Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvarje detalj skall en ledamot ansvara, t. ex. en för kanoner, en för krut, en för lavetter, en för gevär etc., och noga känna alla nyare härtill hörande upfinningar och deröfver föra anteekningsjournal.
Skall t. ex. en kanon antagas, så behandlas den först af DetaljOfficeren, sedan af Art.Komitén, som utreder ärendet, och liela Komitén bestämmer huruvida projektet förtje-nar att underkastas försök.
Ingen kanon skulle få antagas, utan att den kunde begagnas både till lands och sjös och ej förrän man skjutit 1,000 skott med densamma i sin lavett.
Alla gevär, pistoler, etc., skulle vara lika för Arméen och Flottan och Komitéen skulle alltid sträfva till den största enhet i beväpningen.
Ett ovillkorligt allmänt åliggande skulle vara regel, nemi. att följa de nyare upfinningarna in- och utomlands och ej vänta på deras erhållande i mer eller mindre officiel form, utan taga reda på dem när och fjerran, afgifva betänkande härom och, i fall de anses lofvande, dermed anställa försök, Komitén skulle vara i kommunikation med någon i Norige motsvarande, för att kunna på bästa vis direkte verka för system i beväpning inom unionen.
424 Den 2R November f. m.
Komitéen skulle redigera en tidskrift för kunskaps spridande om beväpning oell hvarje år iukomma till K.
M. ined rapport om dess verksamhet; dessa rapporter skulle alltid åtfölja K. M. Propos. till Ständerna, på det att Komiténs skicklighet och förmåga måtte kunna ådagaläggas.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag föreslå följ:de nemi.: l:o Att Rikets nu församlade Ständer mätte ingå till K.
M. täcktes till näst sammanträdande Ständer aflåta nåd.
Prop. om organisation och stat för en för Landt- och Sjöförsvaret gemensam »Vapenkomité» enligt förut anförde grunder. 2:o På det ej någon tidsutdrägt, i fråga om organisation af vårt försvar, måtte ega rum, att R.
St. måtte, vid beviljande af de begärda anslagen till refflade gevär och kanoner, in summa 525,000 rdr rint, fästa det villkor, att af dessa anslag skall en summa af 100,000 rdr rint användas till försök af en sådan provisorisk Komité, som genast skulle företaga nödiga experimenter till utrönande af den lämpligaste konstruktionen af ett fullkomligt lika reffelgevär för Arméen och Flottan, en större Fartygs- och Fästnings-reffel-kanon och en passande reffiud fältpjes, begge med dertill hörande lavetter och ammunition. 3:0 Att R.
M. anhålla om, att allt anskaffande af nya vapen och ny materiel för Arméen och Flottan inställes, till dess tjenliga modeller blifvit af en sådan Komité antagne.
Flere Ledamöter begärde denna motion på bordet, hvarjemte anmälde sig och yttrade Frih. von Paykull, Johan Gustaf:
Jag vill icke inlåta mig i någon undersökning öfver den i denna motion föreslagna åtgärd.
Men jag hemställer, huruvida det är rätt att, såsom Hr Brakel gjort, taga emot motioner af hvem som helst.
I ett land, der tryckfriheten är så vidsträckt som här, har man ju dessutom denna att tillgå för publicerande af sina tankar, utan att behöfva sticka sina förslager i handen på någon representant.
Om emedlertid sådant inträffar, så måste väl åtminstone den, som framförer motionen, uptaga den som sin egen och framföra den i sitt eget namn; ty att på förhand göra reservationer och säga: »jag gillar visserligen en del, men icke en annan», det är ett sätt att gå tillväga, som jag ingalunda kan anse lämpligt, och detta så mycket mindre, som 48 § ILO. bland föredragningsämnen uptager »motioner »gjorda i plena af någon vid Riksdagen då närvide Ståndets leda»mot».
Frih. von Paykull måtte icke hafva rätt up fattat hvad jag yttrade innan jag upläste motionen.
Jag sade dock ganska tydligt, att jag uptog motionen i mitt namn; men som jag icke sjelf sammansatt densamma, ville jag gifva sådant tillkänna, Den 26 November f. m. 425 emedan jag icke vill tillegna mig något, som icke med rätta tillkommer mig.
Jag nämnde tillika, att deri möjligen förekommer ett och annat uttryck, som jag icke kan gilla, men i och med detsamma jag uptog motionen i mitt namn, var den naturligtvis min egen, och jag måste således ansvara håde för dess innehåll och dess form.
