Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Återupptagandet af » Yattendragaren », Cherubinis gamla opera, som gafs pa samma scen redan for ett par ocl \ åttio år sedan, har icke krönts af synnerligt stor framgång, kanske emedan musiken ej mera är i nutidens smak, kanske också emedan man ej funnit utförandet fullt lyckadt.
Erkännas måste dock, att hr Lundqvists Mikeli är en god dramatisk framställning, som verkar genom sanning och flärdlöshet samt varm, om ock ej starkt utpräglad känsla.
Hr Lund-qvist torde i dramatiskt afseende — jag förmodar äfven i musikaliskt — kunna mäta sig med, om ej öfverträffa några af sina föregångare, hvilka varit Sandström, Walin, Fredrik Kinmansson och gamla Brooman samt kanske ännu en, emedan Brooman icke anstäldes vid kongl.
teatern förr än 1804, men » Vattendragaren » uppsattes där redan året förut
Af dem som nu utföra operan är det egentligen ingen mer än hr Lundqvist som förmår afvinna sin roll något dramatiskt intresse.
Hvarken fröken Ek i grefvinnans eller hr Sellman i grefvens partier later oss ana hvad den förra kan åstadkomma i » Neaga » och den senare i » Profeten ».
Fröken Eks närmaste företräderska i samma parti, fru Mi-chaeli, var visserligen icke framstående som skådespelerska, men man brukar just icke bekymra sig mycket om huru * ' en stor sångerska spelar rollen.
Partiet liar för öfrigt utförts af Julie Berwald (sedermera friherrinnan Åkerhjelm), Elma Ström (nu fru Billing), fru Enbom och fm Se velin, och af dem minnas de äldre teatervännerna med nöje de tvä första, under det att väl högst fa erinra sig fru Enbom och knapt någon fru Sevelin, hvilka bägge dock omtalas som goda sångerskor och icke dåliga skådespelerskor.
Bland hr Sell-mans företrädare är det i synnerhet hr Arnoldson som lefver i vårt minne såsom både utmärkt sangare och talangfull skådespelare i grefvens parti. » Vattendragaren » är en mycket enkelt utrustad opera, som dock vid sin uppsättning ståtade med en af Louis Deland, skicklig dansör och ballettmästare, men ännu mera betydande komiker, anordnad » Savoyard-ballett », hvilken sedan borttagits.
Inom operan är i februari för öfrigt endast » Profetens » återupptagande af någon vigt, i synnerhet för att det gifvit hr Settman tillfälle att visa sig från sin mest fördelaktiga sida, äfven hvad spelet vidkommer.
Hans Johan af Leyden är onekligen af god scenisk verkan genom intelligent dramatisk framställning.
Anmärkningsvärdt är, att denna opera icke förr än nu upplefvat sin 100: de föreställning på den svenska kgl.
scenen, oaktadt hon där uppfördes första gången redan i november 1852, under det att värdelösa operetter.
på ganska kort tid spelats af mindre teatrar i Stockholm mer än samma antal gånger.
Vid den 100: de föreställningen voro ett .par stundom uteslutna nummer i skridskoballetten åter upptagna och skaffade ballettmästaren Théodore samt fru Lund, hr Sjöblom och fröknarna Rosén och Flamand mycket bifall.
I mars återupptogs » Svarta Dominon » och gaf i synnerhet fröken Vendela Andersson tillfälle att äfven för rollens dramatiska del vinna bifall.
I » Faust&gt; hade rau * sikvänrter och vänner af dramatisk konst äfven i operan förnyad anledning att glädja sig åt hr Willmans Mefistofeles, som fortfarande är en af vår lyriska scens förnämsta konst-skapelser.
Stora teaterns föreställningar af talstycken ha icke varit många.
» En Midsommarnattsdröm » och » Strandbybor » ha icke lockat stort antal åskådare.
Äfven » Hamlet » har åter stått på spellistan utan att kunna draga mycket folk till teatern.
» Erasmus Montanus » uppfördes en gång för att.
lemna Fredrik Deland tillfälle att taga afsked af scenen, åt minstone af Stora teaterns, men hans Per Klockare utföres fortfarande med så oförminskad komik, att man allmänt hörden önskan och förhoppning, att den högt värderade skådespelaren icke måtte helt och hållet upphöra med sin sceniska verksamhet, äfven om årens antal skulle mana honom att spara på de krafter, som han så väl användt i konstens tjänst.
