Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ringde för tredje gången i klockan, seglen sattes till, ankaret lättades, och majestätiskt vände sig The World utåt floden.
Kaptenen lyftade lätt på hatten för sin redare, som aflägsnade sig i sin båt, och satte kikarn för ögat, för att försäkra sig om att passagen var fri.
Ju längre man kom ut, ju mera glest lågo de ankrade fartygen sådda öfver floden, men i detsamma de minskades i antal, ökades de i storlek, och här och der lossade de stora skeppen det svåraste af lasten, för att kunna flyta upp på det grundare vattnet.
På en pressenning, som var utbredd midships öfver koffertar och kappsäckar, sutto, eller rättare lågo baklänges Alexis och Albert, insvepta i sina kautschukskappor, rökande cigarr.
«Jag undrar hvad
Celestine tänker på nu,» sade Albert, i det han litet höjde sig på venstra armbågen, och tog cigarrn ur mun.
– «Du menar väl inte hvad, utan hvem,» svarade Alexis, och drog bättre omkring sig kappan.
«Men ser du den tjocka figuren der i ljusa rocken och damaskerna, som står der framme i förn – hvad tror du han tänker på?»
– «Förmodligen att resa till Italien, för att förstöra några tusen guinéer,» svarade Albert.
– «Det är visst mylady sjelf, den der med det myckna snörmakerigodset på kapotten, som ser så languissant ut och talar med den långskranglige herrn med stora näsan och röda polisongerna, som står der bredvid med händerna i byxfickorna,» fortfor Alexis. «Det faller sig litet obeqvämt i längd att ligga på det här viset; kom derföre och låt oss göra ett slag omkring däck.»
Alexis och Albert reste sig, och gingo först framåt fördäck.
Framkomne till det engelska koteriet, sade Albert, «var det inte det jag sa,» då han hörde mylady läspa: «ack hvad jag längtar att komma till Italiens tjusande himmel,» och i detsamma knäppte hon tillsammans sina något knotiga, i «gants gras» väl inhysta händer, och höjde ögonen mot himlen.
«Vet ni vid hvad tid kapplöpningarne hållas i Neapel?» frågade milord den långe herrn med stora näsan.
Denne började mycket ifrigt att bläddra i sin Guide des voyageurs, men var ändå inte i stånd att der uppleta något nöjaktigt svar åt milord.
«Här står ingenting alls om hästar, milord,» sade han; «och efter hvad jag hört, skall det vara ondt om sådana i trakten af Neapel, men deremot öfverflöd på åsnor.»
«Hvad skola vi då der och göra?» anmärkte milord, men mylady suckade: «ack, åsnor!» och då hon nu återigen skulle höja sina blickar mot himlen, märkte Albert att de ej voro riktiga par, utan att den ena for styrbord och den andra bagbord om fartyget.
«Hamburg är ändå Hamburg,» sade en tysk handelsbetjent, som satt med ena benet vårdslöst kastadt öfver relingen, och tog upp en ny cigarr ur fodralet.
«Ja deri har ni ganska rätt,» sade en annan, «det är som ordspråket säger:
’det fins inte mer än ett Hamburg i verlden’.»
«Om förlåtelse, j gode herrar!
» inföll en gammal förläst skolmästare i luggsliten rock, «det fins fyra Hamburg till bara i Norra Amerika: ett i Delaware med åttahundra innevånare, ett i Illinois med niohundra innevånare, ett i Pensylvanien med sexhundra innevånare, och ett i Syd- Carolina med sjuhundra innevånare.
Men de ha alla H på ändan – det är skillnaden.»
Handelsexpediterna sågo på hvarandra, som ville de säga:
«den karlen är galen,» och fortsatte ogeneradt sina reflexioner, rörande de stora företräden Hamburg ägde framför alla andra städer på jorden.
Inkrupna i en vagn sutto tvenne ryska officerare, med korslagda armar, och jäspade i kapp med hvarandra.
«Fy för dj–n, en sådan stad det der Hamburg,» sade den ene och rättade ut sina ben, «der fins ju intet annat än bara handelspack.»
– «Vi skulle väl sätta pli i kanaljerna!
» inföll den andre, «om vår nådige kejsare blott en gång behagar släppa oss på dem.
– Men ser du den der polske äfventyraren der borta?
Han har väl tyckt luften i Warschau vara lite tung och ohelsosam nu för tiden, och vill väl derföre utbyta den emot stenkolsröken i London.