Hr von Ehrenheim, Per Jakob, upläste följande motion:
De författningsföreskrifter, som f. n. gälla i fråga om skyldighet att vid resor inom Sverige vara försedd med pass, synas både genom sin olämplighet och den glömska, hvaruti de råkat, i högsta grad påkalla förändring.
K. Förordmn d. 14 Aug. 1812 stadgar i detta afs:de hufvudsakligen: att en hvar resande bör vara försedd med pass, undantagande endast allmogen, som bör ställa sig förra författmr till efterrättelse, samt de, som till sina personer äro allmänt kände i den ort, der resan sker; att den, som bort innehafva pass, men ej kan detsamma upvisa eller finnes stadd å väg till annan ort, än passet innehåller, eller för hvilken den i passet bestämda tid är tilländaiupen, skall, om icke trovärdiga personer i orten kunna intyga, att han är väl känd, anhållas och genast beledsagas till K:s Bef:de, om han på stället är, eller ock till borgmästaren i staden eller till närmaste kronobetjent; att inga pass gälla, som icke äro utfärdade af StatsMinistern för Utrikes Arenderna, OfverStåthållaren, K:s Bef:de eller Magistraterne i de städer, der Landshöfding ej residera;'; (egande dock
Landsböfdingarne att förordna 4 eller 5 män i hvarje län, som utfärda pass); att gästgifvare, som lemnar den resande, som obehörigen färdas utan pass, skjuts, skall böta 25 rdr, samt att den, som, utan att derom göra anmälan hos krono- eller stadsbetjent eller upsyuingsman, hos sig hyser någon person, som bort innehafva pass, men ej dermed är försedd, är till enahanda bot förfallen.
Vid jemförelse af de flere författningar i detta ämne, som röra allmoge, synes deras passfrihet »efter förra författnme» bestå deruti att kronobetjeningen för dem kan utfärda pass, hvarförutan de, enl.
K. kungörelsen d. 18
Maj 1824, vid utvandringar till arbetes förrättande i aflägsne orter, endast behöfva vara försedde med prestbevis, uttalande föröfrigt K. Brefvet d. 25 Nov. 1817, utgifvet för särskildt fall, den grundsats att allmoge, lika med alla, som färdas från en ort till en annan, böra förse sig med vederb:des pass.
Under en tid, då lättade kommunikationers utomordentliga vigt dagligen blifver allt mera insedd och då jernvägar i flere riktningar göra det möjligt att på några timmar tillryggalägga hvad som förr var en dagsresa, torde de olägenheter, som dessa passföreskrifter skulle medföra, der de tillämpades, lätt fattas.
För deu, som är bosatt på landet, skulle anskaffandet af pass stundom medtaga mera tid än sjelfva den resa, derför passet skulle användas, 426 Dan 26 No vom bar /. m. om denna sednare vore underlättad af jernväg eller ångbåt, flinderlige, som föreskrifterne skulle vara, der de efterlefdes, äro de nu, då de endast undantagsvis tillämpas, så mycket äfventyrligare, ty hvarje resande, som, förlitande sig derpå att pass ej skall honom afifordras, begifver sig utan pass utom den trånga krets, der han med visshet vet sig vara känd af gästgifvarne, löper fara att af dessa myndigheter, som lätteligen dertill kunna föranledas af brist på hästar eller andra tillfälliga anledn:r, blifva uppehållen och förd ur sin väg.
Man har ansett pass-föreskrifterne såsom medel att ertappa förrymde brottslingar, men erfarenheten har visat att, om än någon enda brottsling blifvit anhållen såsom saknande pass, så bereda sig de ojemförligt fleste tillgång dertill genom köp, stöld eller förfalskning, samt är just genom innehafvande af en sådan handling mera fredade för misstanka.
För andra kringstrykande utgör passväsendet visst icke något hinder, utan är passet för dem, såsom en gång förut yttrats i denna fråga, ett medel att få anropa medlidsambeten om hjelp »på den långa resan», under det den vandrande bettlaren eljest troligen icke skulle undgå den allvarsammare behandling, som 20 § K.
Förordmn om fattigvården i Riket af d. 13 Juli 1853 föranleder.
