Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke dessmindre veta vi, ej blott genom andras berättelser, utan ock genom hans egna och hans Enkas, att han af Gustaf III fortfarande åtnjöt enskilda välgerningar.
Men huru pass lätt det var att hjelpa Lidner, må följande exempel visa.
En sommar, då både Hofvet och
Lidner vistades på Drottningholm, hade Konungen der gifvit honom ett guldur.
När han gick ned från slottet, mötte honom en fattig qvinna, som sade sig vara en värnlös enka med sju små barn.
Strax lossade han guldkedjan från uret, knäppte af sig sina silfver-knäspännen, lade dertill de penningar han bar på sig, tog vidare af sig halsduken, inlindade i den alltsammans, och gaf det åt tiggerskan, med tillsägelse, att derför skaffa bröd åt sina barn.
Verkligheten af hennes föregifvande föll honom lika litet in att undersöka, som huruvida han hade råd till slik frikostighet.
Konungen och Drottningen, som ifrån slottsfönstren blifvit detta varse, skickade efter skalden; som, i det skick han då var, på befallning återkom.
Konungen frågade: ”Vet Lidner, för hvem han har klädt af sig”?
Lidner svarade:
”Hon är ju en fattig enka och har sju barn”. – ”Det är bra att vara godhjertad”, sade Konungen; ”men gå ej för långt deri, och hushålla härefter klokare”!
Derpå skänkte honom Konungen och Drottningen hvar sin med papper omlindade dukat-rulle.
– Den, som förtäljt oss detta, är just hans Enka: ”emedan det”, säger hon, ”så väl tecknar hans ömma hjerta”.
Visserligen: men tillika hans financiella ohjelplighet.
Huru kunde en person, som så berodde af ögonblickets känsla och nyck, undgå ett beständigt armodstillstånd?
En af hans trognaste vänner yttrade: ”Att gifva
Lidner penningar, är att kasta dem i en brunn”.
Att behöfvande – verkliga eller inbillade – ganska väl kände hans blödighet och förstodo begagna den, kan man ock gissa från Enkans underrättelse, att ”Lidner, likasom Bellman, anlitades ofta af olycklige, och förskaffade dem, genom sång313 på källare och värdshus, understöd”.
Den omåttliga gifmildheten, förenad med hans allmänna opraktiskhet och rotfästade osed att hos Bacchus söka tröst, skulle uppslukat mångdubbelt större tillgångar, än Gustaf den Tredjes; äfven om ej denne monark sjelf varit en slät hushållare och intrasslad i ständiga penning-behof.
En af de tarfliga pensioner, som han var i stånd att åt sina skalder utdela314, – huru långt hade den räckt till för Lidner?
Dessutom får ej förgätas, att Konungens uppmärksamhet, under de sista åren af hans regering, var mer, än någonsin, upptagen af politiska bekymmer och bedrifter.
Att han dock, äfven under alla dessa, både ihågkom
Lidner och sökte lätta hans öde, träffar man intygadt i dennes egenhändiga bref.
Bland hans förnäma vänner synas
Rosenstein och Zibet – den sednare dock ofta vid dåligt lynne – varit de redbaraste.
Enkan, som kallar dem ”Lidners beständiga gynnare och välgörare”, nämner bredvid dem ”Hans Excellens Grefve Gyllenstolpe”.
I ett bref till Fru Fougt läses ett så lydande ställe: ”Versen till Excellensen följer.
Måtte jag nu slippa skrifva, utan med himmelska känslor.
– Detta Hof-paradiset”!
– Vi veta ej, hvilken Excellens här menas: dock ser man, att beroendet af Mäcenaterne ofta förekom honom tryckande.
Välvilligast och ädlast bemötte honom Rosenstein; i hvars efterlemnade papper flera bref ifrån Lidner, hittills otryckta, blifvit funna.
De gifva en bedröflig läsning (ty de handla, i grunden, blott om svält, utmätningar, bysättningar, med mera sådant); men löna dock med en och annan både ny och vigtig upplysning.
