Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De voro alla ansenliga och välupptimrade med många uthus; smala gränder löpte emellan de grå timmerväggarna ned till floden, breda gårdsplaner öppnade sig framför stugorna, välupptrampade stigar förde från hvarje gård ned till dess båthus och brygga.
Storråda befallde sina roddare att lyfta årorna långsamt.
Hon stod högt i bakstammen af skeppet och såg mot stranden.
»Aldrig har jag sett något liknande,» sade hon.
Nu förstod hon, att det starka bullret hon hört, kom allenast af allt det arbete, som pågick i Kungahälla om våren, då skeppen skulle sändas ut på långtur.
Hon hörde smeder hamra med tunga släggor, brödkaflen slamrade i bagarstugan, timmerplankor lastades bullersamt på tunga pråmar, ungersvenner barkade mastträd och hyflade breda årblad.
Mången grön gårdsplan såg hon, där tärnor gingo och snodde rep åt de sjöfarande, där gamla män sutto med nål i hand och satte klutar på grå vadmalssegel.
Hon såg båtbyggare tjärbrå de nya båtarna.
Naglar slogos in i starka ekplankor.
Ur båthusen skötos skrofven fram för att tätas.
Gamla skepp pryddes med nymålade drakbilder.
Varor stufvades, folk sade brådskande farväl, tungt packade skeppskistor buros ombord.
Skepp, som redan voro färdiga, lade från land.
Storråda såg, att de, som roddes uppåt älfven, förde tung last af sill och salt, men de, som styrdes västerut mot det öppna hafvet, voro högt uppåt masten, lastade med dyrbart ekvirke, hudar och skinn.
Då drottningen såg allt detta, log hon af glädje.
Hon sade, att hon ville gärna blifva gift med kung Olaf för att få råda öfver en sådan stad.
Storråda rodde fram till kungsgårdens brygga.
Där stod kung Olaf och mötte henne, och då hon steg fram emot honom, syntes hon honom den skönaste han råkat.
Därpå följdes de upp mot kungsgården, och mellan dem båda var stor enighet och vänskap.
Och då de skulle sätta sig till bords, log Storråda och glammade med kungen under hela tiden, som biskopen läste bordsbönen, och kungen log och talade äfven han, eftersom han såg, att det behagade Storråda.
Då de slutat måltiden, och alla knäppte sina händer för att lyssna till biskopens bön, började Storråda berätta kungen om sina rikedomar.
Hon fortsatte härmed, så länge som bordsbönen varade.
Och kungen hörde på Storråda, men ej på biskopen.
Kungen satte Storråda i högsätet, och själf satte han sig vid hennes fötter.
Och Storråda berättade honom hur hon låtit innebränna två småkonungar, som vågat fria till henne.
Och kungen fröjdade sig och tänkte, att så borde det gå alla småkonungar, som vågade fria till en sådan kvinna som Storråda.
Då det ringde till vespern, reste sig kungen för att enligt vanan gå till Mariekyrkan och bedja.
Men då kallade Storråda fram sin skald, och han sjöng kvädet om Brynhild, som lät dräpa Sigurd Fafnisbane.
Och kung
Olaf gick ej i kyrkan, i stället satt han och betraktade Storrådas mäktiga ögon och såg hur täta de svarta ögonbrynen tecknade sig.
Då förstod han, att Storråda var Brynhild och att hon skulle döda honom, om han sveke henne.
Han tänkte också, att hon skulle vara kvinna till att låta bränna sig på bål samman med honom.
Alltmedan präster mässade och bådo i Mariekyrkan i Kungahälla, satt kung Olaf och tänkte på att han ville rida till Valhall med Storråda framför sig på hästen.
På natten hade färjkarlen vid Älfbacken, som förde folk i sin färja öfver Göta älf mera att göra än någonsin förr.
Gång på gång blef han ropad öfver till andra stranden, men då han kom dit, fanns aldrig någon att se.
Dock hörde han steg rundt omkring sig, och båten blef fylld, så att den höll på att sjunka.
Han for hela natten fram och åter och visste ej hvad detta skulle betyda.
