Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beträffande den ränta, som en person måste utbetala för upplånta kapital, hvilken sjelf åtnjuter ränta för utlånta; synes afdrag ovillkorligen böra medgifvas.
I sådant hänseende, och för den händelse förslaget äfven i denna punkt skulle blifva återremitteradt, tar jag mig friheten att vid ärendets förnyade behandling hos Utsk:t fästa uppmärksamheten på den reservation, som jag afgifvit mot Komiténs betänkande, och hvilken finnes å pag. 166, samt innehåller: v
Vid den för in komst af kapital nu stadgade bevillningsafgifts beräkning och VI B. 7 98 Den 12 Maj e. in. utgörande, skall få afdragas, ej mindre de ränteutgifter, som den skattskyldige måste vidkännas, än de för honom vid samma kapitals förräntning uppkomna förluster och kostnader.”
Detta stadgande anser jag vara ett nödvändigt tillägg, och öfverlemnar jag till Utsk:t, huruvida det bör införas i den nu föredragna §:n, eller i den §, som handlar om undantagen.
Uti samma § bör äfven intagas ett stadgande, som bestämmer minimibeloppet för det kapital, hvilket är underkastadt beskattning.
Mörner liar uti sitt sednaste yttrande förordat bibehållandet af de minimiafgifter, som i långliga tider tillhört vår bevillningsstadga.
Dessa minimiafgifters afskaffande är dock en af de reformer i bevillnings-beskattningen, vid hvilka Komiterade fästat största vigt.
Det har nemligen visat sig, att bevillningsafgiften för näringsidkare med större förmögenhet och betydligare rörelse icke öfverstigit det stadgade lägsta beloppet eller den bestämda minimiafgiften, och således utgjort alldeles samma belopp, som det obemedlade handlande och handtverkare, hvilkas rörelse varit mycket inskränkt, och hvilka icke utan svårighet kunnat lifnära sig och familj, måst utgöra.
Öfverallt och under alla tider hafva dylika minimiafgifter medfört de största orättvisor.
Yid sista riksdagen förhöjdes minimiafgiften för städernas innevånare till dubbla beloppet af hvad dessa afgifter enligt dittills gällande bevillmsstadga utgjorde.
Minimiafgiften för en handtverkare i liufvudstaden är för närvarande 15 rdr.
Samma afgift fastställdes vid 1854 års riksdag till 5 rdr b:ko för de i l:sta klassens städer bosatte handtverkare, samt till dels 4, dels 2 rdr för enahanda näringsidkare i rikets öfrige städer.
Minimiafgifts-systemet har haft den ledsamma påföljden, att bevillningsnämnder ansett sig uppfylla sina åligganden, då de för hvar och en tillämpat den utsatta minimisiifran, utan att fästa något afseende vid det obestridliga förhållande, att den påförda afgiften varit alltför låg för den ene, men deremot alltför hög för den andre.
Det missnöje, som onekligen skulle uppkomma derigenom, att personer, med en inkomst, obetydligt öfverstigande 400 rdr, finge betala för (lenna inkomst bevillning efter samma beräkningsgrund som de, hvilka hafva 1000:tals rdrs inkomst, komme hufvudsakligen att undanrödjas, samt tillämpningen af bevillningsbeskattningen blifva både rättvisare och lättare, om det förslag bifölles, som jag inom Komitén framställde, men hvilket, såsom stridande mot den utrikes införda jemlikhetsprincipen, icke kunde tillvinna sig framgång inom Komitén, och inom Utsk:t blifvit förbisedt.
Detta förslag afsag fastställandet af en graderad skala för inkomst, understigande 1000 rdr.
Till stöd för samma förslag kan dock anföras, att det öfverensstämmer med hvad som hittills iakttagits i afseende å tjenstemännens lönebevillning.
Sagde å sid. 166—167 af Komiterades betänkande anförda förslag innehåller nemligen, att bevillning skall erläggas med 50 öre för hvarje 100 rdr, då den samman - Deli 12 Maj e. 111.
99 räknade behållna inkomsten uppgår till 400, men icke utgör 700 rdr, med 70 öre för hvarje 100 rdr, då inkomsten uppgår till 700, men icke utgör 1000 rdr, samt 1 rdr för hvarje 100, då inkomsten uppgår till eller öfverstiger 1000 rdr; och borde dessa beräkningsgrunder jemväl tillämpas vid bevilln:safgiftens bestämmande för inkomstbelopp, som öfverstiger jemna 100 rdr.