En liten satans söt unge är det han har till hustru, det kan man inte neka,» och han fästade härigenom sin kamrats uppmärksamhet på en ung, vacker pohlack, som bjöd ett glas vin och vatten åt en vacker dam, med bruna lifliga ögon, som satt på en bänk, insvept i en kort sidenpels, kantad med bredt bräm af sobel.
«Kunna vi inte sätta oss, så vi slippa se de obehagliga ryssarne,» hviskade hon till honom, och i detsamma tog han henne under armen och förde henne till en annan del af fartyget.
Komne till akterdäcket funno de alla platserna på bänkarne der upptagna, och ingen syntes vilja göra min af att lemna sin plats, med undantag af en ung fransk virtuos, som vid den pohlska damens annalkande hastigt sprang upp, och genom en rörelse med handen och en lätt bugning bad damen intaga den.
Han afbröt emedlertid ej sitt samtal med en äldre herre, som satt på samma bänk.
«I det hela,» sade han, «tror jag att det är svårt för en sann konstnär att göra hvad man kallar lycka i Hamburg.
De materiella intressena äro der öfvervägande, och det gör att man der mest fäster sig vid det yttre af talangen.
Kommer jag dit en gång till, så hoppas jag hafva lärt mig att vara charlatan, och då skall det väl lyckas lite bättre än denna gången.»
«Men, min herre, så är det ju ungefärligen öfver hela verlden, sjelfva Paris ej undantaget.
Vill man ha penningar och rykte, så skall man vara charlatan, – vill man ha ära, så skall man vara konstnär.
Eller hur är det hos er, der i Sverige?» fortfor han, och vände sig till Alexis, hvilken han hört i en privat societé i Stockholm, derifrån han nu senast kom.
«Äfven hos oss gå charlatanerna visserligen ej miste om penningar eller utmärkelser, hvarken från de högre eller lägre.
Men man gör det med en viss finess.
En charlatan blef för ej så längesedan utmärkt med Wasa-orden.
Det är en orden, som är egentligen stiftad för att uppmuntra industriella företag,» svarade Alexis.
Djupt nerkrupen i en vid halsduk, satt näst derintill en spansk chargé d’affaires, och yttrade till sin granne, en portugisisk konsul:
«förbannelse öfver det här nordiska klimatet, man kan ju bli alldeles stelfrusen!
Jag undrar alldeles inte på, att man hemma hos oss tror att man häruppe allmänt, både vinter och sommar, går klädd i björnhudar.»
«Vore inte tyskarne så raska affärsmän,» anmärkte portugisarn, «så skulle de väl ha svårt att locka oss ifrån våra orangelundar.
I en annan ända af fartyget låg en beduin på en bomullsbal och sof.
För mera beqvämlighets skull hade han lagt det ena benet under hufvudet.
«Vakna!» sade en annan beduin, som i detsamma ruskade på honom:
«här är en engelsk emir, som bjuder fem pund, om vi vilja för honom visa fem konster.» – «Inte under sju pund,» svarade den ännu halfsofvande beduinen, «men då skall han få en konst på köpet.»
Snart hade man utrymt en liten plats framför hans herrlighet, den engelske lorden, hvarpå de begge beduinerna framträdde, och gjorde de mest förvånande kullerbyttor, till de kringståendes stora förlustelse.
Hans herrlighet skrattade, så att magen höll på att hoppa i sjön, den långe med stora näsan stod mycket andäktig, och beskådade eqvilibrierna genom sin binocle, och ladyn höjde en suck vid tankan på det paradis, som måste vara i ett land, der män med så utomordentlig muskelstyrka alstrades.
Den långe med näsan blef litet förstämd, då han satte sig in i myladis tankegång, och Gud vet hvad för påfågelsreflexioner han gjorde, då han genom binoklern kastade en flyktig blick på sina smala vador, men troligen anställde han en mindre behaglig jemförelse, och då hans fantasi nu kombinerade allt detta med milords goda tillgång på guinéer, och beduinernas lystnad efter sådana, så vore det ej underligt, om hos honom skulle uppstått en liten fruktan att mista sin kondition.
Det ringde till middag, och alla förfogade sig ner i matsalongen.
En persisk köpman i en lång kaftan, vida underkläder och grannt broderade tofflor, hade fått sin plats vid ett litet särskildt bord, och hade äfven sin serskilda matanrättning och betjening.
