Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trädet svigtade och böjde sig litet åt sidan.
”Siri, Siri; nå du sagtliga, som ändå kan vara en sådan der yrhätta.
Du är ju ej bättre än sjelfva Hebla.
Tänk om grenen brister.”
”Det vore väl ej så farligt, icke är det så högt.”
Nu hoppade Sigrid ner, och fru Ebba samtyckte till att låta göra ett försök att böja trädet i annan rigtning; om nemligen Hans ensam kunde åstadkomma det, ty hon ville ej göra någon annan uppmärksam härpå.
Gamle Hans skyndade att anskaffa nödiga verktyg, snören och hvad annat han ansåg behöfligt.
Sigrid grep äfven med sina händer i tågen och hjelpte af alla krafter.
Stammen böjde sig något, men den var icke djupt rotad; rötter lösgjorde sig på ena sidan.
Med de öfriga rötterna stod trädet dock fast; men lutade nu, som om det hade varit färdigt att falla.
I denna ställning fastband gamle Hans det kära trädet vid hakar, som han inslog i remnor på stenarne, och en ensam tår rullade utför gubbens bleka kind.
Så snart han fann tid dertill, skyndade han att bära mull på de lösryckta rötterna och att, så mycket som möjligt, sörja för det hans skyddsling ej skulle allt för mycket lida af den behandling den undergått.
Gubben måste trösta sig vid tanken på, att han dock lyckats rädda trädet från att bli nedhugget; om än det nu blifvit vridet ur den rigtning, som han helst velat ge det.
Sigrid hade emellertid helt och hållet tillvunnit sig den gamles hjerta och han visade henne sin vänlighet vid alla tillfällen, då han kunde göra henne någon liten tjenst.
Enevald syntes icke rätt belåten, när han stundom mötte Sigrid vid hennes vandringar med fru Ebba.
Svårt hade han att med ord göra anmärkningar öfver att
Sigrid var denna följaktlig; men han sällade sig, när hans tid det medgaf, alltid till de båda fruntimmerna.
Än varnade han Siri för att icke stiga på en sten, än på ett löst bräde, eller något dylikt, räckte henne handen vid hvarje litet ojemnt ställe, och förde henne sirligt deröfver och frågade henne stundom med artigt småleende, när fru Ebba ej kunde höra det, ”om det icke fanns någon småsven i huset, som i dag kunnat följa fru Ebba”, eller något dylikt.
Sigrid var tacksam för hans uppmärksamhet och vård om henne.
Någon gång hände, att hon i sin själ tänkte, det han ansåg henne allt för hjelplös och dålig, då han kunde tro henne behöfva all
denna hjelp och uppmärksamhet; men den tanken förjagade hon genast, såsom otacksam och ovänlig.
Så började hon allt mer att nästan känna ett behof af dessa Enevalds uppmärksamheter och denna hans vård om henne, och hade väl troligen småningom blifvit så ovan att sörja för sig sjelf, att hon verkeligen blifvit beroende af hans hjelp, för att kunna röras omkring, om icke inträffande händelser gjort, att hon blef tvungen att lita på egna krafter.
Allt tryggare började man känna sig på Åbo slott för något anfall af hertigen.
En större del af besättningen var förlagd i staden, men vakthållningen på slottet bestreds med noggrannhet, och de dertill använda troppar ombyttes ofta.
En dag sutto i vaktstugan vid ett bord, hvarpå stod en ölstånka, några man af de för dagen vakthafvande, men hvilka ännu ej hade sin vakt.
En skotte, en välväxt, spenslig polack och en finne, hvars knutna, muskelstarka växt antydde en björnnatur, drucko här i god sämja och syntes ha ganska roligt, ehuru de föga förstodo hvarandra.
Men polacken pratade och sjöng, skotten berättade sägner från sitt land, dem kamraterne ej förstodo, och Matts Koskipää nickade jakande till de andra, så snart han blott råkade begripa ett enda ord af hvad kamraterne hade att anföra.
