Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna åtgärd och andra dylika, som sägas vara för handen, torde väl upskjuta och tills vidare motverka uttagningen af Bankens silfver, men de förbättra icke hans ställning; ty de utländska lånen skola, med årliga ränte- och kapital-afhetalningar återgäldas, hvartill en ökad vexellillgång behöfves.
Till hans beredande, fordras en större varuutförsel.
Hvarifrån skall den komma?
Jernets pris har dessutom fallit, såsom redan nämnt är, genom sjunket värde å det guldmynt, hvari betalningen sker.
Införselns minskande, hvilket hufvudsakligen skulle förbättra Bankens ställning synes ännu mindre vara att förvänta, då frihandelns läror drifvas både iDom och utom Representationen, och då landthandel inleder allmogen, äfven i de allägsnaste vrår af riket, i frestelse att öfverlemna sig åt begäret att njuta de utländska varor, hvilka han ser stadsboer och herrskap obekymrade begagna.
Bankens ställning förbättras icke, utan förvärras derigenom, att det allmänna bytesmedlet utgöres icke af klingande mynt, utan af hans sedlar.
Om han vill förmindska deras tryckning på silfverlillgången: så klagas genast öfver brist på rörelsemedel bland allmänheten.
Denna brist, eller vanligen så kallade strypning, mäste kännas så mycket mera besvärande, när man, nödgas skicka ut Bankens silfver, för att godtgöra en del af varuinförseln.
Då ingen silfver-riksdaler kan lyftas ur Banken, med mindre 2 r:dr 32 sk. b:co-sedlar der i stället insättas, och med Den 3 Maj. 253 detsamma dragas ur rörelsen: sä är det klart alt silfverutskeppningen skall vålla inhemsk penningebrist.
Hade man i Sverige, såsom i Frankrike, eller andra länder, förnämligast klingande mynt, och näringsidkarne, sedan detta blifvit, för införselns betalning, ulsopadt, vände sig lill representationen med anhållan: ”skaffa oss penningar i rörelsen”: så kunde hon med framgång svara: ”skaffen Eder sjelfve penningar, derigenom, att J lemnen silfver lill utmyntning.
Myntverket är i Kronans händer en verkstad, liknande guldsmedens, der den, som vill hafva ädla metaller bcarheiade för sitt behof, måste sjelf inlemna dem, eller betala deras värde.
Hvarifrån skall jag taga mynt, om ej genom nya skatters åläggande.
Hvem vill betala högre bevillning, för alt skaffa Eder lån?
Det vore tvångslån, som ingen skulle godvilligt underkasta sig.
Det enda jag kan göra för penningars spridande, är att ålägga skatter för allmänt nyttiga arbetens verkställande; men då tillfaller myntet dem, som behöfva dagspenning, och icke Eder, som behöfven lån.” Anhållans otillbörlighet skulle, efter ett sådant svar, genast falla i ögonen.
Men hos oss, hvarest man är van att anse Hankens sedlar för penningar, der betraktar man äfven Bankens Pappersbruk såsom en guldgrufva, ur hvilken penningar kunna ösas, efter behag, för att dermed förskaffa den enskilde lån, och Staten anslag, efter behof.
Den ringaste fordran, man på Banken följakteliyen gör, är att hans årliga räntevinst åter skall i allmänna rörelsen utgå.
Sådant kan ej, såsom mången föreställer sig, ske till redbarheternas förökande, genom silfverköp, när kursen står öfver 128 sk.; ty då kan metallens säljare ur Banken taga silfver, icke blott mot de 128 sk., som han alltid får för hvarje specie-riksdaler, utan äfven för de skillingar, som han vid köpslutet betingat sig derutöfver.
Dessa skillingar blifva vinst för honom och förlust för Banken hvilken nödgats, med den ena handen, utgifva efter 128 sk. de silfvertackor, han, i den andra, återfår, för 130 sk. eller ännu högre pris.
