Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tersmeden hav förekommit mig i en sak, som jag velat vidröra, nemi. att det skulle medföra reda i affärer, om icke något löfte på erhållande af lån afgafs en längre tid förut.
Det är ganska sannolikt att man mot fullmakt att lyfta ett i diskonten beviljadt lån kan få pengar genast, för hvilka man erlägger både 6 och 12 proc.
Det förslag, som af lånekontoret i Götheborg framställes, att man skall annonsera, då pengar icke finnas iuue, tror jag skulle leda till betydliga svårigheter och möjligen oordeutligheter vid bankodiskonten och lånekontoren de dagar då handlingarne skola emottagas.
Exempelvis vill jag blott nämna, att här i diskonten utfalla lån lin 4 veckor efter sedan de äro beviljade; 120 till 140 låneansökningar inkomma i veckan, således skulle 4 gånger detta antal lånesökande inkomma på eli dag med sina anmärkningar, och livar och en vara angelägen att komma bland de första, så att det möjligen, för att kunna uprätthälla ordningen, blefve nödigt att de lånesökande formerade kedja vid diskontdörren.
Det kan icke bestridas att den olägenhet, som BankoUtsktt velat undanrödja, är ganska stor; men oro åtgärden ifren 20 Jilnf e. b». ar så till vidn nödvändig, att olen befriar diskontdirektionen fr are ett besvär, så sätter den deremot liela den lånehehöfvande allmänheten i ovisshet om- huruvida de lån, hvarom ansökningar inkommit, blifvit beviljade eller icke, oell i det hänseendet synes mig. sorn lönekontoret i Götheborg förfarit med säkrare blick på de praktiska förhållandena, då det gått e» medelväg, hvarigenom., titan diskont verket» våda eller dess tjenstemän» betungande med alltför stort besvär, libiesökande kunna vinna kännedom huruvida inom viss tid ingifne lånehandlingar till diskontering godkännas eller ejNär e» sådan konsideration blifvit iakttagen- af en* direktion inora ett inskränktare låuedistrikt, huru myeket mera bebjertansvärd är den icke med afseende på ett distrikt, sora sträeker sig från Blekinge till Haparanda.
Vid- sådant förhållande anser jag Utskits förslag i denna, punkt böra återremitteras, på det Utskrt, sedan öfrige låne-diskontdirektioner oeli bankofullmäktige blifvit hörde, må derefter med Utlåt, i ämnet inkomma.
Jag. förenar mig således med dem som yrkat återremiss»
Het härrör förmodligen från inskränktheten af raina begrepp att jag icke förmår inse att ett. förfarande, sådant som detta, ej är med god ordning öfverensstämmande.
Hvad är ordning?
Derom torde Frill.
Tersmeden benäget uplysa mig.
Om det strider mot god ordning att en direktion pröfvar de lånehandlingar, sora- blifva* till densamma ingifne- att den förklarar dessa handlingar vara af beskaffenhet, att de både kunna* och böra belånas,, men att penningar ieke för tillfället finnas att tillgå, så vet jag sannerligen ieke och kommer aldrig att lära mig hvad god ordning vill stiga.
Är det åter gifvet, att sådant iek» är mot god ordning stridande, utan tvert emi öfverensstäramer med densamma, hvari ligger då den stora olägenheten af att hafva pröfvat han dl ingar ne..
Man föregifver såsom orsak, att man ieke har penningar.
Men hvarföre har icke BankoUtskrt äfven vid fastiglietslånefouden- föreslagit enahanda stadgande?
Der drar det ut åratal, innan lånen utassigneras på handlingar, som- dit blifvit inlemnade.
När man tillstyrker en sak i en lönegren-, sä bör man* vara konseqvent och tillstyrka den äfven i en annan-, ty är det mot god ordning stridande i allmänna diskonten, så är det väl så* äfven att pröfva dylika handlingar, när de inkomma till fastighetslånefonden.
Men konseqvensen i Utsk:ts handlingssätt har jag. förnummit ieke vara särdeles stor.
