Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när han märkte att jag var för svag, tackade han mig, såg sig omkring med en vid blick, vände huvudet mot solen, slöt ögonen, log och lade sig till ro mot den böljande gungflyn, så tryggt, som om den varit den moder, vars kärlek han så länge och så förgäves längtat efter.
En hel minut flammade myrn med denna underbara människoblomma ...
Så andades den jublande ut ...
Ett helt dygn satt jag orörlig på stenen och stirrade ned i mossen, mera död än han, ty jag såg inte ens solen.
Olof, som kom, fast för sent, stannade hos mig några timmar, sedan gick han och skaffade hjälp.
Till sist förde de mig därifrån med våld.
I månader låg jag på min bädd — dödsrammad till anden.
Prästen hade tagit reda på plånboken och skrivit till föräldrarna, men först på sensommaren kommo de hit upp »för att se på platsen».
Modern, hon som bara kunnat ett helt:
»att vara sexton år en gång», en tarvlig kvinna, fast vacker, var insvept i en lång krusflorsslöja och grät vardagstårar; men styvfadern, en fet, ouppfostrad man, om man så vill, var full av helgdagsgråt.
Då kom viljan att stiga upp; jag fick håg att följa honom dit ut.
Hon fick inte komma med, fast hon bad och vägen var säker nog nu på höstsidan.
Nej, hon fick inte, hon fick inte!
Styvfadern talade och talade.
Han talade om hur älskad gossen varit, hur hela nationen i Uppsala skrivit och beklagat dem — hur älskad han varit av alla, utom möjligen av en ...
Här avbröt han sig och hostade.
Han talade bara om gossen, hur härlig han varit, hur god mot syskonen, hur god mot alla och hur begåvad.
Alltid numro ett!
Han talade och grät, grät och talade, men jag kunde inte gråta, jag ...
Moderssorgen är visst sådan ibland!
De hade med sig ett marmorkors, men det förolyckades under vägen dit ut.
De skickade hit ett nytt, men det gick på samma vis med det.
Marmorkors åt honom, Sol-Hans?
Det skulle bara ha tyngt honom.
Luta dig fram, långt, långt fram ...
Ser du något vitt glänsa långt därute på myrn bland det skimrande gulröda?
Det är konvaljer, hans konvaljer!
Jag har burit ut dem, tuva efter tuva, och de ha slagit rot, trots jordmånen, slagit rot hos honom.
Var det för det hans unga liv skulle tändas och släckas — för att konvaljerna skulle kunna gå till på myrn?
Eller var det för att jag, den ensamme, skulle få känna en moders glädje och sorg?
Eller var det för att dikningar skulle äntligen företagas?
Vem vet, vem vet något!
Människorna leva ibland till så förunderligt litet — och till så förunderligt mycket.
Du kan läsa om händelsen i tidningar från det året.
Rubriken är: »Ohygglig död!»
Men var den ohygglig?
Fick han inte fylla sitt livs program, »ett liv i sol, en död i sol»?
Hur många människor är detta beskärt!
Men — — om — bara — inte jag — sagt — det där — om genvägen?
Om jag bara inte gjort det!
Som ett strömmande solsken kom han ju emot mig där på gångstigen ... som ett strömmande solsken!
Så ung — så — vacker — så ...
Förlåt tårarna.
De ha varit trettio år på väg, jag har längtat efter dem så, men nu först ha de hunnit fram, »moderstårarna».
THORA
Hon var en av de där höga, raka, mörka med ögon av eld och läppar av blod; ty vi ha även sådana här uppe.
Hon bar klänning med silversöljor på i vardagslag, gick käckt och såg rakt framför sig, som om vägen varit en tråd och den tråden varit hennes egen.
Modern var av lillprästsläkt — mormoderns mor var av zigenarras.
Stolta till döds hade de alla varit på Yxegården utom mot kärleken, ty för den hade de böjt sig som rör.
Thora var den sista av släkten, och man hoppades stort av henne, ty hon var sådan.
