Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Somliga kunna anse att fördelen egentligen består i den direkta vinsten, då de få betalt efter 37 rdr för en Kölnisk mark finsilfver, fastän den endast utmyntas till 36 |:dels rdr; andra åter deruti att banken genom utlemnande af plantsar befrias från myntnings-kostnaden; och slutligen andra måhända framför allt deruti, att silfver icke föres ur landet, äfven om detta medför kostnader både för banken och de enskilda.
Sålunda kunna ganska stora tvistigheter i afseende på tolkningen uppkomma.
Jag vill icke nu vara vidlyftigare i detta afseende, utan endast förklara, att jag anser Utskrts förslag, sådant det här blifvit framstäldt, enär detsamma just afser att lemna friare händer åt fullmägtige, — vara det alternativ, som bör föredragas, hvarföre jag ock anhåller om bifall dertill.
För min del tror jag att detta tillägg är ganska behöfligt, för att tjena såsom stöd för de åtgärder, som fullmägtige komma att vidtaga; ett stöd, hvilket med den lydelse, som Utsk:ts förslag har, alldeles skulle komma att saknas; och om R. o. Ad. önskar att ett tillägg i denna syftning skall inflyta i paragrafen i det blifvande bankoreglementet, så anser jag att det vore skal oatt derom fatta beslut nu, och jag anhåller om bifall till Hr Åkermans förslag.
Det är naturligt att de, som gillade Banko-Utsk:ts motivering vid den sednast föredragna punkten, äfven nu böra vara af den åsigt, att Utsk:ts ordalag vid denna punkt äro de lämpligaste; men jag anser i öfverensstämmelse med de åsigter, som här blifvit af (lera talare uttryckta, att det är både nyttigt och nödvändigt att göra ett sådant tillägg, som blifvit föreslaget, på det att banko-fullmägtige häri måtte ega ett stöd vid sådana transaktioner, der det kommer i fråga att utlemna silfverplantsar.
Om fullmägtige icke hafva ett sådant stöd från R.
St:rs sida, kan man lätt tänka huruledes påtryckningar skola göras för att få priset på plantsar bestämdt så lågt som möjligt, och om sådant icke skulle lyckas, komme nog fullmägtige att blifva föremål för skarpa anmärkningar.
Jag tror att i första rummet bör bankens fördel afses, och endast i andra rummet sättas, huruvida det kan vara silfver-exportörens fördel att få silfverplantsens pris bestämdt så lågt som möjligt.
Jag anhåller derföre om bifall till Hr Åkermans förslag.
Den 4 Mars f. m. 31 Sedan öfverläggningen ansetts härmed fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan oförändrad och dels af Hr Åkerman, med hvilken flera ledamöter sig förenat, att R. o. Ad. skulle bifalla samma hemställan med det tillägg, att efter orden »som fullmägtige med» infördes orden »afseende å bankens fördel och», så att beslutet finge följande lydelse: »att åt banko-fullmägtige må öfverlemnas att kunna, i stället för Svenskt silfvermynt, från banken utgifva silfver- och guldplantsar mot det pris, som fullmägtige, med afseende å bankens fördel och ledning af priset å silfver och guld på utrikes orter, bestämma.» Härefter framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan utan förändring, hvartill svarades många nej och några ja, samt sedermera propos. på bifall till samma hemställan med det af Hr Åkerman föreslagna tillägg, då svaren utföllo med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
För att åstadkomma enhet i frågan, anhåller jag att detta R. o. Ad:s beslut måtte kommuniceras med de öfrige Riks-Stånden, jemte inbjudning till dem att sig deri förena.
Till detta förslag lemnade R. o. Ad., uppå framstäld propos.
, sitt bifall.
Föredrogs ånyo Banko-Utsk:ts den 21 och 25 sisth Februari bordlagde Mern.
N:o 27, i ani. af det utaf 1860 års revisorer väckta förslag om indragning af bankens sedlar å 1 rdr rmt.
Då jag har låtit anteckna mig som reservant mot Utsk:ts beslut, anhåller jag att få redogöra för de motiver, som föranledt mig dertill.
Frågan om småsedlarnes indragning är icke ny.
Den har blifvit väckt vid flera föregående riksdagar, och vid sistlidne riksdag beslöt R. o. Ad. för sin del att en-riksdalers-sedlarne skulle indragas.
Det blef dock icke R.
St:rs beslut, men det synes mig som R. o. Ad. till följe af detta sitt beslut skulle hylla åsigten af småsedlarnes indragning.
