lärd var operan, så olärda tid * ningarne.
Den stackars Backmanska direktionen — föröfrigt lika dum som snål — hade utlyst Hugenott * premiören till 2 maj.
Ånyo förargelse hos tidningar och allmänhet; hos hvilka direktionens impopularitet p !l förhand dödsdömde Hugenotterna.
2 maj!
En operapremiére på 2 maj!
I tidningarne uttalades de allvarligaste farhågor: solisterna skulle minsann ej 2 Maj sjunga för vackert, kåren » gå i målbrottet » och baletten — hur den skulle ta sig fram en 2: dra maj » därpå törs man ej ens tänka »!
Och publicum!!
Detta tilldrog sig i den » gamla goda tiden », som nu kallas » deu romantiska ».
Snygg romantik!
Alltför lärd ansågo de flesta pressalster musiken.
Melodimotiven ansågos för trånga och för mycket använda i » omstaf-ningar och förklädnader », recitativen voro för många och » svåra », det hela » för mycket ».
(Hvad skulle man den tiden sagt om Wagners reciterande musik?
) » Robert » ansågs allmänt för långt bättre, således tvärt emot efterverldens domar.
Endast det af Bemb.
von Beskow ledda Svenska Biet » hade en numera nå-got bä när antaglig recension öfver den d&amp; nya operan, ehuru äfven där Robert spökade och bl.
a. brindisio i Robert ansfigs för mer än brindisin (» Orgia ») i Hugenotterna, som » splittrade intresset genom olika taktarter ».
Orkestern ansågs alltför väldigt utrustad.
Allt var » för stort ».
Angående utförandet får man af tidens press höra, att in-öfningeD (under hofsångaren Berg) varit god.
» Mlle Ström » hade dock varit otillräcklig som Valentine liksom hr Giinthers svaga och låga tenor för Raouls höga berosparti, men den senare hade sjnngit med » vanligt behag » och » uppbjudit all sin förmåga » i det honom öfvermäktiga partiet.
Särskildt romansen, » en af styckete få melodier (!
) », hade han sjungit bra, ehuru den transponerats ned ett tonsteg, » till mehn för altviolen ».
Spelet hade varit godt, men apparitionen för obetydlig.
Drottningen ansågs vara den bäst gifna rolen, Gelhaars behag och koloratur voro der ypperliga.
Pagen var ock bra, ehuru » m: lle Fundin » ansågs » ligga öfrer melodien ».
Falskt sjöng ibland äfven den tidens Nevers, hr Dannström, men urskuldas, enär partiet var » för svårt i sina tråkiga recitativer af ändlös längd ».
Bra såg han ut, bra hade han spelat.
Bland herrarne tog dock hr Fr. Kinmanson priset för sin Saint-Bris, och man beklagade att icke denna ädla figur och röst gaf Marcel, der hr Belletti vid premiéren lär gjort ytterst dåligt intryck genom » buffaspel » (!
) och » skröplig sång ».
Skarpa recensioner vankades, hvarför tidens Bellettianer arrangerade om en lagerkrans ’ inkastande, omtaladt dagen derpå af tidningarne i de giftigaste ordalag.
Till hösten, då operan gafs två gånger i december för klena hus, hade hr Belletti modifierat sin klandervärda Marcel, men » kom ej ut med de låga tonerna, hvilka måste sjungas af hr Fr Kinmanson (?!
) » Körerna voro då som ou klena och i » Rataplan », hugenottsången, tillråddes direktionen att låta de katholska riddarne Sundberg, Strandberg, Almlöf o. s. v. sjunga med — dock bakom scenen.
Femte akten gafs då i sin helhet, hvarvid hr Dahlquist innehade konungens af Navarra stamma rol.
Bravurarian i denna akt » gick ej » för hr Gttnther.
Trion beundrades med skäl som sublim af Beskow, numera utesluter man den.
Så går tiden framåt
Populär blef ej operan på hela 40: talet, ej ens med Jenny Lind som Valentine.
Dess äldre broder Robert hörde däremot till publikens » första favoritstycken » (jemte Lucie), och trodde en tidning det bero på » diablerierna » i den förstnämnda och på &gt;känslan » och Jenny Lind i Lucie.
Trots alla omkostnader fick » Hugenotterna » snart nog nedläggas, en vredgad tidning spådde,att det skulle bli för » evigt ».
Tidningen nedlades snart » för evigt », men den häcklade operan lefver och skall lefva.
Ang&amp;ende operans öfriga öden å svensk scen taga vi oss friheten hänvisa till föregående årgång af denna tidskrift.
En saknadeus offergärd må här nedläggas vid fjolårets unga Valen-tine — Klemmings för tidigt redda grift.
I denna rol hade hon tagit ett stort steg framåt och lofvade bli ett verkligt stöd med tiden för de stora hjeltinne-rolerna inom opera-serians område.
