Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der sysselsatte man sig med Pharao Banquen några timar.
Kamarherr v. Platen förlorade den natten ioo Louis-d ' or. » — —
Och längre fram:
» I allmänhet är man ej rätt nögd med Härtigen för des lefnads skuh Hans penchant för spel och Fruntimmer går mycket långt, och i isynnerhet criticerar man hans lefnad förl.
sommar.
På et ställe, 3 milar härifrån, vid Rostock, vid namn Doberan, blott ett torpställe, har han låtit bygga et hus.
Han har Contracterat med någon at vilja vistas der en viss tid alla somrar, och den nu förlidne är den förste.
Entrepreneuren skal hålla meubler.
Der hållas dagligen 4 Bankar för Farao.
Entrepreneuren tager kortpenningarne, som belöpa sig till 4 Louisd ' or om dagen.
Härtigen har förbundit sig at ej spela utan offentligen på Banquen; får aldrig bjuda mer än 2 främande i sänder at äta.
Under tiden begicks många utsväfningar.
Entrepreneuren räknar sin vinst til 2,400 Rdr.
Nu tillstundar den tiden, då Härtigen far på jagt.
Då synes han ej till på många dagar i sänder.
Snö, storm och regn äro honom likgiltiga, ty han äger en god helsa, och har nästan aldrig varit sjuk.
Nätterna tilbringar han då, än hos någon bonde, än hos en paktare, än hos någon adlig.
Missnöjet har stundom brutit ut i upror, tvänne gånger i Rostock och Grabau, då han altid marcherar sjelf emot de oroliga och anför sin trupp, lfedsagad af kanoner.
Han tågade på det viset til Rostock.
Då är lika mycket, om det går öfver åker och äng eller landsvägen.
En Amt-skrifvare träffade denna Armée på detta tåg, tagande routen öfver en besådd åker.
Han viste ej, at Härtigen var med; börjar föreställa officeraren, som gick före truppen, att sådant ej vore tillåtet.
Som denne ej ville låna öronen til.
Secreterarens föreställningar, började han blifva alfvarsamare.
Då lät Härtigen hemta honom till sig och gifva honom på stället 50 de duktigaste prygel.
För halfannan vecka sedan var upror i Schwerin af Gesellerne, som lämnat deras verkstäder och grasserade omkring på gatorna.
Härtigen marcherade strax emot.
På halfva vägen fick han en deputation ifrån dem, att de sou-metterade sig; men han fortsatte marchen och tågade omkring med sina kanoner på gatorna i Schwerin för at visa, hvad han kunde göra, och vände sedan om til Ludvigslust.
Den 2 Nov., då de viste, at Hofvet var sysselsatt med andra saker, då militairen och kanonerna nyttjades i Ludvigslust, bryter upro-ret åter ut.
Härtigen var orolig och sade mig sjelf, at han stode som på glödande kol.
Han gaf strax ordres at arrestera och sätta de brottsligaste i kälrarne på slottet i Schwerin samt skjuta med cartoucher.
Andra dagen var alt stilla. » — —
En annan karakteristisk episod om samme hertig berättar ock vår förf.
1 bref till Reuterholm.
Hertigen hade under en resa i Hamburg inlåtit sig i spel med en obekant person och till honom förlorat 1,000 Ld ' or.
Då han icke kunde betala denna summa förnöjde han sin motspelare med att utnämna honom till kammarherre.
Denna utnämning tvangs emellertid hertigen sedan af öfrige kammarherrar att återtaga.
» Sänder i denna afsigt Kamarherrn von Plessen till Hamburg.
Han upsöker sin nya Camarade, som i början ej ville återlemna sin brevet, och ej förrän Plessen med pistolen på bröstet hotade at skjuta ihjäl honom.
