Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För CreditLagarnes upphjelpande vill man borttaga en de omyndiges rätt, som blifvit bevarad ifrån tider, utmärkte af mera samvetsgranna tänkesätt mot dem, som ej kunnat försvara sig äfven under den strängaste hushållning för öfrigt, ifrån Carl XI:s.
Jag medger nyttan af förslaget, om det vore möjligt att dermed förena bibehållandet af den nödvändiga vården om omyndiges rätt.
Men att uppoffra deras rätt för att lätta medlen för förmyndaren att erhålla lån, anser jag vara oriktigt.
Huru behändigt skulle det icke blifva för en mindre väl sinnad och om sina myndlingars bästa icke omtänksam förmyndare, att låta inteckna sin egendom till andra, och sålunda beröfva myndlingarne deras rätt.
Jag åberopar ogerna det Betänkande, som Lagutskottet vid sista Riksdag afgaf i samma ämne, emedan jag deltagit i de öfverläggningar, som detsamma tillvägabragt; men då Rikets Ständer enhälligt, eller åtminstone med tillräcklig pluralitet, godkände dåvarande LagUtskottets åsigt, vågar jag dock fästa uppmärksamheten på berörde Betänkande, eller på den underdåniga Skrifvelse, som deraf blef en följd, och hvilken finnes ordagrannt intagen i det Betänkande, som nu är under öfverläggning.
Den 7 Maji f. m. 187
Man sökte då förena intressena genom bibehållande af förmånsrätten, jemte större controller i afseende på medlen att vid låns meddelande få kännedom, om den lånsökande innehade förmynderskap.
Jag tror detta vara den enda och rätta utvägen.
Jag skulle derföre vilja föreslå enahanda skrifvelse med den Rikets Ständer vid sista Riksdag aflemnade, blott med iakttagande af en enda modification, så att framställningen finge följande lydelse: ”Enär Förordningen af den 3i Maji ”1793 och Kongl. Brefvet den 11 Julii 1806 ”redan föreskrifva
Domare skyldigheten, att ”med ledning utaf de från Presterskapet er”hållne dödslistor och ingifne bouppteckningar, tillse att omyndige varda med förmyndare försedde, så skall det åligga
Domare att jemväl i Förmynderskaps-Proto”collet anteckna de föräldrar eller den fader ”eller moder, som får till förvaltning emot”taga alf, hvilket deras barn tillfaller; bö”randes vanligt förmyndare-förordnande för ”de förre utfärdas.”
Hvarefter fortsättes, på sätt förra LagUtskottets förslag innehåller, och hvilket jag anser öfverflödigt nn uppläsa.
Slutligen, då 2:ne Ledamöter inom Utskottet yttrat från pluraliteten skiljaktiga tankar, hvarvid de på ett sätt, som är vida bättre än hvad jag förmår, vederlagt de grundsatser, på hvilka Utskottet fotat sitt .88 Ben *] Maji f m.
Betänkande, får jag blott uti deras reservationer till alla delar instämma.
Friherre Jnckarswcirdj Carl Henrik:
Jag instämmer till alla delar med Lagutskottet, och i anledning af hvad som blifvit anfördt i motsatt mening, tager jag mig blott friheten framställa, om det är rättsgrunden, eller ömhetskänslan, som i Lagstiftningen bör göras gällande.
Nuvarande förhållande, som gör tredje mans rätt beroende af en tyst förmånsrätt, hvilken man omöjligen med säkerhet kan känna, och taga sig tillvara för, anser jag verka högst menligt på förtroendet, och göra alla creditförhållanden osäkra.
Jag medger visserligen, att föräldrar böra tillse, det deras barn ej komma i nöd, men sådant bör icke ske på borgenärers bekostnad.
Jag kan således ej biträda den mening, att den tysta förmånsrätten hos förmyndare för barnarf bör fortfara.