De andra av Yxefolket hade bildat hjonelag så gott som i barnaåren, men ännu när Thora var sex och tjugo år hade hon varken givit kyss eller tagit fästegåvor.
Nu ska’ du förstå, att just därför att vad jag kommer att berätta så sällan händer här uppe, så minns man det.
Vad som är kapitel hos er blir livshistorier hos oss.
Mannen hon fäste håg till kom hit uppöver för att tumma timmer.
Fager och ljus var han, oskyldig i blicken som ett barn — och vek.
Ja, det var nog det, som lockade henne — att få »beskydda».
Vek?
Nej, utlärd i konsten att snärja kvinnor var han.
Hennes kärlek var som en flammande skogsbrand.
Den förtärde allt utom rötterna!
Att hon fick bara lek och smek tillbaka, inte hjärterum och hjärtevärme, märkte hon aldrig.
De älskade på det viset på Yxegården — de adlade — och Thora var en drottning i konsten.
Mot hösten reste han, stadsherrn, helt oförmodat.
Thora väntade lugnt: »han kom nog igen».
Veckor gingo, och lika strålande stolt och säker var hon ändå.
Aldrig sänkte hon honom med efterfrågningar eller tvivel — hon bara väntade.
Men när veckorna blevo månader, då kom det till sist som frost över henne.
Frost i soluppgången: det är då, den biter hårdast.
Så en dag försvann också hon.
När hon kom igen, hade hon med sig ett litet barn, en gosse, »funnen i snön hos en döende tiggaremor».
Ja, rik nog var hon ju att våga hålla upp huvudet även efter detta — och hon höll upp det som för två.
Men klok var hon också!
Hon ställde till gillen för de rika och begåvade de fattiga — allt för att göra sig tåld i byn — tåld med barnet.
Nå ja, tåld blev hon, men inte mer.
Pigorna, som hon styrde med kedjebetsel, flyttade så fort de hunno — och grannhustrurna, gillesfolket, viskade fula ord i smyg.
Värst blev det med drängarna, som tyckte sig ha fått rättigheter, de blevo näsvisa.
Myndigare husbonde än hon blev fick man leta efter.
Men under vägen till myndigheten blev hon en annan.
Sig lik på sätt och vis var hon ju, men man tänkte bara aldrig mera på att hoppas något stort av henne.
Hon hade våldsamt stannat av i växten.
Gossen var grann och mörk som hon, men i det mörka tittade stadsherrns blå blick fram.
Du må tro Thora var sträng mot honom, gossen, när någon hörde det; eljest låg hon på knä och tillbad — det blå!
Thora tillhörde livsfestmänniskorna, de, som skapa det stora hatet av den stora kärleken — för storhetens skull.
Men det var ett tungt kvinnoarbete att sno om passionens vändskiva.
Hatet dröjde att visa sig, och över det blygdes Thora, blygdes till blods.
Så for hon hårt fram med sin kärlek, gav den förakt till mat och hån till dryck.
Slutligen sköt den ett nytt rotskott: agget.
I aggets växte vreden upp, och vredens blom blev äntligen hatet, lika flammande, rött och allt uppslukande, som hennes kärlek varit.
Nu kunde hon se sig själv i ansiktet; hon var fri!
Fri?
Frihet utan fred, ja.
Hon nästan jäktade livet både ur sig och folket med arbete; fester och sång självdogo, själva sömnen blev fredlös på gården.
I fart, ständigt i fart ville matmodern vara, eljest skulle hon höra sången i sig för väl — skamsången, »att Thora på Yxegården låtit locka sig som ett skarn»!
Det behövdes att man var i fart för att kunna överrösta slikt!
Tror du, det finns något så vilsegånget och armt som en kvinna, vilken mist sin stora kärlek?
Hon sänkte sig aldrig till efterforskningar: stadsherrn var bliven en lycklig dröm, som hon hatade.
En dag, ja, det var väl omkring elva år, som Thora då snott på det tunga arbetsrep, som höll henne uppe i livskampens sugande virvel, stod hon på bron och såg prövande ut över sin fattiga rikedom — åkrar och ängar.
