Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Var utan fruktan,» sade baronen, «er hemlighet, äfven om jag egde ert fulla förtroende, hvilar säkert här.»
«Tack, Sonnenstern – jag vet – jag är öfvertygad derom – men hvad var det,» afbröt hon sig sjelf plötsligt, i det hon sprang upp.
«Hörde ni något baron?»
«Tornuret repeterade elfva,» sade baronen.
«Ja, ja, elfva blott!» sade Arabella tankspridd, och satte sig åter; men synbart orolig spratt hon till vid hvarje buller, och såg sig ängsligt omkring.
Förgäfves bemödade hon sig, att tala med baronen, och att återvinna sitt lugn.
Det ville icke lyckas: hennes ord voro osammanhängande och förvirrade, och andedrägten hastig och kort.
På en gång blef hon dödsblek, och ropade, i det hon fattade baronen hårdt i armen.
«Hörde ni ingenting – Ah, der äro de!» – och nu hördes en skarp hvissling.
«Frukta intet, Arabella, var lugn! jag vill beskydda dig med mitt lif,» sade baronen hastigt i det han hämtade sin värja.
«Stilla, stilla!» bad den darrande Arabella, i det hon uppsköt fönsterluckorna, och drog regeln för dörren.
«O det är för sent,» hviskade hon i ångest; «de äro redan i korridoren!
– Se der, tag,» tillade hon, pekande på bordet, «de äro laddade, men skjut icke !» bad hon med hopknäppta händer; «ni – ni skall icke fela – skjut icke! – om icke,» tillade hon långsamt, «ert lif är i fara!»
Utan att svara, sköt baronen hastigt Arabella in i sitt inre rum, och tillslöt omsorgsfullt dörren.
Derefter skyndade han ut i korridoren, hvarest nu tydligt hördes ljudet af röster.
Bullret närmade sig mer och mer.
Vid ändan af den långa gången, som gick i sned riktning, hördes sakta steg och ett otydligt sorl af hviskningar.
Der var mörkt, och baronen kunde af antalet af rösterne icke göra några slutsatser, emedan den hvälfda korridoren gaf ett sällsamt och förvillande återljud, det hördes dock tydligt att fienden nalkades, af mörkret tvingad till varsamhet och försigtighet.
Då de hunnit ungefär midten af gången blefvo de plötsligt hindrade af ett oförutsedt motstånd.
Baronen hade, gynnad af mörkret obemärkt gått dem på lifvet, och med ett kraftigt motstånd tvingade han dem några steg tillbaka.
«Ah!» ropade den främste, en högväxt figur, med en främmande accent, den masken gjorde ännu mer otydlig «des patrouilles en observation,» i ögonblicket blef det ljust omkring de stridande, i det den ena af röfrarne framdrog en liten reverberlykta, den han haft dold under kappan, och hvarmed män af hans yrke gemenligen äro försedde.
Den långa kamraten, som trott sig märka en hastig blekhet på baronens ansigte, och tilläfventyrs kanske misstog sig på orsaken dertill, spände i ögonblicket sin pistol och riglade den mot baronens panna, han hade dock knappast hunnit antaga denna position inan pistolen flög ur hans hand, och skottet brann af mot stenväggen med en dof knall, och i samma ögonblick fattade baronen sin långa motståndare vid bröstet och slungade honom till andra ändan af gången.
Några sekunder stod mannen med lyktan villrådig vid ljudet af skottet – «Fly olycklige!» ropade baronen i detsamma hastigt, och sköt honom baklänges några steg.
«Man kommer, skottet har väckt betjeningen.
– En stilett besvarade baronens omtänksamma uppmaning, och skulle hafva gjort det på ett förfärligt sätt, om icke baronen parerat stöten – mordvapnet flög långt bort och föll klingande mot stengolfvet.
Med en dof ed skyndade röfvaren att upptaga den.
Det blef åter helt mörkt.
«Retirons nous!» genljöd det från yttre ändan åt gången.
