Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla intaga sina på förhand bestämda platser, militärmusiken spelar upp, och enhvar, som hoppas få den stora nåden att bli tilltalad af drottningen, uppläser i tysthet för sig själf de inlärda engelska ord, som hållas i beredskap för svaret.
Flottiljen kommer närmare, och ut ur dess midt skiljer sig den praktfulla kungajakten, som i ensamt majestät seglar fram för bryggan och låter sitt ankare falla.
En guldsmidd slup, klädd med purpurröda sidendynor och bemannad med tio roddare, för den unga drottningen till bryggan.
Stadsläkaren
Struensee står och huttrar i blåsten och önskar, att ceremonien väl vore öfver.
Det har börjat skymma, och han ser ingenting annat än en rörelse af många människor längst ute på bron.
Men med ens blottas alla hufvuden därute, och uppför trappan stiger drottningen, ledsagad af sin svit och företrädd af sin öfverhofmästare, som föreställer de närmast stående.
Struensee stirrar och stirrar.
Är detta en drottning.
Han hade väntat att få se någonting majestätiskt: ett högre, halfgudomligt väsen, som redan i utveckling hunnit framför alla andra dödliga.
Och han ser ett barn, en människoknopp som ännu icke slagit ut.
Hon hälsar vänligt på alla och klappar jungfru Gensecke på kinden, då den unga flickan, nigande till jorden, öfverlämnar professorskan Heinricis bombastiska hälsningsdikt.
Det klatschar med piskor, och vagnsdörrar smälla, officerarnas kommandorop öfverrösta folkets jubel, hästhofvar klappra mot stenarna, musiken spelar och vagnarna rulla.
Någonting ungt och ömtåligt och ljust har dragit förbi.
Struensee drifver planlöst genom gatorna förbi de festligt illuminerade husen.
Öfverallt vimlar det af folk; störst är trängseln omkring borgerskapets stora äreport af korintiska pelare med rikt förgyllda kapitäler; men också framför rådhuset stå människorna tätt packade och stirra oafvändt upp mot den strålande fasaden, där en välkomsthälsning på vers lyser i eldskrift högst uppe.
– Han går förbi det Rantzauska palatset och kastar förstulna blickar upp mot den glimmande fönsterraden.
Där inne står nu en ung dam med ett oroligt klappande hjärta – – och väntar med otålighet att ceremonierna skola taga slut – och längtar efter att få gömma sig i en öppen famn och omslutas af ett par starka armar – – Det är Elisabet Eyben, som med en förtjusande billet doux bragt honom budskap om ett kärleksmöte.
Han påskyndar sina steg och tager närmaste vägen hem, afkläder sig den styfva ståten och iför sig en bekväm hvardagsdräkt.
Sängkammaren upplyses af en enda, konstfullt smidd, järnlykta med målade rutor, Adam och Eva stå höljda i sina kappor; men inne i kabinettet äro många vaxljus tända, och i matsalen gnistrar det rödt och gult i slipade kristallkaraffiner på ett bord dukadt för två.
Han sätter sig vid skrifklaffen inne i kabinettet och tager fram en parfymerad breflapp, som han håller under sin näsa en stund, innan han vecklar upp den och läser:
Bonjour mes amours – ours – ours – ours aimê.
J’espoir de vous voir ce soir chez vous, quand la reine seroit retirée, je suis tout à vous à vos bras forts d’amours – ours – ours – – d’ours
votre (Ai) M. E. E.
Han småler åt brefvets innehåll och ton, det är hon upp i dagen, M. E. E., Marie Elisabet Eyben.
Hon är i den doft, som hänger fast vid bokstäfverna och i den ton af öfverdådigt lättsinne, som klingar genom orden med det sublima föraktet för alla rättskrifningens regler.
Det är nu redan mer än ett år sedan han såg henne första gången i Glückstadt, där hon vistades hos sin farfar, som var kansler vid landsregeringen.
