Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi fingo lära, att 9 divideradt med 3 var 3, i en ålder, då det var oss alldeles omöjligt att bilda oss ett begrepp om hvad det att dividera eller » gå upp i » ville säga; Spencer förkastar det gamla systemet med tabeller och föreslår att lära divi- ' sionen på erfarenhetens väg genom verkliga alnar och fot, pund och ort.
Vi lärde, att jorden var ett klot, långt innan vi fingo se en glob; Spencer visar, att en följd af år måste förflyta, innan barnet från det första begrepp, som det har * bildat sig om tingens inbördes förhållande i rummet, kan föreställa sig den verld det bebor som ett klot.
Och på att göra förvärfvandet af kunskaper till ett nöje blef i vår barndom så godt som aldrig tänkt.
Det var en pligt och pligtläsning stod i sträng motsats till nöjesläsning.
» Få danskar » — säger Edvard Brändes i en anmälning af Spencers bok — » vilja underskrifva dessa ord af Spencer: » Med mindre vi skulle återvända till en asketisk moral (rättare o-moral), må bevarandet af ungdomens lycka betraktas såsom ett i sig värdefullt föremål. » I stället för danskar kan man här gerna insätta ordet svenskar, och detär en fråga, om äfven vi lefva i den nutid, som ’ Spencer betecknar sålunda: » I uppfostran.
som i lifvet försvinner den asketiska riktningen, och den allmänna måttstocken vid politisk lagstiftning — huruvida den befrämjar lycka — begynner i stor utsträckning blifva regel vid lagstiftningen i skolan och i barnkammaren ».
En moral, som har nytta ocb lycka till föremål, ingår, åtminstone icke i den praktiska filosofi, som vanligen hos oss förkunnas för det uppväxande slägtet.
— Men vi återgå till att se, huru Herbert Spencer hade det i sin uppväxt.
Spencers fader var en man af fin bildning, behagligt sätt och upplysta åsigter, hvilka han lade i dagen genom sin verksamhet som lärare.
Han kände sig obehagligt berörd af det brukliga sättet att meddela kunskaper, i det man öfverlastar minnet med bokligt vetande.
Han trodde, att sann andlig utveckling blott kan ske genom sjelfunder-visning, och han uppmuntrade jemt sina lärjungar till att sjelfva taga reda på förhållandena.
Han ansåg såsom mycket vigtigt, att nära tankens oberoende och sjelfständighet.
Derför sträfvade han att hos de unga väcka intresse, vetgirighet och luét för undersöjkningar samt lät dem sjelfva lösa sina problem.
Han var utmärkt matematiker och uppst&amp;de i sin undervisning mål som eljest ^anligen icke påaktas.
Till tjenst för nybörjare utarbetade han en liten lärobok, som han gaf titeln » Inventional Geometry », innehållande frågor och problem, afsedda att göra lärjungen förtrogen med geometriska föreställningar samt att öfva hans uppfinningsförmåga genom praktiskt användande af enkla instrument.
P&amp; detta försigtiga sätt lade den äldre Spencer hand vid sin sons uppfostran *.
Under sina gossår var denne mycket
' * En af Spencer sjelf genomsedd skildring häraf, utförligare än hvad vi hafva tillfälle att återgifva, förekommer i den amerikanska tidskriften » Populär Science Monthly », Mars 1876, äfven öfversatt p&amp;
7begifven på alla slags lekar samt fiske, insamling af fågelbon och svampar m. m, Af ven » lärde han sig att teckna efter naturen.
Tretton år gammal blef han sänd till sin farbror, Rev.
Thomas Spencer, en både kyrkligt och politiskt frisinnad man.
Denne önskade att Herbert skulle förbereda sig till universitetsstudier, men gossen vägrade; emellertid studerade han här något latin och grekiska.
Han sysselsatte sig dock fortfarande hufvudsakligen med matematik, äfven sedan han efter tre år återvändt till hemmet.
På sommaren 1837 började han medverka som lärare i en skola *, der han sjelf som barn fått undervisning.
Samma år på hösten tog han anställning hos en ingeniör, Charles Fox, som varit hans faders elev och som längre fram blef vida bekant såsom byggmästare för den stora utställnings-byggnaden 1850.
Under 1838 arbetade Herbert Spencer som ingeniör vid Birmingham-Gloucester-jernvägen och uppfann under denna tid ett litet instrument, som han * kallade velocimeter och som han beskref i » Civil Engineer ’ s Journal », afsedt att genom mekaniska medel beräkna lokomotivs hastighet.