Om en dylik skala antoges, tror jag inga grundade klagomål öfver förhöjning i den förut påbjudna bevillningen skulle kunna anföras, hvartill deremot tjenstemän med smärre löner, i händelse TTtsk:ts framställning godkännes, icke komma att sakna anledning.
Det torde föröfrigt tillåtas mig tillägga några ord i anledning af Gr.
Hvarken Komitén eller Utsk:t har föreslagit såsom någon ovilkorlig skyldighet för näringsidkaren, att lemna annan uppgift, än angående beskaffenheten af den rörelse han idkar, och de biträden han dervid begagnar.
Således behöfver man, enligt förslaget, icke uppgifva den inkomst man har af sin rörelse, utan blott, »den eller den rörelsen idkas”, »så och så många arbetare begagnas”; och derefter eger Bevilln:skomitén att, med hänsigt till dessa uppgifter och andra bestyrkta eller kända förhållanden, lämpa den afgift, som den anser böra den ifrågavarande personen påföras.
Jag erinrar mig, att man ytterligare anmärkt, att antagandet af det uppgjorda bevillningsförslaget skulle medföra ett alltför vidlyftigt arbete, i förhållande till det dermed åsyftade ändamålet, eller uttaxeringen af en summa, som likväl möjligen icke komme att uppgå till större belopp för hela riket än 2,000,000 rdr.
Jag kan icke annat än erkänna befogenheten af denna anmärkning, och skulle ansett det för mig såsom ledamot af Bevillningskomitén hafva varit jemförelsevis vida mer tillfredsställande, om Komitén haft i updrag att i annan beskattningsväg uttaga det afgiftsbelopp, som genom nu ifrågavarande bevillning skall upbäras, och icke erhållit till sin upgift att föreslå nya grunder för allmänna bevillningens utgörande; men då man önskar och kanske måste bibehålla en sådan allmän bevillning, som den, hvilken under århundraden af Svenska folket utgjorts, så bör man väl ingalunda, äfven om det, isynnerhet första gången, kan blifva förenadt med betydligt besvär och jemförelsevis ansenliga kostnader att få samma grunder rätt bestämda och noggrannt tillämpade, rygga tillbaka för dessa svårigheter.
Det är från denna synpunkt
Komiterade utgått vid upgörande af sitt förslag; och jag är öfvertygad, att då en gång en sådan uppskattning, som Komitén föreslagit, skett för första året, skall det, hvad såväl landsbj^gden som de mindre städerna beträffar, sedermera blifva ganska lätt att för hvarje efterföljande år förnya och jemka eller förändra de påförda beskattningsbeloppen. loo Den 12 Maj e. m.
På grund af mina nu anförda åsigter och för den vigtiga frågans ytterligare bedömande, anser jag mig böra instämma uti de talares yrkanden, som begärt återremiss.
HrBildt, Didrik Gillis:
Den grundsats, som, så välKomiterade som TTtsk:t uttalat, eller att sjelfva grunden för beskattningens utgörande bör vara sjelfva inkomsten, som hvarje individ eger, är obestridligen riktig; men då man biträder riktigheten af denna grundsats’ tillämpning, bör man väl tillse, att man icke, för att få densamma genomförd, begår verkliga orättvisor.
Bland de orättvisor, som vid denna punkt kunna ifrågakomma, synes mig en, som lätt kan tänkas och ligger temligen nära för handen.
Det finnes knappast någon större affärsman, som, på samma gång han har fordringar, icke äfven eger skulder.
Den, som t. ex. har en betydlig jordegendom, men har den intecknad till högt belopp, han får, vid beskattning af sin jordegendom, densamma beskattad, lika som om den varit skuldfri.
Således beskattas äfven de i jordegendomen intecknade kapital.
Om ytterligare samme jordegare tillika är fordringsegare och han har nedlagt de uti egendomen intecknade penningar på aktieföretag m. m. dylikt, så kommer han att för samma kapital ännu en gång beskattas.
Att på detta^ sätt, allenast för att få en princip erkänd, ett kapital skall tvenne gånger beskattas, är en bestämd orättvisa.
Hr Stuart har härom yttrat sig samt påpekat ett yttrande, som förekommer i hans reservation och skall innebära en förklaring eller rättelse uti förberörde hänseende.
Por öfrigt synes mig äfven ganska vanskligt att bestämma egentliga inkomsten af kapital, så länge icke kapitalets rätt är erkänd i vårt land.