Jag tror, att, till beredande af säkerhet för sådane arfvemedel, den enda och nödvändiga utvägen bör vara att stadga, det medlen ovilkorligt skola i förmyndarens egendom intecknas; och då jag icke ser något hinder för en sådan åtgärd, hvarigenom man kommer i det enkla förhållande, att säkerheten ensamt beror på en tidigare inteckning, tillstyrker jag bifall å Betänkandet.
Innan jag går att besvara Herr Ribbiugs anmärkningar, torde Den 7 Maji f. m. 189 det tillåtas mig framställa en korrt uppfattning af ämnet, till tjenst för dem, som äro obekante dermed.
Förhållandet är, att, enligt 1734 års
Lag, barnarf har förmånsrätt framföre senare tillkommen inteckning; hvaremot Utskotten nu tillstyrkt, att förstnämnde förmånsrätt måtte flyttas nedom inteckning.
Frågan är af yttersta grannlagenhet, och måhända äfven af högsta vigt för allmänna crediten.
Hos Utskottet hafva visserligen kommit i öfvervägande äfven de anmärkningar Herr Ribbing nu gjort emot Uskottets förslag; och de hade icke saknat vigt, om de ej, enligt Utskottets tanka, bordt vika för den af erfarenheten bestyrkta sanning, att den så kallade tysta förmånsrätten, sällan eller aldrig, uppfyller ändamålet att tillskynda fullkomlig säkerhet för barnarf, om den ej understödjes af förmyndarens redlighet; och att, der förmyndaren ärligt uppfyller sin pligt, denna tysta förmånsrätt icke behöfves till inteckningshafvarens förfång.
Jag vädjar till hvar och en, som varit förmyndare, och behöft låna på sin fastighet, om någon svårighet mott honom att erhålla bevis, att han icke varit förmyndare.
Ehuru han verkligen varit, har han endast behöft öfverflytta för tillfället förmynderskapet på en annan.
— Man kan också hafva fastighet i Skåne, och förmynderskap vid Torneå.
Fastän man icke har något förmynderskap i den ort man bor, kan man ju vara förmyndare öfver igo Den 7 Maji f. m> hela Riket.
Det kan således svårligen någonsin tillförlitligen styrkas, att man icke är förmyndare, och långifvare!! kan följaktligen i detta fall icke erhålla full säkerhet.
Tillfälle till svek och bedrägeri Öppnas, och kan icke förekommas med bibehållande af den tysta förmånsrätten, som, då sådant användes, icke blifver skyddsgifvande för barnarf, hvilket åter icke behöfver denna säkerhet, när förmyndaren är redlig.
Utskottet har visserligen varit betänkt att utfinna någon annan säkerhet för barnarf, då dem fråntages den tysta förmånsrätten; och åtskillige förslag hafva i detta fall blifvit afgifne, såsom FörmyndareKammares inrättande, m. m.
Jag får tillfälle yttra mig deröfver, då dessa frågor förekomma.
Med nu varande institutioner an§er jag myndlingarnes största säkerhet ligga i den urskiljning, hvarmed Domare utvälja redlige och skicklige förmyndare åt dem.
Denna, om jag så får kalla, moraliska säkerhet, hvilken ligger i förmyndarens heder, torde ofta vara lika pålitlig, som realsäkerheten, hvilken ar underkastad förskingring.
Domares och öfverDomares omsorg, att skaffa rättskaffens förmyndare, samt måhända förbindelsen för de sednare, att låta inteckna barna-arfvet i egen eller annans fastighet, vara mera tryggande för omyndiges rätt, än den nu existerande tysta förmånsrätten, hvars borttagande deremot skulle gifva stadga åt real - Den 7 Maji f, lii. crediten, hvilken det torde vara vigtigare att beskydda, än mången tror.
Första steget dertill kan nu tagas genom bifall till Betänkandet, som jag alltså vågar tillstyrka.