Under loppet af sommaren mötte han henne sedan ofta, än på den ena, än på den andra af de holsteinska herregårdarna, och fängslades af hennes liflighet, kvickhet och behag.
Han sluter sina ögon och ser henne i inbillningen: smidig och smärt, med kattmjuka rörelser, kommer hon mellan två klippta buxbomshäckar – i strålande solsken en julidag.
De grå ögonen glittra i skuggan af långa, mörka ögonhår, munnen står halföppen – en röd blomma, som slår ut – och där leker ett retande leende omkring de fylliga läpparna – – tidens hela lättsinnighet småler mot honom från detta ansikte, tillhörande en ung dam, som ännu icke fyllt tjugufyra år.
– Nyfikenhet och fåfänga tände eld i hans blod; men aldrig har han någonsin eröfrat en borgarjungfru så lätt, som han vann denna adelsfrökens gunst.
Det hade gått alltför fort!
Därför har han från början ringaktat hennes känsla.
Han lägger handen på sitt bröst: där inne slår hjärtat helt lugnt i sin vanliga hvardagstakt.
Medvetandet om, att han väntar ett kärleksmöte, gör icke starkare intryck på hans fantasi, än medvetandet om, att han snart skall supera.
Han längtar ibland efter sin första ungdoms starka och sunda aptit – numera smaka honom de dyraste rätter och de ädlaste viner icke så väl, som den enkla brödbit, hvarmed han stillade sin hunger på den tiden, då han studerade medicin vid universitetet i Halle och lefde i sina föräldrars hus.
Han vaknar tidigt följande morgon; ett sjukbud från geheimerådet Berckentin kallar honom till Pinneberg.
Det har klarnat, himmeln är blå, och det bleka solljuset väcker en svag erinring om sommar.
Han åker genom flaggprydda gator, som vimla af högtidsklädda människor.
Butikerna äro stängda; det är hvilodag i dag.
Utanför det Rantzauska palatset är stor trängsel af nyfikna, som vänta att få se en skymt af den unga drottningen; men allt är tyst därinne, drottningen sofver, trött af resans ansträngningar.
Också för henne är det hvilodag i dag; i morgon vänta nya plikter.
Vagn efter vagn, full af festklädda landtbor, rullar på vägarna mot staden.
Åkrarna äro för länge sedan mejade, den gula stubben håller på att multna, och det kommer en unken luft af mylla från markerna.
Här och hvar är höstplöjningen i gång, och kråkor kretsa kraxande i luften öfver jordkokorna, som ryka i solvärmen.
– Pilarna vid sidan om vägen ha glesnat; den blåa luften skiner igenom öfverallt; björkarna ha redan fällt sina gula löf, och almarnas kronor äro fulla af rost.
Struensee sitter makligt tillbakalutad i vagnssätet, insvept i sin tjocka kappa; hans tankar flyga mot framtiden.
Hela detta år, allt sedan den 14 januari, då Kristian VII besteg Danmarks tron, har stadsläkaren i Altona känt marken bränna under sina fötter.
Ärelystnaden lämnar honom ingen ro, han vill ut i världen, han vill fram.
Det har blifvit tomt omkring honom, hans vänner ha dragit ut att gilja till lyckan; ty nu är den gyllene tidpunkten då allting kan nås!
Men själf dväljes han alltför långt borta från händelsernas medelpunkt, där envåldskonungen med sina barnahänder strör ut nådevedermälen åt rättfärdiga och orättfärdiga.
Rantzau!
Hur lyste han icke i går af guldgaloner och tillfredsställd fåfänga!
Ingen kunde väl tro, att all denna härlighet ursprungligen stammar från en handfull guldstycken, tagna – till låns – ur en viss liten låda i en viss chiffonnier, dit den grefliga handen redan förut ofta funnit vägen.
»Guld är alla framgångars förutsättning!»
Struensee småler bittert; han tänker på sina egna, misslyckade försök att vinna fotfäste vid det nya hofvet.