I afseende på det motstånd, som frågan rönt såväl vid föreg:de riksdagar som hos Banko-Utsk:t vid den innev:de, tyckes det mig vara nödvändigt att specielt fästa sig vid de svårigheter, som man påstått att en förändring skulle åstadkomma i rörelsen inom den stora allmänheten.
Jag erkänner villigt att vid mångå tillfällen sedlar kunna vara bättre att använda, man och man emellan, än silfver; men jag tror likväl att detta skäl är underordnadt den stora grundsats, som af revisorerna är uttryckt, att man bör utsläppa så mycket silfver som möjligt i 32 Den 4 Mars f. m. rörelsen.
Det är säkert att aldrig kan någon bestämd värdemätare vinnas, så länge icke siifret cirkulerar i allmänna rörelsen och utgör det enda af alla erkända betalningsmedlet.
Jag kan således icke finna annat, än att det vore i högsta grad önskligt att småsedlarne så mycket som möjligt ersattes med silfver, så att detta komme mer i rörelsen än det nu är.
Som det emellertid är klart att en sådan förändring skulle åstadkomma en minskning af silfverförrådet i bankens hvalf, så anser jag, att om R. o.
Ad. beslutar att den skal! försiggå, R. o.
Ad. tillika bör bestämma att den skall verkställas vid en tidpunkt, då den metalliska kassans ställning är gynnsam.
Jag anhåller derföre om Hr Gr:s o. Landtm:s propos. på att R. o. Ad., med underkännande af Banko-Utsk:ts beslut, må bifalla R.
St:rs Revisorers förslag, att banken ej må utgifva sedlar af lägre valör än 5 rdr rmt, samt åt Banko-fuIImägtige ‘öfverlåta att bestämma den tidpunkt, som för en sådan förändring kan, i afseende på metalliska kassan i riksbanken, vara gynnsam.
Sedan denna fråga om en-riksdaiers-sedlarnes indragning utgjort föremål för R.
St:rs pröfning vid frenne föreg:de riksdagar, men förfallit dels efter votering i förstärkt Banko-Utsk. och dels sedan 2 Stånd stadnat mot 2, så har densamma nu, genom 1860 års revisorers förslag, återkommit under öfverläggning.
Jag tror ock att samma fråga allt framgent skall återkomma, intill dess sundare financiella åsigter förmå besegra vanans eller rättare ovanans magt, som förordar ett beqvämlighets-stadgande, hvilket står i strid med en förnuftsenlig bank-förvaltning.
I min reservation vid sisth riksdag emot Banko-Utsk:ts Mern. i detta ämne har jag sökt framlägga alla de skäl, som anförts emot dessa småsedlars indragning, och jag ber att nu få åberopa hvad jag då i denna fråga anfört.
Dessa skäl emot småsedlarnes indragning torde kunna sammanfattas i följ:de punkter, nemi.: l:o den beqvämlighet, som desamma vid smärre liqvider anses lemna, och särdeles vid penningars afsändning med posten.
Men häremot kan invändas, att de många tal, som förekomma vid liqvider, varande dels under 1 rdr, dels deremellan och 2 rdr, måste ju ändock på annat sätt än medelst sedel betalas, hvadan således denna remiss-lättnad genom 1-rdrs-sedeln är af alltför underordnad vigt, för att böra tagas i betraktande vid en i öfrigt medgifven nyttig förändring, helst ett mer allmänt bruk af mindre postremiss-vexlar, postkontoren emellan, å högst 5 rdr, på ett fullkomligare sätt ersätter det inskränktare behofvet af 1-rdrs-sedlar vid penningeafsändningar; 2:o att silfver är alltför obeqvämt emot sedlar att vid dagliga smärre liqvider medföras.
Denna invändning gjordes äfven vid skillings-sedlarnes ifrågasatta indragning, med tillägg dervid, att silfver ej kunde i den vanliga plånboken förvaras, utan måste i särskild börs medtagas.
Om nu denna särskilda börs måst för sillvermynt under ■"1 Den 4 Mars f. m. 33 linder l rdrs värde tillitas, så är ju i den mindre dagliga rörel sen långt beqvämare att derjemte äfven inlägga 1-rdrs-stycken, hvarigenom man kan lättare helt och hållet undvika att medtaga sedelboken.
