Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och Altonas borgare ha ännu icke lagt en lagerkrans för hennes fötter?
Men jag var med och hurrade, då hennes onkel, läkaren Kreuger, offentligen krönte henne med diktarlagern på universitetet i Halle.
Samma år gifte hon sig också med monsieur Unzer.
Här i Altona lägga borgarna i stället sitt guld för hennes makes fötter – och mottaga i utbyte en dosis af hans magpulver, som består af album grœcum.
– Ursäkta en lekmans okunnighet, men säg mig – hvad är album græcum?
– Gärna, min käre grefve.
Har ni sett det hvitaktiga, torra ämne, hvarmed hundarna garnera våra gator i mars?
Det är album græcum!
– Smaklig måltid!
Och detta ger han sina patienter in – he?
Och han har många patienter?
Struensee nickar småleende:
– De gode borgarne ha en sådan aktning för hans skicklighet, att han skulle kunna få dem att svälja ännu värre ting.
Han har förvärfvat sitt anseende genom sina skriblerier i »Läkaren».
– Men min käre vän – hvarför utger ni icke också en tidskrift?
Och hvarför komponerar ni icke också ett arcanum?
– Jag äger redan receptet till ett dyrbart lifselixir, den berömda »Altona-mag-essencen», tack vare hvilken min morfar, doktor Carl, enligt egen utsago uppnådde sin höga ålder.
Han var åttioett år, då han dog, och jag ärfde receptet, som inbringat honom en liten nätt förmögenhet.
– Men du gode Gud, hvarför har ni icke också låtit det inbringa er en liten förmögenhet?
– Det säljes icke nu mera.
– Ännu ett skäl för er att utgifva en tidskrift, däri ni kan lofva och prisa det.
Så länge monsieur
Unzer ensam vägleder den allmänna opinionen, skall striden er emellan alltid bli ojämn, och Altonas borgare alltid äta hans magpulver.
Men ni, min käre doktor, är för god att duka under i konkurrens med en hund, som fabricerar album græcum!
En man med snille har skyldighet att begagna sig af sin öfverlägsenhet.
Ni är icke kommen till världen för att dö som stadsläkare i Altona.
Men vill man målet, måste man också vilja medlet.
– Och hvad skulle målet vara?
– Det borde ni själf veta bättre än jag!
– Än medlet då?
– Guld!
Guld är alla framgångars förutsättning.
Hvarför frigör ni icke anden, som behärskar världen?
Måhända finns han i er onkels lifselixir?
I så fall äger ni de vises sten – och begagnar den icke!
Hvem var denne doktor Carl?
– En mystiker och en undergörare – i det hela en märklig man.
Han har skrifvit en bok, Mysterium magnum, som väckte så mycket uppseende, att kung Kristian VI af Danmark kallade författaren till sin lifläkare.
Min morfar trodde på någonting, som han kallade »ordets magi», och han ägde verkligen förmåga att genom handpåläggning bota en del sjukdomar – sådana som frossa, ansiktsros och – – –
– Kanske också gikt?
– Rantzaus ansikte får ett ironiskt uttryck, som dock strax förvandlas till en grimas af smärta, då han gör en rörelse med det sjuka benet.
– Ni tviflar, min käre grefve?
Det gjorde också jag, innan jag med egna ögon sett honom göra, hvad man skulle kunna kalla underverk.
Jag minns bland andra en bondkvinna, som var lam – hon bars i bår till honom, och hon gick därifrån på sina egna ben.
– Och på hvad sätt skedde underverket?
– Genom händers påläggning.
Den gamle mumlade också alltid en del besvärjelseformler – men själf menade han, att det var genom trons makt, undret skedde.
– Jag har ofta tänkt öfver den saken.
Skulle det finnas någon förborgad mening i bibelns ord, att tron kan försätta berg – det vill säga rubba naturlagarna?
I så fall torde en stark vilja ha samma makt.
