Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derur anföres följande: »Hos Oss hafva Rikets Ständer genom underdånig »skrifvelse den 30 sistlidne April anmält, det deras underdåniga mening är, vid så~ »dana mål, som kunna beröra en eller flera, de der utsprida några irriga och emot »den rena Evangeliska läran stridande satser, att, enär ett Consistorium finner sig »föranlåtet någon sådan sak referera, det relationerna då till Hofrätten försändas måge, »hvarest den anstalt göres, att silka Consistoriernas relationer framför alla andra kri»minela saker föredragas, och der dessa saker af den beskaffenhet finnas skulle, alt »den anklagade borde tagas i förvar, Hofrätten må sådant strax anbefalla, så att den »brottslige icke tillfälle gifves, sin villas ogräs vidare utså.
Och som Rikets Ständer »underdånigst anhållit, att Vi härom ville låta Vår befallning till
Väre och Rikets Hof»rätter samt Consistorierne afgå; fördenskull håfve Vi Eder i nåder anbefalla velat, »det J, när sådana mål
Eder förekomma, ställen Eder detta till underdånig efterrät »telse».
För att fatta meningen af denna författning, yttrar Domkapitlet, måste man se tillbaka på några föregående, nemligen åtskilliga i slutet af Sjutonde och början af det Adertonde seklet utkomna Kongl. Bref emot villfarande biläror, svärmerier m. m., såsom Kongl. Brefven den 6 Oktober 1694, den 7 Juni 1706, den 1 December 1713, den 8 December 1721, den 27 Juni 1728.
Afjemförelse emellan dessa Brefs innehåll tror Domkapitlet sig finna, att, såsom fallet skall vara : 77 med 1735 års Kongl.
Bref, nämnda villfarelser tänkas såsom hysta och spridda genom lekmän; men att de deremot icke innehålla något stadgande rörande ansvar för prester, i afseende på deras förhållande i embetet.
Vidare åberopas, att äldre Keligionsstadgar, särskildt den af den 25 Juni 1655, anbefalla General-guvernörer, Landshöfdmgar, Ståthållare, Befallningsmän och Magistrater å landet och i städerna att räcka Biskoparne, Superintendenterne, Consistorierne och dem af Presterskapel handen uti förekommande religionsmål.
Af detta allt drager Domkapitlet den slutsats, att ofvanintagna 1731 års nådiga Bref hänvisat
Domkapitlen att, när de ansåge sig, i fråga om religionsvillfarelser och deras spridande, behöfva anlita den verldsliga armens biträde, vända sig till Hofrätterne, icke till andra embetsmyndigheter; anmärkande Domkapitlet ytterligare, att, så vidt Domkapitlet kunnat finna, 1731 års nådiga Bref är den första författning, som bestämmer
Hofrätterne till fora i rehgionsprocesser och att detta Bref tillika upplyser om vidden af denna bestämmelse i 1781 års Kongl. Bref (Kungörelse?).
Att denna uppfattning icke innebär något misstag, säger Domkapitlet sig finna styrkt deraf, att det lemnäs till Consistoriernas pröfning, huruvida målen skola till Hofrätten refereras eller icke, något, som omöjligen skulle kunnat medgifvas, i afseende på villfarande meningars utspridande af prester, för hvilket brott, 1686 års Kyrkolag i 1 Kap. 2 § stadgar ett straff, hvarifrån Consistorierna icke ägde att befria; gällande enligt Domkapitlets tanka, om 1731 års Bref detsamma, som om 1781 års Bref (Kungörelse), huru man än må tolka detsamma, att det ej kan tillintetgöra föreskriften i 1 § af Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786, helst då förutnämnda författningar utkommit emellan 1726 och 1786.
