Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och här har du dina samlingar af snäckor och koraller.
Charmant, charmant!
Och i det rummet?
Jaså, uppstoppade fyrfota djur och ouppstoppade skinn.
Nå, det förklarar saken!
– Hvilken sak?
– Odören, min käre vän.
Dessa rum äro verkligen starkt parfymerade.
– Det känner jag inte.
Jag tycker, att här luktar godt.
– Det är en stor lycka att ej vara alltför sensibel, denna lycka äger jag tyvärr icke.
Och har du dina ormar i spiritus vini?
Och fiskar – – Jag för min del föredrager oändligen kokta och stekta fiskar framför preparerade, men jag har heller ingen samlarevurm, jag kan blott beundra den, där den finnes.
Det är en sällsynt intressant samling också den här, det må jag säga, fast icke så synnerligen välluktande den heller.
Men dessa charmanta fjärilar äro lyckligtvis neutrala, hvad lukten beträffar, de äro för innerligt täcka, där de sitta liksom uppflugna på sina långa nålar.
Och i detta rummet?
Nå, här finnes ändtligen något, jag förstår mig på, byster, vaser och taflor!
Var nu så aimabel och visa mig din myntsamling!
John drog ut de platta med kläde försedda lådor, där mynten och medaljerna förvarades, och då baron Koskull verkligen var myntkännare, började John så småningom att tina upp.
– Hvad säger farbror om det här syracusanska myntet?
Och det här är också ett sällsynt stycke.
Hva falls?
– Högst remarkabelt.
Hvilken möda och kostnad har du ej haft, innan du lyckats samla ihop allt detta!
– Det har varit min största glädje, jag älskar mitt museum och mitt bibliothek, svarade John.
Johns museum utgjordes af ganska olikartade samlingar, hvaraf de som förvarades i lådor och skåp voro så tämligen på sin plats, medan desto större villervalla härskade bland de föremål, som ej sålunda kunde gömmas undan.
I den största oreda och huller om buller stodo marmor- brons- och gipsfigurer, som ej hunnit bli placerade, och trängdes om utrymmet med taflor och gravyrer, som ej hunnit bli upphängda.
Där stodo lutade mot väggarne, ett landskap af Fahlcrantz, en vy af Martin, en eldsvåda af Mandelberg, jämte ett herdestycke af Berghem och ett gladt bondgille af Dankerts.
Där lågo sällsynta vapen och redskap från Australien, och mellan dem hängde Coldinu- och Neptuniordens brokiga band.
De finaste porslinsgrupper, de dyrbaraste japanska urnor och ostindiska vaser stodo, där en ifrig hand först hunnit nedställa dem.
Somligt hade gått sönder vid den slarfviga medfarten.
Baron Koskull betraktade allt, som John förevisade, och kunde ej nog prisa och berömma.
De båda herrarne hade nu hunnit in i det stora bibliotheket.
Det var en rikhaltig boksamling, men uppställd utan minsta plan och reda i stora, dyrbara skåp.
En mängd böcker lågo också i brokigt virrvarr strödda omkring på stolar, bord och golf.
– Hvad har du här? frågade baron Koskull och lyfte upp en stor bok.
Jaså, Buffon i praktband, charmant på min ära.
Och hvad är det här för något?
Frimurarkalendrar utan all ända.
Och Youngs skrifter och Peringskölds Heimskringla och Björners Nordiska Kämpadater och Clemens den fjortondes bref och Diderots Essai sur la peinture.
Läser du all denna olla podrida?
– Det gör jag allt.
– Också dessa Protocoll öfver silfverhandteringens närmare reglerande?
– Nej, de äro från min salig faders tid.
Men alla dessa resebeskrifningar har jag själf inköpt.
Jag köper alla resebeskrifningar, som finnas att tillgå.
Här har jag
Tornei beskrifning öfver Torneå och Kemi Lappmark, Ödmans Bohuslän, Beschreibung über China, Tunelds geografi och mångfaldiga flera.
