Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon vände sig om och försvann utom dörren.
Casimir stod kvar, förbluffad, och såg efter henne, såg på sin hand, som hon kysst, såg hän till bordet, där lampskenet föll som solsken öfver sydfrukter och blommor — — och ett leende flög öfver hans ansikte.
Han gick ut på trappan för att vifta farväl, återvände in i rummet och sträckte sig med välbehag på chäslongen; han grep efter boken och lade den bort igen, tog en mandarin ur korgen och tappade den på golfvet, tog en drufva, som han lät försvinna i skuggan under mustascherna.
Slutligen grep han efter rosorna och förde dem till näsan, men fnyste föraktligt åt deras doft — »de luktade lik».
Hvarefter han åter sträckte på sig och gäspade.
Och medan han låg där, mognade hans beslut till handling.
Han gick ut i tamburen och hämtade in rock, hatt och käpp; när han strax därefter såg sig fullt promenadklädd i spegeln, nickade han förnöjdt åt sin bild och blef förtjust öfver att bilden nickade igen.
Han släckte lampan och begaf sig ut i världsvimlet.
Långsamt och makligt passerade han Humlegården och Norrlandsgatan; det var ingen brådska på färde, och han studerade med intresse lifvet i gränderna.
Han kände ingen frestelse att formera någon närmare bekantskap därmed, men att kasta en förstulen blick på ytan roade honom, och han smålog med mycken rutin emot de gatans nymfer, han mötte på sin väg.
De frestade honom icke mer än ett stycke förskämdt kött skulle ha frestat honom, när han kom från sin rikliga måltid.
Han gick genom Kungsträdgårdens mörka alléer, alltjämt i samma makliga takt, svängande med käppen af och an i luften.
Stora klara stjärnor tindrade på den mörkblå vinterhimlen ofvanför hans hufvud; marken var frusen och han hörde sina egna fasta steg.
— Han vandrade midt i den östra allén, och ett evinnerligt tåg af skuggor strök honom förbi.
Somliga uppförde en liten pantomim, en burlesk friar-scen, där en hes röst besvarades af ett fräckt skratt.
Spårvagnarnes klockor ringde.
Dramatiska teaterns vestibul kastade en fläck af ljus ut i gatans mörker.
Han vände uppåt Arsenalsgatan.
Den skinande urskifvan på Jakobs kyrka tillkännagaf, att klockan var half nio.
Det var god tid.
Han slokade öfver till operahuset och stannade för att studera affischen:
Fidelio stod där.
Han genomögnade personlistan; det kunde alltid komma till nytta i konversationen.
Men nu slog klockan tre kvart på nio, och hans gång blef raskare.
Han passerade hastigt förbi Hotell Rydberg och vek af uppåt Malmtorgsgatan.
På »Kungen» skulle han träffa sina spelorrar— — —
Det blef sent innan han kom hem på natten, men Maria, som låg vaken, hörde hans tassande steg i tamburen, och när vatten karaffen en stund därefter föll i golfvet inne i hans rum, for hon förskräckt upp ur bädden, fruktande att någon olycka händt.
Sedan dess fick hon icke en blund i sina ögon.
Framåt morgonen hörde hon kammarjungfrun utföra sitt nattliga barmhärtighetsverk.
Därefter föll hon i ett tillstånd af dvala; det var icke sömn, icke någon fullständig bedöfning, ty hon förnam alltjämt den slitande värken i bröstet.
Den hade nu satt sig fast på en bestämd punkt.
Det led mot slutet af april.
Mälarens isar hade smält, och de frigjorda vågorna flammade i solen som hvita eldslågor.
Himlen var blå, icke mjölkhvitt blå, som den är det om sommaren, utan friskt och kyligt blå, som den kan vara det under några få af vårens första solskensdagar.
Ännu stodo träden i Humlegården kala, men gräsmattorna skiftade redan i grönt.
Genom fönstret i sitt sjukrum kunde Maria se de nakna björkarna i brynet af Liljansskogen.
