Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en moralisk afrättning, och prästen-vännen förrättar sin bödelstjänst utan skrupler, sedan han först bundit en bindel för delinkventens ögon för att tvinga honom till blind underkastelse.
– Detta är alltså den allmänna uppfattningen af hvad han uträttat – och sådan skall han efter sin död framstå för eftervärlden.
Och han är så sjuk till kropp och själ, så djupt nedböjd i stoftet, att han icke kan försvara sig.
Finge han skrifva, skulle det kanske vara lättare –
Dock nej.
Han måste tänka på det, som för honom är viktigare än allt annat!
Och för att jaga bitterheten ur sin själ, griper han till Gellert.
När prosten
Münter träder in i fängelset, lyfter Struensee sina blickar från boken och hälsar sin själasörjare med rörande undergifvenhet.
Alla upproriska tankar ha sjunkit till ro, och den brännande smärtan öfver personliga förhållanden har dämpats i stilla betraktelser.
– Jag skulle icke vara vid mina sinnens fulla bruk – säger han – om jag icke ville tillstå, att jag bort lefva så, som denna bok lär!
Ack, om jag i min lyckas tid läst sådana böcker!
Jag vet så visst, att de skulle ha öfvertygat och bättrat mig!
Prosten, som genom kommendanten erfarit, att den fångne under de senaste dygnen varit mycket orolig, betraktar honom uppmärksamt och frågar medlidsamt:
– Hur står det till med er, min käre grefve?
– Illa!
Illa!
Jag kan icke nog ångra, att jag lefvat så förkastligt, handlat efter så onda bevekelsegrunder och användt så dåliga medel.
Mina närvarande omständigheter, ja, själfva min död vållar mig icke sådana bekymmer, som mina dåliga handlingar.
Och det är så alldeles omöjligt för mig att godtgöra hvad jag förbrutit!
– Jag ber er – ärade vän – blif icke trött på mig och lämna mig icke i sticket.
Med en rörelse som en drunknande lyfter Struensee sina armar, tills länken rycker den ena tillbaka.
Prosten fattar hans hand och trycker den varmt.
Prosten är rörd öfver den djupa bedröfvelse och förtviflan, som delinkventens hela varelse andas; men att redan nu skänka honom lugn och tröst, vore icke välbetänkt.
– Jag är mycket belåten med denna ert sinnes oro – försäkrar han tvärtom.
– Den skall, hoppas jag till Gud, göra er böjd för att gripa det enda medel, som jag kan anvisa till ert lugnande.
Ni kan visserligen icke omintetgöra det onda ni förorsakat; men det finns En, som redan gjort detta för er.
Och till Honom måste ni, drifven af er samvetsångest, taga er tillflykt.
– Om det blott icke är för sent!
Vid det Struensee säger detta, käns det som om han nu icke förmådde hvarken tänka eller lida mer.
Det finns en gräns för all spänning, och reaktionen är öfver honom nu.
Hans uppmärksamhet slappas, hans förnimmelse flämtar matt.
Han hör prosten tala, men orden äro som tomma ljud, långt borta ifrån.
Glimtvis uppfattar han ett och annat och kan däraf bilda sig en allmän föreställning om innehållet – just som i barndomen, då han efter en natt utan sömn halfsofvande lyssnade till sin faders predikan om söndagen.
Prosten söker lugna honom – det är ännu tid, om han skyndar – och prosten vill bistå och icke förtröttas.
– Prosten talar om drottningen och om Esther och om de stackars föräldrarna i Rendsburg.
Hvilken smärta deras son vållat dem genom olydnad, gudlöshet och utsväfningar, hvilken dödens ångest, när ryktet nådde dem, om de öfverilade steg han tagit, om hans alltför hastiga lycka, om de medel, han begagnat sig af för att nå den, om det bruk han gjorde af sin makt.
– Hur måste de icke från dag till dag ha darrat för den fara, som hotade deras son – i hvilken outsäglig smärta måste icke hans fall ha försänkt dem – och den fara, hvari hans själ sväfvar
– – Måste icke hans dödssätt böja dem till jorden!
Skola de icke duka under för sin smärta och kanske förlora hälsa och lif?
– Och den, som förorsakat dem alla dessa lidanden, är deras son, är ni!
Prosten säger den sista satsen med stort eftertryck och tystnar sedan.
Tystnaden skrämmer
Struensee upp ur hans dvala.
Han får plötsligt en förnimmelse af, att någonting förfärligt förberedes.
– Jag har ett bref till er, från er vördnadsvärde fader!