– Och här har du också Crazy tales, Chydei tankar om husbönders och tjänstehjons naturliga rätt och Bjurmans brefställare.
Men det är väl ej värdt att längre uppehålla oss härinne.
Låtom oss återvända till den första salen!
John var alldeles uppmjukad.
– Behagar farbror Koskull ett glas gammalt portvin?
– Jag tackar.
Det är en vara, som jag aldrig försmår.
John ringde på hofmästaren och gaf honom den nödiga ordern, medan baron Koskull åter betraktade Johns ritning.
– Jag trodde, att fabriken själf effektuerade alla dessiner till sina beställningar.
– Det gör den också, men jag ritar icke desto mindre själf mina spislar.
Hofmästaren kom in med en spindelväfshöljd vinbutelj och serverade de två herrarne i finslipade engelska glas.
När han stängt dörren efter sig, sade John:
– Skål, farbror Koskull!
– Den här samlingen af gamla utsökta viner har du ärft efter din far, därom behöfver jag ej fråga.
– Ja visst, jag är ingen vinkännare och ingen vinälskare.
Jag är ytterst måttlig i mat och dryck.
– Det är en känd sak, men inte dör du, ifall du tömmer det här glaset i botten.
Jag tackar, med största plaisir.
När sådant här portvin friar, säger jag aldrig nej.
Det var sant, du sade, att du själf tecknar dina spislar.
– Därför att jag tycker om att få allt efter mitt eget hufvud.
– Hvem tycker inte om det?
Men det är en lyx, som endast den rike mannen kan bestå sig.
John tog en lup och undersökte detaljerna på ritningen.
Baron Koskull smuttade på sitt glas.
– Är det något, jag kan stå till tjänst med? frågade John, som om detta plötsligen fallit honom in.
Han visste hvilket svar, han gemenligen brukade få på denna fråga.
Men detta hindrade ej, att han ofta gjorde den.
Han tyckte om att själf erbjuda de tjänster, som han trodde, att man skulle begära af honom.
Ingen fann någonsin unge John svårbedd eller grufvade sig för att anmoda honom.
Han fordrade inga redogörelser öfver hvarför och hvartill, som hans fader gjort.
– Ja, min käre Hall, eftersom du är god och frågar, vill jag erkänna, att ett lån på etthundrade riksdaler banco vore särdeles opportunt.
Det kostar pengar att styra ut sina döttrar, skall jag säga, tilllade baronen af en särskild ingifvelse.
John Hall hade fått tag i en knif, som låg tillhands på skrifbordet, och han började karfva och skära i den blanka mahognyskifvan.
Han skar en djup fåra i bordet.
– Skall fröken Marianne giftas?
– Nej, det är inte henne det är fråga om, det är Constance.
Koskull synade omsorgsfullt sina välsoignerade naglar.
– Så, farbror Koskull samtycker till giftermålet mellan fröken Constance och min kontorist?
– Kontorist, bäste Hall, jag förstår platt inte meningen.
– Jag menar Fredrik Damm.
– Hvarifrån kan du ha hämtat en sådan idé?
– Jag trodde, att de voro förlofvade, eftersom de sitta bakom fönstergardinerna och hviska med hvarandra.
– Quelle idée!
Inte låter jag Constance gifta sig med Fredrik Damm!
– Hvem skall hon då gifta sig med?
John försökte se likgiltig ut, men hans röst lät icke stadig.
– Pardon, jag har inte sagt, att Constance skall gifta sig, blott att jag måste styra ut henne.
Jag funderar på att skicka henne till Stockholm.
Hennes syster
Marianne har gjort stor succès vid hofvet, och jag är säker på att Constance skulle göra likaså.
Här i Götheborg finnes endast ett konvenabelt parti för henne.
John teg envist.
Baron Koskull fortsatte i en nonchalant ton, som om orden oförvarandes undsluppit honom.