Den kalla luft, som i detsamma spelade genom korridoren och liksom bortflägtade det blodiga minnet från scenen för det nattliga äfventyret, öfvertygade baronen att man följt hans råd.
På kortare tid, än uppträdet här är beskrifvet, var allt åter tyst.
«Hvem skjuter?» ropade nu Arabella och ryckte våldsamt upp dörren.
«Inte jag,» svarade baronens välljudande klara röst.
«Var lugn
Arabella de äro nu borta.»
«Borta och ingen sårad! – säg! – är ingen sårad?»
«Ingen.»
«Gud vare lof!
Kom då baron, skynda, det är sent, jag måste ta farväl af er; men hvarföre dröjer ni der borta i det öppna fönstret?
Här strömmar in en luft så kall – så kom då!»
«Ja! ja! jag kommer!» sade baronen helt sakta, och bemödade sig, att tillsluta fönstret.
Nu flammade den slocknande lampan upp några sekunder, och med ett anskri störtade Arabella till fönstret.
«Ni är sårad, Edvard!» ropade hon i högsta ångest och fattade baronens arm.
De stodo i mörkret och hon kände den varma bloden på sin hand.
«Der inne är ljus,» hviskade baronen, «låt oss gå dit.
Med såret har ingen fara.
Det är obetydligt,» tröstade han.
«Drag af rocken!
Lät oss se!» sade Arabella, i det hon förgäfves sökte dölja den häftiga darrning, som skakade hela hennes kropp.
«Det var endast min egen oförsigtighet,» sade baronen, bortvändande sig, för att dölja den smärta, han erfor, då rockärmen gled öfver såret.
Tigande och med vand hand undersökte Arabella såret, och som fordom den sköna castilianskan, Edvard den förstes gemål, skulle hon icke hafva tvekat, att åt dödens makter lemna sitt eget lif i pant för hans, om så påfordrats.
«Egen oförsigtighet,» upprepade hon efter en stunds tystnad; «nej, Edvard – jag vet – jag vet – men tala icke derom.»
Och nu ref hon upp sin blus, tog ur bröstfickan bandage, och förband med en fältskärs skicklighet det icke obetydliga såret, ur hvilket, vid sammantryckningen, några varma bloddroppar flögo upp på hennes ansigte och hals.
Hon böjde sig djupare och några tårar tillrade ned och blandade sig med blodet på hans arm.
«Hvem gaf er detta sår, Sonnenstern!» hviskade hon slutligen; «hur såg han ut; var han gammal eller ung?»
«I sanning jag såg icke: mörkret hindrade mig att urskilja.»
«Helt visst,» sade Arabella i det hon blickade forskande på baronens vackra, redliga drag; «helt visst.
Mörker skall evigt betäcka denna handling.»
Förbindningen var nu slutad, och Arabella förde sin patient till soffan.
«Och nu, baron!» sade hon med vek röst, «farväl – lef väl Sonnenstern – förlåt – förlåt och glöm Arabella!»
«Hvart går ni? O! dröj ännu; gå icke ensam: bloden på edra kläder skall förråda er – Man skall kanhända misshandla er.
Låt mig följa och skydda er!»
«I ert omdöme är icke mörker, baron!» sade Arabella med en egen blick och ett varmt småleende, och tillade derpå:
«frukta icke för mig; dessa fläckar kunna tvättas bort; brottet har icke inbränt dem der för evigt; men jag bär ett sår, ett djupt, ett bredt, doldt här under min venstra hand.
Det blöder – blöder starkt, och läkes aldrig.
Lef väl, Edvard, vi se hvarann för sista gången!»
Nästa minut stod baronen ensam.
Ett djupare styng, än det på armen, sved i hans bröst.
Han suckade djupt och pressade handen hårdt emot sina ögon, liksom för att derigenom dölja för sig den dystra verkligheten, då i detsamma dörren öppnades och hans kammartjenare inträdde, åtföljd af en läkare.
I trädgården, som omgaf Fogelsången, smög, straxt efter midnatten, med hastiga steg, en ensam vandrare.