”För f–n, sådan kall smörja”, skrek polacken, sedan han tagit sig en dugtig klunk.
Svordomen uttalades på svenska, men fortsättningen af talet blef en blandning af finska, polska, tyska och svenska.
”Man kunde nästan tro, att gamle herr Klas lefde, ty nog är ölet bra nog i sin sort, just sådant han ville ha det.
Det kan man medge, att visst ville han ge knektarne så godt stackarn hade att bestå.
Men sen man hade fått en klunk af hans kalla maltsmörja i magen, så fordrade han, att man skulle vara så flink och förlig, som om det varit det eldigaste vin han bestod.
Åh fy för f–n.”
”Hör han på, munsjör Raborsky”, svarade skotten, som af hvad polacken talat ej förstått mycket mer än ett ord, ”låt han bli att kalla herr Klas för stackare.
Det var en karl som kunnat förtjena att ha en fjäder i sin blåa mössa och säckpipblåsare framför sig, och ingen skulle ha sagt, att ej han hedrat den klan, till hvars chef han hade blifvit född.”
”Ja, då hade han ej heller behöft sina smörjiga skinnbyxor”, skrattade polacken.
”De hade minsann kunnat passa åt skottarne att kläda öfver sina sköldar med, så styfva och grofva de voro.
Pilarne skulle bra ha studsat ifrån dem.”
Skotten for opp och ryckte på sitt stora svärd, men lugnade sig dock vid en klunk öl; han visste ej rätt hvad den andre sagt.
”Åh hå”, fortfor polacken, i det han vred på sina långa mustascher.
”Det var dumt att låta värfva sig till det här björnlandet.
Nog hade det smakat bättre att dricka söderns vin och bo under de välluktande citron- och orangeträden, än att smörja i sig finskt öl och låta röka sig som en sill i dessa fördömda finska pörten; och gräla med de djuren derinom, för hvar bit man tar af dem.
Men det hade vi, för det de behagade välja oss till kung ett våp, en isbjörn, som ligger i sin lya och gör ingenting, sen han väl lyckats sätta söta fars stalldrängar till vakt öfver oxarne i sitt hemland.”
Matts hade suttit helt tyst, under det de andre munhuggits.
Nu steg han opp, helt lugnt, knöt sin jättenäfve under Raborskys näsa, och, i det han mellan sina sammanbitna tänder mumlade:
”Här skall du få lukta på finska citroner”, stötte han polackens näsa oppåt så häftigt, att denne för ett ögonblick blef alldeles förvirrad.
Emellertid gick Matts, lugnt, som om ingenting förefallit, fram till det lilla fönstret och kastade blicken åt slottsfjärden.
Hans ögon fick ett underligt uttryck.
”Voj, perkele”, sade han halfhögt och vände sig om för att gå, men nu rusade Raborsky med knuten näfve emot honom, för att slå till.
”Pojke”, sade lugnt den just ej mycket långe, men så mycket bastantare finnen, ”icke har jag tid att leka med dig nu.”
Derpå grep han tag i den framrusande polacken och kastade den spenslige mannen in ibland den hop knektar, som rusade till.
Hastigt omringade desse nu Matti, och hindrade honom ifrån att, som han ernat, skynda till dörren.
”Ge rum, eller slår jag armar och ben af er.
Är det tid nu med pojkupptåg?
Ser ni inte att hertigens flotta seglar in på fjärden derborta.”
”Åh, prata aldrig dumheter; tro ej du narrar oss att släppa dig lös.
Hertigen skulle visst komma sjövägen, då Arvid Eriksson har hela flottan i sin makt.”
I detsamma ryckte Enevald Fincke opp dörren:
”På er post, gossar, nu ha vi fienden här.”
Fru Ebba hade gjort Stålarm uppmärksam på de ankommande fartygen, och begge insågo genast huru saken förhöll sig.
Lif och rörelse förspordes på alla håll i slottet.
Snart var manskapet från staden inkalladt.
