Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Månskenet glittrade på gångarens betseltyg och schabrak, men ryttarens gestalt, som Johanna nyfiket mönstrade, doldes af kappan och den vanliga bredskyggiga hatten.
Det förekom flickan, som om den bronsryttare, hon engång sett i ett af Stockholms grafkapeller, hade stigit från sin piedestal, för att förlusta sig med en nattlig ridt.
Såsnart
Vanloo hunnit förbi, ämnade Petrus och Johanna lemna sin tillflyktsort, då den förre, vid en blick utåt vägen, utbrast:
– Och här kommer en vandrare.
I qväll är här riktigt lifligt på vägen.
– Han kommer från Signildsborgshållet, hviskade Johanna rädd.
– Tänk, om det är kusken!
Tänk, om vi äro upptäckta!
Kusken är det icke; det ser jag på gången, ty kusken är hjulbent, sedan han var ryttare i verlden.
– Det är herr Adolf, inföll Johanna hastigt.
– Honom ha vi nu sett ett par gånger förut vid denhär tiden.
Kanske han också har något möte, du!
Men med hvem kunde det vara?
Derinne i skogen bor, såvidt jag vet, ingen vacker flicka.
Men kanske han ämnar sig åt
Sjövikshållet; der finnes mer än en rödblommig tärna, det vet jag.
– Petrus, sade Johanna hastigt, – du kan göra mig och min goda fröken en stor tjenst ...
– Hvilken då, kära du?
– Tyst, tills han gått förbi!
Johanna hade ej misstagit sig.
Vandraren var Adolf Skytte.
Han gick med raska steg förbi, men valde ej den månbelysta vackra vägen, som mellan insjön och en sträcka snöhöljda kullar ledde till Sjövik, utan den mörka skogsvägen, som förbi Ingrids stuga förde till jagthuset.
Han hade knappt försvunnit i skogens mörker, förrän Johanna sade:
– Petrus, skynda efter honom och se, hvart han går!
Jag misstänker något, utbrast Petrus. – Är det den tjensten, jag kan göra dig och fröken Maria?
– Ja, ... skynda dig! ...
Akta blott, att han icke upptäcker dig ...
– Hm, fröken Maria vill således veta, hvart hennes kusin ...
– Hon måtte då vara kär och svartsjuk ...
– Det angår dig icke.
Skäms du icke, för att tänka sådant om min fröken?
Gå nu, hör du!
– Men hvart kan väl den unge herren ämna sig?
Jag begriper icke ...
– Just derför vill jag, att du skall skaffa oss visshet derom ...
– Här finns ju ingen närmare stuga i skogen, än Ingrids, den ogudaktiga hexans ...
Och Gud vare lof, att den ligger temligen långt borta; annars skulle vi begge icke mötas här.
– Du står nu och pratar och försummar tillfället, Petrus.
Vill du lyda mig eller ej?...
Sanningen att säga, Petrus, jag och fröken misstänka just, att unge herrn går dit ...
– Till Ingrid?
Är du galen? utbrast Petrus.
– Ja, just till Ingrid.
– Det är omöjligt.
– Det är icke omöjligt.
Ingrid är en förskräcklig trollpacka och har stor makt öfver menniskornas hjertan.
Om du lofvar mig, Petrus, att uppfylla min önskan och fröken Marias, som är så god både mot mig och dig, så vill jag i största hemlighet omtala någonting för dig ...
– Nå, så tala då!
Fort! sade Petrus nyfiket.
– Nej, först skall du ge mig löftet.
– Bed mig hellre hoppa i sjön, Johanna!
Det skulle jag i nödfall göra för din skull.
Men att ensam och i den här sena timman gå till Ingrids koja, derom kan du be en annan, om hvars lif du är mindre rädd än om mitt.
Tala nu om dender hemligheten, som ...
– Du är en kruka, sade Johanna förargad.
– En kruka? upprepade Petrus häftigt.
– Jag skall ännu i qväll gå till Signildsborg och slåss med kusken ... du skall se, att jag icke är en kruka!
– Gör, hvad du vill, men aldrig skall jag bedja dig om någonting mera ...
