Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får derföre nu tillkännagifva dess tillvarelse under inseende af Friherre Fredrik Boije, som ganska väl arrangerat den.
Kostnaden för denna Klubb är ej betydlig; och jag tillstyrker derföre, att den icke må blifva indragen, .lag tror en återremiss af Betänkandet i denna del ej kunna hos Slatsölskottet verka någon annan öfvertygelse, än den, sorn redan är i Betänkandet uttryckt om Klubbens fortfarande.
Den är, såsom jag sagt, en agrement för dem af Ridderskapels och Adelns Ledamöter, sorn bo långt från Riddarhuset, Herr von Hartmansdorff, August:
Om den ifrågavarande
Klubben är så obetydligt besökt, att en Ledamot bär behöft för Ståndet omtala, alt den finnes; så tyckes han vilja af sig sjelf dö ut.
Jag inser då ej något skäl att bibehålla den vid lif, med kostnad för Staten; ty den Klubb, som af Den 3 Februari i e. m.
Riksdagskostnads-medlen skall underhållas, bör väl vara sådan, att mängden af Ståndet, och icke blott en eller två personer om dagen begagna den.
Jag instämmer derföre med Friherre Anckarswärd i den önskan, att ifrågavarande Klubb måtte afskaffas, helst vi dessutom hafva qvar LandtMarskalksKlubben i de tjenligaste rum.
I anledning af hvad sålunda blifvit emot StatsUtskottets ifrågavarande Betänkande anmärkt, och i följd af derom utaf Herr Grefven och Ordföranden framställd proposition, fann Ridderskapet och Adeln för godt, att detta Betänkande till Utskottet återförvisa.
Herr Grej ven och Ordföranden anmodade Ridderskapets och Adelns Herrar Electorer, att innan nästa Plenum sammanträda, för att välja en Ledamot i RiddarhusUtskotlet efter Grefve Snoilsky, Nils, hvilken på sätt förut blifvit inför Ridderskapet och Adeln tillkännagifva, afsagt sig det honom uppdragna förtroende att vara Ledamot derstädes.
Å nyo föredrogs StatsUtskottets den 19 nästlidne Januarii under N:o 42 afgifne, och den 21 i samma månad på bordet lagde, Betänkande, rörande indragning af all mathållning på Statens bekostnad vid den så kallade LandtMarskalksKlubben, samt om Den 3 F e b r u a r i i c. in. 153 förminskning i Statens utgifter för KlubbInrättningarne.
Friherre Anckarswärd , Carl Henrik:
Det är utom all tvifvel, att våra Riksdagskostnader behöfva minskas, så mycket möjligt är.
De framställa så stora orimligheter, att hvarje förslag till inskränkning deri borde med välbehag emottagas.
Så synes ©tvifvelaktigt kostnaden för mathållningen vid de så kallade LandtMarskalksSoireerne, hvilken vid sistlidne Riksdag uppgick till öfver 17,000 R:dr B:co, böra indragas.
Jag inser ej, hvilken fördel vi hafva af denna mathållning.
Då Kongl. Maj:t varit så Nådig och upplåtit rummen till vårt begagnande, och vi således hafva den lämpligaste loka], tyckes mig delta vara nog.
Hvad angår Utskottets slutsats, att kostnaden för LandtMarskalksSoireerne endast motsvarar den representationskostnad, som skulle äga rum, om icke LandtMarskalken afsagt sig allt Statsbidrag till densamma; så hade det varit rättare, om Utskottet, i stället, från delta ly^ckliga förhållande af förening mellan personlig skicklighet och oberoende förmögenhet hos nuvarande LandtMarskalken, hemtat anledning att nu stadga den representationskostnad, som framdeles må kunna tilläggas en LandlMarskalk.
Jag tror de tillfällen ej blifva många, då Kongl. Maj:t kan göra ett dylikt val af LandlMarskalk; och det kunde blifva ganska obehagligt för 154 Den 3 Februarii e. m. den, som en annan gång skulle emottaga stafven under vilkor att Soireerne då först indrogos, alt kostnaden behöfde anvisas lill bestridande af de för en LandlMarskelk nödige representationskostnader.
