Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att till besvarande få uptaga några af Utskits skäl.
Utsk:t säger att läsarne gifvit anledning till detta förslag; jag tror i olikhet dermed, att anledningen dertill icke var dessas klagomål, utan Justitie-kanslerns anmälan hos Kongl. Maj:t, i ändamål att förekomma söndringar.
Det är ganska sannt att nu förevarande förslag icke tillfredsställer separatismen; denna har också icke varit komitterades afsigt med förslaget.
De hafva funnit att handboken lider af brister, som måste afhjelpas.
Den är mycket rik på vackra ord, men måhända på bekostnad af kärnan.
I detta afs. tror jag, att det nya förslaget har stort företräde.
Nu säger Utsk:t att det icke försports någon allmännare klagan öfver vår handbok; men kan man väl begära, att det skall blifva någon sådan klagan öf - Den 8 Februari e. m. ver ett verk, som dock är grundadt på bibelordet?
Lika litet, säger man, bar någon särdeles tillfredsställelse lörnummits öfver det nya förslaget.
De, som förstå desse angelägenheter, äro viii egentligen våra prester, och de hafva gillat detta förslag.
Den förste talaren, som här yttrade sig, sade, att, ehuru han gillade hvad Utsk:t framställt, han dock ansåg att förslaget icke. varit underkastadt någon allmännare kritik.
Det har dock varit kändt och tryckt i mer iin 6 år, och det har äfven blifvit granskadt af två Riksdagars Prestestånd.
Man säger vidare, att det icke är något brådskande att antaga förslaget.
Det är likväl icke meningen att nu antaga det, ty äfven oin 11. 8t:r skulle göra det, beror det af Kongl. Maj-.t att fastställa R.
DA emellertid meningarne varit delade i afs. å förslagets antagande. vill jag icke yrka derpå i dess helhet, utan inskränker mig till hvad en reservant, Professor Sundberg begärt i afseende på 2, 4, 6, 7, 9—14 kapitlen.
Med uteslutande af de öfriga kapitlen, tror jag att det vore en stor fördel om de nu nämnde bletve antagna.
De böner, som innehållas i 2 kap., äro utan gensägelse mera kärleksfulla och mera grundade på kristlig anda, än i den gamla handboken.
Då jag tillstyrkt K. M:t att inhemta R.
St:rs yttrande öfver ifrågavarande förslag till förändrad kyrkohandbok, hvilket utgjort föremål för pröfning af sammansatta Lag- och Ekon.Utsk., är det klart att jag för min del måste anse detta förslag ega bestämda företräden framför den gamla handboken, och jag hade således knappast behöft begära ordet för att få denna min mening förvarad i R. o. Ad:s protokoll.
Jag medgifver att då man genomläser förslaget och jemför det punkt för punkt med gamla handboken, så kan man finna ett och annat uttryck, som för den, hvilken icke bedömer frågan ur lithurgisk synpunkt, kan synas bättre eller lika godt i na gällande handbok, samt att man också af sådan anledning kan tveka, huruvida förändringen är nödig.
Men jag är också lika öfvertygad om att hvar och en, som med upmärksamhet genomläser detta förslag, skall finna det ega så stora fördelar, att han icke skall tveka att skänka detsamma sin röst.
Efter hvad jag med tillförlitlighet hört, lärer emellertid förslaget genom två Stånds beslut vara förfallet, och det är således ingenting att derom säga.
Man måste värdera en känsla, sorn fasthåller vid en handbok, efter hvilken vi alla från vår barndom sett alla religiösa ceremonier förrättas, och man bör i detta afseende icke vidtaga någon förändring, förr än den af en allmän öfvertygelse påkallas.
Men jag måste likväl beklaga, om resultatet af denna Riksdags förhandlingar skulle blifva ett rent afslag, hvarigenom frågan måhända skulle vara fallen för en längre tid, än önskvärdt vore.
