Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om denna rättighet skulle behöfvas, men saknades, blefve följden den, alt allmänheten blefve oskyldigt lidande för några få speculanters begär att drifva bankrörelsen längre, än behofvet fordrade.
Jag anhåller derföre, att 5 må qvarstå; men vore ej förhållandet det, att saken ännu är så litet pröfvad och erfarenheten deruti ännu så ringa, så skulle jag vara benägen att ingå på deras tanke, som anse §:n böra försvinna.
Om de värda talare, hvilka yrka bifall till förevar. §, hade rått, så ser jag icke, hvartill det tjenar, att vi nu bråka våra hufvuden med att uppgöra en lag för enskilda sedelbankers rörelse; ty lika så väl som det skulle bero på Regeringen att indraga dessa bankers rörelse, lika väl kunde det ju bero af Regeringen att utvidga densamma, emedan det éna som det andra kan vara ”nyt tigt för landet.”
Då likväl afsigten nu icke kan vara att uppdraga åt Regeringen att godtyckligt handla afven i sistnämnde fall, utan att stifta en lag, sorn skall galla för alla dem, som vilja ingå uti ifrågavar. banker, så kan jag icke heller förena med min känsla för de tnedborgares fordringar, som ställa sig under lag, att Regeringen skall äga att godtyckligt indraga rörelsen.
Jag och flera med mig hafva yrkat, att bankerna måtte komma att grunda sig på metallisk valuta eller på skyldighet att med silfver inlösa bankeris cre ao II. 4y
Den 17 Mars e» m. ditsedlar, och om detta förslag bifalles, kan jag icke finnå annat, än att alla betänkligheter mot uteslutande af denna § försvinna.
Om man önskar ifrågavar. bankers uppkomst, måste man handla så, att de kunna uppkomma, och icke bestämma sådana vilkor, som hindra deras uppkomst.
Jag vill sådana bankers uppkomst, och just derföre anser jag nödvändigt att utesluta förevar, stadgande.
Då jag förra gången yttrade mig i detta ämne, trodde jag icke, att särdeles många talare skulle uppträda till försvarande af denna §.
Ehuru jag det oaktadt betvifla!', att den får pluralitet för sig, vill jag dock med några ord besvara åtskilligt af hvad man mot densamma anfört.
Man har sagt, att detta stadgande skulle störa den enskilda friheten.
Jag svarar derpå, att då den enskilda säkerheten är i fara, måste sjelfsvåldet tillbakahållas, och i det fallet lägger denna § en lämplig magt i Regeringens händer. §:n innehåller endast, att när allmänhetens säkerhet är i fara, har Regeringen denna magt.
Den satsen är så enkel, att den icke borde bestridas.
En annan sak är, huruvida Regeringen äger någon säker ledning för bedömande af allm. rörelsens behof.
Jag tror, att det blir vida lättare att bedöma detta, sedan bankerna kommit i gång, än förut.
Om man gifver akt på verkningarna af fluctuationen i privatbankernas rörelse i andra länder, skall man förundra sig öfver de omstörtningar i äganderätten, som deraf förorsakas.
Det finnes t. ex. i England privatbanker, som indragit halfva sedelstocken och derigenom vållat mångfaldiga bankrutter.
Utsk:n hafva trott, att genom nedläggandet af det correctiv, som denna § innehåller, ali sådan fara skulle aflägsnas, och jag fortfar derföre att yrka bifall till §:n.
Den siste värde talarert har, såsom mig synes, icke öfvertygande vederlagt, hvad som möt hans åsigt blifvit anfördt.
Det är sannt, att, om myntvärdet skulle vara i fara till följd af bankernas alltför stora utvidgning, det är väl, att en magt finnes, som kan tvinga bankerna att indraga deras rörelse.
Äfven jag vill, att en sådan magt skall finnas, men icke hos Regeringen.
Denna magt finnes hos bolaget och allmänheten, hvars interesse det är att upprätthålla myntvärdet.
