Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru många dagsverken , huru mycken spannemål och andra bränningsämnen, huru mycken ved och huru mycket materialier till sjelfva bränningsinrättningarne förspil—- las icke genom bränningens fördelning på så " många tusende händer?
Maa använder häraf i Sverige minst dubbelt mer än som behöfves för att frambrings samma qvantum brännvin. 2:0
Fordrar den rätta principen af en alimän näringsfrihet, att man får bränna med sä stor panna sorn hälst, blott afgifterne derför© mot pannornes storlek progresift förhöja». 3:0 Skola de »tora pannorna minska bränvins-supandet, nemligen inskränka husbehof»- bränningen och derigenom äfven det dagliga busbehofs-supandet af hustru, barn och tjenstefolk.
Det är ett fel, som man i synnerhet i senare tider gjort sig skyldig till, att uti oeconomiska frågor så litet taga moralitetens, och hälsotillståndets fordringar i betragtande.
Denna vgången stämmer näringsfriheten med dessa öfverens.
Om jag ej, mis»tar mig, åberopades vid 1812 års Riksdag, (sorn jag af' brist på boningsrum blott få dar fick bivista) sorn ett hufvudsskligt skäl för inskränkningen gf pannerymden, att ju större pannor, dess mer skulle 6upas, ju mer dess rymd blefve inskränkt dess mer äfven supandet.
Jag tror mig kunna bevisa, att förhållandet skulle blifva tvärtom.
Man brauner ej med stora pan - 570 Den a 5 Junii t. tn. ror mera än som åtgår.
Genom den betydliga vinsten med stora pannor, kunna ägarne deraf sälja bränvinet till ett så lågt pris, att en stor del af dem, som bränna road blott husbehofspannor, skola finna sin uträkning uti, att häldre köpa af dem bränvin, än bränna sjelfve, i synnerhet som de derigenom skola, om ock blott småningom , komma ifrån det skadliga bruket, att dsgligen ge bränvin åt tjenstefolket och ännu icke fullväxta barn, som derigenom lätt blifva både i physiskt och moraliskt afseende förderfvade.
På slättbyggderne skola äfven jordbrukare finna mera fördelagtigt, att köpa drank från de stora bränvinsinrättningarne, än ved till sitt eget bränneri från skogen.
Men helt annat är att betragta en sak i sin princip och helt annat i dess användande.
Man bör härvid äfven taga i beräkning skadan af jämt ombytliga lagstiftningsgrunder, och således äfven af att vid hvar Riksdag förändra grunderna för bränvinsbränning.
Genom osta. dighet i författningar härom föranledas nya kostnader och en ständig osäkerhet i industrieusa speculationer.
Jag tror således, att så länge icke en fullkomlig och radicale reforme kan göras, och näringsfrihetens fordringar i allt och i ett sammanhang uppfyllas, är det bäst, att i väsendteligaste bibehålla den sista bränvinsförfattningen. jag får sluteligen anmärka besynnerlighet ten deraf, att då en motion här är gjord om en allmän näringsfrihet, Utskottet ej härom utlåtit sig, innan det afgifvit Betänkanden om Den 25 Junii e. m. detaillerne af denna fråga, till hvilka förevarande ämne hörer.
Ty om till ex- man bifaller en allmän näringsfrihet, så innefattar det en motsatts mot hvad ifrågavarande Betänkande föreslår, i synnerhet då Utskottet tillstyrkt en inskränkning i Städernes hittills ägande bränvinsbränningsrättighet, likasom, då Utskottet tillstyrkte inskränkning af gårdfarihandel, det betog sig rättigheten, att derefter tillstyrka en allmän handels- och näringsfrihet.
Af denna orsak skulle jag önska att hela Betänkandet måtte få hvila, tills svar inkommit på den gjorda motionen om oinskränkt näringsfrihet, Herr Tham, Wollrath'.