Grenar och kvistar hade antagit den violetta ton, som är det första tecknet till, att safven börjat stiga.
Snart skulle knopparne slå ut ... men när de första bladen stucko fram ur sina svepen, skulle hon bäddas ner i den mjuka, varma jorden.
Sjukdomen hade under de sista månaderna utvecklat sig med en allt ödeläggande hastighet; den hade gripit omkring sig både utåt och inåt, och efter operationen hade såret icke velat läkas.
Nu visste hon, att hon skulle dö, och denna visshet fyllde henne med vemod där hon låg och blickade ut mot våren, hvars sommar hon aldrig skulle se.
Hennes sjukbädd stod i det stora rummet näst intill salongen, ett mellanting mellan växtrum och kabinett, möbleradt med låga, mjuka möbler, bland hvilka hennes säng flyttats in.
Alla växterna funnos kvar, med undantag af några få, hvilkas utdunstningar hon icke kunde tåla.
Närmast henne spridde ett feberträd sin doft af kamfert, och öfver hennes hufvud lyfte en stor solfjäderpalm sina blad i luften som välsignande händer.
Därunder låg hennes hufvud på det hvita örngåttet.
Ansiktet hade blifvit så infallet; det var som ett lidande barns ansikte med en vuxen människas ögon.
Dessa ögon föreföllo onaturligt stora och deras allvarliga uttryck hade blifvit ännu mer fördjupadt.
Luften i rummet var frisk men med en stickande nyans af karbol.
På ett bord vid hennes hufvudgärd stodo några små flaskor och låg en uppslagen bok.
Det var Thomas a Kempis:
»Om Kristi efterföljelse».
Klockan var icke mer än elfva på förmiddagen.
Sköterskan hade aflägsnat sig ett ögonblick, efter att ha rensat såret och anlagt ett nytt förband.
Nu kände sig den sjuka bättre.
Den dofva värken, som aldrig lämnade henne, förnam hon som en lindring i jämförelse med den brännande, slitande värk, som tycktes härleda sig från det friska köttets häftiga reaktion emot det frätande giftet.
Men som en blytyngd låg tanken på döden öfver hennes sinne.
Hon hade nog ofta förr haft aningar, gränsande till visshet om att hon icke hade lång tid att lefva; men aldrig hade vissheten trängt henne genom märg och ben så som nu.
Vid sin lefnads morgon och vid dess middagshöjd hade Maria sett döden som man ser hafvet på afstånd, lik en blå strimma vid horisonten.
Hon visste nog, att därborta var gränsen för hennes vandring på jorden, men aldrig hade hon som nu stått ansikte mot ansikte med själfva oändligheten.
Det var som om det helt plötsligt blifvit afton och hon helt plötsligt befunnit sig vid stranden; den blåa strimman hade utvidgat sig till någonting skrämmande stort och hotfullt mörkt; hennes blickar flögo spanande framåt: ditut gick hennes väg, där skulle hon sjunka utan att lämna efter sig ett spår.
Och allt hvad hon förnummit af lycka på jorden skulle försvinna ur hennes medvetande som gyckelbilder i en dröm vid uppvaknandet.
Uppvaknandet?
Uppvaknandet till lifvet — visserligen; men drömmen hade varit så skön!
Hon tänkte på döden med lugn resignation, och ändå med en ångest, som väl närmast gällde skilsmässan från Casimir.
Dock trodde hon icke att denna skilsmässa skulle vara evigt; men en skilsmässa skulle det ju bli, i alla fall, och det var som om hon i själfva saligheten skulle ha en känsla af tomhet, därför att han icke var med.
Hon visste nog att detta var ogudaktigt; men hon kunde icke bli den förnimmelsen kvitt.
Hon upprepade för sig själf, att de skulle återse hvarandra en gång, kanske snart, ty i evigheten skulle år vara som sekunder; och medvetandet därom låg som en varm trygghet på djupet af hennes sinne.
