Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den stora dalsänkningen lågo stora sjöar blänkande i solskenet; kraftfulla skogar af cypress, ceder och ek kransade bergen; på marken växte majs och aloe, blomsterrika trädgårdar inramade boningshusen och mellan alla dessa blommor och gröna skogar simmade på sjelfva sjön aztekernas Venedig -- staden Mexiko -- med sina hängande trädgårdar, på afstånd lik en stor praktfull blomsterbukett med färger i hundratals skiftningar, hvars glans återspeglade sig i sjöns blåa, lifsglada färg.
Nu hafva sjöarna dragit sig tillbaka och efterlemnat jorden gnistrande af salt.
Mexico ligger högt upp på torra landet.
Skogarna äro förstörda, trädgårdarna försvunna och af befolkningen har endast en bråkdel hållit sig uppe.
Men ännu i dag har den misshandlade naturen nog af skönhet qvar för att påminna om tiden före europeernas skoningslösa förstörelseverk.
Låtom oss nu åter försätta oss tillbaka till det 14:de århundradet!
Vi stiga ned för bergen, ned på det förr sumpiga, men tack vare aztekernas energi redan då torrlagda landet.
Vi passera mindre byar och öfverskrida välodlade trakter, der män och qvinnor syssla med åkerbruk.
Deras redskap äro dels af trä och dels af koppar.
Man håller just på att så majs.
Med en träpinne borra de hål i jorden och lägga fröna deri.
I stället för gärdesgårdar plantera de en hägnande växt.
Dess rötter, som kokas, lemna ett närande födoämne; af växtsaften bereds olika drycker, och bladfibrerna gifva stoff till kläder och papper.
Utom de gräfda kanalerna, som skära hvarandra mellan åkerfälten, ser man här och der stora fördjupningar i marken.
Dessa begagnas i krigstid som fallgropar.
De öfvertäckas då, så att man ej anar deras tillvaro.
På bottnen af dessa gropar placeras små spjut, hvilkas spetsar äro gjorda af sten eller koppar och neddoppade i en giftig vätska.
Detta utgör en del af Mexikos försvar åt landsidan.
Några azteker gå förbi oss.
Det är en välvuxen, kraftig ras med ljus hy, svartglänsande hår, tjocka läppar, örnnäsa och bakåtlutande panna.
Skägg bäres sällan.
Qvinnorna se bra ut, äro välskapade och ha kraftiga former.
Dräkten består för båda könen af en tunika, som når från halsen till knäna och fasthålles af ett bälte kring lifvet.
Den har nedtill ett skjortformigt utseende och består af ett lätt bomullstyg af olika färger.
Armarne äro nakna.
På fötterna bäras sandaler.
Qvinnorna bära korallband om halsen, berlocker i öronen samt smärre ringar i näsan.
Folket delas i olika rangklasser.
Öfverst står kungen och bredvid honom öfverstepresten.
Efter honom komma adeln, presterna och krigarne.
Derefter köpmän och handtverkare och lägst slafvarna.
Rättskipningen handhafves af en öfverste domare, en domstol på tre man och en underdomare, som väljes för ett år i sänder.
Kungen eger ingen dömande myndighet.
Rättsproceduren är muntlig.
Sakerna afgöras i allmänhet med vittnen, som måste svärja vid solguden på sanningen af sin utsago.
Eden aflägges sålunda, att fingrarne först beröra jorden och sedan munnen.
Talas osanning inför rätten, är straffet lifsstraff.
Låter någon domare muta sig eller försummar att infinna sig i rätten, blifver han första och andra gången varnad, tredje gången offentligen rakad öfver hela hufvudsvålen och afsatt.
Fängelserna äro usla, straffen stränga.
Tjufnad straffas med döden.
Kungens regering får ej öfverskrida en viss gräns.
Enligt presternas utsago bildar talet 52 en högre tidsenhet, och anse de, att jorden skall förgås vid slutet af en sådan.
