Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och dessa summor utpressas från befolkningen i ett land, der arbetaren mångenstädes är glad om hari i goda tider kan förtjena en dagspenning af 10 å 30 öre.
Den ytterliga fattigdomen hos de lägre klasserna i Kina beror af liknande orsaker.
Produktionen försiggår under de mest ogynsamma förhållanden; varubytet är fjett-radt, säkerhet till egendom måste köpas af mandarinerna.
Statsförvaltningen är en kedja af utpressningar.
Stora sträckor af jord ligga ouppodlade.
Hvarken i Indien eller Kina är det således öfverbefolkning söm håller den stora massan af befolkningen på gränsen af hungersnöd, det är fastmera sociala missförhållanden som hämma arbetets produktivitet och hindra det att få sin förtjenta lön.
Bland europeiska land plägar Irland i främsta rummet anföras såsom exempel på öfverbefolkning och deraf härrörande elände.
Intet misstag kan vara störrer Irland har ännu aldrig haft en så stor befolkning, att icke landets naturliga tillgångar på det produktiva arbetets närvarande ståndpunkt skulle ha varit tillräckliga för dess rikliga uppehälle.
När dess folkmängd var som störst (1840 — 45) uppgick den till något öfver åtta millioner.
Det var icke öfverbefolkning som tvang flertalet af dessa menniskor att bo i usla kojor, kläda sig i usla paltor, nära siff nästan uteslutande med potatis, och som bland dem framkallade den gräsligaste hungersnöd när potatissjukan korru Nej det var
— liksom i Indien — menniskors rofgirighet.
Forpaktarne på de stora gods, som upptaga hela landet, innehade sina
• små lägenheter på de mest osäkra vilkor; de kunde när som helst uppsägas från dem, hvarför de naturligtvis icke kunde ha det ringaste intresse af att göra några förbättringar å desamma, då detta endast skulle ha medfört en förhöjning af arrendet.
Arbetet på producerandet af näringsmedel försiggick således under de mest ogynsamma vilkor.
Men trots dessa ogynsamma vilkor skulle Irland mer än * \ tillräckligt kunnat, underhålla sina åtta millioner invånare.
Äfven här det vär som mest befolkadt, exporterade Irland lifsmedel.
Till och med under den stora hungersnöden transporterades spanmål och matvaror i långa banor på v dessa ' samma landsvägar, der landets barn hoptals stupade och dogo af hunger.
Dessa lifsförnödenheter fördes ut såsom tribut — till betalande af arrendet åt de frånvarande godsegarne!
Åfven i början af förra århundradet var i Irland en fruktansvärd hungersnöd.
Och likväl var dess befolkning då blott två millioner.
Vill man kanske påstå, att det äfven då var öfverbefolkadt?
Nu har Irlands folkmängd till följd af emigrationen nedgått till fem millioner, och ändock fortfar eländet.
Samma orsaker frambringa städse samma resultat.
Vore än Irland ett naturens paradis, och vore det än så glest befolkadt, så skulle de rådande sociala förhållandena lika fullt ha medfört fattigdom och hungersnöd.
Jlvad som i detta hänseende gäller om Indien, Kina och Irland, gäller allmänt.
Ingenstädes, så långt vår erfarenhet1 sträcker sig, har befolkningens tillväxt utöfvat ett sådant tryck på tillgången af näringsmedel, som måst frambringa last och elände.
Last och elände ha nog uppstått; men orsakerna ha varit helt andra — ej naturens njugghet.
utan menniskors bristfälliga anordningar och förvända sam-häl lsinrättningar.
Efter att sålunda ha undersökt de fakta man plägar åberopa till stöd för Malthus ’ teori, öfvergår författaren till • granskningen af de analogier, med hvilkas tillhjelp man försvarar densamma.
Fortplantningskraftens styrka inom djur- och växtrikena, der en enda art snart skulle uppfylla hela jorden och icke mera kunna finna hvarken näring eller utrymme, om icke närvaron af andra arter utgjorde en skranka för dess utbredning, anföres vanligen såsom bevis för, att äfven mennisköslägtet tenderar till att föröka sig ända till en punkt der brist och svält måste inträda och sätta en gräns för tillväxten.
* Denna analogi, anmärker författaren, håller ej streck.