Prosten räcker sin lärjunge ett oförsegladt papper, viket som en officiell handling.
Struensee öppnar det med skälfvande händer och läser under våldsam hjärtklappning:
Är det möjligt, så önskar jag, att dessa rader må af dig mottagas, läsas och äfven behjärtas.
Dina föräldrars sorg, vemod och beklämning öfver sin son förmår jag icke uttrycka.
Våra ögon tåras dag och natt.
Våra själar skria oupphörligt till Gud om förbarmande.
Dock, därom vill jag icke tala.
Blott en ting ligger mig och din bekymrade moder om hjärtat.
Du känner vårt tänkesätt.
Du vet, hvilket mål vi haft med din uppfostran.
Du minnes, hur ofta, hur eftertryckligt den sanningen blifvit inskärpt hos dig, att en oskrymtad gudsfruktan är till allting nödig.
Så ofta jag haft lägenhet att tala till dig, då du redan stod i offentliga värf, har jag hänvisat dig till den allestädes närvarande Guden och förmanat dig till sorgfälligt bevarande af ett godt samvete.
Ditt hjärta skall säga dig, om och i hvad mån du efterkommit mina faderliga förmaningar.
Sedan lång tid tillbaka ha dina föräldrar varit djupt bekymrade för din skull.
Då vi lefva i stillhet och ha få bekanta, och du själf icke lämnat oss några underrättelser om dina förhållanden, så ha våra suckar från beklämda hjärtan stigit till Gud i hemlighet, och vi ha bekymrade anropat honom om, att åtminstone din själ icke måtte gå förlorad.
Tre gånger, nämligen i Halle, Gedern och Altona, har du i deras ögon, som stått omkring din sjukbädd, redan varit död.
Gud har räddat dig och behållit dig vid lif, säkerligen i enlighet med sin kärleks afsikt blott i ändamål att under nådatiden förbereda dig till den saliga evigheten.
Och detta mål vill den trofaste
Förbarmaren framför allt nå med dig i ditt fängelse.
Du är hans skapade verk.
Han älskar dig, du är återlöst med Jesu blod:
Han är en försonad Fader – – – – – – – – –
– – Ännu talar Jesu blod för dig.
Ännu räcker Förbarmaren sina händer ut mot dig.
Utan Jesus är ingen frälsning – – – – Hos Honom hafva vi det godt i lifvet, i lidandet, i döden och efter döden.
Mamma hälsar.
Hon gråter och beder med mig för vår olycklige son.
Min son!
Hur djupt du nedslår oss.
Ack, om vi dock kunde få den enda trösten, att vår son af allt sitt hjärta omvände sig till Herren Gud, och att vi måtte återse honom med glädje i evigheten, inför Lammets tron!
Dina förbrytelser, för hvilka du sitter fången, känna vi icke i sak och tillräckligt.
Hvad därom talas och läses in publico är sådant som vi måste fördöma – – – – – – –
– – Vi föräldrar anbefalla dig åt den evige Förbarmarens faders- och moderskärlek – – Ja, Jesus, du store människovän, hjälp föräldrar och barn till evigt lif!
Struensee lägger brefvet till sidan.
Han har blott ögnat öfver den sista halfdelen, han förmår icke läsa det i prästens närvaro.
Tårarna störta utför hans kinder.
Bakom de kärft stiliserade orden, skrifna i medvetande om, att brefvet måste läsas af andra, innan det når fram, gömmer sig en känsla, hvars styrka och djup han aldrig förr tycker sig ha anat.
Hur illa han lönat denna kärlek!
Hur illa han uppfyllt sina plikter mot alla, som älskat honom.
Öfver alla har han hopat skam och sorg.
Och nu är det för sent att godtgöra.
Den enda tröst, han kunde skänka dem i bedröfvelsen, vore om han ginge ur världen som en kristen.
(14 April.)
Dagarna äro ljusare nu.
Sakta sjunker solen mot Söndermarkens violetta skogar; de sista strålarna flamma som eldslågor i kastellkyrkans fönster och kastas därifrån som skimrande reflexer in i Struensees fängelse.
Så når honom hvarje dag några brutna strålar af himmelns ljus.
Han sitter hopsjunken på kanten af sin brits, med nedböjdt hufvud.
Han har åldrats märkbart under den månad, som förflutit.
Ansiktet med den gulbleka hyn och de infallna kinderna liknar en gubbes, och ögonen ha samma milda och matta uttryck, som en döendes, när lifsnerven brustit i kampen mot lidandet, och hela tillvaron stillnat i väntan på slutet.