En liflig verksamhet råder en stund öfverallt, men sedan allt blifvit ordnadt på förberedt sätt, börjar det hela vinna ett slags yttre lugn, ehuru hvarje hjerta ännu klappar fortare än vanligt.
Från skeppen höras trumpetstötar.
En parlamentär nalkas i en slup, han uppmanar slottet att gifva sig; men föraktfullt afslås detta.
Och Carl, för klok att utsätta sina små fartyg för elden från slottet, beslöt att aflägsna faran genom manövrerande.
Troppar landsattes, och genom låtsade anfall på andra håll, narrades Stålarm att, jemte en del af krigsfolket, lemna slottet.
Innan kort afskurna från möjligheten att åter draga sig dit tillbaka, nödgades de tåga opp åt landet, och fru Ebba var nu åter ensam qvar att föra befälet på slottet.
Hertig Carl trodde sig redan säker om segern, men för tidigt.
Huru den stolta fru Ebba icke lät det Flemingska namnet komma på skam,
är för väl kändt, för att behöfva vidlyftigt omordas.
Modigt och klokt ledde hon slottets försvar, och vid hennes sida gick oftast, som hennes biträde, den unga Sigrid.
Stundom hände, att en kula träffade någon af manskapet just invid den plats, der den höga frun, åtföljd af sin späda adjutant, hade stadnat.
Sigrid bleknade och måste stödja sig emot en vägg eller en pelare, för att ej svindla, men nästa ögonblick stod hon redan vid den fallnes sida, för att vårda eller förbinda, om hjelp ännu vore möjlig.
Fru Ebba stod lugn, och syntes icke skakad af något, sysselsatt endast att uppfylla sina pligter som fästningens kommendant.
Det var som om hennes makes ande hos henne tagit sin boning.
Från det å andra sidan om ån belägna
Korpolaisberget riktades kanoner mot slottet.
Afståndet var för långt för de små kanoner, hertigen kunnat medföra.
De flyttades öfver ån till qvarnbacken, derifrån de på närmare håll kunde verka.
Men fru Ebba var oförfärad, som förr, och gaf exempel af mod.
Stadsboerna sände budskap och bådo henne att gifva sig, men förgäfves.
Redan visste man på slottet, att konung
Sigismund icke stode att förvänta till bistånd, att hertigen erhållit förstärkningar och att Stålarm var ohjelpligt afskuren från slottet.
Men fru Ebbas mod svek icke.
Solen lyste klar öfver slottsfjärden och på Runsalas ekar, hvilka stodo som allvarliga vakter omkring gräsmattorna, mellan deras stammar, der lian och hösten hade härjat hvarje blomma; men hvilka dock ännu lågo gröna och sammetslika.
Här var lugn och tystnad, afbruten endast af det dofva återskallet af de kanonskott, hvilka från Korpolaisudden och qvarnbacken dånade emot slottet; och hvilka dundrande helsningar från slottet besvarades med lika ljudeliga.
Ty på denna sidan af fjärden lekte kriget sin bullrande, blodiga lek.
På hertigens befallning rigtades skotten mest mot fönstren af boningsrummen i nya slottet.
”Låt qvinnfolken få smaka litet på våra sötsaker”, hade hertigen sagt, ”jag tänker käringarna snart skola få nog af konfekten, och krypa till korset.”
Men inne i fästet hölls som bäst bönestund i slottskyrkan, hvilken då befann sig i en annan flygel, än den nu begagnade.
Der voro församlade månge af männen och nästan alla qvinnorna, som befunno sig i slottet.
Der befunno sig fru Ebba jemte hennes döttrar, fru Elin Stålarm, fru Karin Kurch, fru Anna Boije och flera förnäma fruar, dertill många andra adeliga och oadeliga qvinnor.
Högtidlig var gudstjensten; psalmernas toner beledsagades af dånet från de belägrandes kanoner; men tillochmed de unga flickorna syntes ej deraf låta störa sig i sin andakt.
Nu afbröt ett häftigt brakande den nyss började bönen.
En kanonkula slog in genom ett fönster och träffade en just invid stående knekt, som nedföll död.