Vidare finnes ett correctiv i detta afseende uti det ansvar, som, enligt Gr.
Frölich® förslag, åligger directörerna med deras personer och egendom.
Correctivet är således nedlagdt hos den styrelse, som är närmast i tillfälle att bedöma förhållandet; men huru Regeringen skulle vara i tillfälle att med verklig sakkännedom bedöma förhållandet förstår jag icke, och för min del fortfar jag att tro, att det kunde leda till stora missbruk att hos Regeringen nedlägga en sådan discretionär magt.
Om åter bankerna dels baseras på metallisk valuta och dels icke Den- ij Mars e. m.
Sr t få utgifva sedlar tili belopp, öfverstigande fonden, samt slutligen direct:n ålägges en så beskaffad ansvarighet, som Gr.
Frölich föreslagit, så är, efter min öfvertygelse, all annan återhållande magt fullkomligt öfverflödig.
Af dessa och förut anförda skäl kan jag icke frångå, det jag anser rättast vara att afslå denna §.
Den siste värde talaren har börjat med alt medgifva, att det skulle vara väl, om en magt funnes, som kumle hejda dessa privatbankers sedelutgifning, i händelse myntvärdet derigenom skulle rubbas och de öfriga olägenheter, som Utsk. omtalar, hotade att inträffa, men ansett det icke böra tillhöra Regeringen, utan bero på bankerna sjelfva att förekomma.
Men jag kan icke inse, hvad som skulle förmå dem sjelfva till en sådan indragning.
Jag kan icke se, att de hade någon olägenhet deraf, att myntvärdet rubbades, helst de för massan af b;cosedlar, som de hade i sitt våld, kunde uttaga så mycket silfver ur statsbanken, att kanhända en ny realisation blefve nödvändig; och då vore det de, som särskildt vunne på den ytterligare försämring, som myntet komme att undergå.
På sådant sätt skulle statsbanken alldeles förstöras.
Jag vet väl, att många anse detta önsklrgt; men jag är åtminstone icke af den tanken, utan anser den böra bibehållas och alla medel vidtagas, hvarigenom dess bestånd kan betryggas.
Manbar sagt, att det vore orimligt att lemna Regeringen magt att inskränka en rättighet, som förut vöre gifven.
Enahanda förhållande äger dock rum t. ex. i afseende på brännvinsbränningen.
Lika så litet som det vore klokt af Ständerna att betaga Regeringen rättigheten att förbjuda brännvinstillverkningen, då landets väl fordrar dess inställande, lika orätt anser jag det vara att icke lemna Regeringen magt att förekomma sådana åtgärder af dessa banker, hvarigenom landet komme att Iida.
Detta anser jag fullkomligen öfverensstämmande med den princip, som bör ligga till grund för all regering, nemi. att befordra landets allm. bästa.
Jfr von Troil:
Hr Gunther har, efter min tanka, gansba riktigt upplyst, att, om denna § blir afslagen, Regeringen måste finna sig nödsakad att med största varsamhet bevilja bankprivilegier, hvarmed hon deremot kan. gå mera rundligt till väga, om § bibehålles, emedan hon alltid är i tillfälle, om erfarenheten skulle visa, att de blifvit förmänga, alt indraga de öfverflodiga.
Denna anmärkn. är ganska riktig och har äfven legat till grund för mitt omdöme att tillstyrka afslag å §, emedan jag anser för högst magtpåliggande, att Regeringen med största varsamhet beviljar dessa privilegier.
Rörelsecapitalets förökande är nyttigt, då det går i bredd med ökad industri och production, men i annat fall skadligt.
Skulle, såsom Hr Gunther raisonnerar, Regeringen först bevilja nya bankprivilegier, hvarigenom 372 Dcii 17 Mars e. m. rörelsecapitalet öfver höfvan ökades, sfi uppkomme derigenom en allmän rubbning i alla förhållanden; och skulle då Regeringen, för att afhjelpa detta missförhållande, anbefalla en indragning af rörelsecapitalet, så uppstode derigenom nya olägenheter.
