Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
F. stadgar nemligen: »Går Konungen i fält, eller till aflägsnare inrikes orter eller till Konungariket Norige reser, förordne tre ledamöter af Stats-Rådet, under den ordförande, som Han, antingen ibland
Prinsar af sitt bus eller ibland Stats-Rådets ledamöter, särskildt nämner, att föra regeringen i de mål, Konungen föreskrifver.
Med de mål, Konungen då Sjelf afgör, förhålles på det sätt 8:de §:n stadgar.
Då återstå således endast 6 eller 7 rådgifvare att medtaga i fält, och det är troligt, att Konungen begagnar sig deraf, för att bibehålla rättigheten att afgöra vissa regeringsärenden, synnerligen som han icke behöfver medföra mera än tre Stats-Råder utom föredraganden.
En talare har sagt, att då man anser att i den allmänna föreställningen gränsen emellan orden afhandling och förbund är tydlig, så är det besynnerligt, att man icke sjelf tilltrott sig att gifva en definition härutinnan.
Det är i allmänhet ganska svårt att göra definitioner, och jag skulle icke heller hafva försökt att göra det, så framt jag ej blifvit uppkallad.
Jag tror nemi. att med förbund bör förstås ett aftal emellan tvänne eller flera makter om ömsesidigt understöd mot en tredje, då deremot afhandling icke är något annat än en öfverenskommelse eller ett kontrakt rörande enskilda intressen.
Dessutom, om jag icke oriktigt uppfattat hvad en talare yttrade derom, att man icke nu behöfde intaga denna förändring i grundlagen, emedan den H. I. 22 338 Den G December f. m. redan i praktiken tillämpas, så, om det är sannt, att frågor om förbund icke föredragas och afgöras annat än i Stats-Rådets närvaro, synes anledning tillräckligt förefinnas att intaga ett dylikt stadgande i grundlagen, då dess behöflighet redan blifvit i praxis ådagalagd.
Frih. Cederström, Rudolf: Då Konst.-Utsk:t vid sista riksdagen framlade detta förslag att hvila till grundlagsenlig behandling vid innevarande riksmöte, anförde det i min tanke välgrundade skäl härför, att förslaget åsyftade att bringa öfverensstämmelse emellan åtskilliga af stadganderne i vår R.
Man finner t. ex. i dess § 13 föreskrifvet, att om Konungen vill börja krig eller sluta fred, skall han sammankalla Stats-Rådets samtlige ledamöter till ett utomordentligt Stats-Råd.
Men livar och en vet, att krig gemenligen icke börjas, utan att man förut sett sig om efter lämpliga bundsförvandter.
Då således, åtminstone i de allra flesta fall, afslutandet af förbund plägar föregå börjandet af krig, kan det då vara lämpligt, att grundlagen stadgar ett helt olika behandlingssätt af dessa båda slags, så nära sinsemellan beslägtade ärenden? ll:te §:n R.F. innehåller visserligen ang:de Konungens beslut i ministeriella mål, att »af sådana beslut må Konungen låta till Stats-Rådets kunskap komma, hvad honom nyttigt synes, så att äfven någon kännedom af denna Riks-Styrelsens gren mätte hos Stats-Rådet finnas.»
Det förefaller verkligen vid läsningen af denna strof, som om grundlagstiftarne till ett alltför tarfligt mått uppskattat behofvet för Stats-Rådets ledamöter att ega insigt i de ärenden, som röra landets utrikes politik, och hvilken dock måste i väsendtlig mån inverka på fäderneslandets utveckling till ökad välmåga och förkofran, eller tillbakaskridande till obestånd och förderf.
Man har sagt, att då K. M. går i fält, skulle det icke vara tjenligt, att han medförde rådgifvarne.
Men om vi rådfråga R. F., §:n 8, finna vi der, att allenast 3 Stats-Rådsledamöter, utom föredraganden, skola vara tillstädes i alla de mål, hvaröfver Stats-Rådet höras bör, med undantag af vissa, som i slutet af §:n finnas uppräknade.
Således synes, att ehuru önskligt vore, det hela Stats-Rådet hördes, är dock detta icke ovilkorligen åsyftadt.
Exc. Utrikes-Stats-Ministern har också vid denna öfverläggnings början behagat förklara sig finna förslaget öfverensstämmande med den konstitutionella principens anda.
Detta erkännande är för Konst.-Utsk:ts fordna ledamöter mycket tillfredsställande.