Bland fruntimmerna stod fru Ebba närmast den fallne.
Ingen skiftning i hennes anlete förrådde bäfvan.
Mången annan qvinnas kind bleknade.
De unga flickorna foro rysande tillsamman och gömde sina anleten.
Sigrid gick, ehuru blek och med något osäkra steg, fram till fru Ebba, då hon såg denna resa sig för att gå till den fallne.
”Jag finner, att här är ingen hjelp mera”, sade fru Ebba.
”Herren vare hans själ nådig!
Hans död var skön.
Med bönen på läpparne fick han falla för konung och fosterland.
En sådan död är icke skrämmande.
Gode herrar och J, tappre krigare alle, måtte
Herren skänka dem af eder, som han nu behagar hädankalla, en död lika herrlig, och måtte han åt dem som öfverlefva, gifva seger och kraft att fienden afslå.
Stån manneligen, tveken icke att offra lif och blod, om så fordras.
Skönt är att strida, herrligt att dö för sin konung och sitt land.
Herren gifve oss alla sin nåd och salighet.”
Efter ett ögonblicks tystnad tillade hon:
”Höljen ett kläde öfver den döde, och låtom oss fortsätta vår andakt.”
Med hvarje dag växte fru Ebbas hopp att kunna afslå belägringen.
Hon märkte huru föga hertigens kanoner förmådde emot fästets tjocka murar, hvaremot de försvarandes skjutverktyg gjorde stor manspillan ibland de belägrande.
Höstregnen försvårade mycket arbetet för hertigens folk, och de minor, han lät anlägga, fylldes af vatten.
Men snart mörknade åter utsigterna.
Besättningen började visa mindre nit för uppfyllandet af sina skyldigheter.
Förräderi hade insmygit sig ibland dem, och utsådde myteri.
Mången af manskapet visade håg att öfvergå till hertigen, och de fremmande legoknektarne ansågo sig icke skyldige att längre strida.
Men på fru Ebba inverkade hvarken fruktan, hotelser eller löften.
Hon syntes hafva ärft sin mans sinne.
”Unge herr Enevald”, sade Matts en dag, ”här är sannerligen ugglor i mossan.
Här gå så många rykten i svang bland besättningen i kors och tvärs.
Hvarifrån komma de alla?
Man talar om hur hertigen lofvar guld och gröna skogar åt dem som öfverlöpa, och hur han hotar att hänga, som landsförrädare, alla som hålla med kungen och finnarne.
Många påstå, att kungen är död.
Alla veta, att han åtminstone ej kommer hem i år, och många säga, att de ej vilja tjena den, som öfverger dem.
”Jag har ock märkt oråd”, svarade Enevald, ”men ännu ej lyckats upptäcka hvem den förrädarn är, som här löper hertigens ärender.
Se den der tusan der på bröstvärnet, rigtar han ej åter kanonen så kulan går fienden öfver hufvudet.”
Enevald sprang med draget svärd till karlen, grep honom i kragen och skrek: ”Sigtar du så der, skurk, så laddar jag kanonen med ditt hufvud.”
Karlen mumlade något om att rigtningen var rigtig, men sänkte emellertid en mån kanonmynningen.
Sedan Enevald gett Matts ordres att vaka öfver huru skjutningen tillgick vid tvenne nära hvarandra ställda kanoner, hastade han att uppsöka fru Ebba.
Hon stod tankfull vid ett fönster, som vette utåt fjärden.
Enevald bugade sig vördsamt och sade: ”Nådiga fru, jag kan eder icke förhålla hvad eders frudöme dock kanske redan sjelf varsnat.
Här smyger oro bland folket, jag fruktar att det bryter ut i myteri.
På hvad som utom fästet sker, veta knektarne god reda:
Att hertigen får förstärkning från Österbotten, känna alla, men för sina skyldigheter visa få håg.”
Fru Ebba stod en stund begrundande, slutligen sade hon: ”Det är så, och det har bekymrat mig högeligen.
Någon hertigens underhandlare måtte finnas bland folket.