Många världsliga ting ha på sista tiden tagit hans uppmärksamhet i anspråk; men därför har han icke försummat omsorgen om sin själs frälsning.
Detta är det enda väsentliga, och allt annat än ingenting i jämförelse därmed.
Allt sedan den 20 Mars, välsignad i åminnelse, är han en kristen.
Då kom nåden öfver honom, vid prostens ord, hvilkas genljud han sedan ständigt hört i sin själ:
– Upphör då att vara en olycklig människa!
Tro på Jesus, så äro era synder förlåtna, och er död skall för er bli en ingång till evig salighet!
Sedan dess har han verkligen icke känt sig så olycklig.
Tron är i hans hjärta.
Ännu anfäktas han visserligen af tvifvel, ty gamla fördomar ha stor makt öfver sinnet; framför allt kommer den tanken ofta igen, att han efter döden skall helt och hållet upphöra.
Men han kämpar ärligt däremot, och i den kampen står prosten trofast vid hans sida.
Tryggt är att underkasta sig den lärde och deltagande mannens ledning, ty han vet svar på alla själfklokhetens invändningar, och hans ande är ett säkert stöd för den som vacklar.
Hans personlighet ingifver också förtroende.
Hur blid och lugn han sitter där borta på stolen, vid sidan om vakthafvande officerns.
Aldrig har han visat någon otålighet eller hetsighet – utom en enda gång, då han talte om Boulanger, författaren till Antiquité devoilée och Despotisme oriental, som han kallade för den störste idiot och charlatan.
Motståndare sådana som Voltaire och Rousseau behandlar han däremot alltid med respekt.
Alltid har han tröst tillhands.
En syndare med starka böjelser för kroppslig vällust försonar sig icke lätt med den kristna salighetsföreställningen.
Himlens fröjder hade till en början ringa lockelse för hans inbillning.
Men prosten gaf vingar åt hans fantasi genom sin förklaring:
Materiella njutningar sådana som bordets och äktenskapets kan det ju icke bli tal om; men då våra kroppar i det kommande lifvet skola vara af ett mycket finare material, skola våra njutningar följaktligen bli större.
För vår sinnliga åskådning är detta icke lätt att fatta; men det är en lycka att tro.
Tung har den sista tiden varit, men tusen gånger tyngre skulle den ha varit, om icke denne värdige Herrans tjänare stått vid hans sida.
Den nedsatta kommissionen har för en vecka sedan fällt sin dom öfver drottningen, däri hon förklarats ha sitt äktenskap förbrutit.
Allt sedan dess har Struensee pinats outsägligt af medvetandet om, att han genom sin bekännelse störtat henne i olycka.
Måhända hade det varit hans plikt att för hennes skull förtiga sanningen?
Men också för det samvetsagget har religionen tröst.
Gud har upplyst honom om, huru hans förnekande dock icke kunde ha hindrat sanningen att bli uppenbar; prosten har också lugnat honom i detta fall, och nu bekymrar det honom icke, om människor, som icke veta, hvad det är att frukta för sitt eviga väl, anse honom för en trolös förrädare.
Han bevarar i sitt hjärta prostens ord:
– Inför Gud är ni således frisagd för alla era synders skuld och straff – inför Honom är ni nu ansedd som om ni aldrig hade syndat – – Timliga straff skola ännu följa på era förseelser: men döden är också det sista.
I evigheten finns för er ingenting vidare att frukta, utan allt att hoppas.
Gud vare tack och lof därför!
Det lätta uppflammandet af tvifvel och sinnliga begärelser, som ännu ibland anfäkta honom i drömmen, skall Gud helt visst förlåta.
Gud vare tack och lof för alla välgärningar, icke minst för det fröjdefulla budskapet från Enevold Brandt, att också han, numera, uteslutande söker tröst i religionen.
Hée, som förbereder honom till döden, kan icke nog berömma hans sinnes kristliga undergifvenhet.
Struensee rynkar pannan, och det kommer ett uttryck i hans ögon, som om han ännu hörde lifvet till.
Han kan icke försona sig med den tanken, att också Brandt måste dö.
Han kan icke tro, att en domstol af hederlige män skall påtaga sig ansvaret för den oskyldiges fällande, äfven om de maktägande i sin oförsonliga grymhet skulle yrka därpå.
