Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"På detta ställe är liket begrafvet efter -- det öfverlemnades åt jorden år 1431 -- den svenske kungen Magnus, som emottog det heliga dopet och i dopet blef kallad Gregorij. Han föddes i Sverige år 1336, besteg år 1360 thronen.
Han hade mycken kraft och kämpade två gånger mot Ryssland.
Han aflade en ed att sluta kriget, men bröt eden och rustade sig åter.
Då sjönk han i de rasande böljorna, hans här gick under i Ladoga sjö och af hans flotta nyntes intetspår; sjelf dref han omkring på en skeppsplanka.
I tre dagar och i tre nätter uppehöll Gud honom från att drunkna.
Vågorna förde honom till detta klosters strand.
Han blef upptagen af munkarne och bragt till klostret: han erhöll det rättrogna dopet.
Derpå ikläddes han i stället för konungadiademet en munkdrägt, ja ansågs värdig botgörarekallet.
Efter att ha burit kronan blef han belönad med botgörardrägten."
Sådan ungefär är inskriften.
Det är ganska sannolikt att de goda fäderne på Walamo, som icke torde ha lemnats alldeles obeskattade af de svenska höfdingarne i trakten, på detta sätt ville revanchera sig i sina lika troendes ögon och genom omvändelsen af en svensk konung handgripligt ådagalägga den "rättrogna" kyrkans seger.
Utom sjelfva klostret finnas äfven på de omkringliggande öarne talrika kapell och så kallade eremitager, fordom upprättade af fromma själar, eller ock till en del verkliga eremitkojor, som ännu den dag som är i dag begagnas af lefnadströtta män, hvilka draga sig tillbaka till den s.k. "ödemarken".
Denna ödemark är dock icke synnerligen hvarken tom eller farlig.
Om lejon och tigrar är alldeles icke fråga, men till och med de mera nordiska vargarne äro bannlysta och ersättas af halftama rådjur och hjortar.
På Walamo få nämligen inga fredliga djur fällas; antalet af dessa har i följd häraf betydligt förökats och de äro ganska litet skygga.
Klostret besökes mycket talrikt af pilgrimer från hela Ryssland, i synnerhet Petersburg, och rika skänker hembäras helgonen för vinnande af deras förböner.
Flere ryska kejsare och kejsarinnor ha här nedlagt talande bevis på sin rättrogna frikostighet.
Det påstås att klosterskatten, i dyrbara drägter, smycken, kärl, m.m., skall uppgå till 40 millioner rubel, det utgör ungefär 120 millioner svenska riksdaler.
Klostrets inkomster i öfrigt äro ofantliga.
Till och med i Finland egde munkarne ansenliga donationer.
Sålunda tillhörde det inbringande laxfisket i Kymmene- och Wuoksen-elfvarne uteslutande Walamo kloster samt inlöstes för en betydlig penningesumma för några år sedan af finska staten.
Klostrets gästfrihet motsvarar dess rikliga inkomster och, rättrogen eller icke, erhåller hvarje besökande i tre dagars tid fritt logis och uppehälle.
De flesta resande af stånd begagna sig dock endast af det förstnämnda, som anvisas i ett enkom för detta ändamål uppfördt stort hotel.
Spisningen efter rysk matsedel, der linoljan spelar en så betydande roll, torde icke anstå ovana gomar.
Deremot bespisas på klostrets bekostnad dagligen flera hundra af de fattiga ryska pilgrimerne som sommartiden besöka de heliga orterna.
I Juli månad inträffar klostrets hufvudfest, Petri-Paulidagen.
Då infinna sig flera tusen besökande och såväl hufvudön som ock de vackra fjerdarne i ögruppen hvimla af promenerande, ridande, åkande och roende menniskor.
Processioner, praktfulla genom helgonbildernas guldglans och högtidliga genom koristernas sånger, illustrera den inemot en hel vecka varande festen.