Högrest och blek, med mörknad hy och mörknad blick stod hon där.
Det enda ljusa i henne numera var leendet.
Hon log ju mot gossen.
Under en av grindstolpsrönnarna stod en vandrare och betraktade henne — en kroppens tempelskändare, smutsstänkt ända upp till axlarna, men som ännu hade skönhetsmärket kvar.
Han mindes och tänkte, han, mannen.
Mindes kvinnor framför allt; en hel rad av kvinnor.
Mindes dem bara som ett tåg av kroppar, inga själar, knappt några ansikten.
Det tåget hade varit både insats och tärningar i spelet med djävulen.
Också hade han, mannen, förlorat allt — till och med sin usla bokstavsheder.
Då, i nödens stund, fick han tanke på henne här uppe, som älskat så »lustigt», bara för kärleks skull, som aldrig tvivlat, som bara var hans hustru.
Undret över det hade hållit sig i minnet långt efter se’n han glömt henne själv, hållit sig kvar som ett skimmer.
»Livet i livet» var slut, men leva ville han, och det skulle hon hjälpa honom till, hon, vars gåva var att bara ge!
Burgen var hon ju med.
Så hade han följt skimret, och nu var han här.
Men han kände inte den där mörka, som stod där?
Han mindes säkert, att den andra var ljus, mycket ljus.
Nå, han fick väl höra ...
Så strök han sin döpta kroghatt av huvudet och tog kosa rakt mot bron.
Thora sjönk ihop som träffad av ett skott, och färgen blev dödvit.
Mannen frågade, i redan sliten tiggareton, om »någon» kunde säga honom, ifall dottern på gården var hemma?
Var skulle Thora ta ord ifrån?
Men ett svar hade hon ändå färdigt.
Hon stack handen bakom sig och vred snabbt i lås dörren, som skilde gossen och den nykomne åt.
Sedan, när mannen upprepade frågan, kastade hon fram svarsorden som från en höjd:
»Nej, hon — Thora, var inte till gårds.»
»Var hon kanske bortrest?»
»Nej, hon — Thora — var inte bortrest.»
»Var hon kanske död?»
»Ja, hon — Thora — var död.»
»När dog hon då?»
Frågan kom slött som från en genom slag bedövad, och svaret stänkte ned i heta, långsamma droppar:
»Jo, hon — Thora — dog — i dag — för — tolv — år — sedan.»
Mannen ryckte till.
I dag för tolv år sedan!
Då hade ju den rätta — den kärleksljusa.
Thora alldeles sög in honom med ögonen.
»Du ljuger», sa’ mannen till sist, famlande.
»Än se’n?
Jag tänker jag är godlik kunna göra vilket jag vill inför en sådan som ni!»
Som vinande piskrapp föllo nu orden:
»Det finns fattiglider där nere på gården.
Gå dit, om ni vill.
Pigan ska’ få bära ned mat, om ni är hungrig; det ge vi åt alla strykare.»
Ett eländigt flarn var han, men inför detta flammade likväl kolen av hans förbrunna manlighet upp.
Själva drinkarerösten tog klang, när han skrek:
»Fattiglider åt mig!
Strykare!
Jag?
Se på mig, du!
Tror du kanske, att jag inte känt igen dig, du — Thora!»
Han slukade första bokstaven av namnet och spottade sedan ut resten över henne.
Thora blev blossande röd, men stoltheten blekte snart färgen.
Föga hade hon jagat skamordet från gården, för att han skulle få bruka det.
Köras härifrån som en hund skulle han!
Varför skulle gossen just i detsamma trycka sitt nyfikna ansikte mot rutan?
Ja, varför fyllas livets ådror med ständigt nytt blod?
Mannen darrade och gapskrattade på en gång.
Fötterna med den tunga svikten nedöver hade känt fast mark under sig äntligen.
Så skrek han:
»Jaså, du Thora, jag ska’ i fattiglidret jag?
Hallå, du gosse där!
Öppna, så ska’ du få höra något ...
Din far ...»
