Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rundt omkring oss sorlade röster af människor, som varit ute och roat sig, på afstånd hörde vi det obestämda bullret af Paris, som börjat nattens sprittande fest, och när vi kommit i land, ljöd omkring oss bruset af spårvagnsklockor, hästars tramp, människors tal, höga rop och ångpipors hvisslande.
Men vi hörde egentligen ingenting af allt detta, det hade blifvit så tyst och stilla inom oss, tror jag, att intet yttre ljud kunde tränga in i den helgedom, som vi under hela dagen badat i vårens sol och prydt med minnenas rosor.
Meudons gamla träd och den tysta Seinens vatten följde oss midt igenom gatubullret i Paris, som beredde sig till nattens nöjen.
Hvad jag minns allt detta!
Jag minns hvarje detalj, som om den varit ritad i sten, och jag darrar ännu, när jag tänker på, hvad som följde.
Pierre var upprörd som jag, upprörd och lycklig.
Kanske hade han känt mot mig, litet af hvad jag kände för honom.
Ja, han hade känt det.
Ty han sade mig det ju själf.
När vi nalkades hemmet, stannade han och sade som ett uttryck för alla de känslor, hvilka under hela dagen fyllt hans röst: »Jag ville visa dig på något sätt, hur mycket jag håller af dig.
Jag är så underlig till mods i dag.
Jag ville göra dig riktigt glad.»
Jag vet inte hvarför jag vid dessa ord med ens kände mig så beklämd, att jag nästan fruktade, hvad han ämnade säga, innan han sagt det.
Och så kom hans förslag.
Han frågade mig, om jag ej ville bjuda min väninna Elsa och hennes barn att tillbringa ett par månader hos oss på landet.
Vi hade ju vårt lilla landställe i trakten af Fontainebleau.
Han beskref hur vi skulle inrätta oss, berättade för mig, hur han tänkt sig det.
Han var glad öfver sitt påhitt, full af känslan, att han gjorde mig en glädje, och jag gick vid hans sida och vågade icke svara honom.
Det blef svart för mina ögon, och jag tyckte, att jag ville skrika högt, för att min smärta skulle få luft.
När vi kommo hem, såg
Pierre på mig och frågade, om jag var trött.
»Ja,» sade jag.
»Jag är verkligen en smula trött.»
Det gled en skugga öfver hans ansikte, och jag kastade mig om hans hals för att smeka den bort.
Men han såg fortfarande vemodig ut, och jag försökte nu att göra invändningar mot hans förslag.
Jag sade, att jag helst ville vara ensam med honom, att jag ingenting annat önskade, att jag skulle längta att bli ensam med honom redan den första dagen de kommit.
Men han log, som om han ej trodde mig, och jag vågade icke säga honom emot.
Jag vågade icke.
Jag sade blott en gång till, att jag var trött.
Och då såg jag åter, hur skuggan kom på hans ansikte.
Pierre har sedan berättat mig, hvarför han blef mulen vid mina ord.
Det var alls icke, hvad jag trodde.
Det var ingen misstanke mot mig.
Pierre har aldrig misstänkt mig.
Det var blott en känsla, som han ej kunde behärska.
Han tyckte, att mina ord om trötthet dödade den stämning af ungdom, som hela dagen skänkt oss.
När jag talade därom, tyckte han, att vi voro gamla, att våren ej var för oss, att det gled som ett sorgflor öfver vårdagens jubel, att jag påminde honom om, att åren gått.
Han kände sig visst till mods ungefär, som jag när jag första gången såg ett grått hårstrå i min spegel.
Han sade mig, att han njutit så våldsamt af att känna bådas vår ungdom, att han var nära att gråta vid denna lilla påminnelse om, hur åren gått.
Ack, Pierre, Pierre!
Hvarför är du så god emot mig!
Hvarför älskar jag dig så högt!
Och hvarför har jag icke alltid gjort det!
Hvarför teg jag, när jag bort tala, och hvarför kan jag icke tala nu?
