Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt den ena versionen hade E. erinrat om, att Högsta domstolen fatt ibland mycket kunniga jurister, som sedan icke visade sig vara tillräckligt skickliga domare, men att taga en som hvarken var kunnig jurist eller skicklig domare vore väl föga på sin plats.
Enligt den andra hade E. erinrat kungen derom, att oför-vitlighet vore första och oundgängligaste kompetensvil-koret för en medlem af rikets högsta domstol.
Planen förföll.
Liksom han i sina riksdagsanföranden i formelt hänseende oskillerade mellan de tvänne ytterlighetspolema af det burleskaste hvardagsspråk och den mest högtrafvande patos, svajade han icke sällan hvad sjelfva innehållet vidkom afoch an från öfverdrifvet svärtande och nedsättande af sig sjelf till ännu öfverdrifnare sjelfberöm.
Liksom » bränvinsse-natorn » eller egenkära komedianter talade han ytterst gärna om sig sjelf, men medan L. O. talar om alt det storartade han skall uträtta, talade Sp. om alt det myckna han redan gjort, för att derigenom styrka siria konklusioner.
I likhet med L. O. förstod han ock att skaffa sig lysande biografier i utländska tidningar.
Till sina riksdagsbröders disposition stälde han villigt och oombedt sin rikt skiftande erfarenhet, som tycktes omfatta alt möjligt, från sättet att behandla » pinplågan » utländska profryttare och länsmännens ställning till hvad de svenska diplomaterna i Paris behöfde för att bistå de svärmar nödlidande landsmän, hvilka ej unnade dem vara i ro.
Han var synbarligen, om man vill tro honom sjelf, snart sagdt en sådan der för riksdagen oumbärlig uppslagsbok.
Men också hade han haft mer beröring med svenska folket och kände bättre dess innersta tankar än kanske någon annan i Andra kammaren — så sade han åtminstone sjelf.
Och hvad icke svenska folket kunde upplysa honom om, det fick han veta af de talrika framstående utländingar, t. o. m. konungar och furstar, han resonnerade med på sina många utländska resor.
Uppenbarligen gillade han den zolaska metoden med » documents humains ».
T. o. m. hans egna familjeförhållanden fingo tjena såsom bevisningsmaterial, t. ex. då han såsom ett prof på känslofullheten, hvilken gjorde kvinnorna ej fullt lämpliga att bestämma öfver sin hand, anförde sin i8: åriga dotters ohäjdade sorg öf-ver en favorithunds bortgång.
Ibland låter hart sitt juridiska ljus skina i dess fullaste styrka; uppger t. ex. sig sjelf grundligt känna all litteratur, som utkommit under de senaste decennierna angående ett så stort ämne som hypotekslagstiftningen och behandlar som okunniga pojkar de hvilka djerfvas kriticera hans juridiska resonnemang.
Men han har ock lika lättatt ge sig och Sveriges jurister följande ofördelaktiga orlofssedel:
» Vi äro okunniga, ty det aro vi, jag för min del Sr den sämste, fastän jag tror, att flere finnas, som icke äro mycket bättre än jag i detta hänseende.
Och jag vädjar till de af kammarens ledamöter, som äro medlemmar i lagutskottet och h vilka haft tillfälle af höra der förefallande diskussioner, om de med hänsyn till dessa kunna anse oss besitta nigot högre mätt af juridiskt vetenskapliga insigter ».
Från senaste riksdagen må dock icke glömmas hans förtjenst af att medverka till förkastandet af det för den medborgerliga friheten så vådliga lagförslaget om ransakning i brottmål, hvarigenom den nuvarande justitieministern då ytterligare dokumenterade sig.
Våra junkrar äro som kändt i allmänhet ganska gud-fruktiga, åtminstone ad usus practicos; d. v. s. de stå exempelvis på god fot med sina församlingsprester och gä i kyrkan rätt ofta för att ge sina underlydande ett godt föredöme, hålla husandakt o. d.
Det senare berättas om grefve Arvid Posse, och det är väl fa, som vackrare än vår vän Erik Josias kunnat ta} a vackert och rörande om religionen.
Han var öfverhopad af en mängd olika göromål och endast det hindrade honom att i hans hus iakttaga denna sistnämda goda sed.
Henning Hamilton var ock mycket from i sitt tal.
Hade t. ex. den heliga skrift uttalat en bestämd åsigt om dödsstraffet, skulle all öfverläggning derom varit obe-höflig.