Genom samlande af petrifikater fördes han under denna period till studiet af geologien och läste Sir Charles Lyells » Principles », som då nyss voro utkomna.
Det blef af betydelse, att Lamarcks lära om arternas utveckling framstäldes, bekämpades och förkastades i detta verk.
Spencer kan icke säga, om han på förhand gjort bekantskap med denna lära, men han erinrar sig, att Lyells argumenter icke förmådde vederlägga densamma inför honom, och han blef derpå en trogen anhängare af den grundföreställningen, att alla organiska väsen uppstått genom utveckling
danska af d: r H. Höffding, såsom inledning till Mindre Afhandlinger af Herbert Spencer (1878).
* Bland dem, Bom erhöllö undervisning af Herbert Spencer, var den sédermera under signaturen George Eliot så ryktbara, nyligen aflidna författarinnan Mrs Lewes. (1839).
Han hade en så djup tro på naturlig lagenlighet och i det hela ett så starkt behof att se processernas enhet här i verlden, att en hypotes af detta slag, hvilken gick ut på, att organismernas uppkomst berodde på fysiska verk-samhetsyttringar, måste förefalla honom öfverenstämmande med det tingens sammanhang, erfarenheten visar oss.
En föreställning, sådan som den om mirakel, hvilken alldeles icke harmonierade med de idéer om orsak, lag och ordning, hvilka grott fast i hans öfvertygelse, kunde han icke gå in på och derfor framstälde sig den enda möjliga uppfattning, som ännu återstod, för hans tanke såsom påtagligen nödvändig.
Ingenting har senare rubbat denna tro.
Naturligtvis foljde härmed småningom ett öfvergifvande af de gängse teologiska meningarna, fastän Spencer icke kan be-stämdt uppgifva, när detta började.
I April 1841 återvände Spencer till sitt liem, efter att hafva afslagit ett tillbud om anställning som ingeniör; det var hans afsigt att fortsätta sina matematiska studier.
Men detta syfte blef blott till en ringa del fullföljdt, och han tillbragte två år i hemmet med olikartade, skenbart obetydliga sysselsättningar.
Botaniken lade under några månader beslag på hans intresse; han sysslade äfven med teckning, med frenologi, med förbättringar af ur- och boktryckerimaskiner m. m&lt; Efter den stora öfversvämningen i Derby 1842, som förorsakades af det plötsliga stigandet af en biflod till Derwent, skref Spencer en omständlig rapport till kommunalstyrelsen med# förslag till preventiva åtgärder.
Denna skrift läto vederbörande trycka.
Ej långt derefter började i England en rörelse för allmän rösträtt, hvari Spencer verksamt deltog.
På våren 1843 begaf han sig till London i det obestämda syftet att söka literär anställning.
Under sin vistelse der fick ban några månaders arbete som ingeniör, men reste derefter tillbaka till Derby.
Den jernvägsmani, som uppstod 1844, fördehonom ånyo till jernvägsväsendet och han var en tid an-stald på ett kontor i London, der han hade mer än ett femtiotal personer under sig.
Vintern och den följande sommaren användes till underhandlingar med parlamentets komitéer.
Men de linier, vid hvilka han var fastad, blefvo icke beviljade, och han fick nu åtskillig erfarenhet i juridisk procedur, i det han hjelpte ingeniörer att fa sina omkostnader tillbaka.
Under 1846 och 1847 var Herbert Spencer sysselsatt med uppfinningar och tog patent på en såg- och hyfvelmaskin, men genom en tilltänkt kompanjons afflyttning till Indien afstannade företaget.
Dessa år var han medarbetare i » Phi-losophical Magazine » och » Zooist ».
År 1848 började han skrifva » Social Statics ».
Samma höst blef han medutgifvare af » Economist », och det var medan han ännu beklädde denna post, som han utgaf sitt första mera betydande arbete, » Social Statics » (1851), hvarpå närmast följde » Prin-ciples of Psychology » (1855).
Efter Comtes förebild började han 1860 en sammanhängande följd af filosofiska verk under den gemensamma titeln » A system of synthetic phi-losophy », hvari » efter deras naturliga ordning » principerna för biologi, psykologi, sociologi och moral skulle utvecklas.
Utgifvandet af dessa verk pågår ännu.