Lika med OeconomieUtskottet hyser jag den tanka, att KronaBrännerierne böra afskaffas
Jag tror, att alla sådane inrättningar äro blott monopolier, sorn Sällan gagna det allmänna, men skada de enskilte.
Ali handel sorn drifves af corporationer, eller Directioner, skall alltid ske med förlust eller med obetydlig vinst, emot hvad den lemnar om den drifves af enskilte.
Jag förenar mig derföre fullkomligen i den delen med Utskottet, äfvensom i afseende på bort- , arrenderandet af de hittills befintlige Brännerierne.
Sådant vöre blott att förflytta monopolieme uti enskilt mans hand och att sålunda tillskynda honom en vinst utan nytta för Staten, och på andras bekostnad.
I händelse Ridderskapet och Adeln bifaller den princip sorn Utskottet yttrat, att all bränvinsbränningsrätt bör grunda sig på jordbruk och att r"le - Deri t{ Junti t. m. des Städernes bränoingsrätt följagfligen öfvergår ifrån personalen tiil jorden; så får jag hemställa, huruvida den föreslagna ytterligare inskränkningen bör äga ruin, att Städerne blott skola bränna för den jord, som ej blifvit donerad till odling af Lin, Hampa, m. m. dylikt.
Jag känner för litet de Författningar, hvaruppå dessa donationer grunda sig, men jag fruktar att eti sådant stadgande, skulle leda till långa och besvärlig» undersökningar, kanske äfven till rättegångar, hvilka för lång tid skulle förhindra Städerne att begagna någon biänningsrättighet.
Hvad åter beträffar Utskottets afstyrkande, att Torpare må bränna, kan jag ej dela Utskottets öfvertygelse, Jag erkänner att en ovilkorlig rättighet hunde blifva skadlig, kunde leda till åverkan af skog m m.
Men deremot, om det beror af jordägaren, att lemna Torpare tillåtelse att bränna, och det blifver han som anmäler Torparen dertill, om han skall ansvara för Kronans inkomster derutaf, om han nästa år vid Mantalsskrifningen har rätt, att åter betaga Torparen denna rättighet; så finner jag icke, att „ någon skada derutaf kan uppkomma.
Jag tror tvärtom, att det skulle vara en förmon för vissa localer, en förmon för Kronan, och för moralen, då anledningar till brott derigenom betagas.
Utskottet har till skäl emot bränningsrätt för Torpare anföft , att de hafva så liten jord och så i i ten gröda, att de vanligen icke hafva något att bränna af.
Om detta skäl skulle antagas, borde tusendetais Hemmansägare förbjudas att bränna a ty i de orter V Den •£ Junii e, m, 5j3 der hemmansklyfningen är stark och, der spann-) målen ej är Folkets hufvudnäring, finnas få som icke nödgas köp* säd, och då borde ej eller de tå bränna.
PROTOCOLL, HÅLLNA IIOS HÖGLOFLIGE MaweaiEsatÄjpaa uuu wi.
VID JTagtima tiikötwjjen i ^tod\l)olm ÅR 1853.
Horbkkgska Boktrtccbriet, 1 S5 4. - . 1 fyt f 4 .
Thorsdagen den 22 December 1853.
Justerades ett prot.utdr. för gårdagens plenum.
Uplästes till justering och godkändes följande från Exped.Utsk. inkomne förslag till R.
St:rs underd. skrifvelser till K. M. Jtä 2, ang:de medels anvisande till Topografiska corpsens arbeten, samt till åtskilliga fästningsbyggnader år 1854; och Jt? 3, ang:de anslag för år 1854 till gevärstillverkning.
Frih. af Schmidts, Carl Johan Georg, d. 17 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de beviljande af ett för 10 år räntefritt lån af 20,000 R:dr b:ko för anläggande och bedrifvande af en fabrik i hufvudstaden eller dess granskap för bearbetande af kreaturs ben.