Det vore då » intet annat att göra än att sätta lagstiftningen i öfverensstämmelse med det Gudomliga ordet, vare sig detta föreskref dödsstraffets afskaffande eller bibehållande ».
En annan junker, protektionisternas ifrågasatte statsminister, frih.
Åkerhielm, kunde, äfven han, tala vackert om att den nye svenske konungen böjde sitt hufvud inför konungames konung, innan han pryddes med den svenska kronan.
Man behöfver icke leta mycket i protokollen för att se, huru våra junkrar behjerta visdomen af en högtalares föredöme att i sina ord först och sist ge gudi äran för alt och strängt hålla på statskyrkan.
Den Sparreska patosen var verkligen, for att begagna ett uttryck från » Zigenarbaronen », » utmärkt », när den kunde fa slippa lös, och det fins åtskilliga praktbitar i det hänseendet förvarade i protokollen.
Ett exempel för långt att anföra är hans tal vid 1868 års riksdag mot dödsstraffets afskaffande.
I detta var han äfven^ rättsfilosof.
Hans patos var hälst samhällsbevarande eller oegennyttig.
Det förra var den t ex. vid 1873 års riksdag på ett mycket eklatant sätt, då den uppträdde mot parlamentarismen och för kröningen.
Ännu i dag far man ju då och då bevittna i våra konservativa tidningar utfall mot parlamentarismen och skadeglädje, att försöken att införa parlamentarism här i landet enligt deras åsigt totalt misslyckats.
Ofvannämda år var fasan ännu värre.
Ett förslag likartadt det som 1876 blef grundlag, nämligen om skiljande af statsministersbefattningen från att ovilkorligt tillkomma chefen för justitiedepartementet,.
framstod då för många i hemska proportioner, som vi ha litet svårt att föreställa oss, invanda som vi äro med saken.
När konstitionsutskottets tillstyrkande och hvilande utlåtande förekom till afgörande, talade hä-radshöfding Carlén varmt för förslaget.
Bland annat klandrade han skarpt Karl Johans personliga regemente, be-tviflade juridikens lämplighet att utbilda statsmän etc.
Kanske bidrog detta att ytterligare upphetsa Sparre.
Äfven i sitt » justerade » skick innefattar det på 11 sidor tätt tryckta anförandet den 8 febr.
så många för Sparre karakteristiska stycken, att det lilla besväret med dess uppsökande i Andra kammarens protokoll för den 8 febr.
väl lönar sig.
Tankegången, om man kan härvid använda detta uttryck, gick egentligen ut på, att parlamentarismen och premier-ministersinstitutionen varit orsak till alla de omstörtningar och inre och yttre olyckor, som hemsökt specielt Frankrikeefter den stora revolutionen, men äfven sådana länder som Danmark och Nordamerika och t. o. m. Sverige under frihetstiden.
Jag skall blott anföra ett litet citat för att visa, hur han då uppfattade Tysklands store kansler som senare år tycktes vara hans förnämsta ideal.
» Men torde någon vilja invända », säger han då, » det finnes äfven exempel på premierministrar, som lyckats väl utföra sitt värf.
Ja väl, i ett icke alltför långt ifrån oss beläget land, jag menar Preussen, finnes en premierminister, som har lyckats: Bismarck!
Bi sm ar ck, som började med ett grundlagsbrott och slutade med trenne för härjande krig!
Om det vore möjligt att ännu en gång bringa Sverige till en sådan höjd af makt, hvar-till våra fader fordom lyftade det, så kanske jag skulle kunna underkasta mig en sådan premierminister ».
Om Sparres justeringar af detta anförande hänvisas närmare till n: r 56 af Aftonbladet samma år.
Förslaget föll i Första kammaren, men återupptaget vid 1875 års riksdag genom en motion af Wallenberg blef det 1876 som sagdt lag, Sparre stretade emot äfven då, understödd af sådana män som P.
A. Bergström, B.
A. Leijonhufvud, Rydin, Rundgren, K.
Berg, Asker m. fl.
Sparres uppträdande i frågan 1873 skildras på följande målande sätt af en på läktaren närvarande:
Grefve Sparre kastade sig visserligen icke med häftighet npp i tri-bunen, såsom man lärer få se de eldiga naturerna i franska nationalförsam-ingen göra; han stod väntande kvar på den plats, der han representerar Åmål i vår riksförsamling, men för öfrigt var han, enligt hvad en af mina läktarekamrater, som sett hur det går till i Frankrike, försäkrade mig, fullkomligt fransysk i toumyren, hvilket äfven var hr Emil Keys åsigt.