Men på morgonen var sanden vid älfstranden full af små fotspår, och i fotspåren hittade färjkarlen små vissna löf, som, då han bättre betraktade dem, visade sig vara ädelt guld.
Då förstod han, att det var alla de tomtar och pysslingar, hvilka hade flytt från Norge för kristendomens skull, som nu vände åter.
Men jätten, som bodde i Fontinsberget strax öster om Kungahälla, tog upp stora stenblock och kastade block efter block mot Mariekyrkans torn, så länge som natten varade.
Om jätten ej varit så stark, att alla hans stenar gått öfver älfven och fallit ned långt borta på Hisingen, kunde en stor skada ha uppkommit.
Hvarje morgon hade kung Olaf för vana att gå i mässan, men den dagen då Storråda var i Kungahälla, menade han sig ej hafva tid därtill.
Så snart han uppstått, ville han genast gå ned till hamnen, där hon bodde på sitt skepp, för att fråga henne om hon ville dricka bröllop med honom före kvällen.
Biskopen hade låtit ringa i klockorna i Mariekyrkan hela morgonen, och då kungen kom ut ur kungsgården och gick öfver torget, slogos kyrkdörrarna upp, och en skön sång strömmade emot honom.
Men kungen gick vidare, som om han ingenting hört.
Då lät biskopen hejda klockorna, sången upphörde, och ljusen släcktes.
Det kom så plötsligt, att kungen stannade ett ögonblick och såg tillbaka upp mot kyrkan.
Det tycktes honom då, att kyrkan var mer oansenlig, än han någonsin förr märkt.
Den var lägre än andra hus i staden, torftaket låg tungt öfver de fönsterlösa väggarna, porten var låg och mörk med ett litet skärmtak af granbark.
Medan kungen stod så, kom en ung, smärt kvinna ut ur den mörka kyrkporten.
Hon var klädd i röd kjortel och blå mantel och bar ett ljuslockigt barn på armen.
Hennes dräkt var torftig, men kungen tänkte, att hon såg ut som den mest ädelborna kvinna han någonsin mött.
Hon var hög och af skön gestalt och hade ett ljuft ansikte.
Kungen såg med stor rörelse hur den unga kvinnan tryckte sitt barn intill sig och bar det med sådan kärlek, som ägde hon intet annat kärt eller dyrbart i världen.
Då kvinnan kommit i porten, vände hon det hulda ansiktet och såg tillbaka in i den skumma, fattiga kyrkan med mycken längtan i blicken.
Då hon åter vände sig utåt torget, hade hon tårar i ögonen.
Men då hon skulle gå öfver tröskeln ut på torget, svek henne modet.
Hon stödde sig mot dörrposten och såg på barnet med sådan ängslan, som ville hon säga: »Hvar, hvar i hela vida världen skola nu vi två få tak öfver hufvudet?»
Kungen stod alltjämt orörlig och betraktade den husvilla.
Hvad som rörde honom mest var, att han såg barnet, som satt alldeles sorglöst på hennes arm, sträcka upp en blomma mot hennes ansikte för att locka henne att småle.
Och då såg han, att hon sökte förvisa sorgen från sina anletsdrag och log mot sonen.
»Hvem är den kvinnan,» tänkte kungen, »mig synes, att jag sett henne förr.
Tvivelsutan är hon en högboren kvinna, som har råkat i nöd.»
Så brådtom än kungen hade för att hinna till Storråda, så kunde han ej slita sina ögon från kvinnan.
Han undrade endast hvar han förr hade sett så milda ögon och så ljuft formadt anlete.
Alltjämt stod kvinnan kvar i kyrkporten, som om hon ej kunde slita sig därifrån.
Då gick
kungen fram till henne och frågade:
»Hvarför är du så bedröfvad?»
»Jag är utdrifven ur mitt hem,» sade kvinnan och visade in mot den lilla, mörka kyrkan.
Kungen tänkte, att hon menade, att hon vistats i kyrkan, därför att hon ingen annan bostad hade.
Han frågade vidare.
»Hvem har drifvit bort dig?»