Och icke heller kommer jag någonsin mer hit, för att träffa dig.
Se så ... adjö med dig!
Och Johanna vände Petrus ryggen, satte hufvudduken med ett par häftiga ryckningar till rätta och låtsade, som om hon ville gå.
– Kära Johanna, du är väl icke ond på mig? frågade Petrus och lade sin arm kring hennes medja.
– Nej, bevars, svarade Johanna, i det hon gjorde sig lös, – jag bryr mig alls icke om dig.
– Nej, så stanna och låt tala med dig, käraste du!
– Jag har icke tid.
Jag vill skynda hem och bedja kusken uträtta frökens ärende.
Han skall nog med nöje göra det.
– Hvad skulle det tjena till?
Jag har ju aldrig nekat att uppfylla din begäran?
Jag sade bara, att jag tycker mer om att hoppa i sjön ... jag menade om sommaren, då vattnet är varmt och man kan få sig ett godt bad.
– Vill du gå således?
– Ja, om du blir god igen, min lilla Johanna.
Så vänd dig nu om, och se på mig med dina vanliga kärvänliga blickar! ...
Ja, alldeles så! ...
Nu är jag färdig att gå, men först skall du tala om detder, som du lofvade meddela mig i förtroende ...
– Jo, vet du, Petrus, sade Johanna i hviskande ton och lade sin hand på ynglingens arm, – fröken Maria har länge varit mycket besynnerlig till lynnet, fastän ingen annan än jag märkt det.
Då hon är i sällskap, visar hon sig glad och munter, helst då unge herr Adolf är närvarande, men då hon om qvällarne befinner sig ensam med mig i sin kammare ... ack du, jag kan icke beskrifva, huru sorgsen hon då är ...
– Gråter hon, Johanna?
– Nej, du, hon gråter icke, ty hennes ögon äro så sorgsna, att de icke kunna gråta.
Hon sitter tyst och blek och stilla och låter mig handtera sig som ett barn, då jag skall kläda af henne.
Jag söker ibland muntra henne med glada ord, men jag tror knappt, att hon ens hör, hvad jag säger.
I förgår qväll, då jag kom in i hennes rum, hade hon öppnat fönstret, fast det var grufligt kallt, och stod och stirrade ut i mörkret ...
– Jag undrar rätt, hvad hon då såg på? sade Petrus.
– Hon såg visst på ingenting, men jag stängde fönstret och frågade, om fröken ville taga lifvet af sig, eftersom hon utsatte sig på det viset för vinterkylan.
– Hvad svarade hon på det?
– Hon svarade ingenting, utan kastade sig i sängen och gömde sitt ansigte i hufvudkudden ...
– Bevars väl, hon har bestämdt blifvit galen, du Johanna ...
– Och så låg hon länge, och då hon slutligen såg upp, var hon blek som döden, och hennes ögon hade en så besynnerlig, men på samma gång så innerligt vacker glans.
Då kunde jag icke hålla mig längre, utan satte mig på stolen bredvid sängen och grät.
Jag förstod då, att hennes hjerta är bedröfvadt intill döden af någon hemlig sorg, som Gud gifvit henne.
Men hon lade sin arm kring min hals och frågade med mild och sorgsen röst:
“Hvarför gråter du, Johanna?“
“Jag gråter, derför att fröken är så ledsen“, svarade jag.
“Du är en god flicka, Johanna“, sade hon, och torkade sjelf bort mina tårar och log åt mig så vänligt som en kär syster.
“Men var icke ledsen för min skull!“ sade hon vidare; “jag har en hjertesorg, men den skall snart gå öfver.“
Och dermed tryckte hon handen hårdt, hårdt mot sitt bröst.
Sedan blef hon åter litet gladare och började tala om dig, Petrus ...
– Om mig? inföll Petrus icke litet öfverraskad och stolt.
– Hvad sade hon, Johanna?
– Hon frågade, om jag älskade dig uppriktigt och af allt mitt hjerta ...
– Du svarade naturligtvis: kära fröken, hvilken flicka kan annat än älska Petrus?
