Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De gingo från rum till rum, beskådade allt och smekte allt; från det lilla kabinettet, där Marias skrifbord stod och där allt var monteradt med siden i hennes ögons färg, till matsalen med ekboiseringen, ekmöblerna och det gamla stillebenstycket af en okänd holländsk mästare; till det gula förmaket, där tapeter och allt var hållet i samma färg som Marias hår; till biblioteket, som också var musikrum och hvars förnämsta prydnad var en Erards flygel, en bröllopsgåfva från Nils Wiede och hans gemål.
Och så stannade de slutligen i salongen, där Casimir började släcka ljusen.
Men innan de återvände genom våningen till dess innersta rum, det enda som Maria ännu icke sett, drog hon sin make hän i fönstersmygen och, stödd på hans arm, med hufvudet lutadt mot hans bröst, pekade hon med handen utåt och sade: »se!»
Därute gnistrade stjärnorna på firmamentet, och vintergatan drog som en ljus slöja öfver det mörka blåa hvalfvet.
Insjöns vida snöyta spände sig ut mellan skogarne i öster och väster och norr.
Holmarne hade utplånats, men de nakna träden med sina svarta grenar aftecknade sig här och där mot den hvita öknen.
Ännu syntes vägen, där bröllopskaravanen dragit fram, och ännu brunno facklorna, som lyst dem på färden.
»Se!» upprepade hon sakta.
»Är det inte vackert?»
Men han såg icke denna skönhet med samma ögon som hon.
Han hade icke något sinne för naturdyrkan — allra minst i denna stund — fastän han böjde knä och tillbad, därför att han såg henne böja knä och tillbedja.
»Jag är så lycklig!»
Han betraktade hennes bleka ansikte, där det hvilade mot hans bröst med slutna ögon.
Det föreföll honom så hjälplöst och tillitsfullt, så maktlöst och så trött.
Allt det inom honom, som varit obändighet och lidelse, krympte samman vid denna syn, lade sig ned för hennes fötter som en ödmjuk hund; och det var icke till följe af någon som helst medveten beräkning, som han nu böjde sig ned öfver henne och gaf henne just den smekning, hennes hjärta längtade efter, i den varma, ömma kyss, han tryckte på hennes panna.
Hon öppnade ögonen, och hennes blick strålade af en outsäglig tacksamhet och en oändlig kärlek.
När han såg ned i detta bleka ansikte, som smålog emot honom, anade han, att han berört en sträng, som kom hela hennes nervsystem att dallra.
Det var som när två grundtoner klinga samman i en harmoni, det var två känslor som uppgingo i hvarandra, det var som välljud, det var som vällust, det var den högsta lycka, som lifvet ger.
Hennes hufvud hvilade mot hans bröst, och barmen häfde sig upp och ner som om hon sofvit.
Han vågade icke röra sig, icke förändra ställning, knappast draga andan af fruktan för att störa hennes utflykt i aningens rymd.
— Men medan han stod och betraktade henne, där hon hvilade i hans famn, försvann det ödmjuka uttrycket så småningom ur hans blick; det jublade inom honom: han kände att hon tillhörde honom i detta ögonblick med hvarje fiber i sin kropp och hvarje tanke i sin själ.
Det kom någonting segervisst manligt i hufvudets hållning, bröstet vidgade sig, musklerna spändes — och sakta lade han sina armar omkring henne, lyfte henne upp och bar henne bort.
Det ena fönstret efter det andra blef mörkt i slottet.
Men fast den stora byggnadskolossens ögon slötos, slocknade icke människornas medvetande därinne, vyssjades icke de stormande känslorna till ro.
Däruppe, just i samma rum, som bevittnat den nattliga scenen mellan Maria och Gerda, då Casimirs öde afgjordes, stod nu, i fönstersmygen, en hög och spenslig man, blickande melankoliskt ut i natten.
Det var Eric Lindenow. Han hade tagit af sig sin uniform, hela den officiella ståten, och ifört sig en varm och mjuk filtrock; och det var som om han på samma gång afklädt sig sitt officiella Jag, gåpåar-Jaget, det käcka och hurtiga, som nog var hans natur, men blott en enda sida af hans natur, en sida, som han själf på alla sätt odlat och som därför vuxit sig stor och stark på bekostnad af allt annat i hans väsen.