Visst är, att allmänheten ingalunda tröttnat att se Fredrik Deland och att man ej går att se på hans spel såsom på ett gammalt kuriosum, utan såsom på en frisk konstföreteelse.
Det är en lycklig konstnärsålderdom, dåde gamla dagarne icke utgöra en motsats till, utan en fortsättning af ungdomens framgångsrika tid.
Den lyckan är Fredrik Deland beskärd, och därför kunna vi icke förlika oss med tanken att nödgas sakna honom på scenen.
Dramatiska teaterns förnämsta tilldragelse har varit fru Hwassers återuppträdande, efter att hon till följd af hälsoskäl nödgats under flere månader hålla sig aflägsnad från den scen, som otvifvelaktigt icke f. n. kan undvara henne.
Det är visserligen sant, att ingen är oumbärlig samt att äfven den, som ansetts såsom den minst umbärliga, en gång enligt naturens ordning måste försvinna från skådeplatsen; men under närvarande förhållanden kan vår förnämsta dramatiska scen sannerligen icke uppfylla sin bestämmelse och med kraft bevara konstens högre intressen, om icke fruarna Hwasser och H. Kinmansson finnas bland de spelande.
Den sist nämda har lyckligtvis sedan någon tid varit oförhindrad att uppträda, men har ej, alt sedan hon under forra spelåret så mästerligt skapade moster Lisens roll i » Dömd », fått någon sig fullt värdig uppgift att lösa, äfven om hennes fru Serpentier i » Den gifte mannen i staden och på landet » visar hennes stora konstnärskap också i en obetydlig roll.
Fru Hwasser uppträdde åter i grefvinnans roll i » Familjen Danicheff », förr kallad » Danicheftäma », en tämligen oväsentlig namnförändring, men som visar, att den nu varande » regien » vid Dramatiska teatern icke är obenägen för reformer.
Stvcket är icke bland de allra bästa, vid hvilkas
tillkomst Alexander Dumas d. v. haft sin hand med, tv det brister otvifvelaktigt i sanning, men förmår likväl intressera, förutsatt att de förnämsta rollerna utföras på ett tilltalande sätt, och då detta onekligen är fallet med grefvinnans, prinsessan Lydias och Osips, så är det ej öfverraskande, att åskådarne funnit sig mycket belåtna med återupptagandet af denna fransk-ryska komedi, hvars lokalfarg af somliga prisas såsom fullkomligt äkta, af andra starkt betviflas.
I grefvinnans roll betonar fru Hwasser lika mycket den enväldiga herskarinnan som den för sonen svaga modérn.
Karaktären är framhållen i full öfverensstämmelse med för-
fattarens eller författames tydligt visade afsigt, ehuru detta onekligen är förenadt med svårigheter, så stora, att mången för öfrigt mycket talangfull skådespelerska därvid kommer till korta.
Grefvinnan är nämligen icke så mycket en indi-viduel karaktär, som ej mer en typ, men den typen är icke en allmänt mänsklig, t. ex. af högmodet, hersklystnaden, börd sfåfängan o. s. v., utan en särskild rysk, skulle åtminstone vara det, ehuru det för den som icke närmare känner det ryska samhället är svårt att afgora, om det lyckats förf.
Uppgiften är således mer-än vanligt vansklig, och Elise Picard, skådespelerska vid Odéon i Paris, där » Les Danicheff » först gafs, gick ej häller riktigt i land därmed, ehuru hon var en mycket god konstnärinna.
Möjligtvis har fru Pasca, som sedan spelat rollen på Porte-Saint-Martin, lyckats bättre.
Stockholms teatervänner ha sett sist nämda skådespelerska på Nya teatern, då hon 1881 uppträdde i Coquelin d. ä: s sällskap, och veta åt minstone till en del hvad hon förmår på scenen, ehuru hon här icke hade tillfälle att visa sig i någon af sina stora roller.
Den som sett Elise Picard och Elise Hwasser i gref-vinnan Danicheffs roll, måste erkänna, att den senare är öf-verlägsen, kanske mest i första akten, där grefvinnan med järnhand för spiran öfver sin omgifning och framstår, såsom
vi åt minstone föreställa oss typen, såsom den obarmhertigt själfrådiga ryska godsbesitterskan före iifegenskapens upp-häfvande.
