Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att stifta förbudslagar utan tillräckliga correctiver mot deras öfverträdelse är den sämsta afall lagstiftning; ty en sådan lag icke blott saknar möjligheten att uppfylla sitt ändamål, utan medför ett större ondt i det att den åstadkommer förakt för alla lagar.
Correctivet måste rätta sig efter naturen af de händelser eller de förhållanden, hvilka utgöra föremålet för förbudslagen.
Kär man besinnar omöjligheten alt så fullkomligt bevaka Sveriges vidsträckta kuster, att man skulle kunna lyckas absolut förhindra lurendrejade varors införande i landet, när man måste erkänna att detta är omöjligt; så måste man väl också finna, att annat correctiv, tillräckligt för ändamålet, icke gifves, än det, att kunna attrapera lurendrejaren, sedan varorna inkommit, och att det följaktligen blir nödvändigt alt tillåta husvisitation.
Men om husvisitation icke medgifves, så är controllen borta och förbudslagen ett oting, sorn tjenar till intet annat, än att vänja allmänheten vid att förakta våra lagar.
Jag anser derför husvisitationen böra vidmakthållas.
Den är ett ondt, men ett oundvikligt ondt.
Mig synes dock, alt det ansvar, sorn är förenadt med en 368 Den 26
Maj. utan skälig anledn. företagen visitation, i vissa fall är for ringa.
Hr Hjerta har i detta hänseende erinrat om ett fall, som i min tanke sannerligen ar förtjent af uppmärksamhet, nemi. att en person skulle just under de dagar, då han lika med andra, hvilka hålla öppna hodar, påräknat den mesta afsättningen under hela året, kunna af andra egennyttiga personer hindras från den lagliga förtjenst, hvilken han ägt rätt att påräkna.
Ett sådant oriktigt förfarande kan icke till— bakahållas genom det ansvar, som finnes i författningen bestämdt; och då jag således i öfrigt tillstyrker bifall till betänk.
, understödjer jag Hr Hjertås begäran, att ansvaret för husvisitation, hvars resultat visar, att den saknat skälig anledning, må höjas ansenligen utöfver livad som nu är i författningen föreslaget.
Hr Lagerheim, Lars Magnus; Sedan R. o. Ad. uti ett föregående plenum beslutat, att man hädanefter icke må kunna färdas från en stad inom Riket till en annan, medhafvande om det icke vore mera än tre eller fyra alnar kläde, eller fem å sex alnar tyg, som man köpt i afsigt alt deraf låta förfärdiga något åt sig, utan att anses såsom lurendrejare, så förefaller det mig nästan motbjudande att nu nödsakas uppträda till försvar för vidare reslrictiva åtgärder i tullagstiftningen.
Man skulle nästan kunna tro, att den syftning till liberalitet i dessa lagar, som utgjort grundthemat för R. o. Ad:s beslut under föregående delen af riksdagen, numera alldeles förklingat, 0111 det icke vore att förmoda, alt detta beslut tillkommit af den orsak, att större delen af Ståndets ledamöter förbisett vigten af stadgandet.
Utsk:n hade nemi. ganska riktigt frångått sitt förra beslut och tillstyrkt vidblifvande af 1835 års tullförfattning i den frågan.
Jag begagnar således detta tillfälle för att reservera mig mot detta beslut på samma gång, som jag, sedan fråga nu vid detta tillfälle blifvit likasom förra gången af Frih.
Cederström väckt, huruvida 16 §:n Reg.Fm skulle lägga hinder i vägen för stiftande af en lag, som tillåter husvisitation, får förklara, alt jag anser Hr Frihrn häruti hafva fullkomligen begått ett misstag; ty ingen rättslära i verlden stadgar annan frihet och skydd för den enskilde, än för så vidt han icke öfverträder gränsen för andras enskilda frioch rättigheter.