Ridderskapet och Adeln torde derföre finna skäl att förena sig med mig om återremiss af ifrågavarande Betänkande, för att få kostnaden för denna mathållning afskallad.
Våra Riksdagskostnader förete ganska besynnerliga förhållanden, Yi kunna ej anslå mera än 3ooo R:dr årligen lill det Kongl. Bibliotheket; men vårt ProtocollsBibliothek kostar nära 60,000
R:dr för hvarje Riksdag.
Tio å elfva tusende Riksdaler om året kostar således den dyrhara Samlingen.
Man bör derföre bespara, der man kan; och jag finner ej något hinder i vägen för att taga bort Soupeerne på LandtMarskalksKlubben.
Jag vill ej ingå i granskning af förhållandet i afseende på Riksdagskostnaderne för de andre Stånden; men det vore ett värdigt exempel af sjelfförsakelse, om Ridderskapet och Adeln, som ensamt vidkännes kostnaden att uppehålla sig vid Riksdagarne, äfven vidtog beslut till indragning af sådane Riksdagskostnader, som ej äro nödvändige.
På desse grunder anhåller jag om återremiss af Betänkandet.
Herr Tham} Wolrath:
När motionen gjordes om indragning af mathållningen å LandtMarskalksKlubben, log jag mig frihe - Den 3 F e b r u a r i i e. ro. i55 ten motsäga densamma, af det skäl, att jag trodde denna mathållning vara nödvändig, för att sammanhålla sällskapet, som eljest skulle skingras, då det tvingades att från Klubben .gå bort till Värdshus.
Såvida man vill bibehålla desse ganska nyttiga LandtMarskalksSoireer, och man ej önskar deras upphörande, så bör äfven mathållningen derstädes fortfara.
Ett annat af mig anfördt skäl härtill var äfven, att LandtMarskalkslvlubben icke kan anses uteslutande tillhöra Ridderskapet och Adeln enskildt, sedan Ståndet beslutit anmoda Herr Grefven och LandlMarskalken att inbjuda de öfrige Standell till besök å denna Klubb; hvilket äfven skett och numera är ett hinder för Ridderskapet och Adeln att besluta mathållningens upphörande.
Till desse skäl får jag nu ytterligare åberopa det af StatsTJtskottet anförda.
Då de andre Ståndens Talmän af Staten erhålla representationspenningar, men LandlMarskalken icke; och de öfrige SlåndsKlubbarne medföra ganska stora kostnader; synes det icke vara obilligt, att i stället mathållningen å LandtMarskalksKlubben fortfar; helst man genom indragning deraf skulle risquera ätt få Klubben förstörd.
Jag är ej emot återremiss af Betänkandet, men anhåller, att om en sådan kommer att äga rum , dessa mine anmärkningar måtte få åtfölja densamma.
Grefve von Schwerin.
Fogis* laus:
Den anmärkning Friherre Anckar - j56 Den 3 Februarii e. m. swärd gjort vid det skäl StatsUtskoltet anfört för Soupeernes bibehållande på LandtMarskalksKlubben, kan jag ej annat än gilla.
Det anmärkta förhållandet har i Utskottet undfallit min uppmärksamhet.
Jag tillstyrker derföre återremiss af Betänkandet.
Jag tror väl icke att Utskottet i sådant fall skall mycket ventilera om saken, likaså litet som förra gången; men när saken efter återremiss kommer till Ståndet tillbaka, är allt hinder undanröjdt för Ståndet alt efter eget godtfinnande besluta derom.
Friherre sfnckarswärcl:
Jag kan ej antaga det af Herr Tham anförda skäl för Soupeernes fortfarande å LandlMarskalksKlubben, att nemligen de öfrige StåndsKlubbarne skulle kosta mer, änLandtMarskalksKlubben, om dessa Soupeer afskaffades.