Det är nemi. klart, att om K. M:t af R.
St:r icke får erfara någonting annat, än en förklaring, det R.
St:r icke funnit skäl att antaga ett af K.
M:t framstäldt förslag, så gäller detta såsom ett afslag, hvilket åtminstone kan framkalla be - Den 8 Februari e. m. 357 tiinkligliet vid nit tili en följande
Riksdag liand ligga ett nytt förslag.
1 den stallning, jag innehar, anser jag det icke lämpligt att söka framkalla en önskan från R. o. Adis sida till K.
Majit, men jag ber att få förklara, att om jag varit i en annan ställning, skulle jag hafva sökt arbeta för en sådan utgång, att 11.
Stil- ingått till K.
Mit med en underd. framställning, att högstdensamme måtte under tiden intill nästa Riksdag låta vidtaga sådana åtgärder, hvarigenom det nya luindboksförslaget kunde blifva spridt bland församlingarne och således närmare kändt, på det att framställning derom måtte vid nästföljande Riksdag kunna göras till R.
Nu går detta icke an; men jag tror att det hade varit ett sätt. att förekomma den öro, som för närvarande finues och hvilken troligen inverkat på dem, som, ehuru de erkänt förslagets företräden, nu likväl förkastat detsamma.
Genom hela landet går ilen re ligiösa frågan; alla hafva omfattat den med största intresse, och det är derföre jag ber att R. o. Ad. måtte fästa större upmarksamhet vid dess behandling, än man eljest skulle göra.
Den förändring i system, som inträffat derigenom, att i spetsen för Eckles.- Depit blifvit satt en lekman i stället för en prest, har, efter min öfvertygelse, varit i så fall till stor fromma, som man eljest sett att de kyrkliga reformerna under den föregående regimen icke stigit ett tuppfjät framåt.
Det är derföre glädjande att i spetsen för detta Depit kommit en man, som har hela landets förtroende, erkänd skicklighet och kunskaper; och ehuru de reformer, som nu äro ifrågasatta, icke äro af någon genomgripande art, utan mera hålla sig till de närvarande fordringarna, är ^let dock med tillfredsställelse man ser, att man vill framgå på förbättringarnes och utvecklingens bana.
Jag erkänner dock, att jag anser en mycket vigtig fråga hafva blifvit afgjord under den nya ministern, nemligen frågan om kyrkomöten, hvilken blifvit afslagen, och jag började med anledning deraf verkligen frukta, alt de kyrkliga reformerna icke skulle gå. vidare framåt, utan det syntes som om man ville gifva företräde åt det prelatensiska förmynderskapet och absolutismen inom kyrkan.
En hädangången häfdatecknare har sagt, att det går en oro genom tiden; och han har rätt.
Det är icke dagens oro, som bortgår vid qvällen, det är en genomgripande oro inom hela samhället.
Det är tidehvarfvets ideer, som genomströmma både Kyrkan och Staten.
Med afs. härpå kan den kyrkliga representation, som vi här ega, icke upfylla det oafvisliga behof, som förefinnes.
Vi veta, Mine Hrr! att vår nuvarande representation är sammanblandad af elemeuter både ur Kyrkan och Staten.
Derigenom har också det onda upstått, att antingen Staten slukat Kyrkan, eller tvertom.
Vi veta också att med undantag af några reformer, som skett på de sednare åren, ingenting under de föregående femtio blifvit inom kyrkan uträttadt.
När vi t. ex. företaga deli fråga, som i dag utgör föremål för öfverläggningen, och efterse, huru den blifvit behandlad, så finna vi, att den blifvit af K.
Mit hänskjuten till PresteStåndet vid 1851 års Riksdag.
Vi finna också att den uteslutande hand - 368 Den 8 Februari e. m. lagts af detfa Stånd, och att det icke förunnats några lekmän att deltaga i komitterades arbete.
Följden har också blifvit den, att man så viii utom representationen sorn inom Stånden har föga eller ingen kännedom af detta arbete.