Hon såg då på honom med outsäglig bedröfvelse.
»Vet du det ej?» sporde hon.
Men då vände sig kungen från henne.
Han hade ej tid, tyckte han, ätt stå där och gissa gåtor.
Det syntes, som om kvinnan menade, att han drifvit bort henne.
Han kunde ej förstå hvad hon syftade på.
Kungen gick raskt vidare.
Han kom ned till kungsbryggan, där Storrådas skepp lågo förtöjda.
Nere vid hamnen mötte han drottningens tjänare, som alla hade guldbårder på kläderna och silfverhjälm på hufvudet.
Storråda stod högt på skeppet och blickade ut öfver Kungahälla och gladde sig åt dess makt och rikedom.
Hon stod och såg ned på staden så, som om hon redan betraktade sig som dess drottning.
Men då kungen såg Storråda, tänkte han genast på den ljufva kvinnan, som kommit fattig och elända ut ur kyrkan.
Hvad är detta, tänkte han, jag menar, att hon synes mig skönare än Storråda.
Då Storråda nu log mot honom, påminde han sig hur tårarna hade glänst i den andra kvinnans ögon.
Kung Olaf hade den främmandes ansikte så för tanken, att han därmed måste jämföra Storrådas ansikte drag för drag.
Och då han så jämförde, försvann all Storrådas skönhet.
Han såg, att Storrådas ögon voro grymma och hennes mun vällustig.
I hvarje drag af hennes ansikte spårade han en synd.
Han såg väl alltjämt, att hon var skön, men han fann ej mer behag i hennes åsyn.
Han började afsky henne, som om hon varit en glänsande giftorm.
Då drottningen såg kungen komma, drog ett segerstolt leende öfver hennes läppar.
»Jag väntade dig ej så tidigt, kung Olaf,» sade hon.
»Jag hade trott, att du skulle vara i mässan.»
Det kom öfver kungen en lust att retas med Storråda och göra allt, som hon ej ville.
»Mässan är ej ännu börjad,» sade han.
»Jag kommer för att bedja dig, att du följer mig i min Guds hus.»
Då kungen sade detta, såg han, att Storråda fick en hvass blick i ögonen, men hon smålog alltjämt.
»Kom hellre hitöfver på skeppet,» sade hon.
»Jag vill visa dig de gåfvor jag fört med mig till dig.»
Hon tog upp ett gyllene svärd liksom för att locka honom, men kungen tyckte sig alltjämt se den andra kvinnan jämte henne.
Och han tyckte, att Storråda stod bland sina skatter såsom en led drake.
»Jag vill först veta,» sade kungen, »om du vill gå med mig i kyrkan.»
»Hvad skall jag göra i din kyrka?» frågade hon och såg spotsk ut.
Då märkte hon, att kungens ögonbryn drogos samman, och förstod, att han ej var så till sinnes som förra dagen.
Hon bytte då genast om sätt och blef mild och undfallande.
»Gå du i kyrkan så mycket dig lyster,» sade hon, »fast jag ej går.
För den skull må det ej uppstå ovänskap mellan oss.»
Drottningen gick ned från skeppet och kom fram till konungen.
Hon höll i handen ett svärd och en pälsbrämad mantel, som hon ville förära honom.
Just i detsamma kom konungen att se bortåt hamnen.
Långt borta såg han den andra kvinnan komma gående.
Hon gick lutande med trötta steg, alltjämt med barnet på armen.
»Hvad är det du ser efter så ifrigt, kung Olaf?» frågade Storråda.
Då vände sig den andra kvinnan om och såg på kungen, och vid det hon såg på honom, tyckte han sig se, att öfver hennes och barnets hufvuden tändes gyllene ljusringar, skönare än alla kungars och drottningars smycken.
Men straxt därpå vek hon af uppåt staden igen, och han såg henne ej mer.
»Hvad är det du ser efter så ifrigt, kung Olaf?» sporde Storråda än en gång.
Men då kung Olaf vände sig mot drottningen, såg han henne gammal och led, omgifven af all världens ondska och synd, och han förfärades öfver att han skulle hafva kunnat falla i hennes garn.