Silfversäljaren behöfver blott ett förlag af sedlar, för alt först utlaga det silfver, han lill Banken sedermera säljer.
Ager han dem icke sjelf, så får han dem lill låns af Banken, genom Handels-diskonten, eller annan låneväg.
Om Banken, på lika sätt, köper silfver i smått: så kan hvarje ägare af 2 r:dr 32 sk. b:co-sedlar, för dem, först uttaga 1 r:dr i silfver, och sedan sälja den till Banken för 2 r:dr 33 sk. eller 2 r:dr 34 sk. i sedlar, efter som priset är till.
Enahanda förlust gör Banken, om han köper vexlar, då kursen är så ofördelaktig, alt det lönar sig skicka ut Bankens silfver för att dermed i Hamburg betala de i Slockholm dragna vexlarne.
Kursen skulle då snart blifva än menligare, emedan den brist på vexlar, som höjt honom öfver pari, innan Bankens vexelköp börjades, skulle, genom dem, öka kursens stigande.
Dylika köp skulle följakteligen icke stärka, utan försvaga, BankeD.
Slår kursen deremot vid 128 sk. eller derunder: så behöfva Bankens vinstmedel icke begagnas till vexelköp, emedan dessa då icke äro annat än en vexlingsåtgärd, hvarigenom Banken tillbyter sig silfver mot nya 254 Den 3 Maj. sedlar, utan att deras utgifning skadar honom.
Tvertom förbättras förhållandet mellan inneliggande silfver och utelöpande sedlar, för hvarje SpecieRiksdaler, som sålunda invexlas.
Om Bankens räntevinsl skall aler gå ut i rörelsen, men sådant icke kan ske genom vexelköp, under ofördelaktig kurs, eller ej är, i motsatt händelse behöjligt: så mäste andra utvägar vidtagas för att bibehålla rörelsekapitalet oförminskadt.
Sådana äro: att för vinsten köpa räntebärande papper, eller alt utlåna henne mot ränta, eller att använda henne till Statsanslag.
De t vänne första utvägarne öka ej mindre Bankens grundfond, eller det belopp, hvarmed hans fordringar öfverstiga hans skulder, än hans räntevinst för framtiden; men bidraga ej omedelbart till silfvervexlingens vidmakthållande.
Den tredje utvägen gör ingendera delen; är flock vanligtvis begärligast, emedan han fyller Statsbehofven med nära 1 mill., eller T*7 af hela Statsregleringssumman, utan alt nya skaller dertill erfordras.
Tvånget för Banken att, äfven i de bägge första fallen, åter utlemna sina influtna sedlar, hindrar honom att röra sig fritt, och på det sätt, som för silfverulvexlingens vidmakthållande är tjenligast.
Bankens förmåga alt sina sedlar med klingande mynt, vid anfordran, inlösa, ökas lika litet genom grundfondens tillväxt, som någon enskild mans kassa, med hvilken han infriar sina löpande sedlar, ökas genom tillväxten af hans utestående fordringar.
Kunna ej dessa lika hastigt utbekommas, som hans egna skuldsedlar till inlösen företes: så kan han ändock nödgas göra bankrutt, ehuru rik lian än må vara, och ehuru stort öfverskott hans massa kan, vid skeende utredning, möjligen lemna.
Så är det äfven med Banken, hvars grundfond endast medförer större säkerhet för innehafvarne af Bankens sedlar att få sina fordringar fullt ut, i händelse han cederar.
Föreställningen att Banken kan, genom räntebärande papper, stärka sin förmåga alt underhålla silfverutvexlingen, är öfverhufvud ogrundad.
Utländska obligationer kunna i allmänhet icke erhållas, utan vexelköp, och då gäller hvad om dessa redan sagt är. liypotheksföreningarnes, i HamburgerBanko ställda, förskrifningar kunna understundom fås omedelbart för Svenska Bankosedlar.