Sedan fullmagten sålunda blifvit återställd, betalades de 1,000 Ld ' or. »
En annan gång hade hertigen sagt några förolämpande ord om en af sina officerare, Kettenburg; denne begär i vredesmod sitt afsked och låter icke480
beveka sig genom hertigens ursäkter.
Då är det hertigens tur att vredgas.
» Om aftonen går Härtigen till Kettenburgs logis, försedd med värja och skjutgevär.
Denne senare hade låst inne sig.
Härtigen gör mycket buller på dörren; men då den icke öpnas, går han bort ond, och slår in fönstren med stenar. » — — —
Att den sedligt allvarlige och i konvenansen så stränge Gustaf IV Adolf icke skulle finna sig rätt väl med en sådan svärfader, är lätt att förstå.
Men högst klandervärdt var det lättsinne, hvarmed — hufvudsakligen för att bereda Reuterholm nöjet att förarga den ryska käjsarinnan — förlofningen ingicks och genom dess snara brytande en ung oskyldig prinsessas känslor sårades på det djupaste och därjämte genom skadeersättningen till henne svenska staten åsamkades ej obetydliga utgifter: det var för denna skuld, som Sverige längre fram nödgades pantsätta Wismar med område till Mecklenburg-Schwerin.
Och ännu sorgligare är historien om Gustaf Adolfs förmälningspla-ner i Petersburg.
Om ej dennes egendomliga karaktersblandning af vankelmod och egensinne där korsat planerna, så hade Sverige sannolikt ej behöft förlora Finland, ja, kanske ännu i denna dag varit en af Europas stormakter.
Så kunna lumpna hofintriger och en 18-årig herrskareynglings nycker skrifva folkens öden lagar!
Den slutligen fullbordade förbindelsen med prinsessan Fredrika af Baden bedrefs med en hemlighetsfullhet och en brådska, hvarigenom äfven denna kungahandling gör ett något besynnerligt intryck.
Samuel Hjelmér, som alltid utmärker sig genom hofsamheten i sina omdömen, fäller öfver sin förre konung det totalömdömet: » Han var väl ej fullt vid sina sinnen ».
— Det prof på innehållet af Hjelmérs efterlemnade handskrifter, som denna publikation erbjuder, är egnadt att väcka intresse för denne mans öfriga anteckningar.
Och vore därför helt visst Önskvärdt, att utgifvaren ytterligare
ville framlägga något af sin gamle frändes alster inför offentligheten.
Väntade boknylieter.
Trots de tryckta tiderna tyckes den kommande literära julmarknaden blifva mycket rikhaltig.
Förutom arbeten, som redan utkommit eller börjat utgifvas häftesvis, bebådas åtskilliga nyheter.
Af Viktor Rydberg väntas en andra del af hans dikter, bl.
a. innehållande den berättelse, hvarur denna tidskrift för en tid sedan meddelade några diktprof.
— En diktsamling väntas af Ivar Damm, en ung författare, å hvilken uppmärksamheten fästats genom ett pris i Svenska akademien; likaledes af den bekante publicisten Ernst Beckman, hvilken redan i början af 70-talet utgaf en samling » Sånger ».
Af ' Hugo Tigerschiöld och A. T \ Gellerstedt väntas ock diktsamlingar.
I illustrerade upplagor väntas ett urval af Elias Sehlstedt ' s visor och Snoilskys » Svenska bilder ».
Den förra samlingen illustreras af Carl Larsson, den senare af Albert Edelfelt.
Inom den berättande literaturen motses med största spänningen Selma Lagerlöfs » Gösta Berlings saga », som nu föreligger afslutad i manuskript.
Vikna Lindhé skall utgifva en roman » Genom bränningar ».
Däremot är ovisst, huruvida Werner von Heidenstam i år får färdig sin nya roman » Hans Alienus ».
Novellsamlingar väntas af Ernst Lundquist, Daniel Fallström, John Johnsson m. fl.Ord
vid Fosterländska studentförbundets Gustaf-Adolfsfest i Upsala den 6 November 1891.