Hr Ma n ner skan tz’s, Carl Axel, d.t 17 dennes e. m. på bordet lagda motion om nedsättning af utlåningsräntan för Hjelmare kanals underhållsfond tillhörande räntemedel.
Stjernstedts, Joh. Wilh. den 17 dennes e. m. på bordet lagda motion, att till förekommande af poströfverier och vinnande af beqvämlighet för resande, sådane vagnar för transporterande af allmänna poslerne å de större landsvägarne måtte anskaffas och begagnas, att, utom postiljonen och den skjutsande, 2 å 3 resande kunna emot lämplig afgift beqvämt medfölja.
Föredrogs Frih. Raabs, Carl Adam, d. 17 dennes e. m. på bordel lagda motion om uphäfvande af en del utaf 1726 års Conventikel-plakat.
Det är verkligen tillfredsställande att linna en motion i den syftning, som Frih.
Raabs, väckt inom detta luis, der redan för nära 128 år sedan man, efter att hafva i skapra ordalag ogillat Presterskapets till papism urartade monopolium, fattade ett beslut, att plakatet skulle i liberal anda förklaras genom ett universale till domstolarne.
Den lidens Lag - 4 Den 22 December e. m. Ulsk., Justiliedepulalionen, hade nemi. till följd af gjorda motioner afgifvit ett förslag, enl. hvilket conventiklar skulle vara tillåtna, ehuru under vissa vilkor, såsom att de skulle hållas offentligen och icke lönligt, icke under gudstjensten, alt de icke fingo hållas sednare än lill klockan 7 om söndagsaftnarne m. m.
Men allt detta förföll derigenom att 3:ne
Stånd vore belåtna med plakatet i dess oförändrade skick.
Afven inom Rådet, från hvilket sladgan utgått, hade meningarne i afseende å dylika sammankomster varit delade.
Arvid Horn hade varit för en större frihet.
Riksrådet Liewen ansåg det vara en oformlighet att förbjuda enskildla sammankomster till förrättande af andakt, dä det var lofgifvet att samlas för alt supa och spela; Tessin ansåg conventiklar å krogarne fördömligare än de andra.
Men man konformerade sig slutligen med de båda yngsta ledamöterna Gyllenborg och Lagerberg, hvilka betraktade saken ur en mera formell synpunkt och ansåge det icke tillkomma
Rådet att stifta nya lagar, utan endast att uplifva förut gällande stadganden.
Ville
Ständerna lemitera eller alldeles upphäfva berörde förbud, då, ginge allt lagligt till, och conventiklar blefve lofliga.
Närmaste anledning till denna rådplägning hade varit ett betänkande i frågan, afgifvet af en kommission, särskildt nedsatt för att döma åtskilliga för ifrågakomne sammankomsters hällande anklagade personer.
Kommissionen frikände de tilltalade, hvilkas enda brott hade bestått deruti, att de sammanträd! för alt under bön och sång begå sin andakt, hvarförutan kommissionen vid samma tillfälle afgaf ett förslag, åsyftande mildring i förut gällande förbud mot enskildla andaklsöfningar.
Men Rådet kasserade domen, på den grund, att de anklagade verkligen förbrutit sig emot gällande lagar, samt förklarade, livad förslaget beträffade, att det icke vore
Rådet tillständig! alt stifta lag i detta hänseende.
Jag vill nu i korthet redogöra för de stadganden, hvilka i delta ämne närmast föregått 1720 års conventikelplakat.
De äro hufvudsakligen endast 4.
Det första var Religionsediktet af d. 6 Oclober 1694, riktadt emot Pietismen, en slags methodism, åsyftande att framkalla en mera praktisk, mera lefvande kristendom, icke förkastande den Evangeliska kyrkans Symboliska Böcker, utan endast upträdande emot den då för tiden i kyrkan herrskande stela symbolismen.
För öfrigt hade denna sekt med skäl blifvit klandrad för vissa svärmiska ensidigheter.
