Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När vi kommo till den första gården, ville jag, som var alldeles matt och yr, straxt skynda mig in i värmen; men tog så en gammal soldat, som hela tiden varit bredvid mig under marschen, helt hastigt i mig och sade: „nej, ser Lieutenanten, inte ur fläcken.
Stöflorna af nu, och så hit i drifvan.“
Jag blef ond och ville knuffa honom undan, ty jag var så confunderad, att jag icke visste hvad jag mig företog; men han, som var en riktig kärnkarl, var icke så illa faren, och utan att säga ett ord lade han mig så lång jag var ned på drifvan, hvilket ganska behändigt gick, ty jag hade alls ingen styrka qvar, utan svimmade med samma.
Och så hade han mina fötter afklädt och med snö baddat och gnidit, och vaknade jag en gång af att mina händer och fötter hiskeligen svedo, men somnade godt straxt igen.
Och när jag efter flere timmars sömn vaknade, befann jag mig inne i stugan och temmeligen rask.
Värre var det med en ung officer, som jag stötte på liggande döende i min väg, der jag på juldagen åkande kom.
Jag hade då ej ännu sett så mycket elände och så många dö, utan steg jag ur min släda och lyfte honom deri, och körde jag honom sen, i vexling med den der samme soldaten, sålunda, att vi ledde hästen och hjelpte hvad vi kunde.
Många gånger hade hästen redan stupat af trötthet, och slutligen måste vi ändå lemna kavaljeren på elfven, i skydd af en hög strand.
Men på vår begäran, genast vid ankomsten till gården, hade en af gårdsfolket farit för att hemta honom, och var han nu äfven här, men var allt fortfarande utan sans.
Sedan vi länge bjudit till att med honom förfara, som vi bäst förstodo, började han dock litet att komma sig, ehuru han hade feber och yrade; men skall han nu ock ha blifvit frisk och rest från gården, hörde jag af folk, som sednare derifrån kommit.
Här ligga vi nu, den lilla återstoden af finska krigsfolket, i några byar.
Hvad af oss vidare blir, vet jag ej än.
Men har jag i alla faror och vedervärdigheter, näst bön till Gud, alltid haft min Margaretha i sinnet, och hade Konungen fått lefva, nog hade väl allt gått bra.
Fred måste väl dock engång bli, att jag får komma till Finland igen; men drar det mycket länge ut dermed, så kan jag ej motstå, utan då kommer jag öfver, för att få se dig, mitt hjertas älskade, om än värre vore.
En af de våra, bland dem som fått afsked, emedan de efter färden öfver fjellarne äro till krigstjenst odugliga, och som här ingenting har hvaraf kan kunde lefva, och dessutom längtar hem, ernar försöka att norra botten omkringvandra; och som väl synes att han är en krympling, ehuru ej af kulor och svärd förderfvad, så tror jag nog att han slipper fram, så godt han orkar.
Hans väg går nära förbi Pijala, och har han lofvat att lemna detta brefvet åt Pekkas.
Så förslagen
Elli är, vet hon väl laga dig detta i händer.
På brefvet skrifver jag ingen utanskrift, ej heller namn under, och kan jag en annan gång få skrifva, så nämner jag intet om detta bref, på det dig ej någon olägenhet måtte drabba, om det skulle i orätta händer komma.
Illa trifves jag i denna ensamheten och stillheten, der intet är att göra; men så tänker jag nu i denna ledigheten hela dagen på dig.
Kunde jag helst få en helsning från dig, men derpå är intet att tänka, och ingenting vet jag att för framtiden arrangera och fundera, utan hoppas endast till det bästa.
Lef väl, du min hjertans älskade, måtte Gud välsigna dig med all glädje och sällhet, och framför allt må han förunna oss den sällheten att snart få sammankomma, för att icke mera lefva skilda, såsom tvenne, de der till hvarandra ingen affection hafva skulle.
Din intill döden älskande make.“
Nästan andlös af ångestfullt deltagande hade Margaretha läst detta bref.
Men nu, – hon måste samla sig, hon vågade ej dröja för länge och måste åter synas med ett lugnt ansigte.
Det var som om det välde, hon bjöd till att vinna öfver sitt yttre, äfven skulle hafva helsosamt inverkat på hennes själ.
Glädjen öfver att Magnus, frisk och sund, räddad ur farorna, hade kunnat tillskrifva henne, började nu taga öfverhand öfver den oro, hon känt under brefvets läsande, och hon återvände hem med en känsla af lugn och förtröstan.