Hvarje lag måste utgöra ett uttryck af sin tids rättsbegrepp; om så är. måste också 1684 års kyrkolag vara ett uttryck af sin tids, som var absolutismen.
Man finner deraf att Dom-kapitlen föreslå och K.
M:t ensam beslutar i alla kyrkliga frågor, och församlingarne blifva icke hörda ens öfver hvad de skola bedja och tro.
Vi måste anse detta vara ett tyranni, och det finnes icke något värre sådant, än det som rör tro.
Men om Kyrkan skall kunna upfylla sin bestämmelse, måste hon på samma gång hafva en vexelverkan nedåt, som hon styres upifrån.
När vi besinna att redan ifrån kristendomens första tid kyrkomöten voro allmänna, t. ex. i Konstantinopel, så måste vi förundra oss öfver, att någon sådan utväg i vår tid icke finnes för församlingarne att få sina tankar och öfvertygelse]- uttryckta.
Om vi blicka omkring oss i andra länder, finna vi att der existera synoder.
Se vi t. ex. på det mest absolutistiska land i verlden, t. ex.
Österrike, så hafva dess protestantiska undersåter hållit synoder; mendell Svenska Kyrkan qvarstår på samma ståndpunkt som under enväldets tider.
Likväl har Staten undergått stora revolutioner och senast har den genom händelserna 1809 fått en helt annan form.
Bör icke äfven kyrkan i samma mån framgå på utvecklingens bana?
Bör den ej hafva en form, som, analog med Statens, inrymmer oss så pass frihet, att vi kunna få kyrkomöten.
Med anledning häraf, äfvensom af 59 § Ii.O., vill jag väcka en motion, hvarigenom jag önskar befordra införandet af dylika möten.
Men jag ber att få upläsa denna motion, sedan jag först yttrat mig öfver det förevarande förslaget.
En talare har berömt detta förslag och sagt, att det har många förtjenster.
Han yttrade äfven att, man och man emellan, ginge den föreställningen, att det skulle innehålla läran om abrenuntiationen och exorcismen.
Det är dock icke händelsen med detta förslag, men väl med det förut eller 1854 utarbetade.
1 allmänhet är det ganska farligt att vilja genom ett påbud införa en ny ritual, eller en ny liturgi eller agenda.
Vi veta t. ex. att i Preussen, då Fredrik Wilhelm år 1822 ville påbjuda en ny sådan, hvilken skulle utgöra en förening af den Lutherska och Reformerta bekännelsen, mycket oväsende till följd deraf upstod, sfi alt t. o. m. militären måste ar,litas.
Lugn inträdde icke förr än år 1829, då man måste utgifva en ny agenda.
Jag anser sål. att stor varsamhet är af nöden i denna sak; men då jag, ehuru ifrande fölen förbättrad handbok, anser att denna fråga bör behandlas på ett kyrkomöte, ber jag att få instämma i Utskits förslag.
Raab följande motion:
En vördad och lärd Biskop har i ett föredrag vid ett Prestmöte, för circa 13 år sedan, framställt den frågan: »Om med det orubbliga lugn, som herrskade inom Svenska kyrkan, icke tillika åt - Den 8 Februari e. m.
SS» följde, en säkerhet och en hvila, som kunde leda slutligen till likgiltighet, ,» Denna fråga ar påkallad och tiden sjelf har besvarat den.
Ur den likgiltighet och formalism, som behäftat och ännu fortfar att vidlåda vår kyrka, hafva vi blifvit sent omsider väckta af samina oro, sorn genomgår det religiösa litvet i alla bildade stater.
»De utomordentliga politiska skakningar — så fortfar han — sorn sednast öfvergntt Europas fastland, hafva en märkvärdig inverkan på folkens inre tillstånd, deras tänkesätt och seder, sorn icke varit utan inflytande på Norden, liksom de häftiga jordbiifningarne i Södern äfven hos oss kännas uti deras sista dyning.