I afseende å Friherre Anckarsvvärds anmärkning, huruvida billighets- eller rättsprincip, ömhetskänsla eller rättvisa, i denna fråga borde hafva företräde, skulle jag tro det vara bäst, om de kunde förenas.
Jag har föga aktning för de former, hvilka icke beskydda den svages rätt, och för de Lagar, som utan ömhetskänsla stiftas.
Barnet, som ligger i vaggan, och icke sjelf kan vårda sin egendom, bör hafva sina rättigheter bevarade i Lagen.
Det har blifvit sagdt, att den behållning föräldrarne kunna samla, borde användas till barnens uppfostran och bosättning.
Detta är visserligen rätt; men jag hemställer, huru det skall kunna ske, då ingen egendom finnes att använda, utan den på förhand har kunnat förskingras, och, såsom Lagutskottet föreslår, all säkerhet derföre i förmyndarens egendom borttages.
Anckarsxvärd har nämnt om inteckning i förmyndarens egendom eller annan fastighet, tillhörig den, hos hvilken penningarne blifvit placerade, och hvilket skulle svara emot den borttagne så kallade tysta förmånsrätten.
Man skulle häraf kunna förledas att tro, det Lagutskottet föreslagit något sådant, såsom skyldighet för förmyndaren till Den 7 Maji f. rm de omyndiges säkerhet.
Så är likväl icke förhållandet; ty då skulle jag måhända hafva biträdl förslaget, men hvilket är mig omöjligt nu, enär man borttagit all befintlig säkerhet för barna-arf, utan att sätta något i stället.
Ehrenborgh har förmenat, att det vore i förmyndarnes redlighet, som den säkraste garantien för myndlingarne ligger.
Äfven detta må vara sannt; men jag frågar, om förmyndarnes redlighet stiger derföre, att man utvidgar deras credit-rätt, och bereder dem lättare tillfälle att förskingra barngodset.
Den af Friherren omnämnde svårighet, att controllera eller med visshet kunna upptäcka, om man vore förmyndare eller icke, sökte sista Ständers LagUlskott alt afhjelpa genom ett förslag, som jag redan förut omnämnt, men till sin utförlighet icke velat uppläsa.
Nu måste jag göra det.
Det lyder så här: ”Är den, som till förmyndare förord”nas, ej inom samma Rätts
Domsaga boen”de, du varde förmyndare-förordnandet, ge”nom Ordförandens i Rätten försorg, genast ”öfversändt till Domaren, under hvars
Dom”värjo den förordnade lyder, för att i denina Rätts Protocoll tecknas, på sätt i 2 §. ”säges, och förmyndaren derefter tillställas.” Antages detta, så finner Ridderskapet och Adeln, att man alltid hos den Domare, hvar - Den 7 Maji f. ra. hvarunder en person bott och bor, stall finna, hvilka förmynderskap blifvit denna person uppdragne.
Visserligen kan anskaffande af b evisen härom medföra någon omgång; men fördelen på det hela af detta stadgande framför det af Utskottet föreslagne torde vara så gifven , att deröfver ej behöfver vidare ordas.
— Friherre Ehrenborgh har afsedt den så kallade reela eller contanta creditens intresse; jag deremot de omyndiges.
Han uppgifve äfven de reela garantier för de omyndige han omnämnt; han gore det, eller i vidrig händelse täcktes Ridderskapet och Ådeln finna, att de bestå blott i toma ord.
Inom detta Hus, der värnlösheten alltid funnit skydd, samt i uppoffringar och kärlek för Fäderneslandet, efter upphunnen mandom, återgäldat fäders omsorg, vågar jag hoppas, alt man icke skall bifalla ett Betänkande, som borttager den säkerhet för barna-arf, som finnes, utan att sätta något i stället.
Her r von Hartmansdorff,, Augnst:
Det har. blifvit yttradt, att man vid lagstiftning ej borde hafva afseende på billighet, utan blott på rättvisa.
Jag får dervid erinra, att det gifves flere tillfällen, då högsta rätt blir högsta orätt; och sådan synes mig händelsen blifva, om man antoge LagUtskottets ifrågavarande förslag.