Bland mycket annat, som i vår tid blifvit föremål för klander, ja hån och begabberi, är också firandet af historiska minnesfester.
Än har man däri sett blott en tom slentrian, än chauvinismens narraktiga skryt, som glömmer orden: » Yfs ej af fäderns ära, en hvar har dock blott sin », än har man sagt, att ett sådant firande framkallar en falsk idealism, en känslostämning, som brusar högt under högtidsstunden jubel, men fördunstar med detta utan att kvarlemna någon sedlig behållning för lifvet.
Giltigheten af dessa domar vågar jag dock bestrida, och jag kan göra det med den visshet, som en personlig erfarenhet gifver.
Jag vet nämligen, att ett af det oförgätligaste och bästa intrycken i mitt lif varit hvad jag erfor, när jag första gången fick deltaga i Upsala studentkårs gripande hyllning åt hjältekonungens minne den 6 November.
Då jag under festtåget blickade upp mot den mörka, men af stjärnor gnistrande kvälls-himmelen, mot hvilken standaren stolt aftecknade sig, förekom det mig som skrede jag fram under det svenska minnets tempeldom; suset i de hvita fandukarna ljöd som en andehviskning, och när slutligen » Hjältar, som bedjen, striden och bloden », uppstämdes framför minnesstenen, då var det mig som om jag ställts ansikte mot ansikte inför hela vår ärorika forntid, och på ett förut aldrig kändt sätt greps jag af glädje öfver den samma, men ock af ödmjuk bäfvan vid tanken på det ansvar, som ett sådant arf innebär så väl för vårt folk i dess helhet som för hvar och en af dess medlemmar.
Och dessa intryck hafva, om också ej med samma rent af öfverväldigande makt som första gången, förnyats, så ofta det blifvit mig förunnadt att deltaga i denna högtidsstund, och jag är viss om, att otaliga i de skaror, som under årens lopp fylkats i ungdomståget den 6 November, gjort samma erfarenhet som jag och däraf haft verklig behållning för lifvet.
Förkastelsedomen öfver en sådan sak som den, att nutiden på ett högtidligare sätt erinrar sig sin tacksamhetsskuld till de ädle hädangångne, af hvilkas verk hon njuter frukterna, blir ej berättigad därigenom, att missriktningar möjligen kunnat förekomma, att, såsom vid allt mänskligt, utförandet stundom visat sig behäftadt med ofullkomligheter.
31482 ord vid fosterländska st.-f. gustaf-adolfsfest i upsala.
sådan sak med något gehör hos oss kunnat göras till föremål för hån och begabberi, är i själfva verket ett af de blott allt för många tecken till en nationell dekadans, som under de senare tiderna framträdt hos vårt folk, tecken som i sanning äro egnade att väcka allvarliga bekymmer, men som, om de rätt beaktas, dock på samma gång — låtom oss hoppas det — ■ böra kunna blifva ett medel till upprättelse.
Men en dylik förkastelse vittnar dessutom om psykologiskt oförstånd.
Hvem erkänner ej minnets betydelse för individen?
Endast genom denna själsförmögenhet vinnes sammanhang i vårt lif, som annars skulle, åtminstone för oss själfva, sönderfalla i atomer.
Genom minnet blifva vi i stånd att hemta lärdom af våra erfarenheter.
Den skyddande kraften i föräldrahemmets kärlek, den frestelse, som vi besegrat, den frestelse, för hvilken vi dukat under, olyckan, glädjen, allt detta kan först genom minnet blifva lefvande insatser i vår följande utveckling.
Men för att det så må kunna blifva, fordras också, att vi någon gång unna oss ro att låta bilderna ur minnets laterna magica träda fram för vår inre syn för att under stunder af stilla eftertanke tala sitt tysta men sedligt stärkande språk.
Men hvad minnet är för individen, det är historien för folken.