Alla de organismer, vare sig inom djur- eller växtriket, som tjena menniskan till näring, fortplanta sig starkare och hastigare än hon; och hon kan — hvad djuret i allmänhet ej kan — med konst undanrödja hindren för deras förökande.
Häraf följer, att befolkningen, huru mycket den än må växar aldrig kan öfverskrida tillgången på näringsmedel, för så vidt menniskan brukar sin förmåga att främja de till hennes-näring tjenande organismernas förökelse, och utrymme icke saknas för hennes och deras utveckling.
Så länge detsist-nämda ej inträffar, kan ej blifva fråga onj öfverbefolkning.
Men just denna fara, att menniskoslägtet skall förökas till sådant antal, att på jorden ej mera fins utrymme för menniskorna och de organismer, som skola tjena dem till näring — så aflägsen den än må vara — är just hvad som gifver den malthusiska teorien dess skenbart sjelfklara karakter.
Om också den åsigten, att folkmängden tenderar att växa hastigare än tillgången på näringsmedel, måste
— på ofvan anförda grunder — anses ohållbar, skall dock, menar man, folkökningen dock slutligen nå en punkt der gränsen med afseende på utrymmet är uppnådd.
Men äfven detta antagande, anmärker författaren, härrör från en falsk analogi.
Alla andra lefvande varelsers begär äro en gång för alla gifna och förblifva städse desammaj icke så menniskans.
Hennés animaliska behof äro ej förr tillfredsstälda än nya hehof uppstå.
Liksom djuret behöf-ver hon först näring och dernäst ett skydd för kölden och väderlekens oblidhet.
När dessa behof äro tillfredsstälda, gör sig fortplantningsinstinkten gällande, likasom hos djuren.
Men här skilja sig vägarne.
Djuret kommer aldrig längre; menniskan deremot har här endast satt sin fot på det första trappsteget af ett oändligt framåtskridande.
Sjelfva de begär, som hon hade gemensamma med djuren, förfinas och förädlas; nya vakna hos henne, om hvilka djuret icke har någon aning.
Hennes andes ögon öppnas, och en^outsläck-lig vetgirighet vaknar.
Hon trotsar de tropiska öknarnesbrännande hetta och polarhafvets isöknar, men det är icke för födan.
Hon vakar hela natten igenom, men det är för att spåra de eviga stjernornas kretslopp.
Hon lägger möda till möda för att stilla en hunger, som intet djur har känt, för att släcka den törst, som intet djur kan erfara.
Bakom företeelserna söker hon deras lagar.
Hon vill veta, huru jorden danades, huru stjernornas kretslopp började; hon vill spåra lifvets källor.
Då menniskans ädlare natur sålunda utvecklas, vaknar hos- henne ett ännu högre begär än det •efter.
vetande.
Hon önskar, att, äfven hon må i sin mån bidraga till att göra lifvet bättre och ljusare för sina likar, till att tillintetgöra nöd och synd, sorg och skam.
Nu öf-verlemnar hon åt andra att söka rikedom, sinliga njutningar och att sola sig i den korta dagens solsken.
xSjelf arbetar hon för ofödda slägten, kämpar för en ideel rättvisa hvil-kens förverkligande hon aldrig skall upplefva.
Denna olikhet mellan menniskan och de lägre naturvarelserna gör, anmärker författaren, den förmenta analogi, på hvilken malthusianismen bygger sin slutsats, ohållbar.
Gif djuret och växten mera näring, rikare lifsvilkor — de kunna icke tillgodogöra sig desamma annorlunda än genom att föröka sig.
Menniskan deremot skall utveckla 9ig.
Hos de förra kan den expansiva kraften endast utvidga tillvaron i nya antal; hos de senare skall den oundvikligen tendera till att utvidga tillvaron till högre former och mera omfattande förmögenheter.
Det är ett faktum, att antalet födda barn är i proportion större i nykoloniserade, glest befolkade land, der kampen med naturen lemnar föga tillfälle till in-tellektuelt lif, äfvensom inom de fattiga klasserna i äldre land, hvilka midt ibland rikedomen äro beröfvade alla dess
fördelar och reducerade till en blott djurisk tillvaro; mindre deremot inom de klasser, hvilka rikedomen förskaffat oberoende, ledighet, beqvänilighet och ett innehållsrikare öch mera omvexlande lif.