Ehrenborgh har omnämnt tvenne medel, att ersätta den a3 H. i3 *94 Den 7 Maji f. m. så kallade tysta förmånsrätt, hvilken barnaarf ännu eger, nemligen inrättandet af Förmyndare-kamrar, och förmyndares förpligtelse, att ovilkorligen anskaffa inteckning i egen eller annor mans fasta egendom, till säkerhet för det anförtrodda förmyndaregodset.
Jag inedgifver, att desse begge medel skulle kunna gifva skydd åt barn-arf, och göra serskild förmånsrätt för dem öfverflödig.
Men intetdera finnes ännu, eller har ens af Lagutskottet blifvit föreslaget; och för min del vågar jag ej, att, i blott förhoppning på erhållandet af de omnämnde säkerhetsmåtten, afskaffa det, som redan finnes.
Yi veta tvertom, att Lagutskottet anfört en myckenhet hinder, hvarföre inrättningen af Förmyndare-kamrar på Landet icke skulle kunna upprättas.
Vi vete äfvenledes, att det icke är förmyndares skyldighet, att låta inteckna sin egen fastighet, om han har någon, eller förskaffa dylik säkerhet i annans egendom för det anförtrodda barn-arfvet; och det skulle i många fall blifva ogörligt, att uppfylla en sådan fordran, om hon gjordes.
Vore det då försvarligt, att äfventyra omyndiges egendom, genom upphäfvandet af nu gällande förmånsrätt?
Man har sagt, att fortfarandet af den tysta förmånsrätt, som här är i fråga, vore vådlig för allmänna crediten.
Jag har ej åtnojt mig med dessa ständiga utrop om vådor, som äro med verkliga händelser obestyrkta, utan har begagnat det tillfälle jag, såsom Ledamot
Den 7 Maji f. m. i BancoTJtskottet eger, att efterse hvad förluster Rikets Ständers Bank, hvilken, sora man torde medgifva mig, är i Riket den störste långifvaren mot pant af fastighet, gjort på denna så mycket klandrade tysta förmånsrätt.
Slutföljden deraf har varit, att Banken, som under loppet af de sista fem åren i låneväg på fastighetspant rört sig med 5 till 6 millioner R:dr, ej i och för harn-arfs förmånsrätt framföre yngre inteckning under denna tid ännu förlorat något; och att i en enda concours, der sådan förmånsrätt gjort Bankens fordran, 1,37g R:dr 8 sk.
B:co, oviss, tros den dock kunna till fullo utgå.
Jemförer man den ringa förlust, Banken i detta fall möjligen kan göra, med fastighetslånens storlek i det hela, och med de verkliga förluster Banken i sin öfriga rörelse gjort; så torde man finna, att farhågorne snarare komma af för stor ömhet om realcrediten.
Man har åberopat förmyndares redlighet, och påstått, att deri låg myndlingarnes största säkerhet.
Då jag medgifver detta, finner jag likväl ej, hvarföre man skall hysa mera förtroende för förmyndare i allmänhet, än för andra vårdare af enskilda och allmänna medel.
Armeens PensionsCassa och Riddarhusets Cassör t. ex., hvilka förvaltas af Directioner, valde af dessa Cassors egare och disponenter, öfverlemnas ändock icke till förvaltning af Directeurerne, i förlitande på deras red i3* - Den 7 Maji f. m. ligliet allena, utan äfven på föreskrifter om medlens utlåning mot inteckning och Directeurernes eget ansvar, med flere försigtighetsmått.
Då man således för de aktningsvärde män, som, efter delegarnes eget val, vårda desse Cassör, icke har ett oinskränkt förtroende till deras personliga redlighet, utan visligen inskränkt medlens användande inom bestämda reglor, inser jag ej skäl, alt hysa större förtroende för hela mängden af förmyndare i Riket, hvilka ej af medlens egare, utan af oskylda Domare utväljas.