Den hufvudförbrytelse, man har funnit på att anklaga honom för, kan visserligen formelt utläggas som ett crimen lœsœ majestatis, men då alla kavaljerer, som kungen hedrat med sin synnerliga gunst, en och annan gång tvingats att bära hand på Herrans smorda, skulle Sperling, Holck och Warnstedt, Moranti och konferensrådet
Gourmand med samma rätt kunna släpas till schavotten.
Generalfiskalens anklagelseakt mot Brandt tycks också ett rent pecorale.
Brandt benämnes däri en af de grofvaste missdådare, som någonsin trampat jorden!
Och herr generalfiskalen citerar bibeln, 2:dra Samuels bok, I:
Hvi fruktade du icke att utsträcka din hand till att förgöra Herrans smorde?
Och David kallade fram en af sina tjänare och sade till honom:
Kom hit och stöt ned honom!
Och han slog honom till döds.
Ett vemodigt småleende lyser upp Struensees ansikte.
Han tänker på Brandts privatbref till kungen och genomgår i minnet ord för ord hans försvarsinlägg till domstolen:
Jag beder kungen om förlåtelse, då jag nu vet, att det i alla händelser är en undersåtes plikt att ödmjuka sig för sin konung; förut skulle icke ens det blinkande svärdet kunnat förmå mig därtill.
Mitt bref kunde ha varit mera bedjande och mera underdånigt; men jag trodde icke att det skulle behaga H.
Jag brukar det talesättet, att kungen ofta sagt, att ingen visste så god besked om alla hans omständigheter, som jag.
Detta brukade han säga, när han var mig god, och den tanken hoppas jag härmed kunna tillbakakalla.
Han har ofta tillagt, att ingen hade så stor likhet med honom som jag, och detta talesätt har jag utelämnat, då det skulle vara alltför dristigt – – – – – Jag finner det naturligt, att det hos eder, mina domare, uppstår ett dubbelt tvifvel, det första: förtjänar också Brandt, efter sakens natur, att kungen skulle helt och hållet benåda honom?
Det andra: hvad önskar han då vidare?
– – – – – – – – – Jag är alldeles villig att dö, ja, att tåla allt det straff, som blifver mig pålagdt; det är Guds tuktande hand, som jag har förtjänt; men jag håller det för min plikt att denna gång tala.
M:t är mig onådig, därför blef jag fastsatt.
Däremot kan jag intet invända.
Jag kysser den hand, som slår mig; men den samma hand, som slår mig, kan också frigifva mig och förlåta mig, liksom Henrik IV, hvilken tillgaf långt större förseelser.
Ja, skulle ni dessutom finna detta vara för mycken nåd och önska, att jag personligen ödmjukade mig för H.
M:t, så håller jag mig det ej för någon skam.
O! måtte mina domare tydligt kunna inse, hurudan min position var hos kungen!
Måtte de också känna men strax glömma igen, huru det närvarande är i det invärtes.
Då skulle visst edra ögon tåras och edra hjärtan röras af det uppriktigaste medlidande.
Dock jag anbefaller min sak i Guds händer och beder er om det, som jag icke behöfver bedja er om, nämligen att följa eder öfvertygelse: därmed är jag alldeles nöjd.
Uti brefvet till H.
M:t har jag ansökt om, att få tillbringa mina dagar i lugn och därmed menar jag en höfdingepost i en aflägset liggande provins.
Jag vet ej, om någon post är ledig, som jag kunde hoppas få; men jag vet att den i Barmstaedt nog är en af de sämsta och att konferensrådet Arnold länge önskat komma bort därifrån.
Vidare sträcka sig mina önskningar ej; ty hvad rätt kunde jag väl hafva till att fordra?
Det vemodiga småleendet dröjer ännu kvar omkring Struensees läppar.
Bättre än en konstnärs hand skulle förmå det, har Enevold Brandt i denna sin sista skrifvelse tecknat sin egen bild.
Och sådan skall han framstå för eftervärlden: som något af en riddersman och något af en narr, med ett själfbehagligt småleende; en sirlig kavaljer med en kvick tunga och ett klent hufvud men med hjärtat på rätta stället trots allt; en hofman med ett bortskämdt barns älskvärdhet och elakhet, sangvinisk och oförskräckt, poserande in i döden med en elegant attityd – – –
– Har ni slutat ert arbete, min käre grefve? frågar prosten Münter, som ändtligen lägger märke till, att blyertspennan icke längre rör sig i arrestantens hand.
– Icke ännu – svarar Struensee – men snart.