«Ryska hundar!» mumlade han, då han fick se de ryska officerarne, som kommo ned för trappan, men lät ej vidare störa sig, utan stack mycket flitigt med de små elfenbenspinnarne i sin pillau, och med en indiansk jonglörs skicklighet kastade han in de förvällda risgrynen och köttbitarne i den nästan alltjemnt öppna munnen.
En temligen bedagad italiensk sångerska, som gjort en misslyckad konstresa i norra Tyskland, hade redan inom sig gjort upp en plan att reparera sina affärer på den förmodligen rike persern, och afskickade till honom de mest öma ögonkast.
Men persern förblef synbarligen kall, och då signoran fann att miner och blickar ej ville hjelpa, tog hon sin tillflykt till ord.
«Ah, min kära,» sade hon till en annan något ännu äldre dam, som reste i sällskap med henne och i åtskilliga städer gjort några förtviflade försäk att vinna publikens penningar, genom att lugga bevekliga toner ur en harpa, «se hvilka nobla drag, – hvad det är skada, att han inte skall förstå vårt språk!» och hon höjde härvid sin röst, så att perserns betjent, som tillika var hans tolk, måste höra det.
Men snart blef det ej vidare möjligt att urskilja hvad som sades, ty bordet var nu fullsatt, och då nu hvar och en på sitt språk skrek efter mat, uppassning, vin, m. m., fattades det blott en fonddekoration af det ramlade Babylonska tornet, för att få en teologisk visshet, att den famösa «förbistringen» verkligen egt rum.
Men så snart alla blifvit mätta, bordet afdukats och siestan inträdt, blef det lite tystare, ty passagerarne sutto till större delen insomnade på bänkarne, och, ehuru visserligen hvar och en snarkade på sitt eget vis, så kunde dock svårligen urskiljas till hvilket tungomål hvar och en snarkning serskildt hörde, och härutaf blott fann man möjligt, att alla dessa menniskor ursprungligen kunde vara af samma stam.
Mot aftonen började det blåsa upp hårdare.
Nordsjön vräkte på från styrbordssidan, och mången gång nödgades styrmannen lägga om rodret och hålla upp, då någon större by märktes vara i antågande.
Stormen tjöt i segel och tåg, röken, från skorstenen strök bort i alldeles horisontel rigtning.
Man begaf sig upp på däck, för att lida mindre af sjösjukan, och hvar och en hakade sig fast i tåg och master, så godt han kunde.
Men det hjelpte inte, och, om det var af andakt? men alla de olika nationerna började anropa ett gemensamt helgon – Ulrik.
Den som var intresserad af att studera de olika nationernas smak, kunde här ha det bästa tillfälle; ty här, midships, låg his lordships roastbeef, flytande i en ymnig sås af porter, der, akterut, bredvid persern, låg hans pillau, som kommit ut hastigare än den kommit in, och salladen, som låg framför den italienska sångerskan, gaf henne genom sin gröna färg en vink om att hon ännu icke borde öfverge hoppet, utan så länge nära sig deraf, och detta så mycket heldre, som det icke, såsom salladen, kunde drifvas ut af sjösjukan.
Men af första dagen blef morgon och afton, och likaså af ett par till, och tiden gick temligen långsamt, till dess att man ändtligen fick se de hvita klinkertshusen i Dunquerke glänsa i aftonsolen, och man steg i land på den långa, präktiga hamnbryggan.
Passagerarne spridde sig hastigt åt alla håll: de tyska handelsexpediterna begåfvo sig in åt Belgien och Holland, persern stannade gvar, för att med första lägenhet afgå till London, det engelska koteriet for till Köln, för att derifrån på ångbåt gå upp för Rhen, der mylady gjorde de djerfvaste spekulationer på att bli rätt romantiskt stämd, och större delen af de öfriga, hvaribland befunno sig Albert och Alexis, begåfvo sig till Paris.
Men vi begifva oss, om läsaren så behagar, tillbaka till Sverige, och resa som hastigast ned till Sätraholm, för att se huru der står till.
«Jo det är vackert,» sade en morgon öfverstinnan, i det hon kom in i Celestines rum med tvenne bref i handen.
«Tacka nu Gud, att du öfvergaf de der dåraktiga tankarne på herr målarn – här kan du få se, hvad du haft för sällhet att vänta med honom.
Jag har i dag haft bref från Alexandra.
Det ena är ifrån Stellan till hans mor, och det andra ifrån Nannas kammarjungfru till hennes fästman, kusken.