Att börja med väckte Herbert Spencers böcker föga uppseende och fingo ringa afsättning, så att enligt hans egna ord han på de första femton åren förlorade nära 1,200 pund på dem, hvilken summa han måste tillskjuta för att få förläggare till dessa skrifter.
Under de senare åren har spridningen af Spencers arbeten i hög grad ökats, så att de nu lerana honom en tillräcklig inkomst, och synnerligen karakteristiskt är i detta afseende, att för några veckor sedan bekymmer uttalades i tidskriften The Christian öfver den dagligen tilltagande försäljningen af Spencers och andra kättares skrifter.
Om man närmare betraktar det orubbliga lugn, hvar-med Spencer särskildt i det nu på svenska utkomna arbetet logiskt dissekerar de religiösa fördomarne, så är det lätt att förstå den ortodoxa förskräckelsen, ty vederbörande känna instinktmessigt att här är en farlig fiende, hvilken borde stekas vid sakta eld, om ej ty värr kättarbålen vore af-skaffade.
Låtom oss höra t. ex. huru han undersöker konseqven-serna af läran om sjelfforsakelsen, som de kristna bekänna på söndagarne, men som de försigtigtvis icke följa på hvar-dagarne.
1 stället för den ursprungliga tron, hvilken icke fordrade att man skulle hysa någon kärlek alls till sina medmenniskor, utan endast att man skulle förfölja vissa utaf dem med ett dödligt hat, uppstod en lära som yrkade att man i intet fall finge visa någon yttring af hat mot sin nästa, utan skulle älska honom som sig sjelf.
Nitton århundraden hafva sedermera åvägabragt en viss förlikning mellan dessa båda läror.
Denna har dock aldrig framträdt såsom en afsigtlig, på förnuftiga skäl uppgjord kompromiss, utan blott såsom ett i erfarenheten gifvet, egentligen omedvetet tillkommet faktum.
Man har ännu icke kommit till klar insigt om den sanning hvardera ytter-, ligheten representerar, ej heller derom att båda sanningarna måste samordnas; allt hvad man gör, är att till någon del söka rätta öfverdrifterna å ena sidan genom öfverdrifter å den andra.
Här lefver man ett rent egoistiskt.
lif; der drifves sjelfforsakelsen till en ytterlighet, som framkallar ohelsa och en förtidig död.
Afven om vi jemföra en och samma individs handlingar, finna vi sällan någon jemnvigt mellan de båda riktningarna, utan än en sträfvan att tillfoga antingen en främmande angripare eller en hemmavarande förbrytare ett svårt lidande, än en öfverdrifven sjelf-uppoffring för någon, som ofta är rent af ovärdig densamma.
Att sjelfuppoffring är riktig, men äfven sjelfkärlek, och att det rätta förhållandet dem emellan är en fortgående kom-pro miss, detta är en slutsats, den blott få medvetet dragit och ännu färre erkänna.
Dock framträder ohållbarbeten af uppoffringens lära i dess ytterlighet tydligt nog, och alla medgifva detta i tysthet i sina vanliga slutledningar och dagliga handlingar« Allt arbete, all företagsamhet, alla uppfinningar och för- » bättringar, såsom de fortgått från begynnelsen och ännu fortgå, uppstå ur den principen, att bland medborgare, de der alla hvar för sig hafva otillfredsstälda behof, hvar och en är angelägnare att söka tillfredsställa sina egna än en annans.
Erkänner man såsom ett faktum att hela den industriella verksamheten uppskjuter ur denna rot, följer der af med nödvändighet, att den rena sjelfuppoffringen skulle upplösa alla bestående samhällsorganisationer, då det skulle återstå att bevisa, det absolut olika samhällsorganisationer kunde ega någon lifaktighet.
Att de icke skulle ega det, blir klart, om man antager den motsatta principen såsom verksam.
Om A icke frågade efter sig sjelf — säger Herbert Spencer — utan endast sörjde för B, C och D, under det att hvar och en af dem, utan att tänka; på sina egna behof) endast arbetade på tillfredsställandet af de andras, skulle denna vidlyftiga process, oafsedt dess besvärlighet, ytterst illa tillfredsställa hvars och ens fordringar, så framt icke hvar och en egde sin nästas medvetande.
Inse vi detta, så måste vi medgifva att en viss sjelf kärlekens öfvervigt öfver sjelfuppoffringen är välgörande, att i sjelfva verket ingen annan anordning kan bestå.