Så länge icke räntan är fri, synes mig oriktigt att låta kapitalet på detta sätt undergå en bestämd fix beskattning, ty en kapitalist, som endast åtnjuter 5 proc. af sina penningar, han skattar icke; men en annan kapitalist, som får 6 proc., den drabbas af en ganska dryg beskattning, enär han då, som vi känna, skattar 5 proc. å räntan.
Ett dylikt sätt att beskatta kapitalet kan icke vara grundadt på någon annan rätt än tyckets eller maktens och bör således borttagas.
Utsk:ts förslag synes mig visserligen här vara närmare det rätta, men det ligger i afseende på uttrycket ”kapital”, hvad dermed menas, så mycken tvetydighet, att det torde fordras, att, då en författning första gången utfärdas, den bör vara fullt tydlig.
I det fallet tror jag
Komiténs förslag vara något fullständigare och exaktare, ehuru äfven sistnämnde förslag icke synes mig fullt tydligt.
Det säges visserligen uti instruktionen för Taxeringskomité^ att ett kapital eller en inkomst icke får beskattas mera än en gång, men vi kunna lätt föreställa oss, hvilket trassel det måste blifva för en person att bevisa, att det är hans kapital, som är ute, äfvensom för Taxeringskomitén att pröfva, huruvida det är just detta kapital, som är uti annan egendom utlånt, eller som han upger vara användt uti ett fö - Den 12 Maj e. m. 101 retag.
Jag har icke kunnat underlåta att framkasta denna anmärkning och jag anser att, om man tager i betraktande jemväl de öfriga skäl, hvilka blifvit mot denna punkt anförda, desamma måtte till punktens återremitterande föranleda.
Af de flere talare, hvilka re dan yttrat sig öfver denna punkt, har dock ingen fästat sig vid en omständighet, hvilken jag anser förtjena särskild upmärksamhet.
För att vidhålla en princip har nemligen Utsk:t gått alltför långt, och dervid förgätit den rättvisa, man är skyldig en stor del af vår tjenstemanna-personal.
Hittills hafva alla lägre tjenstemän erlagt bevillning efter den graderade skala, som nu finnes i nu gällande bevillnings-förordning.
Det är denna graderada skala, som gifvit tjenstemannen en behöflig nedsättning i bevillningen, så att de, som haft löner af belopp till och med 1 800 Kdr, fått erlägga mindre afgift än 1 0/Q. på sätt de reservationer utvisa, hvilka finnas Betänk:t bifogade och blifvit afgifue af Hrr Fåhraeus, Lindeström och Schwartz, skulle deremot alla lägre löntagare, för den händelse TJtsk:ts förslag antages, komma att af bevillningen tryckas långt hårdare än hitintills.
Så t. ex. skulle de, som nu erlägga 3 rdr 50 öre för löneinkomst af 900 rdr, härefter betala 9 rdr, eller nära 3 gånger så mycket.
För min del önskar jag det undantag i den allmänna regeln af en procents bevillning för all inkomst, att den nuvarande graderade skalan må bibehållas för all löneinkomst till och med 1500 rdr.
Talaren afbröts här utaf H.
Hr Gr. och Landtmm med erinran, att den fråga, hvarom Hr Prytz sednast sig yttrat, först förekom vid pröfningen af 8 §.
Jag har nu endast velat fästa upmärksam heten häruppå, ty om äfven rätta tiden att i detta afseende framställa ett yrkande är då den 8:de § företages till behandling, så skulle undantag ej mera kunna ifrågasättas, för den händelse i °/0 nu bestämmes såsom en ovilkorligt gällande regel.
Det är således endast reservationsvis jag yttrat mig, instämmande uti Gr:ne Mörners och Lagerbjelkes yrkanden, att bifall till förevarande punkt icke måtte lägga något hinder i vägen för de undantag, hvilka vid den 8 § kunna anses vara af behofvet påkallade.
Här har egentligen nu endast 1 mom. af 6 § blifvit föredraget.
Detta moment lyder: ”För all inkomst, vare sig af kapital eller arbete, erlägges bevillning med 1 procent, beräknad å behållna inkomst-beloppet.
Det är således detta vi nu hafva att afhandla; men om man nu på samma gång vill diskutera åtskilliga 102 Den 12 Maj e. m. andra ämnen, som förekomma i efterföljande §, så blir tydligen deflaf följden, att man endast invecklar frågan och sedermera får svårt att decidera sig, huruvida man med Ja eller Nej skall besvara densamma.