Under denna tid förmedla flera ångbåtar kommunikationen med Petersburg. -- En finsk ångare, "Walamo", gör sedan några år reguliera turer på linien Sordavala, Walamo, Kexholm, Petersburg. -- Talrika småaffärer kunna göras vid denna festlighet, ty den besökande massans materiella behof äro icke lätt tillfredsställda.
Spirituösa få icke förtäras; men detta, liksom alla andra förbud i Ryssland -- ty "i Ryssland" må man väl kunna säga om Walamo -- kringgås med tillhjelp af rublarnes oemotståndliga tjusarspråk; och skälmska personer ha mer än en gång förmått till och med sina egna munkciceroner att deltaga i öfverträdelsen emot detta förbud. -- Högste styresmannen af klostret är en s.k. egumen, en ganska hög kyrklig funktionär.
Den nuvarande egumen heter fader Damaskin och är en ärevördig gubbe.
Utom Walamo kloster har den grekiskt-katolska propagandan vetat att på finskt område förskaffa sig tillfälle till ännu en klosteranläggning.
Det är ön Konevits, jemväl belägen i Ladoga sjö, ungefär 4 à 5 mil sydost om staden Kexholm och nära fasta landet.
Här grundlades år 1393 ett grekiskt kloster.
För närvarande för detta ett tynande lif.
På Konevits finnes dessutom ett slags nunnekloster, ett internat för qvinnor, som vilja draga sig tillbaka från verlden.
Men äfven detta är föga anlitadt.
Ön, som är betydligt mindre än Walamo och på intet vis kan jemföras med denna i naturlig rikekom eller fägring, har icke kunnat tillocka sig så många munkar som Walamo.
Man råkar ofta munkar från Konevits iklädda en fattig botgörares skepnad, vandrande vidt omkring för att insamla gåfvor till sitt kloster, förebärande någon begången synd, hvilken på detta sätt bör godtgöras.
Vi betvifla icke att oftast någon begången synd, ett brott kanske, ligger till grund för dessa vandringar, men vi äro icke fullt öfvertygade om att syndernas förlåtelse följer på de till klostret insamlade medlens aflemnande, isynnerhet som vi icke påminna oss ha hört omtalas något extrakraftigt helgon på Konevits, hvaremot Waldam (som ryssarue falskt uttala namnet) är bekant för sina "undergörande helgon".
Numera föra munkarne ett ganska tyst lif i socialt hänseende, men så har icke alltid varit fallet.
Ryssarne skryta gerna med att kristendomen tidigare genom Ryssland kommit till Finland, än öfver Sverige.
Hvad de öster och nordost om Ladoga bosatte finnarne vidkommer kan detta icke nekas.
Men hvilken har väl vinsten häraf varit?
Får man dömma af det "andliga öde", som drabbat de inom storfurstendömet
Finland genom proselytmakeri till grekiska kyrkan omdöpta finnarne, så har man just icke mycket skäl att glädja sig åt kristendomens ankomst österifrån.
Utom att öfver allt i de socknar, der grekiskt-katolska finnar lefva till ett större antal, okunnighet och rå vidskepelse bibehållit sig såsom folkets förnämsta karaktersdrag, ha dessutom de goda sidorna af den finska nationalkarakteren: ärlighet, rättframhet, pålitlighet och gästfrihet, i det närmaste fått gifva vika för sina motsatser, eller: oärlighet, dolskhet och kryperi samt en prejande schackraranda hos befolkningen.
Till sådana socknar kunna räknas Salmis och Suistamo, nordost om Ladoga, vidare Suojärvi samt ej obetydliga delar af Imbilaks, Sordavala, Parikkala, Kronoborg, Hiitola (Tiurola kapell), Pyhäjärvi, Rautus, Walkjärvi m.fl.
Det fanns en tid, under kejsar Nikolai regering, då den ryska religionspropagandan dref ett fräckt spel i östra Finland.