Han hade velat vara just det, som han blifvit: solskenslynnet i den mulna litteraturen, lifsglädjens och lefnadslustens representant i en generation af blodlösa epigoner, diktaren i en stor stil bland små-filande formtalanger, och liksom hela hans yttre tycktes ha tagit form af denna hans sträfvan att tillföra sitt hemlands andliga lif en smula nytt och friskt blod, så var det äfven med hans andliga hållning.
Det var icke oafsiktligt som han, när han var ute bland människor, så käckt satte upp på sin käpphäst, lik en riddare med vajande hjälmbuske, och talade så utmanande och djärft, som om han alltid befunnit sig midt i en andlig tornering, om tidens tarfliga ideal, hvilka han föraktade.
— Men ofta, när han befann sig ensam, som nu, kunde det hända att denne bålde skönhetens riddare utan fruktan och tadel steg helt uttröttad ned från sin käpphäst, och att en blyg liten pilt kröp fram ur den ståtliga rustningen; det var den outvecklade sidan af hans väsen, känslomänniskan, som dolde sig i skalet af krigarens rustning, ömtålig, barnslig och vek som han var.
Den pilten hade just nu kommit fram, när det vardt afton efter dagens tornering; och i hans hjärna och hjärta rörde sig underliga tankar och känslor.
Det var ingenting klart eller medvetet; det var blott ett kaos, någonting liknande aning eller instinkt, blott ännu mera abstrakt än detta abstrakta; men det formade sig i hans sinne till en längtan efter någonting ljust och varmt och fint, någonting som snuddat vid hans tillvaro utan att han förmått gripa det.
Han tänkte på Maria sådan han sett henne som barn och senare i Paris som ett sextonårigt barn och sådan hon utvecklat sig där och sådan han sett henne nu.
Hon var så förändrad nu.
Barnet hade blifvit en kvinna; det var därför ögonens uttryck var ett annat än förr.
Det hade tändt sig någonting i dessa ögon, någonting som enligt naturens ordning måste tändas där en gång; men underligt nog gaf honom detta en förnimmelse af vemod, af tomhet, af beklämning.
Det var som hade han genom egen försummelse gått miste om just det, som kunnat fylla hans längtan och ge själ åt hans ihåliga skönhetsdyrkan.
Och medan hans tankar oroligt kretsade omkring för att finna klarhet och få visshet om hvad detta var, skymtade för hans minne konturerna af en gammal saga, och det var som om han själf en gång sett den sofvande prinsessan i skogen, men icke förstått att väcka henne med en kyss.
Han vände sig inåt rummet och började gå af och an på golfvet, jagad af sällsamma tankar, som han förgäfves sökte fly.
Men inne i sitt rum, på andra sidan om tornkammaren, reste sig Gerda Du Camp i sin bädd, lyssnande till ljudet af hans steg.
Hennes inbillning hade, ända sedan hon blef ensam, uteslutande varit upptagen af honom, och då hon nu helt plötsligt hörde honom röra sig därinne, fick hon ett intryck, som om han kroppsligen vore henne nära, och hjärtat började slå med korta, snabba slag, så starka att hon hörde deras ljud, där hon låg och lyssnade med återhållen andedräkt.
Men detta var blott ett ögonblicks förnimmelse, lik en grundlös fruktan, som snart försvann; och hon lutade sig åter tillbaka, knäppte händerna samman kring nacken, slöt ögonen och gaf sig drömmarna i våld.
Hon såg honom sådan han stått eller suttit vid hennes sida hela denna långa dag: med den djärfva profilen, lifsglädjes-mustascherna, som reste sig uppåt i trots mot naturen, hela detta hufvud, som lyfte sig på en krusad korpvinge ur den guldsmidda, ordensprydda dräkten, likt en fågel Fenix, som flyger upp ur gyllene flammor; och hon hörde honom med sin käcka ton strö sarkasmer öfver detta glitter, som han föraktade.
Och sådan han stod för hennes inbillning, tycktes han henne vara idealet för en man.
— Men det var icke blott de yttre dragen af en man, som hennes inbillning tillbad.
I hans dikter, som hon läst, och i alla de anekdoter från hans och Nils Wiedes uppväxtsår, hvilka hon hört Maria berätta, trodde hon sig ha funnit nyckeln till hans karaktär, och detta fyllde hennes mansideal med själ, gjorde bilden till en lefvande varelse, med hvilken hon sedan länge känt sig besläktad och med hvilken hon kände sig helt förtrolig.
Hon somnade in med ett småleende på läpparna.
