Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det lär vara den högsta grad af angtusiasmen man kan komma till!»
»Hvarför skriker de inte om det här i stället för om Hasselbacken?»
»Vet inte.
Antagligen därför att det inte är »skick».
»Är det inte »skick», så blir det väl», så jag.
Eljest voro Stockholmarna några narrar.
»Men hvar i all världen är Gustaf?»
Gustaf var försvunnen, men jag tog saken lugnt.
Hade han gifvit ut en krona för att komma in, så skulle han nog ta valuta, innan han gick ut.
Villy och jag gick tillbaka till djuren.
I en bur satt en grön papegoja med röd näbb och afgnagda fjädrar i nacken.
Hon var så förfärligt lik, jag vet väl hvem, att jag blef riktigt rörd.
Så här på färdvägar vore man sannerligen glad att få träffa sin värsta ovän, om han bara vore från samma stad!
Jag gaf papegojan en sockerbit, som jag hade i fickan, och då högg hon mig i fingret och gallskrek af ilska, presis som den andra nog också skulle ha gjort, om det varit hon, som setat i buren.
I det ögonblicket kände jag mig så hjärtnupen, att om papegojan, borgmästarinnan, menar jag, trädt fram, så hade jag bestämdt fallit henne om halsen och sagt:
»förlåt mig!» fast jag då rakt inte kan räkna ut, hvad jag har att be om förlåtelse för, ty inte rår jag för, att hennes Charlott bar sig åt som hon gjorde.
»Hur är det, kära tant Lova?» frågade Villy.
»Hemsjuka, kära du», sa jag och torkade mig i ögonen.
Samtidigt fick vi höra ett förfärligt brummande från isbjörnarna, som vi nyss lämnat, visserligen magra och ruggiga, men lugna.
Jag rusade dit naturligtvis.
Några tarfligt klädda pojkar roade sig med att kasta stenar i vattenbasängen, i hvilken björnarna sedan gång på gång glupskt plumsade ned, tydligen i den förhoppningen att finna mat.
Inom ett ögonblick var jag midt i pojkhopen.
»Låt björnarna vara i fred, små barn», bad jag.
»Sa hon, ja!» flinade en fräck 12-åring, och kastade en stor sten i hufvudet på den magraste björnen.
»Vill ni ha karameller, små gossar?» frågade jag så lugnt jag förmådde, fast jag kände, att jag blef eldröd af förargelse, ty när jag ser någon plåga djur, är det som om de plågade någon af min egen släkt.
Pojkarna stirrade.
»Sök ni här, var så god!»
Därmed höll jag fram min öppna väska, i hvilken instoppades jag vet inte hur många snåla händer.
»Sök ni bara», sa jag, så falskt och vänligt som jag någonsin förmådde.
Fingrarna sökte, utan att naturligtvis finna något.
»Se så», sa jag och knäppte med en duktig smäll ihop låset, »nu vet ni hur det känns.
Och för sådana där ska folk anstränga sig och skaffa pängar för att de ska få krafter under sommaren!
Ni behöfver visst krafter, ni?
Nej stryk behöfver ni!
Jag ska anmäla er hos djurskyddet, för dit hör också jag, och hvad det se’n blir af i sommar, men kullerbyttor i höet, bärplockning, bad och springande i skogsbackar blir det inte.
Åt djurplågare är stadsluften god nog!»
Det var som om en åskby gått öfver pojkhopen, och allra bedröfligast såg den fräcka 12-åringen ut.
Han tittade på mig – – –
Ja, det är någonting märkvärdigt med barnaögon.
Bomma för hur väl man vill, så tränger de ändå alltid igenom.
Ett par ögonblick senare stod jag ensam på slagfältet, varm och röd och stolt.
»Hur känns det nu med hemlängtan, tant Lova?» skrattade
Villy, som stått bredvid mig med upplyft käpp, färdig att rycka in till undsättning, om det hade behöfts.