Jag lägger mig väl inte gerna i sådana der saker, men efter som Alexandra har haft det förtroendet för mig, och pigans bref verkligen kan vara ett rätt godt bidrag till herr Alberts karakteristik, så har jag trott mig för din skull böra taga notis deraf.
Läs sjelf.»
– «Men, min nådiga mamma, om det är någonting dåligt om Albert, så vill jag hellre slippa att läsa det.
Jag tror det i alla fall inte.»
– «Skall man inte tro så bestämda uppgifter?
Jag vill för öfrigt förmoda, att det flyktiga intresse du hade för Albert, nu måtte helt och hållet vara förbi, och att du således trankilt kan läsa både det goda och det onda, som kan röra honom.»
– «Jag hade inte trott, att man trankilt borde kunna läsa det goda eller onda, det må vara om hvilken menniska som helst, ej mindre om den som är och alltid kommer att bli mitt hjerta så kär, som Albert.
Men om min goda mor befaller –» fortfor Celestine, då hon såg att öfverstinnan höll på att bli ingenting mindre än god, hvilket gaf sig tillkänna derigenom, att skinnet öfver pannbenet antog en viss blankhet, och ur öfverstinnans hand tog hon emot brefven.
Öfverstinnan aflägsnade sig, och Celestine läste först det som var från Stellan.
Vi hoppa öfver det som angick affärer och egentliga familjangelägenheter, och begifva oss straxt till det som rörer Albert.
«Herrar Albert och Alexis hafva, som det säges, rest från staden på ett ångfartyg, för att afgå till Paris.
Hvar de fått penningar från till denna resa, kan ingen begripa, men man tror att dermed tillgått på ett eget behagligt sätt.
Den som varit något ute i verlden och rest, vet bäst hvad sådant kostar, och ingen må inbilla mig, att man blott genom att kludda ihop några taflor eller ge lektioner, kan samla så mycket, att man, utan att utsätta sig för förlägenhet, kan företaga en sådan resa.
Men herrar äfventyrare taga sådant ej så noga, och det kan väl hända, att herrarne på några fattiga hundra riksdaler gifvit sig af så der på Guds försyn.
Emedlertid talas om en temligen betydlig penningstöld, som nyligen skulle hafva skett ur excellensen B–s på Säfstalund chiffonnier.
Somliga säga att den skett kort före, andra straxt efter det Albert for från Säfstalund, och Gud vet huru dermed hänger tillsammans, men misstänkt ser det ut.
Ännu talas i staden om ett obehagligt uppträde, som för någon tid sedan egt rum på Blå porten, och der herrar Alexis och Albert återigen efter vanligheten spelt hufvudrolen.
Man har sökt att vanställa uppgifterna härom på mångahanda sätt, men lyckligtvis eller olyckligtvis var jag sjelf vid tillfället närvarande, så att jag med noggrannhet kan uppge detaljerna.
Af grannlagenhet mot mina svärföräldrar, som haft de gunsti herrarne i sitt hus, ville jag inte, då jag var hemma sist, omtala denna händelse, ehuru den då redan var passerad, men nu måste jag göra det till undvikande af misstydning, som kanske blefve en följd, om berättelsen kom från en af herrar Alberts eller komp:s koteri.
Saken hänger kortligen så tillsamman, att jag, ett par dagar innan jag reste hem för att hålla mitt bröllop, blef af några af mina kamrater bjuden på en tarflig afskedsmiddag på Blå Porten.
Ett par af kamraterna, som äro gifta, hade äfven haft den artigheten att ta sina fruar med.
Bäst vi sutto i vår stillhet, och just voro i begrepp att resa hem till staden, hvar och en till sitt, få vi höra i nästa rum ett förfärligt skrik.
Hela tiden, så väl under middagen som efteråt, hade vi varit generade af stoj och oväsen derifrån, och vi hade genom pigan på det mest höfliga vis ett par gånger bedt dem vara lite tystare, men utan framgång.
De voro mångfaldigt manstarkare än vi, och för öfrigt ville vi ej för våra damers skull göra några scener, utan läto det högljudda sällskapet hållas, lyckönskande oss blott att så snart som möjligt slippa det oroliga grannskapet.
Men nu, när vi hörde det förfärliga skriket: «hjelp, hjelp! man mördar mig!» så ropade mensklighetens röst inom oss för starkt, att vi skulle skynda till räddning, för att vi skulle ge oss tid att reflektera öfver vår ringa styrka.
Vi spränga derföre upp dörren – och, hvad få vi se? en person, liggande på golfvet, omgifven af en mängd andra, och närmast af Alexis och Albert, som hade fläckt upp hans rock, och – jag öfverlemnar åt min fars egen inbillning att föreställa sig resten.