Några dagar sednare, då jungfru Malin var sysselsatt i fröknarnes kammare att under Margarethas uppsigt krusa rimsor, hvilka garnerade fru Catharinas hufvor, passade hon på ett tillfälle, då ej Cecilia var inne, och satte på sig en så högst sorglig min, att Margaretha frågade, om hon vore sjuk.
„Nej, inte är jag sjuk, men sådana nyheter, man hör, förmå nog göra en bedröfvad.“
Margaretha for tillsamman af vana att nog ofta få höra sorgebud; men i detsamma erinrande sig jungfru Malins sätt att vilja göra sig vigtig, lugnade hon sig och frågade endast: „hvad är då nu å färde?“
Jungfru Malin tog åter till orda: „jo, i går, när jag var till kyrkan, träffade jag der på kyrkvallen Länsman Flink, och han var så artig och bjöd mig in till klockars och bjöd mig små kringlor och godrån.
Och så blef jag der sittande en stund och talte med mamsellerna från Örnvik, och det var förbålt att fast de låtsa vara herrskap kantänka, så var
Flinken mycket artigare mot mig än mot dem.
Men hvad var det jag skulle berätta?
Jo, Länsman Flink hade träffat en gammal soldat, som kommit från Sverige nyss, och han hade berättat, huru hela krigshären hade frusit ihjäl, och så nämnde han många bekanta också, och bland dem var sen den der Löjtnant Malm, som varit hitåt trakterna också.“
Margaretha märkte, att jungfru Malins blick låg spejande på henne.
Hon gjorde henne derför helt lugnt några frågor, men sade tillika, att denna underrättelse efter vanligheten väl vore öfverdrifven, ehuru visst något kunde vara sannt, och sanningen sorglig nog.
Jungfru Malin skulle nog haft lust att yttermera orda härom, men insåg ej, huru hon nu vidare skulle kunna åter börja samtalet.
Derför, när hon snart derefter slutat rimskrusningen, steg hon upp och förde hufvorna in i fru Catharinas rum, der hon med omsorg radade dem i ett skåp, under det hon stod begrundande, huru hon skulle kunna inleda samtal med sin matmor.
Väl hade hon redan i många år varit en gynnad tjenarinna, som genom sjelfva arten af sin tjenst stod i ett närmare förhållande till sin matmor, än den öfriga betjeningen, och hade såväl i anledning deraf, som ock i medvetande af sin svenska börd alltid ansett sig för mer än husets öfriga tjenstefolk, men en riktigt intim kammarpiga, en geheimerådinna eller förtrogen hade hon alldrig lyckats att få bli hos sin stolta fru, ehuru väl hon bjöd till att för husets folk låta påskina, att så vore fallet.
God gissningsförmåga och goda öron hade hjelpt henne att något nära komma underfund med Margarethas hemlighet, utan att hon dock kände den fullkomligt, och nu önskade hon alltför gerna att åt fru Catharina få meddela de observationer hon gjort, dels i hopp att sålunda vinna något insteg till närmare förtrolighet med sin fru, dels ock för att få göra sig litet vigtig.
Men huru ställa till att få komma fram med hvad hon hade att säga, så att hennes djerfhet ej skulle förefalla för stor?
Fru Catharina satt framför en pulpet, hvars sneda lock var nedfäldt, ordnande och genomseende åtskilliga papper.
Nu räckte hon åt jungfru Malin några toma kuvert, för att bortföras i skräppappergömman, och glad begagnande tillfället frågade Malin vördnadsfullt, om hennes nåd haft bref från Sverige.
„Nej,“ svarade fru Catharina med en suck, „så ofta skänkes oss icke den glädjen.“
„Jag tänkte bara så,“ tillade jungfru Malin, liksom undskyllande att hon frågat, „då jag såg hennes nåd läsa bref, efter jag märkte att fröken Margaretha visste nytt från Sverige.“
„Margaretha?“ frågade fru Catharina mera ifrigt, än hon kanske velat låta märka.
„Ja, jag hörde berättas vid kyrkan, att en soldat kommit öfver, och han skall ha sagt, att armén, som kommit från Norrige, blifvit alldeles förstörd, och att många kända härifrån stupat, Kapten Långström och många andra, och något sades det också om Löjtnant Malm.
Jag trodde, att han var död med, och berättade så för fröken, men inte lär det ha varit så ändå, ty han lär ha varit en af dem, som kommit bäst från färden.
