Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det faller af sig sjelft, att om en lägenhet öfverlåtes på en annan med rättighet för denne sednare att utan den förstes hörande få öfverlåta lägenheten på tredje man; så kan en sådan öfverlåtelse äga rum, utan att hemmansiunehafvarens tillstånd dertill behöfver begäras; hvaremot och derest ett sådant villkor icke finnes betingadt uti öfverlåtelseacten emellan hemmansinnehafvaren och den person, på hvilken jordlotten blifvit öfverlåten, denne sistnämnde, ulan hemmansinnehafvarens tillstånd, icke äger alt under någon form lägenheten på annan upplåta.
Mig synes således lämpligare böra emellan orden tillstånd och på annor man öfverlåta insättas orden: så framt icke annorlunda aftaldt är.
Derigenom tror jag meningen blifva tydlig och klar.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, då särskilda anmärkmr blifvit gjorda vid de olika momenten, R. o. Ad. torde finna att propos. borde framställas å hvarje mom. särskildt; och hemställde Hr Landtm, nu, sedan lian först upptagit de anmärkntr som blifvit gjorda, om R. o. Ad. behagade bifalla i mom. af 7 §:n.
Hr Landtm, bemslällde derefter, om R. o. Ad. ansåg, alt, på sätt Hr von Hohenhausen föreslagit, det uti 1 mom. innefattade förbud borde utsträckas äfven lill utarrendering af lägenheter.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg att, på sätt Frih.
Cederström yrkat, efter ordet öf 20 H. 10 74 Den 6 Februari f. m. verinia borde tilläggas orden: så framt ej annorlunda aftaladt är.
Denna propos. blef icke af R. o. Ad. bifallen, ulan blef i snom. godkändt med det bär ofvan beslutade tillägg.
Måhända torde jag bora upprepa mitt förslag, som gick derpå ut, att i i §:n skulle tilläggas ordet utarrendera emellan orden tillstånd och på annor nian öfverlåta, samt att i 2 mom. skulle tilläggas efter orden ”sorn vid upplåtelsen tingade blifvit, ” dock bör arfskifte ske i 11 o 111 år och dag, så att lägenheten en enda person tillfaller.
Sker icke så, åge hemmansägaren lösningsrätt.
Detta förslag blef icke af R. o. Ad. bifallet, utan god-1 kände Ståndet, uppå särskildt framställda propositioner, så väl 2 som 3 morn. af 7 §:n. 8:d e §: n.
TJtsk:ns föcslag bifölls. 9: d e § : n.
Enligt redactionen i denna § behöfver hemmansägaren, som till andra upplåtit delar af hemmanet, icke besvära sig med uppbörden af afgälden för dessa smärre delar utan kan öfverlemna det åt kronobetjeningen.
Dervid skall undersökas, huruvida afgälden finnes vara af lägenhetsinnehafvaren för året betald.
Sådant leder till mångfalldig vidlyftighet utan att tjena till något, Då hela författningen går derpå ut, att afsöndring och upplåtelse skall vara grundad på besultenhet, och att det hemman, hvarifrån afsöndring sker, skall tillgodonjuta afgäld från de afsöndrade delarna, så synes all kronobetjeningens inblandning uti uppbörden för de afsöndrade delarna vara obehörig såsom blott tjenande till uppehåll och vidlyftighet, hvarföre jag anser denna § böra erhålla denna enkla lydelse: ”Hemmansägare uppbäre sjelf den afgäld, som för upplåten lägenhet erläggas bör.”
Jag anhåller att Hr Frih. o. Landtm, täcktes framställa propos. till antagande af denna förändring.
Efter framställda propositioner till bifall dels å Utskais dels å Hr von Hohenhausens förslag, blef slutligen Utsk:ns förslag af R. o. Ad. antaget.
1 o : d e § : n. Hr von Hohenhausen:
Uti denna § förekommer en tvetydighet.