Kungen får ej regera längre än 52 år.
Öfverlefver han denna tid, skall han abdikera till förmån för sin äldste son.
Hvarje 52 års cykel är åter delad i fyra perioder, hvardera på 13 år.
Dessa fyra perioder betecknas med fyra hieroglyfer:
Kanin, Rör, Flinta och Hus.
Året delas i 18 månader med 20 dagar på hvardera, efter hvilkas förlopp fem dagar, hvilka betraktas som olycksdagar, inskjutas.
De ha äfven lärt sig, att året ej har jemt 365 dagar.
Derför inskjuta de efter hvarje 52 års cykels förlopp en tidrymd af 13 dagar.
Talsystemet är mycket enkelt.
Man har särskilda tecken för talen 1, 2, 3, 4, 5, 10, 15, 20, 400 och 8000.
Öfriga tal sammansättas af dessa.
Sättas tecknen bredvid hvarandra, betyder det att talen skola adderas, sätter man det ena öfver det andra, betyder det att talen skola multipliceras.
Tecknet för 1 är en cirkel, för 3 tre cirklar; tecknet för 20 hade formen af en flagga, för 400 af en fjäder och för 8000 af en pung.
Bland de många egendomligheterna inom aztekernas kulturlif må särskildt nämnas Kungens ordenskapitel.
Aspiranterna till kungens af aztekerna svärdsorden -- Tichutliorden, den enda som fanns -- fingo icke åberopa sig uteslutande på förnäma relationer, utan måste dessutom oundgängligen hafva utmärkt sig i krig.
Den, som skulle upptagas i denna orden, blef tillsagd att infinna sig i krigsgudens tempel på en bestämd dag.
Tillsammans med många inbjudna och en stor hedersvakt aftågade då aspiranten till templet.
Efter att hafva kommit dit upp, helsade han på guden.
Derpå tog presten genast i tu med att genomborra aspirantens näsa med ett tigerben och en örnklo -- symboler af kraft och hurtighet.
I den genomborrade näsan infördes en bit glasagat, som sedermera utbyttes mot det egentliga ordenstecknet, en dyrbar, i guld infattad ädelsten.
Sedan presten sålunda behandlat näsan, började han enligt formuläret att utskälla aspiranten med alla de skällsord, hvarmed språket var så rikligt försedt.
Från skällsord öfvergick presten omsider till handgripligheter, och den stackars aspiranten blef genompryglad enligt alla konstens regler, tills han totalt mörbultad och med sönderrifna kläder nedsjönk vid den upphetsade prestens fötter.
Allt detta måste aspiranten ödmjukt och utan knot underkasta sig.
Ingen klagan, ingen ovilja fick höras ifrån honom, ty i så fall hade han ögonblickligen blifvit utkörd, derför att han ej bättre än en kvinna förstod att beherska sitt sinne.
Efter detta profs lyckliga genomgång fördes han till ett rum i templet, der han skulle tillbringa fyra dagar fastande och offrande till guden sitt eget blod, som han fick fram genom att sticka sig med kaktustaggar.
Ett helt år hölls han derpå afspärrad från sin familj.
Derefter blef han i stor procession med musik afhemtad och förd till krigsgudens tempel, hvarest investituren försiggick.
Hans hår bands upp i en knut på hjessan och pryddes med färgade fjädrar.
Han ifördes vackra kläder, broderade med hans insignier.
Derefter öfverlemnade presten med ett kort afskedstal båge och pil till honom, och nu var den nye riddaren färdig att visa sig för kvinnornas beundrande och männens afundsjuka blickar.
Ett sorl af beundran och lyckönskningar mötte honom, då han med sin juvelsmyckade näsa framträdde för publiken.
Allt eftersom vi under vår vandring närma oss staden, se vi det stora solgudens tempel tydligare afteckna sina pyramidformiga konturer mot himlen.