Det är fråga på fråga, som hopar sig öfver mig, och hvarje fråga bränner mig som ett glödande järn.
Jag låg vaken den natten, och vid nattlampans matta låga såg jag ofta på Pierre.
Han sof så lugnt som ett barn, och han vaknade blott ett ögonblick för att fråga, om jag var vaken.
Jag kunde ingenting annat svara honom, än att jag var för trött för att sofva.
Då hörde jag honom sucka så tungt, som om all jordens smärta legat öfver hans bröst.
Men det var endast öfver, att han kände afbrottet i den stämning, som födts af vår lycka.
Han visste icke, hvad det var, som höll mig vaken, han anade ingenting.
Om en stund hörde jag å nyo att han sof.
Med lakanet pressadt mot min mun grät jag tyst, för att icke Pierre skulle höra mig, och i denna natt tyckte jag, att hela mitt lif gled i spöksyner förbi mig i mörkret.
Det kom, som när steg, dem vi höra midt emellan dröm och vaka, tassa omkring vår säng.
Det kom, som när minnet kommer och plågar oss med sin smärta.
Det kom, som när lifvet själft kränger sig ut och in och visar oss sin afvigsida, full af alla de stoppar och lappar, tråckeltrådar och falska styng, hvilka vi dölja för världen, när klädningen är tillknäppt upp i halsen, men som plågar oss, när vi gå, och knappt vill försvinna, när vi i ensamheten kläda oss nakna.
Jag kunde denna natt icke förstå, att hvad jag hade att minnas verkligen var sant.
Jag hade lefvat mig in i, att det var en dröm.
Jag hade lefvat mig in i det så starkt och så häftigt, att jag aldrig kunde tro, att någonting kunde blifva annorlunda.
Jag såg åter på Pierre, och jag kände, att jag var rädd.
Icke för honom.
Men för att allt hvad som var min lycka, skulle brista sönder och krossa både honom och mig.
Jag kände, hur jag frös, och hur mina tänder slogo mot hvarandra.
Det var ett ögonblick, när jag inbillade mig, att han visste allt, och när morgonen kom, skulle han säga mig det midt i ansiktet, jaga mig ur sitt hus för att aldrig behöfva återse mig.
Jag fick pressa fram allt hvad jag ägde af mod, för att åter blifva lugn, och midt i natten var jag så vaken, att jag tyckte, jag aldrig i den grad hade känt hur mina tankar arbetade.
Jag var så ung, när det skedde.
Och jag kom från ett hem, där jag aldrig vetat, hvad det ville säga, att vara glad.
Allting, hos oss var smått, gnagande, pinsamt och outhärdligt.
Inkomsterna voro små – min far var en ämbetsman, som aldrig kunde komma till de högre lönerna – rummen voro små, nästan så att man icke kunde undgå hvarandra, tyckte jag ibland, mamma pinade pappa och pappa mamma.
Jag kan icke minnas, att jag hörde dem tala om annat än pengar och hushållsbekymmer.
Min mor sparade och slet, gick på torget och stod i köket.
Min far var icke glad oftare, än när han kunde komma ut, syskonen kifvades om platsen att kunna läsa sina läxor och om möjligheten till ett nöje.
Jag minns allt detta med samma intryck, som när jag hörde sagan om den stackars askungen, hvilken satt ensam i en vrå och grät öfver sina fula kläder.
Allt som var styggt, fult och smått stod länge för mig i förbindelse med tanken på ett hem, och jag minns, hur jag grät om jularna, därför att jag alltid hade hört, hur pappa grälade öfver julklapparna och konfekten.
Det enda jag njöt af, när jag blef äldre, var min frihet.
Ty mamma frågade mig aldrig hvart jag gick, och pappa brydde sig visst icke om det.
Han begärde ingenting annat af oss barn, än att vi ej skulle plåga honom med att tala om pengar.