»Åh, utmärkt, kära du», sa jag och torkade mig i pannan.
»Ingenting går upp mot att komma i svettning, när man är ledsen, det har jag erfarit förut.»
Gustaf hittade vi i aphuset.
Han var alldeles tokig i aporna.
I synnerhet i en liten skär otäcka med svart kalott, som vaktaren rådde om.
Men jag trifdes här inte alls.
Apor är så gement lika människor och så är de – så – så förfärligt, hm – naturliga!
Nej, då var det bra mycket roligare att irra omkring bland de romantiska klippblocken och tänka sig hur härligt allt ska te sig här, när Luna öser med sina silfverskopor öfver näjden!
På tombolan vann jag en brödkorg, som jag gaf ät flickan, som väfvade hjulet, efter som jag inte kunde räkna ut hvar jag skulle göra af den, nu, när man inte begagnar tornyr.
Därpå vägde jag mig på en själfvägande våg, men den narrades bestämdt, och det kan då ingen undra på, när den får stå där och sköta sig alldeles ensam.
Man vet väl hur svårt det är att få tag i redbart folk, mycket mindre då i redbara vågar utsläppta så där vind för våg!
Jag undrar, om inte det där var en smula myggkvickt, som man säger?
Men hvad hjälper det, när publiken är van vid författare, som äro kvicka som elefanter!
Jag slog mig ned på en bänk, medan Villy gick och tog reda på Gustaf, som slunkit ifrån oss igen.
Bredvid mig hade nyss en ung fru i nött sorgdräkt slagit sig ned.
Hon såg trött och betryckt ut.
Det gjorde mig så innerligt ondt om henne.
Kanske hade hon nyss mist det käraste hon ägde!
Hon var minsann inte lätt att komma till tals med, men hur det var så lyckades det ändå, och då fick jag veta, att hon nyss blifvit änka efter en lägre tjänstemann, att hon hade det mycket mycket smått – stackare, det behöfde hon då visst inte säga mig! – och att hon försörjde sig och sina fyra små barn genom att sticka på maskin.
Jag beställde genast ett dussin strumpor, som jag bad att få betala på förhand, men jag gjorde också upp, att hon inte fick köpa något garn, förr än jag skickat prof.
Skickar jag nu inte något prof, så förstår hon väl – – – –
Så hjärtans nöjd och glad hon såg ut, när hon stoppade ned de 24 kronorna i portmonän!
Och hur vänligt hon tackade mig sedan!
Tårarna stod henne riktigt i ögonen.
Änka och fyra barn!
Tänk om jag
Om det är möjligt, ska jag försöka att hjälpa henne litet mer längre fram.
Det går ann att jag har adressen, som hon lämnade mig.
»Det var tusan, så tant Lova setat här och vackrat till i ensamheten», sa Villy, som kom i detsamma, hållande Gustaf stadigt fast under ena armen.
»Men nu måste vi skynda oss!
Det börjar om en kvart.»
»Teatern.
Jag var där och vek ett bord, medan tant Lova njöt af musiken efter middagen.»
»Nej du, Gustaf!» sa jag.
»Du är värd din vikt i guld!»
Därmed gaf jag honom en kyss.
Och det kunde jag, ty vi stod bakom en buske.
»Ideen var min», sa Villy. »Ergo –»
»Ja, men han hade kunnat säga nej», sa jag.
»Nej, hade han!»
Villy spärrade upp sina runda ögon och såg så tokigt förvånad ut, att jag började skratta, fast i botten var jag allt litet sårad.
Andra människor ska inte försöka spela på den sträng, som är spänd mellan två, som håller af hvarandra, för då kan lätt missljud uppstå.
Viktoriateatern är egentligen ingen teater, utan bara en stor sal, späckad med bord, och med en estrad, läktare, eller hvad det heter, afdelad i bås, i hvilka jag såg flera af de utarbetade herrarna vi mött på förmiddagen.