Det är hon som sprider ljus öfver sammanhanget i deras öden och vittnar om denna generationernas solidaritet, som ar på en gång det fruktansvärdaste och det trösterikaste i mänsklighetens lif.
Det fruktansvärdaste, då den framträder i straffdomar, som fädernas missgärningar draga öfver ofödda släkten; det trösterikaste, då den visar, att
" hvad rätt du tänkt, hvad du i kärlek vill, hvad skönt du drömt kan ej af tiden härjas; det är en skörd, som undan honom bärgas, ty den hör evighetens rike till ";
eller med andra ord framträder däruti, att hvad den ena generationen åvägabragt för realiserandet af mänsklighetens förnuftiga innehåll, det blir ett arf, på hvilket de följande få byggavidare; framträder såsom den framåtskridandets och utvecklingens lag, hvilken låter oss hoppas, att inom mänskligheten » gudsbelätet blir » allt » härrligare danadt ut genom släkte efter släkte », och att så mänskligheten * » skall, hur långt än öknen räckte », dock » Jordanen nå till slut ».
Men liksom individen för att tillgodogöra sig välsignelsen af minnets gåfva behöfver däråt egna stunder af ostörd ro, så behöfva ock folken stundom låta sitt minne, det vill säga sin historia, på ett särskildt sätt tala till sig, och detta sker genom de historiska minnesfesterna, på hvilka historien, trädande ut ur vetenskapens verkstad, där hon i tysthet arbetar på att klargöra sammanhanget i folkindividens lif, låter detta sammanhang lefvande träda fram för hela folkandan.
Ett folk, som ej egnar särskilda dagar åt högtidlighållandet af sina stora minnen, synes mig därför likna en människa, som så uppgår i hvardagslifvets släp, att hon- aldrig ger sig ro att genom erinran och483 ORD VID FOSTERLÄNDSKA ST.-F. GUSTAF-ADOLFSFEST I UPSALA.
eftertanke söka bringa sammanhang i sitt lif och vinna kraft och mod att sträfva till förbättring.
Det intresse för våra stora fosterländska minnen, som, särskildt bland ungdomen, nu tyckes hafva vaknat till nytt lif, ger emellertid hopp om, att vårt folk ej skall hemfalla under en sådan dom, och jag älskar att i detta intresse se ett tecken till, att den nationella dekadans, hvarom jag nyss talat, verkligen är på väg att öfvervinnas.
Om dessa förhoppningar verkligen skola realiseras, det beror dock därpå, huruvida den nyväckta entusiasmen blir af det rätta slaget, ej ett känslorus, utan ett viljemotiv \ huruvida minnena vid våra fester få verka i sådan ande som Manhems skald antydt med de orden:
På segerrika marker Svensken träder, där bärg och skogar tala forntids bragd: Han ropar dig, den sång som stormen kväder kring kämpars aska, djupt i högen lagd: Kan du förgäta dina stora fäder och ibland deras skuggor stå försagd?
Steg då med deras ätt och deras seder ock Nordens kraft i grafvens sköte neder?
Nej, renom det, de forna dygders tempel, för evigheten rest på denna jord!
är hon ej med naturens egen stämpel till manlighetens starka boning gjord?
Upplifvom dem, de forntida exempel; af ära, kraft och tro uti vår Nord!
Ingen dag lämpar sig bättre att gifva oss en sådan maning än hans dag, hans som af alla vårt folks söner lemnat det ädlaste föredöme af kraft och tro.
Men göra vi af den dagen allt, hvad i detta hänseende kan göras?
Jag tror ej, att så är fallet, trots det varma intresse, hvarmed dess högtidlighållande nu börjat omfattas.
Andra folk, hos hvilka det nationella medvetandets vågor gå högt, de hafva, en särskild nationell högtidsdag, Tyskarne sin Sedan-dag, Norrmännen sin 17 Maj, Nordamerikanarne den 4 Juli, men vi med vår historia, vi hafva icke någon sådan!