Jag tror, att täflan mellan Stånden bör äga rum, icke i att öka, utan i att, så mycket som möjligt, minska Statsutgifterne.
Det är på denna grund jag anser Soupeerne böra upphöra; och jag yrkar återremiss af Betänkandet, emedan, såsom Grefve von Schwerin erinrat, Ståndet, sedan återremissen blifvit af Utskottet besvarad, har full frihet att besluta dessa Soupeers bibehållande eller afskaffande.
Uppå derefter af Herr Grefven och Ordföranden gjord proposition, beslöt Rid - Den 3 Februarii e. rn. derskapet och Adeln, att, 1 anledning af de vid StatsUtskottets ifrågavarande Betänkande framställde anmärkningar, återremittera detsamma till Utskottet.
Företogs till pröfning LagUtskottets den 3i sistlidne December under N:o 4 afgifne, samt den 21 sistlidne Januarii på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt Motion om stiftande af en lag, hvarigenom må förekommas, att Gäldenär, medelst digtade köpe-afhandlingar, undanhåller sine Borgenärer de tillgångar han kan äga till betalning af sin skuld.
Grefve Spenss Carl Gustafs uppläste följande: 7 Cap. 3 §.
UtsökningsBalkens nuvarande redaction lyder: ”Nu tvistas om thet, som undantagas ”bör; förvise thå Konungens Befallningshafvande saken till
Domaren, ther skjäl till ”jäf äro, och sätte imedlertid thet gods i ”qvarstad.
Samma lag vare, ther borgenä”rer söka företräde hvar för annan.” LagCommitte'ens och Utskottets förslag särskilja, utom det sista fallet, då borgenärer sinsemellan tvista, hvilket bägge redactionerna upptaga, 4 händelser, för hvilka olika stadganden skulle erfordras, nemligen: - 158 Den 3 Fe b r 11 a r i i e. ni. 1:0
När 3:dje man söl<er tillegna sig gods, sorn gäldenär medgifver må utmätas för borgenärs räkning.
Då stadgas, att denna 3:dje man skall stämma, inför Domstol uppgifva bevis, samt hos utmätningsmannen sätta borgen för kostnad och skada.
Vidare stadgas för denna stämning en prescriptionstid. 2:0
När gäldenär sjelf uppger 3:dje man , sorn godsegare, då ålägges borgenären alt underrätta denna egare, och han stämme sedan inom samma prescriptionstid. 3:o
När gäldenär finnes hafva Svekligen uppgifvit, då bestämmes skadeersättning och böter. 4:o
När borgenär sjelfmant vill stämma, då säges, att han har rätt dertill.
Att när 3:dje man, emot gäldenärens bestridande, eller utan alt gäldenären förut uppgifvit förhållandet, anmäler sig som egare till gods, som utmätas skulle, det då är denna 3:dje man, som skall stämma, bevisa och sätta borgen för kostnad och skada —- det är då dispectabelt, och synes mig redan hafva blifvit en följd af det förra lagstadgandet från 1734 Men i det andra fallet, då den uppgifna godsegarens påstående af gäldenären erkännes, synes mig orätt, att godsegaren skall vara skyldig att stämmar jag lyckor det vara alldeles nog, om, enligt det första af.Lagutskottet anförda Den 3 Fe Linar ii e. ra. motiv, man ålägger honom äfven i detta fall bevisningssk.yldighet.
Jag tror, att om å ena sidan mångå afhandling'»!’ om lösören, hvilka ej genast afhämtas, uppgöras till borgenärers förfång, så uppgöras likväl mångå flera, och fastän kanske ofta om mindre summor, dock för vårt land alldeles oumbärliga afhandling»!’, bona fide.
En del af dessa uppgöras mundtligen, en del, eburu skriftligen, så utan kännedom af juridikens conventionella former, att de ej sedan kunna, med mer än moralisk öfvertygelse för domaren, inför domstol bevisas.
Men de flesta af dem uppgöras ifrån början i bref, det vill säga, genom ett document, hvarvid visserligen kan fästas tvifvel, då, såsom här, Lagen har Öppnat tillfälle dertill.