Detta tillgick sålunda.
Liksom här, måste äfven i Finland hvarje person som ville ingå äktenskap ha gått till nattvarden, men detta åter kunde icke ske med mindre han kunde läsa i bok.
Om nu en ung bondgosse eller qvinna af lättja icke lärt sig läsa samt följaktligen tredskat med sin nattvardsgång, men det oaktadt ville gifta sig, så stötte de på hinder från presterkapets sida.
Hvad var då lättare och beqvämare än att vända sig till en rysk prest, låta döpa om sig och sedan afsluta äktenskapet?
De ryska presterna arbetade ifrigt i denna riktning.
Följden har blifvit en talrik icke läskunnig befolkning i flera af de nämnde socknarne, ty finska, deras modersmål, ha de icke lärt sig att läsa och läsa ryska behöfva de icke för att utöfva sin kult.
Af öfvertygelse har säkerligen ingen i Finland bytt om religion.
Tvärtom torde icke så få greker gerna vilja gå öfver till lutherska läran, men detta är helt enkelt - förbjudet.
Hvilken uppbyggelse de grekiskt-katolske finnarne ha af sin religionsutöfning kan man redan sluta deraf, att på sin höjd måhända en tjugondedel af dessa förstår ryska.
Hela kyrkogången är således för dem inskränkt till iakttagandet af några kyrkliga ceremonier, såsom korstecknet m.m.
Hvad kan man vänta af sådana menniskor?
Åtminstone icke någon högre kultur, och icke heller torde fosterlandskärleken kunna slå rot hos menniskor, hvilka icke ens förstå de böners innehåll, som de, på obegriplig rotvälska pladdra fram, och i hvilka i sanning, kejsarens namn torde vara det enda (och ofta återkommande) ljudfall, hvars betydelse de fatta.
En tafla af detta sorgliga slag företer det "andliga lifvet" i en icke obetydlig del af östra Finlands gränssocknar -- ett verk af ryska presterliga propagandan.
Härtill kommer att naturligtvis grekiska föräldrars barn -- äfven om blott den ene maken är af grekisk trosbekännelse -- icke få döpas till den lutherska trosläran.
Eländet är oförbätterligt under nu bestående förordningar och ljusare tider torde under den nu rådande "förryskningsregimen" föga stå att förvänta.
Under dessa sorgliga förhållanden lefver en del af den beklagansvärda finska befolkningen i de för öfrigt af naturen rikt begåfvade Ladogatrakterna.
Om derföre besökarens öga tjusas af de sköna naturbilderna som Walamo erbjuder, och vackra, poetiska vyer uppgå för hans själ vid åskådandet af all den skönhet, som omgifver honom, så blekna dock de senare till ett intet och ögat fuktas af en bitter tår vid tanken på huru många tusen själar blifvit bokstafligen snärjda i mörkrets band af just de personer, som råda om och lefva i Walatnos vackra nejder.
Man blir frestad att önska all den materiella odling, man skådar omkring sig -- ett verk af munkarnes trägna arbete -- djupt ned till Ladogas botten -- ty hvilket sorgligt öde har icke just denna munkinstitution bringat öfver dessa trakter, hvilkas befolkning icke mera kan säga sig ega ett fosterland?
Och att drömma om att Walamo någonsin kunde blifva finskt -- det är fåviskt, ty lika lätt kan man drömma om att rycka en af de skönaste juveler ur den ryska kyrkans krona eller släcka glorian, som omger den "rätta tron", uppburen af czar och folk i fast förening.
Vi ha ofvanföre sökt gifva en kort teckning af det religiösa lifvet i denna del af Finland; återstår ännu att kasta en flyktig blick på dessa orters sociala förhållanden.
Vi måste tyvärr i detta afseende tillägga att allt äfven på detta område är uselt bestäldt, liksom att Finland jemväl härför har att tacka Ryssland.