Vid sådant förhållande, och då de invändningar, som mot förslaget blifvit gjorda, icke synas mig vara af den betydenhet, att de kunna jemföras med vigten af den konstitutionella principens upprätthållande i våra grundlagar, vågar jag vördsamt å det föreliggande förslaget följaktligen tillstyrka bifall.
Den siste värde talaren må förlåta mig, om jag förklarar, att han begått ett misstag, då han Den 6 December f. ta. 339 trodde att min framställning grundade sig på en villfarelse.
Den innefattade endast, att om ifrågav:de förslag antages, skulle Konungen vara nödsakad, att, när han går i fält, medföra samtlige sina rådgifvare, som icke hafva förfall, hvilket jag ansett föga gagneligt så val för krigförandet, som Regeringen hemma.
Visserligen har det händt, att
Regenten äfven under fälttåg sysselsatt sig med andra än militäriska och diplomatiska ärender.
Man påminner sig t. ex. att Napoleon för effektens skull ifrån Moskau utgaf ett dekret om Franska Theaterns organisation; men sådant hör till undantagen.
Man har nu påstått, att Ko nungen endast behöfver medföra 3 Stats-Råd utom föredraganden, för att gifva råd vid ifrågav:de tillfälle. 1 8:de §:n R.
F. står likväl: »Stats-Rådets samtlige ledamöter, der de icke laga förfall ega, skola öfvervara alla mål af synnerlig vigt och omfattning. » Frih.
Då samhällen, så väl som enskilde, ovilkorligen icke kunna annat än vinna på att handla efter riktiga grundsatser, då Utrikes-Ministern har förklarat, att förev:de förslag är byggdt på en rigtig konstitutionell princip, och då dessutom ingen bestridt detta, så kan jag för min del icke annat än på det högsta tillstyrka, att det hvilande förslaget varder antaget.
Sprengtporten har sagt, att om detta förslag antages, skulle Konungen vara tvungen att, när han går i fält, för förbunds ingående medföra hela sitt StatsRåd.
Hvar Frih.
Sprengtporten hemtat stöd för denna åsigt, har jag icke kunnat finna.
Att han icke gjort det i detta förslag är säkert.
Der står nemligen: »Förbund må ej afslutas innan, enligt 8:de §:n, Stats-Rådet deröfver blifvit hördt.»
I 8:de §:n föreskrifves åter: »Ej må Konungen fatta något beslut i mål, hvaröfver Stats-Rådet höras bör, derest icke minst tre af Stats-Råden, utom vederbörande föredragande, tillstädes äro.»
När så är, kan jag icke inse, huru man från denna tydliga föreskrift kan leda sig till att hela Stats-Rådet skall medfölja.
Visserligen heter det i fortsättningen af §:n: »Stats-Rådets samtlige ledamöter, der de icke laga förfall ega, skola öfvervara alla mål af synnerlig vigt och omfattning etc.
Sådana äro: frågor och förslag om nya allmänna författningars vidtagande; om upphäfvande och förändring af de förut gällande; om nya allmänna inrättningar uti särskilda styrelsens grenar, med flera af dylik beskaffenhet.»
Der finnas således icke frågor om förbund upptagna, och vid sådant förhållande kan jag icke finna att sådana frågor kunna blifva föremål för samtlige Stats-Rådens hörande.
Då således, efter min uppfattning, något tvifvelsmål härutinnan ej kan uppstå, anser jag att blott 3 Stats-Råd, utom vederbörande föredragande, böra närvara vid frågor af omförmälde beskaffenhet. 340 Den 6
December f. m. Gr. Sparre, Erik: Grundlagen stadgar, att endast »högst nödiga och nyttige förändringar» skola i densamma vidtagas.
Jag hemställer, huruvida den nu ifrågav:de må anses vara af denna beskaffenhet.
Hr Utrikes-Ministern har sagt, att förslaget vore öfverensstämmande med grundlagens anda; »men,» har han tillagt, »jag kan icke tillerkänna det någon öfvervägande praktisk vigt.»
Vi hafva nemligen numera hunnit så långt i utvecklingen af det politiska lifvet, att det icke är sannolikt, att ej Konungen skall, innan han skrider till beslut i en så vigtig fråga som ingåendet af ett förbund, höra sina samtliga rådgifvare, eller åtminstone dem deribland, till hvilka han hyser det största förtroendet; och det är icke sannolikt, att StatsRåden skola vara så litet eniga sins emellan, att de öfriga ej genom dem, som Konungen tillkallar, skulle förmå att göra sin mening hörd äfven i frågor af diplomatisk natur.