För egen del har jag ofta märkt, att min vilja har en underbar makt öfver människors sinnen.
– Sant är åtminstone – säger Rantzau eftersinnande – att en stark vilja alltid böjer en svagare.
Gud gifve, att jag hade en vilja, inför hvilken allt böjde sig!
Men det finns – tyvärr – mycket, som den icke rår på – därför kämpar den ofta förgäfves.
– Och om ni hade makten – hvad skulle då ske?
– Då skulle jag omskapa Danmark!
Och ni skulle vara mig behjälplig därmed.
– Gärna, min käre grefve – om er vilja vore starkare än min!
Men i motsatt fall finge ni vara mig behjälplig!
(Ascheberg i okt. 1763.)
Oktobersolen skiner varmt öfver Plönersjön, hvars milsvida vatten glittrar och gnistrar och i sitt djup återspeglar en högblå himmel med hvita, drifvande strömoln.
Rundtom stränderna skifta de stora löfskogarna i gult och rödt; de ärevördiga almarna i allén från landsvägen till Aschebergs slott ha fällt sina löf, och de nakna grenarna bilda ett mäktigt spetsbågshvalf öfver hufvudet på gamle grefve Hans Rantzau, som rider fram i sakta mak, följd på vördnadsfullt afstånd af en liflakej till häst.
Ägaren till Ascheberg sitter rank i sadeln, trots sina 70 år, och hans blida ögon hvila med välbehag på de afmejade åkrarna, där stubben ännu står gul i solskenet.
Han känner hvart träd, hvar buske, hvar sten på vägen, och han stannar alltsomoftast för att tala med sina underhafvande, som ödmjukt blotta sina hufvud, där han rider fram.
Han har ett godt ord för dem alla, och de älska honom som en far, ty han har gjort dem till frie män genom att upphäfva de tryckande förordningar, som eljes gjorde bönderna under den danska kronan nästan lifegna.
Hans häst dansar på träbron, som leder öfver det genomgräfda näset till holmen, där slottet ligger.
Utanför porthuset möter en stallknekt, som hjälper sin herre ur sadeln.
Gamle grefven går med stapplande steg genom trädgården fram till boningshusen: en smal tvåvåningslänga och ett bredare envåningshus, placerade i rät vinkel mot hvarandra, med ett rundt torn i hörnet, fristående och försedt med ett toppformigt, kopparklädt tak.
Utanför hufvudingången står grefve Karl Rantzau.
Han hälsar sin far med sonlig vördnad.
Det är nu länge sedan de försonades och den unge grefven har med sin gemål tillbringat hela sommaren på Ascheberg.
De trifvas väl tillsammans, ehuru den gamle icke i allo kan gilla sonens idéer; men det roar honom att höra dem framställas i kvicka paradoxer, ty den gamle är också af naturen en frondeur, fast åren gjort honom mera försiktig.
– Hvad nytt har posten bringat i dag? frågar han, sedan de utbytt sina tankar om vädret.
– Det tredje häftet af monsieur
Struensees tidskrift »Till nytta och nöje».
– Det glimmar till af intresse i den gamles ögon.
– Någon ny artikel mot Unzer?
– Ja – nickar den unge, småleende – det finns ett slags epilog till »Loftal öfver hundarna» i det förra häftet.
Artikeln handlar om den berömde herr magister Ehrenfried Zuckmantel, hvars grafskrift, författad af honom själf, slutar med följande elegiska tirad:
»Må ingen dödlig störa fräckt hans fred
men på hans helga graf en fromsint hund
sitt album græcum lägge ned!»
De två verserna deklameras med parodisk känsla.
Gamle grefve Hans skrattar så att tårarna rinna, och nickar endast jakande till kammartjänaren, som kommer för att fråga, om hans högvälborenhet behagar kläda om sig till taffeln.
