Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har nemi. sagt, att fordom var det ett ganska allmänt missbruk, att man tillät afräkning af lednadskostnaden ; men på sednare tider, så lydde mina ord, har man likväl genom nya föreskrifter sökt motarbeta detta missbruk, och dermed afsåg jag just den § i nu gällande Bevilln.förordn., som af Gr.
Mörner åberopades.
Hr Printzenskölds anmärkning, att jag skulle hafva talat om inkomsten, då han afsåg kapitalet, så förfaller äfven denna anmärkning, då man besinnar, att inkomst af kapital, lika väl som all annan inkomst, beräknas efter år.
Har kapitalet under året, till följd af ökade lefnadskostnader, minskats, så följer ju deraf att beskattningen också blir mindre.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propus. , blef Utskrts förslag bifallet.
Utsk:ts hemställan ronde ett tillägg till 2:dra mom:t uti punkten 2, samt förslag till punktens lydelse.
Bif öl los.
Utsk:ts hemställan ronde punkten 3 och förslag till punktens lydelse.
Då detta förslag förra gången förevar, gjorde jag i afs:de på frälse-räntornas förvandling till kapital erinran derom, att om de löstes efter medeimarkegångs-pris, borde detta pris också blifva grunden för deras upskattning.
Jag får vid detta mom. göra enahanda erinran, samt anser att det bör ega denna lydelse: »Indelta räntor, om de lösas efter års markegångs-pris, lika som andra i spannmål eller persedlar utgående löner, uptagas till det kontanta belopp, de efter sednast för orten fastställda markegångspris utgöra.»
Sedan de löntagare, hvilka ännu äro Berättigade att upsäga de indeldta räntorne till leverering in natura, algått, blir medelmarkegångspriset rätta upskattningsgrunden; men med afs:de på ännu förhanden varande förhållanden tror jag, att en ofullständighet vidlåder detta mom.
Den siste värde talaren har visserligen fullkomligt rätt deruti, att de fleste indelta löner komma efter några år att lösas, icke efter årets markegångspris, utan efter medelmarkegångspris.
Men denna anmärkning, så riktig den är, har dock icke tillämpning på detta mom.; den hade det i afs:de 214 Den 22 Augusti e. tn. på frälseräntorna; ty der stod det »års-markegångspris», hvaremot här står »för orten faststäildt markegångspris».
Detta kan vara af två slag: det ena års- och det andra medelmarkegångspris.
För orten faststäildt markegångspris passar på båda ställena.
Jag kan således icke finna annai: än att förslaget är alldeles riktigt, och finner ingen tvetydighet deruti, utan stadgandet kommer troligen att tillämpas på sätt Gr.
Mörner önskar, så vida det blir antaget.
Jag vågar tro, att den siste värde talarens framställning icke är fullkomligt riktig.
Arspriset ingår såsom en faktor vid bestämmandet i medelmarkegångs-priset, men för hvarje år bestämmes dessutom en års-markegång.
Denna sednare utgör hvad“som efter det gamla begreppet menades med markegång.
Medelmarkegången kan i nu ifrågav:de fall icke tillämpas.
Skulle man utgå från den åsigt, som Gr.
Lagerbjelke yttrat, skulle det blifva åt taxerings-komitéerna öfverlåtet att bestämma, antingen det ena eller andra lösningspriset skulle tjena till efterrättelse.
För att undvika all otydlighet i detta hänseende, vore min anhållan, att det skulle utsättas att löner etc. uptagas till det kontanta belopp, efter hvilket lösen för dem utgöres.
Ars-pris och års-markegång äro två helt och hållet skiljda saker.
Vid markegångssättningen fastställes särskildt års-markegången.
Det är den, som skall gälla för året.
Sedan fastställes en medelmarkegång, som gäller vid andra tillfällen; men slutligen fastställes äfven års-pris, som göres blott för att ligga till grund för bestämmande af medelmarkegången, som är ett medium af de sista 10 årens årspris.
Herrarne torde således finna, att någon förblandning icke kan upstå af dessa tre olika saker.
Då det står: »Indelta, likasom andra i spanmål eller persedlar utgående, löner uptagas till det kontanta belopp, de efter sednast för orten faststäildt markegångs-pris utgöra», så är det väl alldeles gifvet, att det oskall uptagas efter sednast för året uptagna markegångspris.
Arspriset kan under intet förhållande tillämpas; ty det användes aldrig för annat ändamål, än att ligga till grund för uträkning af medelmarkegången.