Jag sjelf t. ex. är fullt bestämd, att, när vi komma till 8:de §, yrka på ändringar; och för den, som vill bibehålla minimi-afgiften eller önskar några andra undantag, är nämnde § 8 rätta stället, att derom göra hemställan, Der har man fullkomlig rätt reserverad att göra undantag.
På samma sätt, om jag nu skulle finna för godt bifalla 1 mom. af denna §, anser jag mig alldeles oförhindrad, att afslå de efterfölj.mommisamma §, med hvilka jag, för mindel, ingalunda finner mig tillfredsställd.
Det som nu egentligen här är fråga om, är, om man vill fastställa en lika skatt för kapital och arbete.
Ingen har ifrågasatt att vi skola slippa betala bevillning för vår verksamhet, för vårt arbete; men deremot hafva vi här hört förklaras, att det skulle vara orättvist att beskatta kapitalet.
Man har sagt, att den skatt, som för närvarande finnes, ar orättvis, samt att man icke kan eller bör beskatta kapitalet, så länge räntan är bunden.
Por att icke inlåta mig på andra ämnen än här egentligen är fråga om, vill jag endast, med anledning af nyssnämnde anmärkning, erinra, att kapitalet på många ställen beskattas och tillförene beskattats, innan man frigjort räntan.
Min tro är i öfrigt, att man icke kan komma derhän, att alldeles efterskänka kapital-beskattningen; utan i en eller (jpnan form måste denna beskattning finnas.
Prågan blir således, huruvida man är nöjd med det gamla sättet med bevillnings-afdrag, eller om man kan upfinna något annat, ännu bättre sätt.
Yi, Ivomitéens Ledamöter, hafva icke kunnat angifva något lämpligare förslag i denna rigtning, än det, som af oss blifvit för R,.
St:r framlagdt.
TTtsk:t har häruti gjort en modifikation, och ehuru jag icke anser mig kunna densamma till alla delar gilla, håller jag likväl före, att äfven detta förslag skulle vara ett steg på den rätta vägen, samt åtminstone är bättre än det närvarande.
Här förfäktar man nu den satsen, att kapitalet ej bör drabbas af någon särskild beskattning; men på andra ställen, der man är van vid inkomstskatten, drifver man en alldeles motsatt.
Der hör man egentligen klagan deröfver, att kapitalet beskattas för litet.
De hufvudsakligaste klagomål, som blifvit anförde mot den Engelska inkomsttaxan, hafva ock gått ut härpå.
I afseende å den sednare af Mr Peel införda, har anmärkts, att man endast beskattat inkomst af kapital lika med inkomst af arbete.
En komité nedsattes år 1851, för att undersöka verkningarne af inkomst-skatten samt möjligheten att förbättra densamma.
Uti denna komité, af hvars utlåtande jag här har 2:ne volumer, deltogo en del af Englands yppersta statsmän, den dåvarande skattkammarkansleren samt flera andra, hvilka äfven beklädt samma embete.
Ordföranden i denna komité var den gamle, hedervärde sparsamhets-ifraren Joseph Hume, Den Den 12 Maj e. m. 103 räknade bland sig sådana namn, som Ricardo, Baring, Romilly, Roebuck, Wilson, D’Israeli, Cobden m. fl.
Rå sätt jag förut nämnt, var den egentliga klagan, som då förspordes, att man icke nog kom åt kapitalet.
Komitén gick tillväga på sätt vanligt är i England, att man nemligen hörde en mängd både praktiska personer och vetenskapsmän.
På grund af dessa vittnesmål vill jag i korthet nämna de egentliga 3 hufvudsakligen skiljaktiga meningar, hvilka då gjorde sig gällande.
Den ena af föutnämnda 3:ne meningar, den mest radikala, var att all inkomst från hvad håll som helst, vare sig från kapital eller arbete, borde alldeles lika beskattas.
Den enda gräns, man dervid hade att iakttaga, skulle vara, om inkomsten vore så låg, att det icke lönte sig att upptaga skatten; men deremot, så snart detta lönade sig, borde man uptaga deu.
De förnämsta representanterna för denna opinion var den särdeles namnkunnige Charles Babbage och H. Warburton.
Detta var den yttersta tanken å ena sidan.
Den andra ytterligheten var den åsigt, som ansåg att inkomst-beskattning egentligen icke borde finnas, utan att kapitalet borde vara det enda, som skulle beskattas.
Arbetet äter beskattades endast på det sätt, att man evalverade det till ett slags kapital.
Den således, som icke hade något annat kapital än sitt arbete, hans arbetsförmåga upskattades till, om jag så får säga, ett kapital-värde.