Tendensen tili befolkningens förökande ar således ingalunda alltid och öfverallt lika.
der en större befolkning skulle medföra större komfort, ochder slägtets bestånd hotas genom en af hårda lifsvilkor förorsakad stark dödlighet; den försvagas i mån som en högre utveckling af individen blifver möjlig och slägtets bestånd är betryggadt.
“ Med andra ord: lagen för folkökningen öfverensstämmer med och är underordnad lagen för den intellektuella utvecklingen, och hvarje fara för att menskliga varelser skola kaslas in i en verld, der de icke kunna försörjas, härrör icke från naturens bud, utan från sociala orättvisor, hvilka döma menniskor till brist midt uti rikedomens sköte. “ Om vi tänka oss att ett helt samhälle af menniskor i ett tätt befolkadt land, genom en visare anordning af arbetet och en rättvisare fördelning af dess frukter, blifvit befriadt från tryckande näringsomsorger och kommit till ett rikare och mera mångsidigt utveckladt lif, kunna vi på grund af verlcliga analogier icke antaga att folkökningen skall blifva så stark som i våra närvarande samhällen *.
Efter att sålunda ha ådagalagt, att hvarken de fakta eller de analogier, hvilka man anfört till stöd för Malthus ’ teori, bevisa, hvad man velat att de skulle bevisa, Öfvergår författaren till den direkta vederläggningen af denna teori.
Han konstaterar först att frågan: tenderar folkökningen till att minska arbetslönerna och förorsaka brist?
sammanfaller med frågan: tenderar folkökningen till att minska den summa af.rikedom, som kan produceras genom en gifven summa af arbete?
Erfarenheten svarar härpå: nej.
Hon lär oss, att under normala förhållanden folkökningen tvärtom måste tendera till att göra hvarje individ rikare.
Men * för att härvidlag rätt tolka erfarenhetens lärdomar, få vi icke formulera frågan sålunda: På hvilket befolkningsstadium produceras mest med lifsmedel?
utan fastmera så: på hvilket befolkningsstadium utvecklas den största förmågan att producera rikedom?
Förmågan att producera rikedom i hvilken form som helst är nämligen förmåga att producera lifsmedel, om än denna förmåga delvis användes till andra arter af produktion.Nu lär erfarenheten, att just de tätast befolkade länderna äfven äro de rikaste, och att ett lands rikedom till o ' ch med växer hastigare än dess befolkning.
Det tätt befolkade England är rikare än det glest befolkade Nordamerika.
Och i Nordamerika äro de östra staterna i förhållande till folkmängden rikare än de meta glest befolkade vestra och södra staterna.
Förenta staternas befolkning har fördubblats på hvarje tjugunio år, men deras rikedom har fördubblats med vida kortare mellantider.
- Englands folkmängd har ökats med två procent om året, men dess rikedom har vuxit i ännu större proportion.
Ehuru Californiens som det syntes outtömliga guldådror nu nästan försinat, är det vida rikare nu än under den tid, då guldet der var lätt att finna men befolkningen var gles.
Samma företeelse upprepas öf-verallt.
Att produktionen måste, i förhållande till,det på densamma använda arbetet vara större i gamla tätt befoU kade - land än i de nybebygda glest befolkade, framgår redan deraf, att i de förra än vida mindre del af folket tager del, i det produktiva arbetet, och att ändock en vida större del af detta arbete kan användas för andra ändamål än tillfredsställandet af de rent fysiska behofven.
Att arbetets produktivitet, långt ifrån att aftaga, fastmera måste växa i mån af befolkningens täthet, ligger ock i sakens natur.
Ju tätare befolkningen är, dess fullständigare genomförd blifver arbetsfördelningen, dess större besparingarna i produktion och distribution.
Detta leder oss till raka motsatsen af Malthus Jâça: “ inom de gränser, der
vi ha något skäl att antaga att tillväxten skall fortgå, kan, på en gifven ståndpunkt af civilisation, ett större antal menniskor producera en jemförelsevis större summa af rikedom och fullständigare tillfredsställa sina behof än ett v mindre antal kan göra “.
Orsaken till den fruktansvärda nöd, som möter, oss i4 civilisationens brännpunkter kan således icke vara de produktiva krafternas svaghet.
“ I de land, der den största fattigdomen förekommer, äro de produktiva krafterna, om defullt användas, påtagligen starka nog, att förskaffa äfven den lägst ståénde icke blott välstånd utan lyx.
Att brist, nöd och elände uppstå, der produktionsförmågan är störst — dettst är den fruktansvärda gåta som måste lösas.
