Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt skall ske sakta och stilla, så att vi vinna Vesterlandets aktning, men samtidigt visa, att ännu är denna våra fäders ljufva stad vår.
I många år hade Emin åtnjutit stor popularitet för sina dikter, men de sista dagarnes händelser hade skjutit fram honom till en politisk personlighet och omgifvit honom med en viss religiös helgd.
Hos Emin liksom hos nästan hvarje arab hade alltid slumrat en dunkel förhoppning om att förr eller senare liksom genom ett underverk en man skulle framträda och rädda hans störtade race.
Det behöfdes icke mer än den halft vidskepliga beundran och tilltro, som nu mötte honom från alla håll likt behagliga vällukter, för att komma honom att tro, att han sjelf var den af ödet utkorade befriaren.
Dertill kom att han ganska tydligt insåg, att han sjelf var nära nog den ende af alla de närvarande, som förstod att handla i stället att vänta.
Med mutor ansåg han att turkiske paschan lättast skulle besegras, ty en turks enda samvete var hans börs.
Han sålde kvinnor, embeten och ordnar, och hade Emin endast egt nog många millioner, hade han trott sig kunna köpa sultanatet i Stambul, som man köper ett hus.
För honom var Stambul vida förhatligare än Europa.
För honom var Stambul ett lysande helvete, der två verldsdelar gifva hvarann två förrädares hycklande handslag.
Stambul var en dotter af Europa och Asien, som skamligt sålt sin omfamning.
Derför hade också Stambul ärft sin fars och mors afskyvärdaste laster, men få af deras förtjenster.
Utskrattadt af Vestern och föraktadt af Östern, som det förrådt, låg nu Stambul och drogs med döden, uppmärksammadt endast för sin forntids och sitt betydelsefulla och underbart sköna läges skull.
Det var en liderlig, utlefvad frossare, som för sitt gamla namns och sin präktiga bostads skull måste behandlas med spelad aktning, medan alla vämjdes vid honom.
Och i detta Stambul satt en sjuklig, halft europeisk herre i svart rock, ljusgrå byxor och marockinstöflar, omgifven af läkare och medikamentsflaskor, kvinnor och damartiklar från Paris, som de herrliga ökenfolkens ledare.
Sultanen var emellertid i alla de närvarandes ögon helig.
Deras hat drabbade derför icke honom, utan turkarne i allmänhet, och de kände sig i denna stund fullt ut lika hämdlystna mot dem, som mot frankerne.
Scheik Ibrahim, som satt på Emins högra sida, var en af bokbazarens mest fanatiske lärde.
Bredvid honom satt en ung arab, som var Emins älskling och bar det klassiska namnet Ali.
Han var en af de präktiga ynglingagestalter, som Österlandet så ofta frambringar.
Han var en behagfull blandning af gosse och man, liksom maj månad en behaglig förening af vår och sommar.
Med djup beundran betraktade han Emin och begrundade hvart och ett af hans ord som ett vigtigt problem.
– Vänner! – ropade Emin med hög röst och reste sig.
– I Guds namn, den mildes, den barmhertiges.
Mitt uppsåt är rent.
Ni samlas omkring mig utan att jag kallat er.
Ödet har gjort mig till er ledare och jag har blott en tanke: vår fädernestads väl.
Våra leende moskéer få ej omdanas till kyrkor.
Våra ljusa, lyckliga hem få ej grumlas af en lära, som runnit upp ur vårt eget land. men som nu är oss främmande.
Men vi få ej heller förorena våra gator och vårt samvete med blod.
Låtom oss handla mildt och lugnt, och vårt uppträdande skall derigenom dubbelt starkare inverka på våra fiender.
– Hvad menar han? – frågade Ali sin granne, scheik Ibrahim.
– Han menar, – svarade denne, – att vi icke skola sticka ned de kristne, så att gatorna bli blodiga, utan att vi skola strypa dem.