Lttrendrejaren öfverträder icke blott den enskildes, utan äfven sjelfva Statens rättighet; och jag tilltror i sanning icke 1809 års grundlagsstiftare så liten kunskap i de första elementerna af sjelfva rättsläran, att de skulle hafva i grundlagen nedlagt ett frö, fullkomligen stridande emot alla rättsgrunder.
Konungen, då Han enligt 16 §:n Reg.Fm är förbunden att ingens fred störa eller störa låta i dess hus, är der ansedd såsom administratör.
Detta stadgande har till föremål att förhindra despotiska företag af Den 26 Maj. 36£) af regenten, men tan så mycket mindre anses innefatta något hinder för stiftande af de lagar, som statsmakterne kunna anse af behofvet påkallade, som lagarna stillas af Konung och Ständer gemensamt, nien stadgandet deremot i 16 §:n lleg.Fm allenast har afseende på Konungen.
Vare detta tillräckligt yltradl i denna vigtiga fråga.
Ehvad restriclioner man i öfrigt må vidtaga, blifva de dock alltid för ändamålet otillräckliga, så länge tnllafgifterna äro så oiimligt höga, att frestelsen blifver för stor, för att ansvaret skall kunna afskräcka från lagens öfverträdande.
Men oansedt man icke kommit till det af wiig önskade resultatet, att få tnllafgifterna bestämda till ett lämpligt och proportionerlig! belopp, anser jag det likväl vara oundvikligt att vidtaga sådana controller, att lagarna icke må blifva overkställbar och nästan ett åtlöje för så väl dem som bryta emot dem, som äfven för deni, hvilka stiftat dessa lagar; och jag tillstyrker derföre bifall till Utsk:ns nu föredragna betänkande.
Hr P r i n t ze n sk ö I d, Garl: Ehuru Frih.
Cederström behagat stämpla hvar och en, hvilken vågar yttra sig för bifall till CJtsktns betänk., såsom upprorsmakare, finner jag mig likväl icke deraf afskräckt att tillkännagifva min tanke, som är den, att jag finner Utsktns betänk, vara vida ändamälsenligare, än den lag, som för närvarande existerar.
Nar man vill ändamålet, måste man äfven vilja medlen, nb. när dessa medel användas i den ordning och på det sätt, som hagarne tillåta.
Man måste då noga besinna, alt den visitationsrätt, mot hvilken Frih.
Cederström protesterar, utgör ett villkor för möjligheten att kunna hålla tullförfattningarna i helgd; ty om visitation icke får ske inom hus, så blir följden den, att blott man lyckats föra varorna förbi gränsen och inom någon boning, så äro de fredade från efterforskning.
Den jemförelse Hr Frihtn gjort emellan en rånares förhållande, då han är uti enskild mans hus, och lurendrejerigods, är icke lämplig.
Jag ville önska, att Frih.
Cederström finge tillfälle erfara, huru sig förhölle, om en lånare toge sin tillflykt i Hr Frihtns hus, och han der af polistjenstemännen eftersöktes.
Jag betvillar att Hr Frihtn kunde åberopa 16 §:n Reg.F:n, för att vägra dessa tjenstemän att eftersöka den brottslige, som velat undandölja sig uti Hr Frih:ns boning.
Samme värde talare bär äfven, såsom bevis för orimligheten af husvisitationer, anfört, att sedan man genomsökt alla lådor och pulpeter, sa sträcker man slutligen visilalionen inpå kroppen.
Denna förmodan visar huru litet Hr Frihtn last, så väl den nu gällande författningen, som Utsktns förevarande förslag; ty sjelfva ordet ”husvisitation’’ utmärker, att åtgärden måste indränka sig t:!l hvad ordet innebär, nemi. visitation inom linsel, enär rättighet icke blifvit lernnad att sträcka sådana undersökningar a5 H. 47 Den »6 Maj. äfven in på kroppen.
Otn Hr Frihln behagade läsa en efterföljande § i författningen, så skulle han finna vid hvilka tillfällen visitation på kroppen får äga ruin.