Detta synes mig vara en brist som borde afhjälpas.
Äfven vi borde hafva en särskild nationell högtidsdag.
Och hvilken dag skulle vi då hällre välja därtill än den, som är helgad åt minnet af vårt folks största insats i världsutvecklingen?
Den dagen är nu blott en minnesdag bland andra minnesdagar; jag skulle vilja, att den blefve dagen framför andra dagar, den dag, på hvilken det nationella krafvet finge liksom i lefvande gestalt träda fram för hög och låg, för ung och gammal, med ett ord för hela folket!
Ëj minst skulle den fosterländska rörelse, som nu tyckes hafva gripit vårt folk, vinna ökad styrka, om den på detta sätt finge, så att säga, en samlingspunkt.
Men Gustaf Adolfs storhet, skall man kanske säga, var ju framför allt krigarens.
Är det då lämpligt, att ett folk i det upplysta och humana484 ORD VID FOSTERLÄNDSKA ST.-F. GUSTAF-ADOLFSFEST I UPSALA._____
I9: e århundradet gör en krigets dag till sin högtidsdag?
Just i våra dagar har en åskådning med synnerligt eftertryck sökt göra sig gällande, som, om den vore berättigad, skulle gifva absolut giltighet åt denna invändning.
Jag menar den eviga fredens lära.
Denna har fått till målsmanen bland tidens på visst sätt störste och ädlaste andar, den ryske författaren Leo Tolstoi.
Det torde därför ej vara olämpligt att egna ëtt ögonblicks uppmärksamhet däråt.
En sådan granskning har ej blott betydelse för det framkastade förslaget, utan äfven för själfva vår högtidsstund.
Ty är denna uppfattning berättigad, då vore det ej blott olämpligt att göra Gustaf Adolfs dödsdag till vår nationella högtidsdag; då vore hvarje firande däraf obefogadt.
Det är i den rena idealismens, ja, i själfva den kristna religionens namn som Tolstoi framställt sin fredslära, i det han till stöd åberopat budet att ej stå det onda emot, att, om man mottager ett slag på den ena kinden, i stället för att försvara sig vända den andra kinden till.
Men dessa hans åsikter hafva äfven vunnit genklang i ett alldeles motsatt läger, i kretsar, hvilka ej vilja veta af hvarken idealism eller kristendom, utan hylla en materialistisk världsåskådning.
Härom må då till en början anmärkas, att ett sådant tal från det senare hållet — materialismens — är helt enkelt meningslöst.
Ty om människan, såsom materialismen lär, blott tillhör sinnevärlden, då är hon ock helt underkastad dennas lagar, och den kanske förnämsta af dessa är stridens lag, är kampen för tillvaron.
I sinnevärlden gäller blott styrkans rätt.
Med full sanning säger ordspråket: » Det är så världens lopp, — den ene skall den andre äta opp. » Hvarje organisms lif betingas här af andra organismers död, af en strid, hvars offer de blifva.
Tillhör mänskligheten blott sinnevärlden, då är det lika naturligt, att människorna sönderslita hvarandra, som att vilddjuren göra det.
Krafvet, att mänskligheten bör undandraga sig stridstillståndet, att människorna böra visa försonlighet och hålla frid sins emellan, innebär därför ett erkännande af att mänskligheten lyder äfven under andra lagar än sinnevärldens, ja, blotta tillvaron af ett sådant kraf är ett bevis på den materialistiska världsförklaringens otillräcklighet.
Det visar nämligen, att människan har erfarenhet af och fordringar på sig ställda från en annan värld än den sinnliga med andra lagar än dennas.
Den världen är förnuftets, andens, Gudsrikets, och en af dess lagar möter oss just i det af Kristus uttalade freds- och försonlighetsbudet.