Middagen serveras, enligt gammal sed, kl. 2 på dagen, och efteråt sitta far och son en stund i biblioteket, medan den unge röker sin pipa och den gamle, med snustobaksdosan uppslagen framför sig, lyssnar till hans berättelse.
– Jag hade också ett bref från den gode stadsläkaren – säger grefve Karl – Det ser ut som skulle han med sin tidskrift ha rört upp en storm i vårt kära Altona och i hela dess omnejd.
Man har »med harm och förvåning bevittnat de upprepade anfallen på en auktoritet sådan som d:r Unzer.»
Man anser, att den unge stadsläkaren genom dessa offentliga angrepp på en så populär man, som Unzer, gått för långt i hänsynslöshet – – och Struensees rykte, som redan förut icke var det allra bästa, har nu blifvit ännu sämre.
Dittills hade han ansetts för en fräck gudsförnekare och en osedlig person, men nu visar han sig till på köpet vara en upprorsmakare!
– Och hvad menar du, min käre Karl?
– Jag – he?
– Det leker ett drag af själfironi omkring den unge grefvens läppar.
– Ja, jag torde väl icke vara den, som bör kasta första stenen.
Jag känner mig tvärtom delvis som den gode mannens medbrottsling; det var nämligen jag som först gaf honom idéen till en sådan tidskrift.
Jag har också uppmuntrat den på alla sätt och till och med komplimenterat monsieur
Struensee för den godmodiga satiren mot lakej-väsendet i första häftet.
Nu erfar jag, att just den lilla versen »Till furstarna» väckt mycken förargelse.
– Jag minns den! säger gamle grefven eftersinnande.
Satiren var dräpande – därför förvånar det mig icke, att lakejerna och före detta lakejerna känt sig kränkta däraf.
Å andra sidan är det lätt förklarligt, att många ofrälse män af förtjänst se med sneda blickar på systemet.
Det är ju så, att nästan alla offentliga ämbeten nu för tiden besättas med de höge herrarnas förutvarande lakejer, och det kan icke nekas, att den verkliga förtjänsten ofta utestänges från allt deltagande i det offentliga lifvet.
– Nej, icke sant?
– Unge grefven har rest sig upp och börjar promenera af och an på golfvet medan han talar.
– Jag håller så mycket på börd som trots någon.
Men jag är icke så förstockad, att jag anser börden vara det enda, som berättigar till offentliga värf.
Det måste gifvas möjlighet för den sanna förtjänsten att höja sig!
Nej, hela vårt regeringsmaskineri är i grund och botten föråldradt – och det nu rådande gunstlingsskapet bidrager ingalunda till att göra saken bättre.
Det är ingenting annat än ett slags högre lakejväsen!
Jag är både villig och skyldig att anse kungen för ofelbar och att lyda honom blindt, ty han representerar en princip, som jag måste böja mig för – äfven om representanten händelsevis råkar vara svag i knävecken.
Men jag kan omöjligt vara blind för faktum: nämligen att H.
M:t i nåder behagat bära en florshufva i stället för sin krona.
Och när detta händer dagligen, står själfva envåldsmakten på svaga fötter.
– – Om nu en sådan monark hade en Rantzau vid sin sida – ja, då skulle kanske också jag anse den kalkade grafven väl bevarad; men sådana förhållandena nu äro, finner jag det oförenligt med konungs-lagens uttryckliga bestämmelser, att envåldsmakten hvilar i en Moltkes händer.
– Ja, ja – nickar grefve Hans – jag känner ju dina åsikter i dessa stycken.
Berätta någonting mera om stormen, som stadsläkaren framkallat med sin intressanta tidskrift.
– Det kunde ju förutses, att publicerandet af slika uppsatser skulle väcka förargelse framför allt i kyrkliga kretsar, där d:r
Unzer har stora sympatier.
En af dem, som lär vara mest förbittrad, är den gamle pastor Goetze i Hamburg.