Att derföre på så oriktiga skäl söka tillvägabringa ett afslag å denna §, anser jag vara ganska obehörigt.
Hr Hjerta har, såsom skäl för bestämmande af ett högre varuvärde för rättigheten att anställa beslag, anfört, att det kunde banda, att en enda liten pjes vore värd den föreslagna summan, och att tullstämpeln å samma pjes, genom oförsigtighet kunde hafva gått förlorad; men Hr Hjerta hade bort ihågkomma, alt ägaren i sådan händelse endast behöfver gå till tulljournalen,'för att bevisa huru med saken sig rätteligen förhåller, och alt varan blifvit behörigen förtullad.
På dessa och de skäl, som af andra talare förut blifvit anförda, tillstyrker äfven jag bifall till Utsktns betänk, i denna punkt.
Hr Munck af Rosenschöld: Hr Lagerheim har i sitt anförande bevisat motsatsen af hvad han velat bevisa.
Han har, under åberopande af 16 §:n Pieg F:n, sagt, att Konungen äger ingens frid störa eller störa låta; men han har tillika sagt, att denna § icke får gälla för dem, som bryta mot samhällets rätt och lagar.
Han har påstått, att lurendrejaren bryter, icke blott emot enskild räll, utan äfven emot samhällets lagar.
Jag antager den satsen, och bevisar genom den det grundlagsvidriga uti husvisitationen, ty det är icke blott hos dem, som bevisligen innehafva lurendrejerigods, utan hos hvarje Svensk medborgare, som lagen tillåter alt fred slöra.
Mig synes, att det är öfverflödigt, att om betydelsen af 16 §:n Reg.Ftn längre disputera, ända till den utsträckning, som vi hört några talare hafva gjort.
Deremot, oell som jag icke vet, huruvida, efter den allmänna dis— cussionen, det blir tillåtet att yttra sig äfven öfver de särskildta momm, anhåller jag att få tillägga några omständigheter lill närmare förklaring och utveckling af den ena utaf de förändringar jag förra gången tog mig friheten föreslå, nemi. om nödvändigheten alt höja minimibeloppet af det varuvärde, som bör anses berättiga till beslag.
Hr Printzensköld har vidrört detta förhållande och sagt, att den handlande kunde med tulljournalen styrka, att den pjes blifvit förtullad, som förlorat sin tullstämpel.
Jag får fästa hans uppmärksamhet derpå, att den handlande ofta i samma factura förlullar en mängd pjeser af samma sort, och att tulljournalen således icke kan utgöra någon verification för honom, sedan han försålt en del utaf pjeserna.
Jag skulle tio, att denna omständighet utgör ett tillräckligt skäl för min anmärkning; men ännu mera — och det glömde jag tillägga då jag förra gången yttrade mig — måste man besinna hvad inflytande husvisitationsrätlen hos enskilde måste äga, ifall den icke omgärdas med stränga föreskrifter, nemi. i fråga om varuvärdets minimibelopp, sorn berättigar till be - Den 26 Maj. slag.
Det behöfves icke mera, än ntt något fruntimmer från någon bekant i landsorten kan bafva fått i commission att köpa för 60 å 70 r:dr tyg, hvilket visst icke är myckel.
En vinningslysten tulltjensteman kan vara vittne till denna handel, och anmäler sig samma dag hos henne, som handlade, lill anställande af visitation i hennes chiffonier.
Han täger fram tyget, som befinnes utan stämpel; tyget confiskeras och lion och hennes man aro lurendrejare.
Man säger måhända, att de äga tillfälle att legitimera sig med köpmannens räkning; men för det första slår detta icke i lagen utsatt, och för det andia skulle då köpmannen bevisa, att tyget icke vore lurendrejadt i hans hand, hvilken bevisning lian icke är i stånd alt åstadkomma, såvida han icke kan styrka, att det försålda tyget är afskuret af det slycke, hvarpå stämpeln sitter.