Thoras blekhet blev ångesten, när hon som ett spjut slungade ut ordet:
»Tig!»
»Hallå, du gosse där!»
»Han vet ingenting!»
»Så mycket större skäl att han får veta något, då.
Öppna, du gosse där!
Din far är ...»
Thora, av snabbtänkt ras som hon var, såg, att mannen framför henne var ett dödsskadat djur på väg till kulan.
Skydd skaffa slika djur sig, hur dyrt det än blir.
Så stack hon åter handen bakom ryggen — tvekade, vacklade, pressade läpparna hårt samman, men så vred hon snabbt upp låset och sade hest:
Ja, så gick det till, att han, Åkeson, vart herre på Yxegården och Thora hustru till namnet, ty vid det villkoret höll hon fast: vigseln skedde hos prästen.
Var det inte underligt, att hon verkligen trodde, att gossen ingenting visste.
Men det finns inga katoliker så troende som mödrar: de dyrka var och en sitt eget Kristusbarn.
Kunde Thora tro, att någon skulle nännas smutsa ett Kristusbarn — — ?
Frågsam var han inte heller, gossen.
Han tycktes lika bra tro på en gammal förlovning och återkomst från Amerika, som han förut tyckts tro på sin döda tiggaremor i snön.
Men i botten brände en djup tacksamhetskänsla mot fadern, som befriat honom från det fula namnet, han hört viskas i alla hörn, där mörkret rått.
Som ett egendomsmärke brände den känslan in sig: gossen blev faderns.
Så ofta han kunde, satte han sig bredvid »den nye»; modern måste däremot ropa honom, hon.
Men Thora tog ingen varning.
Hennes känsla var åter överflödets, hon fyllde i vad som fattades.
Att gossen höll sig så mycket till mannen, tydde hon så, att han fann »stadsherrn» lustig, och att lustigheten skulle hållas vid liv, drog hon själv försorg om.
Ja, nu kommer det en bit, som är ful, mycket ful, om du så vill, men de våder i människornas livsväv, som vävas av trasor, äro sällan vackra.
Thora vävde sin trasmattsvåd just då.
Gjorde det med jubel och med glädje.
Hundra sinnen — hundra hjärtan — det är man och kvinna.
Om nu alla de hundra sinnena trampa på alla de hundra hjärtanen, så ...?
Nej, döma kvinnor är inte lätt!
Thora behandlade mannen som en sophög, i vilken hon mist det dyrbaraste hon ägde.
Hon grävde, ja det gjorde hon, sökte och kastade i dagern all uselhet hon fann.
Knappt med mat fick han också, men rikligt med brännvin.
Ja, så ful trasmattsbit vävde hon.
När det så hände, att han gjorde sig till djur och narr inför folket, log hon, grannröd i färgen och med skälvande näsborrar.
Aldrig försvarade hon honom — aldrig krävde hon aktning för honom — aldrig ens såg hon på honom.
Du förstår, att folket snart märkte hur matmodern ville ha det — och så blev det en riktig uppgift på Yxegården att narra »stadsherrn» att visa sina konster.
När slikt hände, sade gossen aldrig något, men hög färg på kinderna hade han och händerna voro hårt sammanknutna, ögonen höll han stadigt nedslagna.
Thora trodde färgen kom av skrattet, som han inte vågade släppa loss — stackars blinda mor.
Själv talade hon idel onda ord om mannen med gossen.
Hatets grannröda blomma hade knutit sin svarta frukt: hämnd!
Och mannen?
Vad duger en spån till, sedan den väl släppt trädet?
Och mer märg än i en spån fanns inte i honom — nu, sedan han nått kulan.
Fördrucken var han både till ande och kropp, så fördrucken, att han rent av tyckte om Thoras pikar och onda ord.
Drinkarenerverna behövde finkel, ser du.
Men agg mot henne kände han också — den en gång starkes agg mot den en gång svaga, som blivit stark.
Så kom förändringen — som växt färdig med gossen, utan att någon sett det.
Själva den dag han läst på gången, drack Yxegårdspojken sig så full, att han inte kunde gå.