Hvad dervid de inre förändringar inom kyrkan angår, så härleda de sig frän tvenne särskilda ursprung, den ena uppifrån, från lärarne och deras sätt att behandla läran, den andra nedifrån och bestående i förändringar inom länke- och iefnadssättet bland folket.»
Reformationens återgång till den äldsta kristendomens grundsatser och bruk upphiifde den politiska skilnaden emellan prest och lekman.
Presterskapets kall liar derigenom blifvit ett församlingens updrag, prestön lärare och predikare af ordet, förvaltare af nådemedlen; genom messoffrets försvinnande ej mera en offrare och medlare emellan Gud oell menniskor.
Saligheten har blifvit vär gemensamma angelägenhet.
Hunned är hierarkiens grund bruten.
Det kyrkliga medvetandet, elter mer än 1000:årig dvala, har med reformationen kommit in i församlingen och öfverstigit de gränser, prelaturen och enväldet för detsamma utstakat, reformationen har återbringat församlingen sin rätt.
Men reformationens män, som uppdrogo bevakandet af kyrkans högsta angelägenheter åt furstarne, hvartill de hade många skäl, hade icke så noga öfverlagt hvarthän det skulle föra.
Sedan efter de stora reformatiouskrigen församlingens deltagande i de kyrkliga angelägenheterna sä småningom aftog, i samma mån som furstemakten tillvexte, så förlorade folket sitt sammanhang med kyrkan, som allt mera blef papistisk och byråkratisk, ett kyrkligt appendix till den sig utbildande embetsmaniiastateri, med flere eller färre hierarkiska tillsatser.
Så befinner sig vår Svenska kyrka i närvarande ögonblick såsom en statsinstitution under regeringens högsta och presterskapets omedelbara ledning.
Visserligen kunna folkets representanter vid Itiksdagarne om kyrkans angelägenheter rådslå såsom om statens, dock hittills utan serdeles inflytande.
Visserligen eger PresteStit en fjerdedel i representationsrätten för Staten, men detta är något helt annat än kyrklig representation, hvarom presterskapets städning till kyrkan bärer omisskänneliga tecken; alltså mäste erkännas att denna representation icke kan sägas vara kyrklig, och att kyrkan lider af samma öde som Staten, att i närvarande ögonblick föreställas af en representation, som har föga bekantskap med dess väsende och rätta natur.
Det är nemligen påtagligt, alt våra Ständer hafva än mindre sammanhang med Kyrkan än med Staten, om de kunna sägas ega något, ty ingen kyrklig organisation sammanbinder folket med kyrkan, om icke kyrkorådet skall räknas för en :S60 Den 8 Februari e. m. sådan, ehuruväl den, i sitt närvarande skick, är utan ringaste inflytande, en pappers-organisation eller något dylikt.
Kyrkan saknar sålunda helt och hållet all representation.
För det första: en klagande hjord, missnöjd och otillfredsstäld, sönderfallande i schismer och sekter.
För det andra: ett presterskap, byråkratiskt, hierarkiskt, sökande i kyrkans gudomliga auktoritet anledningen för ståndsstatuter och privilegier — och det i en tid, då alla sådana äro försvunna eller existera blott till namnet — som gynna deras uteslutande makt och icke ega med den religiösa kulten annat sammanhang, än att bevisa den låga ståndpunkt, på hvilken kyrkoförfattningen befinner sig.
Och för det tredje den raskt framilande tiden med sin oro. reformbegär och revolutionära anda mot allt bestående, som hotar sjelfva statskyrkan med uplösning, om hon fortfar att vara prelaturens eller magtens ödmjuka slaf och icke reformerar sig i tidens anda.
Den kyrkliga författningen intager för kyrkans utveckling samma rum i det kyrkliga samhället, som statsförfattningen i den politiska staten.
