Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Några månader därefter blef Pasquale del Pezzo, genom sin fars död, hertig af Cajanello, och fick, som familjens hufvudman, nya svårigheter till de redan förevarande i och för ingåendet af sitt äktenskap med en frånskild, protestantisk skriftställarinna.
Huru helt än han själf var en son af det unga Italien – ingen lösgör sig dock lätt från de faktiska förhållandena i sitt fädernesland eller från traditionerna i en högaristokratisk släkt, som allt ifrån nionde århundradet varit med om att göra Neapels historia.
Bref från denna tid belysa A. Ch.
Lefflers inre lif och, som jag vet mig icke begå någon för henne eller andra plågsam ogrannlagenhet, skall hon i det följande själf tälja sin lyckas korta saga, en saga ur hvilken man ännu mycket fullständigare än af Sonjas lifshistoria erhåller »ett bekräftande af regeln, att hjärtelifvet är det väsentliga, icke blott i den kvinliga, men i den mänskliga naturen, och att den högst och den lägst begåfvade i andligt afseende alltid kunna mötas i detta centrala område för mänskligt lif».7
Hon skref under vintern 1889:
»– – – Hvad jag genomlefvat under detta halfva år!
Alla sinnesrörelser från de ljufvaste, lyckligaste till de mäst slitande – – .
Jag känner ingen, som jag tror varit så lycklig som jag under denna tid.
Jag känner ingen, som jag tror njutit en sådan fullkomlig kärlek.
Och heller ingen, som på samma gång lefvat i så stridande konflikter.
Jag har fruktat kärleken – och jag hade rätt.
Ty när jag i Florens stod på väg att resa hem och skiljas från den, som blifvit mitt allt, då kände jag, att detta var undergång, hopplös undergång för mig.
– – – Men nu har allt löst sig i harmoni.
Och jag reder mig bra med det stora problemet att älska helt och fullt och uteslutande och ändå bevara mitt eget, individuella, inre lif.
Men aldrig ha heller två människor förstått hvarandra så fullkomligt som vi båda, dock så olika, naturer.
Språk, uppfostran, race, karaktärer – allt detta skiljer oss, och dock skiljer oss intet.
– – – Man misstar sig lyckligtvis ofta, då man tror sig ha satt hela lifvet på ett kort.
Lifvet är rikare på nya uppslag och möjligheter än man mången gång tror.
Och jag är så gladt förundrad öfver den otroliga spänstigheten i min egen natur, öfver att ha förmått lefva upp på nytt så helt och rikt.
– – Många arbetsplaner bygga och bo i mitt hufvud.
Napoli är jag alldeles betagen i och skattar mig obeskrifligt lycklig att få lefva här i ständigt solljus och med de härligaste utsikter af haf och land, bara jag sticker näsan utom dörren – under det man hemifrån skrifver om bara mörker.
En i afseende på himmel och natur mer gynnad stad än Napoli finns icke i Europa.
Och jag, som älskar naturen så obeskrifligt, jag njuter hvarje dag af att kunna lefva ständigt midt i naturen och ändå i en stor stad.
Italien har till den grad tagit mitt hjärta, att jag ej tror att jag någonsin mer kunde lefva lycklig i norden.»
Under sommaren 1889 gjorde Anne Charlotte Leffler med mor och syskon ett längre besök i den gamla, kära barndomsbygden vid Hjo, utgaf på hösten en ny novellsamling
Ur lifvet och reste sedan med Sonja Kovalevsky till Paris.
Vistelsen där har hon själf skildrat i sin bok om Sonja, från hvilken hon skildes då hon fortsatte till Rom.
Det var en för henne själf mycket upprörd tid och det blef under denna, som de båda väninnorna började gå tysta tillsammans – tysta med afseende å sina innersta känslor.
Om en oförbehållsam skildring af A.
Leffler under denna tid här vore möjlig, skulle den visa ett sällsynt djup af äkta kvinlig hängifvenhet, osjälfvisk offervillighet, förtroendefull och förstående generositet under det svåra väntans år, som förflöt innan hon ingick sitt nya äktenskap.
Hon sammanfattar sin sinnesstämning i dessa rader:
»– – – Jag lefver ensam här i Roma, men trots den yttre ensamheten eger jag all den fullkomliga lyckans rikedom inom mig; jag tycker att jag fått en Guds gåfva så stor, att ingen människa, jag känner, fått så mycket – i synnerhet ej vid min ålder.»