Vore nu människan blott medborgare i detta andliga rike, då hade hon att absolut rätta sig efter dettas lagar, men lika visst som hon tillhör förnuftigheten med en sida af sin varelse, lika visst tillhör hon här sinnevärlden med den andra, och därför måste hon ock lyda de lagar, som i » hennes kött äro », och således äfven stridens lag.
Hon kan lika litet undandraga sig denna som t. ex. hungerns lag.
Denna innebär ju en djurisk drift, och man skulle då kunna säga, att dess tillfredsställande är något oandligt och därför människan ovärdigt.
Vore nu människan blott ett andligt väsende,485 ord vid fosterländska st.-f. gustaf-adolfsfest i upsala.
så behöfde lion ej häller tillfredsställa densamma, men nu är hon äfven sinnlig, och därför vore det en absurditet om hon trodde sig kunna frigöra sig från detta sinnlighetens kraf.
På samma sätt förhåller det sig med den i den sinnliga världsordningen grundade stridslagen.
Söka vi undandraga oss denna, så förneka vi själfva verkligheten.
Detta är hvad man kallar falsk idealism, och ali sådan leder blott till sin egen motsats.
Om man nämligen upphörde att göra motstånd mot våldet, då skulle våldet just triumfera, styrkan bli högsta lag, ty alla de brutala krafterna inom mänskligheten skulle då få fritt spelrum, både inom samhället och mellan samhällena.
Medeltidens feodala förtryck är exempel på det förra.
Ty det uppkom just därigenom, att en del af folket — de ofrälse — upphörde att fullgöra sin försvarsplikt.
leke åstadkommo de därmed att ali strid upphörde, utan tvärt om att de, som fortfarande egnade sig åt vapnens bruk, grundade ett det fullständigaste våldsregemente, hvars offer de vapenlösa blefvo.
Och på samma sätt går det med hvarje folk, som sviker sin försvarsplikt.
Det afväpnar ej därigenom sina grannar, utan frestar dem blott till öfvervåld, och försöken att realisera fredsutopierna äro därför mer än något annat egnade att låta » mordtid och stormtid » gå öfver världen.
Skola vi då förkasta såsom orimligt Kristus ' fridsbud?
Nej, men vi skola anse det som en hälsning från den andliga värld, såsom hvars målsman han här uppträdde och i hvilken vi ock äro ämnade att vara medborgare, oss gifvet till ett ideal, efter hvars realiserande vi här skola sträfva.
I denna andens värld gäller det budet absolut, och för att framhålla detta har Kristus också framställt det i absolut form, på det att det må blifva oss en ledstjärna, hvars ljus ej af något fördunklas.
Men att jordevandraren följer stjärnans ledning, det innebär ej, att han förnekar sin bundenhet vid jorden, söker färdas fram under den förutsättningen, att han kan fritt höja sig i rymden till stjärnans omedelbara närhet — ett sådant försök skulle blott låta honom fullständigt hamna i gruset — utan det innebär, att han under sin vandring på jorden och enligt de för en sådan vandring gällande lagarne låter sig ledas till ett mål.
Alla de i vår förnuftiga natur grundade krafven äro oss ämnade till dylika ledstjärnor under vår jordiska vandring.
Vi skola ej tro oss genom dem lösta ur sinnevärldens villkor, utan vi skola med deras hjälp söka göra oss till herrar öfver dessa villkor, så att de blifva medel i förnuftkrafvens tjänst eller vi åtminstone endast så till vida underkasta oss deras välde, som detta kan ske utan kränkande af vår högre naturs lagar.
Tillämpas detta på stridens naturlag, vare sig den gäller folk eller individer, då blir striden berättigad, för så vidt rättvisan endast genom strid kan upprätthållas; eller den enda strid som är människan värdig, det är en sådan, som har friden till sitt mål och får förmildras af barmhärtighet och försonlighet.
