Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I hennes famn låg en svart katt, som strök sig, under sin matmors hand fram och åter.
"Hi hi hi", fnittrade gumman, "jo jo, si man får fremmande, jo. Visste jag inte det när Hiisin spann så nätt.
Jo jo", och gumman vacklade med hufvudet åt ömse sidor och nickade nedåt med sin långa näsa, som om hon velat röra i brasan med den.
"Kära mor, kan en vilsekommen resande få herberge hos er", frågade fruntimret, som förgäfves väntat att gumman skulle vända sig emot henne eller på något vis ge tillkänna att hon märkt hennes ankomst.
"Hi hi hi, herberge, nattqvarter, vill ni sofva på ugnsrakan medan jag rör om glöden, eller vill Hiisin ta henne på sin bädd deroppe på hyllan?
Gå bara fram efter sotnäsan, nog finnes det blod nog att göra palt af, der han går fram."
"Hvarföre förevitar ni mig Flemings dåd, icke rår jag för dem."
"Aha, ni rår inte, nej, ni rår inte.
Jaså ni vill ha nattqvarter här?"
"Nå, hvem är ni då?
Men hvem är ni?"
"Ånej, inte ser ni sjelf den bloden.
Nå hvad ser ni på handen, Hans Fordeelskan?"
"Ha! -- hvarför frågar ni, då ni vet.
Hvad vet ni af Hans Fordeel, mor?"
"Hans Fordeel, hi hi hi, han som täljt de flesta klubborna.
Har hon sett hur han ska stå och dansa för Flemingen!
Ånej, han håller nog i klorna, hvem han får tag uti."
"Han har befallt mig att lemna hus och hem och bege mig till den ort, han anvisat, men jag har ej följt den kosan längre, än en af hans knektar följde mig.
Man kan uträtta något här; det är godt om de äro beredda."
"Jaså, gården heter Pinonäs och hon får ändå inte nog af att pinas der, utan måste ut kring verlden.
Hi hi, vill du kyssa sotnäsan, Fordeelska, vill du kasta söta ögon på honom."
"Ha, jag ville kyssa honom, om mina läppar vore glödkol ur din ugn, jag ville kasta blickar på honom, om det vore trollpilar som skulle ge honom döden."
"Hå hå, Fordeelska, är hon så katiger.
Flemingen sina fångar ur handen, ty den handen har ingen kraft att hålla dem qvar."
"Qvinna, hvad mena dina mörka ord, skulle du kunna kasta trollskott i hvem du vill?"
"Hi hi hi, Hiisi min docka, hvad säger du?
Kan vi skjuta trollskott monntro, fast i sjelfvaste Svedjeklas?"
"Jo jo, jag tänkte vi så skulle kunna.
Hur tror du att du skall kunna skaffa mig tre hårstrån af Svedjeklases hufvud?"
"Tre hårstrån säger J, mor?"
"Ah, jag talar bara med min kisse.
Bara tre hårstrån af sotnäsans lugg?"
"Tre hårstrån?
Tjenaren som bär in hans morgondryck kunde få dem af hans sofvande hufvud, utan att han visste.
Men mor jag bäfvar."
"Ack ja, det ömma hjertat, som icke aktade för rof att tända på kriget, hur många tusendes lif tror hon der stryker med, och Flemingen har ändå bara ett.
Hi hi hi."
"Du skall icke bruka trolldom", mumlade Fordeelskan för sig sjelf.
"Jaha, jaha, jo. Inte hemtar Fordeeln dem länge, han.
Då ligger ni ändå bättre, fast ni inte ligger på Pinonäs."
"Huu.
Fattas nu bara tre hårstrån."
"Gäs nu gäs, tre nätter och tre, nio nätter och nio, tre gånger nio och nio gånger tre."
"Åhå, Hiisin min.
Sådant rart väder, som i natt, få vi väl ej så snart åter."
"Hvad har ni beslutit, Fordeelska, skaffar ni mig hårstråna?
Jag behöfver bestämdt svar, för att söka annan hjelp, om ni ej vill."