Men vi hade ej väl blandat oss i tumultet, för att frälsa den anfallne, förr än vi fingo höra gälla skri ifrån de af oss begagnade rummen.
Det var från mina kamraters fruar, som blifvit omgifne af några utaf herrar Albert och Alexis’ sällskap, och nu på det mest oanständiga vis misshandlades.
Men vi gjorde snart rent hus, körde ut patrasket, och lät dem roa sig så godt de kunde med den samling liderliga qvinnsfolk, som äfven deltogo i det honetta sällskapet.
Herrar Alexis et komp. hade sedan den oförskämdheten att framställa saken så, när den berättades i staden, att torten skulle falla på oss, de spridde ut att vi druckit och spelat och Gud vet hvad allt för galenskaper, men naturligtvis satte ingen bättre menniska tro dertill.
Emedlertid kan man inte nog beklaga mina svärföräldrar, som varit nog olyckliga att hafva haft ett par sådana personager i deras hus, ty hur det är måste det dock alltid på visst sätt betraktas som en skandal.
Jag vill i del längsta ej tro det vara en möjlighet, att tit.
Albert haft det effronteriet att röja någon passion för Celestine, men alldeles otänkbart är det dock ej, ty när man en gång bitit hufvudet af skammen, så kan man tillåta sig hvad som heldst.
Här påstås det, att han skall vara förlofvad med ej mindre än trenne qvinnor, alla af det mest dåliga renommé.»
«Jag känner dig,» sade Celestine förtrytsamt, och kastade brefvet långt bort till andra ändan af rummet.
«Låt nu se, hvad den värda kammarjungfrun har att förmäla.»
«Min sötta ven må allti väll – jag vill mäd
Några få radder
Låta dig vetta at jag gud
Ske låf har hälsan, såm är dän dyrBarastä gåvan och så ska jag beräta dig at resan geck Löckelit å vell såm, hermed Intygass, nu Längtar jag så möcket ätter dig min sötta goda ven larsSon som, är mitt gärta så kär Och guD alena i himelen gjör dig så löckelig såm jag önskar
Dät önskar din goDa ven i döden men när döden kommer mäd Sin lia så skördar han Både likt, och olikt och då får vi inträda i himelenS glädje Min goda ven och älskadde larson och nu Så skal jag säga att jag
Riktit uträtat din kåmmiskon Såm ska bli altisamans Nerskikat åm guD vil, snart män hästkamarna kan inte bli färdia mäd guds hjälp för än om en fjorton dagar män inte behöver du til å Tvivla på mäj åm de för de har aldri vari min Sak och gud i himelen alLena är mit vitne här På gjorden att dät är bara löjn me Dät der som di bjö til å säta i flikorna Hema angåandes at jag skulle ha vatt otrogän Emott dig min sötta larSson – nej må i min kårta ungdomstid mina säla
Lefnadsdaggar dröga och må larson tänka up på mig när såm håpets blommor knåpas följa dät önskar jag af sant och oprigtit järta
Lisa greta olsdåter, män nu så har jag varit på jurgårsOpran för jag och köxan fick tjugefyra skilling å frierrinna och der var så grant
För di spella en spetakelspjäs och du Kan inte tro va di Spella väll för di greto och slog sig För bröstet män nog är det bra ynklit Att göra säj så dära te ett spetakel för mennision men stakare di har väl inte anat at Föda säj mä
För det skal vara allihop såna der ateister såm di två såm var hos nådi överstinna på sätraHålm män nu så har di rymt långt bårt te versens ände för di Hadde skrivet någet Åm kongen och dätt kan en se va de är olöckelit när inte fålk har någon redligejon eller någen edukasjon häller och Albärt skal ha lämnat ätter säj så många fliker såm
Han har BeDragit stakare.
Ak råbert grym är skilnans smärta när din elis du överger, dätt haver jag skrivett, ajös nu min sötta larson skriv några få radder och tänk i dina gjuva drömar på din I evigheten älskade
lisa greta olsdåter I. G.
O. D.
p S min adräs är KånUngens trokänare lisa Gretta olsdåter dråninggattan.»
När öfverstinnan åter kom in, fann hon Celestine sittande med brefvet i hand, och skrattande så att tårarne kommo henne i ögonen.
Öfverstinnan blef lite flat öfver denna vändning af saken, tog brefven helt sakta tillbaka, och gick åter ut.