De äro skrifna dels näst före, dels under, dels näst efter den Finnlands-färd, som af Lidners resor från fosterjorden var den tredje, och tillika bestämde den sista afdelningen af hans lefnad.
Under det han som bäst var sysselsatt med målandet af Yttersta Domen, och dervid emellanåt utkastade planen till sina andliga Oratorier, hade det beslut hos honom stadgats, att fly ur sitt fädernesland, der han ansåg sig bedragen på alla sina förhoppningar och i allmänhet ”förföljd” (en i hans beklagelser stående term, alltifrån hans första ungdom; han påstod sig vara det äfven såsom informator på Margretelund).
Han ville utom Sverige söka sig en bostad.
Detta var hans mening, då han i det nyss anförda tillegnans-qvädet till Konungen sade sig ”jagad af Ödet till okänd strand”, och liknade sig vid ”den förföljda svanen, som klagande öfverger sin vass”.
I företalet till Oratoriet ”Messias” återkommer, efter förklarandet att snart hans ”roll är utspelt”, samma tanke i poetisk prosa: ”Tvungen att öfvergifva den vass, der svanen såg gryningen af sitt lif tändas, med ögat åt vida rymden vändt, hastar han öfver de omätliga hafven; för att bland okända skär finna en strand, der han får hvila och klaga, innan vågen svallar opp och störtar honom ner i det svarta eviga djupet”.
Oaktadt all vana vid
Lidners pathetiska förstoringar, – såsom då han kallar sin resa till Paris ett ”irrande omkring verlden”, – kan man tycka med Franzén, att emphasen här sträcker sig nog långt: då man sedermera finner, att de ”omätliga hafven” inskränktes till ett enda, och detta till – Ålands haf; att den ”okända strand”, dit han ville anses förvisad ungefär som Ovidius till Tomi, var Södra Finnlands, hvilken i den tiden ej kunde hos någon Svensk väcka synnerlig farhåga; slutligen, att han for dit för att besöka en anhörig, som var Commendant på Sveaborgs fästning och hette Mannerskants.
Men han hade verkligen haft en fullständigare landsflykt i sinnet.
I ett år 1787 skrifvet bref till Rosenstein, der han kallar sig ”en tjuguåtta års yngling, som redan kunnat vara skomakargesäll”, tillägger han: ”Natten omger mig; jag är rörd.
Bemöda sig icke mer, min Nådige Herre, att tala för en olycklig.
Redan ligger ett skepp segelfärdigt i Göteborg till Amerika.
Der finnes ingen Akademi, der plattheter, genom intriger, af sjelfva Snillet vinna priset – – – För sista (!) gången hjelp den, som i de Amerikanska Ödemarker aldrig upphör att välsigna sina välgörare och bedja godt för sina fiender”.
Förmodligen ämnade han sig till de unga Nord-Amerikanska Stater, om hvilkas befrielse och befriare han sjungit i ”Året 1783”.
På hösten samma år afreste han: och väl så till vida ej alldeles frivilligt, som han, enligt ett föregående bref till Rosenstein, der han äfven berättar sig hafva ”svultit i flera dar”, sväfvade i ständig fara att ”blifva inlogerad på Gillstugan”.
Det var alltså egentligen björnar, som ”förföljde svanen”, och som, för det första, måste undflys.
Öfver förändringen af resans mål gifver han sedan ingen annan förklaring, än denna i ett bref från Åbo, skrifvet i Juni 1788: ”Alla mina uträkningar äro felslagna; jag har efter sa lång tid ej hunnit längre, än till det i elände och fruktan suckande Finnland”.
I ett annat bref, skrifvet i April 1789, der han underrättar
Rosenstein om sin i Finnland ingångna äktenskaps-förbindelse, säger han: ”Min lycka var i Sverige gjord.
Konungen visade sig ej Den mot mig, Han fordom varit.
Jag ämnade mig med den ömmaste maka till Ryssland, att antingen med mina få talanger, eller ock med mina händer, förtjena bröd för henne och mig.
Likasom Julias älskare hos Rousseau ville mista sitt fosterland och uppodla en främmande jord, för sin nya Heloisa.
Vi gingo till altarets fot.
