Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När Margaretha omtalade sitt löfte, att tillhöra Magnus, då blixtrade åter en stråle af vrede i fru Catharinas öga, och hennes hand krossade tungt en framför henne på bordet stående, liten korg af med silke omspunnet papper, med hvars förfärdigande Cecilia under tillfrisknandet sysselsatt sig.
Dock, snart såg hon åter stolt och lugn upp, liksom om hon redan i verkligheten krossat den ingångna förbindelsen, såsom hon gjort med korgen.
Margaretha bleknade mer och mer, allt som hon nalkades slutet af sin berättelse, mötet på isen med den gamle presten, och de budskap, han medförde från holmen.
„Nu,“ fortfor hon, „gafs för oss ingen tillflykt mera.
Att återvända var omöjligt.
Huru kunde jag dervid se annat, än det gifna, att bortsläpas af dem, som förföljde mig och lemnas till pris åt vilda fiender?
Hellre måste jag välja, att med den, som hittills så ädelt beskyddat mig, dela om än sjelfva hungerns fasor, dem han ock endast för min skull utsatt sig för, ty lätt hade det varit för honom att undkomma, blott han ej haft mig att sörja för.
Men ensam lemnad med honom för månader, kanske ända till dess isen ånyo skulle slå brygga öfver sjön, och blottställd för den förskräckligaste brist, huru förstå, om jag ej sålunda utsatte mig för vådor, dem jag ej visste att undvika?
Och skulle jag dock genomgått allt och slutligen återkommit till de mina, huru skulle man ansett en så tillbragt tid?
Dunkla och orediga sväfvade sådana tankar i mitt sinne, då lutade Magnus sig till mig och sade:
„Margaretha, låt denna Gudsmannen välsigna vårt förbund, blif min maka.
Då denna svaga isskorpa, som nu betäcker sjön under våra fötter, inom kanske en dag smälter undan, då äro vi döda för verlden; må vi dock kunna lefva rena inför Gud, och dö tillsammans, om han så befaller.“
Margarethas kind hade nu vexlat till den djupaste rodnad; men fru Catharina deremot satt blek, nästan andlös.
Krampaktigt omfattade hennes hand karmen af den länstol, på hvilken hon satt; hon syntes färdig att resa sig upp, men ännu yttrade hennes tunga intet ord, endast blicken hvilade ytterst spänd på Margaretha, som fortfor: „o min mor, hvad hade jag icke velat gifva, för att i detta ögonblick hafva kunnat inhemta ert råd?
Tid var icke till lång obeslutsamhet.
Dock, Gud var mig nära, det kände jag nu mera än någonsin, en hastig suck till honom gaf mig åter mod och beslutsamhet, och, min mor, jag blef min räddares maka, för att inom samma timme skiljas ifrån honom: ty nu först uppenbarades genom ert buds ankomst, att man sökt och följt mig, endast för att lemna mig ert bref.
Och nu, min mor, min mor, förlåt mig och gif mig er välsignelse.“
Vid de sista orden hade Margaretha nedsjunkit på knä framför fru Catharina, som ännu ett ögonblick satt alldeles orörlig, men derpå reste sig högt med stolt hållning.
„Svaga, vacklande varelse,“ utbrast hon, „är det så Margaretha Boije skall knäböja inför sin mor, i medvetande af att i svaghet hafva vanhedrat sin höga ätt.
Var det en yngling utan börd och namn, som du borde behandla som en like ifrån början, för att sedan steg för steg falla i hans nät?
En man, i hvilken fröken Boije aldrig bordt kunna se annat, än en tjenare, skulle han få gälla för dig såsom jemnbördig; ty så djupt fallen vill jag dock icke tro dig vara, att en tjenare någonsin kunnat blifva dig farlig?
Fanns det inom dig ingen röst, som tillropade dig en varning, för hvarje steg du tog framåt på den olycksaliga väg till förnedring, den du beträdde?