Det är för att förekomma dessa på dubbelt sätt skadliga verkningar, som jag tillstyrker afslag på denna §.
Hr Nordenanckar har fästat uppmärksamheten på den rubbning i äganderätten och deraf följande olycker, som inträffat i England genom privatbankernas indragning af deras sedelutgifning; men dessa banker äro icke bundna genom någon lagstiftning, sora begränsar deras sedelutgifning, hvarföre jeronförelsen med Sverige i detta fall icke är lämplig.
Hr Cederschjöld har, efter min tanke, hittat på det sämsta argumentet.
Ilan har velat visa, att bancolagen, om den ifrågavar. § blefve antagen, skulle blifva af samma värde som vår brännyirislagsliftning.
Vore alla lagar af samma beskaffenhet som vår brännvinslagstiftning, den sämsta som kan finnas uti ett ci vi lise rael t land, så kunde man med skäl säga, att Sverige ägde bestånd icke genom lag, utan i trotts af lag.
Jag fortfar att tillstyrka afslag å §.
Jag vill blott adressera några ord till Hr Cederschjöld, sorn synes af nit för det allm. bästa yrka, att denna § måtte qvarstå.
Han bär ansett den böra qvarstå, i saknad af något annat medel att inskränka en alltför långt sträckt sedelutgifning.
Jag vill erinra honom, att det finnes ett medel för delta ändamål, starkare än något annat, nemi. det egna jnteresset.
Vi skola icke betrakta bankerna såsom gäldenärer; de blifva nied hvarje dag större fordringsägare, större capitalister.
Vi skola komma ihåg, att det icke blott är deras utelöpande sedlar, som kunna falla i värde; de hafva äfven stora fordringar.
Kan det då ligga i deras interesse, sedan de etablerat sin bank och utlånt sina fonder, att förlora sina capitaler genom mynt^ värdets fallande.
Det kan således hända, att, om statsbanken blottställer sig genom felaktiga operationer, privatbankerna uttaga så stort belopp silfver, som motsvarar beloppet af statsbankens sedlar, som de innehafva.
Men hvarföre göra de det?
Icke för annat, än för att freda åtminstone så mycket från den förlust, som, icke de sjelfva, utan slatsbanken ådrager dem.
De blifva i samma moment, som statsbanken eller någon annan bank gör oförsigtiga operationer, tvungna af många motiver att inskränka sin rörelse.
Först och främst komma deras sedlar på dem sjelfva; för det andra lära de finna, att enda sättet för deni och statsbanken gemensamt att upprätthålla capitalvärdet är att göra inskränkntr.
Således ligger det i sakens natur, att en bank, som förstår sitt interesse, fäster uppmärksamhet på de omständigheter, som kunna verka på myntvärdets fallande, och Den 17 Mars c. m.
3;3 det i frågavar. stadgandet behöfves således icke, enär Lanterna icke kunna få uppstå här, såsom i England och Amerika, utan all inneliggande valuta.
Jag ber få tillägga, att Regeringens rättighet att anbefalla sedelindragning förmodligen skall grunda sig på facta.
Hvilka kunna då dessa facta vara?
Coursens stigande.
Jag vill då erinra, att förhållandet kan vara sådant, att coursen stiger just då, när uti någon landsort banken har största lätthet att utsläppa sina sedlar, just då rörelsen har behof af större capitaler och sedelemissionen således sker i naturlig väg.
Skulle då indragning ske derföre, att coursen steg, så vöre det detsamma, som att tillintetgöra nyttan af denna bankinrättr ning.
Då coursen faller sommartiden, när skeppnirigen sker, hafva bankerna svårt att sprida sina sedlar.
Om således indragning skulle ske, då bankerna i naturlig väg kunna sprida sina sedlar, emedan rörelsen är i behof af ökade capitaler, men utsläppning få ske, när förhållandena icke påkallade det, så skulle ju Regeringen på sådant sätt blindt strida mot ändamålet med bankinrättningarna.