Men kriget brast ut.
Hvilka dunderslag!
Hvilka förlorade hopp!”
Visst är, att 1787 kom han till Sveaborg, och begaf sig derifrån 1788 till Åbo.
På förra stället, säger hans Enka, ”blef han snart mycket älskad.
Sjö-officerarne upphöjde honom ända till tredje himmelen”.
Äfven i Åbo ”blef han firad såsom en stor man.
Men” – tillägger hon – ”i hvilken djup afgrund nedsänktes ej min stackars Lidners rykte af Landtjunkrarne och hela deras rote”!
– Rätta meningen af detta utrop har knappast någon hittills fattat; i det följande skall man finna förklaringen.
Det var i nejden af Åbo, som Lidner nu gjorde en bekantskap, hvilken blef den enda ljuspunkten i den mörka taflan af hans återstående lefnad.
– Det är icke ovanligt, att Skalder, gerna drömmande om en himmelsk urbild af qvinlig skönhet och fullkomlighet, också tro sig igenfinna den i en verklig person.
Äfven
Lidner hade haft en sådan erfarenhet, och den ganska underbar.
I sin tidigare ungdom, under sin vistelse i Tyskland, satt han en dag i en trägård, med ett fruntimmer af skönhet, stånd och förmögenhet, som ville tillhöra honom med hjerta och hand.
Men midt i hans förtjusning nalkades honom hans moders vålnad, som vid handen förde en annan qvinlig gestalt, och sade:
”Här är den du skall hafva; den der får du icke”.
Häpen och stum, kände han inom sig, i ett ögonblick, all den sällhet försvinna, på hvilken han nyss förut hoppats med så mycken visshet.
Återkommen till Sverige, förnam han ett par år derefter det Tyska fruntimrets död.
Men den bild, som hans moder honom visat, qvarstod så klar i hans hjerta, att han genast igenkände den, då han på en landtgård i Finnland, hos en Kapten Torck, fick se Fröken Eva Jakobina315 Hastfer.
Han visste då strax, att han såg sin maka.
Sjelf har hon, såsom hans enka, förtäljt det efter honom.
Hans sannfärdighet häruti må lemnas oantastad.
Men väl har en af hans umgängsvänner sagt mig, i afseende på hans uppgifter om sina ungdomsöden, utländska resor, och så vidare, att man alltid var oviss, om de ej voro ”fria fantasier”.
Synnerligen hade Tyskland varit för honom ett land af sällsamma tilldragelser.
Tyska Prinsessor, den ena efter den andra, hade utkorat honom till föremål för sin kärlek; och ett af hans älsklings-ämnen, vid samtal med sina närmaste bekanta, bestod i de äfventyr, för hvilka han derigenom varit blottställd.
Han lög icke, i vanlig mening; men för honom var lifvet i den grad en dröm, att nästan all skillnad utplånades mellan hvad han drömde och hvad han vaken upplefde.
En dröm var förmodligen ock den nyssbeskrifna synen.
Mången torde ock anse den för en, till hans makas nöje, med afsigt diktad inklädning af den försäkran, att han i henne funnit sin lefnads lycka och en af öfverjordiska makter utsedd ledsagarinna.
I sådant fall vanns ändamålet fullkomligt: ty hon trodde på synens verklighet, ännu i sina sista dagar.
Deremot förtiger hon, hvad ett likväl ganska trovärdigt rykte förmält: att äfven hon, innan hon såg
Lidner, hade förälskat sig i honom eller i den bild, som hon af honom gjort sig efter hans sånger.
Detta rykte tillägger, att hon gick hans mera försagda böjelse till mötes med ett frimodigt yppande af sin.
Hon var en yster, enthusiastisk, sjelfrådig flicka, med mörka hår, eldiga ögon, rak profil, vacker, något stark växt, och en nästan manlig käckhet i dragen, hållningen, gången.
Poeter hade hon läst så många hon kunnat öfverkomma, och skattade, bland dem alla, Lidner högst.
Det berättas, kort sagdt, att hon sjelf friade till honom, och att dervid emellan dem vexlades följande samtal.