Då tillade mor Annika:
"Nå nå, inte är
Icke sitta tre hårstrån så fast, att icke man dem kan få."
"God morgon, mor, jag ser ni har hunnit få annat främmande också, så här tidigt", sade hon.
"Jag kommer för att åter be er vara till hjelp.
Kom nu mor, ni får sen yfvas öfver hurudan kusk ni haft."
"Åh ja, åh ja, nog skall gumman komma.
Måste ha hårstrån af det mäktigaste hufvud i landet, om det skall hjelpa."
"Vigtigaste hufvud i landet, mor, hm, hvem kunde det väl annars vara, än riksmarsken, ståthållaren Klas Fleming?
Huru skulle jag sådant ha."
"Nå nå, nå nå, hvad man ej har, kan man få.
Herr Erik Liljeholm, som Flemingen alla dar har hos sig, så mycket må han väl göra för att rädda en tjenares lif."
"Herr Erik anser sådant för trolleri, och vill visst ej dermed befatta sig.
Dessutom lefver hon ej så länge, att dermed kunde hinnas."
"Nå nå, som fru Metta vill; men nog kunde man hålla lifvet i henne så länge; och om hon än skulle se ut som en död, så nog kunde man ställa så, att lifvet ändå låge i bottnen, till dess allt kunde fås ihop.
Det fattas bara hårstråna,allt det öfriga kunde man ju emellertid bruka."
"Ja, men si för Gu, spinner hon icke något ondt, och jag vill ej vara hennes verktyg", så var fru Mettas hemliga tankegång.
"Vare sig huru det vill, men jag skaffar inga hårstrån, om jag än kunde."
Nästan rädd för att mor Annika skulle höra hennes tankar, sade hon nu högt:
"Jag har tänkt på saken, mor, men jag törs visst icke be om herr Eriks biträde i hvad han anser för trolleri.
Kom nu bara och läs öfver henne.
Det hjelper visst."
I detsamma steg den underliga fremmande qvinnan opp, gick hastigt till Annika och sade betydelsefullt: "Ni skall få höra af mig.
Farväl!"
Derpå förde hon talet på hertigen och sade:
"Hvad menar J mor, att hertigen ville ge den, som kunde berätta honom att Flemingen vore död."
Gumman nickade och skrattade på sitt vanliga ohyggliga sätt.
"Och J, herr Enevald, är icke med på krigståget?"
"Nej, mig synes ringa båtnad och ringa ära, att här vara med.
Äfven edert önskade jag nu erhålla."
Finckes förmögenhet och utsigter, var ingalunda ett parti att förakta, och att hans gods dertill låg i granskapet af Tannila, var en lycka till.
"Gud välsigne eder, herr Enevald", sade fru Metta.
"Måtte eder väl gå, och J finna en god husfru i det unga barnet, som J hedrat med edert val."
"Jag tackar eder, fru Metta, för det förlitande till mig, att J viljen anförtro mig eder dotter.
Jag har nu blott velat först göra en resa till mitt gods, för att der ordna om de blifvande byggnadsarbetena, på det jag må veta, det jag kommer att ega ett hem att erbjuda; och så önskade jag äfven få försäkra mig om ert goda förord hos eder dotter, ehuru jag väl icke snart kan få kalla henne min, då mitt hem ännu är sådant, att jag dit icke kan införa en ung hustru."
"Tiderna äro ej heller så lugna, att det vore någon tid för bröllopsfröjd nu, herr Enevald, och Siri behöfver väl att stadga sig och bereda sig till sitt blifvande kall som husmoder i edert hus.
Hon är dock ännu helt ung och oförfaren, och J fån väl hafva tålamod med henne."
"Jag hoppas att i jungfru
Siri vinna en maka,som med fromhet skall fylla en hustrus pligter.
Jag älskar henne högt, men har äfven funnit att mitt förstånd kan gilla mitt hjertas val."
Hon tänkte en stund på att åt Enevald meddela sina bekymmer, "men ungdom och visdom följas ej åt, och hvem vet om ej han, på sina resor, blifvit fritänkare och börjat förakta de hemliga kunskaperna.