Han hade dragit af handsken för att räcka henne handen.
Men nu tog han handsken och slog henne med den öfver ansiktet.
»Hvad skall jag så med dig, din gamla hundhedning?» sade han.
Då for Storråda tillbaka tre steg.
Men hon sansade sig raskt och svarade: »Detta slag torde blifva din bane, kung Olaf Tryggvason.»
Och hon var blek som Hel, då hon vände sig från honom och besteg skeppet.
Nästa natt drömde kung Olaf en sällsam dröm.
Hvad han såg framför sig, var ej jorden utan hafsbottnen.
Det var en gröngrå mark, öfver hvilken vattnet stod många famnar högt.
Han såg fiskar simma efter rof, skeppen såg han glida förbi uppe på vattenytan som mörka moln, och solskifvan såg han blänka matt som en blek måne.
Då kom den kvinnan, som han hade sett i kyrkporten, gående nere på hafvets botten.
Hon hade samma lutande gång och samma slitna kläder, som då han mött henne, och hennes ansikte var alltjämt fullt af sorg.
Men där hon gick fram på hafsbottnen delade sig vattnet framför henne.
Han såg hur det, liksom drifvet af oändlig vördnad, reste sig upp i hvalf och slöt sig samman i pelare, så att hon gick fram genom en den härligaste tempelsal.
Plötsligen såg kungen, att vattnet, som höjde sig öfver kvinnan, började byta färg.
Pelarna och hvalfven blefvo först ljust röda, men togo raskt en allt starkare färg.
Hela hafvet rundtom var också rödt, såsom hade det blifvit förvandladt till blod.
På sjöbottnen, där kvinnan gick fram, såg kungen brutna svärd och pilar, brustna bågar och spjut.
De voro ej många först, men ju längre hon vandrade in i det röda vattnet, desto tätare lågo de hopade.
Kungen såg bäfvande hur kvinnan vek af från räta vägen för att ej trampa en död man, som låg utsträckt på den gröna tångbädden.
Mannen var brynjeklädd, hade svärd i handen och ett djupt sår i hufvudet.
Kungen tyckte, att kvinnan slöt ögonen för att ej se.
Hon rörde sig mot ett visst mål utan tvekan eller ängslan.
Men han, som drömde, kunde ej vända bort ögonen.
Han såg hela sjöbottnen öfversållad af spillror.
Han såg tunga skeppsankare, tjocka rep slingrade sig som ormar, skepp lågo där med uppfläkta sidor, de gyllene drakhufvudena, som suttit å stäfven, blickade mot honom med röda, hotfulla ögon.
»Jag ville väl veta hvilka som hållit slag på sjön och lämnat allt detta till rof åt förgängelsen,» tänkte den drömmande.
Öfverallt såg han döda, de hängde ned från skeppborden eller lågo nedsjunkna i den yfviga tången.
Men han hade ej mycken tid att betrakta dem, därför att han måste se efter kvinnan, som alltjämt vandrade framåt.
Ändtligen såg kungen henne stanna framför en död man.
Han hade röd lifrock, blank hjälm på hufvudet, skölden var trädd på armen, och ett bart svärd höll han i handen.
Kvinnan böjde sig öfver honom och hviskade, som om hon velat väcka en sofvande: »Kung Olaf,» hviskade hon, »kung Olaf.»
Då såg den drömmande, att mannen på sjöbottnen var han själf.
Han kände tydligt igen, att han var den döde.
»Kung Olaf,» hviskade kvinnan än en gång, »jag är den, som du såg utanför kyrkan i Kungahälla.
Känner du mig ej?»
Då den döde alltjämt låg orörlig, lade hon sig på knä bredvid honom och hviskade i hans öra:
»Nu har Storråda sändt sin flotta emot dig och tagit hämnd på dig.
Ångrar du dig, kung Olaf?»
Än en gång frågade hon:
»Nu lider du dödens bitterhet, därför att du valde mig och ej Storråda.
Ångrar du dig?
Ångrar du dig?»