På begges harmoniska utveckling beror folkets religiösa och politiska trefnad och utveckling, statens storhet och moraliska kraft.
I en stat med konstitutionella förmer måste raan hafva en med hänseende till kyrkan konstitutionel författning.
Ojemnhet i denna utveckling — en vida utvecklad statsförfattning eller politisk frihet, vid sidan af en långt efterstående kyrklig författning, hvilande pä religiös obscurantism eller intolerans eller kyrklig okunnighet och likgiltighet, gifver falsk riktning åt menniskans verldsliga sträfvanden och, utan att underbädda det inre lifvet med tillräcklig moralisk och religiös grund, åstadkommer en rigtning utåt — i det verldsliga lifvet — i köttet — som är källan till råa passioners öfvermakt, till hat, afund, egennytta och sedeslöshet, m. fl. laster, hvilka äro fräckare i våra dagar än eljest under mången föregående kyrkans utvecklingsperiod.
Men i fråga om en sådan kyrkoförfattningens utveckling framställer sig frågan:
»Skall, i den närvarande tiden, någonting serdeles gagneligt kunna uträttas, säger Thomander '), så måste man ha folket med sig.
Detta gähle i gamla tider om de bestyr, som då voro de vigtigaste, om krigets värf.
Ty det ena arbetet, såsom det andra, är ett stridens arbete, en oro och en kamp, der den enskilda styrkan, så stor hon än må vara, dukar under, om hon har mängden emot sig.
Man må förakta och hata den profana hopen så mycket man behagar, man må säga allt ondt om honom — och det är visst, att allt ondt kan sägas med sanning så väl om hopen, som om dem, som förmena sig deröfver uphöjda — folket måste vara med; detta är demokratiens sanning i despotier så väl som republiker.
Kyrko')
Om Svenska Kyrkans och Skolans angelägenheter.
Pen 8 Februari e. tn. 3fil mötet Iean, om det skall något uträtta, icke längre bestå af prester allena; så mycket förtroende behåller aldrig presterskapet i en kyrkostat.
Kyrkolagskomitén har föreslagit ett kyrkomöte med ett mindre antal lekmän bland dess ledamöter.
En lekman ifrån hvart stift bredvid en vald prest, äfvenledes ifrån hvardera, samt alla biskopar och begge de theologiska fakulteternas professorer skulle utgöra denna församling.
När dertill kommer att mötet endast skulle ha rådplägande rätt, så synes i sanning ingen våda för den verldsliga makten kunna upkomma af en så oskyldig sammankomst, med erkebiskopen som ordförande och ecklesiastikministern som regeringens kommissarie.
Onekligen gör äfven ett sådant kyrkomöte mera bråk och besvär än intet kyrkomöte.
Frågan är tillika huruvida man i våra dagar, utan ett föreg:de kyrkomöte, således endast på grund af några domkapitels skrifvelser och en skrifvelse ifrån Ständerna eller måhända ifrån PresteStåndet, skall kunna antaga en ändrad Kateches, en ändrad Kyrkohandbok, en ändrad Evangeliibok.
Till någonting så fantastiskt, som tanken på en förändrad Kyrkolag, behöfver väl frågan icke utsträckas.»
I Staten utveckla sig våra konstitutionella former, och den absoluta konungamakten har lemnat. allt mera plats för det konstitutionella majestätet.
F^olket intränger allt mer i styrelsen genom tidsenliga institutioner, hvartill räknas våra komunala och representativa organisationer.
Hvarför icke så inom kyrkan?
Här gäller hvarken mer eller mindre än vår andeliga hälsa och kan någon omsorg vara oss mera angelägen än denna.