Jag förnyar derföre min vid discussionens början gjorda anhållan, att § måtte afslås.
Hr Gunther: Hr v.
Troils anmärka, emot mitt yttrande anser jag sämre än den sämsta, emedan Hr v. Troil tillagt mig andra ord, än jag yttrat.
Jag har sagt, att om flera banker på en gång ville bilda sig, kunde man icke på förhand bedöma, hvad verkan på allm. rörelsen och myntvärdet de kunde komma att hafva, och jag tror, att, om Styrelsen äfven toge Hr v.
Troil till råds derom, misstag likväl kunde äga rum.
Annat blefve förhållandet, sedan flera banker någon tid funnits och drifvit sin rörelse.
Då kunde man af erfarenheten bedöma, huruvida någon utvidgning vore nyttig eller inskränkning behöflig, på det att allmänhetens interesse icke måtte stå tillbaka för bolagens, deröfver det är Styrelsens skyldighet att vaka, hvilket åter påkallar Representationens skyldighet att, så vidt på henne ankommer, tillse, det Styrelsen icke saknar medel att kunna fullgöra sin fqrenämnda skyldighet.
Frölich har medgifvit, att ett stort öfverflöd på sedlar från privatbankerna verkar till nedsättning af myntvärdet, men har tillika sagt, att correctivet bör ligga hos statsbanken, så att dep bör indraga sin rörelsp.
Jag vet icke, hvarföre just statsbanken skall godtgöra det fel, som tillkommit genom de andra bankernas förvållande, och kan derföre icke se, att ifrågavar. § är öfverflödig.
Hvad det beträffar, som Hr v. Troil yttrat om brännvinslagstiftningen, så vill jag visst icke försvara den i allmänhet; men jag tror, att den rättighet, som är lemnad Regeringen att kunna påbjuda inställande af brännvinstillverkningen, är af den beskail'«*het, alt jag åtminstone icke 3;4 Deli 17 Mars c. m. gerna skulle vilja lefva i ett land, sora styrdes af en så liberal Regering, sora den Hr v. Troil vi 11 etablera, der nian nemi. öfverlemnade åt brännvinstillverkaren att sjelf afgöra, när lian skulle upphöra med sin tillverkning.
Jag fruktar, att han icke skulle rätta sig efter allmänna nöden, utan fortsätta sin rörelse, om än det fattiga folket svalt ihjäl.
Jag tror, att analogien icke är så alldeles oriktig, att Regeringen med samma skäl bör få hejda missbruken af sedelutgifpingen. 7 § af Utskrns förslag blef af R. o. Ad. afslagen.
Hr Cederschjöld reserverade sig emot R. o. Ad:s nu fattade beslut.
Hr Lefre'n: Sedan § nu är afslagen, täcktes R. o. Ad. finna angelägenheten af, alt det stadgande, som jag såsom tillägg vid den sednast antagna §:n föreslagit, nemi. att bankens totala skuldbelopp aldrig må öfverstiga det vid bankens octrojerande bestämda maximum eller teckning, i stället antages, emedan i annat fall stadgandet i 3 § är alldeles kringgånget.
Hr Lefréns förslag upplästes, innehållande, att i slutet af den af R. o. Ad. sednast antagna §:n skulle tilläggas, följande: bankens totala skuldbelopp må aldrig öfverstiga det vid bankens octrojerande bestämda maximum eller teckning.
Då Hr Lefrén med sitt förslag åsyftar, att bankens totala skuldbelopp, således icke allenast dess utgifna creditsedlar och invisningar, utan äfven dess skuld för depositioner och erhållna lån, icke må öfverstiga teckningssumman, så måste jag motsätta mig tillägget.