Dessutom gifves det andra saker, med hvilka icke ens en sådan möjlighet existerar.
Det händer t. ex., att en familj äger några dyrbara saker i sina rum, eleganta bordstudsare eller dylikt, utöfver hvad man precist anser utgöra dess enskildta behof.
En sådan pjes kan vara en present af en diplomat eller någon Konglig person, i hvilken händelse, såsom vi vete, ingen lull för densamma blifvit erlagd.
Den är icke lurendrejad i diplomatens hand, emedan linn ägt rättighet ntt utan tull införa den; meri i samma ögonblick den skänkes bort, måste den, som fått skänken, bevisa att den icke är lurendrejad; och det hjelper icke alt ådagalägga, att man ägt pjesen, t. ex. ett halft år, då den föreskriften är borttagen, enligt hvilken beslagaren skulle bevisa, att godset timmar förut i landet inkommit.
Detta visar till hvilka ytterligheter man kan komma, om man icke kringgärdar husvisitationsrätten med tillräckligt stränga garantier till tryggande af enskild säkerhet.
Må ingen invända, att man kan förlita sig på tulltjenstemännens urskiljning.
Det finnes något, som i sådana fall besegrar alla considerationer, och det är antingen tulltjenstemännens vinningslystnad eller ock afund eller elakhet hos dem, som kunna vara någons fiender, och som ägga tulltjenstemännen till förföljelse.
Man har haft, visserligen icke så nyligen, men likväl inom närvarande generation, bevis på sådan afund under den tid då caffeförbudet existerade.
När vi komma till sjelfva §§:nes afgörande, skall jag anhålla att få förnya mitt yrkande om propos. i öfverensstämmelse med hvad jag haft äran yttra.
Innan R. o. Ad. går att slutligen besluta deröfver, huruvida Svenska nationen skall få tillgodonjuta de i grundlagen densamma försäkrade rättigheter, eller om dessa rättigheter skola blifva beroende af ett snart sagdl oinskränkt godtycke utaf tulltjenstemännen, anhåller jag, ehuru discussionen varat länge, att få fästa Ståndets uppmärksamhet på innehållet af en vid Utskms för - Den i6
Mij. ra betänk, fogad reservation, hvilken efter min tanke innehåller en sammanfattning af de vigligaste skälen mot antagande af ifrågavarande §§, och hvilken reservation tjenar alt fullkomligen vederlägga alla de, efter mitt förmenande, oriktiga uppgifter och argumenter, som en värd ledamot, Hr Prytz, framställt för bifall lill dessa §§.
Denna reservation, som jag anhåller att lill en del få uppläsa, igenfinnes vid Utsk:ns betänk.
N:o ii; och reservanten yttrar sig i följande ordalag: ”Utskm synas hafva utgått ifrån den synpunkt, att visshet om Iagarnes ofelbara efterlefnad icke kan vinnas ulan stränga och skärpta stralfhotelser.
Emedlertid vittnar erfarenheten om motsatsen, att nemi. inga lagar oftare öfverträdas, än de, hvilka utmärka sig genom en omåttlig stränghet, och sålunda bära vittnesbörd om egen vanmakt.
Af sådan egenskap äro de skärpta föreskrifterne 0111 husvisitation, hvilken i juridiska terminologien icke oegentligt benämnes persecutio domestica, och hvilken metod att upptäcka förbrytelser, så vidt jag känner, äfven i de mest despotiska stater med största sparsamhet måste anlitas.
Ännu angelägnare förekommer mig hushållningen dermed i vårt land, der man i en speciallag ej bör nästan obetingad! utsträcka densamma, och detta ej kan ske utan inkräktning på grundlag samt störande af den harmoni, hvilken bör råda emellan den förstnämnda och den allmänna brottmålslagstiftningen.