– Låtom oss icke plundra och röfva! – fortsatte Emin.
– De kristnes kvinnor skulle skaffa träta under vårt tak och stulna egodelar skulle oskära våra hem.
– Hvad menar han? – hviskade Ali.
– Han menar, – svarade scheik Ibrahim, – att vi icke skola taga de kristna kvinnorna i vårt beskydd, utan hellre dräpa dem, och att vi icke skola plundra de kristnes kvarter, utan bränna det.
En ärevördig, skäggig gubbgestalt, kring hvars hufvud den hvita turbanen sken som en gloria, steg fram till Emin och lade sina bruna händer på hans axlar med orden:
– Helige!
Helige!
Jag har sett verlden.
Jag har sett Stambuls laster förderfva vårt folk.
Jag har sett våra städer krympa hop som torkande frukter.
Förfallna stå våra palats och på våra stora mäns grafvar tjuta schakalerna.
Mutade, köpta äro våra herrar, och af våra vinstockar hemta de otrogne den dryck, hvarmed de berusa sig.
Helige, led oss, tala till oss och vi lyda.
– Franker och reformturkar säga sig vilja påtvinga oss något dunkelt, ofattligt, som de kalla upplysning.
Ännu har jag dock icke hört dem gifva en enda hållbar förklaring öfver detta ords innebörd.
De ha sina herrar som vi, sina fattiga som vi, sina okunniga som vi, sina brottslingar, menedare och hycklare.
Men de ha dertill ännu flera lidanden än vi.
Allt hvad de säga och skrifva talar om sorger och lidanden.
Hvarför vilja de påtvinga oss sina bekymmer?
Då Emin satte sig ned, sjönk han ihop.
I det gula lyktskenet föreföll han äldre än annars.
Han anade, att
Vesterlandets upplysning icke var en alldeles så giftfyld bägare, som han nyss påstått.
För hans egen race var Europas upplysning dock ett säkert dödande gift, det visste han, det kände han instinktmessigt, och det var honom nog.
En viss egendomlig respekt för Vesterlandet förföljde honom liksom alla hans anhängare äfven i denna stund, men han kämpade med all makt för att befria sig derifrån och bli den hänsynslöse musliman, som hans stad just nu behöfde.
På några få dagar hade han vunnit ett anseende, som växte med hvart ögonblick.
Oförmodadt hörde han sitt namn på hvar mans mun och hörde det upphöjas, prisas och välsignas.
Han visste att i denna stund sof icke den tysta staden så djupt som den ljudlösa stillheten lät förmoda.
Ängsliga menniskor vakade i alla hus bakom de tillslutna luckorna.
I kaffehusen och i hemmen bland kvinnorna talade man om honom och bekransade hans namn med alla de förhoppningar, som lågo gömda i hans kränkta race.
Han såg hela sin fädernestad för sina fötter.
Han borde ha känt sig lyckligare, stoltare och fastare i sin sjelftillit än någonsin förr i sitt lif.
Han borde segerdrucken i yrande glädje frossat af all den storhet, som med ens omgaf hans person.
Och dock satt han der nedtryckt under en pinsam ångest, som han aldrig erfarit i sitt tidigare lifs obemärkta dagar, då ingen fäste sig vid hans ord och ingen hoppades på hans förmåga.
Han kände ryktbarhetens tryckande ansvar.
Han kände att han ej förtjenade de smekande tillmälen, med hvilka han helsades.
Han kände, att han alldeles icke var den jätte, som han troddes, men att han till alla pris måste bli det.
Han upptäckte, att ryktbarheten och upphöjelsen belastade honom med otaliga, dittills aldrig anade ansvar, hvilka granskade hans minsta handlingar med eldögon, vägde hans ord med vigter, fina som sandkorn, och fordrade att han ledde dessa tusen och tusen menniskor lika slugt som rättänkande, lika segrande som beundransvärdt.