För att riktigt få fram det gammalryska förhållandet mellan herrar och tjänare har förf.
förlagt handlingen till tio år före nyss nämda upphäfvande, och det är just detta som möjliggör hela dramat, hvilket icke gäller hvilket land eller hvilken tid som hälst, utan ett bestämdt land inom en viss tid och icke får bedömas ur någon annan synpunkt.
Grefvinnan smeker sina papegojor och hundar, är frikostig mot sina lismande sällskapsdamer och klemar med Anna Ivanowna, en lifegen, som hon af en nyck låtit gifva en god uppfostran.
Men ve den af dem som vagar visa något tecken till själfständighet!
Alt detta står fullständigt klart för oss genom fru Hwas-sers framställning.
Lika sant konstnärlig och därför lika naturlig är hennes tolkning af grefvinnans förhållande till sonen, den karaktärsstarke, i det fallet modera liknande Wladimir, hvilken vagar försöka att sätta sin vilja mot hennes och som hon kan lugna endast genom att falskeligen * gifva honom förhoppning om denna viljas tillfredsställande.
Skådespelerskans konst visar sig i synnerhet verksam, när den hersklystna ryska damen icke ryggar till baka för ett svek, sedan hon funnit att maktsprak icke längre hjälper.Denna sida af karaktären far väl för öfrigt icke skrifvas så mycket på tyskans, som ej åt minstone lika mycket på människans del, ty falskhet och förräderi lära nog finnas i alla land på alla tider, om de också kanske ha en för sig förmånligare jordmån i despotiskt styrda samhällen och om grefvinnan Danicheffs svek särskildt underlättas genom att hon har lifegna, hvilka hon kan skänka friheten för att de skola utföra hennes afsigter.
Fru Hwasser gör icke några särskilda bemödanden att genom förändradt ansigtsuttryck eller spel » å part » draga åskådarne3 uppmärksamhet på detta svek, hvartill en mindre sann konstnär nog kunnat låta förleda sig.
Hon fullföljer framställningen af handlingen med samma orubbliga fasthet, utan att med en enda blick åt sidan eller en enda extra rörelse förråda hvad som endast bör komma fram genom handlingen själf.
Därigenom åstadkommes ock mycket stölre verkan, och grefvinnans slutna, hårda och egennvttiga.
karaktär står fullt klar för åskådaren.
Det är otvifvelaktigt sällan man ser ett så väl genomfördt spel.
I andra akten är det andra personer som fångsla vår uppmärksamhet, men i de två sista akterna, där grefvinnan åter ingriper i handlingen, kan fru Hwassers framställning förefalla mindre fast utpräglad.
' Det torde dock vara mera förf: s fel, att den i styckets början så utomordenligt kraftiga herskarkaraktären tappar bort sig.
Moderskärleken tager ut sin rätt, och i det afseendet är karaktärsskildringen nog riktig, men den eftergifvenhet som grefvinnan visar är dock icke fullt förberedd i det föregående och synes därför ej häller alldeles följdriktig.
Skådespelerskan kan ej göra mycket däråt, men fru Hwasser gör onekligen alt som kan göras för att rädda karaktären.
Sin egen konstnärsära har hon i denna roll icke räddat, ty den har aldrig varit i fara, men hon har låtit den lysa i ett ljus, som tyckes vara ännu starkare än förut.
Så länge vår förnämsta scen har sådana skådespelar-krafter, må man ej misströsta, skulle också förhållandena för öfrigt gifva anledning till farhågor.
Liksom grefvinnans roll gör sig.
gällande i synnerhet i första akten, är det furstinnan Lvdias söm beherskar den
j *
andra.
De rollerna ställas emot hvarandra, men ha stor likhet däruti, att de båda två skildra hersklvstna karaktärer, hvilka också ha samma föremål för sin kärlek, fastän deu ena är ett uttryck för moderns ej sä litet själfviska åstundan, att hennes son skall göra ett lysande giftermålsparti, under det
24den andra drifves af en på sitt sätt lika själfvisk lidelse for att vinna den unge mannens hjärta och hand eller ät minstone den senare.
Fra Dorsch-Bosin har fått det icke sä lätta uppdraget att framställa denna furstinna Lydia, som förut återgifvits af fru Ulff och nu mera aflidna fröken Hallin.