Dock detta tillfälle är icke blott öppnadt; Lagstiftaren har, i den stund han borttog Konungens Befallningshafvandes förra pröfningsrätt, huruvida skäl funnos till den af gäldenären gjorda uppgiften, uttryckligen sjelf drifvit alla dessa frågor till Domstol, och man kan således icke ens kalla borgenären chicaneur, om den alldra orimligaste process häraf uppslår.
Jag öfverlemnar till LagUtskottets upplysta Ledamöter att närmare bedöma det, och vill gerna sjelf tro, att jag bedrager mig, eftersom det förefaller mig omöjligt, 160
Den 3 Februarii e. in. att sådant kan vara föreslagit; men huru jag ser följderna af LagUtskottets redaction, det anhåller jag att för sakens skull få upp» lysa med ett exempel.
Låt en Bruksegare hafva köpt sitt spannmålsförråd i sädesorten, till afhämtning på vinterföre; låt en köpman hafva upplagt till afhämtande på sista höstvatten (det måtte väl ej nekas, att i möjligheten af sådana contracter bör Lagen ej göra någon inskränkning.
De äro tvertom för alla länder, och i synnerhet för Sverige, oumbärliga, eftersom vår inre handel icke möjligtvis kan ställas helt och hållen på prompt afhämtning).
När nu ett sådant contract uppgöres, måste köparen lita på sin medcontrahents ärlighet.
Enligt LagUtskottets redaction behöfde han tillika lita på dess förmögenhet, och derpå att ingen utmätning blir, innan varan afhämtas.
Inträffar en sådan, så kan den ärligaste gäldenär icke göra annat, men också ej göra mer, än uppgifva förhållandet; då skall borgenären underrätta egaren, och han skall stämma inom 3 månader.
Men innan tinget blir, kan höstvattnet vara fruset, vinterföret borta.
Månne icke häraf obotlig skada kan beredas för den som sedermera obestridligen bevises vara rätter egare?
Ja i mångfaldigt större skada än den LagUtskottet i första mom. ålagt den, som mot gäldenärens uppgift påstår sig vara godsegare, i fall han brister i bevis?
Hos hvem skall Den 3 Februarii e. m. skall då i delta fall godsägaren söka sitt igen?
Hos gäldenären, som redligen uppgifvit förhållandet?
Hos utmätningsmannen, som inprotocollerat det, men som numera ej får pröfva det?
Ilos borgenären, som fullgjort allt hvad Lagen ålägger honom, då han underrättat den uppgifna ägaren?
Jag ser icke ens, huru han skall få kostnadsersättning, i synnerhet då han sjelf är kärande.
Jag torde icke mer behöfva utveckla orsakerne, hvarföre jag yrkar återremiss.
Jag bör tro, att 7 Cap. 3 §.
UtsökningsBalken behöfver ändras, men å den närvarande redactionen af ändrad §., kan jag ej, innan nöjaktig upplysning är vunnen, yrka annat än afslag.
Det är möjligt, att någon annan §. i vår Lag innefattar correctiv emot den fara, hvaraf jag sökt visa möjligheten, och blifver detta bevist, så torde jag få hoppas ursäkt för min okunnighet, såsom den der aldrig varit hemma i Juridikens irrgångar.
Utan det minsta anspråk på fullkomlighet, föreslår jag till LagUtskottets behjertande tvenne alternativer af det andra momentets redaction, antingen: ”An”mäler vid utmätningstillfället gäldenären ”att godset hörer annan till, och sätter bor"genären hos utmätningsmannen tillräcklig ’ borgen för all den kostnad och skada_, som ”möjligen genom qvarstaden kan tillskyn11 11. 11 Den 3 Fe b rua ri i e. 111. ”tias den rätta ägar en} varde da ock godiset med qvarstad belagdt: borgenären un”derrätte sedan den uppgifne ägaren, och ”stämme lian &c.” — eller ock, med bibehållande af de bär ofvan understrukna ord i stället för det sista stadgandet, och efter orden ”med qvarstad belagdt,” följande: "borgenären stämme sedan, inom samma tid "som nyss stadgades j den uppgifna ägaren "med påstående om bevisningsskyldighet , "hvilken han ej må undandraga sigj utan "att vara sin talan qvitt
Det sista förslaget af dessa tycker jag Vara bäst, eftersom det måste vara Lagprincip att inrätta eti motsatt rättegångsordning för tvenne alldeles motsatta händelser, och en sådan motsättning uppstår bär, derigenom att gäldenären i det ena fallet bestrider, i det andra medgifver påståendet om tredje mannens godsägande.