Ty om han än vore sträng och lade svår tunga på bönderne, så icke kunde man derföre tåla att de skulle trolla lifvet ur honom; och dessutom, när man rätt tänkte på saken, kunde han just inte heller annorlunda vara, och icke voro de bättre värda heller."
"Nej, herr Enevald, jag hoppas att hon skall kunna ställa sig så, att J icke skall finna skäl till missnöje med henne, och att hon skall blifva väl till i edert förmögna hus.
Men får jag icke brefvet fram, så får herr Erik icke mina varningar sig tillhanda, och dessa galla dock ett lif, som är för högt uppsatt att sålunda förspillas, det gäller sjelfvaste herr Klas."
"Herr Klas Fleming, riksmarsken, ståthållaren", frågade Enevald förvånad.
"Ja, tillochmed riksamiralen och riksrådet dertill, om J älsken att upprepa hans titlar; jag fruktar att det gäller hans lif."
"Men hvad kan väl möjligen fru Metta hafva sig bekant af anslag emot hans lif?"
"Detta kan jag eder icke uppenbara; men ville det åt herr Eriks omdöme anförtro."
"Om denna sak är af så stor vigt, så torde väl vara bäst, att jag sjelf ger mig af att uppsöka herr Erik."
"Detta vore visserligen en stor tjenst, och skulle jag, i betraktande af sakens vigt, ej ens neka att antaga edert tillbud; men en färd uppåt landet är denna tid förenad med faror."
"Icke så alldeles många, der just herr Klas med krigshären tågat fram.
Sålunda utrustad, har jag ingen fara."
"Nåväl, herr Enevald, jag måste väl antaga eder tjenstvillighet, ehuru såväl kanske ni, som herr Klas, anser saken onödig att bekymra sig öfver; men i min själ är jag så fullt öfvertygad om dess vigt, att jag sjelf förr ginge till fots fram till herr Erik, än jag ville lemna den outrättad."
Fru Metta skref: "Käre herr Erik!
Kan jag eder icke förhålla, hurusom jag förnummit, att en gammal trollkona härstädes, Annika benämnd, är i beråd att vilja herr riksmarsken, riksamiralen och ståthållaren, högborne herr Klas Fleming, friherre till Wik, m.m. genom trolleri om lifvet komma.
Metta Simondotter Abbornät"
Nejden var som utdöd och vägarna förderfvade af den förut tågande hären.
Herregårdarne voro brända af bönderne, menniskorna skingrade, männen från byarne voro utgångna till bondhåren, och sällan fanns i gårdarne andra, än hungrande qvinnor och barn, som bäfvande flydde undan, när de sågo en herre nalkas.
Våldsamma rörelser skakade hennes lilla kropp; hastigt sprang hon opp: "ha, hvad ropar du Jacob, tror du jag sofver.
Vänta Jacob lille, vänta, mången gång förr har jag bäddat din säng, ha bara tålamod."
"Ha, edra uslingar", skrek hon, "rypen J fram som sniglar, släntren J fram som om J komme från kalas?
Äh ja, kalas hade ni på Abraham, kalas hade ni på hela hans följe; men skolen J derför krypa som paddor.
Se denna tröja, se huru Jacobs blod har färgat den röd, för er, för er alla!"
"Ha, fort, fort", och främst på vägen stod mor Annika, tog ur handen på närmsta man en stång, kastade deröfver den blodiga tröjan och bar den högt såsom ett baner, der hon med underlig sväfvande gång gick framför hopen.
Tysta stodo klubbemännen kring grafven, men hat och hämnd glödde i allas sinnen, och när nu en röst ropade:
"nu icke mera sorg, utan hämnd, bitter, oförsonlig hämnd", då höjdes tusendes stämmor och ropade "hämnd, hämnd öfver Fleming, öfver herrarne, öfver våra förtryckare!
Med tänderna skola vi rifva ned det, att der ej blir att stå sten på sten."
"Väl torden J dock hafva haft onödigt besvär, ty det synes mig vara på nog lösa grunder, som hon låtit skrämma sig.
Hur slapp ni dock oskadd fram hit?"