– Och jag sade henne, att hon inte borde leka med elden.
John Hall teg fortfarande, medan han täljde och skar i den dyrbara skrifbordsskifvan.
– Hon var enfaldig nog att vilja göra dig jaloux i går aftse. »John Hall är så kallsinnig – – »
John såg upp.
– Nej, nej, jag tror det inte, men hon lärer sagt till sig själf: »John Hall är kallsinnig, få se om jag ej gör honom inquiet genom att negligera honom för en person, hvars kurtis ingen förnuftig människa kan supponera skulle kunna leda till något resultat.»
Hade hon rådfört sig med mig, hade jag säkerligen lyckats få henne bort från denna idé.
Mais que voulez-vous, en sjuttonårig, vacker och, man måste erkänna det, mycket uppmärksammad flicka, får lätt de mest barocka infall, om hon tror, att hennes älskare mankerar henne.
– Jag har inte mankerat fröken Constance, invände John allvarligt.
– Hon påstår motsatsen –
John Halls högtidliga drag klarnade plötsligen upp.
– Farbror
Koskull skall inte skicka fröken Constance till hofvet, sade han.
Det är intet bra ställe för en ung flicka.
Låt henne stanna här!
– Därför att, om fröken Constance tror, att jag mankerat henne, och jag aldrig haft en sådan afsikt, utan rakt tvärtom, så är ju saken ...
Hör, farbror Koskull, tag fröken Constance med sig hit i eftermiddag, så skall jag visa henne mitt kuriositetskabinett.
Jag har just nu fått det i ordning –
– Du kan gärna följa mig hem och själf inbjuda min dotter.
– Ånej, det är bäst, att hon kommer hit.
Jag har tänkt mig det så.
Bed fröken Constance komma i dag, så är farbror snäll.
– Jag skall göra hvad på mig beror.
– Adieu, adieu, min käre John!
– Välkommen åter i eftermiddag med fröken Constance!
Hvad är det för ett kuriositetskabinett du talar om?
– Det skall farbror få se i eftermiddag.
Men än en sak, så behöfver jag inte fråga henne därom.
Det är ju alldeles visst, att fröken Constance tycker om mig och inte om Dammen?
– Det är alldeles visst.
Och det är nog bäst, att du inte frågar henne därom, hon kunde bli stött öfver en sådan enfaldig fråga.
– Jag skall inte göra det, det lofvar jag.
Jag skall endast fråga henne, om hon vill bli min hustru.
– Det är allt som behöfs.
– Således, i eftermiddag!
När baron Koskull vid fyratiden på eftermiddagen återvände till det Hallska huset, hade han sin dotter med sig.
John Hall tog emot dem, iklädd en prydlig och klädsam dräkt.
Han förde far och dotter in i det lilla kuriositetskabinettet, som var festligt upplyst med lyktor och kandelabrar mellan grönskande växter, som blifvit placerade därinne sedan i förmiddags, och hvilka gåfvo det lilla rummet utseende af en veritabel löfsal.
Constance var ovanligt stilla och allvarsam och besåg artigt alla de föremål, som John Hall tog fram och visade henne.
I kabinettet stodo ett par stolar af besynnerlig form, jämte bilden af en kines i kroppsstorlek.
På en hylla voro några fint skurna småsaker af elfenben placerade.
John visade Constance en liten täckt vagn, förspänd med sex hästar, tillhopa intagande kanske en tumslängd; vidare en miniatyrspinnrock och en härfvel samt några andra konstsvarfvade elfenbensstycken, däribland ett fartyg med spända segel, så litet, att det kunde gömmas i ett valnötsskal.
Baron Koskull och Constance beundrade alla dessa föremål, fast baron Koskull var ganska förvånad och brydd öfver att John Hall dröjde att framföra den viktiga frågan och i stället envisades med att förevisa allt detta krimskrams.
– Vill farbror vara god och röra vid den pjesen, sade han plötsligen och pekade på kinesen.