Då slog den döde ändtligen upp ögonen, och kvinnan hjälpte honom att resa sig.
Han stödde sig mot hennes skuldra, och hon vandrade sakta bort med honom.
Åter såg kung Olaf henne vandra och vandra genom natt och dag genom haf och land.
Ändtligen tyckte han sig se, att de voro komna längre bort än molnen och högre än stjärnorna.
De vandrade in i en lustgård, där marken lyste som hvitt ljus, och där blommorna voro klara som daggdroppar.
Kungen såg, att när kvinnan trädde in i lustgården, lyfte hon hufvudet, och hennes gång blef lättare.
Då hon kommit ett stycke längre in, började hennes kläder stråla.
Han såg, huru de af sig själfva kantades af guldbårder och upplystes af färger.
Han såg också, att en ring af strålar tändes omkring hennes hjässa och beglänste hennes ansikte.
Men den fallne, som stödde sig mot hennes skuldra, upplyfte sitt hufvud och frågade: »Hvem är du?»
»Vet du det ej, kung Olaf?» svarade hon då, och oändlig höghet och härlighet omgaf hennes varelse.
Men kungen fylldes härvid i drömmen af stor glädje öfver att han valt att tjäna den ljufva himladrottningen.
Det var en glädje sådan han aldrig förr erfarit, och den var så stark, att den väckte honom.
Då han vaknade upp, kände han tårar skölja ned öfver ansiktet, och han låg med händerna knäppta till bön.
ASTRID
Mellan de låga stugorna i den gamla kungsgården i Upsala stod jungfruburen.
Den var rest på stolpar såsom ett dufslag, man kom dit upp på en trappa så brant som en stege, trädde dit in genom en dörr så låg som en lucka.
Väggarna därinne voro betäckta med runor, som skulle betyda kärlek och längtan, vid de trånga glugghålen såg man små runda gropar innötta i trävirket, ty där brukade tärnorna stå stödda mot armbågen och stirra ned på gårdsplanen.
Sedan några dagar gästades kungsgården af den gamle Hjalte skald, och han kom hvarje dag upp i jungfruburen till prinsessan
Ingegerd och talade med henne om kungen i Norge, Olaf Haraldson.
Och hvarje gång Hjalte kom, satt Ingegerds trälinna Astrid och hörde på hans tal med lika stor glädje som prinsessan.
Allt medan
Hjalte talade, lyssnade båda jungfrurna så ifrigt, att de fällde arbetet i skötet och höllo händerna stilla.
Den som såg dem, skulle alls ej hafva trott, att något kvinnoarbete då utfördes i jungfruburen.
Man skulle alls ej kunnat tro, att de uppsamlade Hjaltes ord, som om de varit silkestrådar och att de däraf formade hvar sin bild af kung Olaf.
Man skulle ej kunnat tro, att de i tankarna virkade samman skaldens ord till hvar sin strålande väggbonad.
Men i alla fall var det så, och prinsessans bild var så skön, att hvar gång hon såg den framför sig, skulle hon velat kasta sig ned på knä och tillbedja.
Ty hon såg kungen sitta hög och kronbeprydd på sin tron; hon såg en röd- och guldbroderad kåpa hänga från hans skuldra ända ned till hans fötter.
Hon såg ej svärd i hans hand, men heliga skrifter, och hans tron såg hon uppbäras af ett kufvadt troll.
Hvitt som vax sken hans ansikte mot henne ur långa, jämna lockar, och hans ögon lyste af fromhet och frid.
Ack, ack hon förfärades nästan, då hon såg den öfvermänskliga kraft, som lyste ur detta bleka ansikte.
Hon förstod, att kung
Olaf ej allenast var en konung, hon såg, att han var ett helgon och änglarnas vederlike.
Men sådan var ingalunda den bild, som Astrid skapade sig af kungen.
Den ljushåriga trälkvinnan som hade pröfvat både hunger och köld och burit mycken möda, men som ändock var den, hvilken fyllde jungfruburen med gyckel och skämt, tänkte sig kungen helt annorlunda.