Rantzau lofvade att understödja dem, men den ädle grefven behöfde nog allt sitt inflytande för egen del.
– S:t Germain hade ju högtidligen förklarat, att han själf hellre skulle återlämna sin värja, än tjäna tillsammans med en äfventyrare.
Men vinden vände sig, prins Karl af Hessen blef chef för generalkrigsdirektoriet – och Rantzau utnämndes till generallöjtnant.
Stadsläkaren i Altona nickar förtröstansfullt; också för honom kan väl vinden vända sig!
Brandt tillhör den unge konungens intimaste krets – och Brandt har ett trofast hjärta – – –
Vagnen svänger fram för trappan till landdrostens hus i Pinneberg, och gamle Goos, liftjänaren, kommer ut för att mottaga doktorn.
Goos anser sig själf vara så godt som medlem af den medicinska fakulteten.
Också hälsar han kollegialt, med en blandning af respekt och beskyddande välvilja – som om den unge stadsläkaren vore en visserligen mycket lärd, men praktiskt mindre erfaren ämbetsbroder.
– God dag, min gode Goos! – Struensee klappar honom skämtsamt på skuldrorna.
– Hur står det till med din herre?
Den gamle tjänaren skakar på hufvudet med en bekymrad min:
– Gud bevars!
Det tillkommer icke mig att oroa den nådiga grefvinnan – men nog må jag säga, att geheimerådet på senare tiden tacklat af dagligen – – och enligt min åsikt kan det icke dröja länge, innan den nådiga frun blir – – – blir änka – – –
– Fy så du kraxar, gamla korp!
Jag vet nog hvad jag säger.
– Jag skall göra allt för att hindra det.
– Hvem vill icke det?
Tids nog komma vi till hofs!
Hvart flaxa dina tankar nu?
Till hofs?
– Ja, väl.
Den nådiga fru grefvinnan må väl ha rätt att bli anständigt försörjd lika väl som fru Pless?
Middagen är förbi och den sjuke sofver.
I det lilla förmaket innanför salen sitter Struensee, samtalande med grefvinnan Berckentin, som ser på honom med ett starkt uttryck af intresse och moderlig välvilja i de ännu ungdomligt glänsande bruna ögonen, och småler vemodigt, med uppåt krökta mungipor, medan han skildrar festligheterna vid drottningens intåg i Altona.
– Era tankar gå alltjämt mot höjderna! säger hon och nickar godmodigt-uppmuntrande.
Nå, nå.
Tålamod bara.
Berätta mig nu om ert intryck af drottningens person!
– Ett barn, utkastadt i världen, utan en enda vän!
Om hon åtminstone hade någon hjärtats böjelse för sin höga gemål!
– Det kan komma.
Vi få ju hoppas, att de höga kontrahenternas förening blir till lycka och välsignelse.
Hon talar lugnt och behärskadt, men det lifliga minspelet förråder, att hans ord ha hennes hjärtas fulla sympati.
– Må vara! – invänder han.
– Men det är någonting upprörande i själfva idéen att på så sätt kasta två obekanta barn i hvarandras armar – i synnerhet om det är sant, att ministrarna påskyndat äktenskapets fullbordan af fruktan för den unge konungens obändighet – och dess följder.
Han lär ju ha förklarat, att han skulle »rasa» i två år.
Hon slår ner ögonen:
– Och om nu en sådan olycka kunde förhindras – – vore det då icke en vacker uppgift för en ung drottning – – att bli sitt lands goda genius?
Jag föreställer mig att ett helt folks kärlek – – –
– Ack! säger han och skakar sitt hufvud.
– Jag misstänker, att den skulle bli en alltför abstrakt tröst för en drottning, hvars hjärta måhända hungrar efter någonting mera konkret och personligt – – – Med all skyldig vördnad för majestätet – men något känslofullt gemyt lär den unge konungen icke äga!