Jag tänkte att herrskapet skulle haft bref och hört af det förut, efter inte fröken tycktes ta det dess värre.“
Men om jungfru Malin hoppades att genom öfverraskning eröfra sin frus hemlighet, så bedrog hon sig.
Fru Catharina var ej lätt att öfverrumpla.
Äfven nu utvisade hennes min intet för den spejande kammarpigan, och tankfull förblef hon under tystnad sittande vid pulpeten.
Då hon ej vidare tilltalte jungfru Malin, återstod för denna ej annat än att draga sig tillbaka.
Men hos fru Catharina hade dock hennes ord ej varit utan all verkan.
Ryktet om arméns förstöring fäste hon sig ej allt för mycket vid, rykten foro ju så många i kors och tvärs.
Men att Malins anmärkning angående Margaretha var rigtig, det insåg hon klarligen.
Vore det väl möjligt, att
Margaretha så alldeles skiljt sina tankar ifrån Magnus, att ej ens ryktet om hans död skulle vålla hos henne någon sinnesrörelse, eller hade Malin rätt deri, att hon genom bref eller tidigare underrättelser på förhand kände oriktigheten af hennes uppgift.
Att visa Margaretha, det fru Catharina ansåge olydnad mot sin bestämda befallning ens möjlig, det ville hon ingalunda, men ännu mindre kunde hon förmå sig att begagna Malins spejande ögon, för att söka komma under fund med rätta förhållandet.
Sådant kunde icke komma i fråga.
Hon beslöt derföre att lemna åt tiden och sin egen vaksamhet upplösandet af dessa tvifvel.
Men jungfru Malin var af annan tanke.
Dels var hon sjelf obeskrifligt nyfiken, dels låg hos henne ett dunkelt hopp om att medelst upptäckter i denna väg kunna komma på förtroligare fot med sin fru.
Hon företog sig derföre att så mycket möjligt var utforska alla Margarethas företag.
Ofta hände, att hon under obetydliga förevändningar uppsökte denna på hennes promenader, eller i någon löfsal i trädgården, och småningom började Margaretha känna sig besvärad och fann att hon var bevakad.
När en gång denna tanke hos henne var väckt, började hon äfven känna att hon var på ett eget sätt iakttagen af fru Catharina.
Djupt sårades Margaretha af den tanken, att hennes mor använde ett tjenstehjon att utforska henne.
Visserligen förebrådde henne hennes samvete, att hon gjort sig oförtjent af förtroende, då hon i hemlighet emottagit sin mans bref, men nu var det som om hon känt vida mer lust hos sig att urskulda sig sjelf.
Hon visste med sig att, om fru Catharina hade frågat henne, skulle hon icke förnekat brefvets emottagande.
Men detta spioneri, som hon kände och märkte utan att dock rätt få reda på, plågade och förbittrade henne, och hennes uppförande, hvilket hittills, i medvetandet af hennes olydnad, varit ödmjukt och likt en fortfarande bön om förlåtelse, blef nu, i följd af hennes missnöje, tvunget och kallt, så att mellan mor och dotter uppstod ett allt mera stelt förhållande.
Äfven af dessa nya bekymmer ville Margaretha icke gifva Cecilia del, ty hon ville ej i dennas sinne utså ett frö till missnöje emot deras mor.
Men Cecilia sjelf, fin och känslig för hvarje, äfven det svagaste intryck, erfor snart en känsla af oro, den hon ej kunde förklara.
Hon fann, att något var i olag, men visste ej hvari det bestod; och med fördubblad mildhet och ljufhet sväfvande omkring mor och syster, bjöd hon till att förjaga den kyla, hon kände omkring sig.
Af allt slags ondt finnes intet så svårt, som det halfva, det obestämda, det man ej rätt vet huru man skall gripa, för att få tag uti.
Äfvenså ges intet så dödande för trefnaden inom hus, som detta obestämda missnöje, detta observerande af hvarandra, detta krus, der hvar och en aktar sig att såra den andra, just emedan man inom sig saknar denna hjertats värma och välvilja, som gör, att man aldrig ens mins att frukta för att såra.
Så hade nu mellan fru Catharina och hennes äldre dotter småningom utvecklat sig ett förhållande af krus, artighet och kyla, i stället för det visserligen afmätta, som förut ägt rum dem imellan, men hvilket varit afmätt derföre, att de å ömse sidor aktade sig att fullkomligt visa sin inre hjertlighet och värma.
Nu åter var det stelt, för att dölja ett dunkelt inre missnöje.