Den som känner huru i utlandet allmänheten högst sällan begagnar annat än hårdt mynt i den dagliga rörelsen, vet ock, att hvarken han sjelf deraf funnit någon obeqvämlighet eller försport att andra deröfver beklagat sig; 3:o den förlust, som skulle drabba Staten, såväl genom silfvermyntets nötning, som derigenom att detsamma någon gång kan gå helt och hållet förloradt, hvaremot förlorade sedlar tvertom utgjorde en vinst för banken.
Härpå kan svaras, dels att silfvermynt i någon mängd icke torde kunna gå helt och hållet förloradt på annat sätt, än att det faller i sjön, dels ock att så väl slitnings-förlusten som präglings-kostnaden af silfvermyntet är så ojemförligt mycket ringare än kostnaden för den stora sedeltillverkningen, att detta skäl helt och hållet talar till fördel för silfverinynts begagnande, helst då detta erhållit den hårdhet och hållbarhet, som nuv:de 12-lödiga blandning innehar; dels ock slutligen, hvad beträffar den vinst, som skulle tillskyndas banken genom förlorade sedlar, och hvilka på mångfaldigt sätt och i stor mängd kunna förstöras, så borde detta skäl aldrig omnämnas, enär detsamma frammanar ett än kraftigare motskäl, nemligen det genom sedlars mer än vid silfvermynts begagnande ökade äfventyret för den enskilde att förlora sina penningar, hvilket det bör vara lagstiftningens omsorg att försöka så mycket som möjligt förekomma, medelst utgifvande af verkligt mynt, hvilket icke är, såsom myntsedlarne, underkastadt så mångå sätt och tillfällen att förstöras; 4:o att genom 1-rdrs-sedels-indragningen det skulle lemnäs större tillfälle för enskilda banker att få sina sedlar i omlopp.
Om denna farhåga egde verklig grund, skulle jag visserligen icke vilja förorda något, som kunde innebära en sådan påföljd, men jag tror, att om, såsom hittills, de enskilda bankerna icke få utgifva sedlar å lägre värden än riksbanken, eller 5 rdr, så skall ju härefter äfven finnas samma tillfälle att ur riksbanken få tillvexla sig samma slags sedlar, som från de enskilda bankerna; 5:o såsom det förnämsta skälet åberopas, att bankens metalliska kassa nu icke befunne sig i det tillstånd, att den ifrågavrde sedel-indragningen för närv:de lämpligen skulle kunna försiggå.
Det torde härvid först kunna antagas, att icke hela den nuv:de sedelstocken å 1-rdrs-sedlar, till belopp af 5^ millioner rdr, skulle komma att mot silfver invexlas, enär, vid 1-rdrs-sedlarnes indragning, 5-rdrs-sedlarne troligen mer än nu komme att uttagas, likasom att denna invexling endast småningom komme att gå för sig.
Och derjemte bör ihågkommas, att de utländska lån, som mer än sannolikt vid denna riksdag komma att beslutas, skola blifva till betydligare belopp indragne i silfver, hvarigenom således den metalliska kassan vinner den tillökning, att efter 1-rdrs-sedlarnes indragning någon fara för bankens förmåga att inlösa sina öfriga sedlar icke kan förefinnas. H. III. 3 34 Den 4 Mars f. m.
Härmed har jag nu således sökt vederlägga de mot den ifrågasatta sedel-indragningen förebragta skälen, och öfvergår nu till anförande af de skäl, som tala för densamma.
Dessa skäl äro, enligt min uppfattning af frågan, så ofantligt öfvervägande, att skälen deremot kunna anses vara af en jemförelsevis högst underordnad vigt.
Härvid kan då först anföras, att genom den sålunda i allmänna rörelsen ökade tillgången på hårdt mynt, alla enskilda banker kunde åläggas att med sådant mynt inlösa sina sedlar, hvarigenom ock dessa banker mer än hittills blefve intresserade uti att metalliska kassan vidmakthölles, samt tillika att rikets myntvärde upprätthölles.
Men det vigtigaste och förnämsta skälet för 1-rdrs-sedlarnes indragning är naturligtvis den, genom silfvermynts begagnande i större mängd, allmänheten bibragta riktiga uppfattningen af hvad med mynt rätteligen bör förstås, nemi. den metalliska valutan och icke dennes representant, papperslappen.
Med en sådan kännedom skulle allmänheten måhända mer än nu uppmärksamma de lagstiftnings-åtgärder, som berörde denna del af landets tillgångar, och man skulle kanske i sådant fall dervid tillvägagå med större försigtighet och klokhet än förr, då allmänheten icke fick kännedom om en stats-bankrutt förr än det redan var för sent att kunna, om ej förekomma densamma, dock i någon mån förminska dess skaliga följder.