Detta tempel kunde på den tiden räknas som ett af verldens största och dyrbaraste palats.
I många år arbetades derpå, och allt eftersom aztekernas makt förökades, växte templet i storhet och prakt.
Sedan vi passerat stadens vallar och bryggan, som för öfver vallgrafven, stå vi vid foten af en mur, den s. k. tempelmuren, som omgifver och skyddar tempelbyggnaderna.
Den är byggd i fyrkant, flera tusen fot lång och 10 fot hög och består af sandsten och kalk.
Öfverst är den försedd med ett bröstvärn, som midt på hvar och en af de fyra sidorna afbrytes af ett torn, hvars nedre del bildar en ingångsport.
Både bröstvärn och torn äro prydda med ormfigurer i upphöjdt arbete.
Då vi stiga in i tempelgården, finna vi platsen stensatt med flata stenar och ytterligare afputsad med en sort cement, som gör den mycket glatt.
Det är en egendomlig tafla, som tempelgården erbjuder åskådaren.
Hvart man än kastar blicken, ser man afskurna pyramider, stora och små, upptill krönta med smärre torn med förgyllda kupoler, framför hvilka röken af den eviga elden, som underhålles på hvarje torn, långsamt stiger uppåt i den sommarklara luften.
Solen kastar sina glittrande strålar mot pyramidernas slipade granitytor, hvilka afbrytas endast af trappornas snöglänsande marmorsteg.
I detta ljushaf af rena, ädla färger irrar ögat omkring, oroligt sökande en hviloplats, ty man förvirras i början af alla dessa glänsande reflexer.
Vi gå in i denna skog af pyramider.
Endast presterna i sina svarta kappor gå in uti eller ur templen.
Der se vi tempelväktaren lägga ny ved på bålet, och der se vi små processioner af barn mellan 8 och 15 år ljudlöst gå ned för tempeltrapporna och försvinna -- det är de blifvande presterna, som redan från sin tidigaste barndom läras till det ansvarsfulla yrket.
Hvilken högtidlig tystnad och hvilket lugn råder icke här inne!
Ingen fågelsång, inga blommor, inga träd, endast stenbyggnader, hvilkas lugna harmoniska former och enkla stil visa oss aztekernas framstående konstsinne och låta oss få ett begrepp om den ihärdighet, hvarmed denna nation slägt efter slägt, århundrade efter århundrade dragit sitt strå till stacken för att få fram en bild af konstens eviga symbol.
Arkitekturen var för aztekerna en fri konst, som ej var underkastad någon byggmästares s. k. ekonomiska kritik.
Den sökte förena teori och praxis till ett samladt helt, som också, om man betraktar nationens dåvarande kulturståndpunkt, höjde den högt öfver den småaktighet, som nu för tiden vanligen kväfver arkitekturen och gör de flesta af dess utöfvare endast till tjenare åt byggmästarne, som sjelfva merendels sakna allt intresse för estetik och konstsinne.
Möjligen insågo också aztekerna redan då, att ansvaret för ett lands mer eller mindre lyckade arkitektur ej endast faller tillbaka på dess arkitekter utan också i första rummet på dem, som af småaktigt lokalintresse uppoffra skönhetens enkla lagar för surrogatets uppstyltade obetydlighet.
Arkitekturen var för aztekerna en klenod, bearbetad af forntidens mästare i olika former och kommen för att beskyddas och förskönas, ej för att sönderplockas af en oförståndig ekonomi.
Låtom oss stanna ett ögonblick framför tempelgårdens hufvudtempel, en pyramid i form af en rektangel 250 fot lång och 200 fot bred vid marken.
Den är 100 fot hög och består af fem inåt lutande afsatser, af hvilka den öfversta bildar en platform af 8000 kv.-fots yta.
Uppför denna mycket branta terasspyramid för en rad granittrappsteg.