Representanterna för denna opinion voro de så kallade Actuarierna.
Det är en aktad klass i England, som sysselsätter sig med att uträkna premier på assuraneer.
De framlade ett förslag, som var mycket ingeniöst.
Det tillvann sig ganska stora sympathier hos Underhusets komiterade.
Likväl måste de medgifva, att verkställigheten skulle möta betydliga hinder.
Den 3:dje och medlande opinionen och som närmast ansluter sig till hvad som i England för närvarande praktiseras, var den, som representerades af Englands, kanske Europas förnämsta statsekonom John Stuart Mill.
Han uttalade den åsigt, att grunden för beskattning skall vara den behållna inkomsten.
Derifrån skall dock alltid afdragas så mycket, som erfordras för en familjs nödvändiga lefnadskostnad.
Dessutom skall en ytterligare modifikation grundas derå, att hvar och en fattig man, som icke har något samladt kapital, utan endast lefver på hvad han forsenar för dagen, alltid bör afsätta något för den kommandetiden och ålderdomen.
Det är naturligtvis icke så lätt att säga, huru stort detta belopp skäligen bör vara.
Det blir en arbiträr siffra.
Mill ville för all beskattning å arbete fritaga en fjerdedel eller möjligen en tredjedel.
Då det är dessa 3 opinioner, hvilka, vid bestämmande af kapitalskatt, egentligen gjort sig gällande, har komitén haft att mellan dem välja.
Komiterade, som icke kunde känna R.
St:rs åsigter i denna fråga, ansågo som en skyldighet att upställa förslaget så, att det skulle innefatta en möjlighet för R.
St:r, att, om de ville, göra skillnad mellan skatt å kapital och 104 Den 12 Maj e. ro. arbete, samt att K.
St:r sålunda skulle erhålla, om jag så får uttrycka mig, ett skelett att ifylla.
TJtskit åter har väsendtligen frångått detta förfaringssätt, då det här sammanfattat inkomst af kapital och arbete samt sammanlagt dem.
Härigenom har oek TTtsk:t kommit till en mycket hårdare beskattning än den, som vi ansett oss böra föreslå.
Komitén har undvikit all kapitalbeskattning å belopp, som understigit 200 rdr, enär Komiterade icke velat lägga hinder i vägen för kapitalsamlingar i smått.
Ehuru jag således önskat, att man icke skulle sammanblanda frågan om kapital och arbete, så anser jag dock, att man, vid nuvarande förhållanden, bör bestämma sig för att taga 1 proc. af behållna inkomsten, kapital eller annat, till allmän regel.
Uti öfverensstämmelse härmed, hemställer jag till de Hrr, sorn yrkat på återremiss och dervid afsett förhållanden, som först längre fram förekomma, huruvida de icke skulle vilja, för den händelse öppen rätt dem lemnäs att framdeles återkomma till detta ämne, för närvarande förena sig om att bifalla det nu föredragna Usta momentet.
Jag skulle icke hafva tagit mig friheten att nu åter begära ordet, om icke en föregående talares yttrande dertill uppkallat mig.
Då man nemligen här yttrat, att det icke vore nödigt för idkare af rörelse att uppgifva annat än att han drifver ”den eller den rörelsen» torde jag få hänvisa till pag. 14 af Utsk;s förslag till Bevillnings-stadga, der det heter: att hvar och en som, enligt denna stadgas 2 Art., bör erlägga bevillning för inkomst af rörelse, näring eller yrke, skall lemna upgift å antalet af de vid hvarje verk och inrättning eller annan rörelse och näring eller yrke begagnade biträden och ständiga arbetare samt deras löneförmåner, äfvensom antalet dagsverken, utförda af tillfälliga arbetare, utan ock å beloppet och värdet af de varor, som vid bruk, fabrik eller annan inrättning och rörelse blifvit under sednast förlidna år tillverkade eller förädlade, så vida sådant af förda räkenskaper ådagalades, m. m.
Detta torde bäst bevisa, att enhvar,. som kan hänföras till den ifrågavarande kategorien, är skyldig att lemna en ej obetydlig mängd upplysningar.
Jag har fästat mig vid denna omständighet, för att visa, till hvilka trakasserier det kan leda, om föreskriften, rörande upgifter ang:de hvarje individ, kommer att i sin helhet och med den af Utsk:t antagna utsträckning tillämpas; och har jag i mitt föregående anförande andragit åtskilliga exempel härpå.