Den innehåller, att om någon genom alf erhållit lott i hemmansdel af den i 1 §:n 1 mom. omnämnda natur, och om samma lott är så ringa att han ej efter grunderna i 1 cap. af denna förordn. kan få den besitta-; så är lian berättigad alt vinna utbrytning för sin loll un - Den 6 Februari f. m. 75 der full äganderätt i en så beskaffad lägenhet, hvarom 1, 2 och 4 §§:t,e af detta capilel handla; men dessa §§ handla endast om afsöndring af jord på lifstid eller viss tid.
Äfven jag anser §:n böra så fattas, att om en arfvinge åstundar att i arf taga en lagenhet på lifstid eller på viss bestämd tid, d. v. s. på 5o år, så må sådant äga rum; men jag har hört flera jurister anse att en sådan afsöndring med full äganderätt skulle blifva en afsöndring för alltid.
Om stadgandet skulle så tillämpas, så blefve hela förordningen omändakastad; ty härvid förfares icke så som särskildt finnes föreskrifvet, när en lägenhet för alltid skall afsöndras; och om icke de föreskrifter iakttagas i fråga örn afsöndring för alltid, som blifvit stadgade, så skall, tvertemot förordningens afsigt, en mängd små lägenheter uppkomma, hvilka för alltid vore afsöndrade från hemmanen, och hvarå innehafvarne icke vore besuttne.
För Norrland har till befordrande af jordens odling samt folkökningen en särskild författning blifvit utfärdad om upplåtelse af sådan jord för all framtid under full äganderätt, hvaraf dock, emot författningens afsigt, följden blifvit en så stor tillökning uti faltigpersonalen, alt det varit nödigt att vidtaga sådana åtgärder för fattigförsörjningen, som den välbekanta anstalten inom Själevads socken, hvilken åtgärd visserligen är utmärkt men likväl väcker bäfvan i afseende på livad som kan förestå att göra för framtiden, då man besinnar alt Norrländska husslöjden, nemi. linnetillverkningen, blifvit en fabrikations- och machinstillverkning uti sådana länder som Schlesien, Holland och Frankrike, till många tusen menniskors olycka.
Detta har jag blott i förbigående velat nämna, för alt visa att man icke bör fästa så särdeles mycken vigt vid husslöjden uti olika provinser.
I öfverensstämmelse med hvad jag haft äran nämna, föreslår jag ali efter orden ”Vare han då berättigad att vinna utbrytning för sin lott under full äganderätt” måtte tilläggas orden ’’på lifstid eller på 5o år; ty då kommer detta stadgande att slå i öfverensstämmelse med hvad som förut är bestämdt.
Det tillägg till förevar. § den siste värde talaren yrkat, kan jag icke godkänna.
Denna § innehåller ett undantag från allmänna stadgande!. att några jordafsöndringar under full äganderätt icke fä iiga rum.
Undantaget består nemi. deruti, att vid skiftning af jord efter föräldrar eller andra anförvandter en lägenhet skulle under foll äganderätt få till arftagare afsöndras såsom ersättning för dess arfslott i hemmanet.
Huruvida ett sådant afsteg från den antagna principen bör till förmån för arfvinge äga rum eller icke, derom kunna meningarne varn delade; men derom har den siste värde talaren, så vidt jag kunnat förmärka, icke yttrat sig, utan liar han isynnerhet fristat sig dervid att detina § skulle vara 7° Den 6 Februari f. m. i strid med r, i och 4 §§:na af detta capitel; hvilket jag icke kan medgifva.
Jag får ännu en gång erinra att stadgandet i denna § innefattar ett särskildt undantag från föreskrifterna i i, i oell 4 §§'na, hvilket med dessa ganska väl kan stå tillsammans.
När i de åheropade §§:na icke är omtaladt annan afsöndring af jord, än den sorn sker på lifstid eller på viss tid, och dessa §§ uti förevar. § åberopas, så synes mig att detta stadgande måste på deni tillämpas.