.lag kan således icke finna annat, än att §:n skall blifva tillämpad på sätt Gr.
Mörner önskat, och jag anhåller derföre fortfarande om bifall till Utskits framställning.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder icke afgifvits något annat bestämdt yrkande än om bifall till Utsk:ts förslag, blef propos. derå framställd och med ja besvarad.
Utsk:ts yttrande om öfriga innehållet af punkterna 2 och 3. II.
Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att sedan R. o.
Ad. numera godkänt Utsk:ts förslag till dessa punkters lydelse, torde Deri 22 Augusti e. m 215 ifrågav:de yttrande ej föranleda till någon annan åtgärd än att läggas till handlingarue. ltopades ja. § 8.
Utskits hemställan om lista momits lydelse.
I afside på denna § torde skäligen kunna anmärkas, att ett bifall till densamma skulle alltför mycket inveckla taxerings-förrättningarne.
Det kan nemligen tagas för afgjordt, att om man samvetsgrannt upptager en persons inkomster, så upgå de äfven för dagakarlen till åtminstone 300 rdr om året.
Man skulle således genom att antaga g.-n göra nödvändigt, att verkställa särskild taxering och debitering för nästan hvar och ew medlem af samhället.
Deremot hade komiterade, såsom mig synes med rätta, föreställt sig, att någon taxering icke borde komma i fråga förr än inkomsten öfverstege 400 rdr.
Jag medgifver att äfven detta belopp är ganska lågt, och att detsamma i många fall öfverskrides af personer, som knappast beliöft komma under debitering.
Men det vore en upoffring för statsverket, sedan alla fixa afgifter blifvit afskaflfade.
Sätter man deremot det skattfria beloppet högre än 400 rdr, så vore det nästan att inbegripa allt för många under denna kategori.
Deremot synes det mindre nödigt, att ett afdrag från inkomsten af 50 rdr för hvarje hemmavarande minderårigt barn eger rum; ty ett sådant afdrag skulle för mången icke utgöra mer än 50 öre, och jag tror att det är onödigt att för en sådan obetydlighet inveckla förhållanderna.
Jag får derföre anhålla, att R. och Ad. ville antaga Hr Schwartz’s reservation, hvilken lyder sålunda: »Bevillning för inkomst af kapital eller arbete eger icke rum, när alla de utaf kapital eller arbete upkomna års-inkomster, sammanräknade, icke upgå till 400 rdr.» »När alla de utaf kapital och arbete upkomna års-inkomster, sammanräknade, icke öfverstiga 1800 rdr, äro 300 rdr deraf fria från bevillning.»
På detta sätt skulle alla de, hvilkas årsinkomster icke upgå till 400 rdr, vara alldeles fria från bevillning, och med dem behöfdes således ingen åtgärd vidtagas; men på det att icke beskattningen måtte hvila alltför tungt på den minsta inkomsten, finge pä den skattdragande inkomsten afdragas 300 rdr, ända till dess beloppet upginge till 1800 rdr.
Den, som således hade 400 rdr, finge i sjelfva verket icke skatta för mera än 100 rdr, således en rdr, och det torde icke vara för mycket.
Jag anhåller således om afslag å Utsk:ts och bifall till Hr Schwartz’s förslag.
Denna § handlar om undantag från de i 6:te §:n gifne föreskrifter.
Den åsyftar att bereda befrielse från skatt för den stora klass af medborgare, hvilkas inkomster antagas icke upgå till ett visst minimi belopp.
Men genom den föreskrifna 216 Den 22 Augusti e m. särskilda upskattnitigen af hvars och ens inkomster och utgifter, till utrönande af huruvida de förra upgå till eller öfverstiga det fastställda minimum, kommer ett högst betydligt besvär att tillskyndas taxerings-komitéerna.
Den gamla stadgan hade för hela denna stora kategori af personer, emellan hvilkas inkomster och utgifter föga skiljaktighet upstår under det ena året emot det andra, och hvilka äfven synas med alside häruppå kunna utan serdeles förlust för dem eller för det allmänna indelas i vissa grupper, vissa bestämda afgifts-belopp, eller ock ovilkorlig befrielse från afgift; nu deremot skulle man nödgas anställa undersökningar, huruvida någon mindre betydlig skiljaktighet i års-inkomst förefinnes emellan den ene och andre.