Dock, hvad som är skedt, kan ej mera göras oskedt; men aldrig skall en vanbörding blifva Margaretha Boijes make.
Ångest och förskräckelse hade förvirrat dina sinnen; men en förbindelse, på sådant sätt ingången, kan lösas.
Vår vördige
Biskop skall ordna denna sak, af gammal välvilja för vårt hus, ehuru visserligen den vördige gamle, fastän en flykting från sitt stift, äfven annars aldrig undandrager sig att verka, hvad han möjligen till dess bästa kan verka.
Stig upp Margaretha.
När denna förnärmande vigsel blifvit tillintetgjord, då först kan jag åter som min dotter omfamna dig, men icke nu, då denna skamfläck besudlar ditt ädla namn.“
„Nej, nej, min mor, för Guds skull,“ utbrast Margaretha, „nej, nej! Gud har gifvit mig honom till make; hans är jag, till dess Gud sjelf behagar åtskilja oss.
Honom tillhör jag, hans förblir jag, oss förmår ingen jordisk makt skilja.
Kanske skall jag aldrig återse honom, det vet jag ej; men hans förblir jag i lif och död, i närhet eller fjerran, i glädje eller jemmer.“
„Margaretha, du vet ej mer hvad du talar, gå och hvila ut, att ditt förstånd må reda sig.“
Hastigt reste sig nu Margaretha och sade bedjande: „min mor, min mor, betänk hvad ni gör, innan ni tar ett sådant steg.
Betänk att om ni lyckas, så har ni krossat er dotters hjerta.
„Margaretha, gå,“ sade fru Catharina strängt, och med långsamma steg aflägsnade sig hennes dotter.
Följande morgon, då Margaretha inträdde, hälsade henne fru Catharina på ett sätt, hvarvid väl föga någon fremmande skulle anmärkt något ovanligt, men hvilket Margaretha tydligt kände innebära ett aflägsnande.
„Jungfru Malin, lyft fram en stol åt fröken Margaretha;“ yttrade fru Catharina med en viss, för Margaretha ganska märkbar, betoning på ordet fröken.
Derpå sade hon:
„Margaretha, du bör på det skyndsammaste förse dig med en drägt, passlig att bära i din mors hus.
Se, der ligga tvenne klädningstyger.
Cecilia och isynnerhet jungfru Malin kunna hjelpa dig.“
Margaretha tackade ödmjukt sin mor för hennes omsorg och började genast klippa till af det ena tyget.
Begge voro till färgen grå.
Sysselsättningen med arbetet gjorde det mindre märkbart, att mellan mor och dotter intet samtal fördes.
En stund sednare inträdde Johan, som blifvit efterskickad af fru Catharina och föreställdes Margaretha, som en kär slägtinge.
Hjertligt helsade hon honom, ty hon visste redan genom Cecilia, huru han varit hennes och fru Catharinas beskyddare, äfvensom att fru Catharina, vid närmare förfrågningar om Johans möderneslägt, med nöje bemärkt, att han var med dem i skyldskap.
Slägtskapen var visserligen aflägsen, men ännu den tiden ansågs en förvandtskap, endast möjlig att uträkna, vida mer förenande, än nu ofta det närmsta blodsband.
Johans tjenst hos den ryska befälhafvaren var visserligen ett oförlåtligt fel i fru Catharinas ögon; men hon kunde dock ej helt och hållet undgå att erkänna, att just denna befattning satt honom i stånd att rädda henne och hennes dotter.
Hennes stränga grundsatser läto derföre något dagtinga med sig till fördel för den unge mannen, som, hennes ende manlige anförvandt i landet, nu en längre tid varit henne ett i allone lämpligt stöd i många förlägenheter.
Hon hade ock vant sig vid att anse honom som slägtens manlige representant.
Nu bjöd hon honom i ett annat rum, tillslöt dörren och började allvarligt:
„Denna gången måste jag vända mig till broder Johan i en ytterst grannlaga och högst bekymmersam sak.
