Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tyst och ljust; blott då och då slog en fisk eller plaskade en fågel ute i vattnet.
Hon såg ned på honom, där han halflåg vid hennes sida, med de mörktdrömmande ögonen fästa på någon punkt långt borta, ute öfver hafvet, liksom bortom detta, på andra sidan denna världen.
Det föll som en tyngd öfver henne, hon kunde icke röra sig och icke hämta andan; en obestämbar aning om en sorg, något ödesdigert, något oförskylldt och oundvikligt grep henne; och det blef henne så tungt i själen, så varmt och maktlöst tillika, så fullt af medlidande och rådvillhet, af behof att hjälpa och af oförmåga att hjälpa på samma gång.
Det kom tårar i hennes ögon, och hon böjde sig ofrivilligt fram öfver honom.
Hvad gick då åt honom, eftersom han såg så sorgsen ut, så bottenlöst och obotligt sorgsen; hvilken sorg gjorde väl hans pupiller så onaturligt stora och svarta?
Plötsligt höjde han blicken upp emot henne.
Var det en fråga som låg i den, och hvilken fråga; eller var det en bön; eller var det ett stumt förtroende om en olycka?
Hon visste det ej, lika litet som han själf; och de ord han fällde förstod hon icke, lika litet som han själf; hans blick gaf uttryck åt känslor, som hon icke vågade tyda; och medan osammanhängande ord, som de bägge icke hörde, föllo emellan dem, sjönk hans hufvud mot hennes skuldra, och blicken vände om och om igen, djup och bedjande.
Hon vände sina ögon bort och riktade dem ut öfver hafvet, något inom henne stod liksom lyssnande och väntade, att en arm skulle lägga sig kring henne och en mun söka hennes.
Men ingenting rörde sig vid sidan af henne.
Efter en stund gled hans hufvud från hennes skuldra tillbaka mot stenen, och hon hörde hans stämma halfhögt säga, såsom den hörbara afslutningen af en känsloskala:
»Det är alltid detsamma.
Alltid skall det komma emellan!»
Det gaf en stöt igenom henne, hennes hjärta stod stilla, och hon såg natt för sina ögon.
Skrämdt och andfådt sporde hon:
»Det svarta, spöket – – – »
Med en kraftansträngning bröt hon den underliga letargi, hvari hon såsom under en hypnotisk kraft höll på att försjunka; samtidigt steg en oförklarlig grämelse upp i henne, mot honom, mot henne själf, mot allt.
»Kom nu!
Nu skall ni inte se syner,» sade hon, i det att hon reste sig.
Han följde, men slappt och energilöst.
De gingo fram långs gångstigen mot huset.
Framför detta räckte de hvarandra handen.
Han fattade hennes nästan utan tryckning, men höll den kvar i sin och sade, med de stora och sorgsna ögonen riktade ut i den vida, ljusa sommarnatten:
»Säg mig – känner ni antipati mot mig?»
Hon såg på honom, utan att förstå honom:
De stodo båda orörliga; så sporde hon sakta och ängsligt:
»Men ni har något emot mig?»
Han skakade på hufvudet, likgiltigt och tankspridt.
När Emma Berg den natten kom in i sitt rum, i hvilket det varma månskenet föll ljust och ängslande, kastade hon sig ned framför sin säng, gräfde hufvudet in i kuddarna och grät.
Vägguret inne i sidorummet surrade, hämtade andan och slog halfva timmen; det surrade ännu en gång, hämtade andan och slog den andra halfva timmen: den unga flickan låg på knäna framför sin säng och grät och grät.
Månen försvann, och dagen grydde; ändtligen steg hon upp ur den halfslummer, i hvilken hon gråtit sig in, klädde af sig, satte sig på sängen och försökte tänka.
Men det stannade vid denna ena och enda tanke, som hviskade i hennes öra, hamrade i hennes tinningar, låg på hennes tunga och alltjämt, mekaniskt, tog uttryck:
Det är förbi, förbi, förbi!
Hon hade ju sett det komma; det måste ju sluta så.
Hon tryckte sina kalla armar mot sina drömmande ögon.
Han hade ju själf varnat henne.
Hade han icke en gång i ett bref skrifvit, att det icke funnes något större elände än kärleken.
Den vore ett endaste missförstånd, så länge den varade, smärta, när den upphörde, bitterhet, när den vore förbi.