Hon kunde ej för sig förklara hur en sådan lättsinnighet var möjlig, och ansåg Celestine numera såsom alldeles oförbätterlig.
Redan länge hade hon varit betänkt på att ändra testamentet, hvarigenom Celestine var insatt till arfvinge jemte Nanna, och denna tanka mognade nu hos henne till beslut.
Men ännu ville hon dock dröja något, för att se om det ej var möjligt att bringa Celestine från sin förvillelse, och ville blott så länge begagna hotelsen som en varning.
På Tunanäs var nu kammarjunkaren Jernkrona snart sagdt en daglig gäst.
Fröken Alexandra höll honom väl alltjemt temligen på distans, men i alla fall kunde man af vissa symptomer se, att en förklaring från honom ej skulle bli ovälkommen, ty Alexandra började med hvarje dag bli allt mera rädd för att stå på öfverblifna kartan, och då kammarjunkaren hade ett par vackra bruk, vore partiet således på det hela ej att förakta.
Föräldrarne motade på af alla krafter, och ett tu tre bar Alexandra en guldring med initialerna C. J. inuti, och kammarjunkaren en dito med dito A. S.
Så stolt i sin håg gick Jernkrona med sitt A. S., och var inte lite förnöjd, hur han dermed skulle göra Celestine ondt i hågen, när han härnäst träffade henne.
Och tillfälle härtill erbjöd sig snart, ty som all fullkomlig glädje här på jorden skall ackompanjeras af knifvar och gafflar, så måste ju förlofningen på Tunanäs äfven firas med ett hej dundrande kalas.
En hejduk utrustades i kortbyxor med gula stöfvelkragar, sattes på en hästrygg och befullmäktigades att till den 25 Oktober sammankalla alla ortens herrskaper till diner på Tunanäs.
Öfverstinnan fruktade att Celestine skulle dåna, då hon meddelade henne anledningen till bjudningen, men fann till sin förvåning, att Celestine tvert om vid dess emottagande syntes ganska glad. «Det är förtviflans mod,» tänkte hon.
Såsom ett hufvudvilkor för sitt nådiga bifall till föreningen, hade Alexandra utfäst, att vintrarne skulle tillbringas i Stockholm.
Jernkrona hade så mycket mindre att invända häremot, som han med hvarje dag allt mer började känna behofvet af att hafva tillgång på nära håll till skicklige läkare.
Stellan fick i kommission att i Stockholm till bröllopet vigilera för en kammarherrefullmakt åt Jernkrona, och hade snart den outsägliga glädjen att få lösa den, och rekommenderad skicka den ned på posten.
Baron Stjernfeldt ville just inte visa sig som en gnidare vid sin dotters utstyrsel.
Han hade varit lycklig med att i år få in sin spanmål väl bergad, och att på Stockholms börs sluta bort den till förmånliga priser.
Det sparades derföre ej på något håll, utom när någon af underhafvandena möjligen kom för att utbedja sig, dock blott såsom lån, en eller annan kappe till utsäde.
Den vackra bergningstiden hade varit så kort, de hade då oupphörligen måst med sina dragare ligga framme vid herrgården och hjelpa till med inbergandet af baronens säd; deras egen hade således måst stå ute på marken, och när de ändtligen fingo liten tid att sysselsätta sig med inbergandet af sin egen gröda, så var det nästan för sent, ty kornet var redan grodt i axen, och halmen måste till större delen utkastas såsom gödsel.
Men hvem hade tid att i dessa glädjens tider tänka på sådana bagateller?
Hvar och en är ju dessutom sig sjelf närmast.
Stolt vandrade friherren af och an i sin präktiga våning, der dörrarne voro uppslagna mellan alla rummen.
Och han hade ju skäl dertill, ty begge arfvingarne till hans namn voro genom briljanta partier in salvo.
En vacker dag kom öfverkammarjunkaren grefve Dumfries med familj på visit, för att gratulera till det nya partiet.
Baron Stjernfeldt hade på en tid mer än vanligt låtit sina förnäma grannar känna hvem han var, och han var fullkomligt herre öfver denna egna slags konst, att, utan att i minsta synbara måtto fela emot belefvenhetens fordringar, dock i sjelfva verket vara rätt ohöflig.
Grefve Dumfries hade varit mycket rik, men hade haft ett par söner, som vetat lossa på de fångar arma, och att icke nu affärerna voro i det bästa skick, slöt man derutaf, att han sålde bort den ena lilla gården efter den andra.