Ett fönster på gaflen af husets öfra våning öppnades försigtigt och helt tyst.
«Är ni här, grefvinna!» sade en låg röst, och efter ett sakta framhviskadt svar, nedrullade en stege utför väggen; och lätt som en ekorre klättrade en vig, smärt gestalt uppför den smala, vådliga trappan af silke.
Då den hunnit ungefär hälften, vände den sig om, vred hufvudet lyssnande åt alla håll, och fastade slutligen ögonen dröjande på en mörk punkt, som sväfvade långs muren, hvilken omgaf trädgården.
Efter en kort mönstring svängde sig den klättrande ännu några steg högre, lyssnade ännu en gång uppmärksamt, och försvann derefter med en otrolig hastighet och vighet genom det öppna fönstret, hvarefter stegen snabbt uppdrogs.
Det dröjde ej länge, innan steg hördes utanför trädgårdsporten från motsatta hållet.
Bullret kom närmare och man urskiljde snart tvänne röster, samtalande i en ganska låg ton.
«Fördömdt!» sade den ene, en kort undersättsig man, med en vid kappa.
»Fördömdt! det aflopp utan all nytta »
«Men också utan all fara,» invände den andre, som syntes längre till växten, och bar en mask, hvilken gjorde uttalet temligen oredigt.
«Det bästa, och det enda goda,» fortfor han, «af alltsammans var, att inga misstankar kunna förefinnas; rispan, som den der storsinte narren, ädlingen, fick, lärer väl ej hviska om sin gerningsman.»
«Tant mieux! och inga tranor syntes till i grannskapet, såsom vid poeten Ibycus mord.
Betjeningen bar sig åt, som fega stackare.
De hade allesamman hvar sin hare i hjertgropen.»
«Nej, nej,» gemälte kamraten; «deras herre förbjöd dem, att nyttja vapen utom till sjelfförsvar.»
«Ha, ha, den sentimentala narren!» skrattade stallbrodren; «men jag känner förräderskan,» fortfor han med lägre ton, «hon skall umgälla vårt misslyckade försök, jag svär derpå!»
«Menar du den ...» hviskade den andre; men det följande af samtalet fortsattes i så låg ton, att det ej kunds uppfattas.
Skuggan vid muren rörde sig framåt.
«Voila le temoin d’Ibycus,» sade mannen i kappan.
«Tant pis,» svarade hans kamrat, och båda nalkades stället; men skuggan var borta.
De båda vännerne vände mumlande om, ringde, och blefvo insläppte.
Ljudet af deras steg försvann småningom på den stenlagda gården: dörrar öppnades och tillslötos.
Efter en stunds förlopp vandrade en i kappa tätt inhöljd person den mörka gatan framåt.
Man skulle nästan trott, att han var främling här; så obestämd och så dröjande var hans gång.
Snart stadnade han dock framför ett hus, i hvars alla fönster brunno ljus, och hvarest förmärktes en vid denna tid sällsam rörelse.
Länge och väl vred den ankommande om portnyckeln med sin venstra hand; den högra bar han i band.
Ändtligen efter flera fåfänga försök gaf låset vika, och han inträdde, och tog med långsamma steg vägen uppför trappan in i ett rum, der han lade pistoler och värja ifrån sig, kastade sig derefter på sängen, der han, oaktadt mattighet och blodförlust, först sent föll i en afbruten, orolig sömn.
«Fuyez Telemaque, fuyez!
On ne peut vaincre l’amour
qu’en fuyant.
Contre un tel
ennemi le vrai courage con-
siste à craindre et à fuir.»
De la Motte Fenelon.
Ett halft år hade förflutit, sedan den omtalta händelsen timat i baron Sonnensterns hus, då denne en afton vandrade tankfull gatan framåt mot grefve Thüringens boning.
Han hade under hela denna tid ej en enda gång sett Arabella.
Han hade med afsigt undvikit hvarje tillfälle dertill.
Nu gick han att taga afsked af henne, emedan han ämnade lemna staden och återvända till sin fädernebygd, ty han var en främling i det landet.