Genom nämnde edikt förbjödos icke blott sektens anhängare att hålla sammankomster, ulan ock ”kälterska, farliga, misstänkta, anstötliga talesätt”, och så framt de icke, efter erhållne upmaningar, återkallade deras satser, — hvilka förklarades vara ”satans ingifvelse!’” — straffades de med afsättning och landsförvisning.
Ediktet, ehuru skrifvet på Tyska, och egentligen ulfärdadt för kronans transbaltiska provinser, åberopades likväl allt framgent äfven i Sverige.
Det 2:dra stadgandet är ett förbud mot Pietismen, ulfärdadt af Konung Carl XII och daleradt Lusuc i Wolhynien d. 7 Juni 1706.
Detta edikt är mildare än det förra; här talas nemi. ej om ”talesätt”, icke ens om conventiklar, utan endast om vissa Den 22 December e. m. 5 svärmiska irrläror.
Häruppå följde en åtvarning emot enskilda sammankomster, utfärdad af Prinsessan och Rådet d. 1 Dec. 1713.
Derut i förklarades, till en början, att enskildla sammankomster inom hus till förrättande af andakt icke kunde någon förmenas.
Husandakteus tillåtlighet synes således förut ingalunda lia varit gifven, och man får här omsider en definition på convenliklar, nemi. sammankomster ifrån ”andra hus’’ att förrätta andakt och förklara den heliga skrift.
Slutligen kom Förordmn emot svärmerier och conventiklar af d. 8 Dec. 1721, hvilket egentligen icke innehöll annat än ett nplifvande af de förra stadganderne.
Jemför man nu dessa stadganden med 1726 års conventikelplakat, skall man varseblifva, att under denna tid af 32 år ett framåtskridande i en human och kristlig anda ägt rum.
Detta vitsord kan man deremot icke gifva lagstiftningen från sistnämnde är till närvarrde tid, om man ock erkänner det mildrande i 1762 och 1822 års författningar.
Conventikeln är den äldsta form af gudstjenst; rättigheten dertill oförylterligare än hvarje annan slags samlingsfrihet.
Preventiva polisstadganden borde ej få intränga på detta fridlystna område.
Det enda egentliga skäl man kan anföra emot sådana sammankomster, är att de gifva npkomst och utbildning af sekter, men man bör härvid ihågkomma, att sådant icke är en följd af conventiklarnes bruk utan af deras missbruk.
Straff är någonting, som gäller för den i yttre, samhälIsstörande handling uppenbarade onda viljan; icke emot förehafvande!], som i sina följder kunna verka både godt och ondt.
Den gamla satsen: ”Låtom oss göra det onda, att godt deraf må komma”, fördömdes redan af Apostelen Paulus.
Conventikelplakatets sals:
Låtom oss hindra det godt — och ett godt är väl samlandet till andakt — på det ej deraf ondt må upkomma, är väl föga bättre.
Meningar, sanna eller irriga, kunna liknas vid palmträdet; bördor, lagda pä dess krona hindra ej, utan öka vextligheten.
Hvad man kallat det goda i detta plakat, är en inskärpning af tredje budordet, som synes mig vara bättre på sin plats inom krislendomsundervisningen än i en strafflag; sabbathsbrolten åter kunna få sin plats annorstädes än i en religionsstadga.
Må man således frigöra det så länge fjeltrade bruket — och för missbruket upställa alla nödiga kontroller, endast att de ej i födseln qväfva det foster, som mer än något annat har rätt till lif.
Stjernstedt, Ali g. Wilh.:
Som 1111 föredragne motion står i nära sammanhang med den af Frih.
Creutz förut väckta och till LagDlsk. remitterade, torde det vara tillräckligt att nu endast åberopa de skäl, som före remissen af sistnämnde motion härstädes anfördes emot conventikelplakatets uphäfvande.