Han ordnar med en feberaktig rörelse de numrerade pappersblad, som hvilat en stund på hans knän, och genomläser ånyo den försvarsskrift, han i dag uppsatt i prosten Münters närvaro.
Han har fullbordat den på sju timmar under ett andligt högtryck, sådant han tänker sig, att evangelister och apostlar erfarit, då inspirationen var öfver dem, och sanningens ord hägrade i eldskrift för deras inre syn.
Då han nu läser hvad han här framställt, känner han en undrande och skälfvande glädje öfver den klarhet och det öfvertygelsens lugn, hvarmed han uttryckt, hvad han velat säga.
Detta försvar, skrifvet under vanskliga förhållanden i en oerhörd själens spänning af en dödsdömd, som därtill förbrukat sin andes sista uppflammande kraft, rymmer den sannfärdiga historien om en man, som genom sin begåfning, sin arbetsamhet och sin energi skapat sig en ställning långt öfver den han födts till, men hvars hufvudmål från början icke varit att göra lycka och som aldrig drömt om att bruka otillåtliga medel därtill.
Punkt för punkt har han genomgått anklagelserna, så som försvarsadvokaten refererat dem, och vederlagt dem alla, utom den enda, som han icke nämnt.
I den punkten har han erkänt sig skyldig; och för det brottet skall han dö.
Men efter honom skall detta dokument lefva och vittna om hvad godt han verkat och hvad rätt han velat, fast lidelserna förde honom vilse och krafterna sviktade inför uppgiftens gränslösa storhet.
Solen har för länge sedan gått ner och mörkret har öfversvämmat staden.
Husen slumra med slutna fönsterluckor, gatorna ligga öde, och tystnaden brytes endast af väktarnas rop i gathörnen: klockan är elfva slagen.
Dagens arbete är slut; men natten har ock sin gärning.
Ännu brinna vaxljusen i stakarna på generalfiskalens sekretär, och vid den nedfällda klaffen sitter monsieur
Wivet, röd i ansiktet af inre upphetsning öfver den skarpsinnighet och kvickhet, han finner på hvarje rad af det aktstycke, han renskrifver.
Detta är nämligen ingenting mindre än den af honom själf författade anklagelsen mot Struensee, med deduktion, bevisföring och yrkanden, i hvilket allt han tror sig ha på ett särdeles förtjänstfullt sätt gifvit uttryck åt den allmänna förtrytelsen och föraktet gentemot den fallne medico-ministern.
Därför fäster han också allt som oftast sin stora gåspenna bakom örat och njuter med förnöjelse sin egen spiritualitet i hvad han redan fått ned på papperet.
För hvar gång detta sker, flyga hans blickar hastigare öfver bladen, och allt intensivare blir hans själs förnöjelse.
– – Så visst och sant som det ordspråket i allmänhet är:
Stränga herrar regera icke länge, så viss är det ock, att dessa stränga herrar uti denna korta tid kan stifta så mycket ondt, som uti dubbelt så mycken tid ej kan redresseras.
– – Oförskämdhet och förakt dristade sig till att gå det så högt ärevördiga kungliga huset i möte.
Den allsmäktige och Hans ord blef ansedt för löje.
Man traktade efter att bortvisa dygd och ärbarhet, med att låta portarna stå öppna och vägarna banade för oanständigheter, dem man icke blygdes för, men uppenbart sökte ära i skändlighet.
Förvägenheten gick så långt, att den myndighet, som undersåtarna godvilligt öfverlämnade uteslutande till Frederik den tredje och hans descendenter, skulle brukas af undersåtarna, ja, den skulle extenderas, på det att den, som exercerade den, kunde vara oinskränkt.
Språket blef med nationen föraktadt – – –
Familjers ödeläggelse var som mordängelens gärning.
Men hvem var denna mordängel?
Det var Johann Friedrich Struensee, den allerdumdristigaste person som kan imagineras och uti detta fall kan meritera namn af vir unius seculi, förr medicus, ännu grefve, men (som jag hoppas) innan jag släpper honom, skall intet hafva tillöfvers utom förfäran, dom och straff.
All denna hans oförskämdhet midt uti hans största och mest glänsande tillstånd gjorde honom förnedrad i allas ögon; hans läkedom i staten blef ansedd för kvacksalfveri; hans meriter blefvo ansedda som döda flugor i en apotekareburk.
– – – – – Men missnöjet tog så öfverhand, att det blef önskadt öfver honom så många tusende millioner olyckor och förbannelser, som där är briljanter uti den guldplåt, som sitter på hans löpares mössa.