Men att något correctiv sättes också emot godsägarens förluster, är hvad jag ännu en gång vågar recommendera; då man i och för åsigten af concourser, ocb möjliga svek, hvilken åsigt en lång tid tycks hafva varit rådande i alla juridiska frågor, anser sig böra ålägga den påstådda godsägaren bevisningsskyldigheten, tror jag det vara Lagstiftarens skyldighet, att å den andra sidan ålägga borgenären en med ansvar förenad pröfning, huruvida det gjorda anspråket på godset är i hans tanka klart, eller förmo - Den 3 Februarii e. m. i63 (las vara svekligt.
— I följd af hvad jag sålunda haft äran yttra, anhåller jag emi återremiss af ifrågavarande Betänkande.
Friherre Ehrenborghj Casper Willielm:
Jag tilltror mig visserligen ej att kunna nied tillräcklig sakkännedom nu besvara Herr Grefve Spens’s temmeligen vidlyftiga anmärkningar emot LagUtskottets ifrågavarande Betänkande; men jag hör förklara, att, så vidt jag fattat Herr Grefvens anmärkningar, hafva de fleste åtminstone redan blifvit tagna under pröfning inom Utskottet; och jag ber att få fästa Herr Grefvens uppmärksamhet på, om möjligen ett sådant förslag, som det Herr Grefven framställt, skulle kunna stå tillsammans med den bevisningsskyldighet, hvilken, enligt en riktig lagprincip, åligger den, sorn uppgifver sig vara ägare till en i annan persons värjo befintlig sak.
Icke kan i sådant fall stämningsskyldigheten åligga den, som begär utmätning, hans bevisning skulle i sådant fall bli negativ emot den som uppges vara ägare till den vara, hvarom tvisten uppstår; denna vara presuponeras alltid vara dens, i hvars ägo den finnes, intilldess den genom tradition kommit i en annans; och så länge ett sådant öfverlemnande ej inträffat, supponeras varan tillhöra den, i hvars värjo lion finnes, intilldess motsatsen blifvit bevist.
Det är en sådan bevisningsskyldighet, ii H. .64 Den 3 Febr tiar i i e. ra. som hittills varit i vår
Lag ofullkomligt uttryckt, och som
Lagutskottet sökt bestämma i dess nu afgifne förslag, hvilket hufvudsakligen är hemtadt ur LagCommitteens project till ny CivilLag.
Jag bestrider ingalunda återremiss af Betänkandet, om Ridderskapet och Adeln anser en sådan nödig; men jag har redan haft äran nämna, att de deremot nu anmärkte omständigheter äro förut af Utskottet tagne i betraktande, och att jag sålunda befarar att något egentligt ändamål ej vinnes med återremissen.
Grefve Spens:
Jag vill blott yttra några ord i anledning af hvad Friherre Ehrenborgh nyss anfört, och jag förnyar dervid min anhållan om ursäkt för det jag, som ej är Jurist, vågar tala i delta juridiska ämne.
Jag förnyar denna anhållan hos Ridderskapet och Adeln; jag förnyar den hos Friherre Ehrenborgh.
Jag talar blott för saken.
Enligt det förslag jag haft äran framställa, var det ej bevisningsskyldigheten för 3:dje man, hvilken påslås vara ägare till godset, som jag ville bestrida och hvarom jag tänkte olika med Lagutskottet.