– Man säger så.
Men hvem vet, om icke hans hjärta likväl kan vara tillgängligt för ömmare känslor?
Hittills har ju det stackars barnet icke vetat, hvad kärlek är.
Hans mor, den älskliga drottning Louise, gick så tidigt bort – och utan att vilja säga någonting förklenligt om drottning Juliane Marie – – en styfmor kan dock aldrig ersätta ett barns egen mor.
Dessutom – den nuvarande änkedrottningen fick ju tämligen snart en egen son, och det är alltför naturligt, att det barnet sedan stått närmast hennes hjärta.
– Och att Hennes Majestät i hemlighet drömmer Danmarks konungakrona på dess hufvud!
– Man får icke tro på allt, som sägs.
Änkedrottning Juliane Marie är en inbunden natur, och ingen tör veta någonting, om de planer, hon möjligen hvälft i sitt hufvud.
För min del har jag alltid haft mest lust att beklaga henne.
Hon om någon har lefvat i ett glädjelöst äktenskap – och när hennes hjärta hungrade hade hon icke ens den trösten att äga sitt folks kärlek.
Hon betraktades alltid nära nog som en inkräkterska på tronen, där hon kom att taga plats långt innan sorgetiden efter den oförgätliga drottning
Louise var förbi.
– Men om det finns någonting, som förmår sätta en människas sämsta instinkter i rörelse, så är det väl kamp om makten?
Och sagornas elaka styfmödrar och svärmödrar förekomma väl också någon gång i det verkliga lifvet?
– Den andra änkedrottningen, Sophie Magdalene, lär ju vara en mycket härsklysten gammal dam?
– Så länge Kristian VI lefde, var det hon som styrde landet; men under hennes son var det grefve Moltke, som höll tyglarna – och det har hon aldrig förlåtit honom.
Nu påstås det ju, att den gamla återigen hoppas få sin hand med åtminstone i intrigkampen vid hofvet – men jag fruktar, att sonsonen har ringa aktning för hennes gråa hår – – –
– Jag hoppas detsamma för den unga drottningens skull! säger Struensee småleende.
– Jag är skyldig min herre och konung all undersåtlig vördnad, men jag kan icke neka till, att hans sinnelag icke tycks mig lofvande för hans äktenskap!
Jag vet nog, att han har esprit, eftersom han kan säga bitande sarkasmer; att han har mimisk talang, eftersom han excellerar i att härma; att han är konstnärligt begåfvad, eftersom han dansar med god hållning; och att han är en stor härförare, eftersom han redan vid sju års ålder kommenderat ett regemente vid en parad – –
Det glider en skugga af djupaste allvar öfver fru Berckentins ansikte, och hon invänder, mildt förebrående:
– Ni får icke skämta öfver detta ämne, monsieur Struensee.
Kom ihåg, att i den unge furstens händer hvilar ett helt folks framtida väl!
Det går aldrig en dag utan att jag uppsänder de varmaste böner till Den Högste för vår unge konung.
Han har haft en hård ungdom.
Mildhet och godhet har han själf aldrig rönt – och om hans hjärta hårdnat, är det nog därför, att alla vekare känslor ligga utanför dess erfarenhet.
Man får icke döma hårdt om ett stackars barn, som redan tidigt blifvit fördt på villovägar och som nog haft många dåliga anlag att bekämpa.
Det är icke så lätt, att, plötsligt förlänad med en oinskränkt makt, befinna sig midt i striden mellan ränkfulla hofmän, som alla underblåsa den unge konungens redan förut sjukligt uppdrifna själfkänsla för att begagna dess yttringar – hvar för sina planer.
På så sätt skapar man små tyranner, som icke tåla att motsägas och som öfverlämna sig åt alla nycker – –
– Det är sant! svarar
Struensee fogligt.
– Men H.
M:t har dock ännu icke fått den nycken, att förjaga Reventlow från sin närhet. H.