En lycklig framtid strålade henne till mötes, men — hur mycket lyckligare är ej den unga sångprestinnan nu, ingången i det allra heligaste!
Fröken Oselios Valen tine de Saint-Bris har af pressen fltt det mest skiljaktiga mottagande.
Somliga blad andas hänförelsens högsta eld, andra predika bot och bann.
Här funnos ock i ovanlig grad samman flockade en mängd förtjenster och en massa fel.
I andra akten visade sig Valentine på parktrappan i en illa sittande ridkostym, påminnande om en lindanserska, ej ens ridspöet fattades.
Mademoiselle de Saint-Bris på audiens hos Hennes majestät Drottningen af Navarra med ridspö i hand!
Och hvilkén rcvérence de cour!
Den påminde osökt om när sm&amp; flickor leka främmande och ha sina » barn » med sig: » Nig nu, lilla Elta; ti tå del ja! », knipande de små olyckliga stelbenta dockorna om magen, b9jande dem framstupa.
Fröken 0: s olyckligt stupande gång gjorde sig i denna scen ofördelaktigt bemärkt vid sidan af fru Östbergs korrekta uppträdande.
Med sitt: Ah non resta per mc piu speranui!
började frk.
O. fbr aftonen sina rampattacker, som sedan kommo igen i hvar akt och består däri, att sångerskan hastigt skiljer sig från de andra och prestissimo tager plats öfver lampraden, vanligen utsträckande venstra handen inåt salongen med de tre mellanfingrarne ihop, tummen och lillfingret ursinnigt stretande hvar åt sitt håll.
Spelet i denna akt var tokigt.
Valentine bör mer beherska sig inför denna massa nyfikna blickar, och hennes smärta bör ännu vara den halft försagda ungmöns.
O. fick accenter passande Venus vid Tannhäusers jordlängtan: Så gå eländiga, du har mig aldrig älskat då etc.
Den präktiga rösten gjorde i ensemblen god verkan, ehuru pasäagerna föllo tungt vid sidan af fru Ostbergs, en mindre väsentlig sak, för resten.
I tredje akten är duetten med Marceal Valen ti nes enda göra Det inledande recitativet fraserades utmärkt, italienska språket uttalades med stor tydlighet, ehuru italienarne sjelfva ännu ejhonnit till det pikanta nttal af vissa konsonanter, som man emellanåt fick höra.
I duons böijan var intet att anmärka utom mot trio-stället, som bör sjungas dolce, ej pathetioo.
Larghettot lände frk.
O. till stor heder, hennes låga toner g&amp;fvo här ypperlig effekt, man märkte elden slumrande under askan.
Den artistiska andhemtningen var här att rekommendera.
I föredraget skalle något mer frid stundom varit af nöden, annars var det att loforda.
Ypperligt sades stället i allegrot: Ah Marcello una io son che Vadora ooh det höga Â utslungades med den intensitet, som slag sångkonst ooh lifligt sinne ihop förmå åstadkomma.
Dolcesatsen i f: moll: allegrot föredrogs utmärkt vackert, att såogerskan ej förmådde som Anna Klemming utbålla höga C. flera takter uoder Marcels bravur-thema, anse vi miodre väsentligt, hon sparade detta till slutet, då det ljöd mycket klart om ock ej med denna äkta sopranklang som Klemmiogs eller Pyks.
Föredraget var i strettan ypperligt.
Men nu hände oågot styggt.
Efter Valeqtioes med skäl applåderade sortie, kom ett hvitt spöke nt or kapellet, gjorde en ful nigning för parkett, och försvann
derpå ---.
Var det kgl.
teaterspöket, eller, gudar!
— var
det S: t Claræ nunna?
0: s minspel i finalen var ganska lyckad, äfveoså uoder sammaogaddoingeo i fjerde.
Hela henoes uppträdande i aktens första hälft var s&amp; till såog som spel förträffligt och af ytterst lofvande art.
Detta löfte sveks dock.
Vi skulle helst vilja aotaga, att någon hastig indisposition åstadkom denna tråkiga förändring.
En så energisk artist bör 9 rygg * tillbaka för rolens höjdpunkt.
Detta gjorde emellertid frk.
O. ocb släppte alldeles bort sin Valentine.
En klok skådespelerska utför denna scen med vissa gradationor.
Nyss kommen från sio ädle, beundrade om ook ej älskade makes armar, bör Valentine i duons början ännu vara litet skygg, tillbakadragen, det onda samvetet bör ännu tala.
Först vid » non partir » bör effekten bli starkare, ehuru ej ännu glödande, ty det första allegrot: Se mi abbandoni certa é tua morte, andas ännu blott rlddsla ooh bedröfvelse.