Dagligen gå öfverlöpare till fienden.”
Tvekande yttrade Enevald:
”Här finnes en person, som synes mig icke rätt vara att tro.
Svårt är att misstänka någon för sådan neslighet; men denne Daniel Hjorth, studenten, hvad har han här att göra?
Hvad tasslar han i knutarna med folket?
Hans blick är ej ärlig och klar.
Svek bor på hans panna.
Denne ofrälse, hvad har han här att uträtta, hvad förehar han.
Det kunde vara godt att sätta honom i förvar, om eders frudöme så behagade tillåta.”
”Daniel Hjorth, denne yngling som dock njutit mycken välvilja i vårt hus.
Nej, herr Enevald, jag vill hoppas, att icke han skall vara en usel förrädare mot sitt fosterland och det hus, som icke försmått honom.”
”Huru skulle man af en sådan, en ofrälse, en vanbörding, ens fordra ädla känslor.
Sådan rot, sådan planta.”
”Hertigen förstår sig på smygvägar”, sade fru Ebba, utan att direkt svara på Enevalds tal, men ville blott herrar officerare alla blifva trogne och stå mig bi, så skall ännu, med Guds hjelp, en riksförrädare, som med list och våld tillegnar sig sin frändes rike, icke omhänder få konungens fäste, och ohelga hans trognaste tjenares döda qvarlefvor, som här ligga och vänta på att blifva nedsänkta i hans fäders graf.”
Åter stod fru Ebba ett ögonblick i tankar försänkt, men fortsatte sedan:
”Bättre dock, att de män vi äga till fästets försvar äro få, men pålitliga, än att myteri och uppror smyger bland en större skara.
Vi måste sålla dem.
Herr Enevald, låt tillsäga Hans Eriksson till Brinkala, Anders Larsson till Botila, Ivar Bertilsson och Bengt Söfringsson, att de måtte samlas i residenssalen.
Jag vill med dem samråda om bästa sättet att verkställa denna sållning.”
Ännu innan dagens slut sammankallades manskapet på yttre borggården.
Fru Ebba tilltalade dem: ”Tappre krigare!
Alle hafven J lofvat att med lif och blod till sista andetaget strida för vår rättmätige arfkonung och herre, och att in i döden vara hans rättvisa sak trogne.
Huru hertig Carl, med list och våld, bemäktigat sig regementet och med uppror och slemt förräderi strider emot sin och allas vår nådige konung, och nu äfven med våld och orätt vill bemäktiga sig detta konungens hus, det kännen J alla.
Och dock har man hört otillbörliga ord, äfven inom dessa murar.
Finnes väl ibland eder någon nog äreförgäten, att vilja förråda ära och tro, må han gå att uppsöka den herre, som är honom värdig.
Ingen förrädare må stadna qvar att hesudla vår heliga sak.
Med Guds hjelp, vilja vi ärligen försvara vår konungs hus och hans sak med rena och ärliga hjertan.
Ingen förrädare må stadna här, se porten är öppen, finnes här någon falsk och äreförgäten nog, att vilja vara en öfverlöpare, må han draga hädan.”
En liten port i muren öppnades nu.
Skarpt blickade fru Ebba emot den, och hennes blick mörknade allt mer, ty allt flere och flere trängde sig emot den öppnade porten, allt mera tätnade massan af uttågande, och snart qvarstod endast en ringa tropp af fästets försvarare.
Ett ögonblick nedlutade hon sitt hufvud, och skylde sina ögon med en åtbörd af förtviflan.
De omgifvande herrarne buro i sina anleten mycket olika uttryck.
Någre syntes visserligen dela fru Ebbas känslor, andre sågo lugne ut, och en, Olof Sverkerson stod bakom fru Ebba med en nedrig skadeglädje i de små grå ögonen, och gjorde en gemen grimas.
Med de uttågande hade äfven Daniel Hjorth förstuckit sig.
Han hade, så mycket möjligt var, gömt sig bakom krigsmännen, på det ingen blick af fru Ebba skulle upptäcka honom.