Det var vid slutet af Maj, just i skymningen, som han nalkades målet för sin vandring.
Hans hjerta klappade af många och stridiga känslor.
«Var hon väl sig lik, den sköna, lifliga, hulda varelsen.
Månne han skulle få se henne, tala med henne?
Det måste han; det var nödvändigt: han måste se henne och taga afsked af henne; förr kunde han icke resa.»
Till sin glädje erfor han redan i tamburen af tvänne andra gästers samtal, att grefve Thüringen ej var tillstädes.
Han hade aldrig tyckt om denne man, och det gladde honom, att vid ett tillfälle som detta vara befriad från hans åsyn.
Han märkte likväl snart värden från Fogelsången, hvilken nu, såsom ofta annars, af gammal vana, under grefvens bortovaro, åtagit sig värdskapet.
Inkommen blef baronen förundrad och ledsen, att finna rummen uppfylda af gäster under det hans öga förgäfves sökte efter det enda föremål, som intresserade honom, och för hvars skull han gjorde detta besök.
Han lät emedlertid presentera sig för den provisoriska värden, hvars hy och uttryck litet skiftade, vid åsynen af den oväntade gästen.
Denne hade nära uppgifvit allt hopp, att se sin önskan uppfylld och ändamålet med sitt besök vunnet.
Han tröstade sig så godt han kunde, och tog sin plats vid ett bord der några blomsterkrukor stodo, och inneslöt sitt svikna hopp helt tyst i sitt klappande bröst.
Snart föll dock hans blick inåt närgränsande rum, der han upptäckte vid det matta lampskenet det föremål hans hjerta sökte.
Skyndsamt steg han upp, och ilade med tysta steg öfver de brokiga mattorne.
Han hade gerna kunnat dröja.
Orörlig, som en bild, satt Arabella på soffan och tycktes icke hafva sinne för något, utom det arbete hon höll i sin hand, och hvarpå hon flitigt sydde: så flitigt, så träget, att hon icke märkte eller icke låtsade märka den ankommande.
Ändteligen såg hon upp, men då blef det värre.
I det svarta ögat låg på en gång så mycken stolthet och så mycket missnöje, att baronen ovilkorligen tog ett steg tillbaka; men han var icke förr igenkänd, än detta uttryck ögonblickligen förvandlades i det mest vänliga och milda småleende, hvari tusende rosor på kind och läppar speglade sig.
Hon steg upp och räckte den inkomne förtroligt sin hand, vinkade honom att taga plats bredvid i soffan.
Han gjorde så, och ett ögonblick betraktade de båda stillatigande hvarandra.
Slutligen sade baronen med något osäker röst: «Förlåter ni Arab .. grefvinna! att jag så här, utan att anmäla mig, vågar inträda till er, och utan er tillåtelse, men jag är straffad nog: er blick sade mig nyss, att jag varit för djerf.»
«Denna blick, hvaröfver ni beklagar er, var alldeles icke ämnad åt er, baron.
Den är mitt enda vapen emot ovälkomma, obehagliga gäster, hvaraf jag annars hvarje ögonblick skulle vara besvärad.
Med er är det en annan sak, och,» tillade hon småleende, «ni vet bäst, att jag icke är fallen för ceremonier med mina vänner, och låter icke heller anmäla mig.»
Det tycktes, som någon kär hugkomst stal sig på honom, hvilken han ej ville bortvisa.
Slutligen sade han med detta egna tonfall, som alltid åtföljer ett plötsligt ombyte af ämnen, och då man liksom med våld rycker sig från ett föremål, det man gerna och uteslutande omfattar, men vid hvilket ens tankar icke ha rätt att uppehålla sig: «Jag ämnar – jag har beslutat, att på en längre tid lemna S ..., och för mitt nöjes skull göra en resa åt andra länder, för att ännu litet färdas omkring, innan jag återvänder hem.
Jag ville dessförinnan se er – taga afsked af er.