Ty om silfver vore mer allmänt i rörelsen begagnadt, skulle, vid en annalkande statsbankrutt, denna på förhand bebådas genom det osvikliga och alltid sig dervid visande kännetecknet att silfvermyntet blef mera sällsynt, emedan man visste sig deri cga en verklig valuta — och derföre gömde detsamma tillsvidare.
För allt det silfvermynt, sorn vid sådana kriser vore i rörelsen utelöpande, sluppe allmänheten således gå in i bankens konkurser, i hvilka vanligen gifvits kreditorerne dåliga ackord, de der i sednare tider fått namn af realisationer.
En realisations bestånd beror eller upprätthålles visserligen icke endast deraf, att en större mängd silfver är i allmänna rörelsen utelöpande, men de menliga följderna af bankens oförmåga att i en framtid kunna med silfver inlösa sina sedlar, förminskas i samma mån som silfvermynt är i rörelsen utelöpande.
Man hör väl medgifvas nyttan deraf, att allmänheten bibringas denna riktiga föreställning om ett mynts rätta betydelse genom silfvermyntets spridande i rörelsen; och, säger man, genom skillings-sedlarnes indragning kan detta ändamål anses »vara åtminstone till någon del vunnet.»
Men ligger icke just i denna förklaring ett ytterligare skäl för älven 1-rdrs-sedlarnes indragning, enär derigenom det afsedda ändamålet i än vidsträcktare mån naturligtvis måste anses vara ernådt, likasom ock erfarenheten visat, att det hårda myntet icke kan komma till ett allmännare begagnande i rörelsen, så länge sedlar å alltför låga värden från banken utgifvas.
Men, invänder man, det är ju för realisationens bestånd ingen fara å färde, för att man skall behöfva vidtaga en åtgärd, som anses innebära ett så stort förminskande af den beqvämlighet, som Den 4 Mars f. m. 35 1-rdrs-sediarne vid liqvider gifva, och hvilken åtgärd derföre skulle komma att framkalla ett stort missnöje.
Har icke en trehundraårig, bedröflig erfarenhet om de sex våldsamma myntreduktioner och sju stats-bankrutter eller s. k. realisationer, genom hvilka sistnämnde den med 4 mark 1560 inlösbara specien nu måste med motsvarande 192 mark inlösas, kunnat tillintetgöra de sangviniska förhoppningarne om den sednaste realisationens alltjemt fortfarande bestånd?
Eller behöfves väl mera än ett krig, eller blott ett verkligt missväxt-år, eller en äfven på oss menligt inverkande penningekris i utlandet, eller eljest ofördelaktiga handelskonjunkturer för att hägringen af den tillitsfulla penningeställningen skall försvinna orh densamma visa sig i sin rätta dager, med alla våra millioner — i skuldsedlar, såsom den enda qvarstående nakna verkligheten!
Må banklagstiftningen framför allt annat alltid sträfva derhän, att — om icke omöjliggöra — det står ej allena i dess magt — men åtminstone så mycket som möjligt försöka förringa de skadliga följderna af en stats-bankrutt, som i en framtid är lika sannolik, som erfarenheten visat att i en förfluten tid den varit ofta förekommande.
Jag får således fortfarande lifligt förorda 1-rdrs-sedlarnes indragning, på sätt Hr Lagerhjelm i sitt nu afgifna yttrande föreslagit.
Man har ofta och med rätta påstått att ett lands penninge-ställning till viss del kan bedömmas efter den gångbara lägsta sedelvalören.
I England t. ex., som, oaktadt sin stora statsskuld, säkerligen befinner sig i de lyckligaste financiella förhållanden, är den lägsta sedelvalören nu 5 pund st.
Under kontinental-kriget nödgades banken utgifva sedlar på 1 pund st., men detta ansågs så farligt för landets kredit, så betecknande för det förtviflade i ställningen, att dessa sedlar straxt efter freden indrogos och aldrig sedermera återkommo i rörelsen.
Det är endast i bankrutterade länder, eller de hvilka närma sig en dylik katastrof, der. sedelvalören nedgått till en sådan obetydlighet, som t. ex. i Österrike.
Efter en följd af olyckor har detta stora rike icke vidare något mynt, blott papperslappar.
Till och med Turkiet har erkänt vådan af att låta det mindre myntet utträngas af papper.