Han skall ha uppgjort en samvetsgrann förteckning på alla de »anstötliga, förargelseväckande och gudsförsmädliga uttryck» han funnit i tidskriften och insändt den till rådet i Hamburg, med begäran, att boktryckaren – en monsieur
Bock – måtte allvarligt straffas för sin ondska och anbefallas att – om han icke vill förlora sina rättigheter att bo i staden – för framtiden icke missbruka sina pressar i djäfvulens och hans verktygs tjänst.
Vidare ansåg prästen, att åtal borde anställas mot författaren till en viss »Lofsång öfver hundarna», hvilken kallas för »en smädeskrift mot religionen».
– Så-å?
Men min käre Karl – – efter hvad du sagt mig, skulle det åtalet komma att drabba dig?
– Gamle grefven ser upp med en förskrämd blick.
Den unge svarar med en axelryckning och ett diplomatiskt småleende:
– Var lugn, min käre far – saken är redan utagerad.
Tredje häftet af tidskriften är konfiskeradt, boktryckaren har tvungits uppgifva namnet på »författaren eller samlaren af de olika bidragen», och denne har befunnits vara monsieur Panning, som logerar hos doktor Struensee.
Detta anmäldes af Hamburgs magistrat för öfverpresidenten i Altona, med anhållan, att han genom allvarliga mått och steg täckes förebygga »tygellösheten hos sådana skriftställare, hvilka icke hålla någonting för heligt eller okränkbart, om de blott få tillfälle att visa sin kvickhet och på ett högst nedrigt sätt vinna sitt bröd!»
– Där fick du! skrattar den gamle grefven.
Nå – vidare?
– Jo, monsieur Panning lär ha inlämnat ett skriftligt svar, däri han häfdat författarens rätt att förlöjliga charlataner och afslöja marktschreiare – hvarvid han åberopat d:r Unzers egen tidskrift »Läkaren» som ett glorvördigt exempel.
Jag misstänker, att svaret gjort ringa intryck på friherre Qvalen, men han föreslog dock Hamburgs magistrat, att saken för denna gång icke skulle föranleda någon ytterligare åtgärd.
– Nå, därtill kan jag icke annat än gratulera både monsieur Struensee och – dig.
Fast, nog får jag bekänna, att jag, då jag läste uppsatsen, ingalunda fann någonting, som kunde anses smädligt mot religionen.
– Skulle du för resten vilja göra mig den tjänsten att läsa artikeln för mig en gång till.
– Gärna, min käre far.
Grefve Karl letar fram ett tunt häfte af tryckta blad, slår sig ned i soffan, alltjämt med pipan i hand, och börjar läsa:
Loftal öfver hundarna och det bekanta album græcum.
Det är en satirisk uppsats i kvasiteologisk stil, och däri författaren med parodiskt allvar prisar hundarna för alla de dygder, hvari de öfverträffa människorna.
Det finns ju visserligen också en del berömvärda människor, men dessas förtjänster kunna dock icke gå upp mot hundarnas, hvilka bland annat preparera det så bekanta och så hälsosamma läkemedlet album græcum – –
Han läser med ett parodiskt patos, som låter hvart ord i satiren komma till sin rätt:
»Jag vet nog, att många af mina läsare anse det beröm, jag uttalat om album graecum öfverdrifvet.
Ingen läkare har hittills gjort rättvisa åt hundens kemiska skicklighet.
Ja, man har i de medicinska läroböckerna icke ens ägnat en tanke åt detta album graecum, hvars medicinska bruk dock är af så utbredd nytta.
Det är mig kärt, då jag nu uppstämmer min lofsång öfver detta härliga läkemedel, att jag icke står obeväpnad utan har tungt vägande och öfvertygande bevis i handom.
Hvem känner icke detta hvita pulver, för hvars uppfinnande vår lyckliga tid står i tacksamhetsskuld till en af sina största läkare, detta pulver, som trots uppfinnarens medfödda blygsamhet, likväl hålles för ett universalmedel, detta pulver, som redan blifvit oumbärligt i en stor del af Tyskland och i ett par närgränsande provinser?