Han hörde icke de kringsittandes frågor, han såg icke deras ansigten.
Halft omedvetet kämpade inom honom hans bästa egenskaper med hans sämsta.
Han måste motsvara sina anhängares högt uppdrifna förväntningar.
Men det var icke nog dermed; han måste i alla afseenden höja sig öfver dem, ty ett oklokt undfallande för deras önskninger, ett enda litet obetänksamt missgrepp å hans sida blef ödesdigert.
Den tiden, då han var en obemärkt privatman, var han en fribytare, som kunde göra snart sagdt hvad han behagade i ondt som godt.
Nu var han sitt eget ryktes slaf.
Om en obemärkt man begick ett felsteg, det bekymrade endast ett fåtal.
Om deremot en ansedd person försyndade sig, låg hans fel snart på hvar mans tunga.
Om en obemärkt person egde en svaghet, myllades den i jorden med hans lik; men var det en beryktad man som egde samma svaghet, då glömdes den ej.
Den blef en fläck på hans namn.
Den satt som en missformad porträttbild på hans graf.
Den lefde kvar i det menskliga medvetandet så länge skrift eller tryck bevarade hans namn.
Liksom perlfiskare uppbryta musslor för att finna perlor, så öppnade de lärde boklårar och dokumentbuntar – också för att finna perlor, ehuru af oförgängligare slag.
En hvar, som steg fram för offentligheten, om också endast för en enda dag, en enda gång, var så godt som odödlig.
Han skulle granskas och vägas, och hade han ej betraktat sin ryktbarhet som ett ansvar och uppträdt och handlat derefter, skulle hans efterkommande en gång höra honom dömd.
Under denna inre kamp, då hans kropp tycktes sammanfalla, växte hans ande.
Den växte i höjden på en enda natt, liksom lotusblomman under den indiske taskspelarens besvärjelser.
Likt Jerichorosen, som, ställd i ett glas vatten, uppsuger vattnet och sväller ut öfver glasets brädd, uppsög hans ande alla hans races stora egenskaper och utbredde sig öfver hela Damaskus och beherskade det.
Hans anhängare omgåfvo honom såsom små dvergar, medan hans personlighet, personligheten Emin ibn el-Arabi, reste sig högt öfver dem som en oerhörd, öfverväldigande kolossalstaty, en vålnad från Islams stora forntid.
Medan hans anhängare sutto i kontemplativ ro och rökte nargilé, väntande att segern plötsligt skulle falla från höjden, beslöt Emin att handla, att handla förslaget och djerft, och utan att hvila.
Ensamt detta ställde honom öfver alla de andra.
Långt i natten hördes entonigt sjungande röster.
Det var böneroparne, som äfven nu under mörkrets timmar på gifna tider kallade de troende till andakt.
Alla de närvarande, utom Emin, reste sig vid det bortdöende ljudet af dessa röster, hvilka tycktes ropa ur natthimmelens mörker, ur de stängda moskéerna, ur öknen, ur sjelfva Damaskus’ jord, ur källrar och grafkamrar.
Djerft åsidosättande religionens kraf för det verkliga lifvets, förblef han sittande, böjd öfver messingsbrickan och bullrande med mynten, som han räknade.
Scheik Ibrahim skickade honom brådskande och halft hviskande följande ängsliga fråga:
– Har du räknat penningarne?
Vi ha trettiofem tusen kurusch och en hop koppar.
– Mindre än hundra tusen våga vi ju dock ej sticka i handen på paschan.
Kvarterets portar äro redan stängda och några bidrag kunna ej längre inflyta.
Emin ibn el-Arabi, hvad vill du göra?
Snart kommer dagningen.
Emin reste sig bakom den med mynt belamrade brickan, krokryggig och hopsjunken.
Hur olik var han ej den Emin, som man annars sett skrida genom gatorna, rak, styf, och med högburet hufvud.
– Jag vill bedja, – svarade han, ty han insåg att bönen skulle gifva hans anhängare ny tillförsigt.