Sultan försökte nyligen att utgifva små sedlar å 1 piaster, menen så stark ovilja häremot utbröt genast i hela landet, att storherrn, ehuru enväldig, likväl skyndsamt måste afstå från en finansoperation, lika nyttig för hans enskilda, som skadlig för folkets kassa.
Huru kommer det sig då, att Sverige ensamt bland väl ordnade stater ännu fasthåller vid en så låg sedel-valör?
Jo derföre att vi uppvuxit under en 20-årig statsbankrutt.
Under den halfva mansålder då bankens lucka var stängd och ingen invexling af sedlar egde rum, under denna tid, som för alltid bort afskräcka från pappers-systemet, hafva vi införlifvat oss 36 Den 4 Mars f. lii. med den olyckliga åsigteu att papperslappar och penningar äro detsamma.
Månne nu ej vore tid att småningom reda begreppen och återgå till verkligt mynt.
Om pappers-ettorna borttagas, skall åtminstone arbetaren få sin lön i reda penningar.
Vinsten häraf torde hastigt visa sig i ökad hushållsaktighet.
Den vackra silfverslanten gömmes långt heldre än den smutsiga, trasiga papperslappen.
Det är en sanning, vitsordad af alla andra länders erfarenhet.
Den enda orsak, man andragit för riksdalers-sedlarnes bibehållande, är den, att de äro så beqväma att man icke behöfver några särskilda pungar till deras förvarande.
Mina Hrr! är icke ett dylikt skäl verkligen barnsligt.
Då hela den öfriga civiliserade verlden kan begå sig utan smått pappersmynt, måtte väl äfven vi kunna göra det, I påminnen Eder säkert klagolåten, när skiilingssedlarne borttogos.
Hvad de der 12-skillingarne då voro förträffliga, och silfvert obeqvämt, ohandterligt, skrymmande, lätt borttappadt m. m.
Jag undrar dock, om nu några år efter förändringen en enda menniska i hela landet ville återfå de gamla papperstrasorna.
Alldeles på samma sätt kommer det att gå med ettorna, hvars aflysande vore i min tanka en lika klok finans-operation, som en önsklig snygghets åtgärd.
För min del är jag af den öfvertygelse att, då 2 Stånd redan beslutat att bibehålla dessa s. k. olyckliga ettor, R. o. Ad. äfven borde göra detsamma.
Jag hyser denna önskan först och främst med afseende på den stora obeqvämligheten att icke hafva sedlar af mindre valör än 5 rdr.
Jag beklagar att 3-rdrs-sedlarne hafva försvunnit, men ännu mer skulle jag beklaga, ifall äfven luiksdalrarne borttogos, ty då vet jag knappast huru man skulle bete sig t. ex. när det kom i fråga att afsända 4 rdr 90 öre.
Huru besvärad skulle man icke i landsorten finna sig, aft alltid vara försedd med så stora qvantiteter silfver, som behöfdes för den dagligen rörelsen.
Men äfven för bankens eget intresse tror jag ej att det vöre likgiltigt, om dessa sedlar indrogos, ty om det än skedde långsamt, skulle ändå 4 å 5 millioner i silfver komma att utgå från banken, och således skulle dess nuvarande metalliska kassa aldeles onödigt nedgå från 16 till 11 millioner, en omständighet, som jag skulle tro tåla att noga tänka på.
Man har höglärdt påstått, att det vore bättre att silfret vore utspridt i landet, än att det förvarades i bankens hvalf.
Jag är af en alldeles motsatt tanka, så länge banken icke har öfverflöd af silfver.
Vidare har man yttrat den fruktan, att om man bibehöll dessa småsedlar, så skulle allmänheten på landet införlifva sig med den tron att papper är penningar; men det kan man vara ganska lugn för.
På landet förstår man lika väl som inom dessa murar att sedlar icke äro mynt, utan blott re - Den 4 Mars f. m. 37 presentanter deraf, men roan förstår äfven sin egen beqvämlighet, som aldra bäst bevisas deraf, att ett så stort belopp, som 4 å 5 millioner uti ettor, håller sig ute i rörelsen.
På grund af hvad jag anfört, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts Utlåt.
Jag erkänner visserligen att den af revisorerna ifrågasatta åtgärden i och för sig icke skulle hafva så särdeles stort inflytande på landets myntförhållanden, emedan det blott är fråga om indragande af den lägsta sedelvalören, och värdet af alla sådana utelöpande sedlar icke är så betydligt i jemförelse med dun metalliska fond på det hela, hvilken måste förefinnas för myntvärdets upprätthållande; men denna åtgärd är att anse som en länk i en kedja, som skulle leda till att anskaffa klingande mynt i rörelsen; brister en af läkarne, så går äfven hela kedjan sönder.