Detta pulver är – uppfinnarens människokärlek skall icke misstyda min afsikt, då jag här offentligen afslöjar hans arcanum – detta pulver är, säger jag, ingenting annat än album graecum eller, om icke just detta, dock till sina verkningar fullkomligt liknande – –
Af allt hvad jag nu sagt, framgår tydligen, att hunden tyckes ha oändligt stora företräden framför människan.
Jag känner blott en enda man, som är så god som en hund, och det är doktor ***, och blott ett ting, som är så godt som album graecum, och det är hans pulver, ty det är album graecum.
Thy, säger professor Pangloss, ingenting är mera likt en sak, än saken själf.»
– Nå? säger unge grefven, när han slutat, och ser upp med en glimt af författarstolthet i sina gråa hökögon.
Men gamle grefve Hans har somnat i sin stol.
(Altona i jan. 1764.)
Öfver Altonas låga hus rufvar ett drypande mörker, och det duggar rått och vått öfver de öde gatorna, där en vandrare, insvept i sin kappa, skrider långsamt framåt, företrädd af en mörk skepnad, som med en lykta kastar ljus öfver marken närmast framför hans fötter.
Det brådskar icke med vandrarens ärende, ty han stannar allt som oftast framför ett upplyst fönster och kastar en nyfiken blick in i borgarhemmet, där familjen sitter samlad omkring aftonvarden.
Lysmasken kryper sakta uppför den höga trappan till stadsläkarens hus vid Palmaille, men vandraren står kvar utanför häcken, som skiljer trädgården från gatan; hans ögon dragas mot ljusfloden, som strömmar ut från det ena af gafvelfönstren och förvandlar duggregnet till guldstoft, fallande öfver markens grus.
– Därinne bakom de små rutorna skymtas ansiktet och konturerna af en man, framåtlutad öfver chiffonnierens skrifklaff, i en ställning full af energi – som om han i nöd klamrat sig fast vid en bred planka – och framför hans näsa viftar det hvita fanet af en gåspenna, som brådskande rör sig af och an.
Det klappar tre hårda slag på den yttre dörren, men han ser icke upp från sitt arbete.
Emellertid har Wolff öppnat förstugudörren och gått in att anmäla grefve Rantzau.
Vid grefvens inträde i kabinettet, skjuter Struensee stolen från skrifklaffen och bjuder sin gäst välkommen.
– Jag stör er kanske, min käre doktor?
– Nej, visst icke!
Jag har just slutat.
– Brådskande arbete – he?
Struensee håller det fullskrifna arket närmare ljuset.
Rantzau lutar sig en smula framåt och läser:
Högborne Friherre
Högtärade Herr Geheimeråd
Nådige Herre.
Den ytterliga förlägenheten af det tillstånd, hvari jag här befinner mig, nödgar mig att taga min tillflykt till Ers Excellens’ skydd.
De inkomster, jag åtnjuter som landsläkare äro så beskaffade, att jag, till följe af det dyra lefnadssättet här, icke kan underhålla mig af dem, om de icke understödjas af medicinsk praktik.
Den skyldighet, som mitt ämbete ålägger mig, att ifra mot missbruk af läkekonsten och mot kvacksalfvare, gör, att desse äro mina fiender, och föranleder dem att bibringa gemene man misstroende mot min skicklighet; och då charlataneri alltid har lättare insteg hos flertalet än verklig förtjänst, så tilltäppes därigenom denna inkomstkälla.
Hos den välmående delen af stadens innevånare äro dels mina resor, som jag i egenskap af landsläkare mycket ofta måste företaga, dels äfven det rykte och anseende som d:r Unzer här åtnjuter, mig till men.
Emedan denne gjort sig bekant genom att skrifva, så tilltror man honom en mycket stor skicklighet framför mig.