Men, Mina Hrr! sådana omständigheter kunna emellertid inträffa, då det kunde vara mindre lämpligt att inleda underhandlingen om ett förbund med främmande makter inför 10 personer.
Jag hemställer, om icke bland dessa 10 någon kan finnas, som tillfälligtvis glömmer att iakttaga den tystnad, och icke blott tystnad, utan den grannlaga försigtighet, som i frågor af omförmälda beskaffenhet äro af så stor vigt.
Jag upprepar härvid, att med våra nuv:de förhållanden och den utveckling, vi i politiskt afseende hunnit, kan någon surpris för de öfriga StatsRåden icke ske.
Vi veta, att i traktater om förbund med främmande makter finnes ofta en eller annan hemlig artikel, och rörande dem torde det väl icke vara lämpligt att höra 10 personer, ännu mindre att Konst.-Utsk:t skulle ega att se dem.
Jag antager, att, vid afslutandet af ett förbund, Konungen afsänder en plénipotentiaire till den främmande makten, hvilken plénipotentiaire på K.
M:s vägnar afslutar förbundet.
Hvad skulle man säga i utlandet, om denne fullmäktige, efter att hafva blifvit ense med den ifrågav:de maktens regering, skulle nödgas förklara, att han måste underställa saken Stats-Rådets ledamöter härstädes?
I denna fråga är dessutom en annan omständighet att lägga märke till, nemi. vårt förhållande till Norige.
Vi veta att i Norska statsförfattningen finnes en väsendtlig brist derutinnan, att der icke stadgas någonting ang:de behandlingen af de diplomatiska ärenderna.
Jag har hört sägas, att för att afhjelpa denna felaktighet i Norska grundlagen, jemväl Norska Stats-Ministern deltager i behandlingen af dessa ärenden
Det är således en åtgärd, som n an vidtagit på sidan om grundlagen.
Om vi nu införa det föreslagna stadgandet i vår grundlag, torde man få höra nya anspråk ifrån Norige uppstå.
Man skall då icke blott fordra såsom en höflighet, utan såsom en rättighet, att hela Norska Stats-Rådet skall höras vid dessa afhandlingar.
På den fot, som de unionella frågorna f. n. stå, och då man i afseende å dem befinner sig i en afvaktande ställning, tror jag icke, att det kan var?
lämpligt eller klokt, att i den Svenska Den 6 December f. m. 341 lagen intaga ett stadgande, som kan föranleda nya anspråk från broderlandet.
Till följd häraf och ehuru jag instämmer med Utrikes-Ministern deruti, att förändringen är öfverensstämmande med grundlagens anda, samt då jag i öfrigt föreställer mig, att Stats-Rådets ledamöter skola ega den sammanhållning, som de böra ega, får jag instämma med de Hrr, som yrkat afslag.
Sparre tyckes i sitt nu afgifna yttrande mindre hafva fästat sig vid hvad 12:te §:n R.
F. innehåller, än vid föreskriften i den 4:de.
Denna § lyder: »Konungen eger att allena styra riket på det sätt, denna R.
F. föreskrifver; inhemte dock, i de fall, här nedanföre stadgas, underrättelse och råd af ett Stats-Råd, hvaYtill Konungen kallar och utnämner kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade, infödde Svenske män af den rena Evangeliska läran.»
Det tyckes mig som skulle Gr.
Sparre önskat, att ibland de här uppräknade egenskaperne jemväl borde inflyta epithetet: »tystlåtne.»
Men jag tror, att de, som ega alla de nyssnämnde egenskaperna, icke heller skola sakna den sista, och jag förmodar också att Gr.
Sparres anmärkning icke gällde Konungens vare.
Låtom oss alltså hålla oss vid den föredragna 12:te §:n. Gr.
Sparre har ansett den föreslagna grundlagsförändringen vara obehöflig under våra nuv:de förhållanden och den politiska utveckling, vi hunnit.
Men, Mina Hrr! man lagstiftar icke för ögonblicket; man lagstiftar för all framtid.
Våra nuv:de förhållanden kunna förändras, och vår politiska utvecklings nuv:de ståndpunkt bör lagfästas, på det den åtminstone må bibehållas.
Sparre ansett att, under en tidpunkt, då Sverige torde böra iakttaga en afvaktande ställning i afseende å de unionella förhållandena med brödrariket, vore det icke skäl, att å vår sida vidtaga ett sådant stadgande, som det ifrågav:de.