Det gjorde mig just godt, att de fått komma ifrån litet, ty ingenting friskar så upp ungdomen som ett oskyldigt nöje!
Dörrarna sa oupphörligt klipp klapp, klipp klapp, och människorna ringlade sig i salen som en lång orm.
Litet emellan sa kyparna, att det inte fanns några bord lediga, men oupphörligt kilade de in nya ändå.
Willy sa, att det finns kypare, som genom att lägga sina egna visitkort på borden och säga att de är upptagna och sedan hyra ur dem, ibland kan förtjäna ända till 25 á 30 kronor extra på en kväll.
Jag kallar sådant för skoj, jag, men Stockholmarna lär vara så vana att låta skörta upp sig af kypare, att de skulle anse sig för några riktiga knusselmånsar, om de gjorde uppror.
Ja, hvar och en har sin smak, men nog kan det hända, att sådana där frikostiga herrar ute, knusslar på hushållspängarna hemma, i stället.
Men det sa jag inte, ty om Gustaf också inte behöfver ta åt sig, så är det så med männen, att trampar man en på tårna, så skriker allesammans, och nu var vi ju ute för att ha roligt.
Vi hade ett förfärligt changtilt bord på en liten upphöjning, fast där drog som om jag haft en öppen ventil i ryggen.
»Hvad vill du ha, Lovisa?» frågade Gustaf.
»Ha?» sa jag.
»Vi ha ju nyss druckit kaffe.»
»Hjälper inte, lilla tant», sa Villy.
»Här måste man förtära något.»
»Kors», sa jag, »är det lag på’et, så inte är Lovisa Petterkvist den som sätter sig upp mot höga öfverheten.
Litet te kan man väl då alltid orka med.»
»En te med tårtor och en iskall», kommenderade Gustaf.
Märkvärdigt hvad han lät van, men så har han också haft öfning hemma på stadskällaren!
Brickan kom nästan strax.
Sedan jag satt mig på väskan för att vara riktigt säker mot ficktjufvar, och hängt min röda schal öfver ventilen, började jag att titta mig omkring litet.
Salen var nu proppfull, mest af herrar.
Bredvid oss satt en pappa med två halfvuxna söner, och strax bakom oss en hel handtvärkarefamilj, ty att fadern var snickare, syntes på tummarna, som var polityrbruna, om än döttrarna lika väl hade kunnat vara stadsrådsdöttrar, så fina var de.
Här och där syntes ensamma fruntimmer, alla vackra och fasligt elegangta.
Jag frågade
Villy hvilka de var, men han hörde mig inte, och samma kan det vara.
Alla herrar rökte och hade hattarna på, och så – –
»Hör du, Villy», sa jag lågt, »det är väl ett riktigt anständigt ställe det här?
»Nej, tant Lovisa, var inte rädd», sa Villy muntert, »det är det inte!»
»Ha ha ha!» skrattade Gustaf.
»Ja, men då – – »
»Se så, lilla tant, inte ska vi vara småstadsaktiga nu!»
»Föröfrigt vid mina år» – sa jag –.
»Dessutom, hvarför behöfver alltid vi vara anständiga.»
»All-de-les min åsikt», sa Villy. »Skål, tant Lova!»
Kyparen hade taget in tre glas, och så tog jag mig en tår punsch jag med, mest för cigarr-rökens skull.
Nu knuffade sig ett litet sällskap herrar fram.
Anföraren, en lång, grann, mörk karl, med blossande kinder, rödsprängda ögon och hatten i nacken, var alldeles ursinnig öfver att hans vanliga bord var upptaget.
En silfvertvåa kastad i luften – och strax därpå kilades värkligen ett bord in mellan vårt och handtvärksfamiljens, hur mycket herrarna än opponerade sig.
Fasligt bråkiga och illa uppfostrade var de att ha så där in på näsan.
De talade om oss, ungefär som om vi varit af trä, skrattade och gjorde narr af både våra utseenden och toaletter.