Är Hr Lefréns mening, att ökandet af grundfonden och proportionerlig! ökande af sedelmassan efter redan stadgade grunder icke må ske utan särskildt tillstånd, så finner jag väl besynnerligt, att då man bestämt ett minimibelopp för teck»ingssummorna, hvarigenom man tyckes vilja förekomma, att bankerna icke må blifva för små, man tillika vill bestämma ett maximum i detta afseende.
Men man kan invanda, att, derest någon anmälan derom icke skedde, det vore omöjligt för Regeringen, vid pröfning af ansökning om nytt bankprivilegium, att hafva sig bekant, i hvad mån de ledan existerade bankerna utsträckt sin rörelse.
Hr Lefrén förändrar sin framställning så, att den blott innefattar skyldighet för bankerna att begära särskildt tillstånd, då de vilja öka grundfonden, så skall jag icke motsätta mig densamma.
Hr Le firén: Gr.
Frölich har erkänt, och det förundrar mig icke, att 3 §:s föreskrift, som Jemnar Regeringen tillfälle att bedöma, huruvida flera banker behöfväs, skulle vara kringgånget, om det icke bestämmes, att bankerna Den ij Mars e. m. 3,5 siola hålla sig inom octrojsumman, men tyckes icke vilja medgifva den satsen mera än till hälften.
Ilan medgifver den, så vidt fråga är om assignationsrörelsefl, men icke i afseende på upplåningsrörelsen.
Jag finner intet skal att göra något undantag i detta fall.
Finner en banlstyrelse, att näringarna äro i behof af rörelsens utsträckning, så är styrelsen i tillfälle att anhålla om octrojsummans förökande emot nedsättande i penningar, guld eller säkra papper af 25 proc. af det förökade beloppet; men dessa 25 proc. mäste beräknas af ett visst belopp, som icke får öfverskridas.
Jag anhåller om propos. till antagande af mitt tillägg.
Skulle R. o. Ad. afslå detsamma, får jag hålla till godo.
Då Hr Lefre'ri fortfar att vilja innesluta i beräkningen den upplåningsrörelse, som bankerna utom deras creditrörelse bedrifva, så måste jag nu, i likhet med hvad jag nämnde uti milt förra yttrande, motsätta mig antagandet af hans tillägg.
Jag får erinra derom, att ban kernas särskilda upplåningsrörelse, hvarpå de icke grunda några sedelemissioner, icke är annat än en vanlig mäklarerörelse, hvarigenom capitaler lånas upp på ett håll, för att utlånas på ett annat.
Jag kan icke se, att den rörelsen influerar på sedelmassans storlek eller utgör något motiv för afslag å nya, sig bildande banker.
Det är detsamma, som om en enskild person, vare sig mäklare eller icke, har den credit, att han af de i landet varande capitalister kan er hålla lån mot lägre ränta än andra.
Det gör ingen rubbning i myntmassan i landet; och då det är en till siri natur åtskiljd rörelse, så vore det att hopröra deésa åtskiljda saker, om man nu skulle sammanblanda, hvad sorn hörer till grundfonden med den särskilda upplåningsrörelsen, hvarpå någon sédelemission icke kan grundas, efter det stadgande R. o. Ad. antagit af 8 §.
Det förefaller mig, sorn anledningen till striden emellan Hr Lefre'n och Gr.
Frölich uppkommit derigenom, att Hr Lefre'ns förslag uttrycker något, som han sjelf icke måtte hafva menat.
Der står nemi., att bankens skuldbelopp icke får öfverstiga teckningssumman; men om redactionen ändrades till det innehåll, att den i octrojen utsatta grundfond icke får ökas utan Konungens tillstånd, så tror jag, att Hr Lefreris mening vore uttryckt så, att Gr.
Frölich icke hade något att deremot påminna.
Frölich har riktigt anmärkt, alt jag med honom delat den åsigt, att det gifves tvenne, sätt att drifva lånerörelse; meri Hr Gr. kan icke neka, att hvarken uti hans eller Utsk:s förslag står föreskrifvet, att bankerna skola utlåna de b:cosedlär, som de lånat upp, utan lärer det vara tillåtet, när de känna brist uti contanta cassan, att då låna upp för att fylla cassan, så att upplånade b:cosed - 376 Den 17 Mars c. m. lar komma att stå såsom fond för utelöpande egna creditsedlar.