Men då minskar uphandlingen vexellillgångeD, och verkar följakteligen i det hela likasom vexelköp.
Skola obligationerne, på en gång, i större myckenhet, försäljas: så faller deras pris, och Banken förlorar i samma mån.
Begagnar han dera såsom underpant för lån: så nödgas han å dessa betala ränta, provisioner, m. m.
Uphandlar
Banken räntebärande papper, ställda i Svenskt mynt: så äro de lika, om ej mera, oanvändbara, än hans egna sedlar, till silfvers anskaffande.
Vill Banken, i större mängd föryttra Svenska obligationer: så blottställes han för ännu större kapitalförlust, än på dem, som äro ställda i utländskt mynt, emedan köparne, i vårt penningefalliga land, äro mycket färre än i Hamburg, eller annorstädes, hvarest det sednare slaget obligationer kunna afsättas.
Inhemska obligationer kunna dock lättare för - Den 3 Maj. 255 säljas eller pantsättas, än andra Banken tillhöriga skuldförskrifningar af enskilda personer, eller korporationer.
Räntans upbärande pä de förra är ock med mindre besvär och kostnader förknippadt, än hvad de sednare beträffar.
Men sä gifva ock de förra ringare ränta än Bankens öfriga utlåningar, med undantag af dem, som på fastighetspant meddelas.
Man fordrar af Banken icke blott, all han skall hålla rikets innebyggare tillhanda ett bytesmedel, som eger penningevärde, ulan ock förse näringarne med förlags-kapital, ilan nödgas fördenskull meddela lån och förstråckningar i alla rigtningar, samt slutligen förskott åt Statsverket, för att bereda det utväg att, i väntan på skatternas ingående, kunna fullgöra sina förbindelser.
Genom utlåningens förökande med den besparade räntevinsten, stärker icke, ulan försvagar, Banken snarare sin förmåga alt uprälthålla myntvärdet.
De medel, han en gång utlånat, kan han nästan aldrig draga in igen, utan de blifva utestående fordringar hos allmänheten.
I stället för hvarje gäldenär, som betalar sin skuld, anmäler sig en annan låntagare.
Alltid klagas öfver penningebrist och otillräckliga lånetillgångar, hvarföre det nästan är utan exempel, alt Bankens utlåningar minskats, ehuru stor svårigheten att underhålla silfverutvexlingen varit.
Hafva de i ett hänseende blifvit inskränkta: så hafva de, i ett annat, utvidgats.
De dertill använda sedlarne trycka på Bankens silfverfond och öka faran för hans otillräcklighet hvarje gång, utlåningarne ökas eller faslläsas.
Särdeles är detta händelsen med faslighetslånen, hvilka bära mindre ränta, än de öfriga, och först under loppet af 28 år infrias.
Imellertid åro dessa lån begärligast, emedan de förhjelpa den obemedlade till att blifva ägare af fastighet, eller den egendom, som i Sverige egenteligen har något betryggadt värde, så länge penningens är osäkert.
För Banken äro de aklrasämst, ej mindre af redan anförda skäl, än för det ringa belopp af 200 r:dr, hvartill de minst få utlagas, och den kostnad, som besväret med deras bevakning och inkassering medförer.
Bankens förmåga att underhålla silfverutvexlingen försvagas slutligen genom de skattdragandes förutnämnde anspråk att hans räntevinst och kredit skola befria dem från ökad bevillning.
Denna fordran går så vida, att man, ifrån den ordinarie statsregleringen, till en s. k. extra, som till en ringa del af statsverkets besparingar, men hufvudsakligen af Bankens räntevinst bestrides, afsöndrat åtskilliga statsutgifter, för landets försvar och förkofran, m. m., hvilka annorstädes räknas till de ständiga.
Afven när tillfälliga rustningsåtgärder förekommit, såsom t. ex. den, hvilken för Danska fejden erfordrades: så ville åtskillige, att kostnaden skulle af Banken gäldas.