Efteråt har jag undrat öfver, hur det var möjligt, att ingen höll uppsikt med en ung flicka sådan som jag, och jag har tänkt ibland, att det kanske kom af, att stackars mamma var så utpinad af allt, hvad hon hade att dragas med, att hon liksom aldrig fick tid att tänka på sina barn.
Hon trodde väl, att unga flickor voro som i hennes ungdom, och hon kunde aldrig tänka sig, att det skulle hända mig något ondt.
Under tiden njöt jag af min frihet, och jag träffade umgänge, som passade mig.
Unga familjer, unga män och kvinnor, konstnärer och skriftställare, hela den krets af människor, hvilka samlas kring dessa, som icke känna hvardagslifvets plikter och band, och som sprida denna känsla till alla, med hvilka de komma i beröring.
I denna krets tyckte jag mig andas ut efter allt hvad som tryckt mig under hela min sorgliga barndom.
Här tyckte jag, att jag första gången lärde mig, hvad det ville säga att vara ung.
Här träffade jag också för första gången honom.
Jag kan icke längre minnas denna tid, så som den en gång var.
Jag kan nog icke ens se den i det ljus, hvari jag då såg allt, hvad som hände mig, allt hvad jag upplefde.
Men om jag lider nu, vet jag dock, att det icke är för den kärlek, som då gjorde mig lycklig, det är för den feghet, som kommit mig att förneka, hvad som en gång var min stolthet, mitt lif.
Och ändå syns det mig som en dröm, att jag någonsin älskat honom.
När jag nu ser på Pierre, när jag tänker på honom, känner jag det, som om jag ville sjunka ihop och dö vid hans fötter, för att göra det som varit godt igen.
Jag kan se mig själf från denna tid, hur jag gick vid hans sida, den andres, och jag förstår icke, att jag någonsin älskat honom.
Jag har icke älskat honom.
Jag har ingen älskat mer än Pierre.
Det var glädjen, friheten, ungdomen, lifvets egen berusning, som lockade mig.
Rundt omkring mig såg jag män, hvilka älskade kvinnor, och kvinnor, som älskade män.
Gifta och förlofvade bytte handtryckningar, ömma ögonkast, kyssar inför mina ögon.
Det var vår som nu, och jag var så ensam.
Jag var så ensam, när jag kom hem på min lilla kammare där min syster redan låg och sof.
Jag minns, hur ofta jag satt uppe och grät, grät så att mitt hjärta ville brista, öfver att ingenting af allt detta, som fyllde hela världen med jubel, någonsin kunde blifva mitt.
Då kom han en dag, när vi träffats hos en bekant familj, och erbjöd sig att följa mig hem.
Länge hade jag märkt, att det flög som en stråle af lif öfver hans ansikte, när han mötte min blick.
När jag kom i hans närhet, gick det som eld genom hvar lem, och när han nu kom, blef jag rädd.
Vid hans arm gick jag genom de tysta gatorna, och hvad vi talade om, har jag glömt.
Jag tror, att vi knappast talade, endast utbytte, hastiga, förstulna ord.
Men plötsligt märkte jag, att jag grät.
Utan att jag kunde hjälpa det, droppade tårarna ur mina ögon och föllo en efter en utför mina kinder.
Jag visste inte om det, eller jag tänkte knappast därpå, förrän jag hörde hans röst, som nämnde mitt namn, jag kände hans arm omkring mig, och innan jag kunde hindra det, hade han kysst mig.
Jag ville rycka mig lös och springa bort.
Men jag kunde icke, jag tyckte, att jag då skulle vara lika ensam som förut, att jag skulle stöta bort den enda människa, som brydde sig om mig, jag tog emot hans kyssar, jag skälfde som i ångest, öfver att jag kände mig så lycklig, och jag kysste honom tillbaka, medan jag öfverljudt grät.
Aldrig skall jag glömma den förskräckelse, som öfverföll mig, när jag denna afton blef ensam.