Jag skulle tro, att det varit nyttigt om den i gällande förordning gifna utvägen, äfven i den nya författningen blifvit bibehållen, och för min del hyser jag den öfvertygelse, att, om man äfven nu, för begäret att hafva en systematisk upställning, icke tvekar att ålägga taxerings-komitéerna ett drygt arbete, så skall det inom kort komma att visa sig, att föreskriftens tillämpning blir omöjlig, och att, om man ej vill öfverse dermed, att en mängd personer blifva obehörigen befriade från att erlägga bevillning, så kommer man att återgå till det mera enkla och praktiska sätt, som för närvide eger rum.
Jag afser härmed beskattningen af de i §§:na 10 och 27 i gällande författning omnämnda personer, hvilka väl kunna antagas i allmänhet hafva en inkomst öfverstigande 400 rdr, men för hvilka bestämda afgifter nu äro fastställda.
Då emedlertid, på sätt jag förut i dag yttrat, jag icke eger någon förhoppning att kunna göra denna åsigt gällande, har jag endast velat framställa den såsom min enskilda tanke i frågan.
För öfrigt anser jag mig, för att icke onödigt behöfva uptaga lt. o. Ad:ns tid, böra hänvisa till några artiklar rörande detta ämne, som under åtskilliga dagar funnits införda i tidningen »Nya Dagligt Allehanda».
Deruti finner man på ett ganska öfvertygande sätt ådagalagdt, huruledes i nu gällande sladganden billighet och enhelheten äro förenade med säkerheten för att staten får åtnjuta sina påräknade intrader.
Jag tror icke, att man vinner något vid att öfvergå från ett bepröfvadt godt till ett förmodadt, men ovisst bättre.
Jag tror således, att då man hade en författning, som gjorde billigt afs:de på den i mindre förmögna omständigheter varande klassens rättvisa anspråk på lindrigare beskattning, hvilken var lätt tillämplig och öfver hvilken klagomål icke försports, så hade man icke bordt öfvergifva densamma för begäret att systematicera oell underkasta alla lika beskattning.
Det är klart, att 1 procent, tagen af den, som endast eger 400 rdr, faller på denne mera tungt, än samma procent utkräfd af den, som eger flere tusen rdr.
Härpå gör också gällande Bevilln.förordn. skäligt alside.
Det förslag, som af Hr Schwartz framställts, tror jag icke vid tillämpningen kunna komma att leda till serdeles gagneliga följder.
I händelse det skulle vinna framgång, skulle icke några upgifter vidare afgifvas, hvarken af den, som har kapital, eller af den, som drifver rörelse.
Det blir då endast berednings-komitéer - Den 22 Augusti e. m. 217 nas subjektiva upfattning, huruvida en person eger 400 rdrs inkomst eller ieke, som kommer att utgöra grunden för hans frikallande från bevillning eller hans förpligtande att sådan vidkännas.
I sådan händelse synes mig vissheten, att beredningskomitéerna icke begå misstag, fullkomligt lika stor, antingen de antaga att personen har 300 eller 400 rdr.
I af:de på följderna af de nuv:de fixa afgifterna, ber jag att för R. o. Ad. få berätta hvad som tilldrog sig i en taxeringskomité, der jag var ledamot.
Inora det distrikt, der jag var boende, finnas två egendomar; den ena mycket stor, men med obetydligt mantal, mellan 3 och 4, doek icke fullt 4 mantal, förvaltades af en f. d. militär, som hade en icke obetydlig årsinkomst.
Den andra egendomen deremot var jemförelsevis ganska liten, ehuru den var öfver 4 mantal, och der fanns blott en rattare.
Taxeringskomitén beslöt dock att på den stora egendomen taxera den f. d. militären såsom en simpel rättare, hvaremot på den mindre egendomen rättaren taxerades som inspektor.
Väl anfördes besvär deröfver, men beslutet fastställdes.
Beträffande anmärkningen emot Hr Schwarz’s förslag, att det leke skulle medföra någon egentlig förändring i nuv:de förhållanden, ber jag att få anmärka, att man väl kan antaga, att de flesta statdrängar på landet, ehuru de i allmänhet hafva en årlig inkomst af 300 rdr, dock icke hafva 400 rdr; till denna klass höra arbetare, och det torde icke vara skäl, att hopblanda dessa med dem, som skola beskattas efter inkomst.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Hr Schwartz’s förslag.
Jemte det jag till alla delar förenar mig i de anm.r, som blifvit anförda af Gr.
Mörner, ber jag att få tillägga, att efter hvad erfarenheten visat, måste det komma att höra till undantagen, att, bland den stora industriälskande mängden af menniskor, inkomsten kommer att upgå öfver det belopp, eller 1,800 rdr, hvilket, är bestämdt såsom det, då 300 rdr komma att från beskattningen undantagas.