Besynnerligt måste det förekomma någon hvar, att man i nittonde århundradet kan föreslå Svea Rikets Ständer, som alltid utmärkt sig för en vaksam ömtålighet om en lagbunden frihet och ostörd husfrid, att gifva desamma till spillo åt en tillfällig nyck bos alla de med visitationsrätl beklädde tjenstemän, hvilka i 34 §:n 2 mom. af betänk, uppräknas, och hvilka för ett ganska måttligt ansvar icke sällan skulle kunna lånas till redskap för en nyfikenhet af hell annan art, än tullförseelsers upptäckande.
Må en hvar se sig visligen före, hvarthän tillämpningen af ett sådant patent skulle leda.
Ehuru ett groft rån, tjufnadsbrolt, sedelförfalskning eller andra dylika för samhället lika eller mera vådliga brott kunnat på en ort tima, medgifver icke allmänna lagen polismakten rätt att ransaka hvarje boningshus i trakten och penetrera i dess innersta helgedomar, för att uppspana förbrytaren, så vidt icke skäliga anledningar till misstankar sig förete, och blifver sådan efterspaning ändock i många fall ett vågstycke, som, misslyckadt, icke aflöper utan reconventionsansvar.
Huru mycket mindre bör då husransakan tillåtas i ifrågavarande fall, der förbrytelsens tillvaro icke ens är bevisad och misstanken endast hyses af en tullbetjent eller länsman, inför hvilkas ögon få i det fallet torde blifva såsom rättfärdige ansedde.
För min del anser jag således, att man gått långt nog för att controllera intägten af Statens inkomster och tillfredsställa fabrikanternes farhågor, Den 36 Maj. 3^3 när man, på sätt 1835 års tull-lagstiftning medgifver, erhåIlit rättighet att anställa visitation i öppna sjön, vid kust oell gräns, å alla upplagsställen inom en mil ifrån kusten, under forslingar och transporter, samt slutligen i öppna salubodar, inagaziner och lillius samt sådana boningsrum, der handel med olofligen införda varor bedrifves.
Må man dock stanna^här.
Lyckas det icke tullpersonalen och allmänna åklagare att på alla dessa vis ertappa förbrytaren, så må det inom boningsrummen stilla liggande godset, hvarmed missbruk icke gerna kan ske, opåtaldt fä hvila.
Ämnar ägaren alt dermed bedrifva handel, måste det väl förr eller sednare krypa fram i sådant dagsljus, der det är för beslagaren åtkomligt.
” Jag anhåller att R. o. Ad. behagade fästa sin synnerliga uppmärksamhet vid hvad reservanten sålunda yttrat och, vid fattande af dess beslut uti ifrågavarande afseende, noga öfverväga, om icke de kraftigaste skäl förefinna; för afskaffande eller åtminstone betydlig inskränkning af den förhatliga husvisitationsrälten.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsktns tillstyrkande i 14 punkten.
Då Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna alt ja öfverröstat nej, begärdes af flera ledamöter votering.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att nu uppstode fråga om contra-propostns innehåll.
Jag skall anhålla att contra-proposln måtte blifva den, alt husvisilationen inskränkes lill de fall, som omnämnas uti 32 §:n, med iakttagande af den förändring i afseende på böterna, som Hr Hjerta föreslagit, och att 34 §:n «ti 1835 års förordning må utgå.
Landtm, yttrade, att om lian rätt fattat Hr Munck af Rosetischölds mening, så hade den varit att R. o. Ad. till contra-propos. skulle antaga Utskms förslag i 32 §:n, med den förändring i afseende på beloppet, som Hr Hjerta föreslagit, och att 34 §:n i gamla författningen skulle utgå.
Jag hemställer, om icke contra-proposm bör blifva: ”vidblifvande af 1835 års förordning, med den förändring i afseende på ansvarsskyldigheten för beslagare, som Hr Hjerta föreslagit.” Hr Frih. o. Landtm, anhöll, alt Hr Munck af Rosenschöld ville skriftligen afgifva sitt förslag lill contra-propos.