Jag tyckte, att jorden skalf under mina fötter och på samma gång var jag som berusad af stolthet och fröjd.
Jag tyckte, att alla borde kunna se på mig, hvad som händt, se det på mig och förstå alltsammans.
Jag längtade, att det skulle bli dager, att jag skulle få se honom igen, och på samma gång var jag rädd, att jag aldrig skulle få se honom.
Hur kunde jag veta, om han inte tyckte, att jag bara var en tanklös flicka, som han kunde få kyssa, därför att hon tillät det.
Han hade ju ingenting sagt – inte ens så mycket som att han älskade mig.
Och så kom den underliga sommar af ungdom och lycka, som jag får betala med en annan sommar, hvilken också en gång skall vara förbi.
Högt öfver alla sorger och tankar på framtiden bars jag vid hans sida, och jag var så stolt öfver min hemlighet, att jag nästan såg ned på andra kvinnor, hvilka ingenting offrat för sin lycka.
Jag tänkte icke, grubblade aldrig, sköt liksom ifrån mig hvarje tanke på framtiden.
Ja, jag inbillade mig nästan, att jag bars af ett förunderligt öde, hvars makt var större, än tankar kunde ana och drömmar nå.
Jag tyckte mig sväfva öfver jorden, och aldrig har jag trampat lättare fjät.
Men hösten kom, och när jag visste, att ett barn skulle födas af mig, då grät jag icke, och jag blef icke förtviflad.
Jag visste ju, att han kunde icke hjälpa mig.
Han hade ingenting – hur ofta hade han icke sagt mig det, och hur ofta hade jag icke lett åt hans ord – vi kunde ej gifta oss, och jag tror nästan, att jag icke heller skulle önskat att blifva hans hustru.
Jag vet ju nu, att om det skett, hade jag aldrig blifvit lycklig.
Kanske visste jag det redan då eller anade det åtminstone.
Men när nöden kom, kände jag mig med ens så förtvifladt stark.
Det kom öfver mig en spänstighet, som måtte vakna i människor, när de tvingas att kämpa för sitt lif, och en dag kom jag ihåg, att jag ägde en väninna, hvilken var mig som en syster.
Till henne gick jag och berättade henne allt.
Hon var gift, och hon hade icke något barn.
Vi talade och talade.
Gud vet, hvad vi sade hvarandra, men på aftonen kom hennes man hem, och sedan de båda talat länge i enrum, kom han med tårar i ögonen och frågade mig, om jag ville anförtro åt dem det barn, som snart skulle bli mitt.
Hur lycklig gjorde de mig icke, genom att jag såg hur de sörjde för min skull.
Som föräldrar, som syskon voro de emot mig!
Jag hade varit rädd för hennes man, och jag hade sagt henne det.
Men när han kom, gjorde han mig inga förebråelser, icke ens några frågor, talade blott om, hur allt skulle ordnas, och begärde mitt svar.
Det var, som om en tyngd, hvilken hållit på att kväfva mig, plötsligt blifvit lyft från mitt bröst.
Jag lutade mig mot honom som mot en bror, grät och tackade honom på samma gång, och jag tror, att jag aldrig förr eller sedan haft den känslan för en människa.
Jag tyckte, att han var ett högre väsen, som lyfte mig upp till sig.
Jag tyckte, att jag förr aldrig känt hvarken Elsa eller honom, och att om jag det gjort, skulle detta aldrig händt.
Men som jag nu låg vaken om natten och tänkte på detta, så blef mitt hjärta mig så fullt.
Jag såg åter på Pierre, och stönande af smärta, reste jag mig upp, slog en filt om mina axlar och började gå fram och åter på golfvet, sakta och ljudlöst, för att icke väcka honom.
Jag tordes ej stanna i sängkammaren.
Jag tyckte, att jag skulle kväfvas, bara af att jag andades samma luft som han.
Han visste ju ingenting, hade ingenting anat, och jag kom ut i ateliern, som hängde full af hans taflor.