M:t har i stället hängt Elefanterordens guldkedja om halsen på sin buse.
Vittnar detta om högsinthet eller om barnslig fruktan?
Om en stark karakter, som vet att behärska sig, eller om en svag, som vacklar och icke vet sin väg?
– Framtiden får utvisa det.
Den unge konungen har ju ofta förut visat goda ansatser.
Han bevistade i början tämligen regelbundet förhandlingarna i konseljen, men jag tror icke att de gamle herrarna där handlade rätt, då de aldrig tilläto honom göra sin vilja gällande – –
– Nej – säger Struensee småleende – Bernstorff lär ha begraft alla hans hugskott i underdånigt undvikande talesätt – och nu kommer H.
M:t sällan i statsrådet.
Han härmar i stället – i sina egna gemak – alla de gamla »perukerna» con amore:
Bernstorffs motvilliga medgifvande, som alltid sluta med en hake, hvarmed han tar medgifvandet tillbaka; Moltkes smidiga undfallenhet, Reventlows högröstade protester, Danneskjolds eviga gråtande och Thotts klassiska citat.
– Ack ja, dessa samkväm i de egna gemaken – fru Berckentin skakar ogillande sitt hufvud – de båda intet godt!
Förr kunde H.
M:t tillbringa aftnarna med oskyldig förströelse – Ack, visst ha vi alla skäl att bedja för vårt unga konungapars lycka!
Måtte drottning Karoline Matilde fatta sina plikter rätt – och därigenom bli sitt folks välgörarinna!
– Måtte den unga drottningen finna lyckan framför allt! säger Struensee varmt.
– En lycklig människa är lik solen – strålar ut ljus och värme af en egen inneboende nödvändighet.
En drottning, som endast gör sin plikt – kan aldrig komma i något hjärteförhållande till sitt folk.
(Altona 20 okt. 1766.)
I det Rantzauska palatsets riddaresal är stor, officiell cour, och bland de högtidsklädde herrarna, som kommit för att uppvakta sin drottning, står stadsläkaren Struensee helt nära sina båda vänner konsistorialrådet
Reichenbach och doktor Unzer.
Men han ägnar dem ingen uppmärksamhet, hans blick är oafvändt riktad mot dubbeldörrarna i fonden, därifrån drottningen väntas komma.
Nu öppnas de på vid gafvel af en kammarjunkare, och in i den mörka gamla salen glider någonting ungt och ljust – ett femton års barn med en fullvuxen ungmös fyllighet, någonting oberördt, formfulländadt och liniemjukt, en gestalt, som ännu icke mognat och som kanske kan utveckla sig till någonting annat än hvad den nu är.
Hon är smidig, men icke smärt; hennes hållning är rank och de kringstående nämna den majestätisk, ty hon för sig med ett barns inlärda säkerhet, men blygheten skymtar ofta fram i de stora blåa ögonen under de hvälfda brynen, som förläna ansiktet en min af förvåning.
Det hvilar också öfver detta ansikte någonting karakterslöst – eller måhända någonting af en karakter, som ännu icke är danad.
Munnen har ett törstande uttryck, läpparna äro starkt röda och mycket fylliga – underläppen skjuter fram.
Men när hon småler lysa tänderna som det hvita i Dannebrogens röda duk; hyn är skär, och det ljusa håret sluter sig, pudradt och buckladt, som ett diadem af silfver i sol omkring hennes panna.
Hon är icke regelbundet vacker, men hon gör ett bedårande intryck, klädd i en damastklädning med hvita blommor i blått, starkt urringad i enlighet med modet.
Kring hennes fylliga hvita hals slingrar sig en collier af stora pärlor, och vid hennes blottade jungfrubarm gnistrar en rosett af diamanter.
Hon är ingen skönhet – men hon är mera förtjusande än om hon vore regelbundet skön.