Jag anser det nemi. gifvet, hvilket ock af erfarenheten bekräftats, att ett allmänt bemödande då skall upstå, att aldrig upgifva sina inkomster till högre belopp, och om Hr Schwartz’s förslag antages, är jag öfvertygad om att många handtverkare, som nu betala bevillning till staten derföre, att en viss summa klassvis är bestämd, för hvilken skatt skall erläggas, dä komma att städse uptaga sina inkomster till det belopp, som berättigar till fullständig befrielse.
Hvad staten skall komma att förtjena på en författning, som hvilar på sådana grunder, det hemställer jag till Eder, Mine Hrr, att bedöma.
För min del tror jag att just de grunder, som man här vill tillämpa, skola motverka det dermed åsyftade ändamålet, och jag hade derföre önskat, att man med mera varsamhet, än nu skett, vidtagit förändringar i de af mångårig erfarenhet pröfvade stadganden, som nu gälla för bevillningens uttaxerande af den stora allmänheten.
218 Den 22 Augusti e. m.
I anleda, af det beröm och loftal, som up repade gänger blifvit uttalade öfver nu gällande BevillmsFörordu., anser jag mig böra yttra en rakt deremot stridande åsigt..
Då jag haft förtroendet att vara ledamot i Bevilln.komitéen, har jag ansett som en pligt att lära känna nuv:de författning så noga som möjligt.
Jag företog mig derföre att genomläsa taxerings- och pröfningskomitéernas protokoller för hela året; deraf fann jag ett så ofantligt virrvarr i stadgans tillämpning, att jag både hoppas och är öfvertygad om att något dylikt icke kan komma att inträffa vid tillämpningen af den nya författningen.
De omtalade minimiafgifterna, som man nu vill bibehålla för att äfven få de fattigare personerna beskattade, anser jag hvarken lämpliga eller billiga; ty »tvifvelaktigt är det vida bättre att mången, som måhända borde vara skattskyldig, blir skattfri, helst då man besinnar, att städernas innevånare, för hvilka bevillningen nu är orimligt hög i förhållande till hvad den utgör för andra, just till följd deraf blifva påförda förhöjda komunala bidrag, hvilka rätta sig efter den allmänna bevillningen, och som för den mindre bemedlade handtverkaren och borgaren äro högst tryckande och betungande.
Jag hoppas och förmodar, att det hädanefter icke skall blifva någon brist i bevillmsinkomsten, och det är mig en stor tillfredsställelse att veta att den icke uttages af de allra fattigaste.
Det är äfven med fägnad jag hör, att Bevilln.Utsk:ts ordförande icke biträdt det förslag, som här blifvit af Utsk:t framstäldt, nemi. att afkortningar skulle ega rum för minderåriga barn.
Det obehag, besvär och krångel vid räkenskapernas afslutande, som deraf naturligtvis skulle förorsakas, torde utgöra tillräckliga skäl att icke biträda detta förslag.
För min del har jag ansett, att en graderad skala borde införas för de mindre inkomsterna, på sätt nu eger rum för tjenstemännens löner.
Men då icke denna åsigt inom Utsk:t kunnat blifva gällande, och då jag anser det af komitéens pluralitet framställda, samt nu af Gr.
Lagerbjelke hufvudsakligen förordade förslaget, ojemförligt bättre än Utsk:ts sednare förslag, auhåller jag om bifall till det förra.
Dock synes mig den modifikation kunna göras, att 400 rdr afdrages från den inkomst, som icke öfverstiger 1,800.
Det är med en sådan förändring, som jag önskar bifall till Hr Schwartz’s förslag.
Hr Stuart har förklarat sig känna tillfreds ställelse deröfver att genom antagande af förev:de förslag till Sevillu.förordn., skatterna icke skola komma att utpressas af den fattigaste.
Jag åter måste förklara, att jag för min del tror mig Lafva anledning befara, att förhållandet kan blifva alldeles motsatt; ty det skulle kunna hända att det egentligen blir just dessa personer, sorn komma att på det noggrannaste efterhållas, och jag anhåller att få anföra några skäl till stöd för detta mitt antagande.
