Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– »Nej,» vidtog hon sedan och såg halft skälmaktigt, halft pröfvande på mig, »det är inte om gikten, för det är allt om nånting annat, som jag ville snacka med honom.
Jaja,» sade hon, när hon såg min frågande min, »han kan bestämdt inte gätta, hvad det är, om jag så lofte honom allt, hvad jag äger och har, fast det är la inte så vidlyftigt,» tillade hon försiktigt.
»Hvad är det då?» sporde jag, naturligtvis helt nyfiken.
»Jo,» sade hon, »nu ska han få veta’t.
Jag vet att doktaren och min son Chronschough – Gud fröjde honom! – ack, doktaren kan inte förstå eller begripa, hvad jag tycker, det är tomt, sen han gick bort, för han var en sådan makalöst rar son, så.
Om han hade kunnat sett på mina ögon, hvad jag önskte, så hade han gjort det, om han så skulle gått igenom röde elden.
Ack, hvarför kunde inte jag fått gått i grafven före honom, jag gamla utlefvade människan, som ingenting hade att lefva för utom för honom!
Kunde inte jag fått dött i stället, och han fått lefvat, han som hade så mycket att lefva för!
Hå, hå!» Hon torkade bort de frambrytande tårarna med förklädessnibben.
»Ja, ja! – – Jo,» sade hon efter en paus, »jag vet att doktaren och han voro goda bekanta, för han talte så tidt om, hur roligt
I haden haft ihop, när doktaren var här på trakten och I kommen ihop på kalas och eljes med.
Och det är därför, jag ville så gärna tala med honom om min son Chronschough, för det är nånting, som gäller honom och hans minne, som jag gärna skulle vilja fråga doktaren till råds om.»
Min nyfikenhet väkste alltjämt.
Hon såg det godt och fortsatte:
»Jo, doktaren vet, att han var en sådan mästare i allt, hvad han tog sig för.
Ifrån det han var lille pågen, så var det då ingen på långa håll, som var god för att läsa och skrifva och räkna som han.
Ja, han skref så grant, så hvart ord var ända, som om det hade varit tryckt i en förskrift.
Och så som han kunde sätta upp hvad skrift som hälst och rimtera ut allting.
Jag är säker på, att doktaren hörde honom mer än en gång läsa upp sina granne värsar både på bröllop och barndop och begrafningar, eller hur?»
Jo – jag erinrade mig mycket väl hans värsar, men hade aldrig funnit något särskildt märkvärdigt med dem.
»Ja,» sade hon, »det är la bäst jag säger ifrån på en gång, hvad jag menar, för inte doktaren ska bli pinad längre af nyfikenhet.
Se, min son Chronschough har satt upp sin egen lefvernesbeskrifning.
Han har läst upp hänne flerfaldiga gånger för mig och jag tycker då, hon är så märkelig, så att jag ville tvunget, att en boklärder man skulle se på hänne, om hon inte är värd att ge ut på pränt, för det vet jag då, att de trycka en hel mängd, som inte är tiondedelen så rart att sätta i en bok, som hvad han har skrifvit i sin lefvernesbeskrifning.
Och så är där så granna värsar så och mycket annat märkeligt.
Nu har jag hört, att doktaren brukar låta trycka böcker, och därför så ville jag just fråga honom, hvad han tror, om inte min son Chronschoughs lefvernesbeskrifning skulle kunna bli tryckt, hon med.
För jag är då säker på, att det fins öfver fämti pärsoner bara här i Glimminge och Kröplinge, som skulle vilja köpa den boken.
– Vill han nu vara så snäll och ta nyckelen, som ligger däruppe på den öfversta hyllan i bokahyllan och dra ut den mällersta lådan i birån, så får jag spara mina gamla ben – där ligga böckerna, som han har skrifvit i.»
Jag följde hennes anvisning och tog fram en hel packe väl inbundna anteckningsböcker ur byrålådan och lade dem framför oss på bordet.
»Vill han nu göra mig den glädjen och läsa upp lite för mig i den första boken, för den handlar om oss föräldrar, om Per och mig, och om Chronschoughs barndom.
Ack, det är så rörligt, så jag får tårarna i ögonen, bara jag tänker på det!»
Jag villfor gärna hännes begäran, och ju längre jag läste, dess mer intresserad blef jag själf för denna lefvernesbeskrifning.
Jag läste timme efter timme, endast någon gång afbruten af mor Lenas anmärkningar och förklaringar.