Det täcktes Hr Gr. klarligen finna, och således äfveu, att detta är en sak, sorn verkar på bankernas lånerörelse in totum et tantum.
Min mening, hvilken är sådan, som llr Stråle framställt den, nemi. att bankens octroj icke får öfverskridas, finner jag vara lika tydligt uttryckt uti milt redaclionsförslag, att bankens totala skuldbelopp aldrig må öfverstiga det vid bankens octrojerande bestämda maximum eller teckning.
Då banker upplåna capitaler, utan sftt ater utlåna dem, måste,; såsom Hr Lefren sade, sådant ske för att förstärka egna cassan; men jag ber att få fråga: vid hvilka tillfällen behöfva de upplåna capitaler?
Jo! när, genom vexling, egna cassan, sorn utgör en del af grundfonden, biefve förminskad och påräknade inbetalningar uteblifvit.
Upplåningen medförde således ingen ökning af octrojsumman.
När nu likväl
Hr Lefrens förslag måste efter ordalydelsen så förstås, att en banks samtliga skulder icke må öfverstiga octrojsumman, och till skuldsumman skola räknas icke blott utlånade penningar, utan ock depositioner och upplånade penningar, så följer deraf, att en sådan bank icke får stå i skuld hos någon person till belopp, sorn tillsammans med beloppet af sedelrörelsen öfverskrider octrojsumman.
Men när nu Hr Lefren uti sitt sista yttrande förklarat, att Hr Stråles förslag vore i enlighet med hans tanke, så vet jag icke, hvarom vi tvista, eller behofvet af något tillägg, eller också har jag icke fattat, huru saken under discussionen förändrat sig; men såsom jag fattade Hr Lefrébs tillägg, innehöll det, att bankens totala skuldbelopp icke skulle få öfverstiga teckningssumman.
Hr Le firén:
Jag är icke fullt så confus i dessa frågor, som Gr. Frölich tror.
Jag har nogsamt reda på Hr Stråles förslag, hvilket icke innefattar annat, än jag velat uttrycka med andra ord.
Jag rår icke för, om Hr Stråle menar annat, än hans ord uttrycka.
Hr Stråle säger nemi., att ökning af grundfonden icke får äga rum utan särskildt tillstånd, och det är icke annatj än hvad jag med andrå ord sagt.
Jag förnyar min anhållan om propos. på det förslag, jag till bordet aflemnat.
Frölich och Hr Lefrén, om vi icke skulle kunna förena oss om följande redaction: '”Bankens grundfond må icke, utan K.
M:s tillstånd, ökas utöfver den i privilegium bestämda teckningssumman; fy då det heter, att bankens creditrörelse skall rätta sig efter grundfonden, och denna uti privilegium är bestämd, kan rörelsen icke utsträckas utan K. M:s tillstånd.
Hr Lefrén och Gr.
Un - Den 17 Mars e. m.
Ridd.Secrct. uppläste Hr Stråles förslag.
Jag förenar mig äfven uti den hemställan, alt det af Hr Stråle föreslagna tillägg måtte varda antaget; rnen jag anser icke lämpligt, att det införes i cr§, utan mig synes, soiri detsamma borde få sin plats uti den §, som motsvarar 6 § uti Gr.
Frölichs förslag eller den, som handlar om bankens grundfond.
Frölich förenade sig med Hr Stuart.
Jag har ingenting mot sjelfva saken, men vill blott fästa uppmärksamheten derpå, om det icke är något oformligt att förbjuda grundfondens Ökande, då man i sjelfva verket vill förbjuda sedelutgifning; och hemställer jag derföre, om icke föreskriften, bättre redigerad, skulle uttryckas, om man till 8 § af Gr.