Som jag tror vår afsigt lämpligen bör vara att erbjuda brödralandet alla i sig sjelfva goda utvägar till enighet, så förefaller det mig som om just detta stadgande skulle kunna utgöra ett medel till en närmare anslutning emellan de båda folken, och äfven ur denna synpunkt således desto mer antagligt.
Sprengtporten har ytterligare invändt emot förslaget att derigenom skulle Konungen alltid nödgas höra samtliga StatsRåden vid ingående af förbund med främmande makter.
Ja, visserligen, så vida ett sådant förbund afslutes i hufvudstaden.
Sprengtporten trodde, att så äfven skulle ega rum, då Konungen gått i fält.
Enligt 8:de §:n R. F., jemförd med 43:dje §:n, finner jag, att Konungen vid sådana tillfällen icke behöfver medtaga flera än 3, högst 4 Stats-Råder.
Men hvad jag lägger vigt uppå, är att, derest ett enda Stats-Råd jemte föredraganden är tillstädes, så är K. M. enligt 8:de §:n, sammanställd med ll:te och 12:te §§:ne, nu verkligen berättigad, att, efter blott dessa tvännes hörande, ingå förbund med främmande makt. Konst.-Utsk:t, utan inskränkning i Konungens, 342 Den 6 December f. m. efter ett större antal Stats-Råders hörande, lagliga makt, att fatta och utföra det beslut, som han anser nyttigt vara, har ansett detta föreg:de hörande vara afvigt, ty, Mina Hrr! om det skulle hända, att Stats-Rådets flertal, eller det enl.
Konst.-Utsk:ts förslag tillkallade antalet af dess ledamöter, hade så grundade anmärkningar att göra emot förbundets afslutande, att deras invändningar och varningar hos K.
M. kunde grundlägga ett förändradt beslut, så att ett måhända vådligt förbund afböjdes, vore det icke då nyttigt, att sådana betänkligheters framställande inför K.
M. vore tillåtet, innan förbundet afslutades?
Slutligen har man talat om den förmenta otydligheten i ordet förbund.
Så är förhållandet med alla ord.
De kunna tydas på mångahanda sätt.
Vi påminna oss härvid den sägen, huruledes Kardinal Richelieu, då någon vände sig till honom med klagomål öfver någon, — på grund af angifvelse af förmenta förgripliga, men i grunden oskyldiga yttranden, — mot enskilda personers frihet vidtagen, af Kardinalen anbefalld eiler gillad förtryckande åtgärd, svarade: »Skrif 3 ord på en papperslapp, hvilka som helst, och jag skall deraf få anledning att skicka er på Bastillen.»
Således lärer det vara en omöjlighet, att någonsin utfinna ordalag, som ickej kunna misstolkas.
I 4:de §:n R.
F. finnes ett ord, som man visserligen aldrig förmodade skulle vara annat än olörtydbart, och dock har det gifvit under olika tider, ej från hvarandra aflägsna, anledning till helt olika tolkningar.
Det är ordet: »infödde.»
På samma sätt förhåller det sig med ordet »förbund.»
Detta ord innefattar, enl.
Konst.-Utsk:ts uppfattning deraf, någonting obligatoriskt, någonting som ålägger riket skyldigheter i förhållande till annan stat.
Så tror jag det bör tolkas, så har det gemenligen tolkats, och under denna förutsättning är det, som jag fortfarande vågar tillstyrka bifall å förslaget.
Den siste värde talaren har missförstått mitt yttrande, i hvad det afsåg de unionella förhållandena, och då detta möjligen kunde vara händelsen äfven med andra ledamöter af detta Stånd, anhåller jag att få tillägga några ord till förklaring. 12:te §:n i R.
F. lyder sålunda: »Konungen eger att i afhandlingar och förbund med främmande makter ingå, sedan han, enligt föreg:de §, deröfver hört Stats-Ministern för utrikes ärendena och någon annan tillkallad Stats-Rådets ledamot.»
Med detta stadgande i vår grundlag ingicks föreningen med Norige.
Norige kan således säga, att det ingått på, att de diplomatiska ärendena behandlas på sätt grundlagen föreskrifver, och då ingenting i Norska grundlagen finnes stadgadt i detta afseende, har praxis för dessa ärendens behandling blifvit sådan den nu är.