Jag ville blott, att saken icke må i annat fall dragas under
Domstols pröfning, än då borgenär ställt tillräcklig borgen för gäldande af den skada, som tillskyndas ägaren af godset derigenom, alt detsamma belägges Den 3 Febi uarii e. lii.
165 med qvarstad intilldess målet af Domstolen blifver pröfvadt.
Det är detta vilkor jag trott mig sakna i LagUtskottets förslag.
Finnes det der, eller på annat ställe i vår Lag, så har jag misstagit mig, och anmärkningen må då förfalla.
Det är egenteligen icke i det fall Friherre Ehrenborgh omnämnt, nemligen då någon påstår gods vara sitt, som LagUtskottets förslag ålägger denna person stämnings- och bevisningsskyldigheten.
Det är för den händelse att, vid utmätningstillfället, gäldenären anmäler godset höra annan till, som i förslaget stadgas, att detta gods skall med qvarstad beläggas samt borgenären härom underrätta den uppgifne ägaren; ”och stämmo han,” heter det, nemligen icke borgenären, utan den uppgifne ägaren ; hvilket jag, såsom felaktigt, anmärkt.
Jag får fästa uppmärksamheten på det besynnerliga förhållande, som härigenom skulle inträffa, att nemligen, ehvad slut målet än fick, godsägaren skulle alltid förlora rättegångskostnaden, samt ersättning för den förlust qvarstaden kunnat medföra; ty då både gäldenären och borgenären rätteligen förfarit enligt Lagen, finner jag ej, alt någondera kan åläggas ersätta godsägarens rättegångsutgifter; men en sådan rättegångsmethod är ej lämplig.
Jag anser de nu gällande föreskrifter vara utan någon ändring deri 166 Deri 3 Fe bni a lii e. m. fullkomligt tillräcklige.
Enligt desamma är nu förhållandet sådant, att om gäldenär vid tillfälle af utmätning uppgifver, att hos honom befintligt gods är annan person tillhörigt, men borgenären sätter sådant i tvifvelsmål; så begär lian qvarstad å godset hos Kongl. Majrts Befallningshafvande, som då, i fall skäl dertill är, beviljar qvarstaden och ålägger Borgenären att instämma den uppgifne ägaren till nästa Ting, samt ställa borgen för kostnad och skada.
Men att ålägga den uppgifne ägaren till godset, att stämma, skulle, såsom jag förut anmärkt, föranleda ett besynnerligt förhållande med ersättningen för rättegångskostnaden och åbragt skada.
Om deremot i Utskottets förslag borgenären vore ålagd alt om gäldenärens uppgift underrätta den af gäidenären uppgifne godsägaren, samt stämma honom, om borgenären funne sig dertill befogad; så vare borgenären ansvarig för rättegångskostnaden och skadeersättning, i fall lian tappade saken.
Jag anhåller om återremiss af Betänkandet, och jag hoppas att få rättelse i den anmärkta omständigheten, utan afseende på hvad LagCommitteens förslag innehåller derom.
Ehrenborgh:
Jag bekänner, att jag icke fullkomligt fattade innehållet af Grefve Spens’s skriftliga anförande; och jag får till Grefven hemställa) huruvida jag nu rätt inhämtat meningen af hans anmärk - Don 3 Februa rii e. m 167 ning emot Betänkandet, dä jag tror Grefven hafva hegart ett lagstadgande, som lemnade godsägaren säkerhet, att ej förlora något genom långvarig rättegång och qvarstad.
Dervid får jag fästa Grefvens uppmärksamhet på, att i vår Lag finnes i allmänhet icke gifven någon annan säkerhet i detta afseende, än just qvarstaden.
Ilvad åter angår Friherre Cederströms anmärkning, så får jag erinra, alt LagUtskottets förslag innefattar endast ett förtydligande af vår nu gällande
Lag i detta fall.
Den säger nemligen uti 7 Cap. 3 §. U. B., att om tvist uppstår om det, som vid utmätning undantagas hör, skall Konungens Befallningshafvande förvisa saken till
Domaren, der skäl till jäf äro; men Lagen bestämmer här icke hvilkendera af parterne är skyldig att stämma.