– Minnet af er skall följa mig öfver till mitt fäderneslands berg, och der bosätta sig med mig.»
Hastigt afbröt han sig sjelf och tillade med ett tvunget leende: «Tillåter ni det grefvinna?»
«Grefvinna! kalla mig icke så.
Detta namn är obehagligt, olidligt uti er mun.
Kalla mig hellre Arabella som förr.»
«Nå väl, Arabella! efter ni så vill.
Jag tycker äfven bättre om det så.
Detta namn erinrar mig om en tid, som väl icke var lycklig för er, men för – mig.
– Nu är det tvärtom!»
Arabella såg frågande på baronen och derefter sade hon dröjande: «Och hvaraf vet ni väl, att tiden förändrat sig för mig?»
«Derom tala dessa glada, otvungna leenden; dessa höga rosor, som skifta i purpur: helsans och lifvets färg!»
«De äro stundens barn; de betyda intet.
De spricka ut och dö med känslan, som födde dem; och glädjens stund är kort.
Men, sade ni icke,» tillade hon efter en paus, «att ni ämnar lemna –land?»
«Sådan är min afsigt,» sade baronen dystert.
«Ödet går förut och visar vägen, obekymradt om vi villigt eller ovilligt följa det efter; vi måste dock alltid vara redo att lyda dess vink.»
«Hur!
Jag förstår icke hvad som så fängslar er vid S***.
Jag för min del skulle gerna och utan saknad vilja bortbyta denna bedröfliga och otrefliga stad mot er glada, kalla, men trofasta fädernebygd!»
Detta sednare sade hon med ett uttryck af känsla och med en liflig blick på baronen.
«Men, min Gud!
Sonnenstern, hvad fattas er?
Ni bleknar!
Ni mår illa!
Ack, nu först ser jag, huru förändrad ni är.
Huru har det kunnat undfalla mig så länge.
Sonnenstern!
ni måste bikta er för mig.
Ni får icke lemna mig förr.
Nej! hvarför vänder ni er bort?»
Baronen hade stigit upp.
Hans ena hand höll Arabellas hårdt omsluten, och med den andra tog han hastigt sin hatt, och med en röst, som var dämpad af inre rörelse och ett starkt bemödande, att bibehålla sin fattning, sade han:
«Nu, nu, Arabella! är det tid att vi skiljas.
Det är kanske snarare alltför sent, och jag har dröjt längre än jag bort!»
«O, Edvard,» ropade Arabella med en synbar sinnesrörelse, «jag ser hvad som felar er; jag vet det mer än väl: denna olyckliga blessyr!»
«Nej, nej – ni misstar er.
Vid allt hvad heligt är!
Det är icke armen; det är bröstet, som svider, och nu må det vara slut!»
Ett ögonblick, ett enda, tryckte han den bleka pannan mot hennes hand och hviskade: «farväl för evigt.»
Förvirrad och nästan sanslös skyndade han genom förmaket tillbaka, och då han åter befann sig bland sällskapet, öfverfölls han af en störtskur af frågor:
«Ah! se baron Sonnenstern.
Er får man nu mera sällan nöjet att se!
Nå, det var en fördömd affär det der nattliga äfventyret!
Ni har liksom varit förtrollad sedan den tiden,» sade en.
– «Ni har sedan dess varit nästan osynlig,» sade en annan.
– «Säg oss, hur tillgick dermed egentligen,» bådo några.
«Ingen fick riktigt reda på saken.
Ni angaf den icke icke i polisen.
Man säger att er arm ännu icke är alldeles fullkomligt återställd.
Är den?»
«Fullkomligt!» försäkrade baronen otåligt, som stod som på nålar, ty han visste, att hvarje ord kunde höras af Arabella, emedan samtalet föreföll i ett af närgränsande rummen i öppna dörren.
«Det var också förbannad otur,» ropade en af de närvarande, en Martis son, i det han behändigt surrade upp sin täcka mustasch, «att bli blesserad just i den armen, som skulle föra försvarsvapnet och det straxt i början af bataljen;» «och derigenom bli hindrad, att föra värjan,» fortsatte en liten svärdsriddare, med tupé à la Brutus och en högst intagande min.