Ett annat förhållande skulle innebära eludering af författningen ; och att utgifva en förordning, som genom andra stadganden går öfver ända, tjenar till intet.
På grund häraf och hvad jag förut anfört fortsätter jag mitt yrkande att det af mig föreslagna tillägget måtte äga ruin.
Utsk:ns förslag blef af R. o. Ad. bifallet. i i : t e § : n.
Utsk:ns förslag bifölls, 12: t e §: n. Hr Ribbing, Arvid:
Jag yrkar
Husets uppmärk samhet på i mom. i 12 §:n, emedan jag i ekonomiskt hänseende anser ingenting vara mera oriktigt att åtskilja än en måsse från den torra marken.
Denna åsigt delar jag med en af vår tids största ekonomer, som säger att en måsse väl i och för sig sjelf blott är en samling af förrullnade vegetabilier, men för ett hemmans fasta mark att anse som en under förflutna tider samlad skatt af oberäkneligt värde.
Den ömsesidiga nytta, som den fasta och sanka marken hafva af hvarandra, är af sådan betydenhet att ett hemman derigenom kan inom få år uppbringas till fördubbladt värde och derutöfver.
Att nu för everdeliga tider skilja en måsse från ett hemman, som af densamma kunde draga en så väsendtlig fördel, är ofta att för framtiden betaga hemmanet dess väsendtligaste styrka och stänga utvägen till den hastiga förbättring i landthushållningen, sorn skulle vinnas genom ömsesidigt stöd emellan den fasta och sanka marken.
På grund af hvad jag anfört anser jag lämpligast vara att helt och hållet alslå detta moment.
Jag får fästa den siste vär de talarens uppmärksamhet derpå, att den åsigt, för hvilken han ifrar, skulle förhindra adla större nyodlingar på större mässar och myror, som tillhöra en mängd hemman och hemmansdelar.
På Gottland finnas sådana måssan, uti hvilka flera hundra hemmansinnehafvare äga anparter, deraf Ulångfalldige icke utgöra mer några kappland.
All odling af sådana vidsträckta fält skulle förhindras, derest icke innehafvarne af de särskilda delarna uti dessa mossar finge till andra personer öfverlåta sina andelar deri.
Jag tror der - Den 6 Februari f. m. 77 före, alt det bör vara tillåtet att lill annor man upplåta sin andel uti måsse eller myra, icke blott då, såsom bår står, måssen uppgår till 8 tunnlands vidd, utan äfven då den utgör vida mindre rymd, emedan del blir omöjligt för innebafvaren att odla denna jordlapp, då den ligger i samfällighet med flera hundra personers andelar uti sådan måsse.
Jag bar af landshöfdingen i Upland hört, att i den provinsen stora hinder uppstått för odling af en måsse, delad på flera liander; och hvad Gottland beträffar kan jag vitsorda, att ny odling der är omöjlig, derest icke upplåtelse får äga rum.
I öfrigt får jag fästa uppmärksamheten derå, att jag anser ordet onyttig, som förekommer på andra raden af i mom. uti denna §. ieke vara lämpligt, utan bör det i stället beta föga nyttig, emedan en måsse, som kan användas på något sätt, icke kan sägas varn onyttig.
Hvad för öfrigt vidkommer frågan att för alltid från ett hemman afskilja dess andel uti måsse, så delar jag den åsigt, att en afgäld bör bestämmas att utgå lill hemmansägaren från den till hvilken måssen blifvit upplåten.
I min lanke bör derföre fj:n erhålla följande lydelse; "Hörer till hemman af den natur, som i i §:n omförmäles, sådan måsse, som odlingsbar men i dess närvar, skick föga nyttig är, och har hemmanet endast ringare andei i så beskaffad större måsse, göres ieke afseende på jordrymden; vill hemmansinnehafvare!! den lagenhet åt annor man, såsom i nämnda § sägs, för alltid eller på viss tid med skattefrihet lill odling upplåta etc.