Domkapitlet afslular sin förklaring i denna punkt, eller rörande dess behörighet att i förevarande sak slutligen döma, sålunda: Kongl. Maj:ts Förordning, huru med rättegång uti Domkapitlen skall förhållas, den I 1 Februari 1687 samt Kyrkolagen af år 1686 utgöra tillsammans den lagstiftning, efter hvilken Consistorierne förnämligast hafva att rätta sig vid behandlingen af kyrkliga ärenden I alla punkter, der de icke äro genom sednare författningar uttryckligen upphäfna eller förändrade, måste de lända till ovilkorlig efterrättelse.
Consistorium har redan anfört innehållet af 15 §. i nyssnämnde Förordning, som uttryckligen och vid ansvar ålägger Biskop och Consistorium att döma uti de saker, som angå personer af Presteståndet, hvad deras embeten och fel vidkommer i läran etc.
Kyrkolagens 24 kap. 1 §. angifver de ärender, öfver hvilka Biskopar och Superintendenter skola hafva uppsigt, deribland särskildt namnes, att Prester, som äro under deras vårdnad, Guds ord klart, rent och oförfalskadt sina åhörare föreställa.
Den följande 2 § stadgar vidare, att saker, som till Kyrkones dom egentligen höra och der ofvan specificerade voro, skola de med all rättrådighet handtera och afgöra.
I denna § hänföres till Kyrkones dom allt det, som i 1 §. specificeras, deribland ock, att Guds ord oförfalskadt af Presterskapet föreställes.
Samma domsrätt åberopas äfven i 19 kap 13 §.
Kyrkolagen; och längre tillbaka, än till Förordningen om rättegång i Domkapitlen och Kyrkolagen af 78 år 1686, anser sig Domkapitlet uti denne undersökning icke behöfva gå.
Deras föreskrifter uti ifrågavarande fall synas Domkapitlet klara.
Likaså att dessa föreskrifter aldrig blifvit upphäfna, och att de äro upplifvade i Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786, som ännu skall äga gällande kraft; och dermed anser sig
Domkapitlet hafva ådagalagt sin behörighet att uti det emot Kyrkoherden Hallin anhängigjorda mål slutligen döma.
Beträffande åter frågan om besvärshänvisning en söker
Domkapitlet genom åberopande af 24 § i ofvannämnda Förordning den 11 Februari 1687 ådagalägga, att det rätteligen förfarit, när sådan hänvisning lemnades Kyrkoherden Hallin till Kongl. Majit.
Nämnda § innehåller: att om eljest saken, hvari någon finnér sig besvärad, skulle röra och angå vår rätta lära och religion, en prestmans embete uti lärande, predikande och gudstjenstens förrättande, så vill Kongl. Maj:l straxt låta saken komma under Dess egen revision etc.
Detta stadgande synes
Domkapitlet klart, och anbefallande att i mål, som angå religion, en prestmans förhållande i lärande etc., Domkapitlen skola lemna besvärshänvisning till Kongl. Majit, och emellan 1687 och 1787 finnes, så vidt Consistorium känner, ingen författning, som i någon mån förändrar eller närmare bestämmer ofvan angifna stadgande.
Domkapitlet återkommer derföre till meromförmälde 1787 års nådiga Bref, näst Kongl. Förordningen den 11 Februari 1687, »bufvuddokumentet» i afseende på den rättegångsordning, som skall följas vid åtal emot Prester för brott, dem de begått i eller utom embetet, och redogör för detta Kongl. Bref, med afseende på förevarande fråga, sålunda: att §. 5 bestämmer, hvilka mål äro underställningsmål, nemligen brott af så grof beskaffenhet att embetets förlust yrkas, i hvilka fall domstolen skall yttra sig, huru brottet efter allmän lag bör anses och Domkapitlet, rörande embetets förlust; att likaså om under en och samma lagsökning mot en prest flera brott förekomma af hvilka ett angår embetet och ett annat icke, Domstolen bör insända domen öfver lagbrottet till Consistorium, som yttrar sig öfver embetsfelet, samt i båda fallen, såväl domstolens som
Domkapitlets utslag underställas Hofrätten; och att i 6 § undantagas från ofvannämnda mål de som angå religionen, eller söndring och affall från den rena evangeliska läran, med hvilka efter förra författnmgarne komme att förfaras.