Hon liknar en vårmorgon – någonting aningsfullt och drömmande – –
Struensees blickar följa henne hvart hon går i salen, följa minspelet i hennes ansikte, medan pastorn vid den reformerta församlingen håller sitt högstämda hälsningstal:
Allernådigaste drottning!
Förenad genom de heligaste band med en Furste, öfver hvilken Himmeln har behagat utgjuta de sällsynt upphöjda egenskaper, som förhöja en kronas glans; ledsagad af Hans glada jubelrop, ilar E. M. att lycksaliggöra Eder Allerdurchlauchtigste Gemåls önskningar – en Furste som förverkligar, ja öfverträffar våra storartade förhoppningar – –
Prästen är djupt rörd, och uttrycket i hans ansikte är så andaktsfullt, som om han predikade om Gud.
Vördnaden för den legitime envåldshärskaren är också ett slags religion, och icke ens den fräckaste gudsförnekare vågar tvifla på dess dogmer.
Pastorn talar på god tro, och bland de närvarande finns ingen, som småler.
– – – Måtte, Allernådigaste Drottning, Eder förmälning blifva den fruktbara källan till efterkommande, som städse äro Tronens stöd, Nationens heder och Religionens skydd.
Vårt Tempel skall för framtiden genljuda af de böner, som uppsändas till Himmeln för Eders M:t’s dyrbara Lif.
Det är afton och Struensee sitter ensam i sitt kabinett, där ett enda ljus brinner på chiffonniern.
Luckorna äro ännu icke skrufvade för fönstren, och djupt under sig ser han i fjärran lanternorna glimma längs master och rår på farkosterna i Elben.
Han sitter bekvämt tillbakalutad i ena hörnet af den långa soffan och röker sin pipa och drömmer.
Mellan de hvirflande blåa molnen ser han ett barnaansikte med ett par blåa, förvånade ögon – mjuka drag omflutna af silkesfint hår.
Och för hans fantasi tecknar sig det barnets framtid i mörka bilder, formade af det hofskvaller, som dunstat ut i landsorten under de nio månader, Kristian VII suttit på Danmarks tron.
Tanken är djärfvare än ordet, tanken vördar icke den unge konungens majestät.
Nyss låg majestätet vågrätt under färlan, nu sitter det plötsligt upprätt på tronen, ännu skälfvande efter den sista afbasningen, men med envåldsmakten i sina barnahänder!
Och i dess famn kastas nu handlöst detta femtonåriga barn!
Envåldshärskaren hotar att öfverlämna sig åt libertinage.
Räddom tronföljden medan det ännu är tid!
Och statsmännen införskrifva ett kungligt afvelsdjur från Storbritannien – ett stackars barn hvars lif inviges åt olycka och lidande!
Ingenting lofvar godt för den unga drottningen!
Konungens lynne är häftigt, nyckfullt och uppbrusande.
Nyss drog han värjan mot en kammarpage.
Hans hjärta är fäst vid ingen, han älskar endast sig själf.
Han har svaga nerver; han behärskas af fruktan för det tillkommande – i lifvet och i döden.
Än fråssar hans fantasi i vällustiga drömmar, än ser han djäfvulen själf sträcka glödande armar ut för att draga honom ned i det hetaste helvete.
Vid de bekanta aftonsamkvämen i de kungliga gemaken rör sig samtalet ideligen om galanta äfventyr, det uppfostrande elementet representeras af Crebillon fils’ romaner, och alla hemliga laster bedrifvas där offentligen, med allerhögsta sanktion!
Där excellerar Brandt i konsten att säga bons mots, där kämpar han med framgång för att bli den mycket afundade Sperlings efterträdare i konungens gunst.
Men också Brandt, hvars blygsamhet icke lätt såras, har i djupaste förtroende yttrat afsmak för den osminkade råheten i dessa orgier; och af alla de betecknande yttranden, som undfallit honom, framgår det klart, att den unge konungen, som förslösat sin lifskraft redan innan manbarheten inträdt, nu, utlefvad innan han ens blifvit fullvuxen, väntar sin unga drottning med ett frivolt och öfverlägset småleende.