Baron Koskull gjorde, som han blifvit ombedd, och kinesen föll pladask öfver honom.
John skrattade hjärtligt.
– Hvad är detta för historier? frågade baron Koskull.
Var god och befria mig från det här näsvisa belätet!
– Jag sade ju farbror, att det var några kuriositeter, jag inköpt.
Ge sig blott till tåls!
Så där, nu är farbror fri igen.
– Var nu alltför söt, fröken Constance, och sätt sig i den här stolen!
Nej, icke i den där, den spara vi till sedan.
– Jag undanber mig några konster, John Hall.
Svär på, att den ej faller omkull med mig!
– Det svär jag på.
Nå, hvad sägs?
Constance satte sig i den omtalade stolen, som genast började traktera med musik och spelade gavotter, menuetter och slutligen den täcka melodien »Marlborough s’en va-t-en guerre ...»
Constance var förtjust och klappade i händerna.
John Hall såg mycket belåten ut.
– Och nu är ju fröken Constance så innerligt beskedlig och försöker den andra stolen.
Var god och tag plats och känn efter, om också den är till behag.
Constance satte sig till rätta i stolen.
Hon höll sig med båda händerna fast i armstöden och lutade sig bekvämt tillbaka.
Hon var mycket vacker, där hon satt.
– Så där ungefär satt fröken Constance, när hon en gång för länge sedan bars i en klädkorg uppför Residensets trappor.
Jag glömmer aldrig den synen –
John stod tätt bredvid stolen och slukade Constance med ögonen.
– Kommer Constance ihåg, att Constance då frågade: »Får jag åka i din spegelglasvagn, John Hall?»
Nu frågar jag
Constance, får jag –
– Nej, nej, vänta lite!
Constance försökte resa sig.
Pappa, hjälp mig upp!
Jag förstår inte, sitter jag fast?
Jag kommer inte loss från stolen, den kvarhåller mig.
Herre Gud, är jag då rakt förhäxad?
Hvad är det här för konster och påhitt af den dumme John Hall?
Cher père, säg till honom, att jag inte vill bli kvarhållen, att jag blir ond – att jag blir rasande.
– Meningen är väl, att du skall sitta fast, tills John Hall befriar dig från stolen, som han befriade mig från den usle kinesen, sade baron Koskull skrattande.
– Ja, däri har farbror Koskull rätt.
Meningen är, att jag denna gång sörjt för, att Constance ej kan löpa sin väg från mig.
Hon kommer inte loss från den stolen, förr än jag fått säga, hvad jag vill säga.
Min lilla söta fröken är en liten fångad fågel, som det ej hjälper, om hon aldrig så mycket flaxar med vingarne.
Denna stol fängslar den sittande personen, så länge tills den, som förstår sig på mekaniken, släpper henne lös.
Nej, låt inga tårar dunkla de vackra ögonen!
Och se inte så förskräckt ut!
Jag skall intet ondt göra.
Jag skall bara säga, att jag intet högre önskar än att vara för min söta Constance den ömmaste man, och att om min söta Constance vill åka i min spegelglasvagn, skall jag –
– John Hall, släpp mig loss, eller jag mördar dig!
Constances ögon blixtrade, och hon stampade med sina små fötter.
– Min söta Constance får lofva att bli min hustru!
Lofva det, och jag släpper Constance fri, annars aldrig!
Jag tar farbror Koskull till vittne härpå.
– Säg du ja, lilla Constance, och sjåpa dig inte, det är mitt råd, sade baronen.
– Ja, ja, ja, ja – bara släpp mig lös!
Samma afton satt John Hall och skref ett bref till enkefru Christina Hall, född Gothén.
Brefvet lydde:
»Min mor!
Jag skulle dessa dagar haft den fägnaden att se min mor på Gunnebo för att vid den gladaste momang för mig gifva min mor tillkänna, att jag vunnit Fröken Constance Koskulls älskvärda hjärta och att jag förenas med detta aktningsvärda fruntimmer.