Malthus ’ teori löser dén icke.
Orsakerna till denna förfärliga anomali är ej att söka i lagarne för rikedomens produktion utan, i lagarne för dess fördelning.
Författaren * anmärker, att arbetet är den aktiva och ursprungliga faktorn i all produktion, och att man derför snarare borde säga, att arbetet engagerar kapitalet än tvärtom.
Kapitalet är ju endast den del af arbetets produkt, som användes till att bistå arbetet vid ytterligare produktion; det är således i förhållande till arbetet någonting sekundärt.
Jorden åter är en nödvändig förutsättning för allt arbete, och från jorden tager det sitt material.
I begynnelsen måste det på jorden använda arbetets af kastning komma att delas mellan jorden och arbetet; sedermera tillkommer kapitalet, som är magasineradt arbete, och delar med arbetet.
Den del af arbetsprodukten, som tillfaller jordens inhehafvare, är jordräntan.
Så kallar man den del af afkastningen, som jordens brukare gifver åt dess egare såsom betalning för rättigheten att få begagna den, eller — om egaren och brukaren är samma person — den del deraf, som han skulle få om han utlegde jorden åt en annan; godtgörelse för hans arbete och kapital deremot den del af afkastningen, som han skulle få behålla, om han hade jorden på lega af en annan i stället för att sjelf ega den.
Försäljningspriset för jord är kapitaliserad jordränta.
När mån köper jord till lågt pris och behåller den till dess man kan sälja den till högt pris, har man blifvit rik genom jordräntans stigande.
Jordräntan är sålunda den del af den producerade rikedomen, som den uteslutande rättigheten till bruket af jord eller andra naturliga förvärfskällor gifver egaren.
Ett stycke jord må vara af huru utmärkt b ' eskaf-fenhet som helst, så har den dock intet bytesvärde och gifver sin egare ingen ränta, så länge det fins annan lika god jordsom kan fås för ingenting.
Den börjar få ett bytesvärde och gifva ränta först då, när äfven denna andra, lika goda jord blifvit egendom, och den bästa jord, som kan fås för intet, är sämre.
Huru stor den afkastning än må vara, som menskligt arbete med tillhjélp af kapital kan afvinna jorden, skall den andel, som tillfaller båda — i form af arbetslön och kapitalränta — icke blifva mera än hvad de skulle ha afvunnit dé mest gynsamma naturliga tillfällen, som stå dem till buds för intet eller, hvad som är detsamma — alldenstund men-niskan alltid söker tillfredsställa sina behof med den minsta ansträngning — de minst gynsamma naturliga tillfallen som användas.
Allt det öfriga tillfaller egaren såsom jordränta.
Produktens egentliga delning är dess fördelning mellan jordegendomen och arbetet.
JKapitalets andel är endast en un-derafdelning af arbetets, ty kapital är magasineradt arbete.
Ju större jordegendomens relativa andel i afkastningen är, desto mindre är arbetets och kapitalets och tvärtom.
Jordens värde beror helt och hållet på den makt dess egande gifver att tillegna sig arbetets frukter.
Att ökandet af arbetets produktiva kraft icke ökar arbetslönen, beror deraf, att det ökar jordvärdet.
“ Jordräntan slukar hela vinsten, och pauperismen åtföljer framåtskridandet. “
Med oöfverträfflig klarhet och åskådlighet skildrar författaren detta i sin framställning af de verkningar, som folkmängdens ökande och de industriella uppfinningarna och förbättringarna ha på rikedomens fördelning.
Han skildrar en amerikansk nybyggare, som med sin familj slår sig ned i en af de ofantliga gräsöknarne i den fjärran vestern och der bryter upp och odlar ett stycke jord och bygger sig ett hus.
Naturen är rik; men han är, till följd af sin enslighet och isolering, fattig midt i naturens rikedom.
Han arbetar under ogynsamma förhållanden.
Han kan icke få tillfällig hjelp till något arbete, som fordrar en större arbetsstyrka.
Han måste fuska i alla yrken, vara sin egen smed, vagnmakare, snickare och skoflikare.
För att få undervisning
9för sina barn måste han hålla en privåtlärare.
Sådana saker, som han sjelf icke kan producera, måste han antingen köpa i parti och hålla på lager eller ock undvara dem; ty han kan icke gång på gång lemna sitt arbete och företaga den vidlyftiga och tidsödande resan till närmaste stad.