Derefter erinrar Domkapitlet, att förut blifvit anmärkt, att denna författning endast gäller presters förbrytelser, icke lekmäns; att således de här omnämnda författningarne äro sådane, som angå ansvar för prester, mot hvilka mål, som angå religion eller söndring och affall från den rena evangeliska läran, förekomma; att föreskriften, att med sådane mål skall förhållas efter förra författningarne, är oinskränkt, gäller ej mindre rättegångsordningen än ansvarsbestämmelserna; och att rättegångsordningen, så vidt besvärshänvisningen angår, finnes bestämd i förut anförda 24 § af Kongl. Förordningen den 11 Februari 1687, hvilken § således genom nämnde 6 § i Kongl. Brefvet den 7
December 1787 är upplifvad.
Härpå förordar
Domkapitlet nödig uppmärksamhet vid tolkningen af 8 § i sistnämnda nådiga Bref, der 79 det heter: »i alla fall, antingen domstolen eller Consistorium angifvelserna pröfvat, tillkommer det Hofrätten att upptaga och skärskåda de besvär, någondera parten deröfver inom laga tid anförer»; ty detta måste, efter hvad förr är visadt, förstås om öfriga mål i eller utom embete, för hvilka prest kan anklagas, men icke om religionsnit, rörande hvilka besvärshänvisning till Kongl. Maj:t genom 6 §., enligt
Domkapitlets mening, redan är bestämd.
Vöre det icke så, fortfar Domkapitlet, åsyftade den 8 §„ i motsägelse med 6 §, besvärhänvisning till Hofrätten, så funnes ingen förnuftig grund, hvarföre sådana mål skulle afskiljas från underställningsmål.
Derföre måste
Domkapitlet anse stadgandet i 24 § af Kongl.
Förordningen den 1 1 Februari 1687 om besvärshänvisning till Kongl. Majit, i frågor, som angå vår rätta lära och religion, en prestmans embete uti lärande m m, fortfarande äga gällande kraft; åberopande Domkapitlet, till bevis derpå, att sådan varit den fortfarande praxis, sådan Kongl. Maj:ts åsigt af ämnet, Domkapitlets i Strengnäs i afskrift bifogade utslag i en, som det uppgifves, alldeles likartad fråga rörande prestmannen J.
Tybeck, i hvilket utslag besvärshänvisning lemnades till Kongl.
Majit, som ock omedelbart upptog och afdömde saken, enligt likaledes i afskrift bilagdt nådigt utslag den 30 Juli 1818.
Vid betraktande af hvad sålunda förekommit framställer sig först den frågan, var Kyrkoherden Hallins förfarande af den beskaffenhet att det efter gällande Kyrkolag och dithörande författningar, påkallade sådan beifran, som Domkapitlet, i anledning deraf företog?
I afseende härpå anmärker jag såsom synnerligen vigtig den omständighet, att Domkapitlet hvarken beskylt ej heller dömt Hallin för det han utspridt villfarande meningar.
Han inkallades till förhör, emedan Domkapitlet »funnit honom skäligen kunna misstänkas för villomeningar», hvilken misstanke så vidt handhngarne visa, hade sip grund hufvudsakligen i de af Hallin till
Domkapitlet ingifna skrifter, och han dömdes, för det att »han villfarande meningar upptänkt och uppå erhållen alfvarlig förmaning sig icke rättat.»
Till stöd för åtgärden att till förhör inför Domkapitlet inkalla Kyrkoherden Hallin åberopas Kongl. Brefvet den 2 Maj 1751.