Dessa motioner äro visserligen lill ordalagen något olika, men deras syftning och anda är densamma, hvilket äfven Frih.
Raab till kännagifvit, då han förklarade, att hans motion blifvit föranledd af den, Frih. Creutz afgifvit.
Jag får således anhålla, att LagUtsk. mätte företaga båda motionerna till behandling i ett sam - 6 Den .22 December e. m. manhang och dervid taga i öfvervägande de skäl, hvilka till afstyrkrnde af Frih. Creulz’s förslag blifvit anförda.
Under discussionen öfver detta förslag yttrade jag i förbigående, att conventikel-plakatet ingalunda lägger hinder i vägen för utöfvande af husandakt.
Delta yttrande vidhåller jag h. o. h., ty långt ifrån att förbjuda sådana andaktsöfningar, upmanar tvertom nämnde författning folket alt utöfva desamma, och vill endast förekomma, att under husandaktens täckmantel obehöriga personer skulle upträda med sådana förklaringar och uttydningar af Guds ord, hvilka vore förvillande för den enfaldige och förorsakande irrlärors spridande i landet.
Sådant måste af Lagstiftaren söka förebyggas.
Jag vill visst icke bestrida, att ju icke denna författning i afseende pä dess form behöfde en efter nutidens förhållanden lämpad omredigering, men de bestämmelser, som deri finnas uptagne, böra qvarstå, då deras nytta och ändamålsenlighet ej kunnat på något tillfredsställande sätt bestridas.
Jag anhåller alt detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen af Frih. Raabs motion.
Hr Estenberg, Carl Christian anförde skriftligen:
Med anledn. af Frih. Carl Adam
Raabs motion om ändring af åtskilligt uti 1726 års conventikelplakat, får jag anmärka, att det vore aldeles ändamålslöst, att der göra de onekligen rätt väl behöfliga ändringarna, om icke derjemte samma revision företoges med 1781 års Religionsfrihets-plakat, hvarför jag vördsammast får anhålla, att begge dessa nämnda författningar måtte af LagUtsk., hvartill tvifvelsutan Motionärens föreslagne ändringar komma att remitteras, tagas i öfvervägande, på det sådane föreskrifter deruti måtte gifvas, som stå i samband med 16 § i Reg.F. och med krisina Kyrkans sanna väl.
En lagbunden Religionsfrihet i detta ordets liela vidd, således icke blott samvetsfrihet utan äfven bekännelsefrihet är grundtonen i Christi och hans Apostlars lära, det måste en hvar bekänna som rätt känner denna lära; ty vi äro icke kristne derföre att vi äro skrymtare, och skrymtare äro onekligen en hvar, som bekänner något annat än lian tror.
Motionärens i min tanka ganska riktiga distinction, då han åstuudar alt utvidga friheten för våra egna trosförvandter, under det han synes vilja inskränka den för de främmande, torde för Utsk. ej blifva synnerligen lätt att definitivt bestämma; hvarföre jag tror att vi, bland hvilka frågan upstått, skulle lill någon del underlätta Utsk:s undersökning i detta afseende om H. R. o.
Ad. på förhand uttalade sin mening, hvilka vi kunna anse utgöra de våra, våra egna trosförvandter.
Äro de alla, som bekänna Christiina för en Herre i motsats emot Judar, Hedningar och Mohamedaner? eller äro de våra, endast den Evangeliska kyrkan?
eller äro de våra blott medlemmarna af den Kongl. Statskyrkan i Sverige?
För min del erkänner jag inga sekter och partier i Christi kyrka, utan anser dem såsom ett nödvändigt ondt, ett ofullkomligt styckeverk, hvilket fortfar tills del fullkomliga intar det bristfälligas och det ofullkomligas rum.
Men denna önskade aflösning kan ej komma förr än Den 22 December e. m. 7 vakten går bort ifrån refvorna, den vakten som ar utställd i refvorna på Zions murar för att hindra arbetarena alt uphjelpa det förfallna deruti.