Jag får med dessa rader ursäkta mig, att jag ej kan för opasslighets skull framföra denna glada tidning.
Skulle min mor behaga göra min syster sällskap med att i morgon vara hos mig, skulle det oändligen fägna mig.
Förblifver med aktning
min mors son
John Hall.»
Fästfolk.
Det blef stor uppståndelse i staden, när förlofningen mellan John Hall och Constance Koskull tillkännagafs.
Skvallret hade mycket att syssla med.
Damms namn nämndes lika ofta som John Halls, och man visste på runstycket den summa baron Koskull betingat sig för Constance.
Egentligen hade man så länge haft reda på baron Koskulls planer att få rike Hallen till måg, att saken nästan borde varit utagerad, när den ändtligen blef afgjord.
Men så var långtifrån förhållandet.
Man hade så oändligen mycket att undras öfver.
Först undrade man, hur John skulle uppföra sig som fästman, och hur baron Koskull skulle bära sig åt för att hålla Constances koketteri inom tillbörliga skrankor under förlofningstiden.
Hvarför gifte de tokiga människorna sig inte flux på momangen?
Hvad hade de att vänta på?
Stod ej palatset i staden redo att mottaga om det så skulle vara en prinsessa?
Och Gunnebo sedan?
Hade man sett de rum, som Hallen låtit inreda därute till eget bruk?
Nå ja, det kom an på, hur svärmor och svärdotter kunde trifvas tillsammans.
Hvarför gifte de sig inte genast?
Inte behöfde de vänta på utstyrseln.
Antingen den blefve färdig före eller efter bröllopet, så visste man ju hvem som fick betala fiolerna!
Och hade någon i sina lefnadsdagar hört talas om en sådan utstyrsel?
Rent syndig var den.
Sådana underkläder, hvarje stycke besatt med äkta spetsar, fyra dussin silkesstrumpor; och atlasklädningar och hattar och kappor utan all ända: pälskappor och sidenkappor, mörkröda och ljusblå och hvita, pälsbrämade och utsydda, och tre äkta ostindiska schalar, den ena af dem make till kejsarinnan Josephines och muffar och solfjädrar och juveler!
– Baron Koskulls dotter hade kunnat nöja sig med mindre.
Nå ja, det fick man ju heller inte säga!
Det var den blifvande friherrinnan Hall det gällde!
Men i alla fall, ett sådant öfverdåd måste straffa sig!
Och nog ginge det an att vara nöjd, om inte allt vore drottningdon.
Aja, det har syster så rätt i, det är inte därpå det kommer an, men något skall väl den ha till ersättning, som gifter sig med John Hall, helst den som har ett barndomstycke, som ännu varar!
John Hall och Constance Koskull!
Det var som om det ej funnits något annat ämne af intresse för Götheborgssocieteten.
John Hall vändes ut och in, på rätan och på afvigsidan, han tummades och synades och naggades från alla håll och kanter, och resultatet vardt, att
John förklarades vara den allra besynnerligaste människa, på hvilken Götheborgssolen någonsin skinit.
Besynnerlig hade han varit alltsedan den spädaste barndomen, och besynnerlig var han den dag i dag.
Och Constance
Koskull mättes och vägdes äfven hon, och befanns vara mycket för lätt, mycket, mycket för lätt!
Det var ett tisslande och ett tasslande bland gästerna, som voro bjudna på förlofningskalasen.
Men när så fästfolket infann sig, åtföljdt af den elegante baronen och den tillbakadragna, liksom förskrämda friherrinnan Koskull, förvandlades det diskreta sorlet till ett högljudt komplimenterande och gratulerande.
John Hall såg högtidligt lycklig ut, och Constance Koskull var strålande vacker.
Hon höll alltid en stor fästmöbukett af de skönaste rosor i handen och tjusade med sitt insinuerande koketteri alla karlar och afväpnade med sin älskvärdhet fruarnas afund och klanderlystnad.