I de ögonblick då hon kände det starkast, längtade hon efter slutet.
Då jublade det inom henne; lifvet var icke slut, om också hennes kroppsliga jag blef liflöst och kallt.
Det fanns någonting inom henne, som icke kunde dö, som var af ädlare stoff än materien och därför icke underkastadt materiens lagar.
Det var själen — det var hennes kärlek.
Maria hade alltid varit religiöst anlagd; men hennes gudsfruktan hade sin egen karakter.
Hon behöfde icke dogmerna, icke de teologiska spetsfundigheterna, och hon hade aldrig funnit sig tillfredsställd hvarken af statskyrkan, sådan den är, eller af de frireligiöse apostlarnes ihåliga svada.
En gång i sin ungdom — i Paris — hade hon träffat en katolsk präst, som tycktes henne ha förverkligat kristendomens anda i sitt lif och som påverkat henne genom en karakterens skönhet, hvars like hon aldrig sett.
Det var en italiensk prins, som dolt sin furstliga värdighet under Pére Carinis kåpa, sedan han skänkt bort allt sitt gods för att obehindradt kunna ägna sig åt kyrkans tjänst.
Han var biktfader i en familj, där hon umgicks, och hon hade ofta talat med honom om lifvets viktigaste frågor.
Genom allt hvad han sade skimrade något af den mildhet, det höga frisinne, som hon drömt om att finna hos hvarje förkunnare af den kristna läran.
Hans religion hade en öppen famn, och hon kunde sluta sig till den utan att afsvärja den bekännelse, i hvilken hon vuxit upp.
Han försökte aldrig att omvända henne; han hade förstått, att hennes religiösa känsla icke kunde fördraga trycket af en dogm.
Hon föreställde sig det högsta väsendet som den oändliga kärleken och den eviga rättvisan.
Inför hans ansikte kunde hvarje god människa träda fram med öppen panna och frimodig blick, att återlämna det pund, hon fått, och redogöra för dess förvaltning.
Gud fordrade icke af sina tjänare, att de skulle släpa sig i stoftet för honom som slafvar.
Han var för stor till det.
Han fordrade icke heller den dagliga och småaktiga dyrkan, hvartill den kristna kulten så småningom urartat.
»Bokstafven dödar, men anden gör lefvande.»
Det gällde att i sina handlingar och sitt lif inkarnera den kristna andan.
Där ingen kärna fanns var skalet ingenting värdt; där icke lifvet stämde öfverens med läran var den yttre gudaktigheten blott en skrymtande fernissa, som icke bedrog den allvises öga.
Denna öfvertygelse var så djupt rotad i hennes väsen, att hon icke tyckte sig behöfva någon medlare mellan sig och sin Gud, hvilken i sin gudomliga vishet själf sofrade de goda från de onda och samlade alla de goda hos sig utan hänsyn till den lära de bekände.
Allt var så klart emellan dem, som emellan hederliga tjänare och deras gode husbonde, hvilka icke behöfva någon advokat för den sista slutuppgörelsen.
Därför emotsåg hon också den sista slutuppgörelsen med lugn, och ändå ryste hon för döden — ty lifvet hade varit så skönt!
När hon nu blickade tillbaka däröfver och såg det i hela sitt sammanhang, låg det där så solbelyst och friskt som en sommarmorgon, när daggen glindrar i gräset och fåglarne sjunga; och hon visste att hennes längtan ännu vid grafvens brädd skulle sträcka sig hän emot den lycka, som det rymt.
Men ju närmare det led emot slutet, dess mer samlade sig solljuset kring en enda bild — hans, som varit medelpunkten i allt.
Och medan hon låg där på sjukbädden dag ut och dag in var det som om hennes tacksamhet tilltagit i styrka för hvarje timme som gick.
Den växte som en källa utan aflopp; den steg och steg.