Han visste att de, misströstande och oförmögna att handla, skulle gå sin väg vid första misstanke, att den bestämda penningesumman icke kunde anskaffas.
Det berodde uteslutande på honom, om denna summa skulle växa upp ur brickan eller ej.
Hvar para, som ännu felades, brände honom som en tanklöst uttalad osanning, som ett löfte, hvilket han försummat infria.
Han kände sig midt bland sina vänner ensam och öfverlemnad åt sig sjelf, som en vandrare i öknen.
Hans oerhörda ryktes oerhörda ansvar ropade i hans öra:
Du bedrar din egen race, om du ej förmår utföra det jätteverk, som omständigheterna anförtrott åt dig och som du i lättsinnig sjelföfverskattning lofvat att fullborda!
Emin knäföll med pannan mot marken och vänd mot Mecka och alla de närvarande gjorde äfven sin bön.
Långt på afstånd hördes de tystnande böneroparnes sista Allah!
Allah! som ekon från försvunna århundraden, som suckar ur bokbazarernas gulnade handskrifter.
Då Emin åter satte sig ned framför den stora brickan, sjönk han ihop som nyss, gubbaktigt krokryggig och skenbart trött.
Vi föreställa oss så gerna, att stora handlingars stora personligheter äro präktiga kämpagestalter med ljus blick och frimodig panna.
Vi bedraga oss dock stundom.
De se ibland ut som sjuklingar och missdådare.
De frätas upp af sina känslors värme.
De böjas under tyngden af sitt eget rykte, sitt ansvar, sitt begär att föda i dagen det bästa, det högsta som slumrar i det blod, som de ärft af sina fäder och mödrar.
Vi kalla dem stora, och allt hos dem blir äfven stort.
Deras sorger bli stora, deras ansträngningar, deras offer.
Deras fel bli ibland så stora att de måste kallas brott och äfven deras missräkningar bli större än andra menniskors och derför så mycket svårare att bära, nästan förstörande.
Långsamt stego timmarne upp öfver flygsandsvågorna i öknen öster ut.
De lyfte den färglösa nymånen från Jesusminaretets balkong och buro den bort öfver Antilibanon i vester.
Derifrån vandrade de ut öfver Europa, bleknande och gäspande, sedan de njutit af glädjen i öknen, af smekningar i bommade harem och af cypressernas lukt mellan Bosporens villor.
De kommo till Europa som nedsölade glas, ur hvilka en sorglösare verldsdel redan druckit, som fula gamla gummor, hvilka nyss klädda i en lysande prakt och med ungdomligt friska färger på kinderna helsats af Orientens böneropare.
För hvar timme som gick till ända tilltog oron på gårdarne i Emins hus, ehuru den endast gaf sig luft i utrop icke i åtbörder eller ängsligt gående.
Längst nere vid den yttre gårdens dörr, reste sig slutligen en arab, nästan osynlig i halfmörkret.
Han ropade med hög röst:
– Nu dagas det och ännu fattas mer än halfva summan.
Emin tycktes icke höra honom.
Han satt bakom den med mynt rågade brickan som en afgudabild bakom offeraltarets dyrbarheter och mynt.
– Nu dagas det, och ännu fattas vida mer än halfva summan! – hördes rösten ur halfmörkret ännu starkare än nyss, trotsande och förolämpande.
Emins läppar började darra.
Han reste sig långsamt med hjelp af sin hand som en skröplig tiggare, hvilken med hårda ord bortvisats från den skuggiga fläck han uppsökt.
Han tycktes så liten, så kroppsligt medtagen, så obetydlig der han stod under den gula hornlyktan, att ingen borde ha häpnat om han svimmande störtat framstupa öfver den blänkande brickan.
Då han började tala, klang dock hans röst så lugn, så klar, så stark, att den urskildes i gårdarnes aflägsnaste hörn.