Han: ”Jag är djupt tacksam, och himmelskt säll; men har ni någonting? ty jag har intet”.
Hon: ”Jag har en liten vacker landtegendom”.
Han: ”Förtjuserska! men den super jag snart opp”.
Enligt allas vittsord, som personligen kännt honom, är denna ärliga förutsägelse åtminstone alldeles i hans stil.
Hvad jag sjelf hört henne förtälja, är, att hon i Finnland hade ägt ett litet landtställe med en trägård, och i midten af den vackra trägården ett lusthus; der
Lidner, under deras förlofningstid, plägade om sommarmorgnarne vistas och dikta.
Tvifvelsutan är det samma ställe, som hon i tryck kallar ”en liten landtgård tillhörig min Mor”.
Den skulle förmodligen tillfalla henne såsom arf. – Älskarens egen hotande spådom förfärade henne lika litet, som andras.
Hon höll den för ett skämt; eller ock (hvad troligast är) hoppades hon på makten af sin kärlek och omvård, att förebygga dess uppfyllelse och rädda honom från hans ömkliga ungkarls-vana.
I detta hopp, tänkte hon föröfrigt som Medea:
Blott tvenne ömma bröst af lika kärlek brinna,
De nog en vrå på jorden finna,
Som rymma kan åt dem – en koja och en graf.
Med få ord: följden af deras bekantskap blef deras giftermål.
Hennes slägtingar togo vågspelet mindre lätt; men hon segrade.
Underligt var visst icke, om de afrådde henne från sådan förening med en man, hvilken icke blott (såsom han sjelf sade) ägde endast sitt hjerta och sin lyra, utan desslikes var känd för att berusa sig äfven ur en annan källa, än Aganippens.
Härtill kom, att en hennes anförvandt, Öfverste Hastfer, var en af Anjala-brödernes förnämsta medhjelpare; och man skall snart få se, huru
Lidner hos dessa herrar stod anskrifven.
Sjelf berättar hon endast i allmänhet: ”Det lades många hinder i vägen för min förening med Lidner.
Blott genom en särskildt utverkad befallning från Consistorium fick lysning för oss utfärdas.
Jag tycker mig än höra, hvilka obilliga beskyllningar vi å båda sidor måste tåla.
Men – allt har en öfvergång.
Ändtligen blefvo vi vigda.
Lidner varit utan skuld och frisk, hade vi borgat oss ganska bra.
Med hans snille och hjerta kunde jag aldrig annat vara, än lycklig”.
Då hon kort derefter tillägger, utan vidare:
”År 1789 flyttade vi till Stockholm”; så är nog troligt, att den närmaste anledningen, ehuru här icke angifven, var hennes slägtingars ovilja.
Henne till evärdlig berömmelse må nämnas, att hennes försäkran var, icke orda-sätt, utan tänkesätt; och att hon deri stod orubbligen fast, under hela sitt äktenskap, under sin enko-tid, intill sin sista andedrägt.
Det band, som hon visserligen något lättsinnigt knutit, bar hon sedan så, som hade det, alltigenom, varit ett rosenband utan törnen.
Hon blef för Lidner den trognaste, huldaste, omsorgsfullaste maka: för hans skull färdig att försaka slägt, ungdomsvänner, födelsebygd, och – hvad mera var – ståndaktig att tåligt uthärda, jemte den yttersta brist och nöd, allt det bittra, som åtföljer timlig ofärd, då den härleder sig från egna, i allmänna omdömet oförlåtliga förvillelser.
Öfverskylande med kärlekens mantel hvad hon ej kunde rätta, fann hon sig för alla sina uppoffringar fullt återgäldad af äran, att bära Lidners odödliga namn.
En verkligare belöning var dock, att han kände och erkände, hvad han i henne ägde.
Derom vittna de åtskilliga smärre dikter och verser, i hvilka han, – äfven se’n hon redan länge varit hans maka, – betygade henne sin ömma tillgifvenhet med yttringar, der just uttryckets hejd, eljest af honom icke sällan åsidolemnad, bevisar känslans sanning.