Det är en sorglig tafla som vi nu gå att upprulla, en tafla vittnande om medeltidsråhet och förakt för den enskildes rätt.
Beklagligen har densamma dock ännu den dag som är i dag ett sig värdigt motstycke i Rysslands förfaringssätt emot de "eröfrade folken."
För lagkränkningar skyr icke den czariska makten tillbaka.
-- Hvad vi här vilja berätta är följande:
Då denna del af Finland underlades czarrikets växande makt, skänkte dess kejsare och i synnerhet kejsarinnor (Anna, Elisabeth, Catharina II) den eröfrade jorden åt sina gunstlingar.
Sålunda blefvo bönderna, "urbefolkningen", så godt som lifegna.
Häri låg då ingenting underligt från rysk sida, ty ett enahanda förhållande egde ju rum i Ryssland.
Men det bittra låg deri att finnarne derförinnan åtnjutit svensk lag och rätt.
De arma menniskorna som byggde och bodde i dessa trakter kände sig derföre olyckliga, hvilket de ock i sanning äro äfven i dag.
Det hör icke till uppgiften af denna lilla skizz från för oss redan främmande trakter att ingå i ett närmare skärskådande af dessa förhållanden, men vi ha velat omnämna dem för att läsaren rätt må kunna fatta den sorgliga bild af ett för detta framtidsland vi nu gå att teckna.
För att koncentrera framställningan i en så liten ram som möjligt ställa vi staden Kexholm och dess lif i förgrunden af vår teckning.
Aflidne professor Hwassers tanke (se den lilla bekanta skriften om Borgå landtdag) att
Finland och det finska folket vore den brygga, på hvilken civilisationen skulle bana sig en väg till Ryssland, var en snillrik tanke -- men hvilken icke förverkligats.
Sjelfva tanken kom för sent, den kom efter det barbariet redan slagit civilisationen ur brädet, åtminstone i de trakter om hvilka här närmast är fråga.
Hvarje tänkande menniska skall finna att
Ladogabassinen ursprungligen varit särdeles väl egnad till utgångspunkt för spridandet af kultur till Europas orient.
Den gamla hansestaden Nowgorod vid Ilmen vittnar nogsamt härom.
Men Iwan "den förskräckliges" hemska bragd vid eröfringen af denna kulturens utpost (22,000 innevånare dränktes i för tillfället i floden Wolchow uppslagna vak) var det ryska elementets första seger i Europa.
Sedan dess har civilisationen i dessa trakter af verlden fört ett tynande lif och betydelsen af ett framtidsland för kulturen har vikit från Ladogas vackra kuster.
Men betraktelser af detta slag skulle leda oss för långt ifrån vår vida mindre uppgift.
Alltså retour till Kexholm.
Hvad det är lämpligt att säga "retour" då man talar om den staden, Kexholm!
Det är verkligen en bakåtgående stad, isynnerhet om man i tanken går tillbaka till hvad denna stad kunnat blifva, oaktadt all sin litenhet och sitt afsides läge.
Det finnes tusentals småstäder på jorden, hvilka dock hvar för sig ega någon betydelse för det land de tillhöra.
Brackenburg i Tyskland och Rottenborough i England betyda något, om än aldrig så litet, i och för sitt land, men Kexholm betyder platt intet för Finland, -- det är en rysk stad.
Då ministerstatssekreteraren för Finland, grefve Rehbinder, i tiden gjorde det dystra förslaget att för alltid från "storfurstedömet Finland" skilja den del af "Gamla Finland", hvarom här är fråga -- då anade han kanske att denna landsdel var en social och politisk kräfta för det öfriga landet.
Få orter i Finland äro så passande som Kexholm att afge en profbit på den sociala disharmoni som åtföljt det ryska systemet i Finland, emedan ortens yttre fysionomi kan förete en så trogen, det vill säga själlös bild af den lycka som Ryssland erbjuder sina eröfrade provinser.