Jag mindes när jag träffade honom första gången.
Allt var öfver, jag var frisk, och all sorg tycktes mig borta.
Jag hade rest till Paris, där ingen kände mig och där min hemlighet var okänd.
Återigen var det Elsa och hennes man, som tänkt för mig och sändt mig hit ut.
Det föreföll mig då, som om allt hvad jag upplefvat var borta, och att lifvet skulle börja å nyo.
Och aldrig tänkte jag, att hvad jag en gång lefvat, som jag då tyckte, så härligt och rikt, skulle kunna hända mig en gång till, upprepas, förnyas.
Jag trodde, att jag var färdig med lifvet, och jag var stolt, att jag själf kunde förtjäna mitt bröd genom att arbeta i en blomsterbutik.
Jag hoppades öfverhufvud icke mera än att jag en gång skulle få bli så lycklig, att jag fick berätta min gosse, som inte ens kunde minnas mig, – något af allt det, som jag nu måste förtiga.
Då kom Pierre i min väg.
Jag vet ej, hvad som drog honom till mig, jag har aldrig kunnat förstå det.
Det var kanske min skygghet, som han själf har sagt, min förvirring, när jag märkte, att han älskade mig, min ångest, när han till sist talade, när jag icke kunde undkomma, när jag nästan skrek af förskräckelse och bad honom låta mig gå.
Skall jag säga honom det? ljöd det inom mig.
Som en förfärlig olycka, hvilken kunde slå mig sönder och samman, plågade mig denna tanke.
Veckor gingo, veckor och månader, och jag kunde icke bli den kvitt.
Jag skref hem och frågade de enda människor, som kände mitt lif.
Jag ville att de skulle välja för mig.
Jag hoppades, att de skulle skrifva och befalla mig att tala.
De svarade mig, att här kunde endast min egen känsla råda, här kunde jag endast besluta för mig själf.
Och i ångest förstod jag, att jag hade icke längre någon makt öfver mig själf, icke längre makt att hejda mitt eget öde.
Jag var som fjättrad af osynliga band.
Hur ofta hade jag icke beslutat mig för att tala!
Hur ofta hade jag icke tänkt öfver, att det skulle ske.
Det behöfdes blott några ord, så var det sagdt, blott ett ögonblick, som jag grep i flykten, så kunde jag vara min ångest kvitt.
Hända sedan, hvad hända ville!
Men så ofta jag mötte Pierres vemodiga, strålande ögon, som tycktes smeka mig, när de glänste emot mina, då var det, som om orden stockade sig i min hals, och jag frös af rädsla, att jag skulle mista honom.
Jag försökte att skrifva.
Gång på gång satt jag och skref, ref sönder hvad jag skrifvit, och grät öfver min egen svaghet.
En gång stod jag vid breflådan med ett bref i min hand.
Men jag drog tillbaka handen igen och sprang hem.
Det var, som om någon hade hviskat i mitt öra: »Nej och nej och nej».
Och jag gaf mig ingen ro, förrän jag sett mitt bref brinna i kaminen.
Å, hur länge vankade jag icke denna natt omkring i hans atelier och tänkte på allt detta, medan jag såg, hur den lilla lampans matta sken lyste genom den öppna dörren som ett allseende öga ut i mörkret.
Jag mindes vårt bröllop, hur jag gladdes, och hur jag led, hur jag darrade af ångest, att han skulle se min hemlighet på min kropp ... Å, jag kunde dö af blygsel, när jag hörde honom hviska mitt namn, när jag ... Å, jag kan icke tänka därpå.
Ännu i denna stund vill jag blott gråta, gråta af ånger, öfver att jag varit så svag och så feg.
Ty Pierre älskade mig allt för mycket.
Han kunde ingenting se, intet.
Om min kropp varit bemängd med gift, han skulle icke hafva märkt det.
Så högt älskade han mig.
Som jag tänkte härpå, kom jag att stanna vid balkongdörren.