Hon kunde ej hjälpa, att hvar gång hon hörde talas om honom, måste hon se framför sig vedhuggarens pojke, som om kvällen kom fram ur skogen med yxan på skuldran.
»Jag ser dig, jag ser dig så väl,» sade Astrid till bilden, alldeles som hade där varit någon.
»Hög är du ej, men skulderbred och lätt och vig, och eftersom du gått i skogsmörkret hela gudslånga dagen, så tar du det sista stycket i ett språng och ler och hoppar högt, då du når ut på vägen.
Då lysa tänderna, och håret flyger, och det tycker jag om.
Jag ser dig, du har rödlätt ansikte och ett ok med fräknar öfver näsan.
Och du har blå ögon, som bli mörka och dystra inne i skogsdjupet, men kommer du bara så långt, att du ser dalen och ditt hem, så ljusna de och bli milda.
Så snart du ser din egen stuga i daldjupet, så lyfter du på lufvan och hälsar, och då ser jag din panna.
Skulle inte den pannan duga för en kung?
Skulle inte den breda pannan kunna bära krona och hjälm?»
Men så olika dessa bilder än voro, så är det visst, att lika högt som prinsessan älskade den heliga bild, som hon hade framtrollat, lika högt älskade den stackars trälkvinnan den käcke ungersvennen, som hon såg komma emot sig ur skogsdjupet.
Och om Hjalte skald hade fått se de båda bilderna, skulle han säkert hafva prisat dem båda.
Han skulle hafva sagt, att de båda liknade kungen.
Ty det är kung Olafs goda lycka, skulle han hafva sagt, som velat, att han är en frisk och munter yngling, på samma gång som han är en Guds helige hjälte.
Ty den gamle
Hjalte älskade kung Olaf, och ehuru han gått från hof till hof och sett många människor, hade han aldrig kunnat finna hans like.
»Hvar finner jag någon, som kommer mig att glömma Olaf Haraldson?» brukade han säga.
»Hvar skall jag möta en utmärktare man?»
Hjalte skald var en kärf gubbe med ett sträft utseende.
Så gammal han var, hade han svart hår, hans hy var mörk och hans ögonkast hvassa.
Och hans sång hade alltid svarat väl till hans utseende.
Han hade aldrig funnit andra ord på tungan än stridsord.
Han hade aldrig diktat andra sånger än stridssånger.
Den gamle Hjaltes hjärta hade ända hittills varit som vildmarken utanför skogsbons stuga.
Det hade varit som ett stort stenrös, ur hvilket ingenting annat vill växa än mager ormbunke och hårdt skärgräs.
Men under sina vandringar hade Hjalte kommit till Upsalahofvet och fått se prinsessan Ingegerd.
Han hade sett, att hon var ädlare än hvarje annan kvinna han råkat.
Sannerligen var ej prinsessan så mycket ljufvare än andra kvinnor, som kung Olaf var härligare än andre män.
Då uppstod helt plötsligt hos Hjalte den tanken, att han skulle söka väcka kärlek mellan den svenska prinsessan och den norske kungen.
Han frågade sig hvarför ej hon, som stod främst bland kvinnor, skulle kunna älska kung Olaf, som var ypperst af män.
Och sedan denna tanke hade slagit rot hos Hjalte diktade han ej mer sina mörka hjältesånger.
Han afstod från att vinna pris och ära hos de sträfva kämparna vid Upsalahofvet och satt långa timmar hos kvinnorna i jungfruburen.
Och man skulle ej hafva kunnat tro, att det var Hjalte, som talade.
Man skulle ej hafva trott, att han kunde finna så fagra och milda ord på sin tunga, som han nu använde för att tala om kung Olaf.
Ingen skulle hafva kunnat känna igen Hjalte.
Alltsedan tanken på giftermålet uppstått inom honom, var han alldeles förvandlad.
Då den ljufva tanken växte upp ur Hjaltes själ, var det som om en färgrik ros med doftande och lena blad vuxit upp öfver en vildmark.
En dag satt Hjalte åter hos prinsessan i jungfruburen.