Och en annan gång hette det, att han aldrig skulle binda sig vid en kvinna, om hon icke ägde de och de egenskaperna, hvilka icke gjorde förbindelsen till ett band och hvilka lade öfver på henne själf hela ansvaret för allt, hvartill hon beslöte sig.
Och just dessa egenskaper hade hon känt sig vara i besittning af .....
Men det hade också gått rykten om honom, hvilka hennes förtrogna väninna, som kände till brefväxlingen, meddelat henne, nämligen att det vore hans sätt att vara öm och vek och bedjande till en tid för att därpå plötsligt vika undan, draga sig tillbaka och försvinna.
Nå, han finge vara, hur han ville ...!
Hon hade ju sett det komma.
Hans ögon hade talat, och ur hans väsen hade något sträckt sig emot henne liksom osynliga armar, och för hvarje ny dag hade han kommit tidigare och stannat längre och gått mera töfvande.
Och hon hade känt, huru längtan spann sina trådar emellan dem och drog dem till hvarandra.
Men emellanåt hade tillika funnits något skyggt i hans ögon och något trött i hans väsen, och då hade hans kärlekspessimism och kärlekselden ur hans bref stigit upp framför honom, och ryktet hade ställt sig där bredvid, och när hans ögon så återigen bådo, låtsade hon, som om hon icke märkte det, och grep tag i allt, som ville upp i henne, och tryckte det tillbaka, och förblef alltjämt densamma, muntert intresserad och rättfram ... ty hon ville icke förlora honom, hon ville icke förlora honom.
Och nu –?
Hvad var det som skett denna afton?
Men hon kände, att något händt och att ut ur det som händt en fläkt af köld lagt sig ned öfver honom och öfver henne.
Och hon var rädd för kölden.
Och medan hon kröp samman i morgonkylan och hennes händer vredo sig om hvarandra och naglarna grofvo sig in i köttet, såg hon ned framför sig som i en svart natt, och det var hennes kalla barndom och hennes kalla ungdom, långt borta i Finland, där hon var född och hade lefvat, ett invandrarebarn, som inga rötter hade, som kände sig främmande i skolan och främmande i sällskapet, som kände annorlunda och tänkte annorlunda än man kräfde af henne, – ett barn, som tidigt utsträckte sin arm för att gripa och fasthålla det fulla, vilda lifvet, skulle hon ock dö därvid.
Men det fanns intet fullt lif, utan blott hänsyn och traditioner.
Då hade hon gått sin väg, ett sjömansbarn som hon var, tillbaka till hennes faders hemland.
Och så hade hon träffat honom, och en sakta, ljuf värme hade smekande bredt sig öfver henne, medan hon satt gentemot honom vid supébordet hos likgiltiga gemensamma bekanta.
Och när de så gingo hvar och en sin väg, utan utsikt att åter råkas, då hade något inom henne sagt: vi återse i alla fall hvarandra.
Ett par månader senare hade han tillskrifvit henne ... och nu var hon här – –
Emma Berg hade stigit upp, vankat rundt i rummet samt slutligen öppnat fönstret.
Där låg det bleka morgonljuset öfver hafvet; som en svag, allt djupare rodnad gled det uppöfver detsamma.
Hon grät icke mer, hon stod och nickade ut mot hafvet, nickade och nickade med ett leende så blekt som det unga ljuset och hviskade med skälfvande läppar: »Blott icke mista honom; jag vill hvad han vill, jag kan hvad han vill; blott icke mista honom, blott icke alldeles mista honom, som hade han aldrig funnits till eller jag icke för honom.»
När Tuveson nästa förmiddag efter badet kom bort till Emma Berg, hvilken satt och inväntade honom just på samma plats som den första morgonen, och tog henne i hand till god morgon, sade hon med en blick rakt in i hans ögon:
»Ni skall ha tack för att ni sade det i går afton.
Det var i alla fall bästa sättet.»
Han såg på henne, svarade intet; han förstod ej fullt, hvad hon menade, – insåg, att det fanns något skumt emellan dem, något ouppklaradt, men visste icke hvad, och lät det ligga.
Han hade förra kvällen kommit hem dödstrött, likgiltig, gemytskall.
Han var till mods som om han bankat på hos en människa, hvilken han trott skulle komma störtande ut att öppna med utbredda armar, och som om han därvid icke sluppit in, ehuru röster hördes inifrån, utan fått stå där och gå sin väg igen.
Visst hade han gjort tydliga tillnärmelser, visst hade hon hållit tillbaka; det ena vore precis lika visst som det andra.