På hans kredit, och med hans medel, skall alltså icke blott Sverige försvaras, såsom åren 1808 och 1809,_utan skola äfven våra grannar betäckas, såsom 1848.
Äro, under sådana förhållanden, de flesta och mäktigaste intresserade för eller emot uprätthållandet af Bankosedlarnes silfvervärde?
Om det sednare förhållandet är för handen, huru skaf!
Banken, förlamad genom de flerfaldiga olika anspråk, som på ho - 256 Den 3 Maj. nom göras, kunna uthärda en större påtryckning, om hon göres med flit, och om hon på skenfagert sätt bemantlas?
Penningevåsendets uprätthållande förefaller den stora mängden vida mindre angeläget, än att erhålla lån, och slippa skatt, samt att kunna betala häggedera med sämre mynt.
Genom Bankens oförmåga, till sina sedlars inlösen med silfver, stängas icke utvägarne alt få låna Bankens medel; ty lånefonderna förblifva till beloppen lika stora, som förut.
Möjligheten, för den skattskyldige, att sälja sina varor, förringas icke!; ulan lian får mera för dem i det försämrade myntet, och kan likväl med detsamma, utan förhöjning, betala både räntor, skuld och skatter.
Skillnaden blifver haus vinst.
I samma mån, låntagarne vinna'på myntets försämring, i samma mån måste långifvarne vara intresserade mot densamma.
Men de sednares motståndskraft är icke lika stark med de förres anfallsförmåga, dels emedan långifvarne äro färre, dels derföre, att ibland de sednare beftuna sig Banken och alla allmänna kassor, Pensions-, Försäkrings-, Besparings-, Helsö- och FalligvårdsInrättningar eller, med ett ord, fromma stiftelser, hvilkas målsmän icke äro så ifriga, som den enskilda vinningens förespråkare.
R. St., som äga Banken, äro vål, näst Styrelsen, den mäktigaste myndighet i landet, samt borde följaktligen hvarken sakna vilja, eller förmåga alt uprällhälta honom och göra hans fordringar gällande.
St. äro tillika ombud för alla gäld- och skalteskyldige i landet.
Deri ligger den hållhake, som blottställer penningevåsendets säkerhet.
Ingen riksdagsman vinner ett öre på Bankens fortfarande bestånd.
En hvar kan derigenom endast bibehu.Ua Bankens obestånd, genom minskad skuld eller skatt.
Jordegarne, som af alla samhällsklasser äro de mäktigaste, böra i allmänhet på förändringen vinna mest, emedan jorden merändels är intecknad, och den gäld, som är gjord i bättre mynt finge betalas med sämre.
Vöre nu äfven grundräntorna bestämda i penningar; så gjordes på dem samma vinst.
Till jordens räknar jag äfven brukens ägare, hvilkas vinning lill en början skulle blifva störst, emedan metaller, som till främmande länder utföras, betalas med dessas klingande mynt, hvaremot malm, kol, körslor och dagsverken här hemma skulle betalas med vårt sedelmynt.
Som dess försämring korame att höja det nominella priset på jern och koppar hastigare än på nyssnämnde, för deras bearbetande behöfliga, förnödenheter: så skulle skillnaden blifva Bruksägarens vinst.
På de lån, som utrikes blifvit af Hypotheksföreningarne uptagna i främmande mynt, kunde väl, genom det Svenska myntets försämring, ingenting vinnas, men ock föga förloras, emedan landtmannavarorna stege i samma mån, myntet förringades.
Hypothekslånen utgöra icke heller ännu största delen af de antecknade.
Betydligare, än alla dessa sammanlagda, äro namnlånen, på hvilkas betalning med sämre mynt gäldenärerne likaledes vunne.
För alla dem, som hvarken hade skuld eller fordringar, vore, i alla fall, Den 3 Maj. 257 fall, vinsten gifven icke blott på grundskatterna, utan på alla andra i penningar utgående utskylder, de må hela bevillning, eller hvad som häldst.