Den vetter ut öfver en vy af Seinen, och jag mindes, hur ofta jag stått där vid Pierres sida.
Jag förstod ej, hur denna tanke i detta ögonblick kunde falla lugnande öfver min själ, som en svalkande hand, hvilken lägges öfver en feberhet panna.
Men det kom en känsla öfver mig, hur lycklig jag blifvit genom Pierre.
Det föreföll mig, som om ingenting kunde rubba denna lycka.
Det var någonting inom mig, som sade, att allt endast berodde på mig själf.
Jag tyckte mig höra det som en aflägsen hviskning, på hvilken jag ville tro, men icke kunde.
Och som en stor välsignelse, hvilken jag aldrig kunde återgällda, föreföll det mig, att jag funnit en man, som lärt mig, hvad lifvet är värdt.
Hvad var allt det andra?
Hvad var det väl värdt?
Och hvad hade det varit?
Det hade fallit bort dag efter dag.
Jag hade lefvat mig så lycklig, att det plånats ut ur mitt lif, nästan ur mitt minne.
Jag kom att tänka på den dag, då Pierres och mitt första barn föddes.
Jag mindes hur Pierre då satt vid min säng och lindrade mina plågor, bara genom att han satt där.
Jag tyckte, att han burit mig genom lifvet, så att jag aldrig behöft känna dess tyngd.
Hvart jag såg, upptäckte jag ingenting annat än Pierre och Pierre och Pierre.
Jag kunde icke annat än glömma, jag måste glömma, hvad som ingenting varit, när jag nu tänkte på hvad som var.
Inom mig steg något af samma förtviflans kraftkänsla, som ville jag kämpa om min lycka med lifvet för att få behålla den, våga allt för att icke mista Pierre.
Jag kände mig med ens så stark, som om ingenting kunde hända mig, och ljudlöst smög jag mig in i vårt rum och gick frysande till sängs, utan att han märkte mig.
Men när jag åter var i hans närhet, då svek mig styrkan.
Jag måste hindra mig själf med våld, för att jag ej skulle kyssa honom vaken, ropa till honom, hvad jag förtegat så länge, kasta mig på knä och tigga honom, att han icke skulle förskjuta mig.
Jag låg vaken, till dess att solen sken på de tunga gardinerna, och när den första strålen kom, var det, som om små osynliga väsen tassat öfver golfvet och försvunnit åt alla håll.
Då ändtligen somnade jag och drömde, att jag satt i mitt föräldrahem.
Det var julafton, och jag grät, öfver att jag ej hade pengar för att köpa syskonen presenter.
Dessa tårar väckte mig med känslan af, att det var något sorgligt, som väntade en gammal kvinna.
Hur skulle jag ha kunnat vägra att mottaga Pierres anbud och skrifva bjudningen till Elsa och hennes barn?
Hur skulle jag kunna förklara för honom, att det icke gjorde mig någon glädje att träffa denna väninna, som han visste, att jag höll innerligt af?
Hur skulle allting hafva kunnat vara annorlunda, än hvad det var?
Jag gjorde hvad jag måste, därför att ingenting annat var mig möjligt, och jag gick omkring i en känsla, som var fatalistisk, att rundt om mig gick lifvet sin gilla gång, medan stilla och säkert mitt eget öde utvecklades till undergång och förintelse.
Jag tyckte, att allting, som skedde, på något underligt sätt angick mig, hände för min skull, hade gemenskap med min person och mitt öde.
Men när jag sändt af mitt bref, fick jag en fantastisk föreställning, att det kunde alls icke ske, något så förfärligt kunde icke inträffa, som att jag skulle gå dag efter dag, vecka efter vecka hos Pierre och mina barn, att jag skulle se min gosse bland dem, min gosse, som jag hade glömt, som jag tyckte, jag aldrig hade sett, aldrig känt.
Jag trodde, att jag hade drömt, och att det aldrig, aldrig, skulle kunna ske.