Den siste värde talaren har trott, att, genom §: ns uteslutande, för framtiden skulle hindras de Större odlingsförelag af mässar och myror, som han ansett genom §:ns bibehållande skola uppmuntras och befrämjas.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att en mängd sådana mässar odlas nu utan att vara från hemmanen afsöndrade.
Genom afsöndring af en måsse kan visserligen en odling förr bringas å bane; men den varaktiga nytta, sorn genom en sådan odling åsyftas, skall förfelas, om måssen icke har understöd af hemmanet och dess fasta jord.
Jag vill i detta hänseende såsom exempel nämna
Daks måsse i Östergöthland äfen ofantlig vidd, hvilken, om jag minnes rätt, blifvit odlad på Statens bekostnad med stora ansträngningar.
Erfarenheten bar visat att afkastningen icke motsvarat odlingskostnaden.
Helt annat hade deremot förhållandet blifvit, om måssen indelats så, att de kringliggande hemmanen, sorn hafva fast mark bredvid, hade företagit odlingen, hvilken då blifvit nyttig, derigenom att den fasta och lösa marken ömsesidigt kunnat understödja hvarandra, dels genom påförning och inblandning af den lösare jorden i den fastare, der den verkar både som gödnings- och lösningsämne, dels tvertom genom påföring af fast jord, (ler eller sand) å måssjorden, hvarigenom denna göres fruktbarare, hvarförutan J8 Den 6 Februari f. ib. innehafvandel af en måsse eller kärrodlingslägenliet ofia lemnar heinmansinnehafvnren lillfii11 e för en lönande sysselsättning under sådana tider af året, eller viss väderlek, då annat arbete ieke tinnes eller later verkställa sig.
Det bogsta jag derföre skulle kunna medgifva af denna § vore att måsse linge från hemman afsöndras på viss tid, ty alt tillåta mässens afsöndring för alltid, vore att lägga ett stort binder i väveri för jordbrukets förkofran i landet.
Det är nemi. otvilvelaktigt att åkerbruket på många ställen i sednare tider blifvit ansenligen förbättradt genom påföring af käTrellér dyjord såsom gödnings- och lösningsämne.
Att nu vilja lägga hinder i vägen för sådant genom en så oklok författning, som denna, kan jag åtminstone icke bifalla.
Ridderstolpe, Fredr.: Hvad Westmanland angår, anhåller jag alt få conformera mig med Hr von Hohenhausen; ty der finnas massar, som icke kunna blifva nyttiga förr an det nu ventilerade momentet af delta betänk blir lag.
I anledning af Hr Ribbings sednaste yttrande, deruti han förklarat sig icke vilja medgifva masses afsöndring annorlunda än på viss lid, anhåller jag att få erinra, att om måsse blott upplåles på vissa år, skall den, som nyttjar densamma, dermed förfara på samma sätt som arrendatorer göra med arrendejord, nemi. suga ut den; hvaremot, om den upplåles för alltid, densamma kommer att vårdas som sig bör.
Jag medgifver gerna att en måsse, som endast innefattar åtta tunnlands rymd, icke bör få upplåtas lill mer än en enda person; men alt vägra upplåtelse af andel i torrmåsse, hvilken andel endast uppgår till ett eller annat kappland, är detsamma som att förhindra mässens odling.
Jag får derföre förnya min anhållan om de rättelser uti denna §, som jag haft äran föreslå.