Dessa börja i det ena hörnet och leda från terass till terass i sned riktning, långs yttersidan, på så sätt, att det är nödvändigt att gå hela bygdnaden rundt fyra gånger, innan man hinner upp till öfversta steget.
En procession på väg till toppen företer ett ytterst måleriskt skådespel, med sina i purpur strålande dräkter, sin rikedom af guld och silfver och sina vackra brokiga fjäderbuskar.
Pyramidens inre består af jord, sten och lera, och är, såsom förut nämndt, utanpå beklädt med polerad granit.
I östra hörnet af pyramidens topp stå tvenne torn, 60 fot höga.
Dessa hafva hvardera tre våningar, den nedersta murad i sten, de två öfre af cederträ, bärande en målad och på olika sätt dekorerad och förgylld träkupol.
Endast den nedersta våningen har ingångsdörr.
I de öfre våningarna är de aflidna konungarnas aska förvarad.
Dit upp kommer man endast med hjelp af stegar.
Också här står framför hvarje torn stenkaret med sin eviga eld, jemte en stor trumma af ormskinn.
Detta är Mexikos alarmtrumma, som användes, när fara står för dörren.
Tornens nedre rum äro heliga, rikt dekorerade med guld och silfver.
I ett af dessa har den store solgudens bild sin plats.
Den är huggen i svart agat och föreställer en ung man -- odödligheten.
Underläppen är genomborrad af ett kristallrör med en grön fjäder inuti.
Håret hänger i en fläta ned åt ryggen, upptill samladt af ett guldband.
Öronen äro af guld; från deras nedersta kant utgå trådar formade som sicksacklinier, symboler af syndarnas böner, hvilka höras af honom.
Hufvudet bär röda och gröna fjädrar, halsen är omgifven af talrika, dyrbara smycken, som hänga långt ned på bröstet.
Kring armarna slingra sig ormar af guld.
I venstra handen bär han en spegel af guld, infattad i dyrbara fjädrar, betecknande gudens förmåga att se allt, som tilldrager sig på jorden.
I högra handen håller han fyra pilar: straffsymbolen.
Guden sitter på ett säte, klädt med rödt tyg och broderadt med dödskallar.
På fötterna har han klockor af guld.
Vid den högra är bunden framfoten af en hjort, symbolen för snabbhet.
Öfver axeln hänger en svart och en hvit kappa.
Framför guden står den stora offerstenen, rikt ornerad och skulpterad.
I de öfriga rummen finnas olika gudabeläten föreställande månen, stjernorna (särskildt Venus), jorden, vattnet, elden, vinden.
Denna senare afbildas som en fågel.
Vingarnes sus framkallar åska, ögonen blixten.
Jorden tänkes flat, strandbrädden är dess begränsning.
Aztekerna uppfattade jorden som buren af giganter.
När de byta om bärtag, uppstår jordskalf.
I öfrigt äro rummen praktfullt utstyrda.
Väggarna äro klädda med stuck eller med ofantligt mödosamt uthuggna reliefer, framställande olika episoder ur gudarnes lif, omgifna af mystiska tecken och hieroglyfer.
Bland annat ser man människans härkomst sålunda förklarad.
I skapelsen är vattnet det första elementet.
Af vattnets gudinna, som är alltings moder, föddes jorden, som sedan genom solen blir människornas moder.
Af de öfriga gudabelätena må nämnas eldguden, som är naken, svärtad och har en röd sten i läppen.
Vid de fester, som firas till hans ära, går det mycket barbariskt till.
De olyckliga krigsfångar, som skola offras och af hvilka det alltid finns ett stort förråd, kastas först på glödande kol. Därifrån släpas de till offerstenen, hvarest de fasthållas af män.
Därpå träder prästen fram och tilldelar offret med sin skarpa stenknif ett enda djupt snitt i bröstet.
Kärlekens trångmål
Tillägnas
Min hustru.
Innehåll.