Bonde.Slund.et BorgareStändet skulle vinna icke blott på landtmannavarors tvungna försäljning, och på bevillningens nedsalta värde, utan äfven på sina skulders belalning med sämre mynt, emedan flere af dess medlemmar utan tvifvel äro gäldbundna, än kapitalister.
PrestcStundels skuldsatta ledamöter skulle jemväl vinna på myntförsämringen, och för de öfriga vore hon likgiltig, emedan deras inkomster af församlingarne, för det mesta, bestå i födoämnen, eller andra varor, hvilkas värde förblifver oförändradt, eller hvilka, om de säljas, stiga i pris genom sedlarnes fall.
Den jordegande 4deln har, af låns och skatters betalning med sämre mynt, samma vinst sora BondeSt.
Den obemedlade Adelns medlemmar äro vanligtvis tjenstemän, hvilkas löner skulle, genom myntförsämringen, förringas och hvilkas bemödanden följaktligen borde mot henne rigtas.
Men desse Adelsmän äro tillika merändels skuldsatte; och ovisst kunde vara, antingen de vunne mest på myntets försämring, eller på dess uprätthållande.
Ofrälse embetsman och godsegare sakna väl röst i Representationen; men, så vidt deras intressen der göras gällande, äro de lika med Adelns.
Om de flesta och mågtigaste bland R.
St, vilja försämra myntet, så är det lätt verkställdt, under mycket antagliga förevändningar, och utan att ett ord nämnes om den egentliga afsigten.
Lika litet, som man nu, under sträfvandet för skattemindskning, behöfver tala om annat än skatteförenkling, föranlåtes man då nämna om myntförsämring.
Endast för näringarnes uphjelpande, beviljar man deras idkare större lån, eller gifver man, lill stalsbehofvens fyllande, försvarsverket, eller hvilka andra grenar af statsförvaltningen, som häldst, större bidrag af Banken, än som äro förenliga med silfverutvexlingens uprätthållande; och Bankrut len sker.
Regeringen har svårt ali vägra anslags emottagande; och Ständerna kunna, i alla fall, på riksdagsmäns motioner, gifva, oberoende af Konungen, huru stora lån, eller anslag, de behaga.
Under sådana omständigheter, beror myntvärdets uprätthållande på dem bland RiksSlms medlemmar, hvilka mera se på det allmänna bästa, än på egen vinning, mera på framtida olyckor, än på ögonblicklig fördel.
Månne sådane män äro de fleste?
Om de icke äro det, inom riket i det hela, så hoppas jag dock, att de äro det bland R.
Pä denna förutsättning är det jag förnämligast grundar mitt hopp att framställningen af de faror, som genom myntförsämring hota riket, skall från detsamma afvända deras orsak.
Styrelsen allena synes mig dertill vara oförmögen, ehuru hon borde hafva största skäl och mesta kraft att afböja dem.
Styrelsen, som står i spetsen för Statsförvaltningen, och skall, 0 H. 17 258 Den 19 April. med anslag i penningar, bestrida embelsmäns löner, försvars- och läroverks underhåll samt stats-utgifter af hvad slag, som häldst, bör naturligtvis vara angelägnast om myntvärdets uprälthållande.
Likväl är del hon, som, genom förevar. propos:r, anvisat rikets mägtigaste medborgare en utväg, genom hvilken de kunna vinna ett stort prsemium på alla andras bekostnad, och med detsamma på rikets obestånd.
Det har visserligen icke varit styrelsens afsigt; men det kan blifva följden af hennes ålgärd.
Den förutan, skulle jordegarne troligen icke hafva föreställt sig möjligheten af hennes samtycke till räntepersedlars förvandling i fast penningeskatt, eller smickrat sig med förhoppning att få sina grundräntor nedsatta genom myntförsämring.
Styrelsen vill otvifvelaktigt förhindra det allt hvad hon kan.