Att referera grefve Sparre är otacksamt, ty äfven det trognaste referat kan icke återgifva det rätta uttrycket Man måste höra honom och företrädesvis se honom.
Först då har man bilden för sig.
Grefve Sparre hörde i lördags till den historiska sektionen.
Han ' läser och tolkar historien ungefar som en viss anti-boströmian läser och tolkar bibeln, men det har sina pikanta sidor, och det gnistrar om honom alldeles som om den nämde antiboströmianen, när denne är ute i sina underjordiska aflarer.
De spirituella gnistorna blifva riktiga lågor understundom och då upplyses talarens anlete af ett leende, som har något fos-forescent i sig, något som lyser, utan att gifva värme.
Men man må dock icke föreställa sig, att det är något hemskt.
» Det var migen rolig fan! » sade nâgon pä läktaren, och så vulgärt uttrycket än låter, måste det dock anses ganska träffande.
Den som känner till den italienska maskfiguren Pulcinello i dennes ursprungliga betydelse och form kan ej
underlåta att --- men vi skola kanske återvända till läktaren och ej
gifva oss in på commedia del arte alt för djupt.
Den ifrågavarande talaren har alt för många medel i sin makt för att intressera.
Förutom bildernas groteska anordningar, minspelet och färgprakten i uttrycken, anlitar han äfven åtbörderna och föraktar ej häller att begagna rörelsens många resurser.
Än dundrar han, än hviskar han, än är han den enkle landtmannen, som säger sitt hjertas mening så enkelt och trofast, än är han den fíne dialektikern, som med en habilitet utan like klyfver ett hårstrå, än gentlemannen i säkerhet och elegans, än smickrande, än hotande, än läspande, än grof i målet.
När man sätter alt det der, till hopa, kan man få en rätt pikant olla podrida, men att det är en substantiel föda, det kan den som serverar rätten omöjligt få någon att tro ».
Denna skämtsamma och ovedersägligen ganska träffande karakteristik, som stod i Aftonbladet n: r 34 för den 11 februari under rubriken » Från riksdagsläktaren » af H.
(Claës Lundin), förskaffade, i förening med tidningens uppgift om orsaken till Sparres uteslutaude ur lagutskottet (jfr s. 634) och dess reflexioner om Sparres uppfattning af parlamentarismen, tidningens ansv.
utgifvare, Sohlman, ett åtal från Sparre, som förklarade sig ha förlorat tålamodet öfver att icke illviljan hos tidningen tycktes vilja tröttna efter 12 års angrepp.
Han sökte åt utskottsordförandena ' vindicera samma rättsliga förmåner, som för äfribetsmän-nen för ämbetets utöfning mot pressens angrepp, men ehuru både han och hans advokat, A. O. Beckman, ville taga saken mycket tragiskt, slog det icke bättre till, än att allmänheten fick en inblick i de riksdagsmysterier, som kallas » justeringar » och hvilka nog kunde förtjena ett eget kapitel, och att Sparre fick betala 50 kr.
i ersättning till Sohlman och rättegångskostnaderna.
I afseende på den gamla tvistefrågan om ämbetsmäns aflöning och pensioner förde Sparre ibland ett språk, som borde klinga väl i kammarmajoritetens öron.
Han var icke vän, sade han, af höga löner eller många tjenstemän, ty » det förhåller sig med ämbetsmännen som — sans comparaison i öfrigt — med tjenarne i ett hus.
Ärö desse för många, latas de, drifva spektakel och ligga i delo med hvar * andra, men äro de fa, arbeta de och det blir lugn och trefnad i huset ».
Och energisk som alltid påyrkade han t. o. m. indragning af ett dussin tjenstemän inom justitie-revisionen och redan 1870 af hela järnvägsbyggnadsstyrel-sen.
Han skulle icke ogärna se alla civila ämbetsmän af-sättliga, hvilket skulle vara det säkraste korrektiv mot lata tjenare och frondörer.
När han hade sådana principer, ansåg han sig synbarligen berättigad att fordra ovilkorlig och i handling visad tilltro, när han — och det var då oftare fallet än motsatsen — talade för en högre lön eller pension.
Han ryckte på axlarna, förklarade han, då han från sitt kansli hade att utanordna de futtiga pensionsbelopp, staten anvisat.
för vissa tjenster, och mången gång hade han måst ur egen kassa bistå de uselt aflönade elementarlärarne.