Husvill 1
En sommar-episod 43
Hafsfåglar 73
Hos huldran 133
HUSVILL.
Härförleden var jag hemma i min födelseby.
Fram mot kvällen gaf jag mig ut att gå.
Vägen var uppblött af höstregnen, det droppade från pilarnas röda grenar, och himmel och jord flöto samman i en enda gul dimma.
Landskapets sjuka melankoli välte sig in i min själ med en känsla som om det vore ett barn som grät.
Det var mig som om jag aldrig varit ute ur denna dimma, aldrig skulle komma ut ur den, aldrig ville komma ut ur den; och jag tyckte att om jag svepte den kring mig som filtar, skulle jag kunna sofva så tryggt och godt som man endast sofver på sin barndoms hufvudkudde.
Allt hvad jag fått och blifvit ute i den värld, som låg bortom denna gula, våta dimma, banden som knutit mig samman med andra människor, intressen som spirat upp, blommat och gått i frö, lidandena och fröjderna, de skinande förhoppningarna och de askgrå missräkningarna, – hela denna arkitektur tycktes mig stå där bräcklig som ett korthus, och inunder dess fantastiska broderimönster skönjde jag en botten gul som den skånska dimman.
Jag hade en förnimmelse som om jag i femton år sökt springa från min egen skugga eller velat schackra bort mitt intimaste jag mot ett främmande lappverk, och de femton åren föllo från mitt lifsträds grenar som femton vissna blad, och jag tyckte att det var jag själf som nu gick där inne i dimman och strödde sädeskornen i myllan eller vallade min faders boskap.
Men så hörde jag vildgässen skria öfver mitt hufvud, – vildgässen på färd mot södern, ut ur dimman och in i solen.
Och då sutto åter de femton bladen gröna, och de femton åren ringlade ut sig igen, och min nya människa, böckernas och människornas, tog distans från den gamla.
Och då föllo fjäll från mina ögon: nejden omkring mig var ej densamma som förr, gårdarna voro andra, och ansiktena sågo annorlunda ut, somt hade kommit till och somt var borta.
Och jag kom att tänka på, att säden hade stått grön och skurits femton gånger och att kyrkklockorna ringt hvar dag under femton år; jag tänkte på de många nya kistorna i kyrkogården, och förändringens och förgängelsens spöke reste sig mellan mig och det förflutna, och jag stirrade in i två mörka hål: den hvita dödskallens tomma, svarta ögonhålor – –
Det var tvenne fönster jag stirrade in i, tvenne mörktglimmande fönster i en hvitkalkad vägg.
Jag stod utanför en gård af de gamla skånska bondgårdarnas vanliga utseende, med de fyra i kvadratform sammanbyggda längorna, men i ytterligt förfallet skick.
Halmtaket var tunnslitet och tätt bevuxet med grön mossa, lerväggarna bukiga, spruckna, med stora bara fläckar, där kalkrappningen lossnat.
Väggresningen var låg och fönstren små och fyrrutiga utom på boningslängans ena gafvel, den som vette ut åt vägen.
Man förstod, att här någon gång en upputsning ägt rum, fastän sedermera äfven här vind och väder fritt fått råda.
De stenmurade väggarna, de höga sexrutiga fönsterna, en glasdörr med kvarlefvor efter en veranda, – allt stack af mot gårdens utseende i öfrigt, ungefär som ett nytt klädesplagg på en orkeslös och trasig tiggargubbe.
Jag stod lutad mot en stengärdesgård, som lopp långs med vägen och rundt omkring trädgården, och stirrade in mellan stammarna af några gamla almar, in i de bara, mörka gafvelfönstren.
Blicken gled åt sidan, ut öfver trädgården.
Förändring, förgängelse äfven här.
Gräsmattor och blomsterrabatter lågo hän som potatis- och rotfruktsland; häckar och lusthus hade fått växa fritt, stodo tofviga som det oklippta skägget hos en åldring, spetade med sina gängliga skott som fingrarna på en gammal mager hand, då den griper om kryckan.