Hvarje kapitalinkomst, den må vara aldrig så liten, hvarje arbetsförtjenst, den må vara aldrig så inskränkt, skall upgifvas och beskattas, och derjemte skall hvarje nådegåfva uptagas såsom beskattningsbar inkomst. leke ens de 12 rdr, som en gratialist Deri 22 Angust! e. m. 219 från krigsmanshuskassan upbär, äro derifrån undantagna.
För nårvide äro alla arbetare på landet fritagna från beskattning; roen enligt Utsk:ts förslag skola de beskattas, så vida de hafva mera än 400 rdr om året.
I den af mig omnämnda artikelserien i Dagligt Allehanda finnes upgifvet och utredt, att en gesälls lefnadskostnad upgår till ungefär 500 rdr.
Han måste således beskattas efter denna inkomst, hvaremot han för narv:de blott betalar 1 rdr.
Nu beskattas icke pensioner, icke sådan inkomst, som pauvres honteux åtnjuta; men dessa skola efter förslaget erlägga skatt.
Således, ehuru det kan synas påkostande, måste jag likväl fortfara i min åsigt, att, enligt Utsk:ts förslag, beskattningen kan blifva vida strängare just för den fattigare befolkningen, än nu är händelsen.
Ett ytterligare bevis derpå!
En näringsidkare, han må drifva aldrig så stor rörelse, behöfver icke lemna någon upgift deröfver; men han skall lemna särskild upgift öfver alla de personers löneförmåner, som äro i hans tjenst; man är icke angelägen att få veta, hvad grosshandlarens rörelse inbringar, men deremot hvad hans bokhållare och hushållerska hafva i lön, derom vill man hafva noggrann upgift.
Jag tror således att den stora tillfredsställelsen med förslaget låter betydligt nedpruta sig.
Då de siste värde talarne på förhand gjort åtskilliga anmärkmr mot den föreskrift, som förekommer i sista delen af Utsk;ts förslag, får jag endast med några få ord nämna, att när vi komma till denna del, ämnar jag med min röst icke biträda det deruti framstälda förslag, utan anhåller om afslag derå.
Sedan öfverläggnitigen förklarats fulländad, yttrade H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att, i afs:de å förevide morn., blifvit utaf Gr.
Lagerbjelke yrkadt, att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts förslag, måtte besluta, att mom:t skulle erhålla följande lydelse: »Bevillning för inkomst af kapital eller arbete eger icke rum, när alla de utaf kapital eller arbete upkomna årsinkomster, sammanräknade, icke upgå till 400 rdr.
När alla de utaf kapital eller arbete upkomna årsinkomster, sammanräknade, icke öfverstiga 1,800 rdr, äro 300 rdr deraf fria från bevillning»; och hade Hr Stuart jemväl anhållit om bifall till detta förslag, dock med den förändring, att det i slutet af mom:t förekommande ordet 300, skulle utbytas mot 400.
Härefter blef propos. å bifall till Gr.
Lagerbjelkes förslag framställd och med ja besvarad.
Utsk:ts sednast å sid.
18 afgifne yttrande, R. o. Ad. lät härvid bero Utsk:ts förslag till lydelse af mom. c. Frih. Palmstjerna, Carl Fredrik:
Det torde icke hahr 220 Den 22 Augusti e. m. va varit Bevilln Utsk:ts ledamöter bekant, att vaktmästarne inom UtrikesDep:tet, lika väl som tjenstemännen derstädes, aflönas gemensamt af Svenska och Norska statsverket.
Då Utsk:t med rätta ansett billigt, att embets- och tjenstemännen inom nämnde Depart. icke erlägga bevillning till Svenska statsverket för den del af deras aflöning, som utgår ifrån Norige, torde billigheten jemväl fordra, att samma förmån tillkommer vaktmästarne.
Jag vågar derföre anhålla, att g-.n så förändras, att efter orden »embets- och tjenstemän» intagas orden »samt vaktbetjente».
Det förhållande, hvilket den siste värde talaren påpekat, var visserligen för Utsk:t fullkomligen bekant; men då det är så, faller också af sig sjelft, att den fördel, som embets- och tjenstemännen ega, äfven tillkommer vaktbetjeningen.
Jag anhåller således om bifall till §:n.
För tillfället har jag icke StatsUisk:ts Betänk. ang:de 3:dje Ilufvudtiteln till hands; men jag skulle tro att för vaktbetjeningen i UtrikesDepart:t äro lönerna fastställda på stat likasom för samma betjening inom de öfriga Departm.
I sådant fall kan jag icke finna, att någon förändring i nu föredragna § är af nöden.
Det är, såsom Gr.