Men i sitt hem på andra sidan sjön hos sina ofrälse föräldrar, låg lille löjtnant Wollsioe, född Pettersson, och drömde om sitt kvinnoideal.
Hon var lika hög och mörk, som han själf var liten och ljus, lika högadlig, som han själf var ofrälse; hon förde sig som en drottning, medbringande i boet en någorlunda anständig förmögenhet, var syster till fideikomissarien på Aspinge och hette Gerda Du Camp.
Den lille krigaren vred sig oroligt i sin bädd; det kom sig af hummer-mayonnäsen.
I sitt rum på nedra botten strax vid inkörsporten till slottet stod mamsell Kristina Andersson och såg ut genom fönstret.
Därute, längs med bron, som förde öfver den frusna vallgrafven, brunno ännu några beckfacklor med röda, rykande lågor; där bakom skymtades trädgårdens snöbetäckta plan, och längst i fonden reste sig skogen som en kompakt massa af mörker.
Den sista släden hade försvunnit för länge sedan; nu syntes icke ett spår af lif.
Icke en vindfläkt och icke ett ljud bröt denna frusna tystnad där utanför.
Och inne i slottet hade nog alla gått till hvila; alla sofvo ... endast hon ...
Tårarna runno utför de vissnade kinderna och den spetsiga näsan blef helt våt och blank; en reflex af det fladdrande fackelljuset kom den att glänsa som metall.
Hon tänkte på de femton åren, hon tillbringat i detta hus, som hon nu måste lämna.
Hon hade uthärdat många förtretligheter, både förr, medan friherrinnan lefde, och sedermera ...
Men hur mycket hon än haft att utstå, af missaktning, fientlighet, otacksamhet, var det bästa i hennes lif knutet till detta hem.
Hvarför kunde hon icke få stanna?
Hvarför kunde hon icke få lägga ned sitt hufvud och dö?
— — Nåja hon visste det ju.
Det var detta — — med baronen — — kanske hade hon också förtjänat sitt öde?
Hon visste blott, att hon älskat dessa barn, för hvilkas skull hon nu jagades bort.
Hur hade hon icke under alla dessa år sedan ...
Ja, hur hade hon icke hungrat efter ett vänligt ord af den ene eller den andra!
Men det var alltid som om en förtrollning stått emellan dem!
Och hennes tankar fortsatte på den sorgens väg, de slagit in, likt dödssjuka människor, hvilka förgäfves söka hjälp vid någon vidskepelsens källa.
— I sitt sofrum innanför riddarsalen satt gamle baron Du Camp halft afklädd, med stöfveln i handen, stirrande filosofiskt ut i luften.
Den stackars »Skälen» såg icke så pussigt glad ut som vanligt; det var tydligt, att en vemodig tanke bitit sig fast i hans själ.
Det var tanken på den stackars Kristina.
Det sved i hans hjärta, att han nu skulle mista henne.
Han hade glömt det för dagens glädje, i festligheterna, i umgänget med människorna; men nu i ensamheten kastade sig tanken öfver honom med förnyad styrka — det kändes som om den helt fysiskt kommit hans strupe att torka ihop.
Han visste ett osvikligt botemedel mot denna torrhet i strupen, men han hade lofvat sina barn att under hela denna dag icke smaka en droppe af detta medel!
Och han hade hållit sig som en tapper karl däruppe vid middagsbordet, hade icke ens blinkat, när brickan med smörgåsar och småsupar presenterades honom — hade afvisat den med en stolt rörelse.
Det var icke heller så svårt — då.
Han hade icke ens känt någon frestelse, han var alldeles icke någon älskare af spirituosa.
Han drack det — det var sant — men utan någon egentlig smak.
Det var blott vid de tillfällen, då denna torrhet i strupen kom öfver honom, som han använde en tår brännvin som medicin — för att bota själens svårmod.
Man sade, att han drack för mycket — ja, ja (han nickade förnumstigt), det var nog så!
Det bodde en djäfvul i spriten, och djäfvulen hade förtrollat honom — så att, när han såg en sup, kunde han aldrig låta bli den — fastän han alldeles icke tyckte att det smakade godt, snarare illa — mycket illa.
Han visste, att det stod en flaska och ett glas i det yttre rummet, till vänster innanför dörren — i det snidade ekskåpet ... just där stod det sattyget ...
Men han hade ju lofvat!
Och en karl håller sitt ord!