Detta Kongl. Bref, angående vilfarelsers förekommande, anbefaller Consistorierne att hafva nogaste tillsyn och vård om församlingen och ej allenast sjelfve bemöda sig att med öm omsorg, kai lek, saktmodighet samt trägen och trogen undervisning bringa dem till rätta, som kunna vara förledde och å sido bragte, utan ock dertill uppmuntra och hålla alla under dem lydande lärare samt således söka med försigtighet och i en rätt ordning att afvärja all oro och fara från den kristeliga församlingen; men »om någon skulle finnas vara af skadeliga meningar och lärosatser så intagen, att han genom undervisning och öfvertygelse ej ville låta sig rättas utan icke »dess mindre i sina villomeningar fortfore samt sökte dem hemliga eller uppenbarliga vatt utsprida och således igenom andras förförande oroa församlingen och åstadkomma tvedrägt, buller och andra skadliga påföljder, då skall med en sådan orolig och »skadelig lem förfaras efter Kyrkolagen och Religionsstadgarne; börandes på den hän - 80 »delse, att någon under Consistorium lydande Prestman för sådant misstänkes, den»samma genast inkallas till behörig examen i Domkapitlet och så mycket strängare »med honom förhållas, som han brutit sin ed och är ett långt skadligare verktyg, »än en annan.»
När nu, såsom ofvan är vordet anmärkt, misstankan emöt Kyrkoherden Hallin icke synes haft sin grund deri, att han sökt sina villomeningar hemligen eller up penbarligen utsprida och således genom andras förförande oroa församlingen och åstadkomma tvedrägt, buller och andra skadliga påföljder, kan med något skäl ifrågasättas, huruvida nu anförda Kongl. Bref rättfärdigar den åtgärd, hvarför detsamma såsom stöd åberopas.
Granskar man de öfriga af Domkapitlet åberopade föreskrifter i Kyrkolag och dithörande författningar rörande Biskops och Domkapitels skyldighet att hafva uppsigt öfver presterskapet, så skall det visa sig, att ej heller dessa bidraga att bekräfta
Domkapitlets uppfattning af nyssberörda Kongl. Bref.
Sådana äro: 24 kap, 1 § i Kijrkolage.n som bjuder, att »Biskoparne skola gifva gram akt »uppå, alt de prester, som äro under deras vårdnad, Guds ord klart, rent och oför »falskadt sina åhörare jöreställa; Kongl.
Cirkulärbrefvet den 21 Augusti 1786, deruti Kongl. Majit anbefaller Biskopar och Consistorier, att ingalunda tillåta »alt preslernas straffbarhet må åstad»komma förargelse, som länder Riket lill skada och Ståndet lill vanheder, utan bör »så snart en prestman varder känd och angifven för embetsfel eller oordentlighet, »Consistorium i orten, hvarest den angifne vistas, igenom Prosten häröfver anställa »vederbörlig undersökning» o. s. v.; samt Kongl. Res. på Presterskapets besvär den 20 November 1786, deruti Kongl. Majit förklarar dess »nådiga vilja och befallning vara att vederbörande hafva den »strängaste uppmärksamhet deruppå, att »alla i Svenska församlingen vigde och för»ordnade prester såväl som de, hvilka vid särskilda tillfällen kunna tillåtas all försmälta predikoembetet, måge föra ordet, klart, tydeligt och enligt med den heliga Skrift »och de för Svenska församlingen antagne symboliska böcker.»
Och slutligen tillägger Kongl. Förordningen den 23 Oktober I 860, till begreppet om utspridande af villfarande lära den bestämning, att utspridandet skett till annans förledande.
Icke i något af dessa stycken hade anmärkning emot Hallin förekommit, så vidt man får döma efter hvad handlingarne i detta mål lägga i dagen, och icke destomindre har Domkapitlet med honom anstalt förhör, förelagt honom besinningstid och slutligen dömt honom embetet förlustig.
Utslaget i målet är ock anmärkningsvärdt, till sin motivering.