Så är t. ex. hans Oratorium ”Messias i Gethsemane” henne tillegnadt med dessa så rent hjertliga stropher:
Kom, att lyran åt mig räcka;
Hvifta uppå den ditt namn!
Och, att himlar hos mig väcka,
Dufvan, fastän stormar skaka
Nästet, der hon hvilat glad,
Söker opp ett myrtenblad,
Till att räcka åt sin maka.
Så ser man äfven den sednare, efter hans död utgifna delen af hans Samlade Arbeten öppnas med ett invigande tacksamhets-qväde ”Till min Hustru”; börjande med dessa rader:
Åt Dig min sång jag helga bör,
Jag, som ej drar en suck, den icke Dig tillhör – – –
och fortsättande:
Hvem var det, om ej Du, när våren marken prydde,
Som spridde känslor, då jag skref?
Du kom, så öm och glad – Din blick mitt hjerta lydde,
Och Älskare och Skald jag blef.
Minns, ömma Vän! när jag, gömd under höga lindar,
Med lyran uti hand sönk i Naturens sköt:
Det var ej fältens prakt, det var ej vestans vindar,
Nej! endast, endast Du, som fröjd i själen göt.
Engång, när Lidner är ej mer,
Den Lidner, som du nu din ömhet värdig finner;
När uppå dessa blad du ser:
Ack, att du dig förflutna dar påminner,
Och glömmer ej det hjerta jag dig gaf!
Min vålnad öfver
Dig vid månens blick skall strimma,
När till min lagerkrönta graf
Du stum och tårögd går en helig midnatts-timma.
Sådant språk kan blott den äkta känslan tala.
Finnland hade mellertid erbjudit Lidners sångmö nya föremål.
De gåfvos henne ej blott i det enskilda lifvet, der hon strödde cypresser på en och annan graf; såsom t. ex. i det vackra stycket ”Elisabeths Skugga till Bergsrådet Hisinger”.
Hon fann sig snart omhvärfd af andra och fosterländskt offentliga, då, omedelbart i hans personliga närhet, vitterhetens blomsterdal förvandlades till ett stormfält, der ryska örnen och de götiska lejonen ånyo börjat kämpa mot hvarandra.
På den förutnämnda landtgården skref han icke blott en mängd ömma småverser till sin Älskade; icke blott (enligt hennes berättelse) det mesta af ”Yttersta Domen”, – hvilken således, kort derefter tryckt i Åbo, här blef af honom fullbordad.
Vid solskenet af hennes kärlek och uppmuntran, vaknade ock lusten att bli en Svensk Tyrtäus; och hans ”Ode till Finske Soldaten”, ingifven just af det utbrustna krigets inledande händelser, var det första uttrycket af denna hans nya känslostämning.
Denna ode, som har motto ur en finsk runa316 och är tillegnad ”Magistraten och Borgerskapet i Åbo”, gjorde honom tvifvelsutan, såsom Franzén säger, ej mindre ”förtjent äfven af de till lands stridandes aktning”, än han året förut befunnits vara af ”sjö-officerarnes”.
Men bland landt-officerarne voro månge, och för ögonblicket de tongifvande, som hyste helt andra tankar.
De tillhörde nämligen dessa äreförgätna dårar, som dels genast förrymde fältet, dels tillställde Fredrikshamns-myteriet och Anjalaförbundet, samt öfverhufvud – några visserligen i fåkunnig välmening – gjorde allt, hvad i deras förmåga stod, att befrämja Sveriges undergång.
Läser man denna ode, så är lätt att förstå, hvarför den ådrog sig ett häftigt misshag hos hela den liga, hvars finska medlemmar drömde om att göra
Finnland till en adlig fristat under Ryskt beskydd, under det dess svenska drömde om återförandet af den gyllne tiden från 1720 till 1772.
Redan i dedicationen måste dessa stropher förefalla dem föga uppbyggliga:
Du Auras folk, som lika tänker
I fasans, som i glädjens dar!
Det offer, Dig mitt hjerta skänker,
Jag Äran länge skyldig var.