Först i båten: den bitterhet och leda och sårsveda, som han insamlat bland de främmande människorna inne i Åbo, hade utdestillerats till ett sjukt behof efter ömhet, efter en människa att smyga sig intill och att värma sig vid; han hade instinktmässigt, utan att själf göra sig räkning för det, dragit sig till henne, henne till sig, – och hon hade rest emellan dem den kvinnliga otillgänglighetens mur, och inför denna hade han blifvit sittande, ensam med sina såriga känslor.
Sedan, på aftonen, i månskenet, vid hafvet: i öfvermåttet af sitt hjärta, lidande under dagens intryck, oemotståndligt, magnetiskt dragen intill denna varma kropp, i hvars atmosfär han satt, hade han helt sakta lagt sitt hufvud på hennes skuldra; – och hon hade låtit honom hållas, men därvid själf så kall, så styf, så på sin vakt och afvärjande, att han lät vara.
Så hade han sagt de där orden, som hon i dag tackat honom för att han sagt – –
Nu kommo några tomma, trista, grå dagar för dem bägge.
De kände sig till mods, som om de vore tvenne för hvarandra alldeles främmande, likgiltiga människor, hvilka af en meningslös tillfällighet förts tillsamman ute på en folktom ö.
Deras banor ringlade sig utanför hvarandra, den ena utan beröring med den andra, utan möjlighet till beröring med den andra.
De träffades som förr, höllo siesta samman om förmiddagen efter badet som förr, gjorde exkursioner tillhopa rundt kring ön som förr.
Emellanåt kunde det gifva deras mellanvarande en större lätthet, detta medvetande om att ha allting afgjordt sig emellan; men oftast verkade det modstulenhet; de gitte intet göra, intet säga; det hela förekom dem så meningslöst.
De samtalade om triviella ting och om allvarliga ting; men i ena fallet som i det andra var den sällsamma vibration af lönlig samhörighet och af tusen underförståelser och af ljuf förväntning borta, hvilken gifvit deras första samvaro dess doft och charme.
Hon var den som först genombröt den förtrollade ringen.
En dag, då hon i sitt minne genomgick händelserna från den ödesdigra dagen, slog henne en aning om, att hon måhända visat sig för stel, för kylig, för otillgänglig.
Nog vore han en sådan där ömtålig mansperson, som man icke kunde taga sig tillräckligt i akt att icke såra; lefvat med hade han ju nog, kanske ända till öfvermått, det gåfves ock ett rykte, som visste förtälja, att han raskt satt öfverstyr i glada nätter rubb och stubb af hvad han ägt; nå, det misshagade henne alldeles icke; men detta var det just, att han hade erfarenheter i vissa angelägenheter, medan hon hade inga, och därför vet en flicka aldrig, hvad hon törs eller icke törs; och gent emot honom gällde det säkerligen att icke låta honom alltför snabbt genomlöpa hela skalan af förälskelsens och lidelsens känslor, emedan då en reaktion skulle följa, lika plötslig och lika våldsam, och han själf i ett ögonblick vara försvunnen och borta.
När hon därför märkte, att han gjorde tillnärmelser, väpnade hon sig ända till tänderna i själfbehärskning, på det att hon måtte kunna skydda, icke sig, utan deras gemensamma spirande kärlek.
Skulle hon måhända härvidlag ha af idel klokhet varit oklok, gjort en fällsnara för sig själf af sin egen försiktighet, skjutit öfver målet?
Med denna medvetet ställda fråga var hon med ena foten utanför trollringen.
Det bröt som en smal, blek strimma sol in genom allt det grå, råkalla ingenting, hvilket stod omkring henne; det kom åter färger och värme omkring henne; och en dag hörde hon åter innerst i hennes själ den fågel kvittra, hvilken hon trodde ha frusit ihjäl eller strypts i allt det gråa.
Med honom däremot var det annorlunda.
Han var af naturel sådan, att han måste, oåterkalleligt vandra inom ringen, i allt snäfvare kretsar och i allt hastigare tempo ikring den fixa idén, ända tills han med hela sitt väsen blef ett med denna midtpunkt och snurrade rundt omkring sig själf, – måste det, så vida icke ringen smälte hän och ströks ut genom inverkan af arbetet i hans eget omedvetna lif.
Det var emellertid just detta som skedde.
Han lefde sitt förhållande till den unga kvinnan fullständigt omedvetet, men de processer, genom hvilka detsamma spontant utvecklade sig, voro af sådan art, att han medels dem, utan att själf veta om det eller märka något som helst, sakta men säkert leddes rakt tillbaka in i hennes armar och hjärta.