Att bibehålla, men ytterligare inskränka ifrågav:de skyldighet, skulle svårligen leda till något resultat och i ingen händelse uphäfva den ovisshet, som nu utgör en så stor olägenhet, hvaremot skyldighetens fullkomliga borttagande ej synes kunna framkalla någon, med fördelen jemförlig, svårighet; och — då en närmare beröring, Svenskar och Norrmän emellan, mera skulle bidraga till ett förtroligt förhållande emellan de båda folken, än någon annan åtgärd, samt följaktligen äfven små hinder derför böra undanrödjas, synes Norrmän jemväl böra befrias från skyldigheten att vid resor till Sverige vara med pass försedde.
Yid resor i England, Schweitz och Danmark finnes, så vidt jag kunnat utröna, ingen skyldighet att vara med pass försedd, och pass efterfrågas ej en gång vid ankomsten till de 2 förstnämnde länderne.
I Norige har Regeringen till StorThinget framställt förslag om uphörande af nämnde skyldighet, såväl vid resor inom landet, som för inträde i landet.
I enlighet med hvad Allm. Besv.- o.
Ekon.Utskits Betänk, vid sista Riksdagen N:o 75 uplyser, har K.
M. redan för flere år sedan visat sig vara betänkt på förändringar i passväsendet, och är det under sådana förhållanden, äfven mer än eljest, lämpligt, att R.
St:r, om de anse att väsendtliga förändringar böra ske, derom uttala sin åsigt.
Med ani. af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå: att R.
St:r måtte i skrifvelse tijl K. M. i underd:het anhålla, att skyldigheten att vid resor inom Sverige vara försedd med pass måtte uphöra, samt Norrmän vid resor till Sverige jemväl från sådan skyldighet befrias.
Den 26 Noveni Der t ra.
Om lemiss till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utslet anhålles vördsamt.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utskit.
Vidare afgaf Hr von Ehrenheim en motion af följande lydelse:
Utaf de afgifter, som enl. K. Förordn. d. 27 Nov.
1857 inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin, vare sig i siad utom Stockholm eller å landet, insattes en femtedel i Landtränteriet för Hushållnings-siillskapets räkning, och de återstående fyra femtedelarne af afgifterna i stad tillfalla staden, men af afgifterna på landet länets samtlige socknar efter folkmängd.
Denna för städerna gynnsamma fördelning må visserligen hafva någon anledning af, som Särskildta Utsk:t vid 1853 — 54 års Riksdag i Bet.
N:o 13 yttrar sig, »städernas vana och häfdvunna rätt att hvar för sig omedelbart draga inkomst af starka dryckers försäljning», men åtskilliga skäl tala å andra sidan för en minskning af den städerna tillerkända andelen.
Numera, då krogarnes antal på landet lyckligtvis betydligt förminskats, är det nemi. från utroinuteringsstälien i städerna, som landets befolkning oftast hemtar sitt bränvin, och besökande från landet förtära troligen mera bränvin på städernas utskänkningsställen, än stads-innevånarne sjelfva.
Billighet och rättvisa påkalla således, att landet, som af det i städerna tillgängliga bränvinet köper en så stor del, och som i sedeslöshet och oordningar, att. ej tala om den direkt ekonomiska skadan, nödgas draga följderna af sina innevånares genom städerne underlättade hränvins-supande, äfven genom större andel i försäljningsafgiften finge ett ökadt medel till befrämjande af moraliskt och ekonomiskt nyttiga — brännvins-supandet i sådant fall alltid indirekte, om ej direkte, motverkande — ändamål.
Då det för närvarande väsendtligen beror af städernas styrelser och innevånare att minska hränvins-försäljningen inom stadens område, men det förhållande, att staden har en stor inkomst af försäljningen, utgör en frestelse att ej, som sig bör, söka motverka och reglera densamma, så skulle det äfven för städerna vara af vigt, att denna frestelse minskades genom minskande af inkomstens betydenhet.
De fyra femtedelar åter af bränvinsförsäljnings afgifterna å landet, som fördelas mellan Länets samtlige socknar, skulle utan tvifvel komma till bättre gagn, om medlen inginge till Hushållssällskapen.
För det närv:de erhåller hvarje socken ett så ringa belopp, att föga eller intet dermed kan uträttas, och i manga socknar ifrågasattes ej ens att använda eller bespara medlen till något särskildt ändamål, utan de anslås till lindrande af någon kommunal-börda, såsom fattigvård eller dylikt.