Skola dessa målsmän få magt att råda öfver en myndlings medel; så bör ock en bestämd förmånsrätt i förmyndarnes tillgångar vara gifven.
Erinrar man sig derjemte, att största delen af förmyndare måste tagas ur mängden af Nationens medlemmar, utan särdeles urval, under det att de penninge-förvaltande
Directioner jag omnämnt väljas bland samhällets mest bildade classer, så torde man deri finna ett ytterligare skäl , att ej hysa större förtroende till de förra, än till de sednare.
Då jag hört en hög
Domare här omtala opålitligheten af Domstolarnes förmyndarebevis, bör jag ej tvifla derpå; men jag erkänner, att det varit påkostande.
Likväl torde ej deraf få dragas den slutsats, att desse bevis böra afskaffas; ty då borde ej helier gravationsbevis bibehållas, emedan förluster äfven på dem inträffat.
Fullkomlighet i någotdera fallet får man icke vänta, utan Den 7 Maji f. m. *97 häri, såsom i mycket annat, åtnöja sig med ett närmande till det rätta.
Jag kan således ingalunda tillstyrka upphäfvande af nu gällande förmånsrätt för barnarf, innan man satt något bättre i stället, utan anhåller vördsamt om återremiss.
Det är med verkligt obehag jag uppträder i strid mot en opinion, hvars försvarare så fullkomligt innehar min högaktning; men jag har ej kunnat undgå, att, delande de af Friherre Ehrenborgh yttrade åsigter i ämnet, yrka bifall lill ifrågavarande Betänkande.
Frågan handlar om, huruvida man bör tillåta fortfarandet af de så kallade tysta förmånsrätterne.
Här har blifvit mig tillvitadt, att jag uppoffrade ömhetskänslan för rättskänslan.
Jag tror likväl, lika med Anmärkaren, att begge dessa känslor böra ligga till grund för lagstiftningen; men då fråga är, att för vården om omyndiga barns rätt ingripa i tredje mans, kan jag icke dela den åsigt, som till vinst för den förra uppoffrar den sednare.
Det har blifvit sagt, att denna tysta förmånsrätt ej vore vådlig för intecknings-egare, och såsom exempel derpå åberopadt, huru litet Banken förlorat på barnarfs-prioritet framför yngre inteckning.
Häremot ber jag, att få framställa mig sjelf som ett motexempel.
Jag har förlorat ganska besydligt derpå, att barnarf, hvarom jag icke hade eller kunde ega ringaste kunskap, Den 7 Maji f, m. utgingo med förmånsrätt framför min fordran, till säkerhet för hvilken jag dock egde första inteckning i förmyndarens egendom.
Troligen finnas mångfaldige enskilde, som delat mitt öde.
Det måste vara Lagstiftarens skyldighet, att skydda för sådane förluster, dem ingen enskild försigtighet kan förekomma; och Inteckningshafvaren bör ej kunna äfventyra något för det ett barnarf, hvarom han är okunnig, innestår hos gäldenären.
Jag vet ej, hvarföre man skall bibehålla den så kallade tysta förmånsrätten, när den öppna finnes, och då det bör vara förmyvfjarens skyldighet, att, om han eger fast egendom, deri låta inteckna det om händer hafvande barnarfvet.
Hvad som till vederläggning af den känslosamma ömhetens företräde framför rättsgrunden, att skydda real-crediten, blifvit åberopadt om Armeens PensionsCassa och RiddarhusCas$an, tror jag ej vara mycket inverkande på ämnet; ty att ombudsmän för Penningeverks förvaltning erhålla instructioner, måtte vara något helt annat, än att genom Lagen lemna tillfälle alt bedraga långifvare.
Efter den utveckling Friherre Ehrenborgh behagat gifva åt saken, vore det förmätet af mig, alt tilltro mig kunna öka anledningen till bifall å Betänkandet, som jag alltså helt enkelt får tillstyrka.