«Men är ni verkligen lam, bästa baron! i den der armen; man säger, att ni nödgas göra en utrikes resa, för att få den riktigt lagad; n’est ce pas?»
«Man säger då inte sant,» invände baronen hastigt afbrytande, anande det intryck, detta otidiga prat skulle göra på Arabella; och med den fintlighet, som är kärleken så egen, vred han sig på tröskeln, och med sin högra hand ordnade cheveluren, drog derefter upp sitt ur och, sedan han hastigt och lätt besvarat några frågor af de närmast stående, bugade han sig för sällskapet och aflägsnade sig.
«Ma fille va prier.
Vois la nuit est venue!
– – – «En qvarglömd fläck han såg på hennes panna.
Han såg dess färg: knappt mer han upprätt stod.
Det brottets tecken var – – – Ja, denna fläck, som skuldens tecken var, Från hennes kind all skönhet jagat har!»
Trenne dagar sednare stod baronen midt ibland kappsäckar och paketer, sysselsatt att sammanlägga några bref, då hans kammartjenare inträdde.
«Nå, hur är det, Nicolai?» frågade hans herre skyndsamt.
«Det var en bedröflig historia, herr baron, högst bedröflig – arresterad på bar gerning; anklagad för stöld på landsvägen, för inbrott, mord och flere andra rysligheter.
Rättegången kommer att bli en af de intressantaste.
En mängd de besynnerligaste omständigheter, det fördömda nästet utanför staden med sina stearinljus och underjordiska hålor skall undersökas.
Värden sjelf är misstänkt för delaktighet uti den förmenta ädlingens brott.
Dennes hustru ....»
«Nog, nog!» afbröt baronen, kastade kappan öfver sig, och i trenne språng var han utom dörren, och en halftimme sednare stod han framför den olyckliga Arabella.
«Jag visste det väl,» ropade hon emot honom med ett smärtfullt leende; «om än alla öfvergifva mig, skall ni ej göra det!»
«Man skall straxt vara här,» sade baronen brådskande, «för att undersöka den olyckliges papper – skulle ni –»
Han stadnade, tvekande att fortsätta – «för Guds skull, der äro de!» ropade han bleknande; «finnes der» sade han med en undertryckt röst, i det han pekade på hennes byrå, «något, som vittnar mot er; något farligt för er säkerhet; så skynda: tiden är dyrbar; ögonblicket flyr.»
«Var lugn, min herre!» sade Arabella med stilla undergifvenhet; «de må komma: jag fruktar dem icke!»
«Ursäkta, min fru!» intonerade i detsamma en grof basröst; och en ovig, lunsig medlem af polisen inträdde oanmäld.
«Gör er skyldighet, min herre!» sade Arabella kallt och med en böjning på hufvudet, i det en fin färg betäckte hennes kinder.
Baronen, som uppmärksamt följde hennes röselser, förstod i ögonblicket hennes känslor och delade dem.
Han ljungade en vredesblick mot polisagenten, då denne, stående midt på golfvet, kastade mönstrande blickar kring rummet, och dröjde med sina plirande ögon vid de långa, djupa omhängen, som betäckte sängen och räckte ned till golfvet, och derefter nalkades byrån och öppnade densamma under ursäkter och upprepade bugningar; ty äfven på den mest obildade verkar åsynen af en ädel, högsint qvinna, särdeles en sådan som Arabella, hvars sällsynta skönhet, ännu mer rörande i olyckan, icke kunde undgå, att utöfva ett oemotståndligt välde.
Det är naturens stora förmåga och egendomlighet.
Förgäfves söker konsten tillegna sig den, och ensam förmår hon ringa eller intet, men i förbund med sin rika broder är hon dock något.
Hon är trädgårdsmästaren, som ordnar, omplanterar och bildar häckar och parterrer, men ej förmår skapa en enda ros.