Den 7 maj 1890 vigdes borgerligt på Capitolium i Rom Anne Charlotte Leffler och duca di Cajanello samt senare, enligt särskildt påfligt tillstånd, genom kyrklig katolsk vigsel – det svåruppnådda vilkoret för hans mors samtycke – hvarefter makarne snart därefter ställde färden till hustruns hemland.
Där lärde sig neapolitanaren att älska nordens ljusa nätter, vinterns is och snö, som han första gången såg, julgranen i det svenska hemmet, men framför allt hustruns så ömt afhållna mor och syskon.
Och under allt detta kände hon sin lycka växa genom denna sympatiska kärlek, som gjorde allt hans till hennes, allt hennes till hans, denna kärlek, som, enligt hans egna ord, fängslat sydlänningens lika väl som den nordiska kvinnans »själ och hjärta, hemligaste tankar och doldaste fantasier och som ej kunde dö förr än endera upphörde att lefva».
På våren samma år hade andra delen af Kvinlighet och Erotik utkommit.
Diktarinnan ville där skildra huru det stolta och sträfva i en utvecklad nutidskvinnas personlighet kan besegras af kärleken, lifvets stora, allmänmänskliga lag, och huru hennes fulla hängifvenhet kan omdana en mans ytliga förälskelse till äkta kärlek: således en lofsång till Eros’ makt, en lidelsefull lofsång, hvilken dock hade för mycket af yra för att bli fullt förstådd.
Boken hörde till A. Ch.
Lefflers alltför hastigt skrifna och hade – liksom komedien Den kärleken! – tillkommit under den närmast föregående, af inre konflikter fylda tid, som i alla afseenden var ogynnsam för skapandet af jämviktsfulla diktverk.
Alie blef ej ett klart uttryck för författarinnans nya erfarenhet: att kärlek och kvinlighet stå i innerligaste växelverkan med, ej i motsats till hvarandra, och hjälten i boken är lika svagt tecknad som Falk.
Kvinlighet och Erotik blef därför, på ett personligt sårande sätt, missförstådd.
Författarinnans offentliga protest mot identifiering af Alie med vare sig henne själf eller någon annan, förklingade ohörd.
Och ehuru skildringen i yttre afseenden icke motsvarar författarinnans upplefvelser, är den dock i inre mening en teckning af personliga känslor, ehuru en ensidig teckning.
Tjusningen af en ungdomligt eldig förälskelses hittills okända lycka fick där ord, men ej den än mer hänförande erfarenheten af den stora kärlek, som för båda makarne »uppenbarat idealet och harmonien» i ett det innerligaste äktenskapliga samlif.
Och den bok, i hvilken A. Ch.
Leffler kunde nedlagt sin verkligt gällande protest – genom att däri innesluta sina erfarenheter af den kvinliga personlighetens utveckling genom äktenskapet, på samma gång som möjligheten af dess bevarande inom äktenskapet – den blef aldrig skrifven.
Under nyssnämda, halfårslånga besök i Sverige skref A.
Leffler på tre dagar Familjelycka, ett af hennes bästa dramatiska arbeten, bygdt på hennes varma känsla af ungdomens rätt att på eget ansvar få lefva lifvet.
Men annars kände hon sig mindre hågad att dikta, än någonsin förr; hon ville helt få ge sig åt lyckan att för egen del helt lefva.
Ty A.
Leffler hade den sällsynta förmågan att lefva lifvet.
Hon ägde hvad diktaren kallat ungdomens glada hemlighet, den att glömma hvad man »af forntid och af framtid vet.»
Spänstig, obruten som en tjugoåring ingick A. Ch.
Leffler vid fylda fyrtio i sitt nya lif och hon medförde dit den i hög grad kvinliga natur ur hvilken, spontant och energiskt, strömma glädjens, hängifvenhetens, helsans, omedelbarhetens krafter.
Det var dessa krafter, hvilka ständigt kommo henne att föryngras och förskönas.
Den, som betraktar hennes runda, outvecklade, barnsligt omornade ansikte på porträttet från tjugoårsåldern, och jämför det med bilden från fyrtiotalet, där det själfulla ansiktet lyses upp af de eldiga ögonen, som stråla under det grånade, men lika yfviga håret, den inser att icke naturen men lifvet varit konstnären, som förfinat och förädlat dessa drag.
Under ett samtal mellan bildhuggaren Walter Runeberg och Sonja Kovalevsky yttrade den förre, att han fann äldre män, med utveckladt själslif, mer intressanta att modellera än unga män, medan han däremot ej intresserade sig för att modellera äldre kvinnor.