Vid sina besök i Paris hade han alltid öfverlupits med en massa behöfvande landsmän; derför kunde han så väl vitsorda nödvändigheten af höga löner för våra å utländskt ort befintliga diplomater och gillade nog icke den af Hedlund framstälda förklaringen, eller att det var ryktet om ankomsten af en för rikedom och välgörenhet så allmänt känd grefve, som framkallat en exceptionel tillströmning af tiggare.
Allra minst ville Sparre vara med om någon sorts reduktion i löneförmånerna för landets främste ämbetsman, d. v. s. h. m: t konungen, eller undanrödjande af något, som kan bidraga till spridande af glans, äfven en skenbar, kring kung och konungahus.
Ständerna, hvilka i följd af böndernas underordnade ställning voro åtskilligt släpphändte med statens medel, hade som ett betecknande testamente efter sig vid den sista riksdagen af sin tillvaro beviljat en förhöjning af civillistan från 630,000 till 800,000 kr.
Dessförinnan hade de 1862 i tillfällig hjelp anvisat en millionför att förebygga en aflfarskrach för konung Karl XV.
Men å andra sidan var det ett af 6o-talets populärare sätt att såsom riksdagsman hålla radikalismens fana högt att motionera om nedsättning af första hufvudtiteln.
Alla dessa försök ledo dock af det gemensamma stora felet att misslyckas, och först vid 1873 års riksdag dref man det till en kompromiss, hvarigenom statsutskottet enhälligt tillstyrkte en obetydlig nedsättning af 100,000 kr., mot att den nya konungen tillförsäkrades sin civillista orubbad under sin regeringstid.
Ehuru denna nedsättning egentligen ej gjorde skäl för en sådan benämning, enär förhöjningen till Karl XV,af 170,000 kr.
rätteligen var att betrakta såsom » ett tillfälligt anslag, som af mer än en orsak beviljats då regerande konung för " hans person och som man sedermera icke under hans lifstid ville återtaga », väckte ett dylikt kompromissförslag ett häftigt motstånd från deras sida, som alltid haft och alltid skola ha omöjligt att inse, för att begagna Carl Ifvarssons ord, » tillbörligheten deraf att konungen representerar icke blott de klasser, som lefva i öfverflöd, utan den verkliga nationen, det stora flertalet.
Finner man, att tiden icke fordrar mer lysande hofhållning än tillförene, utan tvärtom mindre lyx od \ mera värdighet, och hoppas man, att sådant skall hafva ett välgörande inflytande på hela samhället, så bör man tillse, att grundsatsen härom blir tillämpad i verkligheten ».
Trots alt vackert tal om att hvarken Oskar I eller Karl XV med sina enkla, billiga och okonstlade (!!
) lefnads-vanor förmåft draga sig fram på sina anslag och om kungars frikostiga, för konstens, vetenskapens och litteraturens utveckling gagnande (?
) mecenatskap och representerande inför utlandet af nationen * samt trots alt regn af kvickheter från intelligensens satiriker, kapten Casparsson, fick i Andra kammaren n. v. presidenten Arvid Posse och landshöfdingen John Ericson majoriteten med sig.
I den gemensamma voteringen låg dock sparsamhetspartiet under.
Att Sparre,som ett par riksdagar förut stämplat soni en både juridisk och moralisk omöjlighet förslaget att nedsätta det kungliga apanaget och senare (1884) energiskt talade för det lösligt utredda yrkandet om anslag till elektrisk belysning å k. slottet, i sitt sinne stämplade det ofvannämda statsutskottets förslag som ett » eländigt knussel », kan man taga alldeles för gifvet, i synnerhet efter hans stora tal i krönings-frågan fyra dagar förut.
Det är med verklig afsaknad, jag för utrymmets skull måste lemna å sido såväl hela detta syn.
nerligen karakteristiska Sparreska vältalighetsprof som den genom d. v. vice talmannens (n. v. öfverstekammarjunkaren, frih.
Åkerhielm) fjäsk och salvelsefullhet till lif bragta krö-ningsfrågan, eller att riksdagen skulle underdånigt anhålla om deras majestäters kröning.
Sparre hade i sitt tal verkliga glansbitar om religionen och om jäsningsprocessen inom de lägre samhällslagren.
Om hans arfvingar en gång skola utge valda tal af Erik Sparre, då fa de ovilkorligen icke glömma bort dessa.