Om nu Sverige ändrar detta grundlagsstadgande derhän, att Konungen skall i fråga om förbund höra hela sitt Svenska Stats-Råd, sä är ingenting naturligare, än att Norige säger: »Vi hafva gått in på att de Norska diplomatiska ärenderna behandlas i närvaro af Svenska Utrikes-Ministern och ett Svenskt Stats - Den 6 December f. m. 343 Råd, helst sedan vår Stats-Minister dervid tillkallas; men när nu Sverige ändrat föredragningssättet för frågor rörande förbund, så att hela Stats-Rådet deri skall deltaga, så fordra vi också att liela Norska Stats-Rådet skall vid sådana tillfällen höras.»
Detta är orsaken, hvarföre jag ansett försigtighet i berörde afseende böra iakttagas.
Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Sparre anser att härigenom skyldighet för Konungen skulle uppstå, att äfven resa till Norige, för att afsluta ett förbund.
Jag ber att i detta afseende få hänvisa till 5:te §:n Riks-Akten.
Dess början lyder sålunda: »Så väl den Norske Stats-Ministern som de tvänne Stats-Råd, hvilka åtfölja Konungen, skola hafva säte och öfverläggningsstämma i det Svenska Stats-Rådet, när ämnen der förehafvas, hvilka angå begge rikena.» Norska Stats-Rådets rätt att höras vid handläggningen om förbunds ingående har således sitt stöd och sin anledning endast och allenast i denna 5:te §, och då denna § endast nämner Norska Stats-Ministern och tvänne StatsRåder, skulle det för mig vara intressant att få veta, hvarföre man säger att Konungen skulle vara nödsakad att företaga en besvärlig resa till Norige, då fråga om förbund förekomme.
Ehuru åtskilligt skulle vara att erinra emot de yttranden, som af några talare här afgifvits, äfvensom mot deras sätt att tolka slutmeningen i 8:de §:n R. F., vill jag dock icke upptaga tiden med en motbevisning.
Jag anser mer än tillräckligt, att de värde talarne medgifvit, att K. M., om förändringen i 12:te §:n antoges, skulle nödgas medföra 4 Stats-Råder i fält.
Men då händelser lätt kunna medföra, att en eller annan af dessa rådgifvare, till följd af fältlifvets fatiger, blifver förhindrad att utöfva sitt embete, torde det vara nödigt att några suppleanter medföljde, hvilket naturligtvis allt för mycket skulle försvaga styrelsens förande här hemma.
Det är detta, som jag ansett lika opraktiskt, som en Regering med Stats-Rådet i fält förefallit mig osannolik och föga förenlig med sjelfva krigförandet.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed afslutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af förev:de förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på förslagets antagande, hvartill svarades många ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på detsammas förkastande, då svaren utföllo med talrika och starka ja, blandade med många nej; och förklarade Hr Gr. o. Landtm, sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Liljencrantz begärde votering. 344 Den 6 December f. m, Upplästes och godkändes följande förslag till voteringspropos. : »Den som antager det i lista punkten af Konst.-Utsk:ts Mern.
N:o 2 upptagna förslag till ändring i ll:te och I2:te §§:na R. F., ang.
Stats-Rådets hörande öfver förbund med främman de makter, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, förkastar R. o. Ad. ifrågavide förslag.»
Ja — 73.
2:dra punkten, om det tillägg till 12:te §:n R. F., att Konungen icke må, utan R.
Stirs samtycke, blifva regerande Furste af utländsk stat.
Paijkull:
Då i Successions-Ordningens 8:de § stadgas: »Prins af K. Svenska Huset må ej, utan Konungens och Riksens Ständers samtycke, blifva regerande Furste af utländsk stat,» så ansåg förra riksdagens Konst.-Utsk. tillräckligt skäl, att ett dylikt stadgande rör.
Konungen infördes i R.
Detta var anledningen till Utsk:ts förslag, hvilket jag ber att få understödja.
Konst.-Utsk:t har såsom motiv för den nu föreslagna förändringen vid förra riksdagen anfört: »att förening emellan tvänne folk under en Konung väl kunde vara fördelaktig och önskvärd, så vida den vore frivillig och hvilade på ett fördrag, hvaruti deras ömsesidiga förhållanden samt Konungens ställning bestämdes på ett tydligt och omfattande sätt; men att deremot en sådan förening, om den blefve påtvingad af en tillfällighet och icke ordnades efter bestående förhållanden och allmänt godkända syften, troligtvis komme att betraktas såsom ett obehörigt band, inskränkande båda folkens sjelfständighet, och kunde föranleda till inveeklingar af ganska betänklig art.» Någon sådan förening med ett främmande folk, hvarigenom Svenska folkets sjelfständighet skulle i ringaste mån inskränkas, eller våra nationella förhållanden förändras, tror jag likväl icke är att under vår nuv:de grundlag befara.