Djupt genomträngd af tanken om behofvet af en kyrklig representation, hvarom så många kyrkans män förenat sig; i medvetandet af församlingens gudomliga rätt att deltaga i den kyrkliga styrelsen och lagstiftningen, går jag att vördsamt föreslå följande förslag för kyrklig representation, icke såsom någon nyhet inom det protestantiska kyrkolifvet, fast mera en tillämpning af den Bajerska protestant ska kyrkans författning på våra förhållanden, så mycket angelägnare, som den centralisationslusta, som utgör styrelsens karakteristik och som man bringat i system, särdeles hvad kyrkan angår, hvarigenom man förvandlar henne till statsdepartement, endast bringar ett säkrare förderf öfver vår redan i formalism sjunkna statskyrka.
Jag vågar derföre vördsammast föreslå följande nya kyrkliga organisation, nemligen : l:o.
Stiftsmötet.
Stiftsmötet består af: a) Stiftets Biskop, sjelfskrifven ordförande i Stiftssynoden. b) De öfrige Konsistoriiledamöterne. c) Stiftets alla Kyrhokerdar och v. Pastorer inom så väl stadssom landsförsamlingar. d)
En lägre prestman från hvarje prosteri.
För detta ändamål samlas prosteriets alla Komministrar och Adjunkter hos Kontraktsprosten, på hans kallelse, till val af leda - 302 Den 8 Februari e. m. mot för Stiftsmötet, 14 dagar förr än Stiftsmötet sammanträder.
Valet sker medelst slutna sedlar och frånvarande ledamot eger i valet deltaga genom valsedel, som insändes till mötets ordförande. e) Hvarje församling välje på allman sockenstämma, i öfverensstämmelse med K.
Förordn. för Sockenstämmor i Riket, inom sig i Maj månad hvarje år 2:ne lekmän till elektorer.
Pastor utlyser dag för valet i sockenstugan.
Inom hvarje prosteri sammanträda första söcknedag i Juni, på kallelse af Kontraktsprost, alla prosteriets elektorer i den församlings kyrka, vid hvilken Kontraktsprosten är anstäld, och välje genom slutna sedlar 4 lekmän inom eller utom sig att vara representanter vid Stifts-svnoden.
Ordföranden sammankallar
Stiftsmötet pä dag han sjelf finner lämplig i Juli eller Augusti månader hvarje år.
Kungörandet sker frän alla predikstolarne inom stiftet en månad före sammankomsten och sammanträdet skall ega rum i den stiftsstad, der ordföranden residerar.
Stiftsmötet väljer inom sig vice ordförande.
Sammankomsten varar i 3:ne söcknedagar, börjas och slutas med bön.
Till öfverläggningsämuen höra: a) Redogörelsen öfver det kyrkliga 1 ifvet inom stiftet, den ordföranden sjelf upställer eller updrager åt någon synodens ledamot af PresteStåndet upställa och i synoden upläsa. b) Alla ärenden, som höra till Kyrkoväsendet.
Motioner för ändring i författningar och statuter skola, skriftligen författade, inlemnas till ordföranden 8 dagar före mötets sammankomst.
Blifva sedan, i den ordning de inkommit, föredragna vid Stiftsmötets sammankomst.
Stiftsmötet eger ingen beslutanderätt.
Eger likväl petitionsrätt till K. M:t i frågor, som angå stiftets kyrkliga angelägenheter.
De beslut, i hvilka Stiftsmötet förenar sig, hänskjutas till Kyrkomötet, som deröfver vidare må öfverlägga.
Stiftsmötet väljer inom sig, de år Kyrkomöte eger rum, 4 andliga och C verldsliga representanter till ledamöter i Kyrkomötet. 2:o. Kyrkomötet.
Kyrkomötet utgöres af: 1.
Erkebiskopen, sjelfskrifven ordförande i Kyrkomötet. 2.
Ecklesiastikministern, v. ordförande. 3.
Rikets alla Biskopar. 4.
Ledarnöterne i theologiska fakulteterne i Upsala och Lund. 5.
Genom val per capita utses en ledamot af hvarje Konsistorium att vara ledamot af Kyrkomötet. 6.