Då jag hunnit till slutet på den afdelning, som handlade om uppväksttiden och seminarieåren, måste jag upphöra, emedan mörkret började falla på och ingen fotogén vid denna årstid fans att hälla på lampan.
På mor Lenas fråga: »Nå, hvad tycker han?» förklarade jag betänksamt, att jag visserligen ansåge dessa saker värda att utgifvas från trycket, men att man möjligen kunde finna sig föranlåten att dessförinnan med varlig hand företaga en och annan liten utstrykning eller rättelse.
»Nej, se det blir då rakt ingenting med det!» utbrast gumman ifrigt.
»För han var då en sådan mästare till att skrifva, så där får inte hvarken strykas ut eller ändras en enda prick eller en enda bokstaf.
Då får det hällre ligga här otryckt, för det kan inte förbättras.»
Jag försökte klargöra för mor Lena, att de af mig föreslagna utstrykningarna och rättelserna alls icke gällde något väsentligt i boken, utan endast dylika små uppenbara skriffel och oegentligheter, som utan författarens afsikt kunnat insmyga sig och som hvarje utgifvare bör se upp med vid ett arbetes tryckning.
»Nej,» vidhöll den gamla, »det vill jag inte veta af.
Ingen ändring!
Det ska vara ord för ord och prick för prick.
Eljes så kan det hällre ligga där, sådant som det ligger.»
»Nåja,» sade jag, i grund och botten lifligt rörd af gummans obegränsade vördnad för det monumentala och dokumentala i ett posthumt arbete, »då så får man i företalet anmärka detta, att allt är på pricken lika aftryckt, annars skulle kanske en del godt folk tycka, att det varit en slarfvig karl, som gifvit ut boken.»
»Ja, det kunna de gärna få tycka.
Men skrif bara det, att där ingenting är ändradt, för jag är då säker på, att det är bra, sådant som det är.
Bara det blir rätt aftryckt, så,» mente hon.
»Nå,» sporde jag, »hvem har nu mor Lena tänkt på till att ge ut denna boken?»
»Jo, det ska jag säga honom,» sade gumman halfhviskande.
»Det hade jag justament tänkt att be doktaren göra, som förstår sig på sådant.
Och då så skulle vi börja med detta, som han har läst upp för mig i dag, om barnaåldern och hans läsning för prosten och hans skolemästeri, innan han kom ut att studera, och så hans studeretid där i Göteborg, för det skulle jag allt så gärna vilja se på pränt och läsa, medan jag är i lifvet.
Det andra det bryr jag mig inte så mycket om, så det kan en gömma så länge, för eljes blir kanske boken rent för stor och dyr.»
Det där var ju förståndigt resoneradt af mor Lena.
Och jag åtog mig nu att höra mig för, om det fans någon, som ville kosta tryck på denna skriften.
»Ja, men de ska la betala för de få trycka’t, ess de få sälja böckerna!» tyckte hon.
»Jag vet, att han skickade in skrifter till tidningarna både i Halmstad och i Göteborg om sådant, som hade händt här i trakterna, och det fick han riktigt bra betalt för ibland.
Det, som han har skrifvit om sig själf, måtte la vara bra mycket mera värdt, än det, han skref om Boarpa tupp, som slogs med höken, och det, mins jag då, att han fick fäm riksdaler för ifrån Halmstad.»
Jag sökte förklara för hänne, att det i allmänhet lönade sig bättre att skrifva tidningsnotiser än lefvernesbeskrifningar.
De, som ge ut tidningar, behöfva ovilkorligen nyheter och därföre måste de också betala något för dem.
Men de, som trycka och sälja böcker, de äro inte så angelägna af sig, isynnerhet äro de föga frikostiga med betalningen, när boken är skrifven af en, som inte är känd förut.
»Ja, men min son Chronschough, han var känder vidt ikring,» sade gumman med värdighet.
»Och,» tillade hon, »jag svarar för det, som jag sade i jåns, att här är öfver fämti personer här i Glimminge och Kröplinge, som gärna skulle vilja köpa boken.»
»Ja, om de finge hänne för almanacks- eller katekespris,» sade jag.
»Men denna boken kommer att kosta ett par tre riksdaler och kanske mer.
Mor Lena skall tänka på, att det kostar många pängar att få en så stor bok färdig, för tryckning och papper och inbindning.»
»Jaja, det därna begriper jag la inte.
Men något måtte det la i alla fall ändå bli öfver till den, som har satt upp eller som rår om skriften,» mente gumman.
»Och hvad där blir för denna och som kommer i min hand, så ska det då bli nyttjadt till nånting riktigt heligt och vackert.