Ty utan att R.
St:r medgifva ett upphäfvande, eller åtminstone, såsom i fråga om Norige, ett suspenderande af vissa grundlags-stadganden, lära våra förhållanden blifva alldeles oförändrade till det folk, som valde vår Konung till sin regent.
Det är endast för att hindra en ren personal-union, som det ifrågav:de stadgandet skulle vara behöfligt.
Sådant kan visserligen också vara af vigt, ty det
Den 6 December f. m. 345 kan icke vara likgiltigt för Svenska folket, om dess Konungs tid och hjerta delas med ett annat folk, som tilläfventyrs har stridiga intressen emot våra.
Vår grundlag innehåller likväl ett stadgande, som står ganska nära ett förbud för Konungen att mottaga främmande krona.
Det föreskrifves nemligen, att så snart han sätter sin fot på utländsk botten och så länge han vistas der, eger han ej att med rikets styrelse taga befattning.
Det är knappt troligt, att en främmande krona skulle bjudas eller mottagas, utan att en dispens från detta stadgande blefve ifrågasatt eller medgifven, och för sådant ändamål måste saken underställas R.
Då emellertid ett annat förhållande låter tänka sig, skulle jag ingenting hafva att anmärka emot det ifrågasatta stadgandet, om det funnes i vår grundlag, och min enda betänklighet mot det föreslagna tilläggets införande har varit den, att det möjligtvis i utlandet kunde väcka den föreställningen, att förändringen tillkommit af anledningar, som icke förefinnas.
Hr Fahnehjelm, (fustaf: H.
Exc. Hr Justitie-Stats-Ministern har nyss här förklarat, att H.
Exc. mot det nu förevarande förslaget till grundlagsändring icke hyste någon annan betänklighet, än att genom dess antagande möjligen i utlandet kunde väckas den föreställning, att sådant skett till följe af fruktan för sådana händelser eller förhållanden, till hvilkas inträffande dock inga anledningar förefinnas.
Det kan visserl. ej vara annat än af största värde, att hafva erhållit en sådan försäkran; men jag tillåter mig fästa uppmärksamheten derpå, att detta förslag, då det vid förra riksdagen hos R. o. Ad. förevar till pröfning, blef af Ståndet antaget med 107 röster emot 41.
Jag vet icke, om man ej skall kunna anse denna öfvervägande och betydande majoritet såsom ett uttryck af föreställningen om sådana förhållanden, på hvilka H. Exc. syftat; men att densamma är ganska allmän inom detta land, och att den hyses af ett starkt parti, så väl på ena som på andra sidan Sundet, tror jag ingen kan bestrida.
Man har velat påstå, men efter min tanka alldeles orätt, att införandet i grundlagen af detta stadgande skulle innebära en protest mot Skandinavismen.
Ett af våra största snillen har om en likartad företeelse i fordna tider, nemi.
Kalmar-unionen, sagt, att den var en händelse, som såg ut som en tanke.
Huruvida denna återuppståndna drömbild numera antagit tankens gedignare form, kan jag icke bestämdt säga, ehuru jag älskar att tro det; men skall den en gång kunna realiseras, skall denna framtidstanke någonsin kunna framträda som fullständig verklighet, så är första vilkoret, alt folket skall vara dermed fullkomligt förtroget, att den trängt tillräckligt djupt in i samhället, för att representationen må hafva fattat dess stora betydelse för Nordens framtid, och att folkets ombud må godkänna de vilkor, på hvilka en förening möjligen må kunna komma att ingås.
Vår tid är för öfrigt icke eröfringarues; det är 346 Den 6 December f. m. icke med svärdet, som man i våra dagar vinner nya kronor och länder; utan skall man förutsätta, att till de tvänne kronor, som redan pryda den Svenska Konungens hjessa, kommer en tredje, så måste det väl ske på underhandlingens väg och med begifvande af de stora makter, i hvilkas händer Europas öde hvilar.
Skulle då icke Svenska folket, som just är den persona moralis, hvilken denna angelägenhet närmast rörde, få hafva sitt ord med i laget, och bör ej denna folkets rättighet upptagas i grundlagen, som just är afsedd att bestämma de båda Statsmakternas ömsesidiga rättigheter?