Denna innefattar att Hallin »villfarande meningar upptänkt och, uppå erhållen alfvarlig förmaning, sig »icke rättat, hvadan han, jemlikt Kyrkolagens \ kap. 2 §., måste räknas för en a[- »fälling och derjemte anses förvunnen att hafva brutit sin embetes ed, enligt hvilken 81 »han lofvat alt icke hos sig hafva någon annan lära än den, som Gild den Hellge »Ande häfver sjelf dikterat och lärt och i den hellga Bibel vidlyfteligen är författad, »men korteligen uti vår tros bekännelse och antagna symbola blifvit vedertagen och »gillad.»
För att rätt fatta innehållet af den åberopade §. i Kyrkolagen är det af nöden att korteligen anföra den föregående 1 § i 1 kap. af samma lag.
Majit bjuder der att, »uti vårt konungarike skola alle bekänna sig endast och allena till »den kristeliga lära och tro, som ar grundad uti Guds heliga ord, det gamla och nya »testamentets prophetiska och apostoliska skrifter och författad uti de tre hufvud»symbolis, Apostolico, Nicseno och Alhanasiano, jemväl uti den oförändrade Augs»burgiska bekännelsen af år 1530, vedertagen i Upsala Concilio 1593 samt uti hela »så kallade Libro Concordia förklarad.»
Derefter stadgar den följande 2 §: »Dem af Läroståndet, så väl som alle andre, af hvad stånd de äro, skall ock »härmed alfvarligen vara förbudet häremot att upptänka och utsprida några villfa»rande meningar, eller bruka några anstötliga ordasätt, Guds församling dermed att »bekymra eller förarga:
Gör det någon och uppå föregången alfvarlig förmaning sig »icke rättar, vare, efter laga ransakning och dom, räknad för en affälling, miste em»betet och förvises riket — —».
Hvad nu beträffar tillämpningen af sist anförda lagrum, så är det af dess ordalydelse klart, att en sådan icke kunde ske, med mindre den tilltalade fullbordat den åtalade gerningen genom att hafva sina villomeningar ulspridl.
Men derom är här den tilltalade icke förvunnen.
Han är icke ens derför tilltalad
Vid sådant förhållande hade han ej heller, enligt hvad redan blifvit visadt, gjort sig skyldig till den honom meddelade förmaning, hvaraf åter följer, att dess uteblifna verkan icke bordt läggas honom till last.
Det återstår således endast upptänkandel af de villfarande meningarne, hvarför han skall stånda till ansvar, men på den förbrytelsen eller, rättare taladt, på förbrytelsen, i det ofullständiga skick, att den ej genom utspridning vunnit fullbordan, stadgar nyss åberopade lagrum icke något straff.
Vidkommande derefter det tillagda domskälet, att Kyrkoherden Hallin skall hafva brutit sin embetsed, så förhåller sig dermed på det sätt, att det i utslaget till ordalydelsen upprepade edsformulär, och som återfinnes i 22 kap. 2 § af Kyrkolagen, numera är upphäfvet.
Huru detta formulär betraktades kort tid efter dess tillkomst, skönjes deraf, att det blef redan då föremål för Presteståndets besvär, och att Kongl. Majit, i Resolution och förklaring öfver nämnda besvär, den 10 Mars 1719, uti § 11 yttrar: »den ed, som presterna vid deras embetens tillträde böra aflägga, må med »mildare ordasätt blifva författad, så att dem möjligt blifver den att hålla» — En sådan förändring infördes också, men först genom Kongl. Kungörelsen den 15 April 1829, angående edsformulärer för Ecklesiastike Embets- och Tjenstemän.
I de nya R.
Jut t.-Ombudsman!
Embett-Berättelse tiU 1862 års Riksdag.