"Ungefär såsom om jag skulle hafva rest i en ödemark.
Rykten gå så mångahanda, man berättar att Abraham Melcherson med en krigshär tågat hit till Österbotten, härjat, mördat och bränt, och att detta föranledt denna nya resning."
"Har Abraham haft något fel, så får han det nu troligen med sitt lif umgälla, ty han är nu i den omilde hertig Carls händer, och han plär icke skona.
Abraham bref med lugnande ord till de norra orterna."
"Nå, och påföljden blef blott en ny resning", frågade Enevald.
"Ja, hertigen hade redan, det Gud må förlåta honom, sändt nya anförare till de upproriske, och de togo brefvet som Abraham skrifvit till bönderne och uttolkade det för de oförståndige, som ej sjelfve kunde läsa, och sade att der stod att Abraham skulle komma med sexhundra man, för att förlägga hos dem i borgeläger.
Och, rasande öfver det svek de trodde Abraham hafva begått emot dem, togo de brefförarne och kastade dem i en vak på isen."
"Nå än Abraham sjelf?"
"Han visste häraf intet, men bönderne lade sig i försåt för honom, ihjälslogo och plundrade hans knektar och släpade honom sjelf fången till Sverige."
"Man säger att upproret nu är allmänt öfver alla de norra orterna?"
"Ja, bönderne och deras ombud hafva tågat omkring och rest opp man ur huset.
De der anförarne, som Abraham lät afstraffa och stegla, hafva de nedtagit och begrafvit, och rysvärda mord och deras gamla brännande och plundrande, ha de åter vidtagit."
"Hvem anför dem nu?"
"Hertigen har nu skickat dem till fogde en oduglig köpman från Hernösand, han anför den hop som ligger här emot oss.
Ofverallt ströfva mindre troppar.
Ja rädd skulle han vara!"
Fleming gick fram och åter med stora steg.
"God afton, herr Erik, intet nytt?
Ännu intet bud om underkastelse från bönderna?"
"Intet."
"Nå så må herren förbarma sig öfver de arma nötena, ty nu kan jag det ej mera.
Dock hvad lönar sig prat."
"För böfveln", sade Fleming skrattande, "tre käringar i en stuga, det är mer än en ärlig krigsman kan stå emot."
"Slå dock icke varningen alldeles i vädret.
Akta er för allehanda okändt folk, och gerna kunnen J ju hålla edra hårstrån inom egen mössa."
"Käre herr Erik, icke ta de österbottniske så lätt lifvet af mig, nog är jag dem för seg.
Icke vore det heller nu tid på för mig att dö, ty jag tror att jag dock kan göra min konung och herre nytta på den plats, der han ställt mig, och visst skall jag bjuda till att stå på hans rätt, emot hans furstliga onåde."
"De hundarne äro dock, på sätt och vis, oskyldige, de äro landsmän och konungens undersåter, det är otäckt att börja."
Nu steg herr Erik Liljeholm fram och frågade:
"Vore det icke rådligt att ännu en gång försöka med godo förmå dem nedlägga vapnen.
Åsynen af truppernas hållning och ordning, inverkar möjligtvis på dem."
"Förgäfves, de vädra blod som vargar.
De skulle nedskjuta en hvar, som skulle nalkas dem."
Nu framsteg Enevald Fincke, bugade sig och sade:
"Tillåt mig att försöka.
För sådant pack skall ingen säga att en adelsman skyr."
"Välan", svarade Fleming.
"Ännu ett försök.
Förlåtelse åt alla, utom åt anförarne och uppviglarne."
Han upptog sin näsduk, fäste den på spetsen af sin värja och red sedan närmare, ropande med hög röst:
"Ännu en gång, den sista, bjuder herr Klas Fleming, ståthållaren, konungens högst betrodde man, på hans majestäts vägnar, nåd och förlåtelse åt dem af eder, som äro vilseledde.
Nedläggen vapnen, gån till edra hem, och eder skall intet ondt vederfaras.
Endast edra anförare och dem, som uppviglat eder att strida emot eder konung, skolen J utelemna, för att de måga straffas såsom lag bjuder; men fortfaren J att vilja strida emot eder konung och gören uppror och upplopp, då skolen J straffas såsom J förtjenen, och med skott och svärd utrotas till sista man."