Den sköna Constance bar äfven det så mycket omtalade juvelhalsbandet, John Halls fästmansgåfva.
Sannerligen, det var kungligt!
Den som hört, hvad det påstods kosta, kunde heller ej förundra sig däröfver.
Naturligtvis hade Hallen nu som alltid blifvit lurad, men i alla fall, diamanter, stora som hasselnötter, fås ej för vrakpris!
Fruarna bådo den söta Constance komma närmare och luta sig fram, så att de bättre kunde beskåda och admirera halsbandet.
Herrarne ville också se, och Constance var inte svårbedd.
Skrattande gick hon från den ena gruppen till den andra och ställde ut sig till beskådande, med händerna på ryggen och hufvudet tillbakakastadt.
Fruarna beundrade halsbandet, och herrarne komplimenterade henne för den bländhvita, gudomligt formade hals, på hvilken det blixtrade.
De båda nyförlofvade uppförde sig för öfrigt på ett mönstergillt sätt i societeten.
Intet kyssande bakom dörrar, intet klifs bakom fönstergardiner.
John Hall var alltför blyg och stel för att vilja exponera sig inför obehöriga, och Constance skulle aldrig tillåtit honom att göra det.
Men enhvar, som hade ögon, kunde se, med hvilka lyckliga blickar John Hall följde sin fästmös strålande uppenbarelse, på en gång glad öfver att se så mycken skönhet och säll, därför att denna skönhet tillhörde honom.
Han tyckte om att visa Constance, liksom han tyckte om att visa Gunnebo och sitt palats i staden, sina samlingar, sina konstskatter och sina böcker.
John Hall var aldrig njugg.
När han själf njöt, ville han också att andra skulle njuta.
Constance kände sig mycket tillfreds med den hyllning, som nu i dubbelt mått visades henne.
Nu var hon ej allenast den vackra fröken Koskull, hon var den blifvande friherrinnan Hall.
Man ansåg henne på ett helt annat sätt, man insinuerade sig hos henne helt annorlunda än förut.
Det var något så underbart solidt i att ej allenast vara Götheborgs vackraste fruntimmer, utan också dess rikaste.
Hon spelade, som om hon varit född därtill, rollen af en skön, glad och nådig drottning.
Alla herrar, unga och gamla, John Hall inbegripen, uppmuntrades med ett tjusande, eggande småleende och en liflig eller trånsjuk blick ur de underbara, violblå ögonen.
Koskull doftade af friska rosor och lyste af blixtrande juvelers glans!
Fästfolkets privata lif förlopp ej i så alldeles orubbadt lugn.
Under uppvaktningen hos den vackra fästmön visade sig John som oftast alltför entreprenant och förälskad, och då vardt Constance afvisande och snäsig, hvarpå John blef stött och surmulade, hvilket åter hade till följd, att Constance måste kokettera tillbaka den förlorade terrängen.
En morgon hade det åter aflupit på tok.
– John Hall har varit alldeles insupportabel, ropade Constance till fadern, när denne visade sig, sedan fästmannen tagit afsked.
– Hvad kan han nu ha funnit på?
– Jo, föreställ sig!
Jag satt med ryggen mot dörren och tittade i eldbrasan och hade tankarne långt borta från alla John Hallar i världen, och vips kom han in genom dörren och gick på tå öfver golfvet och, utan att jag hade minsta soupçon därom, stod han bakom min stol och kysste mig i nacken.
Jag blef alldeles perplex, men syrprisen renderade honom också en ljudande örfil.
– Hvad pratar du?
Har du blifvit vanvettig, Constance?
Hur upptog han detta?
– Förträffligt.
Jag blef litet inquiet i förstone, men det gick alldeles syperbt.
Han var vid ypperligt kurage och inte tjugo örfilar skulle rubbat honom.
Nej, nej, se inte så konsternerad ut, han fick blott denna enda.