Rollen är så till vida fast att taga på, som den uttrycker en bestämd, af en enda lidelse fvld karaktär, hvars kärlek sedan bvtes i hat
och hämdlystnad, då den ej besvarats af det älskade föremålet; men utom detta allmänt mänskliga, finnes i denna karaktär, liksom för öfrigt i hela stycket, något som förf inlagt såsom särskildt rvskt, hvilket furstinnan skall visa i sitt för-
• 7
hållande till sin slöe far och det intrigerande sällskapet i sin salong, i synnerhet till en mångmillionär, hvilken, ehuru af mycket lag härkomst och med lika laga seder samt känd skurkaktighet, dock har tillträde till hennes umgänge.
Att riktigt antagligt framhålla detta egendomliga med dess på en gång högdragna, spotska och vänligt nedlåtande, detta människoföraktande och hånande, hvilket, det må vara ryskt eller icke, skall i denna karaktär verka jämte kärleken, är sannerligen icke någon lätt sak, men uppgiften löses på ett i allmänhet godt sätt af fru Dorsch-Bosin, i synnerhet i den stora salongsscenen, där furstinnan med skönhetens, intelligensens och elakhetens makt herskar öfver sin omgifning.
Skådespelerskan har äfven i vttre afseenden de fördelar som fordras for att riktigt återgifva den sköna furstinnans roll.
Hvad man kunde önska är, att hon i vissa, mera maktpåliggande ögonblick gåfve litet större skärpa åt sitt spel.
Tredje akten är Osips, den frigifne lifegnes, akt.
Hr Elmlund har redan för åtskilliga år sedan väckt bifall i denna sällsynta karaktärs framställning.
Han visar fortfarande så klart som det möjligtvis kan visas, huru stark pligtkäns-lan är hos denne hederlige trälnatur, och om åskådarne ha svårt för att tro på sanningen i karaktären, är det ingalunda skådespelarens fel.
Den slafviska undergifvenheten som denne f. d. lifegue visar sin förra herskarinnas son och som går så långt, att han åt honom bevarar hans älskade, fastän hon nu är Osips hustru (jag förutsätter att handlingen i stycket är tillräckligt känd för att jag icke skall behöfva upptaga det knappa utrymmet i denna uppsats med att här upprepa den), framställes af hr Elmlund på det enda riktiga säti^ hvarpå det väl bör framställas, ehuru man kan på andrascener få skåda det i en något annorlunda form och i raskare tempo.
Det är något ädelt och varmt i hr Elmlunds Ösips, hvilket försonar med bristerna i författarens karaktärs-skildring och väcker vår medkänsla för denne egendomlige figur.
Annas, den unga lifegna, men af grefvinnan frigifna flickans roll har på vår scen spelats af fröknarna Wiberg, Reis och Hwasser och återgifves nu af fröken Zetterberg.
Det är ej lätt att göra något af denna icke tillräckligt utpräglade karaktär.
Anna har icke uppfostrats som slafvinna, hvarför hon måste tänka och känna olika mot de öfriga lifegna och i sitt sätt att vara äfven skilja sig från dem, utan att dock kunna ställa sig på herskapcts ståndpunkt.
Dit lyftes hon visserligen genom den unge Danicheffs kärlek och giftermålsanbud, men hon är, åt minstone till namnet, hustru åt och lefver länge tillsammans med en f. d. lifegen, hvilken, oak-tadt sitt ytterligt gentlemanlika sätt mot sin husbondfrus son, likväl ifcke är fri från trälnaturen.
Det intryck som måste vara en följd af denna blandning i omgifningen är icke klart framstäldt af förf., och skådespelerskan har svårt att göra det tydligt för åskådaren.
Åt minstone har fröken Zetterberg icke lyckats därmed.
I första akten, där också rollen är klarast, gör hennes spel det bästa intrycket, och åskå#daren måste erfara medkänsla för den olyckliga, som så hjärtlöst uppoffras.
Fröken Zetterbergs återgifvande af scenen, i hvilken giftermålshand lingen undertecknas, är en god scenisk framställning, sannolikt den bästa hon någonsin åstadkommit, ty där räcka hennes vttre medel till för att uttrycka hvad den stackars Anna måste känna i detta ohyggliga ögonblick.
Men sedan försvagar hon ytterligare det svaga som ligger redan i förf: s skildring.
I tredje och fjärde akterna, synnerligen i den senare, är framställningen alldeles Otillräcklig.
Men äfven vida större sceniska krafter kunna ej sprida tillräckligt ljus öfver denna alt för otydligt tecknade karaktär.
Wladimirs roll ingriper ej tillräckligt i handlingen för •att lemna skådespelaren tillfälle att väcka riktigt intresse hos åskådaren.