FrÖlichs förslag tilläde dessa ord: ”icke heller öfver den octrojerå d e summa n.” Gr.
Jag her att få fästa den siste värde talarens uppmärksamhet derpå, att begränsningen redan är gjord för sedelemission, när man sagt, alt den icke får öfverskrida, hvad som finnes i grundfonden.
Det är väl sannt, att den inneliggande grundfonden kan minskas och ökas; men grundfonden är beräkningsgrunden för sedelemissionerna, och man bör således först bestämma, i hvad förhållande sedelemissionen får stå till grundfonden.
Jag kan derföre icke annat än bestrida det förmenta amendementet, såsom snarare innefattande en försämring af det sednast upplästa förslaget. B. o. Ad. godkände tillägget, på sätt Hr Stråle det föreslagit, nemi.:
Bankens grundfond må ej utan K.
M:s tillstånd ökas utöfver den i privilegium utsatta teckningssumma.
II. II. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 9 på aftonen.
Thorsdagen den 19 Mars 1835» Plenum kl. 10 f. ra.
Fortsattes prÖfningen af Banco- och LagTJtsk:ns utlåt.
N:o 4 i anledn. af gjorda anmärkn:r vid Utsk:ns betänk.
N:o 2 med förslag till lag för offentliga bolagsbanker. 8 § afUtsk:ns förslag. 20 II. 48 3^8 Den 19 Mars f. m.
Uppå begäran af Hr Stuart, Carl Gust., Lief äfven 10 § i Gr.
Frölichs reservation uppläst.
Frågan, huruvida de enskilda bankerna skola vara berättigade att äfven med statsbankens sedlar inlösa sina utgifna förbindelser, är måhända den vigtigaste af alla deni, som ingå uti den nu ifrågavar. lagstiftningen för dessa banker.
Jag har redan i min reservation tillkännagifvit min mening i delta afseende.
Jag har nemi. deruti bland annat förklarat, att jag anser det högst oriktigt att jemväl för framtiden låta all penningerörelse och all contant förmögenhet i hela Riket bestämmas af silfvermassan i statsbankens hvalf.
De skäl, hvarpå denna åsigt grundar sig, hafva dels vid återremissen blifvit på detta rum fullständigt utvecklade och dels synas de vara af den ögonskenliga och obestridliga natur, att de icke torde behöfva vidare upprepas.
Enligt min fasta öfvertygelse kommer det afsedda, verkligen allmänt nyttiga och goda ändamålet med privatbankers inrättande att endast ofullkomligt vinnas, så vida dessa banker icke ålägges att, åtminstone efter vissa års förlopp, med klingande mynt inlösa sina sedlar.
Uppkommer en mängd privata banker och varda stora sedelmassor genom dem utspridda i landet, hvilkas enda metalliska valuta utgöres af det i R.
St:s Bank befintliga silfverförråd, så förefinnas i rikt mätt grundade anledn:r till tvifvelsmål om detsammns tillräcklighet att, vid möjligen inträffande särskilda omständigheter, genom en oafbruten silfverutvexling upprätthålla värdet af såväl denna banks sedelmynt som de enskilda bankernas derpå grundade sedlar.
Det torde dock kanske vara för mycket fordradt, om man skulle yrka, att de hos oss inrotade gamla missbruken och de häfdvunna fördomarna mot ordning och reda uti våra myntförhållanden nu genast skulle upphöra; men då man allmänt förklarar sig vilja lemna den gamla banan och beträda en ny, synes det mig i sanning vara nödvändigt att genom de fattande besluten åtminstone förbereda den tidpunkt, då andra förändrade förhållanden kunna med säkerhet motses och då det icke vidare beror ensamt på statsmagternas omvexlande opinion för dagen alt, utan lagarnas våldförande, godtyckligt nedsätta hvarje Svensk medborgares contanta förmögenhet.
Exemplen från den framfarna tiden borde väl ännu lefva i så friskt minne, att de vore tillräckligt afskräckande, för att R.