En hof, då lyckans stjernor strimma,
Sitt fosterland ock tjena vill;
Men trofast stå i nödens timma,
Det hör blott ädla hjertan till.
Hvad skulle det då smaka dem, när de läste vidare:
Skall hjeltars namn jag blott på nötta runor finna?
Hvar är, o Folk! den dygd, som förr dig frejdat har?
Hvad! blunda vid de bloss, som vidt kring
Finnland brinna?
Finns, utom mod och hämd, en annan känsla qvar?
Nej! endast då du störtad blifvit
Uti förrädarns lejda hand,
Du gråtande har öfvergifvit
Din Konung och ditt Fosterland.
Alltse’n den store Carl i ärans sköte stupat,
Dig ingen Konung fört i spetsen förr, än nu.
Minns! dina fäder då i faror sig fördjupat:
Som Carl, gick Gustaf fram; – men, Folk! hvad gjorde Du?
Europa tror, att nu till slafvar
Du dina barn har bortsålt re’n,
Och att du bäfvar på de grafvar,
Som gömma dina hjeltars ben.
Sin Kung kan blott en bof bedraga!
När såg du mod förutan dygd?
Ja! mindre skam att flykten taga,
Än sälja egen fosterbygd.
O mina fäders land!
o Sverige!
Vasars rike!
Hvem nu för dig sitt lif med fröjd, med vällust ger?
På thronen äger du en Gustaf Adolfs like:
Ack! att hans hjeltar ej vid thronen finnas mer!
O höga känsla! starka låga!
Som upphöjt våra fäders själ,
Att lif och gods för Sverige våga,
Och krossas förr, än lefva träl!
Kom, att med lika välde råda!
Vi stamma ju från lika blod.
Det ovant är, en Svensk att skåda,
Och icke skåda dygd och mod.
Nej! likna dig; var stor; bryt egennyttans bojor!
Vet, med din oväns blod din skymf utplånas bör:
Förrädarn ger han slott, och bränner dina kojor –
. . . . . . . . . . . .
Men hämden är en eld, den endast blod kan släcka;
Det folk man trampa tänkt, sin styrka känner re’n;
Det redan för sin Kung en väpnad hand vill sträcka:
Följ! – eller fly det land, som gömmer Ehr’nsvärds ben!
Än Sveaborg från sina vallar
Din ära vidt förkunna skall,
Och Skaldens sång ditt lof förtälja,
Och Moskow darra för din makt.
Upp, Folk! ännu är tid, att välja
Emellan lagrar och förakt!
Man skall, efter nu anförda ställen, finna naturligt, att den ode, som innehåller dem, och som – oaktadt några ojemnheter – i sanning är Lidners snille värdig, blef af Konungens fiender mottagen med förbittring.
Till Rosenstein skref han derom, från Åbo den 23 October 1788:
”Under pressen är nu af mig en ode till Finske Soldaten; den hedrar just icke dess Officerare”; och från samma ort den 10 April 1789: ”Jag skref Oden till Finske Soldaten.
Jag skrifver nu Gustaf Eriksons Skugga till Gustaf III.
Min belöning för den förra blef pasquiller, och att Officerarne vid Åbolänningarne satte försåt för mig på gatorna.
Jag väntar samma lott för det sednare stycket”.
Att detta ”försåt” ej var en inbillning à la Rousseau, ser man nu af Barfods nyss utgifna anteckningar317.
”Lidners ode”, heter det der, ”blef i Finnland af vederbörande rätt illa upptagen; så att auktorn hotades med stryk af de då hemkomna Åbo läns regementes officerare.
Men han beskyddades af de i Åbo befintliga officerarne af Flottan; som ej togo åt sig poetens förebråelser, hvilka eljest så kännbart drabbade många andra”.
Hos det lägre folket blef detta konungska qväde högst populärt; och såsom prof derpå förtäljer samme Barfod, att han sjelf, när de fångne Anjala-conspiratörerne infördes i Stockholm och affördes till Fredrikshof, hörde, ur den åskådande hopen, tvenne unga handtverks-lärlingar recitera versen:
Förrädarn ger han slott, och bränner dina kojor.