Slutligen föreslog en liten blek löjtnantsgosse, som såg ut som om han nyss blifvit afvänjd, ett vad om, hur många kilo jag vägde, men då rusade Villy ursinnig upp.
»Håll mun, drummlar!» skrek han eldröd i ansiktet.
»Lugna dig, min gosse», sa jag.
Den, som inte fått lära vett, är häller inte värd ovett.»
Den mörka stirrade på mig, men så reste han sig upp så godt han kunde, bockade sig och sa: »Madam har rätt: vi är inte ens värda ovett.»
Därmed hälsade han med sitt glas och drack ur det i botten.
Nä ja – hvad var han väl annat än en stackars pojke, som kommit på afvägar!
Jag tänkte på hans mor, jag, och så höjde jag mitt glas och drack tillbaka.
Sedan var det riktigt rörande att se, hur noga han både aktade sig själf och höll efter de andra, att de inte skulle puffa madam (det var jag det!) i ryggen.
»Den här Varieten är den anständigaste vi någonsin haft», sa Villy.
»Åh, är den», sa jag litet snopet, ty jag erkänner, att jag hade hoppats att få se någonting – åtminstone liten smula – vågadt!
Hemma finns det en såkallad »fröjd» på stadskällaren allt emellanåt, men dit får vi naturligtvis inte ens sticka näsan – och ingen vill häller, ty då skulle man bli ansedd som ett lättfärdigt stycke i all sin tid, och hvem vill utsätta sig för sådant!
Annat vore, om man kunde komma dit maskerad – som i romanerna!
Men det går alldrig till som i romanerna.
Ett par herrar började bulta med käpparna, och snart följde minst hundra exemplet.
Det blef oväsen af, ska jag säga!
Också flög ridån i luften med en fart.
Det är för märkvärdigt med det där seniska!
Hur bra allt tar sig ut.
Det här föreställde en yfvig äppelskog med stora eldröda äpplen, som borde ha varit nedfallna för längesedan, och i fonden var ett vattenfall, eller var det kanske en landsväg?
En fet herre i frack och en sådan där väst, som inte är någon väst, utan bara en öppning, steg fram och sjöng.
Visst klickade rösten litet just i de där kvintelinfina tonerna, som gör Ödman så gudomlig! (O, Öd)man!
Men bra lät det ändå, tyckte jag.
Också blef han applåderad, isynnerhet af fruntimren, som satt ensamma.
Villy sa, att det var en mycket framstående talang, som halkat utför, just när han börjat klättra uppför.
Nå ja, det är väl inte så lätt häller, när man vet hur människorna är efter den, som har den allra minsta röststump.
»Näst att vara född stum, är det värst att vara född tenor», säger vår klockare hemma, och han har nog reda på saken, han, ty han är själf ett sådant där ihjälfiradt cheni.
Efter den herrn kom ett par mycket söta flickor, klädda i några slags utländska natsjonalkostymer.
De hade inte en enda smula röst, men sjöng och agerade alldeles som om de varit riktiga sångerskor.
Jag förstod att det var hvad man kallar en parodi, och rolig var den, det är säkert.
Efter de söta flickorna kom två klåns intumlande, med hvar sin fiol under armen.
Gud, så galna de såg ut, och när de började spela se’n!
De spelade på hvarandras nackar – med fiolen bak, med fiolen fram, under hvarandras armar – med höger hand, med vänster hand.
Jag har alldrig sett något så galet!
Också riktigt tjöt salongen af förtjusning, och när slutligen den ena klånen trillade omkull, och den andra satte fiolen på hans bakdel och frambringade några högst konstiga ljud – orkade man inte ens skratta, så befängdt var det.
Nu var äppelskogen tom ett ögonblick, men så började människorna att applådera som om de varit vridna.
Framme vid rampen stod den allra kostligaste sprätt från mina morföräldrars tid och bockade sig.