– Nej, genmälde Johanna med en blandning af skalkaktighet och älsklig uppriktighet; – jag svarade:
Gud skall veta, att Petrus är en ful pojke och färdig till all odygd, men ändå, min goda fröken, har mitt hjerta fäst sig vid ingen annan, och jag kan aldrig låta bli att älska honom.
– Nå, det var bra svaradt, om du också ljög litet i början, utbrast Petrus och klämde Johannas hand duktigt i sin.
– Men sade fröken något mera?
– Jo, hon yttrade några ord så allvarsamt och ändå så vänligt, att jag aldrig glömmer dem.
Om du älskar Petrus och han dig, sade hon, så lek aldrig med hans hjerta, Johanna, ty det är grymt och kan göra både honom och dig olyckliga.
– Ack, sade hon det? inföll Petrus andäktigt.
– Ack, den goda fröken!
Gud välsigne henne!
Hon är visst icke galen; tvärtom: aldrig har det gifvits en förståndigare menniska.
Men säg mig nu till slut: hvad är det, som vållar hennes svåra sorg?
Du vet det nog, Johanna.
– Hvad du är nyfiken!
Det är ju en sak, som icke angår dig.
Jag har sagt så mycket som du får veta.
Sednare i qväll träffas vi igen, och då skall du noga underrätta mig om allt, hvad du sett och hört.
Nu går du bort till Ingrids stuga och lyssnar utanför fönstret; om du då hör friherrens röst, skall du titta in och försöka utspana hvad de hafva för händer derinne.
Men glöm icke att läsa dina böner, då du kommer nära stugan!
Det är alldeles nödvändigt, Petrus.
– Det behöfver du icke påminna mig om ...
Men, tillade Petrus betänkligt, – passar det sig för en karl att gå sådane ärenden?
Är det icke att lura och speja, detder?
– Än sedan?
– Nej, jag vill icke vara spejare, jag vill icke lura på annat folks görande och låtande; såvidt jag vet, har sådant alltid ansetts skamligt.
– Hvad du är dum! sade Johanna.
– Då kungen är ute i krig mot landets ovänner, väljer han icke då sina modigaste och fintligaste soldater till att gå till fiendens läger och speja på hans förehafvande?
Så har åtminstone gamle Rolf berättat ...
– Ja, ser du, det är en annan sak, ty i krig vågar spejaren sitt lif för fosterlandet; men att lyssna utanför en gammal kärings väggar, deri finner jag ingen heder.
– Hvad du är stridig och bråkig!
Du vill bara hitta på undflykter, för att slippa gå, ty du vet nog, att detta ärende är lika farligt som att smyga till en fiendes läger.
Jag är väl då tvungen att säga dig ännu mer än hvad jag hitintills sagt.
Men om du talar om det för någon menniska, blir du olycklig.
Ser du, Petrus, jag och fröken Maria misstänka, att unge herr Adolf blifvit förhexad af den gudlösa Ingrid ...
– Ah! utbrast Petrus förvånad.
– Du minnes väl, att herr Adolf och fröken Maria, under det fasliga yrvädret för en tid sedan, åkte miste och kommo till Ingrids stuga.
Der fick herr Adolf en dryck, som skulle vara ett läkemedel, men som helt säkert var en kärleksdryck ...
– Ah! utbrast Petrus ännu en gång.
– Sådan nedrig käring!
Men är det möjligt, att en kärleksdryck kan förvrida en ung menniska så, att han blir kär i en skröplig hexa?
– Hvad du är enfaldig!
Ingrid har ju en dotter ...
– Dender Ellen, ja!
Nu begriper jag alltsammans ...
– Då begriper du väl också, huru angeläget och vigtigt ditt ärende är?
Herr Adolfs själ står på spel, och du kan hjelpa till att rädda den ...
– Godt, käraste Johanna, nu går jag.
Farväl med dig!
Gif mig bara en kyss, innan vi skiljas åt!
– Den får du, då jag finner, att du uträttat din sak väl.
Intet ondt kan skada dig, om du läser dem.
Så fort du hinner, skall du skynda tillbaka till Signildsborg.
Jag väntar dig, om jag ock skall sitta uppe hela natten.