Mat har han tillräckligt; men för öfrigt räcker hans arbete ej till att tillfredsställa mer än de enklaste behofven och detta på det mest primitiva sätt.
• Snart kommer en annan nybyggare med familj och slår sig ned i hans närhet.
Derigenom blir hans ställning genast * bättre.
Så kommer en och så åter en, och innan • kort är der ett tjog grannar.
Detta medför ofantliga framsteg i fråga om arbetets produktivitet.
Grannarne kunna nu hjelpa hvarandra vid skördarbetena m. m.
De kunna hålla en gemensam lärare för sipa barn.
blir jemfö-relsevis lätt att få sina förnödenheter från närmaste stad, ty alltid är det någon som skall resa dit.
Men snart be-höfvas sådana resor icke så mycket.
På den förste nybyggarens mark, som blifvit en medelpunkt för odlingen i nejden, slå sig några handtverkare ned och öppnar en köpman sin bod.
Alla sociala och intellektuella behof tillfredsställas nu vida lättare än förr.
Antagom att vår förste nybyggare under så gynsamma förhållanden ändå icke lyckats upp-drifva sin årliga skörd till mera än i början och icke kan afsätta sina produkter till högre pris än i början, så har icke dess mindre hans ekonomiska ställning undergått en stor förändring till det bättre.
De större beqvämligheter han nu åtnjuter, och den mindre kostnad, med hvilken han kan tillfredsställa en hel del af sina behof, äro för honom alldeles liktydiga med en ökad inkomst.
Summan af dessa fördelar, som tillfallit honom utan hans eget åtgörande blott genom odlingens framsteg i hans omnejd, är en jordränta.
Hans jord har fått ett bytesvärde, omfattande icke blott värdet af de på densamma gjorda odlingarna och förbättringarna, utan äfven den kapitaliserade jordräntan.Befolkningen fortfar att växa och med henne arbetets produktivitet samt följaktligen jordräntan och jordvärdet.
På den förste nybyggarens jordområde, uppstår en by, hvil-ken hastigt växer till köping och sedan till stad.
Härige-nomf får hans jord en ny och högre art af produktivitet.
Den har nämligen bjifvit säte för sådana på en mycket långt gående arbetsfördelning beroende produktionsgrenar, som kräfva ett nära granskap med andra producenter.
Hveteodlaren kan flytta längre bort och finna jord, på hvil-ken hans arbete kan producera lika så mycket hvete och nästan lika så inycken rikedom; men handtverkaren, köpmannen, yrkesidkaren i allmänhet finna, att deras arbete här, i medelpunkten af varubytet, skall gifva mycket störré afkastning, än dm de bodde till och med blott på ett ringa afstånd derifrån.
Detta öfverskott,; af produktivitet gör jordegaren anspråk på.
Vår nybyggare kan sälja några tunnland af sin jord till bygnadstomter för ett pris, som deras förmåga att producera hvete aldrig kunnat inbringa honom, äfven om deras fruktbarhet mångdubblats.
Slutligen har staden blifvit en stor stad, medelpunkten för ett
nät af jernvägar, brännpunkten för den matériella och andliga kulturen inom ett mycket vidsträckt och genom sina framsteg betydande område.
Vår nybyggare — i hvilkens lifstid allt detta kan ha skett, ty i Amerika går utvecklingen fort — är nu millionär.
Han skulle ha kunnat ligga och «ofva hela tiden och ändå vara rik; ty sin rikedom har han vunnit icke genom eget arbete utan genom befolkningens tillväxt.
Det fins tomter, som han skulle kunna sälja för mer än hvad som behöfdes för att belägga dem helt och hållet med guldmynt.
Så går det till i det sig raskt utvecklande Amerika.
Men samma förlopp återfinna vi äfven i Europas kulturländer, ehuru vi der för att iakttaga det måste följa utvecklingen tillbaka i vida-längre tidrymder.
Öfverallt är verkan af befolkningens tillväxt ett stigande af jordräntan och följaktligen en minskning af denrelativa andel af produkten, som tillfaller arbetet och kapitalet.
Att framstegen i industriella uppfinningar och förbätt-.
ringar måste utöfva samma verkan, äfven om folkmängden vore statjonär, är hvad författaren dernäst visar.
Människans behof äro icke stationära.