Men hon torde destomindre vara i stånd dertill, sorn hon sjelf förordat grundsatsen att förändra skatt i varor till skatt i penningar.
Oaktadt sina medgifvanden vid sista riksdag, tog sig dock PresteSt. lill vara för grundsatsens erkännande; ty vid hvarje åtgärd är det hufvudsaken.
Har någon lyckats drifva sin grundsats igenom: så bör han alltid kunna hoppas på tillämpningens ytterligare utsträkning, särdeles när denna skall, såsom Styrelsen föreslår, i det gamla Sverige inympas på hvarje hemman, från hvilket småpersedlar utgöras.
Likasom man nu säger, och en af Konungens rådgifvare, Hr Sandströmer instämde deri, d. 31 Juli 1848: ”Hvarföre skola det gamla Sveriges landskap betala grundskatterna i räntepersedlar, i st. f. penningar, såsom de eröfrade landskapen göra?
Och hvarföre skola de förra, i sådant hänseende, erlägga 8 till 10 gånger mera än de sednare?” så skulle de flesta jordägarne i det gamla Sverige sedermera kunna fråga:
"Hvarföre skola vi betala de större persedlarne efter markegång, när vi få godtgöra de smärre med penniugeskatt?”
Forsellönens och upsägningsrättens efterskänkning å Kronans sida, på grund af Konungens, vid 1828 —1830 årens riksdag afgifne, propos., för de spanmålsräntor och den tionde, hvilka voro Kronan behållna, hafva ju föranledt Konungens nu framställda förslag, att efterskänka beggedera, jemväl för indeld ränta och tionde, samt att ytterligare upoffra forsellön lill ett belopp af 60,000 r:dr årligen.
Sådan är följdenlighetens magt.
Hvilken annan, än denna, är det, som förmått Konungen att, vid detta riksmöte, fullfölja skatteförenklingsfrågan, sedan Styrelsen bragt henne å bane vid det föregående?
Imedlertid torde hvarken Borgare- eller BondeSt:n nu vilja inskränka sina anspråk, till omfånget af Konungens sednaste propos. i ämnet.
Åtminstone hafva ledamöter af begge Stånden, vid hennes remitterande, d. 8 sisth Mars, förklarat sig vilja gå längre.
Om Styrelsen, såsom jag antager, vill hindra myntförsämring, hvad kan hon göra derför?
Icke annat än att sätta Banken i konkurstillstånd, när han inställer silfverutvexlingen.
Men Banken får ej göra fullständig bankrutt, om äu i författningarne talas om hans utredning.
Ännu mindre än det tillätes honom, att mindska sin utelöpande sedelstock, ännu mindre får han alldeles inställa sin rörelse och indraga alla sina sedlar, emedan Den 3 Maj. 259 Sverige, när dessa uphört att vara gångbara, ieke liar något annat bytesmedel, än skillings- eller ringare skiljemynt; ty Privatbanksedlarne äro ställda att inlösas med RiksBankens.
När de sednare ej mera vore gångbara, och silfvermynt ej längre kunde för dem erhållas, sedan lian blifvit stängd, och ställd under utredning; sä kunde ej heller Privathankssedlar begagnas.
Hvarken Staten eiler enskilde kunde då gifva eller fä betalning.
Det är denna händelse, som man, i brist på rigtigt mynt, velat förekomma genom grundlagsbudel, att göra Bankens sedlar till tvunget betalningsmedel.
Men derigenom har Banken blifvit så sammankedjad med Staten, att den förre hvarken får, eller kan, bringas till fullständig cession.
Också ogillade Konungen, 1841, R.
St:s förslag till ändring af 172 § R.F., hvarigenom stadgas skulle, det Bankens sedlar ej måtte erkännas såsom mynt längre, än lian deni, efter deras lydelse, med silfver inlöste.
Att Banken ej får göra cession år just olyckan; ty på en gäldenär, sorn aldrig kan tvingas att göra rätt för sig, kan ingen fordringsägare tro.