Hvad jag härom sagt mot Grefve Spens, gäller äfven mot Friherre Cederström, att nemligen stämnings- och bevisningsskyldigheten, enligt lagprincip, måste nödvändigt åligga den uppgifne godsägaren, då godset är i en annans värjo; ty icke kan detta åliggande tillhöra den person, hos hvilken utmätningen sker, ej eller borgenären, som supponerar att det gods, sorn hos gäldenären linnes, är hans tillhörighet, intilldess någon annan beviser sin äganderätt dertill.
Det är den, som uppgifver godset tillhöra sig, hvilken det åligger att bevisa rigligheten af denna uppgift, då godset ej är i hans våld.
Be - i68 Den 3 Februarii e. in. träffande i öfrigt rättegångskostnaden i tvister af denna beskaffenhet; så får jag i detta afseende anvisa Herr Friherren till de stadganden Lagen innehåller om rättegångskostnads-ersättning i allmänhet, och hvilka berättiga den vinnande till ersättning af motparten.
Grefve von Rosen, Axel:
Jag förenar mig fullkomligt i hvad Grefve Spens och Friherre Cederström uti denna sak anfört, samt anhåller, att dessutom blott få såsom ett exempel omtala en sak, som hände mig sjelf sistlidet år.
En arrendator, som bjudit för hög arrendeafgift, betalte den två eller tre år rigtigt, men kom icke ut dermed sedermera.
Han begärde rabatt och jag medgaf det för min del.
Emedlertid kastade han sig i mindre väl kände personers händer, och fullgjorde icke arrendets betalning.
När det derföre skulle genom utmätning hos honom och hans cautionist, som var hans syster, uttagas, anmältes, att lian öfverlåtit sin rörelse till en annan, och att ett systern tillhörigt hus, som varit hennes enda tillgång, var försåldt till en person, som misstankes för att hafva begått mordbrand.
Jag har sålunda ej fått två styfver af det sällskapet, och jag tror, att om jag skulle hålla mig till deri välfrejdade köparen af huset, skulle förhållandet ej blifva bättre.
Jag instämmer i anhållan om återremiss af Betänkandet.
Den 3 Februarii e. m. »69 Friherre
Det synes mig vara skäligen klart, att då någon söker qvarstad, kan Kongl. Majrts
Befallningshafvande ej ålägga annan person, än den sökande, att stämma in saken till Domstol.
Det är således icke tänkbart, att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, enligt nuvarande Lagstadganden, ej skulle veta hvilkendera af parterne bör stämma.
Desse föreskrifter äro således i detta afseende tillräck
Iige, och behöfva ej något tillägg.
Enligt LagUtskottets förslag skulle borgenären tvärtom endast behöfva inkomma till Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande och säga:
Jag har om mitt utmälnings-anspråk underrättat den uppgifne godsägaren och anhåller om qvarstad på godset; och då skulle det tillhöra godsägaren att inom stadgad prescriptionstid stämma om återvinning af sitt gods, vid äfventyr att annars vara det förlustig.
Jag lemnar i sitt värde hvad Friherre Ehrenborgh behagat yttra om rättegångskostnaden i dylike mål; men jag tror, att der icke någon felat, der kan ej
Domaren ålägga någondera parten att godtgöra rättegångsutgifterne å den andra sidan.
Då gäldenär vid utmätning uppgifvit rätter ägare till gods, som i dess förvar är, och kommit i fråga att utmätas, samt borgenären fullgjort allt hvad Lagen af honom fordrar, genom det att han om denna uppgift, vid utmätningen, underrättat den uppgifne ägaren, kan dennes stämningsskyldig - Den 3 Februari i e. iu. het med derpå följande rättegångskostnad samt skadeersättning genom qvarstaden, fastän han vinner, icke någondera af de andra åläggas, ty de hafva hvar för sig fullgjort hvad den föreslagna Lagen bjuder.