It 82 formulär, som »i stället för de dittills brukliga derefter skulle tjena tfll efterrättelse», är den del af Prestens ed vid prestvigmngen, som motsvarar de utur den gamla eden i Domkapitlets ofvanberörda utslag anförda ord, af sådan lydelse, att prestmannen som skall vigas, förpligtar sig att städse förblifva vid den rena evangeliska läran »så»dan den i Guds ord, det gamla och nya testamentets heliga skrifter uppenbarad, »genom den oförändrade Augsburgiska bekännelsen samt Upsala mötes beslut af år »1593 antagen och förklarad blifvit, så alt han hvarken uppenbarligen förkunnar och »utsprider eller hemligen främjar deremot stridande läror».
— — Ur detta nya formulär är uteslutet det i den gamla eden intagna löftet, att »icke hos sig hafva» någon annan lära, hvarigenom lagstiftaren således uppgifvit det alltid vanmäktiga försöket, att under tvånget af yttre lag fjettra tankens frihet.
Nu är det väl antagligt, ehuru handlingarne derom icke förmäla, att Kyrkoherden Hallin vid sitt tillträde till Prestembetet aflagt eden efter ofvannämnda äldre formulär; men deraf följer så mycket mindre att han, sedan ett nytt formulär blifvit stadgadt, att »derefter tjena till efterrättelse», var bunden af denna äldre ed, som, i annan händelse, kyrkan skulle äga tjenare med olika vidsträckta förbindelser, i afseende på renlärighet, ja i afseende på tankens frihet, — hvilket väl innebure en orimlighet.
Hade åter Kyrkoherden Hallin i berörda afseende icke vidsträcktare förbindelse, än de prestmän, som efter 1829 blifvit till embetet invigde, så, och då han lika litet var anklagad för att hafva hemligen främjat, som uppenbarligen förkunnat och ulspridl villfarande läror, synes ej heller något edsbrott kunnat med skäl honom tillvitas, äfven om han vid det med honom anstälda förhör, befanns hos sig hysa dylik lära.
Det, som blifvit Kyrkoherden Hallin till last lagdt, och för hvilket han är vorden af Domkapitlet straffad, är att hafva till
Domkapitlet ingifvit ofvanomförmälda två skrifter, i hvilka han framstält åsigter, stridande emot vår kyrkas antagna lärosatser och att hafva, efter förmaning, sig icke rättat.
Om straffvärdheten af detta förfarande kunna åsigterna vara olika.
Man kan, å ena sidan, säga att, om vår Evangeliskt-Lutherska kyrka icke vill förneka sitt ursprung och rent af förbjuda presterskapet all rätt att ransaka skrifterna, söka sanningen och draga den fram i ljuset, — om kyrkan ej vilt helt och hållet upp häfva allt förtroende emellan de öfver- och underordnade bland sina tjenare, måste hon tillåta någon väg, på hvilken forskningens resultater kunna göras kända, utan äfventyr för forskaren att. derest de sanningar, han trott sig hafva funnit, afvika från kyrkans lärosatser, blifva lagförd och straffad såsom kättare.
En mera laglig och för den bestående lärans helgd tryggande väg lärer då ej finnas, än den Kyrkoherden Hallin beträdt, dä ban, utan att, så vidt i detta mål blifvit utredt och styrkt, hafva i församlingen uppenbarligen förkunnat och utspridt eller hemligen främjat sina från kyrkans lära skiljaktiga meningar, dem hos sina förmän andragit, och begärt dels deras medverkan för att få samma meningar å kyrkomöte pröfvado dels ock att 83 öfver dem erhålla samma förmäns omdöme.
Ett sådant förfarande är också ej i gällande Kyrkoförfattningar förbjudet, och lärer ej heller kunna, med bibehållande af kyrkans karakter, förbjudas.
Men är denna väg laglig och tillåten för meddelande af de resultater, till hvilka en prestmans forskningar kunnat leda, så får ej dessa resultaters afvikelse från kyrkans läror, huru stor och genomgripande den än må vara, läggas forskaren till last.
Han får ej derför underkastas ens en varning eller förmaning, så vidt den sker offentligen och betraktas såsom en grad af bestraffning eiler ett förberedande steg till bestraffning.