Af de andeliga och verldsliga ledarnöterne af stiftssynoderna, som härtill blifvit valda.
Kallelse till Kyrkomötet utgår af Erkebiskopen eller, under tjenstens vacans, af Ecklesiastikministern, och Kyrkomötet sammanträder i Stockholm hvart 3:dje år i Augusti eller September månader.
Till öfverläggningsämuen höra:
Deli 8 Februari e. m. a) Redogörelse för det kyrkliga Sifvet inom Riket, den ordföranden sjelf upstäiler eller updroger åt någon mötets andeliga ledamot. att upställa oell mötet föreläsa. h) Alla ärenden, som höra till kyrkoväsende!
Motioner för ändring i författningar och statuter skola, skriftligen författade, upläsas på lörsta dagen af Kyrkomötet, och skola, i fall någon ledamot sa fordrar, bordläggas till följande dagen, dä de till föredragning förekomma i den ordning, de blifvit inlemnade oell sedan beredde. c) Skalle
Kyrkomötet vilja för särskilda frågors behandling tillsätta ett eller flere Utskott, så må dertill lemnäs tillstånd, om plurnliteten så åslundar. d) Kyrkomötet varar, om ärendenas mängd så påfordrar, 14 dagar, och kan ännu ytterligare förlängas genom K.
Mits serskilda bifall. e) Hvarje dess ledamot åtnjuter 5 Rdr bko per dag i traktamentspenningar och skjuts för 3 hästar, sorn utbetalas at Statskassan.
Kvrkomötet eger ingen beslutande eller verkställande maki.
Mits pröfning och bifall, för att blifva såsom lag gällande.
Enkel röst pl ursil i tet är afgörande.
Uptagen af många göromål, har min tid varit för kort och för öfrigt min förmåga otillräcklig för att upstiilla ett så vigtigt förslag, och ehuru de första förslag, från hvem de komma må, troligen komma att vara ofullständiga, så får jag, med hänseende till de först upgifna skälen, likväl påyrka, att, i fall detta mitt förslag i sitt närvide skick icke kan af R.
St. biträdas, R.
Mit i underdthet anhålla, att lian täcktes förordna en komité för utarbetande af ett förslag i denna syftning för kyrklig representation, att föreläggas näst sammanträdande R.
Jag anhåller om remiss af denna min motion till Allm. Besv.- o. Ekon.Utskit, Denna motion begärdes af flere ledamöter på bordet.
Efter den episod, somna inträffat, anhåller jag att få återgå till ämnet, eller om det nya handboksför slagets antagande.
Det har blifvit anmärkt, att det ifrågavarande af Utskit afstvrkta förslaget skulle ega obestridliga företräden fram för den nu gällande handboken.
Jag vill icke inlåta mig i några särdeles djupa resonnementer, huruvida i nämnde handbok ina kunna finnas något uttryck, sorn icke strängt och noga öfverensstämmer med den ytterligaste ortodoxi; men hvad jag tror mig med visshet kunna säga, är att inom den Svenska församlingen den gamla handboken är omtyckt, och att detta icke skulle blifva händelsen med den nya.
Till stöd härför behöfver jag blott anföra första sidan af förslaget och jemföra dess innehåll med hvad den gamla handboken innehåller angående högmessogudstjensten.
En hvar af oss, Mine Hrr! har tvifvelsutan djupt kant det sköna och .upbyggliga i 364 Den 8 Februari e. m. de orden »helig, helig, helig etc.», hvarmed vår nuvarande högmessa börjar.
Man har häremot invändt, att det skulle vara olämpligt att erkänna Guds storhet och nåd, innan man gjort syndabekännelsen.
Men i stället för det nuvarande »helig, helig, helig etc.» föreslår man: »Helig är Herran Gild Zebaoth» etc.
Jag frå gar, kan det vara skäl att utbyta det vackra ingångsspråket, som vi nu hafva, emot det, sorn komiterade föreslagit?