Någonting liknande hade hon känt ofta förut i lifvet, ty alltid hade hon förnummit det så, som om tacksamheten varit ett med hennes kärlek, och hennes kärlek hade tyckts henne stadd i tillväxt så långt hon kunde minnas tillbaka; men nu, i afskedets stund, nu då hon ensam skulle gå ut öfver det mörka vattnet, nu kände hon sin kärlek smärtsamt stor och sin tacksamhet svidande stark och det var som kunde hon icke dö lugn innan hon sagt honom ännu en gång, hur innerligt hon älskat honom, innan hon funnit ett uttryck för sitt stora, varma tack.
På detta tänkte hon också nu, när det knackade på dörren och Casimir trädde in.
Hennes ögon fingo en underbart varm glans, när de vändes emot honom, och med ett lyckligt småleende lyfte hon sin genomskinliga hand från täcket och räckte den emot honom.
Han lade sig på knä vid bädden, lutade sig öfver henne — varsamt för att icke vidröra det sjuka bröstet — och kysste hennes panna.
Hon slöt ögonen under hans kyss.
Han var blek af sinnesrörelse och nattvak.
Han kunde icke vara ensam under dessa aftnar och dessa nätter, då han visste, att hon vred sig sömnlös på sitt plågoläger.
Hon ville icke tillåta honom att vaka därinne, hon ville aldrig, att han skulle vara tillstädes, när plågorna ansatte henne så, att hon icke kunde behärska sig; han måste då alltid hålla sig borta från hennes sjukbädd.
Men han kunde icke stanna hemma.
Ensamheten skrämde honom, fyllde honom med ångest; han måste ut att söka sällskap, förströelse, glömska.
Och han vandrade sin vanliga väg till »Kungen», satte sig vid sitt vanliga bord, träffade samma människor, hörde samma historier och drack sitt vanliga kvantum — d. v. s. för mycket.
Ut på natten återvände han som vanligt och smög sig på strumplästen in i sitt rum, med osäkra steg.
Så hade Maria hört honom komma hem också i natt; men därpå tänkte hon icke nu, när hon såg honom med ett lidande och blekt ansikte knäböja vid bädden.
Det minnet var utstruket ur hennes medvetande; i detta ögonblick var han för henne blott den outsägligt älskade maken, knäböjande för henne, som varit hans maka och hans allt och som han nu skulle mista — snart, snart.
Det var sorgen däröfver, som hon läste i hans bleka ansikte och i de tårfyllda ögonen; och det kom öfver henne en underlig förnimmelse därvid: ty hans sorg smekte hennes hjärta och sargade det på samma gång.
Men ur disharmonien reste sig snart den tacksamhet, som alltid låg slumrande på djupet af hennes själ och alltid steg upp på ytan, när hennes sinnen kommo i uppror.
Nu fyllde den henne som en varm våg, och de stora blåa ögonen fingo ett beslöjadt, ett nästan döende uttryck, som nog hade funnits där ofta förr, i stunder af hängifvenhet, men som nu skrämde honom — det var som en erinran om allt hvad han nu skulle mista.
Han böjde sitt hufvud mot sängkanten och brast i gråt.
Då kände han hennes kalla, skälfvande händer kring sitt hufvud; och hon började stryka, lugnande, med den ena handen genom hans hår, allt medan hon lät den andra hvila som ett kylande omslag på hans tinning.
— Och så hörde han hennes röst, spröd och tunn, som den blifvit under sjukdomen, men ännu bevarande något af det vackra, varma uttryck, som den alltid fick, när det var till honom, hon talade.
»Så — så!
Min stackars pudel!
Inte gråta — för min skull!
Om jag bara kunde säga dig ett tack så varmt som jag känner det — då skulle du kanske inte gråta mer — åtminstone inte öfver mig!
Du har gjort mitt lif så ljust!
Det ligger för mitt minne som en enda lycklig dröm — eller som en nordens sommarnatt — så ljus — och jag känner doften af blommande lindar, och jag hör suset af den kära, kära granskogen därhemma ...