Att få så mycket silfver som möjligt i rörelsen, anser jag hafva stora fördelar med sig.
För det första skulle det, tvärtemot hvad Hr I)e Maré sagt, bibringa menniskorna ett rätt begrepp om hvad mynt är, hvilket de icke nu hafva.
Här i Sverige hafva vi nemi. en grundlagsparagraf, som säger att papper är mynt, ett mirakel af den sort, som eljest endast dekreteras i Kyrkostaten.
För det andra skulle det betydligt bidraga till bankens förmåga att upprätthålla realisationen.
Det skulle äfven förbättra vår handelsställning.
Såsom nu förhållandet är i Sverige, så har här uppstått tvenne värdemätare, papper och silfver; hvad vi köpa inom landet, betalas med papper, och hvad vi köpa i utlandet, liqvideras med silfver.
Vidare skulle genom klingande mynts användande åstadkommas en mindre fluktuation i rörelsekapitalet och förhållandet med den utländska handeln bättre regleras.
Det är föreskrifvet att de enskilda bankerna skola inlösa sina papper med riksbankens sedlar, och icke med silfver.
Hufvudskälet hvarför de icke kunna inlösa dem med silfver, är att de icke hafva något underlag för sina operationer, de knnna icke bestämma värdemätaren efter sina egna operationer; detta skulle stadgas mycket bättre, om silfvermynt funnes i landet och bankerna kunde åläggas att dermed inlösa sina papper.
Hr De Maré har fruktat att den ifrågav:de åtgärden skulle medföra en minskning i bankens fonder och föranleda uttagning af silfver.
Om så skedde, skulle detta till en början föranleda en minskning i handeln med utlandet, till dess denna handel hunnit anskaffa så mycket silfver som behöfdes i den dagliga rörelsen, ty det är just genom handeln som detta kom mer in i landet.
Af de talare, som uppträdt emot riksdalerssedlarnes afskaffande, har egentligen ett skäl blifvel anfördt, nemi. beqvämligheten; men jag får bekänna, att jag i financielt|hänseende, som i alla andra, tror det vara högst betänkligt att föredraga det beqväma framför det rätta. 38 Den 4 Mera f. m.
På grund af livad jag anfört, får jag anhålla, attR. o. Ad. måtte afslå Utsk:ts hemställan och bifalla afskafiändet af 1-rdrssedlarne, så att, i den mån de indragas, icke flera må utgifvas. Gr. Sparre, Erik:
Jag är icke finans-karl och jag vill således icke inlåta mig i strid med de Hrr, som yttrat sig mot Banko-Utsk:ts Mern. och för nödvändigheten att aflysa 1-rdrssedlarne, men jag måste erkänna att jag finnér det vara vida beqvämare att hafva riksdalerssedlar än silfvermynt.
Jag anser dock icke allenast att de äro beqväma, utan de äro äfven nödvändiga för landsorten, ty der är det ytterst svårt att erhålla tillräcklig tillgång på silfvermynt, i synnerhet i de orter, som äro aflägsna från jernvägen och der försändningen således är svårare.
Jag har nu till Borås-bolaget insändt 10,000 rdr för att få dem vexlade, emedan man i landsorten icke kunde förse sig med erforderligt antal småsedlar.
Om jag nu för detta ändamål skulle hafva ditsändt 10,000 rdr i silfver, så hade denna transport blifvit ganska svår och besvärlig, och jag bekänner att jag gör så mycket afseende på bevämligheten, att jag anser att landsortens intresse i detta afseende bör ses till godo.
Man kan icke öfvertyga mig derom, att om icke riksdalerssedlarne funnes, tillgången på silfvermynt skulle vara i någon mån större, utan jag är öfvertygad om att den skulle vara lika otillräcklig
Vi veta ju att guldsmederna nedsmälta dessa mynt och använda dem till sina behof.
Man har citerat utländska förhållanden och åberopat att man i andra länder icke rör sig med pappersmynt af någon låg valör; vi veta dock att i Preussen utfärdas sedlar på en thaler, men här vill man icke tillåta oss att hafva sedlar på mindre än 5 rdr.
Jag kan icke inse hvarför vi icke kunna få behålla ett mynt, som är beqvämt, och som i någon månärjemförligt med det sorn finnes i andra länder.