Må man blott fråga sig, hvad som skulle inträffa, om hvar och en, A, B, C, D o. s. v. afsade sig en njutning i sin ifver att låta en annan få den och att denne någon likaledes äfstode derifrån till förmån för sina kamrater — må man blott betänka, hvilken villervalla och hvilka missförstånd ett sådant förhållande skulle framkalla, och hurU alla skulle gå miste om njutningen, och man skall finna att den rena sjelfforsakelsen icke mindre änden rena egoismen leder till en återvändsgränd.
I verkligheten fins det ej heller någon, som ens drömt om att till-lämpa denna sjelfförsakelsens teori inom alla lifvets förhållanden.
Qväkaren, hvilken föregifver sig hylla och efter-lefva kristendomens föreskrifter efter bokstafven, sköter sina affärer efter samma sjelfviska principer som hans granne.
Ehuru han säger sig icke sörja för morgondagen, förråder hans sorg för morgondagen en lika så stor egoism, som men niskors i allmänhet, och han vet, att om han skulle hysa lika stor omsorg för andras morgondagar, skulle han ruinera sig sjelf och — äfven dem.
På samma sätt, som i det nu anförda exemplet, behandlar förf.
i sin samhällslära begrepp som intressera oss alla, föreställningar som dagligen förekomma, med ett ord det är allas våra passioner, fördomar och illusioner, han vidrör med sitt kritiska trollspö på ett sätt så att de uppenbara sitt innersta väsen.
Blott ännu ett prof af detta slag, på ett par rader.
Hvem har ej hört klagomål öfver tjenstefolks otålighet i våra dagar, öfver deras ständigt växande » pretentioner »!
Men samma personer, som uppstämma dessa klagovisor öfver att domestikerna icke vilja stanna qvar som möbler i étt hus, de anse för egen del fullkomligt i sin ordning att efter bästa förmåga förbättra sina vilkor, att t. ex. söka transport från ett sämre pastorat till ett bättre m. m. dylikk
Utan tvifvel hafva förläggaren och öfversättaren gjort ett särdeles lyckligt val, då de i svensk drägt framlagt The study of sociology.
Bland Spencers större arbeten, torde detta vara det mest populära, och det fins väl icke många böcker här i yerlden, som kunna läsas med större gagn än denna.
Om någon skulle klandra densamma för » longörer » och for stundom en smula tröttande utvecklingar, så är detta ett fel som ofta vidlåder den engelska liter&amp;tureu, och det är icke desto mindre ett högst intressant yserk, fullt af genomträngande och öfverraskande vyer, egnade att väcka hvar och en till eftertanke.
Mera klandervärda än longö-rerna, äro de paradoxer, som onekligen här och der förekomma.
Om någon ville säga till Spencer: » Hvilken befängd idé!
Ingen delar er öfvertygelse och ni står ensam mot hela verlden », så skulle han troligtvis svara: » Så mycket bättre!
Det är just hvad jag begär.
Menniskors allmänna åsigt är för mig en så litet betydande auktoritet, att hvarhelst jag träffar personer, som mycket högt och dyrt försäkra) någonting, anar jag genast, att motsatsen är det sanna.
Den atenaren var ganska förnuftig, som vid hopens bifall frågade: hvilken, dumhet har jag nu sagt? » — Det skulle kunna framhållas, och det har verkligen äfven blifvit framhållet — af Paul Janet i Revue des deux Mondes — att Spencer, genom sin mördande kritik af » stora män » m. fl.
samhällets häfstänger, leder oss till en fatalism, enligt hvil-ken samhällena växa upp som svampar ur marken och hinna sitt mål, utan att någon behöfver lägga sig i den saken.
För den mindre tänkande kunde följden lätteligen blifva ett slags » laisser aller » - system, som medför stora faror.
Åt en medborgare, som står i begrepp att afgifva sin röst, men som icke har tid att inhemta samhällsvetenskapen och som derför frågar, hvad han bör göra, svarar Spencer: gör ingenting.
Åt en lagstiftare, som önskar botemedel för tusen beklagliga missförhållanden, svarar han, att de flesta lagar äro ett större ondt, än det som de skulle afhjelpa.
De välsinnade administrativa talangerna gifver han den höfliga upplysningen, att de äro odugliga och att de göra bäst i att taga afsked.
Filantroperna, som hoppas att genom undervisning kunna finna bot för det menskliga eländet, få af honom veta, att uppfostran och bildning hafva ännu aldrig för-bättrat någon.