I hans krets är det ju på högsta modet att håna äktenskapet som institution och förlöjliga den kälkborgerliga dygdesamhetens pockande på någonting så absurdt som äktenskaplig trohet.
I allt detta finns ingenting nytt för honom, som sitter i sin soffa och ser syner.
Det är fakta, som han länge varit förtrolig med, och aldrig ha de hittills väckt hans moraliska indignation.
Han har själf ingen öfverdrifven vördnad för det regelrätta och vet alltför väl, att hans eget lif icke gått fram öfver dygdens stig, där det finns så många stenar, som fresta egenrättfärdigheten.
Men han är läkare, har alltid haft en djupt inrotad aktning för naturens lagar och ett hjärta som ömmar för andras ve.
Därför uppröres han nu, då han ser allt med ett par förvånade barnaögon.
Hans sinne blir vekt af svårmod och genom hans själ draga mörka aningar om den unga drottningens öde.
Han ser henne darrande af fruktan för framtiden – – hör hennes röst, då hon skildrar för Elisabet
Eyben sitt första intryck af det nya fäderneslandet.
Det började med skämt och skratt, men det slutade med gråt.
Den stela etiketten vid det första mottagandet skrämde henne.
Dessa herrar och damer, som sändts för att lyckönska – de ha verkligen icke bidragit till att muntra upp mig!
Det är ju idel liflösa beläten?
De likna vaxdockorna i Westminster Abbey.
Stackars barn! tänker han och hans ögon tåras af medkänsla.
Stackars frysande barn, som kanske för första gången stått skälfvande inför lifvets köld!
– Och det stiger inom honom en längtan att skydda henne, undanrödja snarorna på hennes väg – – vara hennes riddare och bära hennes färger i kampen mot enhvar, som äflas att bereda henne lidande och ofärd.
Han glömmer, att hon är drottning och han själf en man af ringa samhällsställning.
I sin inbillning är han den starke, och då han sveper sin kappa omkring henne, genombäfvas han af en oändlig sällhet; men det finns ingenting otillbörligt i den förnimmelsen, ty också i drömmen står hon högt öfver hans sinnens begär.
Han rynkar ögonbrynen och mönstrar med bistert hot fienderna – alla som i framtiden skola vara i hennes närhet, alla de hofmän och damer, som stå färdiga att fylla luften omkring det unga konungaparet med sina intriger och kabaler.
Där är fru Plessen: den stenhårda dygden i styfkjortlar; Elisabet Eyben: det vaxmjuka lättsinnet i siden och spetsar; de båda svågrarna Moltke och Reventlow: två gamla tuppar i kamp, hackande på hvarandra för att tillfredsställa sina gemåler, därför att den ena systern afundas den andra hennes rang; prins Karl af Hessen, förmäld med det regerande majestätets älsklingssyster, i kamp med grefven af S:t Germain om kommandot öfver armén; den gamle grefve Danneskjold, full af medvetandet om sin egen förträfflighet, i kamp mot Bernstorff – – – och alla de yngre gudarna:
Sperling, Brandt och grefve Holck, i kamp om konungens gunst – – och alla de högborna unga damerna, som drömma äregiriga drömmar à la Pompadour – – alla sins emellan i kamp, slitande den unge konungen emellan sig.
Struensee skakar sitt hufvud:
Af dessa människor kommer den unga drottningens lifsöde att bestämmas?
Hvart han än vänder sina tankar, ser han dunkla faror hota henne.
Han reser sig upp, och hans vilja spänner sig så hårdt, som musklerna på en atlet i brottarställning.
Det medlidsamma uttrycket försvinner och öfver hans drag lägrar sig ett uttryck af stenhård beslutsamhet.
Han måste fram!
Han har icke tid att vänta på andras hjälp.
Han får själf bana sin väg!