Ett ordspråk i de ryska Östersjöprovinserna lyder:
"Dit ryssar komma, der blir det tyst."
Och tyst har det i sanning blifvit här.
Kexholm är en gammal stad, som anlagts af svenskarne redan i trettonde århundradet, eller riktigare sagdt, småningom uppkommit omkring ett af svenskarne i fordna tider på en ö vid Wuoksenelfvens utlopp uppfördt fäste, det nu så kallade "slottet".
Stadens läge är flackt, men var icke fult medan Wuoksen ännu hade sitt förnämsta aflopp förbi densamma.
Men sedan denna elf fällts genom Suvanto sjö (år 1857) och tagit en sydligare riktning, är utloppsarmen invid Kexholm blott ett "grundt vatten".
Det ypperliga laxfisket har upphört och hela staden har fått en egendomligt tråkig fysionomi.
Ett vördnadsvärdt minnesmärke, det gamla slottet från svenska tider, uppreser sig midt ibland modern torftighet.
Det gamla har häfdat sin anborna kraft och motstått seklernas påtryckning, det nya har deremot icke förstått sig sjelf, utan antagit ömkliga former och för ett tynande lif.
Stadens handel är dock icke så alldeles obetydlig, men hvarenda köpman är ryss, eller hvad ännu vida vidrigare är, en russifierad finne.
"Ser du någonstädes ett gladt anlete?"
Med skygga, misstrogna blickar stiga de nedslagna bönderna -- hela befolkningen vidtomkring
Kexholm består af s.k. donations- eller frälsebönder -- in i salubodarne.
De utbjuda sin uppsamlade videbark åt handlanden; underbjudas, prejas, men erhålla dock till slut sin liqvid -- i varor.
Kontanta pengar förekomma mera sällan vid denna handel, som i förbigående nämndt alldeles icke är obetydlig.
Staden Kexholm allena utför af denna vara öfver hufvud taget årligen för ungefär 200-300,000 riksdaler till Petersburg, der den användes vid garfverierna.
Ryskt mjöl utgör det förnämsta bytesmedlet.
Der kommer ett slags herreman åkande i flygande fart och vid ljudet af en väldig "Waldai-klocka".
Hans trespann -- den ryska "troikan" -- stannar ångande utanför en salubod.
Det är förvaltaren från något af de stora frälsegodsen i trakten.
De omkringstående bönderna blotta ödmjukt sina hufvuden -- det är ju en af deras värsta busar som de skåda framför sig -- en påminnelse för oss om det feodala ok som hvilar öfver hela denna landsträcka.
Och språket i den goda staden sedan!
Ryskan och en förskämd finska öfverväga hos mängden af invånare; -- svenska hör man sällan och alltid rysligt rådbråkad.
"Jag kom utaf landet med min kappa ifrån siden."
Det egentliga salongsspråket är ett slags hemsk tyska.
Bröderna Grimm skulle säkerligen ha stått alldeles handfallna inför massan af dessa underliga ljud, finska och ryska ord mod tysk ändelse och böjning etc. etc., som här strömma emot en.
Kexholm har dock sina minnen, ehuru dessa icke äro af det glada slaget.
Det gamla slottet begagnades nämligen såsom ett slags statsfängelse och mer än en förnäm ryss har förvisats till detta finska "Pustosersk".
Underliga historier äro i omlopp i den lilla staden om sådana statsfångar.
Sålunda omtalas isynnerhet såsom särdeles märkvärdig den "namnlöse" ("besimennij" på ryska).
Denne man anlände någon qväll på 1820-talet med ett fyrspann för en heltäckt vagn, åtföljd af en kosack-eskort till slottet.
En af de fastaste celler i ett sidotorn öppnades och fången, hvars ansigte "ingen fick se", inspärrades.
Vagn och eskort återvände till S:t Petersburg.
På slottet kallades fången "den namnlöse".