Mörner ganska rik tigt anmärkt, verkliga förhållandet, att lönerna för vaktbetjeningen inom UtrikesDepart:t äro upförda på stat, men på samina stat, som gäller för Depart:ts embets- och tjenstemän, nemi. på en för båda rikena gemensam.
Efter denna uplysning vågar jag hoppas att mitt förslag måtte bifallas.
Jag kan icke alldeles ännu instämma med den siste värde talaren.
Det är temligen gifvet, att vaktmästarne inom UtrikesDepart:t hafva rätt till pension på Allm.
Indragningsstaten, äfvensom i Civilstatens pensionskassa.
Om hela deras lönebelopp och icke någon qvot deraf grundlägger pensionsrätten, så vågar jag tro, att vid detta tillfälle icke någon skillnad bör för dem göras.
Men om förhållandet är att de, likasom Utrikesministern, pensioneras af kabinettskassan, då förfaller min invändning.
Jag ber om ursäkt, att jag uppehål ler E. o. Ad:ns tid; men det är angeläget för mig, att försvara mitt yrkande.
Jag anser nemi. icke, att det är fråga om vaktbetjeniugens pensioner, utan blott om den stat, hvarifrån deras aflöning utgår.
Denna är af R.
St:r, enl. K. M:s förslag, till större delen bifallen, och blott några af de deruti förekommande punkter skola dragas under omröstning i Förstärkt StatsUtsk.
Det förefaller mig likväl som om den anm., Gr.
Mörner gjort, är befogad.
Det är åtminstone klart, att när bidrag lemnäs från begge rikena, så är det icke utproportioneradt I)e n 22 Augus ti e. m. 221 till någon viss grad för livarje tjensteman.
Plågan är då, om i den lön, som vaktmästaren har, ingredierar något af de Norska medlen.
Hvad som skall bestämma den saken är just det förhållande, som Gr.
Mörner anfört, nemi. vaktmästarnes pensionsrätt.
Erhålla de nemi. af Svenska statsverket på indragningastat pension, motsvarande deras fulla lön, så är det ju klart att denna lön utgår från Svenska statsverket; eller också upstår ett annat och besynnerligt förhållande, nemi. att Svenska indragningsverket skal! betungas för dessa personer med högre utgifter, än hvad den Svenska lönen utgjort.
Detta förefaller mig vara ganska klart, och således om pensionen på indragniugsstaten verkligen lemnäs till fullt belopp efter hvad lönen utgjort, så torde tvifvelsutan ingen afkortning å denna lön böra ega rum i och för bevillningens bestämmande.
Jag tror vid sådant förhållande, att det är bäst att antaga den föredragna §:n oförändrad.
Det lider intet tvifvel, att ju Gr.
Mörners upgift derom, att en vaktmästare vid UtrikesDepart:t likaväl som vid andra embetsverk får såsom pension upbära hela sin lön på indragniugsstaten.
Det förhållande skulle således verkligen inträffa, att en vaktbetjent skulle komma att, sedan han upnått den ålder, som är föreskrifven för upförande å indraguingsstat, betala en högre bevilln. under den tid han är tjenstgörande, då han upbär sin lön på UtrikesDepart:ts stat.
Det är väl ändock, enl. min öfvertygelse, en temligen stor orimlighet, och om jag äfven antager, att vederb:de Chef för UtrikesDepart:t möjligen delar anslaget från Norska statsverket så, att jemväl vaktmästaren får någon del dera*, tror jag icke att det bör berättiga denne att upflyttas till lika värdighet med ministerstaten, hvilket måhända för honom vore en opåräknad uphöjelse.
Han är och måste vara en Svensk undersåte.
Följaktligen tror jag det vara bäst att låta vaktmästaren vid ifrågav:de Depart. vara, hvad han är, en underordnad betjent i Svensk tjenst, som måste finnas i så väl StatsDepartm som Rikets Kollegier och våra Rätter i allmänhet.
Jag afstyrker således det tillägg, som Frih. Palmstjerna äskat.
Jag ber blott att med afstde å hvad Gr. af Ugglas yttrat få uplysa, att sedan den från både Svenska och Norska statsverken gemensamt utgående stat för UtrikesDepartisExpedition blef gällande, har icke någon vaktmästare blifvit upförd på allm. iudragningsstaten, hvadan således något prejudikat derutinnan icke förefinnes.
Mig synes således, att då en vaktmästare kommer i fråga till erhållande af pension, så bör man taga i betraktande, huru mycket han åtnjutit af Svenska statsverket.