I ett annat och bättre afseende är Hedins yttrande lika mycket förtjent af uppmärksamhet (Se närmare Andra kam.
1873, 1 sidd.
27, 54 — 64, 217 — 227.
Man lider verkligen af ett sannskyldigt » embarras de richesse », när man vill fästa uppmärksamheten på i ett eller annat afseende beaktansvärda pointer från Sparres riksdagstid, och ändock har jag med afsigt hållit mig till tiden efter riksdagen 1865 — 66 och endast ytterst flyktigt berört hans deltagande i så rika ämnen, som debatterna om grundskatter, försvarsväsende, järn vägsbyggandet och protektionis-men.
Af den stora allmänheten, som icke har nödig vana eller energi att sjelf orientera sig i riksdagsprotokollen, skulle några torra års- och paginasiffror förmodligen icke vinna tillräckligt beaktande.
Forskningsresorna i riksdagsprotokollen kunna vara i viss mån tröttsamma, men det är med dem som med letningar i gamla tidningar, der finnas icke fa vederkvickande och fruktbara oaser uti enformig-hetens och det tomma eller omständliga pratets sterila öken.
Från de tvänne sista riksdagame är väl ännu i friskt minne Sparres ingalunda fullt ärliga stridssätt mot de frireli-
• giösa eller mot Rich.
Gustafsson (civiläktenskap
Att han slog mynt af ett och annat, som i dessas tal eller uppträdande erbjöd sig för en komisk behandling, liksom 1884 i diskussionen om kvinnans rösträtt efter Borgs anförande, är väl ursäktligt, åtminstone för dem som ha sinne för ett skämt, om ock grofkornigt.
Att räkna alla gånger Sparre blifvit korrigerad i sina ' sakuppgifter vore väl detsamma som att söka räkna sanden på hafvets botten eller himmelens stjemehär.
Från allra sista riksdagen erinra vi blott om de tre riksbekanta minnesvärda episoderna om: stenkolstonen, rågkappen och den fullständigt utplånade amerikanska statsskulden, och tro ej nödigt att redogöra för alla hans svängnings- och bortför-klaringsförsök, eller hur hr Arvid Gumaelius den 5 mars med orubbligt lugn lät honom dansa maxis, utan att Sparre dervid hade minsta möjlighet att slingra sig undan, till Största delen just derför att han i sin hafsighet glömt justera på alla.
ställena, der han så borde ha gjort.
Hans oförsynta anfall samma dag mot hr Gumaelius personligen står deremot efter justeringen i en sådan form, att, om det framförts så från första början, det knappast skulle undgått talmannens tillrättavisning.
En korsriddare så båld, drog Erik Sparre i riksdagsdebatten väldeli^en och ofta i härnad mot sjelfviskhetens och - de egna intressenas framträngande kohorter.
Och han gjorde det äfven, när han sjelf derigenom satte på spelegen pekuniär fördel, hvaraf han såsom rask afiarsman kunde tämligen lätt precis på siffran uppgifva beloppet.
Det rörde sig då, invänder en och annan kanhända nog ogrannlaga, icke om några större belopp.
Må så vara, men man vet ju från sista riksdagen af den konklusion, hr Severin Axell drog ur de af Lars Olsson Smith i bankdebatten lemnade premisserna, att 400 kr.
om året kan vara ett belopp » tillräckligt stort att förvilla äfven en svensk senators omdöme », och då bör det väl trots riksdagsmanna-arvodet vara lockande äfven för en underhusledamot, när t. ex. den lede frestaren kommer såsom vid 1883 års riksdag med 10 procents afskrifning på indelningsverk och grundskatter i sin hand.
Härpå skulle Sparre förtjenat, 1 enligt sin egen uppgift, mellan 4 — 500 kr.
om året, men att mottaga en sådan gåfva » skämdes » han för.
Inför en sådån storsinthet slår man ock döförat till för illviljan, som erinrar om, dels att 1873, samma riksdag, som den förkättrade kompromissen kom till eller då, såsom en dess fiende sade, det » morganatiska äktenskapsförbundet mellan försvarsväsende och skattefrågor », ingicks, hade Sparre mot Charles Dickson uttalat sig * för en grundskatteafskrifning såsom en rättvis reglering af skatteväsendet och dels att Sparres egendomar till största delen bestodo af säterier och frälsejordar.