Sonja Kovalevsky upptog ämnet och gaf på sitt lifliga sätt Runeberg rätt, att den utvecklade äldre mannen är ett bättre ämne för konstnären än den åldrade kvinnan, men att detta beror på, att lifvet så sällan utvecklar personligheten hos kvinnan, utan tvärtom utplattar eller krossar den.
»Om någon gång en kvinnas personlighet utvecklas, blir hon som äldre lika intressant för konstnären som den äldre mannen», menade Sonja, »se bara på Anne Charlotte!
Hvem skulle ej hellre vilja göra hennes byst nu, än vid 20 år!»
Hvarje artist, som går från porträttet af 1870 till det från 1890, instämmer troligen i detta yttrande.
Den senare bilden är alldeles den kvinnas anlete, som vid denna tid med anledning af det nya hemmets ordnande kunde skrifva de, af ung kärlek vibrerande, orden:
»Jag ville att allt i min känsla, skulle vara nytt och friskt för Pasquale; jag tycker det är en orätt mot honom att jag förut haft något enda af de intressen, som nu sammanhänga med vårt lif.»
Leffler var just en af de människor, som hafva den erotiska genialiteten, om hvilken ett så lifligt samtal utspann sig i Sonjas salong.
Och det är nästan med Sonjas ord, som Anne Charlottes, af sorgen förkrossade, man efter hennes död skrifver: »Hon hade kärlekens geni – ty kärleken är en genialitet lika väl som konsten, som vetenskapen.
Alla människor kunna icke älska.
Men hon kunde det till fullkomlighet.
I februari 1891 hade makarne fått sitt hem i Neapel i ordning.
De hade byggt bo vid Via Tasso, »poeternas och de älskandes gata», klättrande mellan trädgårdar och grönskande höjder från hvilka man har den härligaste utsikt öfver hafvet.
Hemmet ställdes på en helt annan fot än den, en duca di Cajanellos traditioner borde innebära, ty båda makarna hade samma fasa för det konventionella och samma föresats att undandraga sig dess inflytande.
8 Men enligt svenska begrepp blef emellertid hemmet både vackert och prydligt.
I ett rum var allt, såväl möbler som draperier, helt och hållet svenskt, och det var detta A. Ch.
Leffler utsåg till sitt arbetsrum.
Leffler i biografien öfver Sonja Kovalevsky.
Färdig att inflytta i det nya hemmet drabbades hon, själf sjuk, af budet om Sonja Kovalevskys död.
För andra gången lade hon nu undan sitt eget arbete för väninnan och ägnade sig åt nedskrifvandet af hennes biografi, hvilken hon redan i utkast hade färdig på sommaren.
I denna skildring af A.
Leffler, där hennes vittra verksamhet endast blifvit omtalad i sammanhang med hennes egen utvecklingsgång, måste emellertid hennes sist utgifna bok, skildringen af hvad hon hade upplefvat samman med Sonja Kovalevsky och hvad denna om sig själf berättat, få ett större rum än hennes öfriga litterära arbeten.
Ty biografien öfver Sonja Kovalevsky är också en del af A.
Lefflers egen; den innehåller omedelbart flera värdefulla bidrag till hennes historia, men framför allt belyser den A. Ch.
Lefflers skaplynne, både genom hvad hon kunnat genomtränga och hvad hon måst lämna oförklaradt af Sonja Kovalevskys.
Lefflers, med opartiskklarhet och ärlighet på samma gång som med utomordentlig talent och, i det stora hela, med sympatisk hängifvenhet utförda bild af Sonja Kovalevsky har blifvit tecknad med bemödandet att visa denna så mänsklig och lefvande som hennes, i ord ej skildringsmöjliga, varelse kan framställas: en varelse, på samma gång tung, melodisk och gnistrande, som de kvicksilfverfontäner, hvilka smyckade morernas palats.
Sonja Kovalevsky var sammansatt af de yttersta motsatser: en utomordentlig kultur och en stor, vild naturkraft; var i oändlighet splittrad, nyanserad, impressionabel och till ytterlighet energisk, enhetlig, intensiv; hon egde en modern, analyserande, observerande intelligens och en österländskt fruktbar fantasi; var en exakt matematiker och en idealistisk drömmerska.