De vära äro de som bekänna Christi namn, som i tro och lefverne frimodigt bekänna Christinn för verlden, de som lefva af, för och genom sin tro derföre, att den eviga rättfärdigheten lifvar dem och tagit dem till sig.
Aro de våra icke Christi egendom, utan på sin höjd den Kongl. Svenska Statskyrkans egne, då må Svensk lagstiftning upbjuda ali sin förmåga, den skall dock aldrig lyckas att nedskrifva ett enda lagbud, som Rättfärdighetenes Konung, Jesus Christus gilla kan.
Jag frågar Eder derföre, Mine H:rr, hvilka äro de vära, hvarom talas i Frih. Raabs motion ?
Dessa mina anmärkmr anhåller jag vördsamt måtte få åtfölja motionen till vederbörligt Utsk.
Remittterades lill LagUlsk.
Föredrogs och bifölls BankoUtskis d. 17 dennes e. m. på bordet lagda Mern. 1, med hemställan att få använda arfvoden till två notarier och två kanslister.
Föredrogs och lades lill handlingarne BankoUtskis d. 17 dennes e. m. på bordet lagda Mern.
JU 2, med öfverlemnande af BankoFullmäkliges till Utsk. afgifne Berättelse.
Föredrogs och remitterades till Riddarh.Utsk.
Hr von Franckens, Georg Wolfgang, d. 17 dennes f. m. på bordet lagda motion, angide beviljande af en lämplig gratification åt den vid 11. o. Adis plena kommenderade vakt.
Som jag icke var närvaride, då Hr Mannerskantz’s motion, angide nedsättning af ullåningsräntan för Hjelmare kanals underhållsfond tillhörande räntemedel, föredrogs och till StatsUtsk. remitterades, anhåller jag att i stället nu få i minnet återkalla, alt vid sednaste
Riksdag en motion i samma ämne, ehuru med vidsträcktare syfte, väcktes och att i dåvarande StatsUtskis Betänk.
JH 78 en ganska förtjenstfull utredning ronde tillkomsten af ifrågavande fond för Ständerna framlades.
De i nämnde Betänk, lemnade upgifter torde jemväl, vid behandlingen af nu ifrågakomne motion, förtjena afseende och anhåller jag derföre vördsamt att å desamma få fästa det Högloflige StatsUtskis upmärksamhet.
Hr Tersmeden, Pehr Reinh, framstälde följande motioner : l:o Sveriges Protestantiska kyrka, i sin första början egentligen ej uttalande annat, än en protest emot menniskomyndighet och ett fasthållande vid ordet, intog, som bekant är 1593, dä den antog 8 Den Ti D e c e m b e i c. m. sina flesta symbola, en mera sluten stallning, hvilken under den nitälskande Konung Carl XI ytterligare befästades emot såväl yttre som inre anfall.
Förhållandet emellan Kyrka och Stat är lill sin idé ett sådant, att hvar och en af dessa för menniskans utbildning nödvändiga inrättningar icke bör stå öfver eller under, än mindre utom, utan i egentligaste mening inom den andra, så nemi., alt kyrkan i sin yttre verksamhet skyddad af Staten, sjelf skyddar dennas inre, högsta lif:
Villigt erkännande, att den förening emellan Svenska Kyrkan och Svenska Staten, som uttryckes i 1686 års kyrkolag i sina grunddrag oell syften uttalar ofvannämnde sats, kan man dock ej förbise, att ju i flere af dess stadganden röjer sig ett visst sträfvande att med den verldsliga magtens botande, stränga hand, dels inom kyrkans sköte qvarhålla, dels icke blott derutur, utan ock ifrån samhället utstöta olika tänkande, troende, bedjande, och såmedelst genom verldsliga skrämskott söka bevara den enhet, hvilken, om den skall vara något annat än en antagen mask, endast är eu frukt af högre, fridfulla magters inverkan.