Först mot styckets slut bör detta in-trtffia, då det onda samvetet talar för sista gåogen i ett nervöst recitativ: E se Vascallo nol sono alt hvarpå det stora orecendat börjar, som slutar i det passiooeradt praktfulla utropet: Odi
--- io Vamo.
Fröken O. förderfvade verkan af detta ställe
genom att alltför fort taga fatt på Valentioes stora passioo, och ej i det föregåeode skickligt manövrera stegriogeo.
Så ock i rent yttre häoseende.
Redan från början uttömde hon sina ickesynnerligt rika plastiska resurser, tog redan i de första takterna fatt p&amp; Raoul, sprang till dörren och sträckte ut armarne o. a. v. På det viset försvagade hon sjelf fortsättningen af sin framställning, hvars energi ej fick behörig relief genom en mildare början som bakgrund.
Olyckan blef s&amp; mycket större, som sångerskan icke visade nog omvexling i sången, skådespelerskan ej nog uppfinning i spelet.
Det var kraftigt och duktigt, men för groft och jämntjockt utan dessa intelligenta detaljnyanser, som ställa de stora penseldragen i så skarp och träffande belysning.
Därtill kommo tekniska brister, som förvånade.
Oestikulationen var kantig och hållen i fattig stil, mimiken stelnade med hvar takt i stället för att alltmer lifvas, särskildt det sista afgörande stället, som Anna Klemning gaf så dramatiskt, var olycksaligt matt både lyriskt och sceniskt: * Raul — serai trofitto — pieta — io moro ».
Att sångerskan icke kunde konststycket » le tomber roide », anse vi mindre väsentligt, enär detta knep ehuru teatraliskt effektfullt, alls icke är naturénligt; men å andra sidan äro frk.
0: s dåningar i 3 tempi det ännu mindre, säfiiga och för-sigtiga som de voro.
Uppvaknandet, skriet och nya dåndimpen efter Raouls flykt vid ridåns fall utfördes så tafatt och venster-händt, att ändan här dessvärre alldeles icke krönte verket.
Applåderna ljödo också med ovanlig tunnhet efter denna akt, särdeles den fjärde inropningen var oerhördt klen.
Helt annat ljödo de vid de 6, 7 inropningarna af Anna Klemming, som, ehuru novis i denna scen, öfverträfvade sin gamla rutinerade konstsyster.
Härmed kunde nu åskådarne ha hemförlofvats.
Femte akten är ju rakt ingenting med tre fjerdedelar uteslutna, sång och spel så matta, regien så dålig som vid denna representation.
Att frk.
Oselio icke i en sådan 5: te akt kunnat reparera 4: de aktens succés d ’ estime, är naturligt, men hade akten gifvits helt, så hålla vi det för ganska troligt, liksom vi hålla prisförhöjningen till denna föreställningen för otroligt onödig.
Orkestern Bpelade operan visserligen bättre än i fjol vid samma tid, men gjorde ej heller nu tillfyllest Biåskören lät flerestädes jämmerligt och ej Bå stämningsfullt som vederborde.
Den fula manssången öfverdöfvad af ackompagnementet, hvilket var ett fel, men ett tack värdt.
Seigneurerna hos grefveo de Nevers sutto alla inne med sina toner, hvar veta de väl ej en gång sjelfva, efter de försökte ta fatt på dem.
Hr Nygren lyckades det dock ett par gånger klämma fram ett par vaokra toner, hr Rundberg gjorde denna afton inga tuppar, alltid en negativ förtjenst, hrr Sellman och Malmsjö sfigo bra ut liksom ockhr Linden, de förre sjöngo rent, hr Sellman särskildt i 4: de akten med mycken aplomb och st&amp;tlig hållning, ett mönster för kollega ödman, men ingen låg i sådan fejd med orkestern som hrr Linden och Strömberg.
Hr Lindens recitativ äro svåra och mindre falskheter därföre honom tillåtna, men sådana som när två tåg skära ihop -- — basta!
Hr Strömberg som den ärlige Maral borde ej sjungit falskt, men han spelade desto bättre.
Hr Sellergren, som dock har något mer röst, borde nu öfvertaga Maral och en ny Saint-Bris anskaffas.
Hr S — n har alltid litet svårt att komma i håg upp-rorsgrefvens många och långa haranger, men ger i öfrigt rolen så bra som ingen sedan Behrens.
Socker i botten — damer Östiwg och Karlsohn, som alltmer närma sig idealet i teckningen af Valoishofvet, också ett slags historieskrifning.
Margareta är dråplig, när hon pyntar sig vid urnan tills Raoul skall ft sin syn igen, draperar släpet och ajusterar sig » pour plaire ».
Åt små flickor, som lyssna vid dörrar, säga mammor: » akta dig, du får röda öron! » Margareta var i sin ungdom mycket odygdig, lindrigast sagdt, och hon lyssnade vid dörrar.
Fru Östberg hade ingenting glömt af sin allm.
historia, ej heller det där.