Jag anhåller om Ridderskapets och Adelns undseende för den Den 7 Maji f. m. >09 tid, som jag upptager i detta ämne.
Jag värderar den ömhet, som ligger till grund för Herrar von Hartmansdorffs och Ribbings anföranden.
Jag är likväl fullt öfvertygad, att jag delar samma ömhet om omyndiges rätt, och skulle förebrå mig, om min röst hade på något vis bidragit till osäkerhet för dem; men då erfarenheten visat mig, och jag äfven af andra Domare bort, alt den förmånsrätt, som nu finnes för barnarf, ej uppfyller sitt ändamål, har jag ej tvekat att borttaga en fcak, som ej fyller sitt ändamål, men leder till stora olägenheter.
Jag har illa uttryckt mig, eller blifvit illa förstådd af Herr von Hartmansdorff, om han kunnat tro, att jag velat tillvita någon individ, eller massan af Domare, som bekläda Domare-embetet, att gifva oriktiga betyg.
Det har jag ej sagt; men väl, alt, med nuvarande Författning, det är omöjligt att styrka, att man ej är förmyndare.
Man kan t. ex. hafva sin bostad i Skåne,- och derifrån hafva bevis, att man icke är förmyndare, och man kan vara förordnad till förmyndare i Norrland, eller någon af de öfra delarne af Sverige, utan att någon känner det.
Det medel, som Herr Ribbing omtalat, och hvilket af sista Lagutskottet blifvit föreslagit, kan jag ej godkänna.
Jag har varit bland deras antal, som ej velat ålägga
Domaren en skyldighet, den der ej fyller sitt ändamål, och jag är öfvertygad, att denna skulle blifva af sådan beskalfen - 200 Den 7 M a j i f. m. het.
Jag kan ej föreställa mig controllen derpå, att alla Domare eller extra Domare skulle correspondera med vederbörande och tillkännagifva, hvilka blifvit förmyndare.
Jag vet ej, från hvilken tid sådant skulle heräknas; och jag fruktar, att, med den största sorgfällighet, ändamålet skulle blifva fruktlöst.
Jag anser således hvarken genom Herr von Hartmansdorff^ eller Herr
Ribbings skäl de satser vara vederlagde, som ligga till grund för Utskottets Betänkande, eller de yttranden jag afgifvit.
Utskottet hade önskat, att kunna förena med detta Betänkande ett correctiv mot vådan af barna-medels förstörande; men då våra nu gällande Författningar ej stadga, att det är en nödvändighet för dem, som äro förmyndare, att ega fast egendom, och det vöre vådligt i ett Land, der så liten förmögenhet finnes, men så mycken heder utan förmögenhet, tror jag ej att det vore möjligt och nyttigt, att än vidare försvåra förmyndare-anstalterne derigenom, att ingen kunde antagas till förmyndare, som ej egde fastighet.
Detta skulle förutsättas, om man skulle stadga, att förmyndaren skulle lemna inteckning i sin egendom.
Man kunde säga, att en person kunde åläggas att förse sin myndlings Capital-förmögenhet med första inteckningen i en annans egendom; men jag hemställer, om det vore försigtigt i en tid, då vår jord olyckligtvis är så belastad med inteckningar; och jag tror, att harna - Den 7 Maji f. fö. 201 arf äro bättre förvarade, om de lemnäs åt en person med stor förmögenhet, eller bestämd kännedom, att aldrig hafva svikit någon uti enskilda handlingar, än om man lernnar dem till en förmyndare, som har egendom, med förbehåll, att arfvet skall i bans egendom intecknas.
Detta skulle sannerligen försvåra för Öfver-förmyndaren möjligheten att erhålla förmyndare.
Jag vill ej bestrida återremiss, om Ridderskapet och Adeln skulle önska den, för att söka att öfvertyga de Iierrar, som gjort anmärkningar, att kanhända det ej är så litet surrogat, då man antager det", som Utskottet föreslagit, eller att förmyndare-medlen skola vara näst efter inteckningar.