Hvad Hr Lilliehöök behagat yttra aug:de den olägenhet, som hani tror att det orataklta löftet skulle hafva till sina följder eller att det icke vöre osannolikt att man efter erhållet bi (afl till ett diskontlån, på grund deraf skulle vända sig åt håll, der man finge betala 6 ända till 1.2 proc. på den lörskottssumina-, man erhåller, och att det skulle förekomma» genom ett sådant stadgande, som det föreslagna, så tar jag mig friheten påminna den värde talaren om att, i händelse man inför detta- stadgande, så skulle tvifvelsutan med mera sannolikhet följden blifva deu, att låutagarne, långt ifrån att möjligen befria sig från skyldigheten att betala dessa 6 å 12 proc., måhäDda så ia - Den 20 Juni e. m. 203 trassla sig, att de blifva oförmögna att någonsin söka ett diskontlån.
Jag förbi ifver vid mitt vikande på återremiss, på det Utskit måtte närmare öfverväga denna sak, och jag är då öfverlygad om att det kommer till annat resultat, oaktadt Frih.
Tersmeden yttrat att frågan varit föremål för vidlyftig diskussion ino.m Utskit, Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall, till och dels återremiss af Utskits förevide framställning och det på grund deraf i 30:de punkten 2:dra mom. afgifne förslag till stadgande, framställde H.
Exp. först propos. å bifall till hvad Utskit föreslagit, dervid svarades ja och nej i blandning, och sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med mångå ja jemte åtskilliga nej; och förklararades ja nu hafva varit öfvervägande.
Utskits å sid. 30 och 31 gjorda framställning angide inskränkning af den, låntagare i allmänna diskontfonden medgifna s. k. respR-tid.
Jag har endast begärt ordet,, för att anmärka att här är ett tryckfel; här står nemi. punkt 31; skall vara 43.
Då jag under handläggningen af detta Betänk, icke kunnat godkänna de flesta af de åsigter, som hos BankoUtsk-.t, i afside på bankens lånerörelse, uttalats, är det för mig ett så mycket större nöje att nu åter förklara, det jag med tillfredsställelse erfarit, huru BankoUtskit söker att tillvägabringa ett mera noggrann! fullgörande af vederb. låntagares förbindelser till diskontverket.
Jag har aldrig varit af annan tauke i affärsiifvet, än att den största ordning och punktlighet bör i detsamma iakttagas och att utan dessa vilkor något förtroende icke är att förvänta, vare sig i den ena eller andra låneanstalten, och. då det nu framställda förslaget icke har det ringaste till föremål att skada tånesökanden, utan blott att sätta honom ur tillfälle att icke punktligen fullgöra sina skyldigheter, så hemställer jag, att 1!. o. Ad. måtte till punkten lemna bifall.
Propos. å bifall till
Utskits framställning blef härefter gjord och med ja besvarad.
22idra—26:te punkterna, Utskits förslag biföllos. 27:de punkten, t mom.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, i afseende å 2:dra mom. af förevide punkt, tt. o. Ad. redan beslutat, att det skulle Öfverlämnäs till
Bankofullmäktige att bestämma räntan för lån från Ben JO Juni a. m. allmänna diskontfonden till minst fem, högst 6 proc.; och finge H. Exc. i ani. deraf hemställa, huruvida K. o.
Ad. behagade antaga följande redaktion af det i fråga v: de rnorurt: »Vid utlåning från Allmänna Diskontfonden bestämmes räntan-, med-alinde å de i föregide mom. omnämnd» för hiden, af Eullrarge till minst fem, högst sex proc.» Ropades ja.
Momma 3, 4 och 5.
Biföllos. 28;de oell 29:de punkterna’.
Utskits förslag biföll o». 30:de punkten. lista. mom. bifölls, H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att det 5:dra mom. forde, till följd af R. o. Ad.s beslut angide Utskits framställning sid. 29 och 30, böra återremitteras.
Ropades ja. 3 lista punkten.
Utskits förslag bifölls.
Utskits ä sid. 36 gjorda framställning rörande förhöjning &l Götha Kanalbolags aktiers belåningsvärde m. i». Bifölls. 32:dra— i Olde punkterna, Utskits förslag biföllos, 4lista punkten.
Hr Lilliehöök; Om man granskar motiverna till Utskits förslag uti mom. e, att fullmige skulle bestämma, å huru stort påen gång innestående belopp ränta skulle hvarje särskild räkiriirgshafvare godtgöras, så finner man, att Utskit ansett, att då medlen påräknades komma att under längre tid i banken qvarstå, kunde beloppet vara större än i de fall, då medlen med kortare mellantider insattes och åter uptogos.