Hon märkte det.
Med den skärpta syn, hvilken misstanken om att måhända själf ha vållat olyckan och att det hela vore ett missförstånd gifvit henne, upptäckte hon genast alla de mikroskopiskt små förändringar i hans beteende, genom hvilka hans väg tillbaka till henne markerades.
Hon iakttog med stilla lycka, att det fanns något hos henne, hvilket oemotståndligt drog intill henne detta känsliga barn, som på samma gång var individualiserad man ända ut i alla nerver: kom han henne icke ofrivilligt allt närmare; lutade icke hans hufvud in emot henne allt mera synbart; och hvad drömde väl inne i hans ögon, blå om dagen, på kvällen mörkt blanka, om icke den varma återglansen af en inre låga?
Så hände det en förmiddag, då luften stod full af surr och sommarvärmen söfde, att hon plötsligt kände hans hufvud glida ned i hennes sköte, lägga sig till rätta där och bli liggande.
Det gick som en sjungande ton igenom henne.
Handfallen och lycklig satt hon och såg på detta bara hufvud, som hvilade mot hennes knän så tryggt, som hade det där funnit sitt rätta hviloställe.
Hon nändes ej göra en rörelse, knappast draga andan; det var henne till mods, som vore det minsta nog till att drifva honom upp igen; hon log blott helt stilla hän för sig.
Hon lyssnade: han andades djupt och jämnt.
Som en människa, hvilken sof.
Skulle – – ?
Hon lutade sig helt varsamt fram öfver honom: jo, han sof, sof godt som ett barn.
Hon blef sittande framåtlutad, med varma, tårade ögon betraktande honom, sakta strykande med handen öfver hans blondbruna hår.
Och det spelades hela orkesterstycken omkring henne, i henne, i naturen, i hennes blod, i hennes själ, – så blundande tysta som den musik, till hvilken älfvorna tråda sin luftiga dans i sommarens månskensnätter, och dock så mäktig, fyllig och stark, att jubelackorderna nästan ville spränga henne – –
»Jag tror jag har sofvit,» sade han efter att ha gnidit sömnen ur ögonen och orienterat sig, – förvånad, spörjande.
Hon rätade på sig och sträckte på sig förstulet, trött af det långvariga, orörliga stillasittandet.
»Åja, ganska mycket.»
»Kanske en god halftimme.»
Det låg som glans öfver hennes ansikte, tyckte han.
»Det är sällsamt.
Jag har aldrig kunnat sofva, när en annan människa var tillstädes.
Nu tycks jag kunna det.»
Han såg drömmande framför sig.
»Jag har sofvit mycket godt.»
Hon svarade intet, blott sväljde, som om det stått gråt i halsen, och betraktade honom oafvändt, med ett varmt, lyckligt, tacksamt leende.
Han låg ofvanpå middagsmaten i bara skjortärmarna på den obekväma pinnsoffan och läste.
Men det ville ej riktigt gå; boken blef ett, hans tankar något helt annat, och han kunde icke med bästa vilja i världen få dessa två att följas åt en och samma väg.
Vore det bokens skull?
Något skräp vore den förstås.
Eller kanske den stora, feta, härliga hummerns, som han fått till middag?
Det vore nu också en underlig atmosfär, den tryckte på en, som om man låge inbyltad i dynor ända upp öfver hufvudet.
Han gäspade, kastade boken, sprang upp och ställde sig vid fönstret.
Han hade en praktfull utsikt från sitt hörnrum: det lilla sundet tätt inunder sig, där bortom hela inre farleden, inloppet till Åbo, fastlandskusten.
Det låg i dag ett grått, enformigt ingenting öfver hela det vackra sceneriet, – något som hvarken var solrök eller dimma eller skyig luft, men som suddade ut alla de lysande färgerna såsom ett smutsigt finger.
Fönstret stod öppet, en het, kvaf vind bolmade emot honom; han slängde sig åter på soffan och tog igen till boken.
Boken gled till sidan, ögonlocken föllo till, alla lemmar domnade, hans hjärna arbetade, som hade den blytyngder att släpa på; men han kunde icke sofva.
Han andades kort och med besvär, det dunkade och pickade i honom, och nerverna skälfde.
Han reste sig slött, tog rocken på, sökte efter mössan, blef tveksamt stående: hvarthän egentligen?
Ströfva ensam omkring?