När man räknat upp alla dessa motsatser, har man ännu hundra onämnda och finner sig ha sagt intet om denna personlighet, hvars utomordentliga, sympativäckande behag kanske till stor del just låg i föreningen af dessa, annars oförenliga, motsatser, en personlighet, hvars rikedomar man ej kunde uttömma, hvars väsen man ej kunde utgrunda, med geniets, kvinnans och den slaviska rasens trefaldt problematiska natur.
Icke heller trodde sig A.
Leffler till fullo hafva löst detta problem, men hon grep sig an med denna uppgift så som hon gjorde med sina dikteriska: hon ville förklara människan.
Idealisering ansåg hon icke vara vägen till förklaring, utan den sympati, som icke är den personliga, hvilken känner sig dragen blott af det besläktade, utan den, som inifrån ser de gestalter, den skildrar, som förstår och känner med dem.
Ju enklare och helgjutnare man söker hålla en figur, ju lättare blir den förstådd; ju mångfaldigare man söker gifva bilden, ju mer förvillas intrycket, ju osäkrare blir läsaren, hvars tankar härigenom ryckas fram och tillbaka, som när man söker ett spår i sanden.9
Det var med denna grundsats för ögonen och med vissheten, att komma att vålla denna osäkerhet hos läsaren, som A.
Leffler tecknade Sonja Kovalevsky.
Biografien har i början, där Sonjas egna skildringar varit stoffet, och i slutet, där A. Ch.
Lefflers egen sorg lyfter framställningen, verkligen blifvit hvad
Ibsen menade, då han rådde henne att dikteriskt lösa uppgiften.
Men i mellanpartiet har den brist på smak, som redan blifvit anmärkt, samt oförmågan af säkert urval mellan det verkligt och blott skenbart karaktäristiska, mellan väsentligt och tillfälligt, kommit att skada framställningen genom att det tillfälliga ofta stälts på samma plan som det väsentliga.
Detta verkar förvirrande i mycket högre grad än hvad mångfalden i Sonjas natur, på ett annat sätt behandlad, hade behöft verka.
Såväl öfver skildraren som den skildrade har därför A. Ch.
Lefflers biografi af Sonja Kovalevsky – jämte stora loford – framkallat de hårdaste omdömen; för bådas skull äro därför här några meddelanden väl behöfliga.
Leffler har själf genom inledningen aflägsnat alla anspråk på en fullständig, objektiv biografi och detta är det första, som man vid bedömandet måste fasthålla.
Hon har blott, som hon skref i ett bref, velat fylla en sin »käraste och dyrbaraste plikt»: att samla allt det intressanta, hon visste om Sonjas personlighet, »för att bevara det åt den framtid, som helt visst kommer att åt Sonja Kovalevsky ge en plats i hennes tids historia».
Vid fyllandet af denna plikt har A. Ch.
Leffler varit genomträngd af vissheten, att det icke var »möjligt att gifva af Sonja en mera sympatisk bild» än den hon gaf, och därjämte skref hon, när hon slutat skildringen:
»Jag vet, att jag hela tiden vid författandet af denna biografi haft en så lefvande pietetskänsla till min ledning, att jag, vid hvarje ord jag sagt, sökt att liksom aflyssna Sonja hennes innersta tanke och framställa henne så, som hon ville bli framstäld, låta mig ledas af henne och endast af henne.
Ämru har jag hennes ande öfver mig och har därför kunnat göra det.
Om några år skulle jag ej kunna göra det mer, skulle ej kunna tillägga ett ord utan att förstöra andan i det hela.»
Leffler öfvade, då hon sålunda skref om Sonja, samma stora, manliga öppenhjärtighet, som hon skulle öfvat, ifall hon talat om sig själf.
Men hon har ej därigenom i alla afseenden framstält
Sonja så, som denna »ville bli framstäld», A. Ch.
Leffler besinnade nämligen ej tillräckligt, att de sammansatta stämningsmänniskorna icke kunna göras förståeliga med alldeles samma medel som de enhetliga karaktärerna.
Ty när en mängd psykologiskt egendomliga smådrag träda den med personligheten obekanta läsaren till mötes, oförmedlade af leendets, blickens, stämmans, och den för Sonja egendomliga humorns charme, samt flyttade ur sammanhanget med omgifningen, med händelserna, med tiden, då erhålla de något helt annorlunda bestämdt än i verkligheten och förefalla att hafva haft långt större dimensioner.
Genom att i tryck fixera alla en stämningsmänniskas lynnesskiftningar, hugskott, själfmotsägelser, kommer man nämligen ofrivilligt att kristallisera dem, att ge fasta konturer åt det, som i verkligheten hade molnens lätta, behagfulla, flytande former.