Enevald märkte rörelsen och utropade:
"Skynden eder, gripen edra förledare, det äro de, som äro edra verkliga fiender."
"Är ni svårt sårad", frågade Fleming.
"Nej, eders herradöme, dock för mycket för att vara det af en vanbördigs kula."
"Såsom trolöse, Gud- och äreförgätne skälmar", utbrast han, "hafven J gjort uppror emot eder konung med olydnad och tredsko.
Hvem är kung Carl, den J om talen?
Sigismundus är vår rätte herre och konung, och honom tjene vi, som krigsmän, och tanke icke låta slå eller mörda oss af någon, utan slå igen och afvärja uppror och förräderi, liksom vi ock hafve försvarat eder mot utrikes fiender, då J fått sitta hemma i eder varma stuga hos hustru och barn och sköta om eder.
Och dem, som öfver lefvat, sedan de för eder utstått fara och vedermöda, dem viljen J mörda och förderfva."
"Hafve än icke mellanlöparne sjelfve varit de, som skrifvit sådana bref, hvilket troligt är, så skolen J veta, att, om än fursten sjelf hade varit med eder emot hans kunglig majestät, så hade vi, för vår trohetseds och pligts skull, icke kunnat skona ens hans egen person, så mycket mindre eder, som i hans namn gjort uppror.
Försöken sjelfve hur godt det är, så fån J se hurudana skräflare och stackare J ären."
Hos Arvid Eriksson Stålarm, som den mest trefliga fryntlighet; bönderna visa en ansatts dertill under sjelfva klubbekrigets vilda scener, då de, till exempel, ställa de slagtade kreaturens hufvuden att grina i fönstren, och tillochmed hos den allvarlige och ohöjlige Fleming framsticker ofta detta samma drag.
Äfven nu, sedan han med strängaste allvar hållit sin straffpredikan, grep honom denna håg för det lustiga oemotståndligt, vid tanken på huru bonderne skulle med tänderna rifva ned muren.
"fort deran, eller det eder bödeln annamma.
Nå sen J nu, edra gläfsare, huru långt J kommen med edra tänder."
Bonderne refvo och sleto med tänderna i stenarna i stor ångest och bäfvan.
Slutligen brast han ut i ett så häftigt skratt, att alla vapenstyckena skramlade mot hvarandra och ropade:
"Nå, nu sen J, huru mycket J kunnen uträtta ens mot denna lilla skorsten, lär er härnäst att hålla inne med edert fåvisa skrål.
Om J nu heligt och ärligt lofven att, som hans konglig majestäts trogne och lydige undersåter, lefva i stillhet hvar på sin ort och edra skyldigheter uppfylla, så skall jag, ännu denna gång, låta nåd gå för rätt och låta eder, som öfverlefva, utan vidare näpst få gå hädan."
Med uppräckta händer ropade bonderne:
"det lofva vi alla ärligen!"
"Gån hem, låten detta blifva eder en allvarlig lexa.
Dragen nu hädan."
Att bonderne ej läto säga sig de orden två gånger, torde ej behöfva nämnas.
Sigismund skulle gynna katholska läran, hade de slutit sig till hertig Carls parti, och voro ofta de ifrigaste förkämpar för läran att "orätt med våld vräka", som uttrycket föll sig.
Främst i spetsen inträdde nu herr Simon Johannes Slurk, med stolta steg och ställde sig inför Fleming, med ett utmanande utseende, i det han sade:
"Herr Klas, är eder icke nog att söla edra händer uti tusendes blod, viljen J ännu förgripa eder på herrans tjenare?"
"Djefvulens tjenare ären J, och icke herrans", ropade Fleming med vredgad röst, "och vakter och ser eder före, att det icke må gå eder, som med presten i Rautalampi, den jag nu håller fången, och om än bönderne hafva sluppit fria, så är dock eder dom ännu icke fälld; de voro fåren, J de falske herdarne.