Om den öfverordnade myndigheten, misskännande detta i sakens natur grundade förhållande, härutinnan förgår sig och derigenom sjelf vållar dels villomeningarnes spridande dels ock prestmannens stämplande såsom irrlärare, affälling och till läroembetet olämplig, samt såmedelst väcker oro och förargelse inom församlingen, böra väl de menliga följderna af ett sådant förfarande snarare tillräknas nämnda myndighet, än honom, som bordt vara för en dylik förföljelse fredad.
Med icke bättre skäl må han göras ansvarig, om på annat sätt, utan hans delaktighet, eller förvållande, de villfarande läror, han upptänkt, utspridas och offentliggöras.
Men saken kan äfven ses ur en annan synpunkt.
Det må vara sannt, att Hallin, genom den åtgärd han sålunda vidtagit, icke kan, i vanlig mening, sägas hafva utspridt sina villfarande läror och alt honom icke skäligen må tillvitas lärornas spridning genom andra personer; det är dock lika sannt, att genom hans meranämnda åtgärd de i fråga varande lärorna kunde spridas, utan att han vidare förmådde sådant hindra.
Sedan nemligen den eller de skrifter, hvilka han på förrberörda sätt offentligen stalt till Domkapitlet, voro dit ingifna, stod det, enligt 2 § 4 mom. i Tryckfrihetsförordningen, hvar och en fritt att af dem undfå del och dem till trycket befordra
En sådan spridning kunde visserligen åtalas efter nämnda Tryckfrihetsförordning, men dess straffbarhet vore beroende på pröfning af en Jury.
När man då besinnar, att frågan gällde offentliggörandet af en handling, som redan undfått ett slags pregel af offentlighet derigenom, att den vant ingifven till ett embetsverk och från detsamma utbekommen, att dess innehåll icke vore af utspridaren upptänkt oell möjligen icke med hans tänkesätt öfverensstämde, kan man lätt föreställa sig, att en jury skulle kunna från ansvar fria den sålunda åtalade spridningen.
En sådan utgång vore ännu sannolikare, om utspridningen skett i dagblad eller periodisk skrift, för hvilken ej ens ägaren eller den verklige utgifvaren, utan en helt oskyldig person vore juridiskt ansvarig.
Kyrkoherden Hallins åtgärd att till sina förmän framställa de från vår kyrkas lära skiljaktiga åsigter, han ur den heliga Skrift velat härleda, skulle således kunna sägas utgöra en straffvärd utspridning af dessa åsigter, och en utspridning, som, genom en lyckligt funnen och begagnad omväg, varit både för honom och hvar och en annan ansvarsfri. på samma gång som den varit fullständigare, än hvarje annan. 84 Denna omständighet borde då rättfärdiga
Domkapitlets förfarande att behandla Kyrkoherden Hallin såsom utspridare af de i fråga varande villomeningarne.
Ur denna synpunkt åberopar man jemväl kyrkans rätt att mom sig fritt bestämma och upprätthålla sin egen ordning och således äfven att af sina tjenare få fordra att de icke förneka, utan med egen öfvertygelse omfatta och förkunna den tro och lära, som kyrkan bekänner.
En dylik rätt tillmäter man hvarje från statskyrkan skiljaktig religionssekt, den måste då också tillkomma statskyrkan.
Denna kyrka förmenar icke sina prester tankens och forskningens frihet, jemväl i bibelordet; men hon vidhåller, att de läror, sorn ur en dylik forskning framgå, då de strida emot kyrkans bekännelseskrifter, icke äro evangeliskt-lutherska, emedan dessa bekännelseskrifter, utan att lägga band på bibelforskningen, endast hafva till uppgift att uttala, hvad evangeliskt-lutherska kyrkan, enligt sin uppfattning af Bibelns innehåll, tror och bekänner vara Bibelns lära.