Knacka på det lilla fönstret, du vet, som vetter åt trädgården, så kommer jag straxt och öppnar det.
Trädgårdsporten står öppen.
Petrus tog beslutsamt vägen inåt skogen, och Johanna återvände till Signildsborg, glad öfver att ha uträttat en sak, som, enligt hvad hon visste, låg hennes fröken ömt om hjertat.
Alltsedan sin första tillfälliga vistelse i Ingrids stuga hade den unge Skytte ofta begagnat sig af den gamlas förtroendefulla tillåtelse att besöka henne och Ellen.
Att dessa besök företogos under hemlighetens slöja var nödvändigt.
Till hvilka misstankar skulle de ej, om de upptäckts, gifvit anledning såväl hos hans föräldrar, som hos det kringboende folket!
Redan det, att en förnäm yngling ofta inträdde under en fattig qvinnas tak, hvilken hade en skön dotter, skulle varit tillräckligt att sätta alla sqvallrets och förtalets tungor i gång; men när härtill kom, att den fattiga qvinnan var en så fruktad och afskydd person, att, alltsedan pastor Suenonii ofvan omtalade predikan, ingen af det vidskepliga folket vågade närma sig hennes koja, utan hellre valde en lång omväg, i fall något ärende nödgade någon besöka denna ensliga nejd ... så insåg Adolf alltför väl, att det förtal, han fruktade, ej skulle åtnöja sig med att svärta hans och hans begge skyddlingars heder, utan våga sig in på området af de äfventyrligaste och farligaste gissningar.
Under sådane omständigheter skulle han alldeles afstått från att se Ellen, som med hvarje dag blef honom kärare, om han ej funnit, att hans besök voro nödvändiga, för att styrka de begge olyckligas mod.
Hvarje gång han visade sig i den låga dörren, skyndade Ellen emot honom och lindade med krampaktig styrka sina armar kring hans hals.
Den unga flickan befann sig i ett exalteradt tillstånd, härflutet ur en daglig och stundlig dödsfruktan, hvilken, då den genom sin långvarighet slutligen förtärt sig sjelf och lemnat sitt offers nerver i ett öfverretadt tillstånd, plägar slå öfver i en mekanisk kraft och beslutsamhet.
Medan Ingrid, den med lifvets sorger och strider förtrogna modren, kände sin själ alldeles förkrossad och ej var mäktig att uträtta något, skötte Ellen ensam hushållsgöromålen, fodrade kon och fåren, bar vatten från källan, tillagade maten och läste, på sina från dessa förrättningar lediga stunder, i någon andlig bok för modren eller sökte trösta henne på annat sätt, så godt hon förmådde.
Men denna feberstyrka underhölls på bekostnad af hennes späda varelses lifskrafter; det märktes af hennes med hvarje dag blekare kinder och det på en gång lidande och vildt beslutsamma uttrycket i hennes ansigte.
Till förskräckelsen för framtiden, den hemska vissheten, att hon och hennes dotter ginge en qvalfull och skymflig död till mötes, sällade sig hos Ingrid en annan icke mindre marterande fruktan: hon kände nämligen, huru hon småningom förlorade jemvigten i sitt själslif, huru hennes medvetande, länge pinadt af rysliga tankar, började upplösa sig i kaotiska drömmar.
Ofta, i synnerhet sedan skymningen inbrutit i hennes ensliga tjell, satt hon orörlig i sin länstol med slutna ögon och talade halfhögt till sig sjelf eller till de gestalter, som framtrollades af hennes inbillningskraft.
Än voro dessa drömmar, som hon i halfvaket tillstånd drömde, hugnande och ljufva, än uppskakande och förfärliga, och hennes tal, till hvilket den stackars Ellen med ångest lyssnade, oviss om dess innehåll var inbillning eller verklighet, rättade sig derefter.
Läkare och fysiologer af en viss skola skulle, om det varit i våra dagar, sagt, att den olyckliga qvinnan vid dessa tillfällen befann sig i ett eget stadium af somnambulismus.
Säkerligen samverkade ett lindrigare anfall af den herrskande farsoten med Ingrids upprörda själstillstånd till att framkalla dessa symptomer 18.