Men då det naturligtvis ej läte sig göra, att
DiskontDirektine i lånekontoren för hvarje gång skulle hänskjuta sådana frågor till bankofullm., och det t. o. m. skulle möta svårighet för DiskontDirektm här i Stockholm att så förfara, hemställer jag att den ifrågavide rättigheten jemväl1 kunde få utöfva* af DiskontDirektine, och får derföre föreslå, att efter orden i mom. e: »utan äfven», skulle införas orden; »sjelfva eller genom DiskontDirektine».
Det vill synas mig som skulle pri - J>eir 20 Juni" e. m. vatbarrkens intresse här i Stockholm i denna ptrnkt af Utskrts förslag hafva gjort sig nog mycket gällande.
Om icke mitt minne alltför mveket felar, så står det i nu gällande baukoreglerms 16$ § att rättigheten att bos ba nk odiskon t ver k et insätta penningar på upp- oeh afskrifningsräkning endast tillkommer enskilde personer, hvilket innefattar ett tydligt förbud för korporationer, sådana, som Stockholms privatbank, att hos bankodiskontverket öpna dylik räkning.
Nu har man likväl utsträckt denna rätt ieke blott till enskilde personer utan äfven till enskilde korporationer, bolag oeh kassor, hvari naturligtvis också inbegripas alla slags enskilda banker.
Det kan emedlertid ej vara obekant att Stockholms enskilda bank, hindrad att i sitt namn skaffa sig ränta på medel, som den för någon tid icke behöft elfir kunnat göra fruktbärande, genom sina tjenstemän beredt sig tilllälle alt ä upp- och afskrifningsräkning i bankodiskontverket få dessa medel räntebärande, så att man t. o. m. sett huruledes personer, om hvilkas ekonomiska ställning man med visshet känner att de icke ega mer än som nödvändigt erfordras för deras lefnadsbehofver, likväl hafva på sitt namn insatt 40 å 50,000 rdr och deröfver.
Att förbudet på detta sätt blifvit eluderadt af enskilda banken är uppenbart; men ligger det en sådan förtjenst i detta förfarande att man skall medgifva denna bank en förmån, som man för några fä år tillbaka icke fann lämplig att bevilja, helst Där man besinnar, att den enskilda banken söker alltid och städse att efter förmåga motverka hvarje tillfälle för RiksBanken att på billiga vilkor skaffa sig lånetillgångar af allmänheten; ty hvar och en, som läst tidningarne, har sannolikt ej kunnat undgå att bemärka, att när IliksBanken erbjudit sig att emottaga penningar på upp- oeh afskrifningsräkning mot t. tx. 3 proc., så har enskilda banken straxt kommit fram med anbud, att på dylik räkning emottaga penningar mot 4 proc.
Det är ju då helt naturligt att penninge-egaren insätter sina medel i enskilda banken heldre än i RiksBanken, så att denna sednare har föga eller intet i den vägen alt erhålla.
Icke dess mindre skulle nu enskilda banken tillerkännas den fördelen, såsom belöning för den otjenst, han sålunda gör IliksBanken, att der få mot 3 proc. insätta medel, dem han uptagit hos allmänheten mot 4 proc., och att på detta sätt i sjelfva verket å dessa medel endast betala 1 proc., intilldess tillfälle yppar sig att utlåna dem emot 6 proc., under det att IliksBanken alltid får vidkännas fulla 3 proc. å de der insatte penningar, ehvad dessa blifva utlåute eller icke.
Jag skulle tro att hvar och en, som är mån om RiksBankens fördelar, bör söka att genom alla möjliga medel förekomma ett sådant oskick och att icke den enskilda banken skall så till sågandes lefva på RiksBankens bekostnad.
Väl säger man att ett korrektiv häremot är vunnet derigenom, att det öfverlemnas åt fulim-:ge att bestämma det belopp, hvarå hvar oeh en får beräkna sig ränta, men det är bara fraser och saken låter icke sig verkställa, ty hvem tror enskilda bankens ledamöter vara nog enfaldiga att begagna bankens firma vid insättuingarne på upp- och afskrifningsräkningen ?
Rämpligare hade det varit att söka utfinna något medel, hvarigenom Stock - 2156 D en 20 Juni e. m holms enskilda bank, som, sage hvad man vill, år ett oting bredvid RiksBanken och aldrig borde finnas, må betagas all utväg att inkräkta på RiksBanken, i st. f. att nu i sjelfva verket befrämja detta förhållande.
Må man då heldre nedsätta räntan till så lågt belopp att det icke lönar mödan för banken att hafva denna uppoch afskrifningsräkning, utan snarare öfverlemna den till enskilda banken allena.