Icke nog med att han i sjelfva verket var utstruken ur de lefvandes antal, han skulle icke ens få hafva lefvat -- han hade intet namn.
Hans cell var trång.
Så satt han i många, många år.
Slutligen en dag kommer en hemlig ordre från Petersburg.
Den hemlighetsfulle mannen får lemna sin cell, röra sig fritt, men icke lemna staden Kexholms område.
Det var en mun med ett särdeles förnämt utseende och skick och talade flytande väl, vida flera språk än man kunde rådbråka i Kexholm.
"Den namnlöse" var sällskaplig men ytterst förbehållsam.
Han umgicks i några "hus" i Kexholm.
Hans ålder kände ingen; gammal såg han icke ut men var alldeles gråhårig då han trädde ur sin cell.
Han dog som "namnlös" efter att ha vistats elfva (?) år i Kexholm.
Denne nye "jernmask", ty äfven den "namnlöse" ansågs stå den regerande familjen alltför nära, utgör ett älsklingsämne för samtal i Kexholms societet.
Äfven andra "politiska fångar" omtalas, till och med svenskar och finnar, men berättelserna om dem äro så sväfvande och osäkra, att vi här förbigå desamma.
Liksom då uppå en molnhöljd himmel, vid den framträdande solens ljusblick, en i rik färgskiftning glänsande regnbåge uppspringer -- så helsar oss också ofta på historiens blad, midt ibland scener af nöd hos ett hårdt pröfvadt folk, en ljusglimt af ett högre lif, en regnbåge i de gladaste färgtoner.
Den gamle Noah hade icke så orätt i sitt allegoriska antagande.
Dessa glada ljusglimtar i ett folks historia, dessa färgrika regnbågar, vid hvilka öga och själ gerna hvila och ur hvilkas skimmer de hemta ny lifskraft för bildningens ofta flämtande lampa, de äro i sanning en borgen för att jordens folk icke äro ämnade att dränka sin tillvaro i nödens tåreflod.
En sådan regnbåge på det finska folkets nu töcken- och molnhöljda himmel är det fattiga Finlands vackra hufvudstad, det ljusspridande och förhoppningsfulla, glada Helsingfors.
Få städer i norden ha, då man tager med i betraktande de politiska, sociala och merkantila förhållandena, så hastigt blomstrat upp, som det visserligen bland storstäder icke stora Helsingfors, men hvilken dock på intet vis numera kan rubriceras såsom en stor småstad.
I de europeiskt-nordiska länderna har det öfver hufvud taget visat sig att det ingalunda är invånarantalet i en stad, som betingar dess betydelse, vare sig i nationelt eller politiskt hänseende.
Folkkarakteren i nordens civiliserade länder är i allmänhet i förhållande till det yttre lifvets vilkor intensivare än söderns.
I det sociala lifvet göra sig i norden i allmänhet samma driffjedrar gällande som i det politiska, nämligen öfvertygelse och ihärdighet.
Utan ett lugnt medvetande om sin sändning, vore nordens folk icke mäktige nog att upprätthålla sin frihet.
Utan ihärdighet i viljan egde de icke nog kraft att, ehuru jemförelsevis fattige på materiella hjelpmedel, kunna uthärda täflan med mera lyckligt lottade nationers inre utveckling.
De ha dock bra nog löst dessa uppgifter, på några få undantag när, hvilka mera betingats af vissa tryckande yttre förhållanden, än haft sin grund i någon framstående svaghet i folk-karakteren.
En på sådant skäl delvis hämmad snabbare utvecklingsprocess kan dock, enligt hvad historien gifver vid hand, när lyckligare omständigheter inträda, godtgöras inom ganska kort tid.
Emellertid bär de nordiska städernas utvecklingshistoria en tydlig prägel af detta folkens mera kontemplativa skaplynne.
De nordiska folken ha icke sträfvat och äflats med att lysa genom praktfulla städers anläggning.