I sådant tillstånd var Ingrid den qvällstund, då Petrus och Johanna hade sitt ofvan skildrade möte.
En nära utbrunnen brasa upplyste sparsamt rummet.
Ellen inträdde just med en knippa ris, som hon samlat i skogen, för att dermed nära de slocknande lågorna på spiselhällen.
– Hvem är det? frågade
Ingrid och spratt till, då hon hörde bullret af dörren.
– Det är jag, goda moder; det är Ellen, svarade flickan.
– Ellen ...
Ack, jag trodde, att du var långt borta, sade modren med en suck.
– Huru kunde du tro det?
Icke lemnar jag dig? sade Ellen, i det hon lade risknippan på golfvet och gick fram till Ingrid.
Ellen spratt till, då hon, vid den matta belysning, som månljuset och den kolnande brasan spredo i rummet, såg modrens ögon tillslutna och hennes anletsdrag på ett besynnerligt sätt förändrade.
Den stackars flickan visste nu, att hennes mor åter var i det oförklarliga tillstånd, som hon sedan någon tid tillbaka ofta, men alltid med fasa, bevittnat.
Hon såg sig ovilkorligt omkring, för att söka hjelp ...
Men, ack! ingen hjelp var att finna.
Menniskorna skydde denna olyckliga boning ... rundtomkring herrskade ensamhet, mörker och tystnad ... endast vinden drog sina långa, djupa suckar derute i den omgifvande skogen.
– Du är då icke borta, Ellen, sade den gamla och trefvade med handen öfver dottrens ansigte; – och likväl tyckte jag nyss, att någon hviskade till mig: frukta icke för din dotter!
Hon är räddad ...
Jag trodde, att den Guds engel, som nyss var här, hade fört dig långt, långt bort från denna usla jord ... jag trodde dig vara i ett fridens Eden, dit intet ondt når.
Barn, barn!
Hvarför följde du honom icke?
Du hade derigenom befriat mig från en stor vånda ...
– Moder, tala icke så!
Jag öfvergifver dig aldrig, ropade Ellen och lade sina armar kring hennes lif.
– Du vet icke, hvad du gör, Ellen.
Släpp mig!
Ser du icke, att jag är bunden vid kanten af en hisklig afgrund?
När tiden är inne, skall han störta mig ned.
Se, mitt barn, jag svettas blod af fasa, jag rycker i mina länkar, men de brista icke!
Skynda bort, innan han kommer!
Af barmhertighet, mitt barn, ila härifrån! ...
Ha, han kommer, han kommer!
Ingrids röst uttryckte den djupaste dödsångest, hon sträckte handen mot dörren, likasom om hon sett den fruktade gestalten inträda genom denna, och hela hennes kropp skakade våldsamt.
Den beklagansvärda flickan, som icke visste, hvad hon skulle tro, riktade, nästan vansinnig af skrämsel, sin blick mot dörren, mot hvilken modren pekat.
I samma ögonblick gjorde sig Ingrid lös från hennes famntag och stötte henne häftigt ifrån sig.
– Hon är räddad; han såg henne icke, fortfor hon något lugnare.
– Väl, lös mig nu ur mina länkar, du ryslige, du stenhårde!
Mitt hufvud svindlar redan ... jag vill blunda; då blir det lättare, då ser jag icke djupet ...
Fort, fort!
– Gud, Gud! bistå oss!
Hvad skall jag göra! ropade Ellen förtviflad och sjönk på sina knän.
– Hvem talar? frågade den gamla hastigt i förändrad ton!
– Det är jag, arma moder.
Det är ingen annan än Ellen.
Jag ber till Gud, att han må bistå oss och förjaga dina svåra tankar.
Du har drömt.
Här är ingen svart man inne; här är endast Ellen.
– Ja, jag tror verkligen, att jag drömde.
Det var en ryslig dröm: jag känner, huru den ännu isar mitt hjerta.
Kom till mig, barn!
Ellen skyndade till sin mor, aftorkade svetten, som i stora perlor droppade från hennes panna, kysste henne och sade bedjande:
– Goda moder, öppna dina ögon!
Du förskräcker mig, såsom du nu är.