Rollen spelades förr af hr Hartman, nu af hr Törnquist, hvilken dock redan innan styckets senaste återupptagande innehaft den och otvifvelaktigt, såsom alltid, gör hvad i hans förmåga står for att förskaffa den något deltagande.
Det lyckas dock icke, åt minstone ej helt och hålletoch detta får väl tillskrifvas så väl förf., som skådespelaren, hvilken senare, oaktadt all sin flit och ihärdighet samt en otvifvelaktigt god uppfattning, icke alltid kan bryta det något torra skal, som omgifver flere af hans framställningar.
Det är en figur i stycket, hvilken af några bfetviflas såsom äkta i en furstinnas salong, den gemene millionären Zakaroff, men som dock är högst karaktäristisk och nu i hr.
Hamrin funnit en god framställare.
Den benägenhet till öfverdrift och till att vilja stryka under replikerna och liksom särskildt anbefalla dem till åskådames ‘ synnerliga uppmärksamhet, hvilken många gånger förebråtts hr Hamrin, har han i dsnna, liksom for öfrigt äfven i flera andra roller på senare tider, lyckligt öfvervunnit, och hans lismande skurk gör därför behörig verkan.
Om de öfriga rollerna är ej mycket att säga.
Hr Lage rq rist har efter sitt tillfrisknande återtagit prins Boris Walanoffs roll, hvilken strax efter styckets återupptagande utfördes af en ung elev, som ju kanske i framtiden kan visa sig värdig att uppträda bland kgl.
Dramatiska teaterns konstnärer, men ännu icke är därtill mogen.
Det var väl också endast af nödfall som rollen anförtroddes åt honom.
Han har på en elevuppvisning visat rätt goda anlag.
I afseende på iscensättningen är det bland annat ganska riktigt, att grefvinnans husdjur framställas lifs lefvande bredvid hennes genom tyranni fåniga sällskapsdamer, också ett par husdjur, men icke behöfver den » lilla söta » hunden gå omkring för sig själf så länge och lukta på omgifningen.
Det är ett alt för snällt djur, det kan man nog se, men likväl kommer det oro å stad i salongen.
Om man också vänjer sig vid det lilla vackra kräket och förjagar de farhågor som genast infinna sig, att det skall bränna sig på rampen eller tumla ned i orkestern eller ställa sig i naturalistisk afsigt mot kulissen, så drager det dock uppmärksamheten från handlingen mellan de mänskliga deltagarne i dramat Jag har rundt omkring mig hört de lifligaste utrop om denna hund, hvilken på det högsta intresserat en god.
del af salongen.
Detta är skadligt för skådespelet och borde förebyggas genom att hunden bäres ut förr än nu sker, liksom det är skadligt i allmänhet att göra iscensättningen verklighetstrogen i det mindre väsentliga, att detta inkräktar på det hufvudsakliga.
Detta är en fråga som väl behöfverdryftas, och jag tager mig friheten att i ett annat häfte därtill återkomma.
Dramatiska teatern har ända till slutet af mars, då » Severo Torelli » skulle öka spelårets få nya stycken, icke haft mycket nytt att bjuda på, men så har det varit åt minstone en nyhet af så stor betydelse som » Vildänden ».
Detta stycke har uppförts älven i mars några gånger.
För öfrigt har teatern tagit å nyo upp gamla, men gärna sedda stycken, såsom det redan nämda, » Danicheffarne », samt » Gringoire » och » Den gifte mannen i staden och på landet », två mycket olika dramatiska alster.
Dessa två ha gifvits på samma afton, hvilket icke kunnat ske utan olägenhet.
» Den gifte mannen i staden och på landet » är en gammal komedi, snarare fars, af Bayard och de Wailly, som spelades här redan för fyratio år sedan, men sedan åter upptagits några gånger och alltid skaffat åskådarne en glad afton.
Att å nyo draga fram stycket var således ganska riktigt, men det är, oaktadt det har blott tre akter, icke så kort och fordrar därför till för- eller efterspel ett annat stycke som ej tager mer än på sin höjd en half timme.
Hvarför teatern gifvit Bayards komedi till kamrat ett stycke som » Gringoire », hvilket upptager goda fem qvarts tid, är svårt att förstå, hälst som teatern nödgats låta flere skådespelare spela både i det ena och det andra.
Då därtill kommer, att » Gringoire », som gifvits före Bayards komedi, är kostymstycke, har det fordrat lång tid för de för bägge styckena gemensamma skådespelarne att kläda om sig, och mellanakten har därför utdragits i en mycket tålamodspröfvande längd samt hela föreställningen, ehuru bestående af endast fyra akter, icke kunnat sluta före kl. 11.