Broder Johan kan deraf se det stora förtroende, jag hyser till honom.
Såsom vår ätts ende, här i landet vistande manlige anförvandt har han, efter mitt förmenande, såväl rättighet att om familjens angelägenheter erhålla kännedom, som ock skyldighet att ättens ära vårda.
Min olyckliga dotter Margaretha har, (med smärta omtalar jag denna nesa) förvirrad af besvärligheterna på en ångestfull flykt, slutligen drifven till en slags förtviflan, låtit viga sig vid en ofrälse, en man utan börd och utan rang, en, som aldrig kan under något vilkor erkännas som make till en fröken Boije.
Denna vigselceremoni, försiggången utan hennes moders eller anförvandters samtycke, är och måste vara olaglig och lätt att upphäfva.
Men den ena olagligheten bör icke godtgöra den andra.
Vår vördige biskop sjelf, eller, om det måste gå så långt, vår allernådigste konung skall afgöra denna sak.
En främmande inkräktare, eller ett consistorium nödfallsvis tillsatt, för att ej menighetens andliga vård må försummas, äro icke de, som kunna döma i en sak af sådan vigt, som denna.
Till brefvexlings förande i detta ärende fordras Furstens tillstånd, och det förmodar jag han icke skall förvägra på broder Johans förord.
Sjelf önskade jag att icke behöfva orda i denna affaire.“
Efter ett ögonblicks besinning svarade Johan: „vågar jag be att få veta namnet på den person, åt hvilken Margaretha gett sin hand.“
„Magnus Malm.“
„Den djerfve partigängarn!
Han har då verkligen ännu vågat sig till Finland, och i hvad ändamål?
Ännu en fråga ber jag att få göra: önskar Margaretha sjelf upplösandet af detta äktenskap?“
„En dotter får ej äga någon annan önskan, än hennes mor, till dess denna sjelfvilligt afträder sitt välde åt den make, hon väljer åt sin dotter.“
„Det är då således endast af lydnad, som hon medgifver denna skilsmessa?“
„I dag har jag ej talat med henne härom, och i går aftons var hon så upprörd, att jag ej kan anse hennes ihärdiga vägran för annat än en af sinnesoro verkad brist på nödig sjelfbeherskning.“
Johan steg upp och gick några slag fram och åter på golfvet.
Slutligen stannade han framför fru Catharina och sade: „tillåter min nådiga tante mig att få säga min tanke i denna sak?“
„Jag önskar höra den.“
„Man har fått misstankar om att denne Malm åter vågat sig till Finland, och han efterspanas nu.
Klok och uppmärksam som han är, tviflar jag ej på att han ju undgår alla vådor att blifva ertappad; men lemna
Finland måste han nu och kan svårligen på länge återkomma.
Tiden medför månget botemedel.
Bättre är ju, om
Margaretha godvilligt går in på denna skilsmessa, än om den sker med tvång.
Dessutom, en sådan vildfogel som denne Malm, ho vet om han någonsin återkommer för att göra anspråk på Margaretha, ifall kriget fortfar.
Och blir det åter fred, hvartill nu synes vara någon utsigt, så kan ju hela denna angelägenhet bedrifvas med vida mindre uppseende och omgångar än nu.
De få personer, som känna denna sak, kunna lätt förmås till tystnad, och alltsammans tör kanske förbli en ceremoni utan all vigt, som förfaller af sig sjelf, måhända på sin höjd med ett slutligt lätt vunnet bifall af Biskopen och consistorium, sedan de åter hunnit hemflytta efter sluten fred.
Den ledsamma händelsen behöfver sålunda ej bli en sak, känd af land och rike.“
Fru Catharina satt en stund begrundande.
Slutligen sade hon: „broder Johan kan ha rätt.
Jag vill tro att så kan ske.
Af otålighet att snart få en obehaglig sak afslutad må man ej förledas att förhasta sig.“
Fru Catharina bad nu Johan lemna henne ensam med Margaretha, som hon inkallade.