Beslutsamt kastade han stöfveln på golfvet och började draga strumpan af; men tanken på Kristina och på den förestående skilsmässan grep honom så hårdt, att han icke kunde draga strumpan helt af foten utan måste låta den stanna på halfva vägen.
Och återigen satt han en lång stund, stirrande ut i rummet, och hans sinne drogs som genom ett djäfvulskt trolleri till flaskan och glaset — i skåpet — därinne — till vänster.
— Och det var som om tungan torkat fast vid gommen — han måste taga någonting i munnen för att få tungan loss.
Men han hade lofvat ...!
Då bullrade det från riddarsalen och den stora klockan slog tolf slag.
Tolf! »Skälen» såg en utsikt till räddning skimra fram ur mörkret.
Dagen var ju slut nu!
Och löftet gällde blott den dag, som nu var slut.
Han reste sig, gick med smygande steg skyggt öfver golfvet, öppnade skåpet och tog ut flaskan.
Utan att ens anlita glaset, som stod vid sidan, förde han den med skälfvande händer till sina läppar och drack.
Vintern gick, och våren kom, och i juni höll sommaren sitt intåg i Småland.
Den tiden var just »Skälens» tid; försommaren var hans jaktsäsong.
Det var en solhet dag, klockan var half tio på förmiddagen, och »Skälen» var som värst i farten.
Med försiktiga steg gick han längsefter sparrissängarna, följd af en lång herre i kavaj och knäbyxor och med en pittoresk rothatt öfver sitt svarta hår.
Det var Eric Lindenow, som sedan en vecka vistades på Aspinge.
Gamle baron Du Camp tyckte om den elegante diplomaten-skalden; och denna tillgifvenhet daterade sig från första stund, då de båda gjort bekantskap.
Men nu, under det dagliga umgänget, hade förtroligheten emellan dem skjutit ännu starkare rötter; och det var särskildt dessa jägarexkursioner, som bidragit därtill.
»Skälen» kunde numera knappast undvara sin jaktkamrat; och hans känslor voro besvarade.
Eric hade fattat ett starkt tycke för detta gamla original, som han betraktade med konstnärsögon och fann vara en intressant typ af en andlig sengångare, sittande på lägsta grenen af den mänskliga kunskapens träd, där han suttit hela lifvet igenom.
Också nu såg Eric med kärleksfulla blickar på den gamle, som vandrade längsmed sparrissängarna, klifvande som en katt i vått gräs, stirrande ihärdigt längsefter krönet af de långa mullhögarna.
Han var klädd i en lång rock af blårandigt sommartyg; fötterna voro instuckna i ett par gråa filttofflor; på hufvudet bar han en af sin sons aflagda jägarhattar, grön till färgen, prydd med en trofé af hökfjädrar.
Under vänstra armen höll han sin jaktväska — en gammal blecklåda — och i högra handen mordvapnet, en kasserad brödknif.
Sådana man såg dem där, på hvar sin sida om sparrissängen, voro de ett par kontraster; och i inre måtto voro de det ännu mer.
Det var kanske just detta, som gjorde, att de kände sig dragna till hvarandra.
»Sehär, farbror!
Här ha vi en!» — Eric lyfte sitt ben och pekade med spetsen af sin snörkänga på en sparrisknopp, som just höll på att bryta sig igenom den gråa, soltorkade myllan.
»Tack ska’ du ha!
Jaha inte sant?
Här gäller det att ha öronen styfva!»
»Jo, jo men!»
»Skälen» mönstrade stället med en misstänksam blick:
»Men tänk om det bara är en gök?»
— Allt mindre villebråd benämndes gök på fackspråket.
För att få klarhet i denna viktiga fråga föll jägaren på knä framför sängen.
Han satte jaktväskan på marken, och tog knifven i sin vänstra hand, därpå lät han högra handens pekfinger stryka bort myllan, så att sparrisknoppen blottades; och han konstaterade med en smackning, att villebrådet hade normal tjocklek.
Nu började den egentliga operationen.
Först isolerades delinkventens hufvud, också detta med högra handens pekfinger; därpå fattade han knifven och började sakta och försiktigt — för att icke såra det hvita hullet — blotta stjälken allt längre och längre ner.
Då han slutligen nått tillräckligt djup, höll han upp ett ögonblick och drog ett djupt andetag, som för att hämta krafter till den maktpåliggande operationen.
Och så sänkte han knifven och stötte den i sitt offer med något af en mördares raseri, hvarefter han tog liket i hufvudet och kastade det i bleck-kistan.