För en ytlig betraktare skulle dock väl ingen skilnad varit märkbar.
Det var en söndagsafton i Augusti 1721.
En lätt vindkåre endast krusade den ståtliga Nevans yta, på hvilken framilade en glänsande rad af båtar, såkallade bojer, i hvilka Petersburgs stolta ädlingar, rodda somliga endast af fyra, många af ända till tolf roddare, deltogo i Nevaflottans manöver.
Främst i raden lyste amiralens fartyg, från toppen af hvars mast amiralsflaggan stolt svajade.
En högljudd musik klingade från flere af de närmast följande bojerna, och från de långs venstra
Nevastranden liggande husen ledsagades den förbifarande flottiljen af otaliga skott ur små kanoner och nickor.
En slup, rodd af sex man, ilade än framför, än mellan bojerna och tycktes icke deltaga i de andras manövrer, utan endast med uppmärksamhet följa dem, och än tadlande en, än berömmande en annan, fara omkring för att öfverse det hela.
Det var Zar Peter sjelf, som bars af denna farkost, den lätta, öppna, hvilken begagnades af honom sjelf, under det hans förnäma boyarer, af den kejserliga viljan hindrade ifrån att bruka vagnar vid färder till hofvet, dock icke förnekades att begagna täckta slupar.
Få voro de som anade, att den alltbeherrskande behöfde en stor del af sin okufliga viljas makt, för att öfvervinna sin egen motvilja för sjön, då han, fordrande af sina undersåter, att de skulle vänja sig vid vattnet, sjelf så mycket vistades derpå.
Nu anlände flottiljen midt emot fästningen, amiralsflaggan sänktes, de skilda musikkorpserna blåste några larmande fanfarer, och hela den skimrande raden upplöstes och rodde hvar för sig, utan afseende på hvarandra, hemåt.
De vid stränderna samlade folkskarorna, som hittills med ifver och uppmärksamhet betraktat det glänsande skådespelet, skingrades, och med snabba årtag ilade Zarens slup mot Fontanka, till det kejserliga sommarpalatset.
Men i detsamma
Peter med hastiga steg ilade upp emot slottet, varsnade han en dammhöljd ryttare, som kastade sig af sin häst och ifrigt yttrade några ord till en af stallbetjeningen, hvilken stod vid den af den häftiga ridten ytterst medtagna hästen.
Peters skarpa blick hade redan förnt bemärkt honom ridande på afstånd och synbarligen lemnande ingen uppmärksamhet åt det lysande skådespelet på Nevan, endast sysselsatt att sträfva framåt med anlitande af hästens sista krafter.
Sjelf syntes den komne hafva ansträngt sig till den grad, att han nästan vacklade, när han vände sig om för att, enligt stalldrängens anvisning, hasta ned emot stranden, då i detsamma Zaren tilltalte honom och sade: „hvarifrån kommer du, och hvad har du att säga?“
„Depescher, Ers Majestät, och äfven mundtliga bud från furst Galitzin, om Ers Majestät täcktes förunna mig att efter ett par minuter, behöfliga att ordna min förstörda drägt, få frambära dem.“
„Åh skräp, en karl är alltid bäst klädd i sin embetsdrägt, och denna är för närvarande din.
Att dömma af din ridt synes saken brådska.
Följ mig.“
Den nyss anlände var Johan Bruce.
Han följde Zaren, ehuru han med någon möda kunde så fort som denne stiga upp för trapporna.
Af den häftiga ridten genom natt och dag var han så medtagen, att det svindlade för honom, men i tanken på vigten af det samtal, som förestod, kufvade han med all sin själs styrka den svaghet, som ville bemäktiga sig hans kropp, och stod, när Zaren vid inträdet vände sig om för att tilltala honom, med fast och allvarlig hållning.
Zaren satte sig vid ett med papper och ritningar uppfyldt bord och genomögnade hastigt de af Johan medbragte papperen.
Hans blick mörknade, och hastigt vändande sig till Johan ntbrast han med vredgad ton: „nå, ni har också mundtliga budskap, låt mig höra dem.“
Oförfärad af denna blick, som så ofta bådade död och förderf åt den , som deraf träffades, skildrade Johan nu i korta, men bestämda ord Finlands läge, ifall de nu åter pågående fredsunderhandlingarna slötos på de vilkor, man nu småningom tycktes jemka sig å ömse sidor till att komma öfverens om, och af hvilken vigt det vore för detta förstörda land, att de i papperen föreslagna förändringar skulle göras deri, i afseende å Finland.