„Margaretha,“ började hon, „den obetänkta och brottsliga förbindelse, du ingått, är från detta ögonblick genom makten af din mors vilja bruten, ehuru omständigheter göra, att jag ännu på någon tid nödgas uppskjuta att på denna skilsmessa fästa lagens insegel.
Men skild och upphäfven är dock för evärdeliga tider denna förbindelse, af hvilken du på intet vis får anse dig fästad; och må du vid min strängaste vrede icke våga att någon slags communication med denne man hafva, utan honom anse som den mest fremmande fremling.
Detta är min vilja, och må du veta att dig derefter rätta.
En djup hemlighet skall betäcka, att en sådan vanhedrande förbindelse någonsin blifvit sluten.
Och nu intet ord mera härom, innan det blir en nödvändighet att åter vidröra ett så högst obehagligt ämne, för att lagenligt upplösa det lagstridigt knutna förbundet.“
En vink med handen gaf Margaretha tecken att aflägsna sig.
Hon vacklade ut i det andra rummet och kastade sig gråtande i Cecilias armar, utan att ge akt på Johans närvaro.
Han nalkades henne och sade med låg röst: „bida tiden och hoppas.
Uppskof är redan en stor vinning.
Ser du huru jag, så fremmande, intränger mig i ditt förtroende; men Cecilia har berättigat mig att anse mig som er bror.
Farväl nu och lugna dig så mycket som möjligt, goda Margaretha.“
Johan gick, och de båda systrarna greto en stund tillsammans, till dess ett bud kallade dem till den efter tidens sed före kl. 12 anrättade middagen.
Margaretha, som ej vågade neka att synas vid bordet, måste bjuda till att lugna sig till det yttre, för att icke inför betjeningen visa sig upprörd.
Fru Catharina inträdde lugn och hög som vanligt, utan spår af någon sinnesrörelse.
Några dagar sednare, då Cecilia redan varit ett par gånger ute att hemta frisk luft, kom Johan en afton och föreslog att få följa de båda flickorna på en vandring uppåt det invid staden liggande Vuoriberget, för att derifrån, ehuru på afstånd, åse skådespelet af en rysk flotille, som skulle utlöpa.
Fru Catharina ansåg visserligen saken i sig sjelf så sorglig, att hon föga velat tillåta det, om hon ej ansett förströelse nyttig för båda sina döttrar, och Johan dessutom för ett godt beskydd i den af fiender hvimlande staden.
Dagen var ovanligt vacker och varm.
På en bergspets, hvarifrån man hade den bästa utsigt öfver åmynningen och den utanför liggande slottsfjerden, nedsatte sig de tre vandrarne, i detsamma det ena fartyget efter det andra för fulla segel, förda af en sakta vind, långsamt förbiseglade slottsudden.
Skådespelet var vackert, och dock hvilade de tre ungas blickar icke derpå.
Hos hvar och en af dem väcktes tankar af större intresse än stundens, ehuru olika hos hvar och en.
„Se,“ sade slutligen Cecilia, „huru vackert det är, se huru vågorna pryda sig med skimmer af den sjunkande solens guld, och dock är det vågor, som skölja finska stränder, som gå i Finlands sjöar, och som nu pryda sig för Finlands fienders skepp!
Dock, hvad säger jag detta åt dig, Johan?
Du är en besynnerlig menniska, ofta skulle jag vilja tro dig vara så god och fast som gull, och talar derför med dig ur mitt innersta hjerta; men så mins jag åter hvad jag så mycket måste ogilla, och då vore jag färdig att gråta öfver att du ej är sådan, jag ville tänka dig vara.“
„Cecilia, och jag ville dock så ogerna ogillas af dig.
Jag har kastat bort det dyrbaraste, mannen kan äga att hoppas, hoppet att en dag vinna fosterlandets kärlek!
Men se, Cecilia, ändå ville jag ej att du skall ogilla mig.“
„Kan jag väl annat?