Detta är ingalunda någon ovigtig sak, ty en sådan misshushållning med tid och åskådar-nes tålamod kan inverka menligt på det goda lynnet hos de senare, hvilket åter är så nödvändigt för att få fylda salonger.
Om man nu efter den långa mellanakten icke känner sig alldeles uttröttad, har man det verkligen roande och på de flesta händer väl utförda stycket » Den gifte mannen i staden och på landet » att tacka därför.
Fru H. Kinmaiissan är utmärkt * rolig, emedan hon är fullständigt sann i den gamla fromlerifruns " roll, utan någon öfverdrift, men med stark komisk kraft.
Maken till fru Serpentier får man leta efter.
Hr Pcrsonne väcker starka och ihållande samt ständigt återkommande skrattsalvor för utförande af titelrollen.Hr Personne är en tänkande och arbetande konstnär, hvilken under de senare åren gått ganska mycket framåt och som onekligen söker vara själfständig, men då han skall utföra en roll hvilken förut innehafts af hr Hedin, tyckes det vara hr Personne omöjligt att bibehålla sin själfständighet.
Blott han vet, att nämde glade skådespelare innehaft rollen, antingen han sett honom eller icke, så faller hr Personne in i det Hedinska uttryckssättet.
Sämre förebild kan man ha, och visst är att hr Personne efterbildar på ett riktigt utmärkt sätt, men det är dock efterbildning, och fastän denna, såsom vi med kännedom af hr Personnes förmåga skulle tro, är nästan fullständigt omedveten, så verkar det dock störande på hvar och en som kommer i håg företrädaren och som vet att efterbilden kan göra något alldeles af sig själf.
Så utomordentligt roande hr Personne än är i » Den gifte mannen i staden och på landet », skulle både rollen och stycket vinna på, om man finge se en uppfattning och framställning som hr Personne själf skaffat sig.
Stycket skulle nog också vinna på en annan skådespelerska i Klaras roll.
Fröken Zetterberg är där alldeles olämplig, och rollen förlorar hela det lilla behag som den onekligen äger.
Om fröken Zetterberg skall kunna vinna något berättigadt bifall, så är det väl i roller af helt * annan art, hälst af mycket mörk ton, där hennes röst och sätt att tala stå i större öfverensstämmelse med karaktären än hvad fallet är i Klaras roll.
I fru de Nohans, den sköna enkans, Polignys, den okonstlade sjöofficerns, och Mathieus, den smygande froiuleriman-nens, roller förstå fru Dorsch-Bosin samt hrr Hartman och Fahlbeek att fullständigt individualisera hvar sin uppgift och äro därför af god verkan.
Det senare kan ty värr icke sägas om framställaren af den unge älskaren.
En sådan borde sannerligen icke släppas fram på vår förnämsta dramatiska scen, ty det är ett vågstycke som ej är värdigt den teatern.
Man kan ogilla att elever få uppträda, såsom den här ofvan omnämde unge ställföreträdaren för hr Lagerqvist i » Familjen Danicheff », enär elevernas öfningar icke böra ske infor en betalande allmänhet.
Men hvad som måste icke blott ogillas, utan på det kraftigaste motarbetas, det är att teatern släpper fram en ung person, som saknar den första jaiöjlig-beten för ett uppträdande på scenen, enär han kan hvarsen gå, stå eller tala.
När samme unge man först visade sig i » Denhvita halsduken », var han debutant och man hade öfverseende med hans krokiga knän och obehagliga gång, tafatta rörelser och hesa röst; men nu står hans namn på affischen, hvilket väl skall bevisa, att han redan är a ?istäld vid kgl.
teatern.
Detta är rent af obegripligt.
Huru kan teatern anställa som skådespelare en ung man utan alla förutsättningar for en dräglig skådespelare af ens lägre ordning?
Hvad han visar är knapt något som kunde tålas på en sällskapsteater.
Man måste känna medlidande med den unge mannen och önska att han så snart som möjligt väljer en for sig bättre passande lefnadsbana, där det icke väcker anstöt, om han i alla sina dagar hväser fram orden i st. f. att tala.
Felet är icke ham, utan Dramatiska teaterns, och det är ej mot honom, ntan mot teaterledningen man måste vända sig med kraftig insaga i denna sak.