Så, men endast så kan gudsrikets fridslag åtminstone till någon del realiseras här, och det blifva » frid på jorden och människorna en god vilje ».
Men söka vi realisera486 ORD VID FOSTERLÄNDSKA ST.-F. GUSTAF-ADOLFSFEST I UPSALA.
den utan att taga hänsyn till jordlifvets lagar, så att vi lemna mänsklighetens sinnliga krafter fritt spelrum, då blir det i stället strid på jorden och människorna en ond vilje.
Den strid, i hvilken Gustaf Adolf lät sitt lif, den var icke en rof-lystiiadens och hatets strid, utan just en strid för frid och god vilje.
Och hvem känner ej, hur han ständigt sträfvade att förmildra krigets hårda nödvändighet genom skonsamhet och humanitet.
Därför var ock hans strid berättigad, och därför kunna vi, både folket och individen, med frimodig beundran blicka upp till honom just i hans hjältelif och hjältedöd och hämta styrka och kraft af det föredöme han däri gifvit.
Men, kan man säga, låt vara, att Gustaf Adolfs strid var berättigad; den var en strid för en hög idé, för mänsklighetens framåtskridande.
Men är striden också berättigad, när det gäller blott ett särskildt land, kanske blott någon gränsprovins?
Jag ber då att få säga, att enligt min tanke är intet mera skeft än att fatta Gustaf Adolf såsom en protestantismens korsriddare, som kastade sitt folk i ett förödande krig blott för att hjälpa Tysklands protestanter.
Hade han så gjort, så skulle hans strid ej varit berättigad, huru vackert ett sådant handlingssätt än vid en ytlig betraktelse kan synas.
Då hade han i själfva verket blott handlat så som sin olycklige namne Gustaf IV Adolf, denna bedröfliga karrikatur på våra stora » kungatankar », ty äfven Gustaf IV Adolf kastade sig i kriget af verklig kärlek till rätt och sanning; då han grep till svärdet, var det icke af roflystnad, maktbegär eller fåfänga utan för att sätta gränser för orättvisan och våldet, men den orättvisa han ville stäfja hade ej begåtts mot hans folk, och därför — ej blott därför att han så ömkligt misslyckades — framstår hans politik såsom ett Donquixoteri.
Den enskilde må hafva lof att strida för idén i allmänhet, men en regent, som inlåter sig i krig, han drager faror utan tal öfver ett helt folk, öfver millioner andra än sig själf, och därtill är han ej berättigad, om ej detta folk, dessa andra, ha ett omedelbart intresse, af krigets mål.
Men Gustaf II Adolf var ej en fantast, utan en fosterländsk statsman.
Därför och blott därför att reaktionen i Europa var en fara för hans eget folk, kastade han det i striden, blott därför, att Sveriges säkerhet endast genom reaktionens besegrande i Tyskland kunde betryggas, ansåg han sig berättigad att fordra det Sveriges söner skulle gjuta sitt blod på Tysklands valplatser.
Man läse protokollen öfver rådssammankomsterna i Upsala den 27 Oktober och 3 November 1629, då han vann rådets bifall till kriget.
Sveriges betryggande genom reaktionens bekämpande — det är A. och O. i hans långa bevisföring för krigets nödvändighet, och till yttermera visso yttrade han efter vunnet bifall: » Jag befinner intet tjänligare till vår säkerhet, reputation och äntlig frid än att man animose griper fienden an.
Ty jag hafver ingen annan intention därmed än patriæ utilitatem.
Satur sum gloriæ ut ampliorem non petam.
Ergo förser jag mig, det I icke mena mig vanam gloriam eller annan orsak härtill hafva utan solam487 ORD VID FOSTERLÄNDSKA ST.-F. GUSTAF-ADOLFSFEST I UPSALA.
utilitatem et securitatem patriæ. » Men visserligen räddade han genom sitt uppträdande reformationen i allmänhet och därmed mänsklighetens framtid.