Du, en svensk i rysk tjenst!“
„Jag är finne, icke svensk och än mindre ryss,“ svarade Johan med värma.
„Finland är mitt fädernesland, Finland, det snart sagt till en öken vordna.
Hvarför skulle finnen vara svensk?
När hörde du väl en svensk räkna sig till samma folk med oss?
Hån och förakt ha de gett oss; ordet finne har för dem varit nästan ett öknamn.“
„Jag är blott en flicka,“ återtog Cecilia, „och föga förstår jag mig på männers verk; men, ser du, äfven en flicka har sina funderingar ibland, och jag tänker så, att om än du hade rätt i hvad du säger, så har du ju ändå brutit din trohet emot kung och land.
Men huru har du rätt deri?
Så hörde jag från mina spädaste år, att Finland, det vilda, Sveriges eröfring, upptogs i broderligt förbund af svenskarne, och att Sverige ädelmodigt gaf Finland lagar, bildning, och framför allt kännedom om Gud.“
„Cecilia, nej icke var det min mening att i Sveriges förhållande emot Finland, hurudant det än må hafva varit, söka ursäkten för min tjenst hos den monark, hvilken nu endast som eröfrare beherrskar vårt land.
Men kanske funne du mig ursäktligare, om du kände mina skäl.
Någongång skall jag för dig omtala min lefnads skiften, kanske skall du finna mycket annorlunda då.“
„Nu, ack nu, bäste Johan,“ sade Cecilia lifligt.
„Vi äro här så ostörda.
Aftonen är så vacker.“
„Nå ja, må så vara; den är icke lång min lefnads saga.
Jag mins mig hafva berättat dig, att min mor, sedan hon råkat i fattigdom, flyttade på landet och snart vande sig att, genom inskränkande af alla onödiga utgifter, göra vår ringa förmögenhet tillräcklig för det angelägnaste.
Jag var ännu helt liten och fann mig väl, ty då jag hade min goda mor och mat för dagen, saknade jag intet.
Men då utbröt den förfärliga farsot, som ödelade vårt land de sednaste åren af det förflutna århundradet, sedan missvext och hungersnöd förut härjat till den grad, att för farsoten intet syntes qvar att taga.
Min mor föll ett offer för pesten.
Gråtande vandrade jag ur vår ringa boning, för att söka hjelp hos någon af grannarne.
Jag gick från gård till gård.
Döde eller med döden kämpande mötte mig i alla hem, förtviflans stelhet hade gripit de få öfverlefvande, eländet var för stort, för att någon skulle bekymrat sig om andra.
Jag återvände slutligen hem ensam, utan råd, utan tröst eller hjelp, och låg tvenne dagar gråtande öfver min mors lik.
Slutligen började hungern plåga mig.
Litet bröd som funnits hade jag under dessa dagar småningom förtärt; ett barn glömmer ej hungern för sorgen.
Åter gick jag ut.
Ett stycke från hemmet mötte jag en blek, afmagrad gestalt, det var värden från vår närmaste granngård.
För honom klagade jag min nöd.
„Gosse,“ svarade han mig, „Gud har skickat dig till mig.
Mitt hemman är öde, alla äro döda, jag ensam är qvar, kom med mig!“
„Han vårdade mig som en far, och sålunda blef jag, ättlingen af en af våra äldsta adliga ätter, en verklig finne, en man af folket, i stället för en svensk, sådan vår adel mer och mer älskat att vara.
Men detta sorglösa lif blef alltför kort.
Väl hade vi länge hört huru kriget brann i andra delar af landet, men i vår nejd kände vi tyngst det krig, som fördes i aflägsna länder.
Några få tusen man fingo gå ut till Finlands försvar, under det att inom några år endast från denna del af landet ett halft hundra tusental utskrefs, för att skickas till krig på fremmande jord.
En ny utskrifning påbjöds strax efter det pesten ånyo anställt förfärliga härjningar.