Jag skulle icke hafva något emot af söndring af måsse till befrämjande af odliug, såvida det tillädes att jemte måssen äfven fast mark finge åtfölja; ty jag skulle önska att i allt möjligt kunna befrämja odling af sådana större fäll ; men beträffande att del skulle vara skadligt att på viss lid upplåta mossar, derföre att de kunde blifva behandlade såsom arrendejord, hvilken sllindom af arrendatorer brännes och utsuges, så vet jag icke hvad som hindrar att i afseende på massör låta utfärda samma förhud som i afseende på t. ex. boställsjord, der ett sådant förfarande ju är förbjudet.
Alt för alllid skilja den fasta och lösa marken, som utgöra alne elementer, hvilka ömsesidigt kunna understödja hvarandra, och som förenade äro af vida större värde än de någonsin kunna blifva såsom åtskilj de, mäste jag, såsom landthushållare, alltid motsätta mig.
Jag medgifver att undantag kunna gifvas för vissa fall, men D e n 6 Februari f. m. 79 alt som allmän lag utsätta hvad som gemenligen är oklokt, måste ogillas.
Det faller sig klart, när håga är om odling af mässar eller myror af flera tusen tunni, rymd, att den som sådant sig företager måste derjemte äga fast jord; men lika klart är det, att en så vidsträckt masse icke kan odlas af en mängd personer, utan måste ske af en eller några lå, och derföre måste upplåtelse af mindre andi'lar fä äga runi.
Jag tror derföre att de förändringar, jag nn föreslagit i detta moni,, verkligen äro af behofvet påkallade.
Hr Ribbing säger alt han icke skulle hafva emot afsöndring af måsse, i händelse någon fast mark kunde medfölja.
Jag anhåller i anledn. deraf att få fästa Hr Ribbings uppmärksamhet på 2 mom. af denna §, som tillåter afsöndring af fast mark, i händelse den är från hemmanet så aflägse belägen att den icke kan med egentlig nytta och fördel lill hemmanet begagnas.
I öfrigt anhåller jag att få förena mig med Hr von Hohenhausen.
Sedan Hr Frih. o. Landtm, upptagit de olika nnmärkrnr, som emot §:n blifvit gjorda, biföll R. o. Ad., uppå särskildt för hvarje mom. framställda propositioner, allt livad Utsk:n i i2:te §:n föreslagit. 13 : d e §: n. Hr von Hohenhausen:
Mot denna 5 lJar iao ,n~ genling alt anmärka; men jag anhåller att R. o. Ad. täcktes ett ögonblick fästa sin uppmärksamhet på en annan sak.
Jag tror att denna förordning har ett vidsträcktare inflytande på landets innebyggares trefnad och välstånd, än en besparing af några hundra tusen riksdaler mer eller mindre.
JJet är ingenting, som så djupt ingriper i alla förhållanden på landsbygden, som denna författning.
Man måste fästa uppmärksamhet vid den classens intresse, hvilken inom Representationen icke äger någon representant.
Det har så tillgått, att upplåtelse skett af jord mot 1827 års författning, så väl af hemman som jordlägenheter.
Orsaken hvarföre författningen icke blifvit tillämpad har varit den, att författningen varit så lill sägandes dödfödd, emedan den icke innefattat controller på verkställigheten.
Nu är förhållandet i landet sådant med en stor mängd af menniskor, hvilka fått jord upplåten till mindre belopp än 1827 års författning medgifver, att de vid domstolarna uppvisat sina afliandlingar derom; alt dessa afhandlingar emot lösen för domboks-utdraget blifvit i häradsrättens domböcker intagna; att inneliafvarne af dessa lägenheter derigenom ansett sig hafva vunnit full besittningsrätt derå.
Sådant har åtminstone förhållandet vaiit sednare året på Gottland, och jag förmodar att det är enahanda i andra län.
På Gottland 8o D c 11 6 Februari f. m. liar nemi. inträffat, att då hemman blifvit för skuld utmätta och skolat på utmätningsauction försäljas, så hafva personer dervid infunnit sig, och med köpealhandlingar, försedda med påskrift att de blifvit i häradsrättens protocoll intagna, visat sig vara ägare lill särskilda lotter af sådana hemman.