All den spänstighet, all den manliga kraft, som annars röjt sig i hans nu af öfverretning förslappade kropp, hade under denna natt uppsugits af hans själ.
– Jag har sagt, att penningarne skola anskaffas.
Jag sjelf skall anskaffa dem, efter mina trosbröder i sin sjelfviskhet icke förmå det.
Sättet blir min sak.
Jag kan icke lägga dem här på brickan nu – det är heller ej af nöden – men tills i morgon eller senast i öfvermorgon vid dagbräckningen skola de ligga der.
Helige! – jublade det bland turbanerna.
I det samma rosenfärgades stadens minaretskogar och dagen bröt in med öknens molnfria himmel, på hvilken ännu en ensam stjerna flämtade.
Han befalde att alla kopparmynt som lågo på brickan skulle utdelas bland tiggarne vid Velids moské och han författade en proklamation, som skulle uppläsas i kaffehusen.
Han valde ut tolf bland de närvarande och bad dem stanna.
Hans första val föll på scheik Ibrahim och den unge Ali, men derefter utsökte han synbarligen de män, som hade de starkaste armarne.
Alla de andra återvände till sina hem, samtalande i beslöjade ordalag om Emin och hans dunkla, oförklarliga löfte.
Hela den vaknande staden bar Emins ibn el-Arabi namn på sin tunga.
De kristne upprepade det med oro.
Det mötte den sjuklige gamle kadin, då han gick i badet, och paschan-guvernören, då han ropade på sin första kopp kaffe.
Det rullade bort till
Vesterlandet med den frankiska postvagnen och flög utefter telegraftråden ända in i hjertat af Stambul.
Endast ett litet fåtal infödingar visste fullt klart, att Emin och hans vänner haft en nattlig sammankomst.
Hans anhängare sågo redan i honom ämnet till en af Österlandets tid efter annan plötsligt uppstigande meteorer, en af de halft ofattliga väldiga personligheter, som ena gången kallas Mohammed Ali pascha, andra gången Mahdin, och som nästan med ens höja sig till en personifikation af sin race, till en fruktad, afskydd och beundrad försvarare af allt hvad denna race eger förnedradt, förtrampadt och bortstött.
Då Emin höjde sig öfver sina anhängare var det i synnerhet genom beslutet att handla, att våga, att vinna eller sjelf gå under, att, med ett ord, sätta sin egen lycka på spel.
Vidare röjde sig hans öfverlägsenhet i hans sträfvan att likna forntidens storheter, som låtit Islam uppträda med mildhet i stället för grymhet.
I öfrigt kunde han icke undgå att bibehålla de egenheter och fel som karaktäriserade hans race.
Han var icke en af de österländingar, som genom resor och studier i Europa förvandlats till efterbildningar af oss franker.
Han egde stora kunskaper, men de hvilade alla på arabisk grundval.
Emin var en gammalmodig arab af den gåtfulla, men intressanta typ, som inom ett fåtal år kanske endast står att återfinna i aflägsna trakter långt från städerna.
Då han nu uttänkte ett sätt att anskaffa de penningar som fattades för att kunna muta paschan, gick han derför också äkta arabiskt tillväga.
En långsam, med ihärdigt arbete ledd folkresning låg ej för hans temperament.
Nej, ett bizarrt, sagoaktigt streck rann honom i stället i sinnet och kom hans lättrörda, obändiga österländska fantasi att svalla upp.
Han beslöt en handling, som han kände sig stolt öfver, men som en nyktert tänkande frankisk folktribun skulle ha betraktat som den naivaste pojkaktighet.
Så snart han blifvit allena med sina tolf utvalde, befalde han Liljornas Väktare att taga den ännu brinnande hornlyktan på ryggen samt att anskaffa två hackor, två spadar och två såll.
De utvalde samlades rundt omkring honom i yttersta nyfikenhet och beundran.
– Två hundra steg härifrån har jag ett åsnestall, – började han.