Samma ton, som här, der Skalden dock ser i hoppet, huru
Det Svenska Lejonet sig höjer
Att famna öfver Wolgas strand, –
fortklingar äfven i den till Rosenstein omförmälta Monolog, der han låter den Förste Gustaf, bland annat, yttra till den Tredje:
Tro ej, att Gudars fröjd mitt hjerta ombytt har:
I himlen älskas, hvad på jorden älskadt var.
Mitt fosterland ännu, – ja! mer än förr, mig ömmar:
Du vet det, som mig sett i höga känslors drömmar.
Då dig din grymma pligt på krigets bana dref,
I dina fäders höjd en helig tystnad blef.
Af Gustaf Adolf följd, der svenska hjelmar blänkte,
Jag öfver Fredrikshamn ner i ett moln mig sänkte.
Der såg jag, Hjelte! dig, bland faror der Du stod;
Men kände ej mitt folk. ..
Jag kände blott mitt blod.
Det tillhör Ödet ock engång, att uppenbara,
Hur man Förrädare – och äfven Svensk kan vara.
Du såg dig om ... stod qvar; och Äran till Dig for.
Ack! ensam, och i nöd, blir Hjelten dubbelt stor!
Hvad hör jag?
Folkets röst sig nu med Din förenar,
Hvad ser jag?
Ättling!
Dig på Moras helga stenar!
O minne!
– Konung! här du redligheten ser.
Och om hos Dalkarln ej: finns dygd hos Svear mer?
Med detta tappra folk, med dem, som dig omgifva,
Gack, Prins! mig värdig, gack, Europas stöd att blifva!
Du går – Jag skådar nu, hur Segern vingad står,
Och samlar styrka re’n, att hinna dina spår.
Hvar är Du?
Från dess blick
Du ljungeldslik dig döljer;
I Moskovitens blod hon sina vingar sköljer.
Det Svenska Lejonet, hur stolt! nu reser sig;
Det ryter:
Viborg bräcks, och Newa hyllar Dig.
Ja, morgonrodnan re’n kring härens rymd sig sprider:
Hvad framtid för min syn! – O, Gustaf Adolfs tider!
När i samma poem, dessutom, äfven dessa verser lästes:
Soldaten känner jag; med den din thron jag vann:
Har blott Befälet mod, han aldrig svika kan –
så inser enhvar, att han kunde än vidare behöfva Sjöofficerarnes försvar.
Denna monolog, tillika med några likaledes i Finnland diktade stancer öfver Glömskan, trycktes dock först efter hans återkomst till Stockholm.
Dit anländ i September 1789, sjuk, och genast efter sitt inträffande der hemsökt af utmätning, samlade han dock sina yttersta krafter, för att fortfarande tolka och lifva samma fosterländska anda.
Han uppkallade ur grafven Stockholms anläggare, Birger Jarl, för att tala ”till Borgerskapet i Stockholm på Högtidsdagen den 3 Juni 1790”; i verser, lika vackra, som för detta borgerskap hedrande.
Svagare är visserligen den ode, hvari han snart derefter besjöng ”Freden”; kanske ett at Lidners mattaste qväden.
Så är ock den sång, som han egnade åt ”Gustaf Adolfs Ärestod”, då den aftäcktes, långt från att uppfylla, hvad ett sådant ämne berättigar att fordra.
Strängt taget, kan intetdera af alla dessa stycken sägas tillhöra hans högsta styrkas tid.
Men i dem alla träffas innerliga och upphöjda drag, som lifligt anslå hvarje äkta svenskt sinne.
Alla göra ära åt den oförvillbara känsla, hvarmed han, brinnande af kärlek för Konung och Folk, redligt stämde sin harpa till motverkande af de stämplingar, som ville söndra dem.
Gustaf kunde ej vara likgiltig, ej otacksam för dessa bemödanden.
Vi känna ej, huru han bedömde Lidners Yttersta Dom, hvaraf ett fragment hade i handskrift meddelats honom nyss före afresan och hvaraf det hela, såsom tryckt, blef honom tillsändt från Åbo.