Utanför en dörr vid boningslängans bortersta ända stod ett brunnskar; en hafvande kvinna kom ut och fyllde sitt ämbar med vatten, stannade en stund, då hon varseblef mig, och gick sedan in.
Gula och röda blad sjönko sakta ner från almarna öfver mig och lade sig på marken, intill de andra som redan fallit.
Någonting rörde sig uppe i topparna: det var en råka, som flyttade på sig i sin pinnrede.
Förändring, förgängelse!
Åter naglades mina ögon fast vid de mörktglimmande rutorna inne mellan trädstammarna.
De stirrade mot mig, dessa rutor, som mörka ögon, outgrundliga, skrämda och frågande, som om det sutte någon där inne bakom dem, rufvande öfver det mänskliga lidandets gåta.
Jag stod och väntade att denne någon skulle afteckna sin hvita gestalt mot den mörktglimmande fonden; jag tyckte det rörde sig där inne och höll andedräkten, som om det stundade en uppenbarelse, och jag visste, att om denne någon komme, skulle det vara en som jag kände.
Men så kom en vindfläkt, och det susade och prasslade i almtopparna, – prasslade som af likets svepningskläder, susade som minnet af en jordfästningssalm.
Och då vaknade jag upp, och därför kom det ingen uppenbarelsens syn; men viljen I, som bon i ett solland, höra en histora från en vrå i norr, där solen sällan lyser, så behöfver jag endast gifva ord åt de minnen i bild och stämning, som väcktes i min själ, då det prasslade och susade i almarna och jag stirrade in i den gamla bondgårdens mörktglimmande fönsterrutor.
I ett af lusthusen i denna trädgård satt jag en sommarnatt för fem år tillbaka, tillsammans med en annan ung man af min egen ålder.
Han var blond och spenslig, hans kropp hade den spänstiga hållning, som liknar en halfdragen klinga, hans anlete påminde om knif och is, och hans grå ögon glimtade som af svängdt stål och af solsken på en fallande vattendroppe.
Han hette Anders T. och var ställets ägare.
Bondson född, hade han utbildat sig till boklärd, men vändt tillbaka till sitt stånd.
Som ett främmande blomster, hvilket står ensamt i sin art bland ängens alla vanliga dussinörter, såg han ut, där han denna sommarnatt satt framför mig i sitt eget trädgårdslusthus och berättade sin historia, fantastisk som de långa skuggor, hvilka sträckte sig ut öfver slätten i månskenet.
Det var denna sommarnatt och denna historia som manades upp från de döda, då jag stod lutad mot gärdesgården och de svartblänkande rutorna stirrade emot mig mellan trädstammarna och det prasslade och susade uppe i almarna.
Som en hoptrasslad trådhärfva vecklades mina minnen upp af osynliga händer, medan jag fortsatte min promenad och höstkvällens skymning föll på, den skånska höstkvällens tysta, svårmodiga skymning.
Två små ögon höllo min själ fastnaglad, såsom de gjort en gång förut, en månskensklar augustinatt i ett trädgårdslusthus, – två små ögon, som glimtade likt svängdt stål och solskenet på den fallande vattendroppen, – och jag hörde en känd stämma tala, om inom eller utom mig, det tänkte jag ej på.
Detta är hvad jag hörde:
»Min historia börjar egentligen med en eftermiddag i april, då jag satt på det lilla café du Lac i Köbenhavn, ensam, vid min tidning och mitt kaffe.
Kyparen sprang af och an mellan serveringsborden och disken, jungfrun rekvirerade i telefonröret, gästerna sorlade, och rummen stodo fulla af rök.
Det kändes mig kvaft, och jag lät öppna fönstret, vid hvilket jag satt, på halfglänt.