Något som djupt upprörde Sparres sinne var förekomsten vid riksdagen af dessa olyckliga » ruskiga » järn vägsstrider, hvilka i följd * af de enskilda intressenas inbördes kamp verkade sönderslitande och fördärfvande.
För att förekomma dylika utkastade han 1869 sitt ryktbara stora järnvägsnät och arbetade vid mångfaldiga tillfällen med händer och fötter mot all utsträckning af statsbanesystemet.
I stället för att tigga af staten, skulle man bygga sjelf, så gjorde t. ex. elfsborgarne.
Till regeringens disposition skulle
* * Detta uttalande anses ha bland annat bidragit till, att Sparre togs till nåder och fick åter gå in i lagutskottet året deipå.dock stå ordentligt med pengar att utlåna till dylika enskilda företag.
Han delade tydligen icke Hedlunds här nedan anförda betänkligheter mot det enskilda, af staten subventionerade järn vägsbyggandet:
» Det har i afseende på Sveriges af staten subventionerade järnvägsföretag insmugit sig åtskilliga missbruk, hvilka i tid måste påvisas, på det icke den kräfta, som är värre än hvarje annan kräfta, nämligen opålitligheten, måtte insmyga sig hos vårt ärliga svenska folk.
Här tecknas till exempel aktier i ett bolag till ett visst belopp, för att sedan få understöd af statsmedel; men undersöker man hvilka aktieteckname äro, så finner man att de äro insolventa.
Sedan dessa personer sålunda inbetalt tio procent af det tecknade beloppet, bry de sig icke om någon vidare inbetalning och aktierna återgå då till bolaget enligt bolagsordningen.
Här har en enskild v person tecknat ett stort belopp och iklädt sig förbindelse att utbetala detsamma, men då teckningen är slutad och riksgäldskontoret utbetalat sista skillingen af det till bolaget anslagna låneunderstödet, så besluter bolaget, att återbetala den enskilde de af honom lemnade medlen — till exempel genom att inlösa den af honom som inbetalning utfördade skuldsedel — och således minskas bolagskapitalet med motsvarande belopp, hvaraf vållas utom andra olägenheter, uppskof med räntelikvider till staten.
Här kan inträffa, att framstående ämbetsmän sitta i en sådan bolagsstyrelse och uppbära arvoden derför, och (letta äfven i sådana fall, der pröfningen af bolagets angelägenheter kunde falla inom deras egen ämbetsförvaltning.
Här kan iq (räfta, att utländska leverantörer lemna lokomotiv eller materia-lier till ett visst pris åt ett sådant bolag, utan att man f&amp;r reda på huru stor del af den kontraherade summan i form af provisioner går till enskilda personer, som äro med om inköpen.
Alt detta, hvartill jag kunde lägga åtskilligt annat, kallar jag en samhällskräfta, och jag anser att i de samhällen der sådant kan ega rum, äfven med högsta myndigheternas vetskap, der bör man tänka på att akta sig, på det man icke må komma in på det mycket omtalade systemet.
Vi böra enligt min tanke vara rädda om vårt folks heder och ärlighet.
Man har vidare framlagt lysande prospekt för att locka utländingar in i våra stora foretag, och så har man, då detta lyckats, tagit emot dem med öppna armar, men sedermera, när prospekten blifvit närmare undersökta, kommer man till korta och utländingen står der ruinerad.
Vårt svenska folk kommer derigenom att stå inför utlandet, såsom det der svekfullt lockat in främmande kapital, med den påföljd att dess egare blifvit ruinerade, och så kommer det svenska namnet att framstå fur utlandet i en dålig dager, hvarigenom vår kredit kan komma att rubbas Ur Dagens Krönika.
T7.
3just i de länder, der det år af högsta vigt att bibehålla den.
Alt detta har jag svarat mera än en utländing, som talt med mig derom, får den enskilde stå för, för såvidt det rör rent enskilda aftal; dermed har det allmännna icke något att skaffa.
Men om det enskilda företaget understödjes mera eller mindre af en offentlig ämbetsman, till exempel af en landshöfding, som af nit och intresse för sitt län ställer sig i spetsen för dylika prospekt, då får frågan en annan karaktär och då kan det främmande landets regering fl skäl att tänka på » skyddandet » af sina undersåtars intressen.
Detta, är faror förbundna med det enskilda järnvägsbyggandet ».
Om en stor del af denna » ramsa » (Sparres uttryck) gälde just, ville H. säga: * de te falnda narratur, grefve Sparre ».