För dem voro och äro städerna medel, häfstänger, att höja sjelfva folkets välstånd och befrämja dess bildning, icke blott skapelser af nationel fåfänga eller herrskarenyck.
Vi undantaga här S:t Peterburg, skapelsen af Peter den förstes för Sverige så olycksbringande snille, men vi anse icke heller ryssarne för ett nordiskt, utan för ett orientaliskt folk.
Hvad nu särskildt
Finland, hvarom frågan gäller, vidkommer, så bör man först taga i betraktande, att i våra dagar städernas ställning till folkens sociala lif öfver hela verlden undergått en stor förändring, som i betydlig mån närmar sig nordens ursprungliga uppfattning.
Det är som skulle en flägt af amerikansk verldsåskådning ha inverkat på de europeiska folken.
Städerna betyda på långt när icke så mycket, i och för sig sjelfva, som fordom.
Utvecklade förbindelser och en större internationel rörelse och inverkan ha fastmera, om vi få begagna oss af ett handelsuttryck, gjort städerna till agenter folken emellan.
Då det gäller att bedömma en orts vigt och betydelse för sitt land, frågas det i allmänhet numera icke om den är stor, folkrik m.m., utan frågan gäller i hvilken mån representerar denna stad sitt folks allmänna lif i det ena eller andra afseendet.
Vår tid utmärker sig nämligen å ena sidan lika mycket genom sitt sträfvande att decentralisera det allmänna lifvet, hvad adminastration och politik vidkommer, såsom af den öfverhandtagande selvgovernments-principen och de moderna nationalitetsidéerna nogsamt framgår, som den å andra sidan af alla krafter arbetar uppå att å vissa lämpliga platser centralisera vissa facer af nationernas inre framåtskridande.
Vidare bör man taga i beräkning, att i nordens vidtutsträckta och glest befolkade länder sällan någon stad kan i sig förena alla vilkor för att kunna vara sitt lands emporium i alla afseenden.
De merkantila intressena uppsöka vanligtvis en annan plats för sin verksamhet i stort än de vetenskapliga, åtminstone bestämmes deras centralisation å någon viss ort af alldeles andra motiver.
Det rent politiska lifvet utvecklar sig naturligtvis i främsta rummet i ett lands s.k. hufvudstad och de administrativa intressena träda gerna i dettas fotspår.
Isynnerhet gäller detta i länder med ännu outvecklade kommunikationer och till dessas natur hör Finland utan gensägelse.
Helsingfors' fysionomi saknar, ty staden är hvad handeln vidkommer den tredje i ordningen inom landet, alldeles detta uttryck af merkantilt lif som t.ex. trycker en allt annat nivellerande stämpel på Wiborg och äfven ger gamla Åbo stad en viss bestämd prägel.
Helsingfors har nämligen en ganska ringa export, och en i det stora hela obetydlig rederirörelse (2,738 läster inklusive 10 ångfartyg).
Dess handel består förnämligast af en stor import.
En främling som kommer till
Helsingfors vet i början icke hvad han skall tänka om staden annat än att dess läge är ett af de vackrare i Europa, att den är väl byggd och ser särdeles ung ut -- kanske man till och med märker en viss brådska i dess utveckling.
Det inre lifvets bestämmande momenter göra sig icke genast så tydligt gällande, som i de flesta andra städer af samma rang.
Väl ser man talrika uniformer, något militär också och en artig mängd embetsmannakokarder, men intet af dessa element är på ett bestämdt sätt öfvervägande.
Snart orienterar man sig dock -- och staden vinner, ju förtrognare man blir med dess lif och seder.
Helsingfors är en ung stad.
Väl anlades densamma redan af Gustaf Wasa vid Wandaåns mynning, en half mil åt nordost och flyttades till sin nuvarande plats ungefär hundra år derefter, i medlet af sjuttonde århundradet.
Men de få minnen af någon vigt, som den har att bjuda uppå, göra dess äldre historia föga intressant.