Derå har likväl afseende icke kunnat fästas, utan har auetionen för^ sig gått, hemmanet blifvit försåld t och nya ägaren salt sig i besittning äfven af de bortsålda delarna af hemmanet, hvaraf handt att en mängd menniskor blifvit bortkörde från en besittning, som de ansett lagligen bekräftad.
Jag skulle tro, att, då en ny förordning utfärdas i denna del, någon uppmärksamhet borde fästas på detta förhållande och får för detta ändamål föreslå, att vid denna § måtte göras följande tillägg, eller ock att detsamma måtte utgöra en särskild §, så lydande: ”Hvad i föregtde i3 § rörtde undersökning stadgadt är må icke tillämpas å fråga om på lifstid eller vissa ar redan afsöndrad lägenhet af mindre jordrymd och beskaffenhet än som i denna och 1827 års förordning om afsöndring af jord från hemman tillåten är, såvida afhandlingen om öfverlåtelsen blifvit intagen i häradsrättens protocoll; utan må ägare af sådan lägenhet densamma beli illa till besittoingstidens slut.” Likaledes anhåller jag, att följande tillägg måtte äga rum.
”Mot denna förordning stridande ufhandliiigar om upplåtelse af jord må icke i häradsrättens dombok intagas eller betyg om desammas uppvisande vid tinget meddelas.”
Härigenom förekommes att fattige personer icke onödigtvis bortkasta sina penningar till lösen af domboks-utdrag öfver den inprotocollerade handlingen och sedermera icke destomindre förlora den jordlott de ansett sig äga.
Landtm, yttrade, att, då Hr von Hohenhausen icke begärt någon förändring, utan endast ett tillägg till i3 §:n vid dess slut, 11. o. Ad. torde finna att först borde afgöras om Ståndet behagade antaga Utsk:ns förslag, då derefter konnie att pröfvas om R. o. Ad. ville antaga det föreslagna tillägget; hemställande Hr Landtm, alltså, örn R. o.
Ad. behagade bifalla hvad Ulsk:n i i3 §:n föreslagit.
Hr von Hohenliausens förslag upplästes härefter, så lydande:
Hvad i förestående i3 § rör:de undersökning stadgadt är, må ej tillämpas i frågor om på lifstid eller vissa år redan afsöndrad lägenhet af mindre jordrymd och beskaffenhet, än som i denna eller 1827 års författning om afsöndring af jord från hemman tillåten är, såvida afhandlingen 0111 öfverlåtelsen blifvit intagen uti häradsrätts protocoll, utan må ägaren af lägenheten densamma behålla till besiltningstidens slut.
Vid stiftandet af en lag bör man icke Den 6
F e b r u * r i f. ra. icke öfverlasta densamma med onödiga §§; men det af den sista värda talaren föreslagna tillägget är efter min tanke af sådan beskaffenhet.
Orsaken hvarföre fattigt folk på Gottland måst frånträda inköpta lägenheter, oansedt nfhandJingarne derom varit vid domstol uppvista, är den, att dessa afhandlingar icke blifvit uti intecknings-prot. utan i domboken intagna, hvilket vanligen skei- i afsigt att på det sättet få handlingen förvarad, för den händelse originalet på ett eller annat vis skulle förstöras.
Hade de deremot blifvit intagna i intecknings-prot., så hade lägenhetsinnehaf vatnes besittningsrätt varit tryggad.
För min del kan jag icke anse tillägget behöfligt.
Jag vill fråga om man kan säga att en sak icke är behöflig när den gäller tusentals nienniskor inom landet.
Af handlingen om den jord de besitta är intagen i domboken till den kraft och verkan lag förmår, derigenom innehafvnrne trott sig hafva vunnit laga kraft och besittning.