„Och för att försäkra fördelar åt ett redan från fienden eröfradt land, men hvilket nu återgår till honom, skall jag bifalla att afträda fördelar, dem jag i fredsslutet velat förbehålla mig?“ utbrast Peter.
„Kanske hade jag kunnat gå in på ett och annat, om broder Carl lefvat, men det der eländet i Sverge nu är mig vidrigt.
De hade ej ens hjerta att betro sig åt mig – de ville underhandla – de ha fått sin vilja fram – – mina ministrar äro kloka, de känna guldets makt.“
– Ett ögonblick tystnade
Peter åter, liksom om han tyst för sig fortsatt dessa afbrutna meningar, som tycktes ha blifvit sagda nästan omedvetet.
Hastigt och tvärt vände han sig åter till Johan.
„Du har varit djerf, men efter du skall vara en bra karl och inne i de här affairerna, så vill jag dig ej värre för det.“
„Ers Majestät,“ sade Johan med bönfallande och frågande röst.
„Hvad är mig Finland?“ afbröt Peter, „Sverge må sörja för dess väl.“
„Skall det nästan förblödda landet, så uselt, så stympadt, ja nästan döende återgå till fordna förhållanden, utan att af den mäktige till afskedsgåfva erhålla ens något, som kunde bidraga att läka de sår“...
„Han slagit, menar du.
Säg ut bara, Johan Petrovitsch!
Du är djerf, men jag tycker om dig.
Det märkes, att du vet att för stora ändamål alla små konsiderationer måste vika; ja icke allenast eget lif, millioners få då ej beräknas.“
Åter med en hastig rörelse vände han sig mot bordet, tecknade några ord på ett papper, förseglade det med oblat och räckte det åt Johan sägande: „se här, tag detta, och hinner du aflemna det till Grefve Osterman, innan fredstraktaten är underskrifven, så menar jag, att en del af dina önskningar skola uppfyllas; men är allt redan i ordning och underskrifterna der, så får ej vidare krånglas.
Farväl, Johan Petrovitsch!“
Tre dagar sednare skedde undertecknandet af freden i Nystad.
Då namnen voro skrifna, uppstego de båda makternas befullmäktigade, Grefvarne Liljenstedt och Osterman, och räckte hvarandra handen.
I detta ögonblick anmältes Baron Johan Bruce med depescher från Zaren.
Dörren slogs upp, och den unge mannen nalkades, blek och med matta steg, Grefve Osterman och räckte honom Zarens bref.
I samma ögonblick störtade en ström af blod öfver hans läppar, och han vacklade, men stöddes i detsamma af Grefve Liljenstedt, öfver hvars ansigte for en hastig skymt af rodnad, då han igenkände sin unge bekante från fredscongressen på Åland.
Genom hans själ ilade kanske i detta ögonblick tanken på, huru den unge, enthusiastiske mannen skulle jemföra honom, såsom ung och författare af „Finlands ära,“ med honom sjelf, nu uppstigen till en af rikets högsta värdigheter, undertecknande det document, som styckade detta samma Finland.
Något dylikt måtte fortfarande hafva sysselsatt hans tankar, ty ett uttryck af sorglig bitterhet lade sig omkring den fint bildade munnens drag, under det han sänkte den afsvimmade ned på en soffa och lemnade honom i vård åt ett par herrar af sin omgifning.
Åter nalkades Grefve Osterman, som imellertid läst Zarens bref och nu räckte honom det, med möda under sin diplomatiska min döljande ett uttryck af skadeglädje, ja hån, då han yttrade: „åt er, herr Grefve, tvekar jag ej att meddela innehållet af denna min Kejsares skrifvelse, ehuru ledsamt det än måste förefalla er att finna, det uppskof denna gång varit eder fördelaktigare.
Af er fruktar jag ingen indiscretion i afseende å detta bref, och någon egentlig skada kan ej heller numera deraf uppkomma, sedan fatalierna äro förlorade.“
En blossande rodnad färgade Liljenstedts ansigte under det han läste, krampaktigt knöt sig hans hand och krossade tillsamman brefvet, men intet ord gick öfver hans läppar, som i samma ögonblick åter förvandlades till krithvita.
Hastigt vände han sig bort, för att för Grefve Ostermans triumpherande blick dölja en sinnesrörelse, den han ej ville „att han skulle blifva vittne till, samt anordnade åtskilligt till Johans beqvämlighet och anbefallte, att ett bud borde underrätta Furst Galitzin om hans återkomst och insjuknande.