För hvarendaste styfver så ska han gå till en grann grafvård åt min son Chronschough.
Fick han ingenting för detta myckna skrifvandet här i lifvet, så ska han då åtminstone ha någon heder af det nu efter döden.»
»Ja,» sade jag, »det är ju inte mer än rättvist och billigt, och jag lofvar att göra mitt bästa hos bokförläggaren, så att där, om möjligt, kommer en riktigt sjangtil sten på Chronschoughs graf.»
»Ja, men med järnstaket ikring också, så att jag kan få ligga där innanför staketet jag med, när min tid kommer.
– Och då så kan han ta böckerna.
– Men kom bara det ihåg, att där får inte ändras ett ord eller en prick!» ropade hon efter mig, då jag redan var i dörren.
På sådana vilkor har jag åtagit mig utgifvandet af detta arbete, som jag vill kalla:
Skollärare John Chronschoughs memoarer.
August Bondeson.
Likasom så många af det gamla, ärorika Sveriges store män har äfven jag utgått ur en ringa koja.
Denna koja heter Krontorpet och lyder under Jutagård i Glimminge församling i landskapet Halland.
Min fader var Per Johansson, till yrket endast en simpel torpare, men likafullt en rättskaffens och af alla aktad man.
Han dog af vattusot, då jag var blott fyra år gammal, så att jag ej så mycket minnes utaf honom.
Han lät mig ofta sitta i sitt knä och rida ranka samt sjöng Sveriges herrliga folkvisor för mig, ty han hade en präktig röst.
Min moder berättar, att han hördes öfver hela församlingen, då han sjöng uti Guds hus om sön- och helgdagar.
Det är ock af honom, som jag fått ärfva mina anlag för sång och musik.
Min moder, som ännu lefver och är enka, heter Lena Jönsdotter.
Hon är en gudfruktig och arbetsam qvinna och en moder utan like.
Ack, du min moder, så god du är!
Mig näst Gud öfver allt du har kär,
Mig har du burit vid hjertat ömt,
Ständigt på mig har du tänkt, ja drömt.
Derföre älskar jag också dig
In uti döden så innerlig.
Min moder har ofta omtalat, att medan hon ännu bar mig under sitt hjärta, så hade hon en dröm, hvilken hon sedan tillämpade på mig.
Hon drömde nemligen om natten, straxt före min födelse, att ur hennes hjerta rann upp ett ljus.
Dess veke tändes utaf sig sjelf, och det brann till en början med allt klarare och klarare sken.
Men skenet aftog dock igen, ty skaren blef allt större och större, och då började det osa illa som utaf dålig får- eller bocktalg.
Då tog hon med sin hand och snoppade det, hvarpå det åter lyste med ännu klarare låga.
Men snart rök det och luktade åter illa, hvarföre hon ånyo måste snoppa det.
Så upprepades det gång på gång, men för hvarje gång blef skaren allt mindre och lågan allt klarare.
Och slutligen behöfde ljuset ej mera snoppas, utan dess sken tilltog i klarhet och styrka allt mer och mer, så att det ej allenast upplyste stugan, utan hela torpet, och snart spredo sig dess strålar ut öfver byn och den vida socknen, så att allt, himmel och jord, sam uti ljus.
Straxt derpå föddes jag som ett hjelplöst litet barn hit till verlden.
Men min moder gömde drömmen i sitt hjerta, och hon uttydde den så, att barnet, som hon födde, skulle blifva ett andligt ljus ej blott för det lilla hemmet, utan för byn, ja, för hela socknen.
Men det behöfde vårdas, ja hvarför icke agas, det var snoppningen, på det att icke det onda, skaren, skulle förqväfva det goda, lågan!
Hon tillämpade också denna sin uttydning, ty när jag under barnaåldern en eller annan gång gjort något, hvilket ej var såsom sig borde, så sparade hon alls icke riset, utan »snoppade» mig ganska eftertryckligt.
Men det var alltid den ömma modrens hand, som förde riset, och jag tackar henne af allt mitt hjerta för agan, ty det var ju genom den, som hon skulle få se sin dröm gå i fullbordan.
Redan då jag fyllt mitt fjerde år, satte min moder en abcbok i min hand och lockade mig genom tuppens flitiga värpande att snart lära mig bokstäfverna, så att min käre fader före sin död hade glädjen att höra sin späde son läsa alfabetet både fram- och baklänges.