Med det ökade tillfallet
att tillfredsställa dem vidgas de, och nya behof uppstå.
Den nödvändiga verkan af arbetsbesparande.
uppfinningar, som göra det- möjligt att med samma arbete uppnå ett större resultat, • är derför en tillväxt af produktionen af rikedom.
För att producera rikedom fordras två saker — arbete och jord.
Verkan af arbetsbesparande uppfinningar blir derför ökad efterfrågan på jord och till följd déraf odlingens utsträckande till jord af ringare naturlig produktivitet.
Häraf följer ett stigande af jordräntan,, som vid fri täflan, enligt förut framställda lag, städse kommer att omfatta hela öfverskottet af jordens afkastning utöfver hvad arbetét och kapitalet skulle afvinna de gynsammaste naturliga tillfällen, som kunna erhållas utan att betala jordränta, d. v. s. de minst gynsamma som verkligen användas.
Samma verkan som arbetsbesparande maskiner ha äfven sådana förbättringar i lagstiftning, administration m. m., som indirekt öka arbetets produktivitet.
Frihandelssystemet har ofantligt ökat Storbritanniens nationalrikedom; men det har ej minskat fattigdomen hos de af sina händers arbete lefvande klasserna; * det har blott ökat jordräntan.
Och kunde man råda bot på den fruktansvärda korruption, * som herskar i de stora amerikanska städernas förvaltning, så skulle verkan af en sådan reform endast blifva ett stigande af fastighetsvärdena, icke en tillökning af vare sig arbetslönerna eller penningräntan.
Men härmed är ännu ej tendensen till ett tilltagande elände inom de lägsta samhällslagren förklarad.
För så vidt odlingens utsträckande till allt mindre produktiva punkter endast eger rum i mån som de mera prodiuktiva redan äro tillgodogjorda, förorsakar detta utsträckande endast enrelativ, icke en absolut minskning i arbetslöner och kapitalränta.
Till följd af arbetets genom folkökning och industriella förbättringar ständigt ökade produktivitet blifva nämligen de mindre gynsamma naturliga tillfallen, till hvilka det alltjémt utsträckes, undan för undan lika goda som forut de närmast bättrer medan dessa åter blifva ännu bättre.
Då nu lagen tor jordräntan är den, att hon omfattar hela produkten så när som på hvad arbetet och kapitalet skulle ha erhållit under de minst gynsamma naturliga tillfällen, som tills dato kommit till användning, så är det klart att detta måste medföra, att arbetet och kapitalet få en allt mindre andel i förhållande till jordräntan men ingalunda att de få en i verkligheten eller till sitt belopp mindre del.
Men i framåtgående samhällen framkallar jordräntans stigande en tendens hos jordegare att hålla på sin jord och ej använda den på » det möjligast produktiva sått, emedan de vänta att vid ett * blifvande stigande af jordvärdet kunna betinga sig ett högre pris för densamma och sålunda göra vinst.
Härigenom drifvas arbetet odh kapitalet till mindre produktiva punkter af landområdet, innan de mera produktiva ännu blifvit tillgodogjorda *.
Exemplen härpå äro otaliga.
Den amerikanske nybyggaren måste ' på sin väg till vestern passera stora rymder af ouppbruten eller halfplöjd jord,- som redan är enskild egendom men af egarne hålles så högt * i pris att ingen vill köpa den.
Han måste således resa mycket längre än han annars skulle behöft, och när han ändtligen hunnit sitt mål och slagit ned sina bopålar på civilisationens utkant, tager äfven han för sig mera land än haji kan bruka, för att kunna göra sig vinst när jorden äfven der blir dyr.
Samma förhållande ser man i en stad som är i tillväxt.
Den bygges ut på omkretsen, medan ännu.
- ' *
* Det m&amp;ste noga ih&amp;gkommas, att med mindre produktiv jord ej menas blott mindre bördig, utan i allmänhet sädan jord, hvilkens bearbetande ger mindre behållning, vare sig på grund af mindrb fruktbarhet, glesare befolkning, sämre kommunikationer eller andra förhållanden.i midten af densamma finnas stora sträckor af obebygda eller med usla ruckel uppfylda tomter, på hvilka egarne hålla — i afvaktan af vinst.
Och ända till betydligt afstånd från en sådan stad står jorden alltför högt i pris för att rimligtvis kunna köpas för användning till åkerbruk.