– Det är inbygdt liksom ett fogelbo i den ringmur, som skiljer vårt kvarter från de kristnes.
På andra sidan denna mur löper en gränd, som är så smal, att om två med kurbitser lastade åsnor mötas der, måste de vända.
På andra sidan denna trånga gränd ligger ...
Ja, tänk efter!
Nå, hvad ligger der?
Allah, förlåt mig att jag ler!
Jo, der ligger serbiska konsulatet.
Just bakom den gafvelvägg som vetter åt gränden befinner sig – jag har i tanken noga granskat allt – det rum utan fönster, i hvilket serbiske konsuln förvarar det skrin, med hvars oerhörda skatter han dagligen köper anhängare och vänner.
– Broder, – invände scheik Ibrahim, – på hvar af grändens stenar står nu en turkisk soldat.
– Må vara, men under stenarne fins det ingen turkisk soldat.
Förstår du inte att vi gräfva oss fram under gränden och in under konsulns hus.
– Men kvarterets mur är af ogenomtränglig tjocklek.
– Från stallet stupar en gammal afloppstrumma ned till en ännu större och ännu äldre, nu obrukad och troligen delvis igenrasad kloak under sjelfva gränden.
I den krypa vi ned och äro då redan mer än halfvägs till målet.
Vi ha sedan endast att gräfva en gång på en sex, åtta fot in under det stängda rummets golf, genom hvilket vi bryta oss upp i natt.
Det mynt, som är ämnadt att förgöra oss, skall förgöra våra fiender.
– Sannerligen, Emin ibn el-Arabi, du är själen och vi äro endast lemmarne! – utbrast den unge Ali hänryckt och kysste hans hand.
Oaktadt de värdigaste och största känslor uppfyllde Emin i denna stund, föll det honom alldeles icke in, att den handling, som han nu stod i begrepp att sätta i verket kunde kallas en simpel inbrottsstöld.
Så snart Liljornas Väktare tagit hornlyktan på ryggen och anskaffat hvad Emin befallt, begåfvo sig Emin och han till stallet.
De andra följde efter, en och en, och med långa mellanrum för att ej ådraga sig uppmärksamhet.
Emin löste sin turban, drog af kaftanen samt pekade på ett rundt afloppshål i golfvet.
Han befalde Liljornas Väktare att lyfta af det stora jerngallerslock, som betäckte den mörka öppningen.
Liljornas Väktare lydde, ehuru med åtbörder af yttersta ansträngning, ty han var ej van vid kroppsarbete.
Då han under många pustningar och roliga negergrimaser slutligen fått upp gallret och ställt det mot väggen, putsade han oljelampan i lyktan.
– Skynda dig! – fortsatte Emin.
– Var icke rädd utan stig nu ned!
Liljornas Väktare höjde axlarne ända upp till öronen, stirrade ned i det mörka djupet och förvred sitt ansigte till ett bredt eunuckleende, liksom om han velat säga:
Herre, det menar du icke?
Han var nemligen van att behandlas mycket godmodigt, nästan kamratlikt af Emin, ty tjenarnes liksom kvinnornas ställning i Orienten var icke alldeles sådan som vesterländingarne fått vana att tro.
En österländsk tjenare hade litet eller intet att göra och han småpratade och sällskapade i hvardagslag med sin herre som med en gammal farbror.
I dag var dock Emin tydligen besluten att vara mer herre än eljes.
Han gjorde en otålig, hotfull rörelse med handen.
Väktare drog sig undan honom, gick tvekande rundt det mörka hålet och kastade en ängslig blick på de kringstående.
Rädd för det gåtfulla djupet, men också för sin herre och egare, satte han sig slutligen ned på afloppshålets kant.
– Ännu ser jag tydligt ditt venstra öra! – hviskade Emin helt sakta och höjde långsamt sin hand.