När han låg på sitt yttersta, kallade han mig till sig gång på gång för att läsa mitt barnsliga abc och till slut lät han tuppen värpa sin gamla klocka till mig.
Då han nu märkte, att liemannen nalkades, lade han sin hand välsignande på mitt hufvud och hviskade profetiskt med döende röst:
»Du, Johannes – du – du skall bli ett ljus för menniskomen.
Läs dina böner för mig!»
Ja, då läste jag de böner, som mina fromma föräldrar hade lärt mig – jag hade nemligen kunnat både Fader vår och välsignelsen, alltsedan jag var två och ett halft år gammal.
Och under det jag läste, föll hans hand ifrån mitt hufvud, och han utandades sin sista suck.
Frid och välsignelse öfver honom, som var mitt lifs upphof!»
Min moder sörjde och gret bitterligen öfver min faders, menskligt att döma, alltför tidiga frånfälle.
Jag förstod då naturligtvis icke dödens stora genomgripande betydelse, men jag gret med, när jag såg min ömma moder gråta.
Så lade de honom emellertid i den svarta kistan, spikade på locket och förde honom till kyrkogården.
Äfven jag fick följa med, fastän jag var liten, och se, när de sänkte ned kistan i grafven.
Men min moder tröstade sig dock så småningom.
Min fader hade nemligen varit en trägen och trogen arbetare i alla sina dagar, och min moder hade äfven varit flitig i sina göromål.
Och som de båda redligen hjälpts åt att spara allt, hvad sparas kunde, så fans det också något i huset efter min faders frånfälle.
Vi hade trenne kor och sex får i ladugården, fullt bo inom hus och dessutom några tusen daler, som det på den tiden hette, utlånta i bygden.
Min moder måste nu se sig om efter en dräng.
Men hon ville ej hafva en ung, oförståndig slyngel, utan en äldre, erfaren man.
En sådan anmälde sig ock snart nog, nemligen inhysesmannen i Kranstorp, 60-årige f. d. drängen Lars Börjesson, gemenligen Stuten kallad.
Denne, som, genom en ända till girighet gränsande sparsamhet, af sina dränglöner lyckats hopskrapa ett par tusen riksdaler, hade omsider tröttnat på den stränga tjensten hos bönderna och hyrt sig in i Kranstorps kammare för att, såsom man på allmogespråket säger, »rå sig sjelf»; men då detta »friherrliga» lif i längden syntes honom allt för hårdt tära på hans kära kapital, så var han nu helt angelägen om platsen hos min moder, såsom det visade sig, äfven i förhoppning om att en vacker dag sjelf kunna blifva husbonde på Krontorpet.
Ty alltifrån första dagen af sin vistelse under vårt tak, sökte han oförtrutet öfvertyga min moder om, att de passade så väl för hvarandra och således borde »slå sina påsar ihop», som det heter på bygdemålet.
Derom ville dock min ömma moder alls icke höra talas, ty hon kom stadigt ihåg sin dröm och ville endast lefva för mig och min uppfostran.
Men alldenstund han var en ganska dugtig arbetare, så fördrog hon tålmodigt hans alltför stora enträgenhet.
Sedan han sålunda i tre hela år förgäfves hållit på med sitt frieri, så tröttnade han dock till slut på både frieriet och stället samt flyttade åter in som inhysesman i Kranstorps kammare.
Emot mig var han till en början sjelfva godheten, men sedermera blef han ganska elak, alldenstund han ju med rätta ansåg mig stå i vägen för sina giftermålsplaner; och en gång, då jag i min barnsliga enfald råkade att kalla honom Stuten, hvilket namn jag nyss förut hört främmande bruka, n. b. då han sjelf ej hörde det, så slog han mig hårdt med en större käpp och tillade hotande, att om han fick höra mig säga det ordet en gång till, så skulle han rakt slå mig ihjel.
Men jag vaktade mig naturligtvis för att oftare kalla honom Stuten.
Emellertid höll min moder mig till att flitigt nyttja boken.
Ständigt, medan hon spann, satt jag på en pall vid hennes fötter och sökte med min läsning öfverrösta rockens surrande.
Resultatet var också oerhördt.
Aldrig glömmer jag nemligen mitt första uppträdande på husförhöret med vår rote, hvilket hölls i Jutagård af då till pastoratet nykomne kyrkoherden Carl Johan Stålbom.
Jag var då ej större, än att jag satt i min moders knä, när jag blef framkallad att låta mig förhöras i mina stycken.
Och när kyrkoherden nu på sin fråga, huru långt jag kunde i katekesen, fick till svar: hela boken! d. v. s. hela erkebiskop Jac. Ax.