Hans onda samvete jagade honom.
När han nalkades hertigens läger, vände han sig om, kastade en blick mot slottet och sade vildt: ”Ha, huru går det nu med edert stolta mod.
Nu är mitt uppdrag fulländadt, nu stiger Daniel Hjorth, och de stolta Flemingarna falla.
Kathrina, märker du, vi bli småningom gelikar!
Gelikar, hm, det stolta, adeliga blodet skall väl aldrig erkänna den ofrälse födde som gelike, om än han kunde förvärfva adelig sköld.
Vi få väl se, vi få väl se, tiden späker mången så småningom.”
Fru Ebba vaknade som ur en dvala, sedan folket aftågat.
”Ordna försvaret nu för det första”, sade hon till Bengt Söfringsson.
”Om en timme samlas vi till rådplägning i residenssalen.
Infinnen eder der gode herrar.”
Fru Ebba hastade opp till sitt rum.
Der nedkastade hon sig i outsäglig ångest.
Länge kämpade hon att vinna styrka.
Slutligen utbrast hon i bön.
Hon bad länge, med hög röst, djupt nedböjd emot golfvet.
Småningom lugnades de svallande vågorna i hennes inre.
Ännu låg hon en lång stund, bedjande, på sina knän och allt lugnare ljöd hennes röst.
Slutligen reste hon sig, ordnade sin hufva och det hvita förslaget på sin svarta ylleklädning, och begaf sig till residenssalen, der hon inträdde med högburet hufvud.
Här möttes hon af herrarne med föreställningar om nödvändigheten att uppgifva fästet.
Stolt och högrest stod fru Ebba inför de församlade krigarne.
”Ädle herrar och riddare”, började hon nu sitt tal.
”Dem ibland eder, som med sanning och ärlighet äro den goda saken tillgifne, och som med nit och trohet stridt för sin konungs sak, dem tackar jag ännu en gång för deras mod, för deras sjelfuppoffring.
Men här finnas ock, Gud bättre, män af annat slag.
Ännu har ingen qvinna i slottet uttalat ordet kapitulation, det var männen förbehållet att denna gång vara de mjukaste.
Vore alla så till sinnes som jag, så skulle ej hertigen få in slottet så länge en hand finnes, som kunde kasta en kula åt fienden.”
”J veten ännu icke, eders frudöme”, utlät sig nu Bengt Söfringsson, att vi svårligen kunna kasta några kulor.
De af hertigen köpta förrädarne, hafva icke allenast förledt folket att öfverlöpa, men äfven att förstöra skytteriet.
Alla kanoner äro dels fyllda med sand och jord, dels förnaglade.
Vi stå här redlöse, så herren sig förbarme öfver oss.
Ingen utväg finnes att göra motstånd.”
Ett ögonblick gaf fru Ebba vika för sin djupa smärta och sade nästan bittert: ”Ha, hvad kan icke menniskan uträtta med en fast vilja!
Det har jag lärt mig af honom, som aldrig tvekade, aldrig bäfvade, när han skulle följa det rättas väg; och som aldrig räddes att öfver sig draga hertigens svåraste vrede, i sitt försvar för sin konungs rätt.
Men J, J bäfven för edra hufvuden, J bäfven för hertigens straff, och stån ovissa om J bören följa edert samvete och göra det rätt är och förtjena eder konungs nåd, eller om J bören underkasta eder hertigen, derföre att han nu står här närmast med sin här.
Gingo väl alla förrädare hädan?
Nej, jag förstår nu, att jag varit en godtrogen qvinna, som litat på falska vänners råd, och trott på dem, som voro min ädle makes fiender!
Dock, förebråelser hjelpa intet, att klaga vårdar jag mig icke.
Försvaras kan icke slottet, sägen J. Krutet förslår ej heller att spränga det i luften, dock kunde något dermed uträttas.
Det nya slottet kunde väl dermed förstöras.
Väljen
alltså, J, som ännu stån eder konung trogne, väljen emellan att kasta eld i krutet, eller uppgifva fästet.