Nödvändigheten har därför tvungit mig att på liknande sätt såväl aflägga prof på mina krafter och insikter, som ock att därigenom föröka mina inkomster, hvartill jag icke skulle ha skridit, om det blott gällt fåfäng berömmelse eller ära.
Jag var så olycklig, att i desamma journaler, till hvilka jag inskickat några uppsatser, tillika inrycktes främmande författares uppsatser, som befunnos anstötliga och sedan tillskrefvos mig, ehuru jag icke hade ringaste del i dem, lika litet som min vän Panning, hvilken uppehåller sig hos mig och som man likaledes tillskrifvit samma.
Han kan dock blott beskyllas för en oaktsamhet och lättsinnighet, så till vida, att han icke i korrekturet utstrukit de anstötliga funna uttrycken, medan jag icke sett dem förr än de redan blifvit tryckta.
För att i framtiden undvika slika tillfällen att bli anstötlig, har jag beslutat, att under mitt öfverinseende utgifva en månadsskrift hos de härvarande boktryckarna Burmester.
Men äfven nu finner jag, mot förmodan, hinder i det företagande, hvarpå min lycka beror.
De första arken af denna skrift äro, i enlighet med den kungliga förordningen, öfverskickade till nuvarande direktorn för gymnasiet, D. Meicke, för att censureras.
Denne tror sig däri finna åtskilliga anstötliga uttryck och vill icke utan föregående ändring låta befordra dem till trycket.
Jag tillåter mig därför underdånigast att underställa dessa omstridda ark Eders Excellens’ upplysta omdöme.
Eders Excellens behagade därefter afgöra, om mina grundsatser och insikter äro af den art, att de kunna vara publico nyttiga eller skadliga.
För att rädda min ära och utsläcka de förklenliga begrepp, som kanske mången fått angående min karakter och mina tänkesätt genom händelsen med den hamburgska månadsskriften, har jag gripit detta tillfälle att aflägga en offentlig bekännelse om mina tankar angående skriftställarens plikter.
Jag kommer i den största förlägenhet och skada, om jag blir nödsakad att afstå från detta förehafvande, då såväl förläggaren som jag själf nedlagt betydliga omkostnader därpå.
Dock återstår mig intet annat val, om icke Eders Excellens visar mig den nåden att taga denna tidskrift under sin höga protection och behaga anförtro den uteslutande åt min uppsikt och mitt ansvar, då en censur, som man brukar och anser som ett correctur att beröfva mig den frihet, alla skriftställare hafva, icke blott strider mot min ära, utan också alltid skulle vara ett hinder och uppehåll för själfva saken.
Eden och de offentliga plikter, i hvilka jag står, skola borga för, att jag aldrig skall missbruka denna nåd, äfven om mina afsikter eljes kunde vara tvifvelaktiga.
Jag skulle därigenom snarare sporras att på det sorgfälligaste undvika allt hvad som kunde hafva endast sken af anstötlighet mot religion, stat eller goda seder.
Jag skulle icke hafva företagit mig att med slika småaktigheter afbryta Eders Excellens’ viktiga göromål, om icke min ära, min timliga lycka och den enda uppmuntran, som mina härvarande besvärliga göromål och öfriga förtretligheter lämna mig öfrig, vore afhängig häraf.
Blifver mig också denna källa undanhållen, vet jag intet hjälpmedel mera, att i framtiden anständigtvis uppehålla mig här.
Med den djupaste vördnad har jag den äran att framhärda
Eders Excellens’ underdånige tjänare J. F. Struensee.
Altona d.
10 januarii 1764.
– Ja – säger Rantzau, i det han lägger bort pappersbladet – detta är onekligen högst behjärtansvärdt.
Men hvad tror ni er vinna med den här skriften?
– Min rätt!
Ingenting annat än min rätt som medborgare! svarar
Struensee med ögonen glänsande af återhållen lidelse.