Alla tärnorna voro utgångna utom Astrid.
Hjalte tänkte på att han nu hade talat länge nog om Olaf Haraldson.
Han hade sagt allt fagert om honom, som han visste.
Men hade det nu gagnat något?
Hvad tänkte prinsessan om kungen?
Hjalte började lägga snaror för prinsessan för att få veta hvad hennes mening var om kung Olaf. »Jag skall kunna se det på en blick eller en rodnad,» sade han.
Men prinsessan var en högboren kvinna, hon visste att dölja sina tankar.
Hon hvarken rodnade eller log.
Hennes ögon antogo ingen strålglans.
Hon lät ej Hjalte förstå hvad hon tänkte.
Medan skalden såg in i hennes ädla ansikte, började han blygas öfver sig själf.
»Hon är för god för att man skall söka smyga sig öfver henne,» sade han.
»Man måste gå emot henne i öppen kamp.»
Så sade Hjalte rent ut: »Kungadotter, om Olaf Haraldson begär dig af din far, hvad skulle du säga därtill?»
Den unga prinsessans ansikte ljusnade, såsom människors ansikten ljusna, då de komma upp på ett berg och skåda hafvet.
Hon svarade genast utan omsvep:
»Är han en sådan kung och en sådan kristen, som du har sagt, Hjalte, så vore detta för mig en stor lycka.
Men knappt hade hon sagt detta, förrän glansen dog bort ur hennes ögon.
Man skulle hafva trott, att en dimstod rest sig mellan henne och den stora, sköna synen i fjärran.
»Ack, Hjalte,» sade hon, »du glömmer en sak.
Kung Olaf är vår fiende.
Det är krig och ej friareanbud vi vänta från honom.»
»Låt detta ej bedröfva dig,» sade Hjalte.
»Vill du det allenast, så är allt godt.
Jag vet kung Olafs vilja i denna sak.»
Hjalte skald var så nöjd, att han log, då han sade detta, men prinsessan blef mer och mer sorgsen.
»Nej,» sade hon, »hvarken på mig eller kung Olaf beror detta, utan på min fader Olof Skötkonung.
Och du vet, att han hatar Olaf Haraldson och ej ens vill tillåta, att någon nämner hans namn.
Aldrig låter han mig följa en fiende till hans rike.
Aldrig ger han sin dotter till Olaf Haraldson.»
Då prinsessan hade sagt detta, lade hon bort all sin stolthet och började klaga inför Hjalte.
»Hvad hjälper det mig, att jag nu lärt känna Olaf Haraldson,» sade hon, »att jag drömmer om honom alla nätter och längtar till honom alla dagar!
Hade det ej varit bättre, att jag aldrig hade hört något om honom?
Hade det ej varit bättre, om du aldrig kommit hit och talat med mig om honom?
Då prinsessan sade detta, fylldes hennes ögon af tårar, men då Hjalte såg tårarna, lyfte han handen, het af ifver.
»Gud vill det,» ropade han.
»I hören samman.
Strid måste byta ut sin röda mantel mot fredens hvita dräkt, så att er lycka kan fröjda jorden.»
Då Hjalte sade detta, böjde prinsessan först sitt hufvud för Guds höga namn, sedan upplyfte hon det med nyvaknadt hopp.
Då den gamle Hjalte steg ut genom jungfruburens låga dörr och gick fram på den smala svalgången, som ej skyddades af minsta ledstång, kom Astrid efter honom.
»O, Hjalte,» ropade hon till honom.
»Hvarför frågar du ej mig hvad jag skulle svara Olaf Haraldson, om han begärde min hand?»
Det var första gången Astrid talade till Hjalte.
Men Hjalte kastade blott en snabb blick på den guldhåriga trälkvinnan, som bar håret krusigt vid tinningarna och i nacken, som hade de bredaste armband och de tyngsta örringar och hade kjorteln bunden med silkessnören och lifstycket så späckadt med pärlor, att det var styft som ett harnesk, sedan gick han vidare utan att svara henne.
»Hvarför spörjer du endast prinsessan Ingegerd?» fortfor Astrid.