Dagen därpå förklarade han helt lugnt, »att det väl hädanefter inte var värt att här på gården tala så mycket om supa, efter de nu voro två som söpo».
Det var ord för en mor att höra?
Thora stod skräckslagen.
Allt hade hon kommit ihåg att hata hos mannen — allt, utom detta, att gossen också var hans.
Barnet var den vackra drömmens son!
Nu blev det en bedrövelsens tid på Yxegården.
Där hos kärleksfolket hade det mest varit sed och bruk att kvinnorna regerat, men nu tog ett mannaregemente vid, och det ett som lämnat sägner efter sig i bygden.
Thoras hjärta blev nu i sin tur behandlat som en sophög.
Allt ont hon sagt åt mannen — all smuts hon kastat och låtit andra kasta — fick hon nu tillbaka av sonen.
Han glömde inte något — hon fick både kapital och ränta.
Mannen alldeles som levde upp i den tiden.
Att ge ovett var en ändå mycket mer rafflande finkel än att ta’ ovett.
Supa ensam hade varit en svaghet, supa två blev en styrka — och de nyttjade sin styrka.
Det var en syn att se henne, Thora, kämpa mellan de där två, ty kämpade till blods gjorde hon, sedan den första skräcken väl lagt sig.
Gossen var hennes heliga baner, om honom kämpade hon som en korsfarare.
Hon tiggde, bad, befallde, hon blottade sin skälvande modersömhet för sonen.
Ja, hon gav honom sin kärlekssaga och domsrätt över den ...
När intet hjälpte, lät hon rulla brännvinsankaret i sjön och låste in deras kläder för att hindra bygång.
Men han hade många laster att lära bort, han, stadsherrn: röka cigarr, spela kort och idka nattvak.
Och sonen lärde — lätt — och allt.
Ibland kom det över Thora att vilja ta’ mannen i sin hand, smula sönder honom som ett torrt löv och blåsa bort honom från gården.
I stället talade hon resonligt med honom, som hon trodde; hårt tal var det, och till ingen nytta blev det.
Högfärden hade gripit honom: han var åter en man och herreman, ser du.
Gossen skulle inte fostras till en bondlurk!
En dag — då Thora av tvångsskäl hölls på ägorna — satte de hästen för kärran — far och son — och foro till sta’n — sju mil — sydöver.
När de kommo igen, såg
Thora genast, att gossen hade fått sitt fullständiga smutsdop.
Kan en mor lida sådant?
I fullheten av sin ångest sprang hon nu till prästen.
Men vad kan prästord uträtta för dylikt?
Och själaord hade han inga, den själasörjaren.
Men ett visste han — att pengar var makt — och vad han visste, det lärde han henne.
Hittills hade Thora hållit sig alldeles för god att räkna efter vad stadsherrn gav ut av mynt.
— Hon till och med tyckte om, att han var slösaktig — då som betalade hon sin elakhetsrätt — förstår du.
Nu, för gossens skull, lät hon penningskrinet bli tomt, på försök, men skämdes för handlingen som för stöld.
Vet du vad de nu gjorde — de två?
Jo, de smögo ut i natten, fångade in en häst från betet, sålde hästen i kyrkbyn och kommo hem dödfulla med skjuts.
Blek, som om hon låtit sitt liv medan de varit borta, tog Thora emot dem på förstugubron.
Men den andliga färgen höll hon och frågade, »om de fått vad de tillsammans räknat på för kampen»?
Den natten skrattade stadsherrn sig till sömns.
Han började få roligt på Yxegården nu!
Tror du man kan känna hat inför dylikt?
Men Thora hade inte tid att hata nu; olyckan stod för tätt över henne och över gossen.
Sant var, att han inte föreslog någon uselhet ännu, gossen, men han följde hur långt det än bar.
Allt var Thoras fel, allt var hennes fel!
Stadsfläkten, mannen skapat omkring sig, gav liv åt honom, men död åt gossen.
Så räknade hon ut, att hon varit för sträng.