Deraf vacklandet i vårt penningeväsen, och tviflet på säkerheten af någon annan räntebärande egendom, än den fasta.
Imedlertid skulle Styrelsen nödgas förfara hädanefter, såsom hittills, och låta Banken fortsätta sina sedlars utgifning, oaktadt intet silfver för dem erhölles.
Rikets Drätsel, enskild förmögenhet och rörelse blefve följakteligen blottställde för samma skada, som 1808— 1809, och myntförsämringen vore, utan Bankens stäugning, gjord.
Genom myntförsämringen skulle, sedan alla skatter utgjordes i penningar, både grundräntor och bevillning varda otillräckliga.
Kronan [inge minskad inkomst och embelsmännen föringade löner.
Anslagen till försvars- och läroverk samt styrelsens öfriga grenar skulle ej längre svara mot dermed afsedda utgifter.
Styrelsen skulle alltså nödgas, blott för den gamla Statens uprälthållande, äska betydliga nya skatter.
Hvar skulle de lagas?
Embetsmänncn äro redan hårdast beskattade.
Genom myntförsämringen blefve de ruinerade.
I stället alt skatta mera, borde de fä löneersättning.
Af dem blefve följakteligen ingen tillökning att påräkna.
Ville man hålla sig till Städernas förmögnare Borgare, hvilka f. n. betala minst, jemförelsevis till de fattigare, och lill öfriga samhällsklasser; så äro de förstnämnde alltför få, och derföre i det liela nog obetydliga, lill alt kunna godtgöra hvad Staten, på jordegarne, förlorade.
Skulle nu desse, genom ökad bevillning, ersätta Staten hvad de vunnit pä myntförsämringen; så hade de, af sin vinst på Kronan, ingen behållning qvar.
De skulle följaktligen sätta sig deremot, och söka gifva Statsverket godlgörelse genom den enda stora utväg, som kunde förslå, nemi. tullraedlen.
Då mäste frihandeln tillåtas.
Hvad annat, än hoppet att, genom frihandeln, öka Tullinkomsterna, och kunna, i samma mån, nedsätta grundskatterna, har förmått BondeSus ledamöter i Bevilln.Utsk. att, under innevar. riksdag, rösta mot de inhemska, af dem förut skyddade, näringarnes fördel?
Genom frihandelh skulle fabriker, handtverk och bruk undergräfvas.
Till hvem skulle 17* 2G0 Den 3 Maj.
Landtmannen sedermera få sälja säd och ladugårdsalster, då inhemska släder och bruk råkat i lägervall, samt då Danskar och Tyskar kunde, hädanefter, såsom hittills, föryttra landtmannavaror, bränvin derunder inbegripet, för bättre pris än här?
I alla fall är det gifvet, att silfverntvexlingens återställande skulle aflägsna.
? i samma mån, som varuinförseln, genom frihandeln, ökades, utan att utförseln i samma förhållande tilltoge.
Om landtmannavaror icke kunde med fördel utföras, och om slångjernstillverkningen till största delen nphörde, förmedelst tillåtelsen att utskeppa tackjern och malm, hvilka andra utförselsvaror, än dessa, och trälast återstode?
Huru mycket och huru länge skulle de förslå, då rikets utförsel vore återbringad till samma råämnen, som före Gustaf Wasas lid, och då skogarne, hvilka då vore ymniga, numera äro på åtkomliga ställen, för det mesta, uthuggna?
Styrelsen skulle snart nödgas af jordägarne fordra lika stora måhända större skatter än förut, emedan andra medborgare-klasser hade mindre att gifva än tillförene, och emedan Statens behof icke blifvit ringare, ulan kanske betydligare.
Hade nu jordegaren styrka äfven blifvit, genom minskad afsättning, försvagad: så skulle icke blott hans vilja, utan äfven hans förmåga, att bära större skatter, hafva aftagit, och han skulle vägra deras förhöjning.