, emedan den af honom uppgifna contra-propos. icke vore så bestämd, att Hr Landtm, det förutan ansåg sig kunna anmäla den till R. o. Ad:s antagande.
Jag hemställer till Hr Munck af Rosen - 374 Den a6 Maj. schold, om icke contra-propos:n blott luinde hafva afseende på antagande of 32 §:n i Utsklns förslag, med den ändring i femte punkten, alt varuvärdet höjes från 5o till 100 r:dr.
Frågan om ansvarspåföljden förekommer uti efterföljande §.
Ståndet är den i4 punkten i Utsktns betänk, föredragen, inbegripande både 32 celi 33 §J:nn.
Så vidt jag faTtat Hr Frih. o.
Landlims framställning, så har liela i4 punkten blifvit ostyckad framställd.
Jag tror således, det Hr Hjertås förslag att skilja 32 och 33 §§:na, icke kan medgifvas.
Vid närmare genomseende af förslaget, finner jag också, att icke något hinder möter för begge §§:nes afgörande i deras helhet, endast såsom conti a-propos. får antagas den modification, att varuvärdet förliöjes från 5o till ioo r:dr.
En annan sak är om någon annan talare yrkar alsing på betänkandet.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, alt redan i början af discussionen hade Frih. Cederström yrkat, att Utsk:ns förslag skulle afslas, och det gamla stadgandet i 32 och 33 §J:na bibehållas.
Sedermera hade nu Hr Munck af Rosenschöld afgifvit sitt förslag till contra-propos , så lydande: ■”Vinner nej, anser R. o. Ad., med afslag af det stadgande uti Ufsk:ns mern, som innehålles i 33 Jin, att ej husvisitation får verkställas uti andra lägenheter, än dem, som uti TJtskms 32 § innehålles’’; och som lian äfven föreslagit antagande af en del af Hr Hjertås mening, sä borde till nyssnämnda contra-propos. tilläggas, alt förra 33 §:ti borde bibehållas, med den skilnad, att det i sista mom. omnämnda värde borde förhöjas från 5o lill ioo r:dr.
Hr Landtm, ville nu först framställa propos. å det förslag, som först blifvit ifrågasatt; hemställande alltså, om R. o. Ad. till contrapropos. behagade antaga, på sätt Frih.
Cederström yrkat, att Utsk:ns förslag skulle förkastas, och de hittills gällande 32 och 33 JJme bibehållas.
Hr Landtm, hemställde derefter, om R. o. Ad. behagade till contra-propos. antaga Hr Munck af Rosenschölds förslag med tillägget utur det förslag
Hr Hjerta framställt.
Om jag fattat denna contra-propos. riktigt, så skulle den innefatta, alt blott 33 §:n i 1835 års förordning vore upptagen; men det är 33 och 34 §§:ne i 1835 års författning, som motsvara 32 och 33 §§:na i detta förslag, och således är uppställningen oriktig.
Jag har icke förpiärkt, Den 26 Maj. 3;5 att 34 §:n varit linder öfverläggning.
N11 säger likväl en § i grundlagen, att om ett mål under discussionen delar sig i flera delar, så skall propos. framställas särskildt på hvardera delen.
I följd af discussionen anser jag proposm böra framställas först i afseende på 33 och sedan i alseende på 34 §:n* Ilr Frih. o. Landt m:s sist framställda propos.
Lief derefter af II. o.
Ad. anlagen, hvarefter uppsal tes samt upplästes till justering och godkändes följande votej:s-proposition:
Den sorn bifaller hvad DeviII11.—, Lag- saint Allm.
Besvärsoch Ekon.Utskin i i4 punkten af utlåt.