Lindbloms katekes med frågor och svar vid 7 (säger sju) års ålder, så häpnade han tydligen och såg en stund på mig med undrande och pröfvande ögon.
Slutligen ställde han till mig den sista frågan i långkatekesen:
»Kan du slutligen säga mig, huru en menniska bör i sin Christendoms öfning rätt använda dessa Fem Hufvudstycken?»
Ögonblickligen började jag med mitt långa svar:
»När en menniska af Tio Guds Bud och Lagen hafver lärt känna och ångra sina synder, så skall hon icke förtvifla, utan i anledning af Trons Artiklar och Evangelium taga sin tillflykt till Jesu Christi förtjenst, sig med tron den tillegna och försäkrad göra om syndernas förlåtelse.
Hon skall ock troget och dagligen bedja Gud om allt, det henne uti andelig och lekamlig måtto nödigt är, med den Bönen, som Christus sjelf henne lärt hafver, uti Fader vår; alltid ihågkommande sitt Döpelseförbund, deruti hon hafver afsagt synden och lofvat tjena Gud i helighet och rättfärdighet, och när hon finner sig detsamma öfverträdt och felat, så skall hon, för att finna upprättelse och upplifva sin förtröstan med minnet af Jesu välgerningar, gå till Skrift, göra der sin Syndabekännelse och söka Aflösning; samt sedan derpå värdigt begå Herrans Heliga Nattvard, till styrka för sin tro på Guds nåd, syndernas förlåtelse och evig salighet, hvilken Gud oss alla för Christi skull nådeligen förläne!»
Utan att stappla på en enda stafvelse läste jag upp det långa stycket; som ett rinnande vatten rann det utur min mun.
Församlingen satt der och lyssnade med stum bäfvan och beundran.
Och kyrkoherden Carl Johan Stålbom hade vid detta tillfälle säkerligen en förnimmelse af det ljus, som min moder sett i drömmen, ty han lade sin hand på mitt hufvud och sade, profeterande, att jag kunde blifva min församling till stor nytta och glädje.
O, det var ett af de herrligaste ögonblicken i mitt lif!
Det var början till min upphöjelse, ty jag hade funnit nåd inför den mägtige herden i församlingen och genom honom skulle jag också blifva i tillfälle att utbilda mig i den rigtning, ditåt mina rika anlag pekade.
Intill denna tid hade min moder med all omsorg hållit mig afskild från bygdens barn, på det att icke elaka bygossar skulle lära mig några odygder.
Äfven om min yttre menniska vårdade hon sig synnerligen.
Sålunda tillät hon mig aldrig en dag, att gå otvättad och okammad, ej heller att syssla med sådana simpla och smutsiga arbeten, som bygdens barn eljest få underkasta sig, såsom till ett par exempel att rengöra i ladugården, plocka potatis o. s. v.
Ej heller ville hon, att jag skulle egna mig åt det för gossar så vanliga herdekallet, utan lemnade i stället sin tribut till underhåll af vaktepojke för alla gårdens kreatur.
Sålunda kunde jag uppträda i hemmet så snygg som trots något herrskapsbarn och jag ansågs af alla och först och främst af min ömma moder som ett ovanligt älskvärdt och städadt barn.
Det enda ställe, der jag hittills fått skåda någon större menniskosamling, var i Glimminge kyrka, dit min moder tidigt medförde mig.
Du höga tempel på kullens sand!
Din spira pekar mot himlens land,
Din klocka manar med gälla ljud
Att dagligt tänka på Herran Gud.
Du skådar glädje1, du skådar sorg2,
Du starka Glimminge Zionsborg;
Till dig jag ställde min första färd3
Och dig jag gifver min sista gärd4.
Kyrkoorgelns brusande toner fyllde min barnasjäl med jubel och bäfvan, ja, med en försmak af de heliga härskarornas sång inför Lambsens tron.
Jag satt i fruntimmersbänken vid min moders sida och läste i psalmboken samt deltog i kyrkosången äfven jag med min späda röst.
Men sjelfva predikan gick naturligtvis öfver mitt outvecklade barnaförstånd, och jag kan ej neka till, att jag stundom inslumrade under densamma, något som väl äfven hände dem, som äldre och erfarnare voro än jag.
Nu vill jag skrifva om mina minnen ifrån de skolor, hvilka jag i min barndom besökte.
Då jag var i skolåldern, funnos i min hemtrakt hvarken några skolhus såsom numera, ej heller sådana lärarekrafter.