Det var därför att han haft lyckan med sig, som han var så medgörlig.
Ingenting att vara charmerad öfver!
Han hade visserligen inte gjort någon briljant handelsaffär.
Han hade helt enkelt stoppat upp fåglar, det behöfde han inte ha talat om, det märktes granneligen på händer och lukt.
Det var detta, som utfallit till så obeskriflig belåtenhet.
Och under det han orerade härom, kommo tvenne betjänter bärandes med den märkliga presenten, som han lofvat mig, och som enkom skulle beställas från England.
– Var det diademet till halsbandet?
– Pytt var det!
Det var det här åbäket, som John Halls karlar knappt förmådde släpa hit.
Den här boken, som jag håller fötterna på, till pall duger den ej illa.
Constance drog undan sin kjol och lät fadern se, att hennes små fötter hvilade på en enorm foliant.
– Han offrerade mig den med en min, som om han skänkt mig Perus skatter.
Hvad det är?
Det lär vara en engelsk illustrerad naturlära.
Det är straffet, därför att jag inbillade honom, att jag var intresserad af naturvetenskapen.
Men hvem rådde mig därtill?
Ja, ja, det hade ju en ypperlig effekt.
Han höll naturvetenskapliga föredrag, tills jag fruktade, att jag skulle gäspa käkarne ur led, och han förskref den där!
Constance sparkade till den stora boken.
– Den har säkerligen kostat en hel förmögenhet, suckade baron Koskull.
– Det är att förmoda, då illustrationerna äro utförda af Englands berömdaste mästare, och hvarje exemplar lär vara numreradt.
Den här boken har jag att tacka min ömme fader för, kunde han nu lika visst skaffa mig diademet!
– Sannerligen den klokaste kan förutse något, när det gäller John Hall.
Jag trodde, att han af sig själf skulle förstå, att ett diadem hör till halsbandet.
Men det kommer väl efter bröllopet.
– Efter bröllopet!
Ja, då kommer ju enligt ditt förmenande all jordens lycka mig till del!
Men hör du, pappa – Constance strök sin kind mot faderns rockärm – du som är född diplomat, fast du ibland misslyckas, tror du ej, att du mot någon lämplig dusör kunde förmå min fästmans kammartjänare att tvätta sin herres händer eller åtminstone hälla luktvatten öfver honom, innan han beger sig direkt från fågelskeletten härtill för att kyssa mig – huh – i nacken?
– Nå, nå, sakta i backarne, min sköna!
Härmed får väntas, tills du är John Halls kammartjänares matmoder.
Men i afton måste du tala med John Hall om vårt underhåll.
Det är en opportun momang, eftersom han är vid sådant ypperligt humör.
– Han var, men hvem kan förutse hur han blir i afton –
– Du måste i alla fall gripa dig an.
– Jag skall försöka, men det faller sig för eländigt svårt.
Flera gånger har jag pröfvat på, men innan han ens märkt hvaråt jag syftat, har jag lupit bort från alltsammans.
Jag finner nog själf, att det är nödvändigt att få visshet häri – men det är ogörligt att gripa sig an.
Jag hatar honom, och jag hatar mig själf, när jag skall sta’ och börja.
– Det är bara barnsligheter.
Låt det ske i afton, så är det undanstökadt till i morgon.
Jag skall sörja för att ni bli lämnade ensamma.
– Det tycker jag alltid sörjes för till öfverlopps.
– Nu talar du mot bättre vetande.
Tvärtom, jag arrangerar ju ständigt, att din mor eller en af gossarne komma in för att afbryta en tête à tête, som, om den varade alltför länge och du finge sköta dig ensam, skulle kunna sluta med en brytning.
Constance skrattade.
– Ja sannerligen, om inte hela familjen spelade rollen af min och John Halls skyddsängel, så hade vi nog klöst ögonen ur hvarandra, innan timmen var till ända.
Inte han på mig möjligen – men jag på honom.