N:o 17 tillstyrkt, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad., med afslag af det stadgande uti Utskms utlåt., som innehålles uti 33 §:n, att ej husvisitation får verkställas uti andra lägenheter än dem, som uti Utskms 3a § innehållas, och att 33 §:n i nu gällande förordning bör bibehållas, med den skilnad, alt det i sista mom. omnämnda värde bör höjas från 5o r;dr lill 100 r:dr.
Efter voteringens slut, befunnos röslerne hafva utfallit, som följer: Ja — 60.
Nej — 24* Hr Munck af Rosenschöld reserverade sig emot det fattade beslutet.
Då jag icke deltagit i discussionen om det ämne, som varit föremål för R. o.
Adis afgörande, så får jag endast anhålla att till prot. få nedlägga min protest emot det beslut R. o. Ad. tagit, under förklarande, att jag på det högsta beklagar, att ett sådant beslut blifvit fattadt.
Utskms förslag bifölls. 16 punkten.
Jag får hos R. o. Ad. vördsamt framställa till bifall redacliorien af denna punkt uti betänk.
N:o 11, hvilken närmast öfverensstämmer med den uti hittills gällande författning begagnade redaction.
Ur en liten skärpning föreslagen i bötesansvaret, hvilken icke leder till annat, än att försvåra dessa visilationsförrättningar, hvilka äro i allt fall kinkiga nog alt företaga, och någon gång kunna vara nödvändiga, i händelse resande skulle begagna tillfället, för alt söka insmugla sådana varor, sorn med ett stort välde intaga en'ringa volum.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns tillstyrkande uti 16 punkten af ullåt.
JN':o 17.
Ropades nej, blandade med några ja.
Hr Landtm, hemställde derefter, om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ns i betänk.
N:o 11 framställda förslag lill 35 S.
Hr Landtm, förklarade, det lian trott sig finna, att ja öfverrösta! nej vid svaren å den sednast framställda propositionen. 17, 18, 19, 20, 21 och 22 punkterna.
Dessa 6 punkter godkändes.
Jag får vördsamt hemställa, om icke de öfriga punkterna i Utskms första betänk.
N:o 11, emot hvilka någon anmärkning icke är gjord, men hvilka icke formligen äro af Ståndet godkända, böra underställas Ståndets bifall. Hr Prytz:
Då ingen anmärkn. emot de öfriga punkterna uti betänk.
N:o 11 blifvit gjord inom delta Stånd, så måste desamma anses vara bifallna.
Om likväl framställning göres af alla dessa punkter på en gång, så skall jag icke sätta mig deremot, emedan det faller af sig sjelft att de måste bifallas.
Äfven om R. o. Ad. skulle i ett sammanhang afgöra de punkter, som ännu icke blifvit pröfvade, så anhåller jag likväl att få fästa uppmärksamheten på ett tillägg, som blifvit föreslaget uti 45 §:n af den gamla författningen, hvilket innehåller ett stadgande derom, att förrättningsmännen skulle tillgodonjuta arfvode för sitt besvär vid de beslagstillfällen, då de fungera.
Detta synes mig i sanning vara något för mycket frikostigt, enär i det nya förslaget blifvit intagna åtskilliga stadganden, som gå ut på att tilldela dem en högre andel, så väl af det förverkade godset, som af böterna.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att hvad den gjorda anmärkningen anginge, så vore den förfallen genom R. o. Ad:s bifall tili 19 punkten.
Landtm, har redan upplyst derom, alt R. o.
Ad., genom dess bifall till redactionen af 14 punkten, har bibehållit 45 §:n, sådan den lyder uti nu gällande författning.
Hvad angår de öfriga §§:na, som jag förut omförmält, så har visserligen ingen anmärkn. emot dem förekommit 3 men då vid äterremissen desamma icke kun - D c n 2G Ma j. 3j7 kunnat antagas, såsom utgörande en del af det förslag, hvilket, då det första gången förekom, endast i sin helhet kunde antagas eller förkastas, så måste de afven nu anses vara oafgjorda och följaktligen böra lill antagande framställas.
Ad. betänk.