Till sist utplånade han alla spår af striden, skottade med knifven igen det hål, han gräft, reste sig med ansträngning och knogade vidare, stirrande snålt efter nya offer.
Jakten hade börjat för mer än en half timme sedan och ännu hade de båda jägarne icke hunnit genomleta mer än fem af de tjugo sparrissängar, som utgjorde det ordinarie jaktområdet.
»Skälen» var outtröttlig i denna sport, men Eric började finna nöjet enformigt.
Dock följde hans ögon ännu uppmärksamt sparrissängens rygg, och just där den slutade upptäckte han plötsligt ett par små svarta skor under en ljus klädningsfåll.
Gerda stod framför honom och smålog.
»Godmorgon!»
Eric lyfte på hatten och besvarade hennes godmorgon, men »Skälen» hade ännu ett par alnar kvar, hvilka hans spanande falkblick ännu icke öfverfarit, och han fortsatte utan att förändra en min, stirrande med vidöppna, glas-stela ögon.
Först när han hunnit öfvertyga sig om, att icke den minsta lilla gök undgått hans uppmärksamhet, besvarade han sin dotters hälsning, men tämligen onådigt.
Han anade, att hon kom för att lägga beslag på hans jakthund, och han ville icke gärna undvara honom.
Erics närvaro ingaf honom en känsla af trygghet, att intet byte skulle kunna sticka sig undan.
Tänker du inte hålla ut?
Jägarlifvets strapatser ta’ för mycket på krafterna, kantänka?»
»Ånej, inte just det — men jag gör ju ingen nytta.
Farbror finner själf de allra flesta.»
Gubben småmyste belåtet.
»Tror jag det!
Du är ju bara nybörjare!
Men du har anlag och ... ja, fyra ögon se i alla fall bättre än två.
Kom med du!»
»Skälen» var helt ängslig till mods.
Tanken på, att han, lämnad åt sig själf, skulle kunna gå förbi en enda liten gök, som sedan skulle skjuta upp ur myllan och få sitt läckra hvita hufvud färgadt violett i solgasset, fyllde honom med dunkla farhågor.
Han skulle nödgas gå igenom hvarje säng två gånger, om Eric öfvergaf honom nu!
Den pliktförgätne hade verkligen redan börjat aflägsna sig, i sällskap med Gerda.
»Au revoir, farbror!
Gubben stod och såg efter dem, brummande; det var hans hjärtas missbelåtenhet som tog sig detta oartikulerade uttryck. —
— Gerda Du Camp var icke lycklig.
Det utmärkande draget i hennes karakter hade ända sedan barnaåren varit en lidelsefull längtan efter själslif, efter en intellektuel motsvarighet till sig själf, någonting att klänga sig fast vid andligen.
Det var denna längtan, som fått sitt första uttryck i vänskapen till Maria Lindenow. Det fanns från Gerdas sida någonting fordrande, någonting exalteradt i denna vänskap, och Marias kyliga lugn verkade blott ännu mera tilldragande på hennes passionerade häftighet, som ibland kunde taga uttryck liknande en mans svartsjuka.
Gerda kunde icke fördraga, att någonting af det, som rörde sig i Marias själ, skulle undgå henne; och när hon en eller annan gång såg Maria ryckt hän af en stämning, som hon själf icke fick dela, var hon så illa till mods som en man, utanför den stängda dörren till kärestans kammare, om han vet, att hon själf vistas därinne, men icke äger något medel att göra sig hörd och icke själf förmår öppna dörren.
Då kunde hon gripas af ett oresonligt agg, som gjorde, att hon helt och hållet förlorade herraväldet öfver sig själf.
— Det hände en gång, under loppet af föregående sommar, att hon i sällskap med Casimir kom ridande till Granudden för att hämta Maria.
Maria var icke hemma; hon hade gått ut och tagit vägen mot skogen.
Casimir stannade då kvar för att sällskapa med Marias mor, och den energiska Gerda gaf sig ensam ut att uppsöka sin väninna.
Hon fann henne också till sist.
Maria stod och blickade ut öfver sjön.
Hon hade just stannat invid en ung björk, och hennes vänstra arm böjde sig liksom smekande kring dess hvita stam.
Hon var så försjunken i drömmar, att hon icke lade märke till Gerda, som kom gående på skogsstigen klädd i riddräkt och med ridspö i hand.
— Då Gerda hann fram till platsen, sade hon icke ett ord; men hon gaf sig till att piska björken med sitt ridspö.