Gifve Gud att ni hade håg till att välja det förra, det vore dock en hederligare död, än att hängas af hertigen, som väl blir mångens lott.
Ädle herrar och riddare, tron dock icke att Ebba Stenbock är otacksam, hon känner väl att ibland eder finnas de, som äro trogna som i eld pröfvadt guld, men hon känner ock, att ännu här finnas förrädare, och detta bragte på hennes tunga ord, som endast voro ernade åt några få här närvarande.
Ädle herrar, besluten nu som eder bäst synes, mitt arbete är slut.
Ebba Stenbock förstår icke att uppgifva ett fäste.”
Fru Ebba bugade sig och gick långsamt bort.
Hon inträdde slutligen i det hvalf invid slottskyrkan, der Klas Flemings lik ännu stod bisatt, och der nedsjönk den stolta qvinnan afsvimmad på den kista, som inneslöt de qvarlefvor, dem hon lofvat bevara för ohelgande, men numera ej förmådde skydda.
Mikaelidagen ingick.
Slottet hade kapitulerat, hertig Carl skulle intåga.
Alla fruntimmerna i slottet hade samlat sig omkring fru Ebba, liksom sökande stöd hos henne.
Stor ängslan rådde.
Hvar och en ägde någon kär person, hvilken kunde drabbas af hertigens vrede.
Och dock hade man ännu ej lärt sig så frukta hans stränghet, som sednare, när många blodsdomar hade lärt finnarne förstå, att trohet mot deras lagligen krönte konung vore förräderi och straffades som sådant, just af den, som sjelf satte alla fjedrar i rörelse, för att inkräkta thronen.
Harm, vrede och sorg jäste inom fru Ebbas bröst, der hon satt omgifven af de öfriga fruntimmerna; men hon yttrade icke ett ord.
Omsorgen om slottets uppgifvande hade hon helt och hållet lemnat åt Bengt Söfringsson och öfrige officerare.
Då nalkades henne Olof Sverkerson, af bönderne sednare Olof Perkelson kallad, för sina många gånger utöfvade förräderier, än mot den ene, än mot den andre, allt huru han tyckte för ögonblicket vara det för sig fördelaktigaste.
Han framsteg med en ödmjuk bugning och sade: ”Hans fursteliga nåde har låtit sig berätta, det här icke skall vara ärligt spel.
Man har sagt honom, att eders frudöme någorstädes låtit lägga det krut, som här fanns qvar, till en mina, för att spränga den i luften när hans fursteliga nåde skulle deröfver passera.
Han har derföre sändt mig för att utbedja sig nöjet af edert sällskap, på det han åtminstone icke må blifva utan angenämt medfölje på himmelsfärden.
Han anhåller derföre att ni, såsom artig värdinna, må emottaga honom vid porten af edert hus.”
”Sådant ens eget sinne är, sådant väntar man det hos andra”, sade fru Ebba med nästan hvita läppar.
Derpå steg hon opp från sin plats, kastade en blick omkring sig på fruntimmerna och sade: ”Stannen här alla, denna förödmjukelse må ingen annan än jag bära.
Med långsamma, men jemna steg vandrade fru Ebba utför trapporna, öfver borggården, genom hvalfvet, ut till slottets tunga port, som nu stod öppen.
Mot slottet marscherade de hertigliga tropparna.
I spetsen för dem syntes hertigen sjelf och någre hans herrar.
Hertigen kastade stundom en bister blick opp emot det fäste, som trotsat hans makt och fällde några föga vänliga ord.
Hans sinne, uppretadt öfver slottets försvar, hade ännu ej hunnit blifva mildare genom medvetandet att nu hafva vunnit sin afsigt.
När han kom så nära, att han blef varse den öppna porten och bemärkte att fru Ebba stod der, utbrast han: ”Getingboet har dock fått lof att ge med sig.
Roligt vore att veta hvad käringen der nu menar.
Jo, jag tänker Ryttarkajsa skall få lära sig att steka sill, i stället för att glödga kulor.