Sonen var ju i ungdomsyran!
Han behövde lek och glädje, dans och fröjd!
Så fick den gamla logen ny röd färg på kinderna
— och åter ljöd dans och lek därinne.
Det var ståtliga, gammaldags gillen hon ställde till, Thoramor, och själv var hon ståtlig och så glad som bara den är, som har en stor sorg att roa.
Mannen, helherrn, gapskrattade, och sonen, halvherrn, sov den ovane rucklarens döda sömn med huvudet lutat mot logväggen.
Så gick det!
Nu kämpade hon på knä.
Förut hade hon alltid tänkt sig som livets tyngsta sorg, när sonen skulle välja flicka till gifte.
Men nu — — En ung — en ny —?
Kärlek var annat än hon, en gammal mor!
Så tog hon en fager släkting till sig — »som hjälp».
Men hör: flickan måste huvudstupa bort.
Mannen hade kommit ihåg den förnämsta av sina stadskonster!
Då vaknade åter hatet i Thora, nu som en flammande mordbrand.
Det var nog då, hon började att tänka de svarta tankarna, som gjorde håret vitt.
Men ve den på gården, som numera vågade le åt mannen eller viska ett klandrande ord ens i smyg.
Allt sedan kulan gick igenom två, hade hon varit sådan.
Både stum, blind och döv — och krävde orubbligt detsamma av folket.
Inte tycktes hon heller se hur död sonen var vid arbetet, hur oduglig och gäspande lat mannen.
Hon bara spände i sjudubbelt själv.
Att kunna hålla gården i arbetsfart den tiden var nog det styvaste karlarbete någon kvinna utfört.
Men hon utförde det.
Allt stoltare blev hon med.
Så hände den sägen, att herrskapsmannen på Yxegården sålde husets ena nyburna ko för brännvin.
Stolt blod sjuder inte lätt upp, men det färgar starkt.
Hela den dagen gick Thora omkring med rödskyad panna och en vredesstorm i sig.
Till sist gick den loss över sonen.
»Yxefolkets kreatur ledda ur båsen som fattiglappens för gäld!»
Den skammen borde väl då åtminstone han som son på gården känna?
Hon talade sådana ljungande allvarsord, att hela huset tycktes flamma.
Teg gjorde gossen som alltid, när han inte kunde försvara fadern, men dagen därpå sålde han deras andra nyburna ko — också för brännvin!
Då var det som Thora sprang till prästen och ropade, så det klang över byn:
»Du måste hjälpa, präst, du måste!»
Ja, så kom den prästen till Yxegården för att »förmana» och frälsa.
Hövligt blev han emottagen och hövligt blev han bemött: mannen kunde slikt, när han ville.
Thora sög in varje ord prästen sade:
Här skulle nog hjälpen finnas!
Jo, sonen lovade ju att gå i kyrkan någon gång — mannen med — »när han blev tillräckligt stark»!
Gå i kyrkan?
Du präst, du präst!
Du sov nog gott den natten, du, och trodde dig ha gjort en Gudi behaglig gärning.
Ett par dagar senare föll blixten, fast vår Herre styrde viggen.
Sent mot kvällningen kom Thora genom hagen hemöver — från en sjuk; ty hur uselt hon än hade det själv, glömde hon aldrig de sjuka och elända.
Det var hennes gåva.
Hon kände som om fötterna rivit upp fåror i marken.
Men så hade de också en tung börda att bära: henne.
Allting var så tungt och så styggt i kväll.
Ett — det styggaste av allt — såg hon jämt framför sig: gossens vackra ansikte med stadsherrns fula lastmärke uti.
Han var född till sundhet — hennes gosse — inte till slikt otäckt.
Hon kunde inte bära det, hon kunde inte!
»De svarta tankarna, som gjorde håret vitt», flaxade omkring henne som sjungande fåglar.
Hela veckan hade hon hört dem, — —
Innan prästen kommit, hade hon trott så säkert på vad han sa’, men nu ...?
Varken man eller son hade låtsat om hennes tilltag att kalla kyrkans hjälp till gården.