Den utsträckning, som BankoUtsk:t här gjort af rättigheten att insätta medel på upp-och afskrifningsräkning, anser jag således böra försvinna och önskar att det mätte blifva vid hvad som nu gällande bankoregkte innehåller, men likväl med rättighet för bankofullm. att sedermera bestämma för huru stort belopp hvar och en räkningshafvare får vara berättigad att beräkna sig ränta till godo.
Då äro bankofullm. i tillfälle att, när de se att enskilde personer stå på upp- och afskrifningsräknings-listan för belopp så stora, att det uppenbarligen synes att penningarne tillhöra enskilda banken, förklara att af alla dessa enskilda personers insättningar endast så och så stor del löpa med ränta.
Då kan man förekomma det missbruk, den enskilda banken nu bedrifver, att bereda sig vinst på RiksBankens bekostnad.
Jag har sjelf med ledsnad varit vittne till, huru fråga hos bankstyrelsen blifvit väckt om nedsättning af räntan på upp- och afskrifningsräknings-medlen, för att derigenom möjligen kunna bereda en nedsättning på räntan i allmänhet, men att man måste afstå från en så nyttig och önskvärd åtgärd blott derföre att man visste, det enskilda banken icke såg något häldre än en dylik ränteuedsättning af RiksBanken, emedan då alla der på upp- och afskrifningsräkning stående medel ofelbart skulle vandra till enskilda banken.
Nu har BankoUtsk:t verkligen arbetat enskilda banken i händerna, och om detta kan vara nyttigt för denna bank, så är det likväl icke så tor RiksBanken, hvarföre jag för min del yrkar att 41:sta mom:s första del måtte förblifva vid den lydelse, den innehar i nu gällande bankoreghte.
Skillnaden mellan det förslag som den värde talaren här framställt och Utsk:ts ser jag icke kau blifva annan än att de summor, som enskilde bolag eller kassor insatt, komma att i deras eget namn stå i upp- och afskrifningsräkningen.
Det är visserligen både af den siste talaren och i Utsk:ts Utlåt, åberopadt de missbruk, som egt rum med upp-och afskrifningsräkningen; men det är icke blott den enskilda banken i Stockholm utan många andra kassor som, då de icke hafva rätt att sjelfve hafva pengar på upp- och afskrifningsräkning, lånat sina tjenstemäns namn och sålunda fått medlen insatta.
Nu har Utsk:t velat legalisera ett sådant förfaringssätt och derföre föreslagit att enskilda kassor och bolag skola få sätta in; men för att förekomma, att de summor, som insättas, skolä blifva för stora, har Utsk:t derjemte ansett, att på fullimge skulle bero att bestämma det högsta belopp, för hvilket ränta finge beräknas.
Jag erkänner att denna fråga många gånger ventilerats och att man icke kan komma till något annat slags korrektiv än som nu af Utsk:t är föreslaget; jag tror också att det låter sig ganska väl användas; ty i allmän - Den 20 Juni e. m. 26 T het är tillräckligt tor en person att hafva 75,000 rclr innestående; men om man misstänker att det icke är egna pengar utan andras, så säger man att han icke får hafva mer än 1,000 och då fordras 7 gånger så många personer för att samma belopp skall få vara innestående, och naturligtvis växer svårigheterna för en bank att arrangera sig på så sätt med ett så stort antal personer, sorn då måste användas.
Jag anser således skillnaden mellan Hr Printzenskökls och Utsk:ts förslag icke större än att man ganska väl kan antaga detta sednare, och man gör det utan någon farn för banken och dess upp- och afskrifningsräkning.
Jag yrkar således bifall på den föreslagne punkten med den förändring, som jag haft äran föreslå, nemi. att fullnuge skola kunna sjelfva eller genom vederlike diskontdirekt.-na bestämma de belopp, för hvilka räkningshafvarne högst finge åtnjuta vänta.
Till en början vill jag förklara att jag instämmer med Hr Lilliehöök i det föreslagne tillägget i mom. litt. e, enär det lärer blifva svårt för fullmtge att för de särskilda orterna lemna lämpliga bestämmelser, utan bör det öfverleronas åt vederb:de myndigheter.