Dyster och mörk var den ju, men din närvaro var nog att göra allting ljust!»
Det hördes intet annat ljud i rummet än Casimirs snyftningar, som han förgäfves sökte kväfva.
Han kunde icke lyfta sina ögon emot henne.
Inom henne brände längtan efter att tolka sitt tack, säga honom för sista gången, hur gränslöst hon älskat honom; men samtidigt kom den tanken öfver henne, att det, som hon kände, aldrig skulle kunna tolkas i ord, och den tankens vemod låg som en slöja öfver rösten, när hon fortsatte:
»Jag kan aldrig tacka dig, pudel!» — hon böjde sig öfver hans hufvud och tryckte en innerlig kyss på hans hjässa, just på den fläck, där håret började bli tunt och den hvita hufvudbottnen skymtade fram — »aldrig så som jag skulle vilja det, men du vet — — du vet — — »on tystnade, sökande efter ord och stridande med gråten, som ville kväfva hennes röst.
Hon kunde med möda framstamma de sista orden: »Å, jag kan ju ingenting säga, ingenting!
I det hon släppte hans hufvud med sina händer, sjönk hon tillbaka mot kudden; det var som om denna känslans kamp att finna ord tagit hennes svaga krafter alltför starkt i anspråk, ty hennes ansikte blef så trött i sitt uttryck, och kallsvetten pärlade fram på hennes panna, ofvanför ögonen, som föllo igen.
Sådana scener upprepades ofta; ty hon fann aldrig det ord, hon sökte, och för hvarje gång blef kampen svårare.
Och det var som om sorgen öfver, att hon skulle dö, lämna honom ensam i världen, ofta trädt helt och hållet i bakgrunden för hennes ångest öfver att nödgas gå bort utan att ha afbördat sig detta tack.
En morgon, när Eric trädde in i rummet, räckte hon honom ett papper, fullskrifvet med hennes egen fina stil, som sjukdomen gjort darrande och orolig.
— Det var hennes testamente.
Hon hade nyss slutat det; hennes kinder hade ännu kvar två flammor af den rodnad, som gjutit sig öfver dem, medan hon skref; de mörka pupillerna hade vidgat sig och ögonen glänste af exaltation.
Hon tänkte på, att detta, som hon skrifvit här, skulle stanna kvar efter henne — dessa varma ord skulle icke förlora sin själ, om också hon själf blef själlös och kall, de skulle nå honom som en smekning från det andra landet — — och han skulle känna det, som om hon själf vore honom nära ännu länge efter det hon gått bort, nära i den kärlek, som öfverlefvat döden och som skulle andas emot honom från detta dokument.
»Eric,» bad hon »vill du ställa om det här?
Att det blir uppsatt i laga form — och bevittnadt och — — ja, du förstår — så att det gäller?»
Och hon tillade i dämpad ton:
»Men låt det här lilla papperet följa med, så att Casimir kan se, hvad jag själf har skrifvit.»
Han nickade blott och tog papperet ur hennes hand.
Han kände detta förtroende som en varm bindel kring sitt stackars svidande hjärta; ty i detta förtroende låg allt hvad som fallit honom till del af hennes hjärtas tillgifvenhet, allt hvad hans kärlek haft att värma sig vid.
Det hade dock varit nog för den att lefva af — lefva sitt stilla, skygga, inbundna lif.
När han några timmar senare kom upp i sitt arbetsrum, satte han sig vid ett bord och läste hvad hon skrifvit:
»Jag Maria Eleonora Christina Du Camp, född Lindenow, förklarar härmed som min yttersta vilja, att allt hvad jag äger och som tillfallit mig i arf af min släkt på fäderne eller möderne, skall öfvergå med full besittningsrätt till min efterlefvande make, friherre Casimir Du Camp.