Nu voro ej ens hemmansägare frikallade.
Min fosterfar jemte flere hundrade husbönder togos till soldater, och så lemnades äfven det hemman, der jag uppvuxit, öde, såsom åtminstone halfva antalet af alla de öfriga i landet.
Jag var tretton år då, en rask och manhaftig gosse.
Min längtan hade länge varit att få studera, men jag kunde göra nytta vid jordbruket, som saknade händer.
Nu var jag blefven ledig; men utan alla utvägar till bergning.
Förtröstan och ett frimodigt hjerta, det hade jag likväl och vandrade till Åbo för att anmäla mig till skolgång.
Rum fick jag lätt.
Gårdar i mängd stodo öde, utmätta för obetalte kronoutskylder, men köpare funnos ej.
Väl talades om att i ett kungabref lofvades afprutning på finnarnes utskylder; men pengarne behöfdes, och så utpressades hvarje penning, under det löfte gafs att efter krigets slut särdeles sörja för Finlands uppkomst.“
„Qvarter hade jag, som sagdt är, mat tiggde jag mig till och svalt deremellan, och min goda vadmalsjacka höll en rund tid att slita på.
Men kriget blef allt mera hotande.
Det vapenföra manskapet hade dels dött i pesten, dels blifvit bortkommenderadt ur landet.
Penningar funnos ej; allt hvad som funnits i landets kassor, i publika dyrbarheter, och hvad som genom subskriptioner kunnat samlas, fördes till Sverige.
Jorden låg till det mesta obrukad och gaf intet.
Men från svenska senaten kom en uppmaning till finska folket, att med „enighet och samlad makt visa sin gamla trohet och göra fienden tappert motstånd.“
„Visserligen gaf konungen ordres, att trupper skulle marchera hit, och spannmål och proviantpersedlar till underhåll anskaffas, „efter deras eget manskap var med pesten utgånget,“ såsom orden föllo sig, och att allmogen skulle förses med gevär och anmodas att „passa upp på ryssarne och harcellera dem vid alla tillfällen, hvar de ville ströfva och plundra;“ men icke hörde man af att första delen af befallningen särdeles blef efterkommen.
Hvad sednare delen vidkom, så åtlyddes den punktligen, och finnarne reste sig med en kraft, den man ej mera kunnat vänta i det förödda landet.
Äfven gubbar och barn gingo mangrannt ut att möta fienden.
Befallning kom, att studenter och skolgossar skulle exerceras och med akademiens medel beväpnas; men akademien hade inga medel, och de få i landet ännu qvarvarande professorerne klagade: „att om den studerande ungdomen blefve förstörd, vore det slut med all bildning i landet.“
Nästan alla ståndspersoner, svenskar till börd och hjerta, hade lemnat fosterlandet i sticket och räddat sig till Sverige, och nu skulle äfven den uppvexande bildningens brodd förstöras, och landet sålunda återfalla i barbari.
Deras jemmer hördes icke, befallningen måste åtlydas.“
„Jag var en af dem, som utmarscherade.
Min vadmalsdrägt var redan temmeligen sliten, och den var dock det enda värn jag ägde mot köld och oväder.
Men mitt hjerta klappade så mycket varmare derunder, och hvem tänker på huru illa man sliter, då man lifvas af enthusiasm och går att strida för kung och land?
Och min fjortonåriga enthusiasm var stor, och min stolthet icke mindre.
Men mitt stolta mod blef icke långvarigt; jag blef fången och jemte en mängd andra fångne landsmän bestämd att föras till Ryssland.“
„Då var åter Guds hand med mig, som så ofta förr, och furst Galitzin fästade sin uppmärksamhet vid mig, då han såg fångarne.
Han talade vänligt till mig, men jag var ond och svarade honom, som jag tyckte, med mycken stolthet, ehuru jag hade möda att hindra tårarna att bryta fram.
Fursten log åt mig, och barnkär, som ryssar ofta äro, tog han mig smekande under hakan.