Hr Printzenskölds anm, derom att Utsk:t nu gått för långt, när det medgilvit äfven åt enskilda korporationer oell kassor att halva up- och afskrifningsräkning, så har Iitsk:t gjort det just derföre att Utsk:t funnit af erfarenhet att det stadgande, som f. n. finnes att endast enskilde personer få öppna sådan räkning, kan och bär eluderats oell att så sker ännu i denna stund i största skala såväl af Stockholms enskilda bank som af andra penmngeinrättningar.
Jag finner nu i det hela icke något skäl, hvarföre, om banken anser det för densamma och rörelsen i det hela fördelaktigt, den icke skulle taga på upp- och afskrifningsräkning såväl från enskilda penningeanstaller som enskilda personer; men Utsk-.t har ansett bchöfligt att inlägga ett korrektiv mot en alltför stor så beskaffad insättning, hvarföre det lemnat bankefuliimge en rättighet, som ful lunge icke har enl. fordna bestämmelser.
Om man med upmärksamhet genomläser detta mom. litt. e och jemnför det med motsvarande i nu gällande bankoreghte, skall man genast finna hvari skillnaden består.
Det nu gällande lyder så: »A insatte mede) beräknas f. o. in. första helgfria dag efter insättningen, högst 3 proc. ränta, med rättighet för fullnuge att efter sig företeende omständigheter, icke allenast vid samtlige eller något eller några af de särskilda diskontverken räntan nedsätta, doek icke under 1 proc., utan äfven bestämma å huru stort på e» gång innestående belopp ränta må räknitigshafvare godtgöras etc.»
Här i det nya heter det: »A insatte medel beräknas, f. o. m. första helgfria dag efter insättningen, högst 3 proc. ränta, med rättighet för fullnuge att, efter sig företeende omständigheter, icke allenast vid samtlige eller något eller några af de särskilda diskontverken räntan nedsätta, dock ieke under t proe., utan äfven bestämma fl huru stort på en gång innestående belopp ränta må hvarje särskild räknitigshafvare godtgöras etc.»
Egentliga olägenheten för banken af en sådan större 268 Den 20 Juni e. m. upp- och afskrifningsräkning på en hand är att banken riskerar att få en massa med penningar på en gång, och det är den olägenhe ten som RiksBanken åtminstone vid ett tillfälle fått erfara, och det var meningen att genom detta stadgande förekomma att icke något sådant må inträffa.
Deremot är här en annan fråga, på hvilken upmärksamheten icke fästats; det är i afs:de på den ränta, som är medgifven att betala.
Erfarenheten har visat att åtminstone på sednare tider banken verkligen betalat 3 proc.
Det är efter min öfvertygelse ingenting som så bidrager att hålla uppe räntan i landet som just sådana upp- och afskrifningsräkningar.
Hvad är det egentligen för medel, som sättas in på upp-och afskrifningsräkning?
Det är sådana i kassor inneliggande medel, som kunna behöfvas i hvarje stund, sådana som, innan upp och afskrifningsräkning icke fanns, ej gåfve någon ränta.
Det är visserligen sannt att genom höga räntor hafva pengar inkommit på upp- och afskrifningsräkning, som man för någon längre tid vet bestämdt hvartill de skola användas, men det är sådana pengar, som, om räntan icke vore 3 proc., ovilkorligen icke skulle gå dit.
Hr Printzensköld har visserligen i sitt anförande uplysl att enskilda banken gifvit 4 proc.; det vågar jag dock bestrida, den har aldrig gifvit mer än 3 och det är naturligt, att då RiksBanken ger 3 proc., så få andra banker ge lika hög ränta, men å andra sidan är det också gifvet att en enskild penuingeinrättning lärer icke betala 3 proc., om den får pengar för 2.
Således om räntan blir nedsatt i RiksBanken till 2 proc., så komma också de enskilde bankerna att nedsätta den.
Det visar sig att de flesta privatbanker i orterna betala icke mer än 2 proc. på upp- och afskrifningsräkning.
Denna rörelse är kanske också en af de alidia farligaste för en bank; visserligen för RiksBanken i mindre skala än för någon annan, men det är just sådana medel, som, i händelse af en kris elier misstroende, af ett eller annat skäl kunna genast tagas ut.
Det har visat sig, som sagdt är, att bankofullm. hållit den höga 3 proc. räntan en längre tid.
Jag vet icke hvarföre det skett; förmodligen var det någon fruktan att penningeräntan skulle öfvergå till någon annan bank, men det är icke tänkbart att någon annan bank skall fiuna det förenligt med sin fördel att gifva 3 proc, då den icke är tvungen dertill.