Prester och i allmänhet troende, som sätta sin lit till religionen, lär han, att den religiösa tron har intet inflytande på sedligheten o. s. v. Men vi må betänka att origínela andars paradoxer kunna, ofta vara mera lärorika än auktoritetstrons nötta lexa, på samma gång det är en erkänd sak, att snillet stundom ligger nära intill galenskap.
För öfrigt må man icke alltid taga förf: s ord efter bokstafven: han är en stor ironiker och han upprullar taflor med ironikerns djerfhet (se t. ex. den i sitt slag mästerliga framställningen i första delens sjette kapitel af hvad en opartisk iakttagare, lefvande i en långt aflägsen framtid, skulle kunna säga om oss och våra institutioner, våra mis-sionssällskap, bibelsällskap och dylikt).
Dessutom — och detta är det vigtigaste — framskymta ganska ofta vitnesbörd, att Herbest Spencer är i grund och botten någonting, hvarom i våra dagar ofta idislas af personer som icke veta, hvad det begrepp de så gerna bära på tungan, i sjelfva verket innebär, och som derför lyckats göra detta höga och ädla begrepp nästan utslitet och trivialt — han är med ett ord en idealist af äkta skrot och korn, på samma gång som han aldrig lemnar verklighetens fordringar ur sigte.
Den spirituela amerikanska författarinnan Francés Power Cobbe har i en för några år sedan äfven i svensk öfversättning utgifven bok påpekat det förhållandet, att för menniskor i allmänhet är föreställningen om en monark det högsta tänkbara och derför föreställer man sig äfven Gud under denna form, masculini genens.
Herbert Spencer går i sin kritik längre än Miss Cobbe, ty han anser det icke nödvändigt att personligheten skall vara den högsta formen för gudomsväsendet — det är den högsta, för oss menniskor, men derför icke bestämdt den högsta för Gud.
Och dermed vill han ingalunda förneka Guds, det oändligas tillvaro.
Yi skola citera några i detta afseende synnerligen betecknande rader ur andra delens tolfte kapitel af hansifrågavarande nu på svenska utgifna arbete, riktade särskildt mot Comte ocb mot den, nar allt kommer omkring, torftiga och for menniskoanden otillfredsställande lära?
som är känd under namnet posi ti vismen.
» Må ingen föreställa sig »
— säger Herbert Spencer här — » att det religiösa medvetandet skall dö bort eller förändra riktningen af sin utveckr lirig.
Dess speciella former, hvilka en gång starkt utpräglade, under den andliga utvecklingens gång antagit en mindre bestämd karakter, skola fortfarande aftaga; men medvetandets substans skall bestå.
Att dess objekt skulle komma att ersättas af ett annat, såsom de förmoda, hvilka mena att » mensklighetens religion » skall bli framtidens religion, är en åsigt hvilken hvarken på induktionens eller deduktio-nens väg kan försvaras.
Huru stark den moraliska känsla, som uppvuxit på humanitetens grund, än må varda, skall den dock aldrig kunna utesluta denna känsla, som ensam förtjenar namn af religiös, den som väckes af det som står bakom alla andra ting.
Barnet kan för ett ögonblick genom att svepa in sitt hufvud i sängtäcket undertrycka medvetandet af det omgifvande mörkret, men medvetandet, om än mindre lifligt, öfverlefver och inbillningen fortfar att sysselsätta sig med det som ligger bakom varseblifningen.
Ingenting sådant som en » mensklighetens religion » kan någonsin mer än tillfälligtvis utestänga tanken på en makt, hvaraf menskligheten blott är en ringa och flyktig produkt
— en makt, hvilken var till under loppet af evigt vexlande uppenbarelser innan menskligheten fans, och som skall fort-vara under andra uppenbarelser sedan menskligheten upphört. »
Dessa ord utgöra afslutningen af kapitlet om teologiska fördomar; för öfrigt egnar förf.
sin genomträngande kritik äfven åt politiska fördomar, åt klassfördomar, åt fördomar beroende af missledd fosterlandskänsla m. fl.
lika beklagliga som vanligtvis förbisedda inbillningar.
I andra afdelningaraf sitt arbete framställer han positivt behofvet af en sam-hällslära samt utreder samhällsvetenskapens natur och beskaffenhet.