Af dessa skäl får jag vördsamt föreslå: att, de afgifter, som inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin å landet, insättas i Landt, ränteriet för Länets Hushålls-sällskaps räkning, för att af detsamma förvaltas och användas till ändamål, som D e ii 26 November f. m. för
Länet nyttiga äro; samt att de afgifter, som för sådan försäljning i städerna, utom Stockholm, utgå, hälften på enahanda sätt användes, och endast den andra hälften tillfaller staden.
Om remiss till vederbörl Utsk. anhålles.
Remitterades till Bevilln.Utskit.
Hr Pålman, Anders Gustaf, upläste en motion af nedanstående innehåll:
Man har i våra tider alltmer kommit till det erkännande, att ett af de hufvudsakligaste ändamålen med straffen är att förbättra, och om möjligt återföra den fallne in på en bättre väg.
Många åtgärder äro för detta ändamål vidtagna, och hvarken möda eller upoffringar hafva blifvit sparade för vinnandet af ett så stort och ädelt mål.
Ifrån den tysta, ensamma cellen, har också mången förbrytare utgått med djup ånger öfver sitt brott, och med de bästa föresatser för framtiden.
Hvad kan väl orsaken vara, att dessa goda föresatser blifvit hos så många utan frukt, och att äfven de, som under bestraffuingstiden om sig lemnat det bästa hopp, snart återfunnits på brottets bana?
Det torde väl svårligen kunna förnekas, att samhället härföre icke kan fritaga sig från ali skuld, om det, i stället för att bereda medel och utvägar för den fallne att på ärligt och redligt sätt förvärfva sitt uppehälle, tvertom utstöter honom ifrån sig, och derigenom, snart sagdt, tvingar honom åter in på brottets och lastens väg, om det, i stället för att öppna honom utsigter till möjlighet att återvinna sitt förverkade förtroende ibland medmenniskor, tvertom påtrycker honom en stämpel af vanära, från hvilken han aldrig kan blifva rentvagen.
Och sådant är verkligen förhållandet ibland oss.
Det finnes nemi. ett i sanning drakouiskt lagbud, som ålägger pvesterskapet att vid utfärdandet af s. k. frejdebetyg ovillkorligen uptaga, huruvida den ifrågavarande personen varit för brott tilltalad och sakfälld, hvarigenom en sådan person, som tilläfventyrs i sin tidigaste ungdom, af oförstånd eller lättsinnighet, snarare än af öfverlagd ondska, begått någon obetydlig tjufnad eller annat s. k. vanärande brott, blifver för hela sitt återstående lif utesluten från medborgerligt förtroende samt påtryckt ett outplånligt märke af skam och vanära.
Jag bekänner öppet, att jag ej kan förstå, huru ett sådant stadgande skall kunna från Kristlig eller ens ifrån rent mensklig synpunkt försvaras, och jag anser rättvisa och mensklighet högt påkalla en förändring häruti.
Det är visserligen icke min mening att yrka, det en för vanärande brott sakfälld person skall genast efter utslåndet straff återfå alla sina förverkade rättigheter inom samhället, eller att han vid ett snart derefter förnyadt begående af samma eller lika beskaffad förbrytelse ej borde hårdare straffas än första gången, men jag tror, att då han under en längre tid — och jag är villig att-utsträcka denna tid ända till ett tiotal af år — gifvit otvetydiga bevis på ett förändradt och förbättradt lefverne, så är det ett Kristligt samhälles oeftergifliga pligt, att ej blott till namnet åter uptaga ho - Den 26 November f. m. 420 nom ibland sig, utan låta hans ådagalagda förbättrade lefverne utgöra en fullständig försoning för hans, mången gång under i hög grad förmildrande omständigheter, begångna förbrytelse.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå en sådan förändring i nu gällande föreskrift rörande presterskapets åliggande vid utfärdande af frejdebetyg för sådana personer, som varit för brott tilltalade och sakfällde, att för den, som under tio års tid, efter det brottet blifvit begånget, ådagalagt ett ärligt och oförvitligt förhållande,, något omnämnande i betyget icke må göras ang:de det brott, för hvilket han förut varit sakfälld, äfvensom jag lika vördsamt får anhålla, att denna min motion må blifva till vederbörl, Utsk. remitterad.
Jag erkänner gerna den väl mening, som röjer sig i denna motion, men jag kan icke neka, att jag anser, att ett bifall till densamma skulle medföra vådliga följder.
Jag inser icke huru det skulle blifva möjligt för presterskapet att kontrollera den tid af 10 år, efter hvilken de ifrågavarande anteckningarne skulle uteslutas.