Hvad enskilda banken beträffar, så har den redan en så betydlig upp-och afskrifningsräkning att jag ej tror, det den vågar draga den längre.
Af alla dessa skäl får jag föreslå att maximum i ränta för uppoch afskrifningsräkning bör nedsättas från 3 till 2.
Det förhållande är mig icke obekant, som Hr Frihm upgifvit, eller att det försök, man gjort i nu gällande baukoreghte att förekomma, det enskilda korporationer, bolag och kassor skulle insätta penningar på upp- och afskrifningsräkning, i viss mån misslyckats, men derföre att detta stadgande bar, såsom händelsen är med alla möjliga menskliga föreskrifter, blifvit eluderadt och kan eluderas, så anser jag dock icke detta förhållande innefatta något giltigt skäl att rent af borttaga före - 1) en 20 Jn ni e. m. skritten, ty om en lag öfvertriides, så blir icke öfvertriidelsen något skål att afskaffa lagen.
Jag skulle tro att genom detta stad gande vinner enskilda banken ännu ett sätt att hos Riksbanken få ränta pä sina penningar, enär banken sjelf då finge utgöra ett plus i de personers antal, som insätta penningar, ty bankens styrelse är icke så enfaldig att den sätter in 100,000 rdr på en gång, när den ser i reghtet att fullm:ge ega rätt att säga dagen derpå: vi betala icke mer än så och så stor ränta.
Nej enskilda banken fortlär, som nu, att dela sina tillgångar i smärre portioner och på detta sätt inpraktisera deps pä upp- cch afskrifningsräkning i liiksBanken.
Således skulle jag tro att det vore lämpligare att, med bibehållande af deti restriktiva föreskrift, sorn finnes i nuv:de reghte, inlägga, såsom BankoUtsk-.t har föreslagit, rättighet för bankofullm. att kunna bestämma ränteberäkningen blott på ett mindre belopp af den summa, som blifvit iusatt i personers namn, om hvilka man uppenbarligen vet eller har skäl att misstänka, det de icke ega dessa penningar, utan att de tillhöra en penningeanstalt.
Då kan denna icke med visshet beräkna, att om A B, och C. insätta hvardera 50,000 rdr, han möjligen skall få beräkna ränta på den sig tillgodo, utan tvertom, han kan äfventyra ätt få det förklarande att A. B. och C. få kanske icke ränta på mer än '/« eHer V5 af hvad de insatt, och derigenom har den penninginrältningen blifvit kurerad för sitt försök att eludera lagen.
Visserligen är här sagdt att man icke ser något ondt i att enskilda banken och andra penningeanstalter få insätta sina medel på upp- och afskrifningsräkning i RiksBanken, men då man erkänner att denna rörelse år, allmänt taget, af ganska farlig heskafifenhi t, ehuru man måste erkänna att för RiksBanken den har mindre fara ari tor andra enskilda inrättningar, så ligger det enl. min öfvertygelse en motsägelse i att man då skall tillstädja de der penningeanstalterna, sorn hafva stora summor att disponera, att begagna detta sätt att göra dem fruktbärande.
Tvertom bör man söka att på allt vis motverka ett sådant förhållande, ty man må säga hvad man vill, icke är UiksBanken till för att genom förräntning äf andras medel skaffa dem inkomster, utan tvertom att se sig sjelf i det fallet så tillvida tillgodo, att den icke blottställes att få förlust i st. f. vinst.
Just derföre att bankens upp-och afskrifningsriikningar upgingo till så betydligt belopp, att man måste, vara leii beredd uppå, att större uttag från desamma skulle ega rum, måste, under det jag var fullm., bankostyrclsen hålla större reservfond, än som eljest varit behöflig, och jag vet äfven att en stor del af dessa summor tillhörde enskilda banken, hvilken vid ett tillfälle uttog nära 1 mill. på den räkningen.
Man bör lagstifta för sjelfva saken och icke, derföre att en föreskrift blifvit eluderad, genast vara färdig att afskaffa densamma.
Jag fullföljer således min anhållan i denna del.
Deremot anser jag hvad Utskrt tillstyrkt i mom. litt. e ändamålsenligt och just befrämja hvad Utsk:t åsyftar, nemi. att förekomma det enskilda banken i första rummet och en hop betydliga andra penningeassociationer begagna denna rättighet att bereda sig en in-» komst på Riksbankens bekostnad.
Ben 20 Juni e. m.
Jag instämmer med Hr Lilliehöök och Frih.