öfver allt möta vi ett manligt oberoende i tanken, en skarp och djup blick, på de flesta ställen äfven en segrande kraft i bevisningen och en oöfverskådlig rikedom af fakta och upplysningar.
Och är Herbert Spencer, såsom vi antydt genom rubriken på vår uppsats, den i oppositionen mot det bestående onekligen allra djerfvaste af alla samtida tänkare i detta ords egentliga bemärkelse — då vi naturligtvis icke räkna med fantaster sådana som Eduard v. Hartmann eller alla omstortningsmän quand même, hvil-kas tal är legio — så är han derjemte en af de mest kunniga och skarpsinniga, med ett ord han är den erkände chefen för den nyare engelska filosofi, som sedan ett par årtionden kring sig spridt så mycken glans.
I det vi nu stanna här, tillägga vi blott, att våra läsare böra anse denna vår framställning såsom endast en orienterande inledning till det vigtiga ämnet, hvaruti vi uti nästa häfte skola meddela en utförligare afhandling, författad för » Dagens krönika » af den framstående engelska skriftställarinnan Miss Helen Zimmern, till sina sympatier lierad med Georg Brändes och med Edmund W. Gosse, hvilken sistnämnde engelske författare genom denna acqvi-sition fört oss närmare vårt önskningsmål, att kunna meddela regelbundna originalbidrag icke blott från Skandinavien, utan äfven från de stora kulturländerna.
Sommarbilder från Skåne för 50 år sedan.
I bref till sin hustru, befintligt i k. bibliotekets samlingar, dateradt Kjöbenhavn den 23 juli 1831, gifver skalden C. F. Dahlgren åtskilliga ganska målande skildringar af lifvet och förhållandena i den sydsvenska provinsen, hvarur vi meddela följande utdrag: — Från Stensnäs * i Blekinge fortsatte jag min tur första dagen till Kristianstad, en någorlunda bygd stad, men i den otrefligaste, sumpiga och mest oländiga mark, jag kan tänka mig en stad kunna ligga.
Den är bygd ett stycke från hafvet, men omfluten af grafvar med grönt stillastående vatten, halfva träsk.
På de öfriga sidorna är nejden obeskrifligt fruktbar; så långt ögat ser, upptäcker det endast bördiga fält.
Fruktbarheten synes vara i hänseende till jorden förträfflig.
Knappast var jag hunnen till nämnda stad och kungl.
fästning, förr än jag af tvänne grosshandlare inbjöds till en s. k. restauration till afton, den likaste som fans, men som var usel och dyr.
Ibland annat förekom å matsedeln bär och mjölk, ä 16 sk. portionen; kom allt omkring, när jag fick det, så var det krusbär med litet mjölk på.
Sockret på bordet förvarades icke i en ask, utan i en liten flaska med silfverlock och hål på, en sådan vi nyttja för peppar, och de få fattiga kornen voro derinom så stora, att intet grand socker var möjligt att få.
Hela förrådet var ej heller större än hvad en fingerborg kan rymma.
Portvinet var äfven klent, bålen bättre.
Kalaset slutade med brorskål och champagne.
Dagen derpå begaf jag mig till Lund.
En illa bygd och ful stad.
En af universitetets lärare hade föranstaltat om rum för mig på stället, och huru frapperade det mig icke, då jag
* Den naturskönt belägna egendomen Stensnäs tillhörde Dahlgrens och Thomanders vän grosshandlaren Winberg.
kom att bo under samma tak, der Tegnér skrifvit sin Frithiof,
d. v. s. der ban sjelf bott.
Ett litet lågt envåninghus, nu egdt ocb bebodt af en spisqvartersidkare vid namn Vahlgren.
Rummen liknade likväl ej i prydlighet de som finnas på källaren vid Ladugårdslandstorget.
Golfyet var svart, vid kakelugnen i det inre rummet uppbrändt, små fönsterrutor och en dörr, hvarigenom dagen lyste.
Utanför salen var ingång till köket, hvilken till venster egde ett slags pigkammare utan golf, men belagd med gatsten.
Med ett ord, man kunde knapt tänka sig, att en Tegnér der kunnat bo.
Men de andra professorerna bodde nästan ej bättre, somliga till och med sämre.
Husen äro af korsvirke och tegel eller ler, små, oansenliga och bygda utan tecken till någon smak.
Följande dag var jag bjuden till middag och afton hos teol. doktorn Reuterdahl, der de fleste professorer voro församlade.
Der gick ganska grundligt till både i mat och dryck.