Att kapitalet kommer att beskattas, har jag, för min del, ingenting mot; blott man dervid har i minnet den gamla regeln: ”De minimis non curat prastor.”
Må man endast inskränka sig till att söka beskatta kapitaler af den betydenhet, att de kunna förtjena detta namn.
Ilen 12 Maj e. m. 105
Vill man åter söka att till beskattning framleta sådana hos den enskilde befintliga obetydliga belopp, att tilläfventyrs äfven den minsta sparpenning skall kunna komma i fråga att drabbas af beskattning, så kommer man ovillkorligen att, så vidt jag kan fatta, kasta sig in uti oberäkneliga svårigheter.
Den fråga, som. nu utgör föremål för våra öfverläggningar, är ganska enkel och lyder som följer: ”Lör all inkomst, vare sig af kapital eller arbete, erlägges ”bevillning med 1 proc., beräknad å behållna inkomstbeloppet.”
Detta oaktadt, har diskussionen vändt sig kring mycket annat.
— Man har här talat om minimiafgifterna.
Dessa skola dock förekomma vid § 8, der det afhandlas, hvilka inkomster skola befrias från bevillning, samt huru man, vid sådana smärre inkomster, skall gå tillväga.
Till yttermera visso har jag dock äfven tagit mig friheten anhålla, att ett bestämdt vilkor skulle i propositionen intagas, rörande förbehållen öppen rättighet att vid förutnämnde § 8 uti denna sak tatta beslut.
— Vidare har här ordats om den mängd uppgifter, man skulle blifva tvungen infordra.
Denna fråga förekommer i 27 §.
Det torde vid denna §:s föredragning vara tillfället att afhandla denna fråga.
— Ytterligare har man talat om, att beskattningen af kapital och arbete måtte få särskiljas, och icke uti en § sammanföras.
Denna fråga hör till 8 §, der det heter: ”Bevillning för inkomst af kapital eller ”arbete eger icke rum, när alla de utaf kapital eller arbete ”uppkomna årsinkomster, sammanräknade” etc.
Jag anhåller, att den frågan måtte på det stället afgöras.
— Man har ock talat om, att, ifall man beskattar kapitalet, skulle det blifva derå en dubbel beskattning, först å kapitalisten och sedermera å låntagaren vid beskattningen af dennes rörelse.
Denna fråga hör dels till fastighetsbevillningen, hvilken redan är återremitterad, dels till 7 § 1 mom. litt. a, hvilket undantages från beskattning, enligt ordalagen, ”ränta å det för rörelses bedrifvande uplånade kapital.”
Jag anhåller alltså att denna fråga der måtte afhandlas.
Då således alla dessa frågor antingen redan utgjort föremål för R. o. Ad:s pröfning eller ock framdeles komma att blifva det, så anhåller jag vördsamt, att man måtte få återgå till hvad som nu är föredraget eller huruvida Utsk:ts förevarande förslag uti 6 § 2 mom. skall bifallas eller icke, om 1 proc. bevillning skall erläggas eller ej.
I detta afseende har jag icke hört några anmärkningar framställas.
Jag fortfar i min vördsamma anhållan om bifall till hvad nu är föredraget.
Då här är före slaget att beskatta kapitalet, så vill jag upgifva de skäl, på grund af hvilka jag icke kan ett sådant beslut biträda.
Jag s 106
Den 12 Ma] e. m. anser nemligen, att det är orättvist, att direkte beskatta kapitalet.
Såsom exempel uppå, huru orättvis en sådan lag i sin tillämpning skulle blifva, får jag anföra följande:
Tvenne per soner ega tillsammans en egendom, värd en summa penningar.
De finna sig likväl icke uti att längre vara i bolag.
Den ene utfärdar då till den andre en förbindelse, motsvarande hälften af egendomens värde.
Medan de egde egendomen tillsamman, erlades derför en viss summa i bevillning.
Sedan de skiljt sig åt, betalar den, som behåller egendomen, fortfarande lika stor bevillning, som förut.
Den åter, som fått skuldförbindelsen af den andre, får äfven betala bevillning för sin fordran, likasom för ett kapital.
Denna fordran är dock icke egentligen ett kapital, utan en slags öfverenskommelse, båda dessa personer emellan.
Uti angifna fall kommer man således att beskatta kapitalet tvenne gånger.
Här är dock att märka, att ifrågav:de kapital kan ännu en gång blifva beskattadt, om så händer, att t. ex. sistnämnde person skänker en del af detta s. k. kapital till något af sina barn.