Eder hade tillkommit att lära folket lefva som kristne män, och J hafven lärt dem att blifva förrädare mot sin konung och ed."
Men Johannes svarade:
"Är icke bonden en menniska, skall icke äfven han äga rätt att befria sig från öfvervåld och tyranni.
Då hjelper eder icke edra många höga embeten."
"Svaren blott J, herr Johannes Slurk, för edert samvete, med Gud vill jag hoppas att kunna svara för mitt, och tror stadeligen att de mångas blod, det jag nödtvungen gjutit för min konung och min trohet, icke skall falla på mitt hufvud, utan på dens, som allt detta elände vållat, och på dem, som varit uppviglare och förfört den okunnige allmogen.
Och just J, herr Johannes, som här pöser inför mig, liksom om det vore prestens kofta, och icke hans hjerta, som gjorde honom helig, J hafven varit en af de värsta."
I ett bref från denna tid säger Fleming huru, oaktadt böndernes löfte att förhålla sig stilla, de dock, eggade af prester och andra hertigens ombud, åter rest sig, huru de vildt härjat och huru de sedan i striden mot krigsmännen kommit till korta, och beklagar bittert, att sålunda många hundrade menniskor blifvit ihjälslagna, hvilka, om de icke blifvit förledde, skulle hafva i lugn suttit i sina hem.
"se huru många herr Klas sjelf säger sig hafva slagit ihjäl!"
Utgifvaren af en stor samling svenska urkunder, säger:
"Man nekar ej att Klas Fleming var mycket obildad, men ej i jemförelse med sina embetsbröder.
Stilen är vida bättre än mången af rådsherrarnes i hans tid."
"Ja", sade Fleming, "detta påminner mig om, att äfven jag blifvit hotad med trollskott.
Men mig synes, att hufvudet dock må veta hvad samvetet säger, och detta kan väl ej föra mer än ett tal."
"Blir resan långvarig för dig, min herre och man?"
"Troligen icke, jag måste skynda hit åter.
Det blir snart vår."
"Måste du nödvändigt göra denna resa?
Du har så mången gång varit ute för farlighet, jag rädes du slutligen ej kommer med lifvet från dina färder."
"Nå, i sanning, jag tror att min Ebba vill stänga mig i kakelugnsvrån."
"Och mången gång har du gått ut i farlighet; och en gång kan väl faran drabba!"
"Vore det än så, så går jag äfven denna gång i konungens ärender.
Men", tillade han leende, "hvartill sådana allvarliga ord, som äro alldeles för mycket nu.
Det är ju blott på en kort resa jag far."
Följande morgon afreste Klas Fleming; fru Ebba stod länge och såg efter honom och sade slutligen: "Ebba Stenbock, Klas Flemings maka, är hon ett barn, som gråter när sköterskan går i nästa rum."
Hertig Carls anhängare jublade, och hertigen sjelf skref: "Vi förnimme att Gud hafver den blodhunden Klas Flemings grofva missgerningar straffat och honom genom en hastig afgång uti sin grymhet falla låtit."
Bittert klagade en af Finlands ädlaste män:
"Gud allsmäktig hafver tagit hans herrlighet ifrån denna onda verlden, hvars själ Gud evinnerligen hugsvale."
"Herr Klas var en enfaldig man, som ej förstod sig på annat, än att gå raka vägen fram", ett tadel, jemngodt med det skönaste beröm.
Finckes sorgliga uppdrag, att till Fru Ebba frambära den sista helsningen från hennes make:
"Kort blef den tid honom unnades till beredelse", sade denne, "men han syntes ock genast beredd, när han anade att det var döden som nalkades.
De sista jordiska omsorger, som sysselsatte hans herrlighet, voro tanken på huruvida han kunde få se hos sig eders frudöme, 'in kära och älskeliga maka och mina kära barn.'
Hans sista ord voro: 'Gud, konung, maka och barn.'"
Snart reste hon sig åter, lade sin hand på den dödes bröst och sade:
"Död hafva de nedlagt den ädlaste, men hans anda skall lefva.
Aldrig, så länge jag förmår något, skall din mördare ohelga din hvilostad med sitt välde -- aldrig, om Ebba Fleming kan hindra det."