På en klippa skulle hon ingenting kunna dana eller framkalla; knappt med all sin möda framlocka några matta grässtrån.
Undersökningen fortgick, bref och papper förseglades, lådor in och utdrogos, tömdes och genomsöktes med en noggranhet, som kunnat hedra en vaskande jude.
Baronen, som alltjemt hade sina ögon fästade på Arabella, märkte att hon hastigt blef blekare, hennes läpp darrade, hon steg upp i det hon kastade en blick på baronen.
Denna blick förkrossade honom, ty den var så omisskänneligt ångestfull, att den lemnade intet tvifvel öfrigt om beskaffenheten af hennes oro.
Hon tog ett steg mot byrån, stadnade åter, lade handen på sitt bröst och sade derpå långsamt och med en onaturlig entonighet i rösten, som skulle betyda lugn:
Der äro lönlådor, min Herre, som ni inte utan min tillhjelp skall kunna finna.»
«Å jo; å jo, jag känner nog till dylika saker; min mångåriga praktik har lärt mig att nästan instinktmessigt utfinna alla löngångar, tillhåll och smyghål.»
«Se der min herre, ni tappade ett bref!«
Och nu lutade den allvetande, skarpsinnige mannen sin oviga, lunsiga figur, hvilken manöver upptog en tid af några minuter, i mån af den mängd betänkligheter och beräkningar, som voro nödige vid en dylik förändring af ställningar och förhållanden.
Med ena foten i vädret, för att balancera den horisontelt utsträckta armen, som småningom sänktes, hade slutligen den voluminösa massan funnit centrum gravitatis, och så tillvägabragtes lyckligt det vådliga experimentet.
Emedlertid hade Arabella smugit sig närmare.
Med ena handen undansköt hon en klaff och vek tillbaka ett litet elfenbenslock, som dolde en fjäder, vid hvars lätta tryckning en helt liten låda sköt fram.
Här uttog hon ett fint, tätt skrifvet, i form af bref sammanvikit papper.
Hon gaf baronen ett tecken, och denne, i det han låtsade vilja bispringa polisagenten, närmade sig och tog papperet ur Arabellas hand.
Allt var blott ett ögonblicks verk, och försiggick obemärkt.
Arabella var nu åter fullkomligt lugn.
Hon satte sig som förut vid fönstret, och lekte med fönsterhaken, den hon tanklöst lade af och på, under det hon såg ut.
Kunskaparen tillslöt nu byrån och vände sig till Arabella.
«Mitt göromål här är slut,» sade han, «det återstår blott att pro forma emottaga er ed, att inga pepper äro undangömda.»
Baronen bleknade, och då Arabella ämnade svara, inföll han hastigt: «Jag känner icke huru långt edra instruktioner gå, herre! men jag hoppas, att ni icke utsträcker dem här öfver nödvändigheten.»
«Sättes icke i fråga,» sade tjenstemannen drygt i det han rättade sig; «jag känner min pligt.»
«Godt, men kan intet borgen antagas, till exempel om jag garanterar för denna dam?»
«Nej, nej, baron Sonnenstern! sade nu Arabella lugnt och bestämt.
«Ert namn bör icke inblandas i denna affär.
Min försäkran kan endast komma ifråga här, och jag svär.»
«Jag är nöjd, min fru! och får rekommendera mig.»
Stum som en bildstod dröjde Baronen, lutad mot fensterkarmen.
Han tycktes vara utan medvetande.
Hans ena hand, gömd vid hans barm, hade krampaktigt sammantryckt det olyckliga papperet.
Mot den andra stödde sig hans brännande panna.
Hans öga var stelt och glanslöst, och kring hans läppar, der annars leendets fina drag spelade, foro lätta ryckningar, liksom fåfänga bemödanden, att kläda själens djupa qval i ord.
När dörren tillslöts efter den bortgående, grep han hastigt sin hatt, i det han framräckte papperet till Arabella.
«Behåll det, om ni behagar!» sade hon mildt, »det tillhör er.
Jag hoppas ni skall gilla hvad jag gjort!»