På samma gång jag öfverlämnar åt alla dem, som hållit af mig i lifvet, att hvar i sin stad bidraga till, att denna min sista önskan uppfylles, tackar jag dem alla för den kärlek, de skänkte mig i lifvet och för alla vänliga tankar, som de skola skänka mitt minne, sedan jag icke längre är till.
I detta tack innesluter jag framför allt min styffar, Alfred Johnson, min kusin, Eric Lindenow och min aflidna moders moster, den kära, tåliga, tjänstvilliga, hjärtegoda tante Sofie, äfvensom min barndomsvän och svägerska Gerda och hennes man.
Och du, min make och vän! hur skall jag finna ord att tolka mitt tack.
Allt hvad jag upplefvat af lycka under dessa sista, rikaste år, har jag ju fått af dig.
Jag lefde ju blott ett halft lif, innan du väckte mig med din första kyss och gaf mig den kostbara gåfvan — din kärlek.
Tack, älskade!
Jag önskar, att du kunde se in i min själ, nu när jag skrifver detta, du skulle då se, hur varmt detta tack är och hur hela min varelse, allt hvad det finnes inom mig af varma och starka känslor, samlar sig kring dig i de sista timmarnc af mitt lif.
Jag dör lugn och jag hoppas på ett återseende — sörj därför icke öfver, att jag går så tidigt ifrån dig; hade det endast berott på mig, då vet du nog, att jag skulle ha stannat.
Men det kunde väl icke så vara.
Jag har ibland tänkt på, att ett människolif måhända icke kan rymma mer än ett visst mått af lycka; kanske måste jag dö så ung, därför att jag varit så outsägligt lycklig.
Kanske har man också lefvat nog, när man förnummit lyckan blott en enda timme; skulle då jag klaga — jag som fått mig sju soliga år beskärda!
Farväl och tack ännu en gång!
Älskade!
Jag önskar dig för ditt kommande lif all den lycka jag känt genom dig!
Måhända skall du glömma mig en gång, sedan många år förflutit.
Sörj icke däröfver!
Gör dig inga förebråelser, om en ny kärlek en dag skulle ha vuxit upp i ditt hjärta.
Jag önskar dig allt hvad det finns af sällhet på jorden, således också en ny maka, om ditt hjärta så begär.
Kanske skall det bli henne förunnadt att skänka dig hvad jag icke kunnat ge dig — en arfvinge till ditt namn.
Kanske skall hon på detta sätt bereda dig en rikare sällhet än hvad som blef mig beskärdt att ge dig!
Hvad jag vet är, att hon icke skall kunna älska dig mer, än jag har älskat och älskar dig!
Och så farväl, för sista gång.
I mina tankar skall du vara hos mig, när jag dör, men jag skulle önska, att du icke såg mig lida.
Du är så ömtålig — det skulle skära dig i hjärtat; och du behöfver all din kraft för att kunna bära saknaden, sedan jag är borta.
— Men jag skall drömma, att du är hos mig, att du håller min hand i din.
Jag önskar, att man sveper mig i min brudklädning sedan jag är död.
Lägg några friska myrtenkvistar på min hufvudgärd, men begraf mig icke på Vimmerstads mörka kyrkogård, utan på kullen vid stranden österut från Aspinge, där jag själf låtit fälla furorna, så att utsikten är fri — under Guds egen blåa himmel, där solen skiner och där blommor dofta.
Förvillelser
Hjalmar Söderberg
Albert Bonniers Förlag
www.albertbonniersforlag.se ISBN 91-0-057937-8 © Hjalmar Söderbergs rättsinnehavare 1895 Första utgåva 1895 Delfinserien 1963 Andra utgåvan 2002 Printed in Denmark Nørhaven Paperback A/S Viborg 2002
En ung herre i mörkblå vårrock och röda handskar kom ut ur en butik vid Arsenalsgatan.
Handskarna voro alldeles nya, han hade just köpt dem i butiken.
Han var helt ung, knappast tjugu år.