Om, såsom motionären antager och jag gerna vill tro med honom, en brottsling åter ingår på den goda vägen, så har han i det betyg, som han erhåller från den ena husbonden till den andra och som skall innefatta fullständiga upgifter om hans förhållande, en ganska säker motvigt mot den skada, frejdebetyget kan förorsaka honom.
Jag kan således icke annat än tillstyrka det Utsk., som kommer att handlägga motionen, att noga betänka sig, innan densamma tillstyrkes.
Hr Pålman: l afseende å hvad den siste värde talaren an fört om svårigheten för presterskapet att hålla reda på, när de 10 år vore förlidna, efter hvilka anteckningen och den gjorda förbrytelsen skulle utgå ur prestbetyget, vågar jag tro, att sådant icke skulle möta någon egentlig svårighet, emedan attesten naturligtvis skulle innehålla upgift å tiden, då brottet blifvit begånget.
Det kan icke nekas, att det ju är hardt och obilligt, om någon, som i yngre åren begått en mindre förseelse, skall för hela sitt lif vara brännmärkt och utesluten från medborgerlig aktning och förtroende, äfven om han sedandess iakttagit en fullkomligt hedrande vandel.
Jag vill aldeles icke yttra någon åsigt i afs:de å sjelfva formen af de lagbestämmelser, som med ani. af den väckta motionen kunna vara af nöden.
Men jag kan icke undertrycka den öfvertygelse, att prestbetygen till följe deraf, att de ovilkorligen och alltid skola innehålla upgitt fi äfven smärre förbrytelser, som blifvit för lång tid tillbaka och vid yngre år begångna, verka emot förbättring af sådana personer.
Jag tror således, att den nu väckta motionen, bör af LagUtsk. omfattas med upmärksamhet och värma.
Något bör i detta afs:de göras; ty detta fordrar billigheten och känslan för uprättelse af den, som fallit, men vill ånyo höja sitt menniskovärde. 430 Den 20 November f. m Hr von Koch, Nils Samuel:
Äfven jag tror, att det vackra syftet i motionen förtjenar all upmärksamhet.
Huruvida äter det föreslagna medlet är det rätta, blir en annan fråga.
Jag har begärt ordet blott för att anhålla, att det Utsk., som kommer att behandla motionen, ville taga i betraktande, huruvida icke rätta sättet att ernå det åsyftade ändamålet, vore införandet af en institution, motsvarande hvad på andra ställen kallas »rehabilitation», hvarigenom personer, som genom begågna brott befirtckat sin vandel och förlorat vissa rättigheter, efter att under en viss bestämd tid hafva ådagalagt välförhållande, kunna återvinna dessa rättigheter eller rehabiliteras.
Motionen jemte yttranderna remitterades till Allm. Besv.- o.
Ekon.Utsk:t. Gr. Adlersparre, Carl August, väckte följande motion:
Man erfar ej sällan att den K.
Theatern icke anser under sin värdighet, att inom våra småtheatrar anvärfva sujetter, för att med dem förstärka sin kredit hos allmänheten.
Derom är väl mindre att säga, änskönt att det öfverbjudningssystem, som då begagnas, ofta medför de kännbaraste förluster för de mindre theatrarne.
Men hvad som i högsta grad förefaller orimligt, ja, står på gränsen af förtryck, det är, att den K.
Theatern skall medgifvas rätt att beskatta de mindre i landsorten, eller att för hvarje af dem gifven representation upbära sex rdr rmt.
Jag uptager som min egen en för flera Riksdagar sedan väckt, men då, oförklarligt nog, af Utsk. afslagen motion, att theatertrupp, som i landsorten gifver representationer, måtte varda befriad från de afgifter till K.
Theatern, som K. Br:ii af d. 30 Juli 1831 och af den 14 Maj 1789 föreskrifva, och hvilken tryckande beskattning nu kan, mera än förr, anses obefogad, sedan K.
Theatern erhållit ett större statsanslag.
Jag tager mig friheten föreslå: att R.
St:r må hos K. M. i underd:t anhålla att of vanniimnde afgifter måtte uphöra, och ber jag att denna min motion remitteras till vederbörligt Utsk.