För den tillkommande tiden, där detta mitt inlägg kanske kommer för åtskilligas ögon, måste jag fästa uppmärksamhet på, att detta blott är en kort berättelse af hvad som är passeradt – – – Man må ej heller lägga mig till last, att jag vid ett och annat tillfälle synes att hafva gjort honom redicul – – – – – – – – – –
Att uppräkna alla de förbrytelser, som af honom äro begångna, skulle blifva ett alltför onyttigt arbete, helst när man eftertänker, att grefven har blott ett hufvud – – –
Sida upp och sida ned läser generalfiskal
Wivet med samma belåtna småleende sitt aktionsinlägg, späckadt med latinska citat och främmande ord, ofta missförstådda eller förvridna, som de platta infall, han slösar med.
Han speglar sig själfbehagligt i detta verk, som skall för tillkommande tider vittna om en hederlig mans djupa afsky för lasten.
Och han njuter sina råa utfall och fadda kvickheter och är stolt öfver de oviga andens krumsprång, genom hvilka han inbillar sig ha gjort den anklagade löjlig och föraktlig i alla rättänkande människors ögon.
Men på den ljusa tapetdörren till vänster om sekretären tecknar sig en grotesk bild i svart, silhuetten af ett djur med långa öron.
Det är skuggan af hans hufvud med den långa gåspennan.
För eftervärlden framstår han i sitt verk som en enfaldig, obildad, lågsint och servil lakej.
Den bild han tecknat af sig själf är också en bild af åsnan, som sparkade det döda lejonet.
(25 April.)
Korsets väg är brant och tung; hvassa stenar och stickande törnen sarga vandrarens fötter.
Blödande af de många såren, nedtryckt under syndernas börda, dignar han i stoftet, men släpar sig vidare på knä mot det härliga målet, den andra världen, som hägrar i ljus och förklaring bortom de jordiska smärtornas gräns.
Bakom honom ligger allting i mörker, och han skymtar icke vägen, som han gått.
Samvetsgrant har han likväl sökt dana sig en föreställning därom, för att kunna utpeka den för eftervärlden.
Tron utan gärningar är död, och prosten rådde honom till denna gärning.
I förgår slutade han sin berättelse om de tänkesätt, med hvilka han snart skall dö; men han är icke nöjd med arbetet.
Det har kostat honom otrolig möda, ty hvar rad är skrifven liksom i en själens skymning, däri alla tankar fått trefva sig fram.
Också har prosten, under läsningen i går, hänledt hans uppmärksamhet på en del uttryck, som kunde missförstås af kristne och af icke-kristne.
Några har han rättat, andra har han försvarat, men hans förnuft kretsar alltjämt oroligt öfver dunklet, och han blygs inför Gud och människor öfver sin andes svaghet.
Hans pulsar bulta med snabba, skygga slag, och all föreställning om tidens längd har upphört.
Timmarna äro innehållstunga som år, och ändå flyga de förbi som i en dröm.
Gång på gång genomlefver han under loppet af några ilande sekunder hela sitt förflutna lif, men hvar sekund är utan gränser, och tankarna flämta evinnerligen.
Om dagarna, när förståndet är vaket, synes han lugn och känner stundom själf en okonstlad själens stillhet inför döden; men om nätterna, när han sofver, bryter den kroppsliga våndan ofta fram, och han stampar med fötterna och gnisslar med tänderna och biter sig själf i fingrarna.
Då han vaknar, vet han ingenting om denna kroppens oro och erinrar sig ingenting, som han drömt, utom att skälen för hans öfvertygelse om kristendomens sanning dragit genom hans minne.
Då och då kommer det öfver honom ett feberaktigt verksamhetsbegär.
Han måste beställa om sitt hus.
Han har så mycket att uträtta, innan han går ur världen.
Men när han försöker fasthålla enskildheterna, blir allt till dimma.
Han minns ingenting längre.
Att läsa kristliga böcker ger honom icke samma lindring som förr.
Han har svårt att hålla sina tankar samlade.
Icke ens bibeln förmår fängsla hans uppmärksamhet för någon längre tid.
Hans sinne är alltför oroligt under lugnet.
Guds kärlek uppenbarar sig i bibeln icke nog personligt för honom.
Orden vända sig till milliarder varelser, icke till honom ensam.
Likväl förnimmer han i sitt hjärta både religionens tröst och Guds kärlek; och han röres till tårar däraf.
Han älskar och vördar och dyrkar Gud och tror på Hans enfödde son och på människans försoning genom Kristi blod.