Folkundervisningen låg här ännu i sin linda.
Men tiden nalkades dock sin fullbordan för en bättre sakernas ordning, ty den store krigshjelten från Grossbeeren och Dennewitz, konung Carl XIV Johan, hade ju redan för årtionden sedan genom sin son, högstsalig konung Oscar I, sagt sitt »Varde ljus» i skolfrågan genom stadgan af den 18 juni 1842, enligt hvilken skall i Sverige inom hvarje socken finnas åtminstone en skola samt skolgången vara obligatorisk.
I min födelsesocken leddes emellertid undervisningen af en äldre, halt kvinna vid namn Beata Henriksdotter, till följe af sitt lyte vanligen Halta Beata kallad, hvilken knappast kunde annat än lära barnen att läsa innantill samt förhöra i katekesen och bibliska historien.
Att gifva några förklaringar öfver hvad som lästes, derpå hade hon säkerligen ej ens den aflägsnaste tanke.
Med skrifning och räkning var det rent erbarmligt bestäldt, deruti fingo barnen nästan helt och hållet hjelpa sig sjelfva.
Efter husförhöret i Jutagård sände mig min moder till Beata Henriksdotters skola, som under sin ambulering för någon tid stannat i vår rote och hölls i ett eländigt s. k.
»häbbar» (herberge) i Trulsagård, der höns och svin som oftast promenerade in i »skolsalen» genom den för luftvexling öppnade dörren och störde oss midt under sjelfva »lektionen», enär de blifvit vana vid att få komma och smaka på barnens medhafda matknyten och naturligtvis ej så noga kunde skilja mellan lektion och rast.
Jag besökte emellertid ej denna skola mer än tvenne dagar, ty dels voro bypojkarne elaka mot mig, afundsjuka som de voro öfver mina ojemförligt större kunskaper, dels var jag sjelf nog klok att inse, det jag här ingenting hade att lära, hvaruti också min ömma moder straxt instämde, då jag för henne framställde förhållandena.
Således kan jag ju knappast säga, att jag hos Beata Henriksdotter står i någon förbindelse för min skolbildning, utan nämner henne och hennes skola blott i förbigående, för fullständighetens skull.
Att hon ej förmådde upprätthålla den allra bästa disciplin, vill jag ock för tidsbildens skull omnämna.
Ty när den elakaste gossen, Sven Jönsson på Lyngen, under sjelfva bönen gifvit mig ett svårare nyp i benet, hvarvid jag skrek till och anmälde honom, så skulle hon naturligtvis efter bönens slut bestraffa fridstöraren.
Men då hon för det ändamålet fattade en större käpp, på hvilken hon under gåendet plägade stödja sig, så grep han, innan något slag hann att falla, i den andra ändan af käppen och började så svänga omkring med sin lärarinna samt fortsatte dermed, trots alla hennes hotelser, till dess hon helt uttröttad måste släppa käppen, hvarefter han sprang sin väg ut igenom den öppna dörren.
Det var en mycket elak gosse, denne Sven Jönsson på Lyngen, och sådan gossen är, sådan blir mannen.
Efter Beata Henriksdotter möter i min skolhistoria en lärare, som väl på det hela taget kunde vara af hennes kaliber, men som dock i mångt och mycket var henne vida öfverlägsen, framför allt i känslan af egen fullkomlighet och i originalitet.
Hans namn var Hans Persson och han tjenstgjorde sedan lång tid tillbaka såsom skollärare i grannförsamlingen Kröplinge.
Till denne vände sig nu min moder med en anhållan om, att jag skulle få begagna mig af hans undervisning, isynnerhet i räkning och skrifning, under den tid han höll skola i den intill vår egen rote gränsande södra roten af Kröplinge församling.
Och som hon varit nog klok att medföra en präktig kalfstek och ett helt tjog ägg såsom en första »handtryckning» till honom, så upptog han naturligtvis helt gunstigt hennes förfrågan och lofvade att gerna taga emot mig i sin skola, så framt endast prosten i Kröplinge dertill gaf sitt bifall.
Min moder visste äfven, huru hon bäst skulle kunna utverka sig detta, ity att hon skaffade sig ett rekommendationsbref ifrån vår egen kyrkoherde Carl Johan Stålbom till prosten Sven Molin i Kröplinge, hvarpå följde dennes vänliga medgifvande, att jag, så länge jag kunde finna fördel deraf, finge deltaga i undervisningen uti Kröplinge ambulatoriska skola.