Sådant är förhållandet icke blott på Gottland ulan öfverallt; och dylika öfverlåtelse!- hade skett innan 1827 års författning ulkom, och dem gäller det icke, ulan fråga är om de upplåtelser, som sedermera ägt rum på viss tid, hvilka försiggått icke blott på Gottland utan öfverallt; äfven från Westergöthland skulle jag kunna citera exempel derpå.
Jag tror derföre att man bör förfara grannlaga i denna sak.
Jag anser det vasa vådligt att stif ta en lag, hvarigenom innehafvare af smärre lägenheter försäkras om en besittning, som de förvärfvat tverlemot föreskrifterna i 1827 års föi fattning.
Jag hyser lika stort deltagande för de fattiga som någon annan ledamot; men jag kan likväl ej föi må mig att derutinnan gå så långt, att jag förglömmer hvad rättvisan och ordningen kräfva.
Jag får fästa den siste vär de talarens så väl som R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att R. o. Ad. redan i förra plenum beviljat ett undantag lill förmån för hemmansägare, så att de icke må blifva utdrifne från hemmansdelar, hvilka de köpt och besuttit och på hvilka de erhållit fasta.
Jag yrkar nu detsamma till förmån för den fattiga delen af folket.
Hr von Hohenhausens förslag upplästes ånyo.
Jag skulle visserligen icke besvära R. o. Ad. med något yttrande ang:de denna i lagstiftningen djupt ingripande fråga, om jag icke fruktade att antagandet af Hr von Hohenhausens förslag kunde motverka lians syftemål, nemi. att de fattige icke må drifvas från deras hemvist.
Hr von Hohenhausen söker detta mål genom föreslående af ett lagbud, det innehafvare af smärre lägenheter 20 H. 11 8a Den 6 Februari f. ra. skola försäkras om besittningsrätt derå, då köpeafhandlingen finnes intagen uti häradsrättens protocoll, men deraf skulle ock kunna anses följa, att de lägenhetsinnehafvare, hvilka icke låtit i häradsrättens prot. intaga köpecontracten, skulle förlora besittningsrätten till sina hemvist, i händelse åtal derå af vederbörande anställdes.
Om nu detta missöde blefve flertalets, så vore slikt motsatsen af Hr von Hohenhausens önskan.
Hvad sjelfva saken angar, så är den icke så lätt hjelpt, Inteckn.förordotn föreskrifver att inteckning icke får meddelas utan för bestämdt belopp i penningar eller varor.
Det är en civil-lag, som icke kan ändras genom ett stadgande uti förevar, förordning ; men den skulle ändras, om man tillät inteckning af sådana contract, som här äro i fråga, emedan det belopp, hvarför inteckning beviljades, icke vore bestämdt.
Det skulle nu leda till för mycken vidlyftighet att fullständigt utleda denna fråga, hvilken dessutom vid föregtde riksdagar blifvit afbandlad ; hvarföre jag, som instämmer uti samma önskan som Hr von Hohenhausen, blott får förklara att jag icke kan understödja hans förslag såsom icke ledande till det åsyftade målet.
Jag får blott fästa den si ste värde talarens uppmärksamhet derpå, att jag icke talat om de jordlägenheter, sorn blifvit intecknade; ty de jordafyllringar, som icke varit öfverensstämmande med lag, hafva icke kunnat intecknas, utan har jag talat om de afsöndringar, som skett emot i8>.y års författning till mindre belopp än fyra tunnb, derå man trott sig hafva vunnit lull besittnings- och äganderätt, derigenom alt öfverlåtelsehandlingen blifvit intagen i häradsrättens prot., men hvarifrån innehafvarne, sådant oansedt, på grund af 1827 års författning blifvit fördrifne af de nya innehafvarne, lill hvilka hemmanen blifvit försålda.
Här är således icke taladt om intecknings-protocollet och om civil-lagen, utan om den ekonomiska författningen af 1827 samt den ekonomiska författning, som nu är under öfverläggning.