Och sålänge dina ögon äro lykta, kunna ju de rysliga drömmarne återkomma.
Ingrid svarade icke; hennes ögon förblefvo tillslutna.
– Hör du mig icke, moder? frågade flickan, ångestfullt.
– Jag hör väl din kära röst.
Tala mer!
– Men öppna då dina ögon!
Du kan icke föreställa dig, huru förskräckt jag är.
– Frukta icke, barn!
Han skickar oss en räddare.
Jag ser honom fjerran; han nalkas oss.
– Ja, Gud vakar öfver oss ...
Vill du, att jag skall läsa för dig i “Jesu Christi efterföljelse“? fortfor Ellen, som hoppades att på detta sätt förmå sin mor att återkomma till sig sjelf.
– Vill du det, moder?
Du blir ofta lugn och nöjd, när jag läser för dig i den boken.
Och så skall jag tända ett ljus och lägga ris på spiseln, så att vi få en sprakande brasa.
Ack, om du endast ville öppna ögonen, skulle jag bli så glad, och vi kunde ha en så treflig afton, som vi hade fordom.
– Han nalkas, mumlade Ingrid, i hvars ansigte hvarje muskel spändes; – jag ser honom allt tydligare.
– Hvem ser du? frågade
Ellen med förnyad ångest.
– Ryttaren.
– O, Gud!
Nu drömmer du åter! ropade Ellen och utbrast i gråt.
– Nej, Ellen, nu drömmer jag icke.
Gråt icke, mitt barn!
– Kanske hon vaknar, om jag tänder ljuset och gör upp en stor brasa, tänkte Ellen och skyndade att verkställa detta.
Elden fattade snart i riset; den sprakande brasan spridde, i förening med ljuset, ett festligt sken öfver kammaren.
Ellen iakttog ängsligt, hvad verkan detta skulle utöfva på modren.
Ingrid satt stilla, såsom försjunken i sig sjelf.
Hennes ögon förblefvo tillslutna.
– Hör, sade hon efter några sekunders tystnad och lutade sig fram, såsom om hon lyssnat; – hör du icke slag af hästhofvar?
Ellen lyssnade, men hon förnam intet annat ljud, än vindens hviskande, melankoliska sång ute i skogen.
– Jag hör intet, svarade hon suckande.
Ingrid lyssnade åter.
Hennes ansigte, hela hennes gestalt uttryckte spänd väntan.
Det hemska uttryck, som förut hvilat öfver hennes drag, var försvunnet.
Hennes mun drog sig till ett leende, hennes armar höjdes stundom, som om hon velat utsträcka dem till en kär väns omfamning, men nedföllo straxt åter kraftlöst i hennes sköte.
Så förflöto några ögonblick under en tystnad, som endast stördes af det knastrande ljudet från brasan.
Ellen läste så tydligt i modrens ansigte, att hon tyckte sig se och höra något, att flickan sjelf började tro på verkligheten deraf.
Men hon visste ej, af hvad slag denna syn kunde vara.
Hon tänkte på spöken och andar, om hvilka hon hört talas, hennes fantasi förespeglade henne, att någon dylik öfvernaturlig varelse var i annalkande och snart skulle visa sig för hennes blickar ...
Och vid denna tanke flög en iskall rysning genom hennes späda lemmar; hon såg sig darrande omkring efter en tillflyktsort ...
Men då hon påminde sig, att hon befann sig ensam med den hjelplösa modren i en enslig skogskoja, fjerran från likar, då förde hon händerna öfver sina ögon, tillslöt dem och afvaktade på detta sätt, under en tyst bön, det fruktade ögonblicket.
Var det verklighet?
Var det en villa, fostrad af hennes öfverretade inbillningskraft?
Hon hörde nu, äfven hon dån af hästhofvar.
Det blef starkare, det kom närmare.
Ellen nedsignade på knä och var nära att förlora medvetandet, då hon väcktes till full besinning af modren, som med ett gällt fröjdeskri utbrast:
– Det är han ... min son ...
– Hvad säger du? ropade Ellen utom sig och sprang upp.