Honom tycktes nu tungt att lemna sina kära i deras sorg, men fru Eba ville att ynglingen skulle i den yttre verlden förströ sitt sorgliga sinne.
Då Peder knotade sade Hebla: "Veli, Veli", och utan att hon tillade mera, förstod Peder hennes mening, och bjöd till att lugna sig.
Hon anordnade allt på det noggrannaste, ställde försvarsanstalterna i det bästa möjliga skick.
Nu brydde henne Hebla åter:
"Du är bestämdt förtretad på honom, du vill ju knappt tala med honom.
Nej, i sanning, nog syns det ändå på dem, som vistats i utlandet; de ha annan syn med sig, än våra dabbiga finnar."
"Nå, tråkiga äro ni båda två.
Ingendera säger ett ord", fortfor Hebla om en stund.
"Har han kanske icke varit nog artig emot jungfrurna?"
"Artig, det är han visst alltid", svarade Karin, "och visserligen en hygglig ung junker, och galant och förekommande.
Hans hustru ville jag åtminstone aldrig bli."
"Nå hvad har du emot att vara ett helgon och sitta i glasskåp och dyrkas och se alla karlar för dina fötter?"
"Nej jag vill vara en menniska med lif och rörelse, och få uträtta något, som gör mig och andra menniskor nytta och glädje.
Icke ville jag vara en helgonbild, som man knäböjer för, men som ändå i det hela ej är något annat än en påklädd docka i sin ägares hand."
"Bäst man talar om trollet så kommer det", utropade Hebla.
"Der kommer han ju nere på vägen.
Men hvem är den andre herrn, som följer honom?"
"Det är ju min far", sade Sigrid.
"Honom igenkänner ej Hebla, men väl den unge herrn", skämtade Karin.
"Men i sanning, Hebla, du pratar mycket mer än en ung flicka bör tala."
"Nå ja, något måste jag väl också få prata om!
Men pratar jag för mycket, så förpratar åtminstone Siri sig icke, det är då säkert."
"Derföre är också Siri dubbelt klokare än du.
Siri pratar icke mycket, men derför säger hon också icke så många dårskaper som du."
"Tackar ödmjukast.
Nå, nog vet man att han måste borsta dammet af sina fötter, fast ej vägen från stranden är lång."
"God dag, min lilla flicka.
Fru Ebba längtar efter sina döttrar."
"Hennes frudöme rädes att hertig Carl dock möjligen ännu i sommar, kunde komma för att belägra fästet, och han kunde väl lätt skicka en liten galeja hit ut i skärgården, för att kapa bort det fagra bytet härifrån Qvidja, och sedan hålla det som en gisslan att dermed tvinga henne till eftergift.
Hon längtar nu ock mycket efter att hafva sina unga döttrar omkring sig."
"Ja, vi komma genast", svarade straxt Hebla, och Karin tillade: "Herr Erik, vill ni väl utdela befallning om slup och roddare?"
"Vi äro just hitkomne, Enevald
Fincke och jag, för att exportera jungfrurna lämpligen till staden."
"Men säg mig", utbrast Hebla, "Arvid Eriksson är ju kommen.
Alla äro här så högtidliga och tråkiga."
"Tror jungfru
Hebla att en gammal karl, som har vigtiga förrättningar, skall hinna med att mycket bry sig om en så der liten jungfru?"
"Liten, alltid liten, jaha, just som det vore så vackert om jag vore så lång som J, herr Erik; ja det vore rätt, det är visst, låt se att hur liten jag än är, skall han nog prata med mig.
Farkär var än mer gammal han, men nog höll han ändå af sin barnsliga Hebla", och så trillade stora, klara tårar ur hennes lifliga, blå ögon.
Sedan de en stund samtalat, sade Stålarm: "Eders frudöme ville nu låta gömdt vara glömdt.
Väl kunde man mången gång bli flygande ond på honom; men så lofvade han ock slå hufvu't af mig, och så var det qvitt, det ena med det andra.
Sköna damer ha i mig alltid haft en trogen tjenare."