Liljornas Väktare utstötte ett halfhögt:
Derefter sänkte han sig långsamt ned i djupet och kände sig för med sina bara fötter.
Han bottnade genast.
Emin räckte honom lyktan, som blifvit lemnad på stallgolfvet, samt frågade honom hvad han såg.
– Jag ser en sluttande, låg, hvälfd gång.
Den mynnar ut i den stora, sedan länge ej begagnade kloaken under gränden.
Gå nu ned i den!
Liljornas Väktare rigtade sitt svarta ansigte bedjande upp mot Emin och ögonhvitorna blänkte.
Emin böjde sig ned mot honom sägande:
– Ännu kan jag nå ditt venstra öra.
Då tog Liljornas Väktare lyktan, lyste ängsligt framför sig och försvann mer krypande än gående.
Under tiden hade alla de tolf utvalde hunnit samlas i stallet.
De betraktade oroligt Emin, som stod der stirrande ned i afloppshålet med mörka ringar under ögonen, blek, öfveransträngd, och dock talande med lugn, kall, nästan pockande röst.
Det dröjde länge innan Liljornas Väktare kom tillbaka.
Slutligen darrade ett gulaktigt sken nere på det om en brunn erinrande djupets botten.
– Hur var det? – framstammade Emin, redan innan eunucken blifvit synlig.
Det ryckte i Emins läppar och han förmådde ej längre fullkomligt bemästra den ängslan som skakade honom.
– Herre, kloakhvalfvet är muradt af väldiga kvaderstenar, som vi ej förmå röra ur stället.
Emin fubblade med händerna öfver sin ljusblå ylleväst och öfver sitt korta skägg.
Derefter utbrast han, hårdt och strängt som om hans själ i grund och botten ej ett ögonblick förlorat sin trygga visshet:
– Tok!
Kom upp – men lemna lyktan der nere!
Jag skall sjelf gå ned och se.
Då han skulle hasa sig ned, vacklade han framåt, så att scheik Ibrahim grep honom i armen för att han ej skulle falla.
– Tar du mig för en nittioåring, efter du tror att jag ej kan hjelpa mig sjelf? – frågade han spefullt, medan händerna, som han stödde sig på, darrade som en af ålder och fasta utmerglad fakirs.
– Tror du inte jag vet, att vi skola lyckas!
Han framkastade den sista frågan likgiltigt, föraktande att invänta ett svar.
Samtidigt betraktade han de kringstående med ett brinnande, förstulet ögonkast.
Han skulle ha sjunkit ihop med ett rop, om en enda af dem tviflat, om en enda genomskådat honom och blottat hans outhärdliga själskval, han ångestfulla ovisshet.
Då han slutligen fått fotfäste, tog han lyktan och trefvade sig fram genom den sluttande gången.
Det torra klimatet gjorde att marken icke var slipprig.
Det hade varit ganska kallt deruppe i den tidiga morgonen.
Här i det underjordiska rummet herskade årets medeltemperatur.
En varm, torr luft slog mot honom som en feberhet andedrägt – andedrägten af det sjuka, döende stackars ökenland, hvilket för honom var mer än en älskarinna, mer än en mor.
Han behöfde knappast taga åtta eller tio steg och han befann sig i den bortglömda gamla kloaken, som liknade ett porthvalf.
Redan vid första ögonkast såg han, att eunucken sagt sant.
Emin, som var beläst, märkte genast, att de omsorgsfullt huggna kolossala sandstensblocken voro från romarnes tid.
Om de förskrifvit sig från araber, från de byggnadslystne af Damaskus så högt beundrade, praktälskande Omajadernes dagar, skulle de icke ha varit på långt när så stora.
Romarne och grekerne byggde icke som menniskor, utan som resar.
I sitt eget hemland begagnade de ju visserligen mot slutet både smärre stenar och tegel, men i Orienten, der de kommo i beröring med egypter och assyrer, använde de block, som snarare kunde kallas rektangulära klippor än murstenar.