Hela promenaden ritade sig upp för honom: först långs sundet, så öfver betessluttningen, så uppöfver berget, – berget med de olidliga lösa kullerstenarna –; han äcklades vid den redan på förhand.
Det vore då också ett förbannadt infall, att de icke skulle ses mer i dag.
»Kanske råkas vi för ofta.
Vi äro så mycket samman.
Vi få inte missbruka det,» hade hon sagt i dag, då de skildes åt till middagen.
Hur kunde hon egentligen falla på den idén!
Och han, den åsnan, hade tyckt, att han satt med en sanning i handen, en beaktansvärd sanning, och hade svarat ja och amen till detta dumma påfund, med ett allvar som om det gällt att skrifva på en växel för ett tvifvelaktigt subjekt.
Och så hade de nickat till hvarandra som tvenne augurer, hvilka lyft på framtidens slöja, förut anat faran och förebyggt den.
Och nu sutto de där, hvar och en i sin hybel, och tråkades själen ur sig på denna den odrägligaste af alla öar och denna den odrägligaste af alla sommardagar.
Nåja, något måste göras.
Bara icke sitta inne och stekas, ty det vore till att bli galen af.
Så hellre ut, sitta vid stranden, ligga på ryggen i gräset ...
På farstuverandan och nedanför den höll lotsåldermansfamiljen middagsrast.
Mannen, blond och senig, en äkta ättling af dessa hedna vikingar, hvilka hade sitt ursprungliga hemvist just i dessa nejder, Bohuslän, det gamla Viken, – med små, grå, genomträngande sjögastögon och en i många dödsfaror järnhärdad trygghet.
Hustrun, brunett, med ett skarpt tecknadt anlete och en stark, benfull kropp, själfmedveten såsom en välsituerad och ansedd mans maka, med ett visst något af att vara beredd på allt och kunna bära allt, såsom det anstode hustrun till en man, hvilken på första nödsignal ute från hafvet en stormnatt sin plikt likmätigt måste lämna å sido alla hänsyn icke blott till sin varma säng utan ock till vif och barn.
Barnen, tolf, tio och åtta år, brynta af sol, stärkta af saltmängda vindar.
Mannen satt på verandabänken, hustrun stod lutad mot en af stolparna, som uppburo verandans tak, barnen lekte på gångarna i den lilla täppa, som familjen bestod sig med på den magra stenön och som var upptagen af några simpla blomster samt kökssaker.
Tuveson slog sig ned gentemot sin värd, på den andra verandabänken.
Han kunde godt fördraga dessa människor, hvilka sutto som själfhärskare på sitt stycke af jordklotet och på ett naturligt sätt visste göra detta gällande; och i dag föredrog han hvilket som helst sällskap framför intet alls.
Han hämtade ut sin konjak, Annette – han hade vid sin ankomst titulerat henne fru, men med en förlägen stolthet å hennes sida underrättats om, att här tilltalades alla med förnamn –, fick han till att koka kaffe, hvilket hon såsom dotter af ett rikt bondhus inne på fastlandet förträffligt förstod sig på, och snart sutto han och hans värdfolk i den hyggligaste passiar.
Det var just i dessa dagar som makrillfisket stod på.
Makrillfisket utgjorde öns hufvudnäring.
Långt ute i öppna hafvet låg en stor båtflottilj förankrad, bestående af öns alla båtar, med öns hela manliga och kvinnliga ungdom ombord, hvarje natt i ända, understundom många dagar och nätter i följd.
Det unga Utön lefde och hade sin varelse midt på hafvet, på däck och under däck, i dessa tider.
Engelbrektsson hade två storbåtar ute.
Men fisket gick dåligt detta år.
Det såg ut, som om det skulle gå samma väg med makrillen som det redan gått med hummern: denna var sedan någon tid på upphällningen.
Man hade gått för oklokt till väga och därigenom halft om halft utrotat fisken.
En ung flicka och en minderårig pojke kommo springande mellan klipporna bakom täppan, igenom grinden och fram till verandan.
Det gällde att få låna lotsåldermannens lilla segelbåt för en tur in till fastlandet: mor skulle till att få barn, männen vore med sina båtar på fisket, och de måste in efter barnmorskan.
Lotsåldermannen gaf dem några anvisningar, och de försvunno.
Samtalet gled in på öförhållandena, det afskilda läget, svårigheterna att i trängande fall ha kommunikation med fastlandet.
Åh, nu ginge det väl an.