Det var en av de sista dagarna i april, en orolig dag med hafsblå himmel och stora seglande molnflockar, en nyckfullt leende dag med sol och mulet i hastig växling och med skarpa vindilar österifrån, från skären, från havet.
Klockorna i Jakob sjöngo och dånade, det var en gammal diktare som begrovs.
-- Se Tomas, god dag, i nya röda handskar...
Jag gratulerar dig till din medikofil, jag såg det i tidningen i går.
Vad har du haft för dig på sista tiden, jag har inte sett dig på flera dar...
Det var Johannes Hall, en högväxt, mörklagd ung man, sex eller sju år äldre än Tomas Weber.
Han hade icke någon egentlig sysselsättning, men det behövde han heller icke, ty han hade för en tid sedan helt oförmodat fått ett rätt betydligt arv.
-- Jo, jag sökte dig både i går och i förrgår, men du var inte hemma, som vanligt...
Kom nu, så gå vi ner på Oriental och fira min examen med en flaska rhenvin.
-- Ja, varför inte...
Gatorna vimlade av människor.
Det var en av de första vårdagarna, ty våren hade kommit sent.
Vid vartannat steg mötte man en svartmuskig och godmodigt leende ballongförsäljare med sitt färglysande knippe av gummiblåsor, fyllda med gas.
Mitt på trottoaren vid Karl XII:s torg stod en grupp av gapande barn och halvvuxna gossar med näsorna i vädret och ögonen riktade mot en röd prick i den blå rymden -- en lösskuren ballong, som seglade bort över taken.
Tomas gick och smålog för sig själv.
-- Du ser upprymd ut i dag, anmärkte Hall, har det hänt dig något?
-- Nej, jo...
Jag såg en flicka nyss, i handskbutiken därborta...
Hon hade så rädda, rödbruna ögon.
-- Jaså hon, ja hon är mycket bra.
Jag har också köpt handskar där ett par gånger.
Båda gångerna blev jag kär i henne och föresatte mig att göra någonting åt saken, men sedan glömde jag bort det.
De hade kommit ut på Blasieholmshamnen.
Skärgårdsbåtarna vid kajen hade röda färgklattar, som lyste i solen.
Strömmen låg bred och blå och tom; sjöfarten hade ännu icke kommit riktigt i gång för året.
-- Hur gammal tror du att hon är?
Tjuguett, tjugutvå år.
Det var tomt på kafé Oriental.
Som bleka skuggor gledo uppassarna av och an i korridorernas skymning.
Hall kastade sig halvliggande på en av de breda, låga sofforna, vilkas brokiga österländska vävnader gåvo rummen deras prägel av haremsgemak.
Tomas Weber tog plats i en karmstol av flätad halm.
Solljuset strömmande in i en bred, guldgul flod genom fönstrets mångfärgade glas med dess gula liljor och röda tulpaner.
Tystnaden drömde under taklisternas arabesker.
-- Har du något att röka? frågade Tomas.
Hall tog upp sitt cigarrettfodral.
Vinet kom in.
Man såg på vippningen av kyparens frackskört, att det var någonting mycket dyrt.
Tomas hade fått en del pengar av sin far med anledning av sin examen, och han hade ingen högre önskan än att göra slut på dem.
Tomas Weber hade ett öppet ansikte med blå ögon och ljusbrunt, bakåtstruket hår.
Den rätt stora och likväl fint skurna munnen uttryckte ett kraftigt begär att taga för sig av vad livet kunde bjuda.
Han var spensligt byggd och något under medellängd.
-- Vet du vad, Hall -- jag träffade Märta Brehm i går afton, hos Mortimers.
Vi talade med varandra nästan hela kvällen om något som jag nu har glömt.
Hur kan man glömma något sådant?
Hon hade en vit ros i bröstet.
Hall smålog.
-- Så, är hon ännu din stora passion?
Det har hon nu varit i nära ett halvt år.
-- Ja, och jag är rädd att hon kommer att vara det ända till årets slut.
Hall nickade tankspritt gillande.