Gr. Lewenhaupt, Claes Magnus, upläste följande motion :
Oaktadt de förtjenstfull arbeten, som blifvit utgifna år 1805 af Lifmedikus J. P. Wistring om Svenska färglafvarne, och år 1806 af Professorn i Naturalhistoria och Kemi, A. J. Retzius, om åtskilliga färgstofters tillvaratagande af inhemska ymnigt förekommande vexter, hafva dessa arbeten, hvilka i mer än 50 år för Svenska allmänheten varit tillgängliga, ändå icke kunnat tillvinna sig det förtroende och den upmärksamhet, de förtjena, eller lyckats åstadkomma någon inhemsk industri, grundad på de råämnen, som bemälte vetenskapsmän för ett kärt fosterland anvisa.
Den 26 November f. m. 431 Deremot finaer man, att från främmande länder årligen införskrifves färgstofter för betydliga summor, såsom t. ex. år 1856 för mer än 1,300,000 rdr rmt.
De oerhörda summor, som för detta ändamål från] landet utgå, torde vara tillräckliga att upmana hvarje fosterlandsvän att i någon mån, om ock till en början aldrig så ringa, söka minska importen af dylika råämnen, som möjligen af landets egna produkter till en del kunna ersättas.
Men för att vinna detta mål, erfordras närmare kännedom att bereda och förädla de färgstofter, vi inom landet ega; lämpligaste sättet att sprida en sådan kännedom, vore enligt min tanke att K. nu församlade St:r till en början anvisade något årligt belopp, att användas till reseunderstöd för en eller flere, i Kemi kunniga personer, hvilka synnerligast till den mindre bemedlade allmänheten lein aade undervisning om lämpligaste sättet, huru färgstofterna böra beredas, för att icke blott i deti enskildta hushållningen blifva användbara, utan ock såsom handelsvara kunna i den allmänna marknaden utbjudas.
Jag skulle tro att en summa af 10,000 rdr rmt borde för detta ändamål blifva tillräcklig, och föreslår, på de skäl, jag i föregående sökt utveckla, att ett sådant belopp måtte anvisas till vinnande af förenämnde för landet vigtiga ändamål.
StatsUtsk:t får jag vördsamt anhålla.
Remitterades till StatsUtsk;t.
Vidare afgaf Gr. Lewenhaupt en motion af följande lydelse:
I våra författningar finnes visserligen ansvar stadgadt för den, som med upsåt olofligen släpper kreatur på andras egor.
Icke destomindre har under tidernas lopp den oseden innästlat sig, att kreatur utsläppas på de allmänna landsvägarne, för att der söka en torftig föda, utan afs:de på huruvida dessa vägar, som sålunda till betesmarker begagnas, genomlöpa andra personer tillhörig mark.
Mig veterligen beifras aldrig dessa missbruk af den allmänna åklagaremak ten i annat fall, än om de utsläppta kreaturen utgöras af oringade svin, för hvilka särskilda böter äro i lag föreskrifna.
Sedan numera i flera Rikets län, genom K:s Befides försorg, det lyckats att bortskaffa en del af de för trafiken hinderliga, öfver allmänna landsvägarne'flerestädes befintliga grindarne, torde olägenheterna af kreaturs utsläppande på landsvägarne blifva ännu större än hitintills.
Att omgifva vägarne med gärdesgårdar, för att sålunda freda de angränsande egorna, är en utväg, som icke torde böra förordas.
Dels är en dylik stängsel i hög grad skogsödande för våra förut medtagna skogar och dels skulle sådana gärdesgårdar medföra den olägenheten att vintertiden, vid inträffaude snöfall, vägarne mångenstädes blifva ofarbara, enär det är väl kändt, att massor af snö pläga stadna utmed dylika hägnader och hvarefter en oerhörd 432 Den 26 N eveni ber e. m. mängd dagsverken årligen förspillas för att hålla vägarne öppna och barbara, der de af gärdesgårdar omgifvas.
Af dessa skäl och då det visat sig, att hittintills befintliga föreskrifter icke varit tillräckliga att freda landsvägarne från olofligt intrång af främmande kreatur, vågar jag föreslå, att något särskildt vite måtte bestämmas för dem, hvil kas kreatur lösgående anträffas betande på de allmänna landsvägarne, äfvensom att kreaturens egare måtte kännas skyldige att godtgöra den skada, hvilken på andras mark och derå vexande gröda förorsakas genom bemälte kreatur, och torde det icke kunna anses för högt, om böterna bestämmas till 10 rdr för hvarje af de större och 5 rdr rmt för svin och mindre kreatur pr stycke, som på vägarne betande anträffas.