Kyrkan, äger visserligen, i likhet med hvarje annat, äfven det mest verdsliga samfund, en obestridlig rätt att ifrån sig skilja en medlem, som ej erkänner dess bud och lagar: men att till en sådan andlig förvisning äfven lägga en borgerlig, eller ock annan straffart, är icke blott en omildhet emot den enskilde, hvilken sålunda utan alt lia begått borgerligt brott får lida borgerligt straff, utan ock, hvad mera är, en skärande motsats till sjelfva begreppet af kyrka, såsom en andelig, med andliga medel verkande makt.
1686 års kyrkolag bestämmer i 1 kap. 2 § landsförvisningsstraffet jemte förlust af arfs- och medborgsrätt, icke blott för affall ifrån den rena Evangeliska läran, utan och för ”nptänkandet och utspridandet” af meningar, som strida'mot denna lära.
Här stadgas sålunda samma straff för ganska olika qvalificerade brott.
Hvad ”uptänkandet” vidkommer lärer väl detta vara och förblifva oåtkomligt för åklagaremagten och till följd deraf äfven för domarmagten.
Villomeningars utspridande
Ater kan vara af mycket olika art i afsigt, form och verkan.
Väckes derigenom förargelse är visserligen borgerligt straff här på sitt ställe.
Men alfallet i och för sig är någonting, som helt och hållet ligger inom tankens och trons område och bör således ej kunna utgöra föremål för kriminallagstiftning.
”Sanningen hvilar hos Gud, oss tillhör forskningen”, säger en berömd författare.
Att under forskningar vilsefara är menskligt, är en olycka, en ännu större den, att motstå den sig erbjudande sanningen; men ett sådant motstånd är sitt eget straff, af så intensiv art, att yttre, dertill lagda skärpningar ej verka annat än bitterhet och förhärdelse.
Att göra dylika affiällingar till ett slags martyrer — en utmärkelse, som måhända bos flera bland dem utgjort en af öfvergångens bevekelsegrunder — är en åtgärd, hvarmed Sveriges Stat och Kyrka icke horde sig befatta: att låta dem i stillhet slutas inom skötet af den församling, hvars lärör de hylla, vore den enklaste utväg att göra sig af med dem.
Afven om härigenom till en Den 22 December e. m. 0 början affallens antal skulle ökas, hade kyrkan deraf den oberäkneliga fördelen att ej längre nödgas sluta inom sitt sköte verkliga dissenters, hvilka af fruktan för straff tvingas att derjemte blifva verkliga skrymtare.
På dessa anförda skäl får jag vördsammast föreslå, alt ej mindre stadgandet i 1 kap. 2 § sista mom. af nu gällande Kyrkolag än de, som innehållas i A.B:ns 7 kap. 4 § och Missg.B:ns 1 kap. 3 § mätte lill all kraft och verkan uphäfvas. 2:o Vördsammast får jag föreslå uphäfvandet af det stadgande i.
Kung. af d. 24 Januari 1781, som vid vite af 10 daler förbjuder alt bevista främmande religionsöfningar.
Detta stadgande innebär visserligen en mildring af den förut i Kyrkolagens 1 kap. 3 § gifna straffbestämmelse, enl. hvilken för denna s. k. förbrytelse ålades ett vite af 100 d:r s:r:m., en på den tiden icke obetydlig summa, hvaremot det genom berörde Kongl.
Kung. nedsattes lill 10 d:r, emolsvarande hvad i våra dagar vanligen ålägges för mindre polisförseelser; — men är likafullt högst olämpligt, då det synes innebära en farhåga ifrån Statens och Kyrkans sida, att de Lutherska besökandes tro skulle kunna rubbas genom blotta åhörandet af främmande religionsöfningar.
Jag anser detta vara det verkliga, ehuru icke uttalade motivet till ifrågavar:de stadgande, ty det i Kongl.