Därför delade jag ej fullt A. Ch.
Lefflers åsikt, vare sig om omfattningen af, men i synnerhet ej om tiden för utgifvandet af denna biografi.
För den med personligheten ytligt eller alls icke bekanta samtiden, är ett plastiskt tillvägagående det, som passar för en stämningsmänniskas bild, ett tillvägagående, som aflägsnar tillfälligheterna och framhäfver väsentligheterna.
På ett visst afstånd är statyn det enda konstverk, som gör en stor verkan, således också en sann verkan, af en stor personlighet.
För framtiden åter, hvilken – för att bruka en paradox – kommer närmare genom att komma på ett ännu större afstånd, ger den pittoreska metoden, som A.
Leffler valt, den värdefullaste bilden.
Det i hvardagslag studerade, i en intim miliö placerade, i alla detaljer noggrannt utförda porträttet, blir alltid det för en följande generation mest intressanta, liksom det för sympatiska och intelligenta ögon redan i samtiden mest dyrbara – och det hade varit att önska, att endast sådana ögon fallit på Sonja Kovalevskys biografi.
Alla böra emellertid minnas, att A. Ch.
Leffler hade väninnans och författarinnans dubbla intresse för allt, smått som stort, hvilket var för Sonja karaktäristiskt; att hon älskade allt, att hon därför förstod mycket; att hon ingalunda dömde – och därför har hon icke kunnat fatta, att ej alla andra också skulle kunna förstå och afhålla sig från att döma.
Leffler förstod mycket – men i några väsentliga afseenden förstod hon föga eller intet, och det är i dessa afseenden, som bildens färger icke fått de rätta valörerna.
I ett fall beror detta endast på en, hos A. Ch.
Leffler alldeles naturlig och af henne själf erkänd, oförmåga att bedöma den vetenskapliga sidan af Sonjas personlighet.
Kärleken till vetenskapen var afgjordt det, som gaf denna personlighet dess höjd och fasthet, dess andliga ryggrad så att säga.
Och när Sonjas förhållande till vetenskapen – genom A. Ch.
Lefflers beslut att begränsa sin framställning till en helt och hållet subjektiv skildring – blifvit starkt underordnadt, så har också hela personligheten i biografien kommit att verka mycket mindre kraftig och enhetlig, än den i verkligheten gjorde.
Sonjas vetenskapligt skolade, genomskinligt klara, följdriktiga sätt att tänka, hvilket så starkt påverkade hennes diktning, hennes lifsåskådning, hennes känslor, har därigenom ej fått sin rätt, således ej heller den ena stora sidan af hennes genialitet.
Leffler ville, med all rätt, visa kvinnan i matematikern, men har icke visat matematikern i kvinnan, annat än i ett fall, där hon på visst sätt gaf vetenskapen ett alldeles för stort rum i Sonjas lif, ett fall, till hvilket jag senare återkommer.
En annan sida af Sonjas lynne, den för henne egendomliga humorn, har ej heller af A.
Leffler, med hennes egen saknad af humor i egentlig mening, blifvit rätt tecknad.
Mångfaldiga gånger tog – som redan är anmärkt – Anne Charlotte Sonjas skämt på fullt eller halft allvar, som t. ex. när denna skildrade sina »triumfer» som sportkvinna eller sin »förälskelse» i den eller den personen, eller sin »afsky» i den eller den riktningen.
Och den vikt, som i biografien förlänats åt allt detta tillfälliga – såväl i Sonjas muntliga som skriftliga meddelanden – är det, som gör bilden oklar.
Den allra hvardagligaste människa skulle, om hennes infall och inkonsekvenser erhölle samma proportioner som hennes handlingar, kunna skildras som bizarr – och huru mycket mera blir då icke detta fallet med undantagsnaturen!
Äfven i de slutsatser A.
Leffler själf gör om Sonja, har hon icke vägt innebörden af sina ord så väl som det varit att önska; hon har därigenom dels kommit i motsägelse med sina egna uttalanden och dels fält omdömen, hvilka hon själf skulle varit den första att rätta, ifall hon lefvat och funnit att hennes ord blifvit uppfattade absolut och ensidigt.
Så är t. ex. fallet med kommentarierna till Sonjas skildring af sina känslor på färderna mellan Stockholm och Malmö.
Man får genom dem ett intryck af djup bitterhet mot Sverige, som dock icke fanns.