I Åbo funnos hvarken läkare eller apothek, men Furstens egen läkare vårdade Johan med yttersta omsorg.
Sjelf tillbragte fursten ofta tiden vid hans säng, och hörde med bekymmer läkarens föga lofvande svar angående förhoppningar om vederfående.
Med stilla glädje kände Johan, det han ej mera behöfde frukta att nödgas öfvergifva det kära fosterlandets jord, ej heller att der misskännas och förskjutas under nu inträdda, förändrade förhållanden.
„Jag får dock dö för fosterlandet,“ skref han till Cecilia, „om än min död, som mitt lif, länder det till ingen fromma.
Skall väl engång den dag gry, då Suomis barn skola äga ett fosterland, ett fritt, ett eget, att lefva för, att dö för?
Drömmar, drömmar, när blifven J verkligheter?“
„Fred, fred“ ljöd det öfver hela landet, och „fred“ återskallade det på andra sidan af hafvet.
Med nyvaknade förhoppningar rustade sig till återfärd till fosterlandet de flyktingar, hvilka ännu återstodo af de skaror, som tågat från hus och hem för att undfly fiendens härjningar, och hvilka sökt sig ett nytt hem bortom hafvet, sedan deras eget blifvit förstördt, och hvilka till största delen, tiggande från hus till hus, kringsläpat sitt elände och sägnerne om lidanden och härjningar i hemmet.
Men de flesta af de irrande flyktingarne hade funnit en graf, och äfven några, isynnerhet af tjenstemannaklasserna, ett hem i Sverige.
Många, hvilka under den långa frånvaron förlorat alla gamla vänner i hemlandet, qvarstadnade ock nu bland de nya, de hunnit förvärfva.
Dock de flesta, ehuru i nöd och elände, ilade hem, såsom till ett förlofvadt land, och sågo i inbillningen alla sina lidanden slut och alla fordna förhållanden återställda, blott de kunde komma till det kära hemmet.
På bräckliga skutor trängde sig öfverfullt af folk.
De grepos af höststormarne, och en stor del af dem, som ändteligen nådde det efterlängtade fosterlandet, kommo hem som skeppsbrutna uslingar och funno sina fordna bostäder förstörda.
Stadsboerna sågo i de grusade städerna endast få af de fordna inbyggarena, hvilka under några de sednaste lugnare åren börjat bjuda till att återtaga någon verksamhet, landtfolket fann ej mera sina hemman.
Tegarna voro förvandlade till vildmark, och af stugorna kunde knappt mera urskiljas ens de brända stenhopar, som utvisade hvar eldstäderna förr stått.
Der härjningen ej så strängt gått fram, hade andra åbor satt sig ned, och de suto qvar i en besittning, hvarifrån det ej var lätt att fördrifva dem.
Men äfven resande af annan art kommo från Sverige öfver till Finland.
Efter ett tio till femtonårigt afbrott voro alla landets publika verk, från Universitetet till hvarje liten domstol, upplösta.
Allt skulle ordnas, allt skapas, och af regeringen utsändes män, som egde dess förtroende, för att vidtaga de till en början nödigaste anordningar.
Bland dessa var Carl Lejonankar.
Som han var en nitisk anhängare af hattpartiet, hade af detta blifvit arbetadt på hans användande i Finland, emedan man hoppades att af denna massa utan form, ja nästan utan lif, kunna bilda en bördig jordmån för det frö, man ville utså till en blifvande skörd i partiets anda.
På Hattanpää byggdes med ifver ett nytt hus på den gamla grundvalen.
Med mycken förundran och förnöjelse sågo de byggande en dag den gamle trädgårdsmästaren komma vandrande långs vägen.
Lika seg och lika knuten till sitt utseende, som förr, syntes han, som om tiden alls icke kunnat rå på honom.
Med helsningar och frågor samlades nu alla omkring honom, men gubben redde af dem helt kort och sade endast: „nå, de tusan dj-ne släpade ju mig till Ryssland, och här är jag nu, hvad är det att gapa på.“
Derpå begaf sig gubben gerad i trädgården, der han snart började stöka och ställa, stundom skakande på hufvudet åt all den oordning, han der tyckte sig finna.
Han hade väl kanske ej så orätt i att anse sig hafva varit saknad i trädgården, då vid den folkbrist, som rådde, ofta de angelägnaste göromål måste stå tillbaka, och sålunda än mer hvad som hörde till prydlighet.
Innan kort var den gamle i sitt element.