Då är det tillfälle för en förmyndare, att gifva inteckning i sin egendom, om han har någon, och att skaffa inteckning i en annans, om han ej på annat sätt kan skaffa säkerhet, genom a:ne goda namn eller något dylikt, hvilket lemnar samma säkerhet som inteckning.
Af en värd Ledamot bar blifvit sagdt, att man ej bör uppoffra rättvisan åt en missförstådd ömhetskänsla.
Jag vill styrka riktigheten af denna sats, genom några bidrag lill ömhetskänslans historia.
Denna ömhetskänsla, detta tal om enkors och omyndiges rätt, som bör vördas framför allt, liärskrifver sig från en tid, som vi i andra afseenden äro benägne att glömma, nemligen 302 Den 7 Maji f. m. från Munktiden i dess högsta flor.
Det var ej utan skäl, som Munkarne kringsväfvade sotsängarne.
Det var ej blott för själamessornes skull, och för att få ärfva dem, som ej hade arfvingar.
De sökte äfven dem, som voro rike samt efterlemnade enkor och barn.
Munkarne i dessa tider och i alla länder voro, der föräldrar voro svage och vidskeplige, sjelfskrifne förmyndare för barn och enkor.
Men huru skötte de deras förmögenhet?
Jo, egendomarne sköttes väl, men ynglingarne och flickornes bildning sköttes så, att om de voro rika, gossen blef klosterbroder och flickan nunna, hvarigenom egendomen tillföll förmyndaren, klostret.
Ömhetskänslan, som kastades ut hos Folket för enkor och barn, var ej egenteligen för dessa enkors och barns väl, det var för att kunna försvara deras egendom, som de hade i sigte för klostret; det var för att befria dem från alla de tyngder andra egendomar bära.
Derifrån härleder sig denna missförstådda ömhetskänsla.
När sedan de institutioner upphörde, som alstrat den, var likväl känslan och vidskeppelsen qvar, och man omfattade första utväg man bade till hands, för att binna till målet.
Derifrån ofullkomlighet i våra lagar om omyndiges och om barnaarf.
Man visste ej, hvad man skulle sätta i stället för de försvunne institutionerne; man gaf dem en förmonsrätt stående i strid mot rättvisan och mot medborgares välfärd; ty den en Den 7 Maji f. ro. ao3 förmyndare ålagda vård om omyndigs egendom bör ej kunna hindra honom, att begagna de förkofringsmedel, som vården om eget väl kan fordra.
I alla andra länder äro dessa brister redan afhjelpte.
Förmyndare-kamrar finnas der, och derigenom är enkors och omyndiges väl säkrare fredadt, än i vårt land.
Der står det under lagarnas skydd, här blott under den enskilte mannens hederskänsla.
Det är redan anmärkt, att, der fast egendom finnes, kan intet hända till deras förfång.
Det fordras Öfverförmyndarens, Domstolens och fränders medgifvande, för att försälja och förskingra den.
För lös egendom kunde lika säkra försigtighetsmått tagas.
I andra länder Frankrike, Preussen m. m. är det bestämdt, att när förmyndaren i Statspapper eller depositioner i Banken lagt myndlingens lösa egendom, är han fri från ansvar.
Det är sagdt, att vi böra dröja, tills vi få dessa nya säkerhets-anstalter, och ej dessförinnan upphäfva den säkerhet, som nu äger rum.
Rättvisan måste och skall gå framför en missförstådd ömhetskänsla, och rätta sättet att komma derhän att vara rättvis emot omyndige, men rättvis blott, och att skapa de anstalter, som fordras, är att vara rättvis mot folket i allmänhet, och upphäfva all tyst förmånsrätt vid inteckningar, såsom oförenlig med ordning och säkerhet.
Herr Cederschjöldj Pehr Gustaf: Jag t