Mer än en gång uttalade Sonja tvärtom varm tacksamhet till det land, som beredt henne ett hem och ett arbete, och detta yttrade hon ej till svenskar endast, utan till utländingar.
Hennes klander mot Stockholm var det mycket berättigade, att man där befann sig i en småstad, där alla lade sig i hvarandras angelägenheter och där man aldrig kunde skilja mellan sak och person.
Hon fann – och äfven detta med fullt skäl – att den andliga horisonten här var trång och till följd däraf toleransen medeltidsmessig, omdömen, dem A. Ch.
Leffler helt instämde i.
Men på samma gång var Sonja fullt rättvis mot svenskarnes goda sidor.
Hon beundrade det – i allt som ej gäller nya idéer – generösa i svenskens skaplynne; särskildt menade hon sig aldrig ha sett så mycken offervillighet som hos stockholmarne.
Äfven yttrandet om Sonjas endast »skenbara» anspråkslöshet är ett af dessa för hastiga omdömen.
Hennes anspråkslöshet var, liksom Anne Ch.
Lefflers egen, äkta, men därför icke dum.
Att hon skulle känna och inse sin öfverlägsenhet var själfklart, och detta har alls icke med anspråkslösheten att göra.
Anspråkslöshet hos geniet är dels att ej öfverskatta sin öfverlägsenhet, dels att ej på grund af denna förbise andra och, slutligen, att ej taga den som anledning till orimliga kraf på andra.
Ingendera var fallet med Sonja.
Hon snarare under- än öfverskattade sin begåfning; hon var intresserad af de mäst enkla människor och hänsynsfull mot äfven den obetydligaste; hon var lika rörande tacksam för den minsta tjänst eller vänlighet, som hon var försynt i att mottaga sådana, annat än af verkliga vänner.
Och på samma gång som det visserligen är sannt, att hon icke eftersträfvade borgerliga dygder, ringaktade hon dem långt ifrån.
Hon beklagade tvärtom, att hon ej hann uppfylla hvardagslifvets plikter, så som hon skulle önskat.
Särskildt i ett förhållande, som biografien nästan alldeles förbigår, det till dottern, hade hon mycket mer af en mors kärlek än man af skildringen får anledning att tro.
Och ehuru hennes tid icke räckte till att ägna sig åt dotterns utveckling, så som hon skulle önskat, gaf hon henne, de stunder hon sysselsatte sig med henne, mera af ömhet, förstående och utveckling än många af de exemplariska mödrar, som aldrig tänka på annat än sina barn, utan att dock andligen hjälpa dem ett steg framåt.
Den allra väsentligaste orsaken hvarför Sonja, genom A. Ch.
Lefflers biografi, kommit att verka osympatiskt på så många, är att man i henne möter ej blott en egendomlig personlighet, utan en egendomlig nationalitet eller rättare blandning af nationaliteter: hon är tyska, zigenerska, polska, men framför allt ryska.
Detta nationallynnes, från vårt så afvikande, egendomligheter hafva alls icke blifvit framhållna af biografen.
Mycket, som nu förvånar, är ur ras-synpunkt förklarligt, ehuru knappt för germaner förståeligt.
Ryskans – således också Sonjas – temperament är en isotherm, som går än högt öfver, än långt under de parallelcirklar, som äro dragna för det nordiska kvinnoidealet och kvinnosakskvinnoidealet.
I Ryssland har däremot biografien – ehuru dess offentliggörande ej har helt gillats af Sonjas personliga vänner – blifvit uppskattad som en genial psykologisk bild af det ryska temperamentet, oaktadt detta temperament ej i biografien är särskildt karaktäriseradt.
I synnerhet är det ett slaviskt drag i Sonjas lynne, som fått ett ofullständigt uttryck i biografien, när där yttras, att hon hade ett ständigt behof af omväxling och stimulus.
Detta var – i ordets vanliga mening – icke fallet.
Hon kunde hela halfår isolera sig; under ursinnigt arbete.
Men arbetet var då för henne hvad, under en annan period, världslifvet eller vänskapen eller kärleken var: den eggelse, genom hvilken hon kände sig lefva.
Slaven behöfver i hvarje moment energiskt, lidelsefullt förnimma sin egen tillvaro, just emedan han vet, att i hvarje moment på honom lurar den andliga döden – den tendens till nirvana, till dådlös melankoli, till viljelöst stillastående, som fått sitt fullaste, dikteriska uttryck i Oblomow- typen – som för slaven, halfösterlänning som han är, utgör en ständig möjlighet.