Hade prästens ord trängt in till dem?
Åh, inte drev munväder någon kvarn!
Hu, så styggt allt var i kväll.
Kunde då inte hon, Thora på Yxegården, hitta på något annat än detta stygg-stygga?
Nej, hon kunde inte.
Hon hade ju försökt allt.
Hon var mald till döds mellan de där två som ett sädeskorn mellan tvenne stenar.
Det var ju så lätt gjort — sjöngo fåglarna!
»Det vita» hade hon ju.
Och då vore gossen räddad?
Är det att vara räddad — att ha en mörderska till ...
Hu, så styggt, så styggt allt var i kväll och så kallt.
Aldrig förr hade hon känt så bitter vind.
Lida, lida!
Varför skulle hon lida så?
Var det då en sådan synd, hennes enda, den att ha älskat vilse man?
Nej, det var ingen synd att tro!
Hon var utan skuld, alldeles utan skuld!
Länge satt hon på en stubbe i värkande tankar och i ofrid.
Men när hon så steg upp till sist, flögo de svarta tankarna, som gjorde håret vitt, inte längre omkring henne.
Hon hade burat dem, fattat sitt beslut »för gossens skull»!
Det var bättre, att hon syndade, än att han skulle bli slik som fadern!
Då, just när hon väl slagit av med sig själv, kom det för henne i frigörande tydlighet, att prästens ord måste ha gjort verkan.
Hon var dock inte född till sådant, hon — Thora — inte alls född till sådant!
Hemmet drog henne med ens, så hon nästan sprang.
Luften var blåmjuk med glansvita skybäddar, som bådade månsken.
Thora kände nu, att luften var mild — hon kände den var mild.
Och just då hade de räknat ut en sådan elakhet att taga emot henne med.
Föga kan du stadsbo förstå, hur djupt en sådan skymf måste träffa en stram bondhustru.
Från ljus och brasa föll glans ut på vägen.
Kring flatbordet sutto husets folk och två inbjudna hästskojare, redan halvfulla av stadsdrycken, varm punsch, som rök i bålen.
Ur snuggorna tärdes rök, och pigorna fnittrade och blossade så gott som i karlarnas knä.
Husbonden hade ställt till supgille för husets folk och för inbjudna, medan matmodern var borta, och för porten var nattrigeln nere!
Det var svaret på prästeorden.
Allt glömde hon, Thora, inför detta.
Som för att rena ögat såg hon mot vattnet, som just då vitmättades av de första månstrålarna.
Så knackade hon kraftigt på fönstret.
Ingen hörde.
Nu ropade hon i myndig husbondeton:
»Öppna!»
Ingen öppnade.
Var det så, att de ville höra ljud — så nog skulle de få det!
En skovel blev klubba: dörren skakades av tunga, jämna slag.
Till sist kastades porten upp och två män, rödlysta av eldströmmen från spisen, syntes på brokvisten, som av månljuset förvändes till ett darrande tempel av skinande silver.
Bakom, inne i rummet, tittade de rödmosiga gästerna, snåla efter ont, nyfiket fram.
Thora själv var nästan hopsmält med dunklet.
»Undan, ni två, för mig!»
Thora satte foten på brosteget, men mannen spärrade väg.
Ett hade hon hittills inte fått tillbaka, de vinande piskslagen, givna just här uppifrån bron, men nu kommo de i breda, hudflängande rapp:
»Gå din väg — Inga strykare hit in!
Jag tänker jag är godlik kunna göra vilket jag vill med en sådan som dig ...
Finns fattiglider där nere — gå dit, om du vill ...
Pigan ska’ få bära ner mat, om du är hungrig.
Ha, ha, ha!»
Tyst blev det, så tyst att fors-sången, eljest kvävd av avståndet, hördes som ett mummel.
Månskenet mjuknade i en vid ring kring Thoras svarta, ensamma figur.
Men ingenting skedde.
Matmodern vände bara ansiktet, vitt, som om månskenet stannat i blodet, mot sonen och sade:
»Vad säger du om slikt?»