Ingrids panna strålade, hennes kropp darrade under en förtviflad ansträngning att resa sig upp ur stolen.
– Fort, fort!
Ellen, hvar är du?
För mig ut! ropade hon.
Men Ellen kände sig förlamad af öfverraskning, förvåning och fruktan.
Hästens tramp ljöd nu så tydligt utifrån, att man hörde hvarje slag af hans jernskor mot vägen.
– Fort, fort! upprepade Ingrid ångestfullt och sträckte armarne framför sig.
Genom en våldsam ansträngning af sin vilja återfick Ellen herraväldet öfver sina lemmar.
Hon fattade modren om lifvet ...
Ingrid stödde sig på hennes vacklande skuldra ...
Så skredo de genom rummet och ut genom dörren.
I det ögonblick, de trädde ut i det fria, såg Ellen i det klara månskenet den sista skymten af en ryttare i bredskyggig hatt och kappa.
Han hade redan passerat förbi kojan, och försvann just nu bakom granarne i skogen.
– Min son! utbrast
Ingrid med qväfd röst, tog några steg framåt, som om hon velat skynda efter honom, sträckte armarne efter den flyende gestalten ... och sjönk ned på snön.
– Arnold, Arnold! ropade Ellen utom sig och ilade ned mot grinden.
Men hofslagen bortdogo i fjerran, och flickans röst hann ej ryttarens öra.
Han var borta.
Ellen stod ett ögonblick, tvekande om hon borde skynda efter den obekante, hvilken hon i sitt exalterade tillstånd på god tro antog vara sin broder.
Men modrens belägenhet afhöll henne från ett sådant fruktlöst försök.
Hon skyndade tillbaka till Ingrid, som låg medvetslös utsträckt på marken, gned hennes tinningar med snö och kallade henne vid alla de smeknamn, som hennes barnsliga kärlek förmådde uppfinna.
Slutligen öppnade Ingrid ögonen, satte sig upp, såg sig omkring och sade med matt röst:
– Hvad har skett?
Men i stället för att besvara denna fråga, upplyfte henne Ellen, omfamnade henne och ropade:
– Vi hafva sett Arnold ... han lefver ... låt oss genast uppsöka honom!
– Arnold?
Yrar du, flicka?
Hvarifrån har du fått dessa tankar?
– Nej, du såg honom, jag vet icke huru, då du satt derinne med tillslutna ögon ... du hörde hofslagen af hans häst ... du ropade till mig att föra dig hitut ... då vi kommo hit, såg jag en ryttare på vägen, och du sträckte dina armar mot honom och kallade honom din son ...
Minnes du icke detta?
– Jag minnes intet af hvad du säger ...
Allsmäktige!
Bevara mitt förstånd! ...
Ellen, det var endast en dröm.
Du har märkt, att jag på sednare tider börjat gå och tala i sömnen ...
Tala icke derom för någon menniska, ty det kunde hårdt misstydas!
Det kommer sig af min själs elände.
Det har gått mig såsom David: mitt hjerta bäfvar, min kraft hafver mig förlåtit, och min ögons ljus äro icke när mig ...
Stöd mig, mitt barn!
Jag känner mig matt, och mina knän svigta.
Ellen förde sin mor tillbaka in i kammaren och lät henne intaga sin plats i länstolen, sedan hon flyttat den närmare brasan.
– Ack, sade derefter flickan, bittert gråtande, – det var då icke sanning ... det var icke Arnold, såsom jag nyss trodde?
– Arnold är hos Gud, mitt barn.
Vore han ännu qvar i denna jemmerdal, skulle han längesedan uppsökt sin mor.
– Jag drömmer dock hvarje natt, att jag ser honom, sådan som du beskrifvit honom för mig, och att han kommer, för att hjelpa oss.
– Så drömmer äfven jag, Ellen.
Gud skickar oss dem, för att i sömnen lisa våra hjertan, som om dagen ropa efter hugsvalelse.
Trösta dig, Ellen!
Vi hafva snart utträdt ur dödsens skuggors dal; vi skola återse Arnold i den ljusa himmelen, som Guds barmhertighet öppnar för oss.
Hvar har du “Jesu Christi Efterföljelse“?