Det var ett skämt — naturligtvis; men det låg allvar under skämtet, lika visst som det fanns verklig vrede i hennes slag.
Just denna sommar, då Casimir och Maria funno hvarandra tack vare henne, var ju eljes förtroligheten mellan de båda flickorna större än någonsin förr; och Gerda hoppades, att den skulle förblifva lika stor i all framtid.
Hon drömde om, att de tre ständigt skulle lefva samman:
Maria, Casimir och hon själf; förhållandet emellan dem skulle förblifva oförändradt, med det lilla undantaget, att Maria blef Casimirs maka.
Hon hade aldrig tänkt sig annat, än att hon själf alltid skulle vara den, som andligen stod Maria närmast; hon visste, att Casimir aldrig skulle göra henne den platsen stridig.
Han skulle aldrig kunna uppträda som hennes rival, när det gällde Marias själ; därför hade hon aldrig känt någon svartsjuka gent emot honom och därför hade hon med en sådan värme kunnat tala hans sak.
Gerda förstod snart, att hon missräknat sig, då hon trott sig kunna bibehålla en plats emellan de båda makarna.
Från Casimirs sida mötte inga hinder; han hade verkligen aldrig drömt om att göra anspråk på det i Marias väsen, som Gerda helst ville behålla för sig själf.
Men Maria kunde icke dela, icke skänka bort sin kropp åt den ene och sin själ åt den andra, och så fick Casimir utan egen förskyllan eller värdighet själen på köpet.
Maria kunde icke älska sin make utan att också älska i honom en intelligent människa; och om han icke fanns, måste han uppfinnas.
Hon gaf honom från början sitt fulla förtroende och invigde honom som en andlig jämnbörding i sitt andliga lif.
Men samtidigt som hon öppnade sin själ fullt och helt för Casimir, blef hon gentemot Gerda inbunden och förbehållsam; och detta helt plötsligt och utan någon öfvergång.
Instinkten sade henne, att kejsarens nya kläder icke borde ses af profana ögon.
Denna plötsliga omkastning i Marias sinne, kände Gerda som en svår orättvisa.
I början led hon också alla svartsjukans kval; men så småningom blef hon resignerad och drog sig tillbaka.
Dock satt det en tagg i hennes sinne, och så ofta hon såg
Maria offra åt Casimirs imaginära intelligens, kunde hon icke helt och hållet behärska sin bitterhet.
Den tog sig uttryck i en min eller en betoning; men Casimir märkte det aldrig, och Maria ville icke märka det.
Det var för Gerda en högst bedröflig tid, som följde efter det alla bröllopsgäster lämnat Aspinge.
Det blef så ensamt och så trist.
Det var som om vintern begraft henne lefvande i detta slott, som icke längre var hennes hem.
Casimir och Maria hade sitt hem där, icke hon.
Hon kände det, som om hennes själ varit en fattig, hvars hunger Maria försökt stilla med en konventionell allmosa; men hon var för stolt att mottaga den; hon kände det som om hennes hjärta varit en tiggare, som hungrade medan de två fråssade i öfverflöd; det föll ingen smula från deras rika bord; och om det fallit någon, skulle hon icke ha tagit den upp — ty den skulle icke ha stillat hungern.
— Fadern slöt sig mer och mer inom sin egen värld i nedre våningen, med sin flaska och sina minnen; tant Sofie var upptagen af sin verksamhet från morgon till kväll.
Hvar och en hade sitt; hon ensam hade ingenting.
Ingenting annat än den lille löjtnanten, som ofta inställde sig för hennes ögon, och alltid med en min, som sade, att han gärna ville trösta.
Men Gerda såg ner på honom med en blick, som sade:
Du är för liten, min vän.
Hon drömde om en annan man, en man som var större än hon själf, en man att se upp till, att stödja sig vid.
Det var Eric Lindenow, som lekte henne i hågen.
I ensamheten stod hans bild för hennes minne, och det var som om tillvarons enda ljusglimt kommit till henne från denna bild.
Hon visste icke, att hon älskade honom, i alla händelser hade hon icke uttalat ordet för sig själf; men hon tänkte på honom alltid och hon längtade efter honom alltid.
Denna längtan hade just samma mörka grundton, som den längtan efter en själens motsvarighet, hon känt från barnaåren, och som hon ett ögonblick trott, att vänskapsförhållandet till Maria skulle tillfredsställa.