– Det lyster mig se, om friherre Bernstorff vågar undanhålla mig den!
– Ack, min vän – och Rantzau rycker på axlarna – ni har ännu illusioner!
Rätt?
Rätt är makt – därför skall doktor Unzer alltid få rätt i den här tvisten.
Bernstorff är en diplomat – en nattmössa, som ligger i händerna på pietisterna.
Den mannen har ingen ryggrad – och vet aldrig hvad han själf vill.
– Men han har åtminstone en smula intresse för vittert skriftställarskap.
Han har kallat Klopstock till Kjöbenhavn – den berömde diktaren har nu i mer än tio år bott i ministerns hus.– –
– Liksom monsieur Panning i ert – he! – hvarför skulle icke också en minister hålla sig med en vän, i hvars trofasta hundögon han får läsa idel tillgifvenhet och beundran!
Förmodligen är denne monsieur
Klopstock äfvenledes en nattmössa, ty kaka söker maka.
Rantzau sätter sig bekvämt till rätta i ena hörnet af den långa soffan och sneglar fundersamt mot piphyllan.
– Behagar ni röka, min käre grefve?
– Tack – – – nej, jag skall öfvervinna frestelsen.
Jag gick ut för att afkyla mitt blod – he! – för en timmes tid – – Jag väntar besök i afton – af en liten – – Nå, hvad nytt för resten?
Jag hoppas, att er sköna Ottilie befinner sig i högönsklig välmåga?
Stadsläkaren i Altona rodnar som en ung jungfru.
Han är ömtålig för hvarje minsta anspelning på detta förhållande nu, sedan lidelsen inflammerat hans hjärta och alla hemliga tvifvel slagit ut i ett sår, som svider vid minsta beröring.
Under de senaste månaderna har han lefvat i en fruktansvärd spänning.
Det är icke endast hans materiella välfärd som står på spel, icke endast hans ära och anseende; det gäller hans lycka, det gäller allt, som i detta nu tycks honom värdt att lefva för.
Det har allt blifvit knutet till framgången af hans företag, ty han vet, att om han segrar i denna kamp, skall hon med glädje och stolthet räcka honom sin hand; men han vet också, att om han dukar under, är allt förbi.
Hon älskar honom – javäl!
Med nerver och blod och allt som är blind instinkt; men hon har icke mera innerlighet i sin känsla, än kattan, som gömd bakom en buske afvaktar resultatet af hanarnas kamp för att skänka sin ynnest åt segraren.
Det är därför han med en så ihållande energi kämpat sin kamp; men det är också därför hvar motgång känts dubbelt bitter och förödmjukande.
Hela hösten har striden pågått.
Det är icke endast den gamle pastor Goetze i Hamburg, som tagit parti för doktor Unzer.
Flertalet af Altonas inbyggare ha också ställt sig på hans sida, myndigheterna och prästerskapet framför allt – och främst af alla konsistorialrådet Reichenbach.
Denne stridbare andans man hade redan i oktober månad insändt till det tyska kansliet i Kjöbenhavn en angifvelse mot månadsskriften »Till nytta och nöje», för gudlöst och smädligt skrifsätt.
Och nästan samtidigt hade polisdirektören i Altona, J. P. Willebrand, inkommit med en liknande angifvelse, däri doktor Struensee och monsieur
Panning uttryckligen nämndes som medarbetare i månadsskriften, och däri han anhöll, att den skändliga afhandlingen till hundarnas pris måtte undertryckas.
Resultatet af denna skallgång blef, att månadsskriften indrogs.
Dessutom skulle författaren till lofsången öfver hundarna – i enlighet med Bernstorffs resolution – »i stillhet eftertryckligen betygas, att slikt förment kvickt skrifsätt icke vidare finge brukas».
Och polisdirektören gjorde sig ett speciellt nöje af att adressera denna tillrättavisning till Struensee.