Men vintertiden, då det hvarken vore is eller öppet vatten och då västanstormen vecktals insvepte hela den lilla stenön i en enda drifvande rök af oceanstänk!
Inte att tänka på att nå öfver till fastlandet.
Huset vore byggdt starkt nog, och täckt både utan och innan, med papp och bräder; men knakade i alla fogar gjorde det, som om det skulle resa sin väg som ett korthus.
Och uppe i det lilla utkiksrucklet öfverst på klippspetsen satte vinden, som kom fri och obändig ute från själfva stora hafvet, i som bräckjärn; – men sitta måste man där, tur i tur, natt och dag, ty jämt och samt sköto svarta skrof upp på de genom sekel hvitspolade klipporna längst ute i väster, och det gällde att urskilja skottens nödrop genom stormens nödrop; – och så i lotsbåten fram genom sundet ut i vida, stora, oregerliga hafvet.
Slaguret inne i huset slog tre, och åldermannen, hvilkens tur det var att hålla utkiken, bröt upp.
Tuveson dref ned mot sjön, där han satte sig på gräsbrinken att höra på småböljornas sakta, sömniga plask öfver kiselstenarna och att vegetera.
Att vara inföding på Utön, att födas här, lefva och dö här, det vore ungefär som att föra sin timliga tillvaro utanför världen.
Det slog honom med ens, att öinvånarnes ansikten nästan genomgående hade fisktyp; och när han i detsamma såg upp och varseblef en hafstrut, sade han sig själf, att den fågeln ju ingenting annat var än en bevingad makrill.
Det var hafvet, hafssältan, hafsvinden, som gjorde ansiktena härute så där sällsamt dödningelikt hvita, gustent hvita som klippskären längst ute i väster, hvarest hela vida oceanen stod på.
Det ryste igenom honom: hvilket lif, hvilken ensamhet!
Han, som vistats här hela futtiga tre veckor, kände sig redan till mods, som om han hölle på att lefvande inkrusteras i ett hölje af saltkristaller, medan den andra, stora världen utanför ringlade sig bort ifrån honom som ett glänsande, bullrande monster.
Han for plötsligt upp; han hade blifvit skrämd af något, som han icke visste hvad det var; han såg sig omkring för att finna ut orsaken, men kunde ingenting upptäcka; det stod omkring honom, inne i honom, ett ogripbart något, något som var tungt, doft, skrämmande, utan att ha kropp: – så förstod han, att det varit stillheten, ödsligheten, ensamheten.
Ensamheten!
Hans vän – hans fiende?
Hvad visste han, hvilketdera: i alla fall hans gamle följeslage.
Från den kom han, till den skulle han tillbaka; i den lefde han, hvart han kom och gick, här som där, på den aflägse hafsön som inne bland människorna; från den blef han aldrig fri; den följde honom i hälarna, såsom vore den hans väsens skugga.
Hvarför göra så mycket väsen af denna ensamhet, ensamheten ibland sjöfåglar och hvitspolade klippor, hvarför reta sig öfver den, hvarför ledas vid den, hvarför skrämmas af den; den vore ju ändå icke en smula annorlunda eller större än den andra ensamheten, den, hvari han förra vintern gräft sig ned och nästa vinter å nyo skulle gräfva sig ned, ibland sina böcker, tankar och drömmerier ute på den afsides bondgården hemma i Skåne ...
En vimplad slup kom glidande in i sundet; när den hunnit midt inför honom, gjorde den vändning och seglade ut igen.
Den hade därvid kommit stranden jämt så nära, att Tuveson i densamma kunnat urskilja ett gråpussigt, själfgodt grosshandlareansikte samt ett par bleknäbbade damfysionomier.
Nå, det var världen, lifvet, människorna; det var det som gaf lifvet innehåll och mening; så hade han sett vimplade slupar komma emot honom och fara tillbaka igen ifrån honom samma väg som de kommit, under hela sitt lif, och själf hade han alltid blifvit sittande kvar på stranden, – i ensamheten.
Men det vore just det förbannade med saken, att han icke nändes sträcka ut ett lillfinger efter det vimplade eländet, icke ville ge så mycket som ett runstycke därför; – det kliade honom i fingrarna att taga upp en sten och slunga den efter den bortilande båten.
Med ett resolut grepp, såsom alltid när han med raseri i hågen fattat ett afgörande beslut, satte han mössan till rätta på hufvudet samt styrde tvärs öfver ön, energiskt, spänstigt och skyndsamt.