En lätt blå dis stod ute öfver »Söerne» och de små trädgårdstäpporna inom staketen borta på andra sidan, luften var en enda gyllene dallring, och hvita strömoln gledo, lätta som fjun, fram öfver den blå himlen.
Det var något i allt detta, därinne och därute, som fyllde mig med leda och längtan, – leda: hvaröfver? – längtan: hvarefter?
Jag gjorde mig ej reda därför; alltsammans kom och gick som känslonyanser, obestämda, flyktiga, glidande, som då sidenet böljar eller en bris far hän öfver ett stilla vatten.
Jag drefs ut och vek af uppåt Gothersgade.
Flickor rullade barnvagnar, ur hvilka små bébéansikten myste mot mig och mot all vårdagens välsignelse, herrarna gingo med uppknäppta öfverrockar, och hos alla människor röjde sig i gång och gester detta mattighetens välbefinnande, som följer med våren.
Jag gick förbi Botanisk Have: den hvilade i en ljum, blå ånga, som steg upp ur myllan.
Åsynen af den rykande myllan blef till den egendomliga förnimmelse, som man har när ett minne lyser upp i själen men ännu icke någon bild framträdt mot den upplysta bakgrunden.
Jag blef full af oro, af tvekan, af olust; jag visste ej hvad jag skulle taga mig till eller hvart jag skulle gå hän.
Mekaniskt dref jag fram åt Nörre Boulevard och gick in i Örstedsparken, där svanorna gledo öfver dammarnas blå vatten, som om det vore himlen och de hvita strömolnen som speglade sig.
Här inne var tyst och tomt, och det kändes mig, som om jag här vore bättre till mods och som om jag här funnit något af hvad jag sökte.
Men när jag snart därpå befann mig midt i vimlet och larmet på Västerbro, och omnibusarna skramlade och spårvagnarna pinglade och människorna knuffades, då ebbade det åter i min själ, och ledan välte sig in i den som en slemmig massa; men så, i nästa ögonblick, kom en bölja glidande med ännu högre kam än de förra och slog längre upp öfver stranden än de förra, och det glimtade förbi mig som en syn af hvita svanor på blått vatten, af hvita strömoln på blå himmel, af blå dis, af guldskimrande luft, tills bakom allt detta och ut ur allt detta stod en annan tafla, mot hvilken jag längtade och törstade, så bittert ömt som man törstar och längtar vid minnet af sin första kärlek, – jag ville se den svarta slätten vid det blå hafvet och jag ville höra vipan skria ute på markerna.
Nu äcklade mig allt omkring mig, allt som jag såg, allt hvad milt öra förnam: herrarnas skralt, damernas toiletter och människornas ansikten, gatornas stenar och butikernas fönsterståt.
Jag skyndade hem.
Då jag kom hem, hade det börjat skymma.
Jag fick eld i kaminen, lade mig på chäslongen och ransakade mig i hjärta och njurar.
Men när jag ville göra ett öfverslag af i dag, fann jag mig på ett sluttande plan, som småningom ledde mig öfver till i går och sedan ständigt längre tillbaka, till tider, som jag trodde mig ha uppgjort räkningen med eller icke ha någon ouppgjord räkning med.
Du vet hur det är, när man tror sig ha gjort en upptäckt, ha kommit någonting på spåren: först lösbryter sig tanken ur en mängd slagg, som hållit den ner, liksom en gnista i en nära slocknad brasa; och när så denna tanke med ens slår ut i ljusan låga, då fattar det och tänder det rundt omkring i upplefvelsernas trästickor och minnenas fnöske.
Framför mig sken en visshet, oemotsäglig, ovederlägglig.
Den lyste som vintergatan på himlen vid nyårstiden: mitt lif hade vridits på sned, jag lefde i ett miliö, som icke var mitt naturliga.
Det kändes mig, som om jag plötsligt ertappat mig med att ha gått i ett väderstreck alldeles motsatt det, i hvilket jag skulle gått för att nå det åsyftade målet.