Elsa skulle förhindra det, hon skulle aldrig tillåta, att det skedde.
Hon skulle veta, hvad hon lät mig lida, och skona mig – äfven fastän jag i mitt bref sagt henne, att det måste så vara, att Pierre ville det, att hon icke skulle bry sig om mig, och att jag skulle vara tapper och munter som en liten fågelhona, när hon värjer sitt eget bo.
Jag gick och tänkte härpå i dagar, och det föll mig icke in, att en enda rad ifrån mig – som Pierre aldrig behöfde få läsa – skulle ha gjort hela saken om intet.
Jag kom icke ihåg det, förrän en dag, när det var för sent och jag höll i min hand Elsas bref, som berättade, att de skulle komma.
Pierre och jag läste detta bref tillsammans.
Det vill säga han hörde på, och jag öfversatte.
Där stod icke ett ord, som jag ej kunde läsa för honom, alldeles så som det stod skrifvet.
Det hade jag bedt
Elsa om, därför att det plågade mig så mycket, när jag behöfde förtiga eller dölja det allra minsta för Pierre.
Det stod i brefvet: »Du skulle se Erik nu.
Han har blifvit så stor och duktig.
Han är utom sig af glädje öfver att få komma till Frankrike, och han hälsar dig redan, fastän han förstås ej kan komma ihåg, att han sett dig.»
Hur många gånger hade jag förr läst upp dylika meddelanden!
Hur många gånger hade jag ej gjort det, utan att Pierre hade märkt det ringaste!
Jag hade i den grad lefvat mig in i den tanken, att denna sak var min hemlighet, att jag nästan trodde mig ha kommit öfver känslan af att det ens var ett bedrägeri, men nu kände jag plötsligt, hur färgen vek från mitt ansikte, och tårarna trängde sig fram i mina ögon.
Jag satt där så rädd, att Pierre skulle märka något, att jag icke vågade se upp.
Jag försökte läsa vidare.
Men rösten svek mig, det blef svart för mina ögon, jag var viss, att nu var allt hopp ute, nu skulle upptäckten komma.
Utan att jag kunde hindra det, skulle bekännelsen undslippa mina läppar, och sedan ... sedan ...
Men ingenting af allt detta hände.
I stället reste sig Pierre upp och sade med en röst, som jag så väl kände igen – ett ömt tonfall, som kommer, när han känner riktigt djupt –: »Jag måtte vara bra egoistisk, som icke förr förstått, hur du måtte ha längtat efter att se någon från ditt eget land.»
Han såg en smula grubblande ut, när han sade detta, som om han nästan känt sig besviken i sin tro, att jag ingenting behöfde mer än honom, och han lämnade mig snart ensam.
Om han då slagit mig, gifvit mig de gröfsta namn, skymfat mig – jag skulle icke hafva känt mig så olycklig som nu, när jag visste, att han gjorde sig förebråelser för min skull.
Det var en lång, lång månad, som gick, innan Elsa kom.
Hon kom först i juni, och under denna månad lämnade vi Paris och flyttade till landet.
Detta var eljes min lyckligaste tid under hela året.
Vi plägade nämligen flytta ut, just när salongen var slut, och allt börjat återgå i sina vanliga gängor inom vår värld.
Skandinaverna reste hem, det blef varmt i Paris, och efter allt stoj och all oro vände vi åter till vårt hem vid stranden af den lilla ån, som flyter genom ett landskap, mjukt, lugnt, förnämt och ljufligt på samma gång.
Raka popplar växa vid horisonten, som tätnar af den blåa slöjan, hvilken jag alltid älskat på de franska slätterna, fruktträden blommade, rosor och vallmo stodo i sitt flor.
Barnen fingo släppas lösa i trädgården, leka fria ute på ängar och fält, Pierre började måla, sittande ute under sin stora hvita parasoll, och själf gick jag emellan dem och gladde mig åt hvarje timme, som jag fick lefva.
Denna gång återfann jag intet af allt detta.