Detta sårade åter min krigiska stolthet så, att jag rätade upp mig och bjöd till att se rätt manhaftig ut.
Fursten roade sig åt min morskhet, frågade mig hvad jag hette och tycktes ännu mera deltaga för mig, sedan han hört, att jag genom min börd syntes ernad för ett helt annat öde, än det jag hittills pröfvat.
Han lät föra mig till en officer i vård.
Jag var temmeligen länge omedgörlig, men måste dock småningom lära mig att blifva fogligare.
Fursten sörjde äfven för, att jag erhöll undervisning, och började innan kort använda mig vid förrättningar, der jag, som finne, kunde gagna honom mer än en utländing, men ock sålunda blef i tillfälle att mest gagna mitt älskade fädernesland.
Vid krigets härjningar lyckades det mig äfven ofta att rädda åtminstone enskilta personer.
Det var väl endast droppar af lindring i denna ocean af elände, men det var ändå trösterikt för mig.
Och sednare, när hela landet låg underkufvadt och blödande ur tusende sår, då gafs tillfälle till verksamhet, för att så mycket som möjligt bjuda till att hela, eller åtminstone mildra dem.“
„De dokumenter och fullmakter, mig vid många sådana tillfällen lemnades, voro af den art, att de af mig lätt kunnat missbrukas, men misstroende har fursten aldrig visat mig.“
„Nåväl, jag är i rysk tjenst, och lyckas det att vinna den fred, vi nu så längtansfullt emotse, så är jag en föraktad renegat i mitt fädernesland, och i ett främmande söker jag mig aldrig ett hem.
Men du, Cecilia, förakta mig dock icke du!
Jag behöfver någon, som förstår mig, någon, hvars hjerta klappar som mitt för vårt land.
Se, Cecilia, under den främmande eröfrarns välde har dock ett slags lugn börjat sprida sig.
Folket har börjat foga sig i hvad det ej mera kan ändra, jorden besås åtminstone delvis åter, de öfverblifna männen ha uppsökt sina hem och börjat odla de gräsbevuxna tegarna, gudstjenst hålles åter i kyrkor, der nyligen ännu vilda foglar nästade, till och med en och annan skola har börjat sin verksamhet; men ack, arma fädernesland, när skola hos dig seder och bildning åter gro?
Dina ädla, dina bildade hafva flytt och lemnat dig åt ditt öde.
Bönder och skrifvare, ofta redlige, men alltid okunnige, måste tagas till embetsmän.
Djeknar äro församlingarnes själasörjare.
Det långvariga kriget har förstört folkets seder.
I finska folkets hjerta bor dock ännu kraft; fred blott, och det skall ännu höja sig.
Men hvilken fred gifves det väl för Finland, Sveriges förmur, som det så lämpligt benämnes?
Visserligen vill Sverige icke mista denna förmur, icke heller låta den så förfalla, att den ej mera kan tjena till skydd.“
„Men bröder?
Se om den fine svensken, då han råkar komma hit öfver, se om han vill erkänna oss för bröder, der han går och ser förnämt ned på vår fattigdom, vår illa ansade jord, vår brist på bildning, sedan blomman af landets folk, dess största krigare, dess snillen, dess must och penningar blifvit dragne till Sverige äfven i fredstider, då alltid hvarje utmärktare förmåga fästats der.
Och sedan allt blef oss sålunda fråntaget, då säges det: försvara eder och oss, sänd ert lands ädlaste, sänd de ynglingar, som utgöra ert hopp, er möjlighet att ännu en gång uppstå bland civiliserade folkslag, sänd ännu dem ut att slagtas.
Hvad mer, om fienden bränner edra hem och ihjälpinar edra barn, till hämnd öfver det envisa motstånd han röner öfver allt, der en arm ännu finns att mot honom höjas?
Börja finnarne dock åter få förmuren litet upphjelpt och i bättre skick, då rustar sig åter Sverige till krig.