Han hade grön frack, storblommig brokadväst, knäbyxor, pudradt hår och stångpiska.
Han tryckte sin lilla trekantiga hatt mot hjärtat och började sjunga.
Karlen var ju ett fruntimmer, vet jag!
Gud vet hvad hon sjöng, men förfärligt roligt måtte det ha varit, ty allt hvad herrar hette riktigt vek sig i skratt.
Efter hvar värs svängde hon omkring så vigt, att jag blef anfådd bara af att se på henne.
»Hör du», hviskade jag åt Villy, »hvad sjunger hon?»
»Tyska folksången», svarade Villy, och tog sig en klunk.
»Nej pass, min gosse», sa jag, »den gubben går inte.
Nog är jag dum, men inte så dum.
Förstår du något, Gustaf?»
»Åh, sådant där förstår man alltid», sa Gustaf och tog sig belåtet om hakan.
»Det är möjligt», sa jag, »om man är karl, men som jag – – –.»
I detsamma började hon en värs till, som tydligen var den allra roligaste.
Min svarta granne steg upp på en stol och skrek: »bravo!»
Kamraterna drog ned honom, men hon hade redan fått ögonen på honom och sedan riktigt agerade hon bara för oss.
Nå ja, galen och rolig var människan, det kan inte förnekas, och när hon sista gången svängde kring och vände ut och in på hela kroppen, så att bröstet kom bak, och ryggen kom fram, ja då skrattade jag med, och det så tårarna rann.
Hon blef inropad, jag vet inte hur många gånger, och fick ett par buketter, stora som tunnband, en korg, fylld med rosor, en kärra, packad med jasminer och slutligen på en stång en kolossal krans med band i Tyska och Svenska färgerna.
»Hvad var kransen af?» frågade jag, som inte såg riktigt bra.
Villy föreföll litet chenerad.
»Af lagerbärsblad», sa han slutligen.
»Tänk, hvad kalopps hon kan koka!» sa jag.
»Tant Lova», sa Villy högtidligt, »du har sagt det.
Från den sidan tagen, blir lagern hvad den bör vara nu för tiden: en köksfråga.
Min svarta granne till höger hade inga blommor, men han skref några rader på ett visitkort, troligen för att tacka henne, och skickade af det med kyparen, som såg märkvärdigt menande ut.
Så blef det en paus, och så anmälde en herre, att fröken Flora blifvit sjuk, men att Mister Bull och Miss Rås i stället skulle utföra sin berömda »Dans Exsentrick».
Det lät som hela salongen klappat kläder, så slog de i händerna.
Villy bet sig i läppen och såg arg ut.
»Ha vi inte fått nog af det här nu?» sa han tvärt.
»Det afbrännes ett fyrvärkeri uppe på platån om en kvart.
Skyndar vi oss, så hinner vi dit.»
»Kommer alldrig på fråga», sa Gustaf, »här är bra».
»Tack du», sa jag, »men nu stannar vi allt till slutet.
Det var något som sa mig, att just nu skulle jag få vara med på någonting mindre vanligt.
Också hade jag inte velat gå för något pris.
Villy stack händerna i byxfickorna och hvisslade.
Det stärkte mig i mina misstankar.
Nu trimulerade orkestern, och så kom en ung dam, iklädd en riktigt fasligt anständigt lång rägnkappa, som slog henne på hälarna, in från äppelskogen till höger, nästan på samma gång som en lång, skranglig herre i alnshög hatt, fadermördare och lång burnus, kom in från äppelskogen till vänster.
Härrskapet hälsade på hvarandra.
Damen gäspade.
Herrn slog sig för pannan, som om han slagit ihjäl en broms, men så fick han tydligen en ingifvelse, kastade af sig sin burnus och visade sig i en galen frack med alnslånga skört.
Han knäböjde, tiggde, bad.
– Hon tvekade, men så kastade hon i sin tur af sig sin rägnkappa och stod där klädd eller rättare oklädd i halfalens långa kjortlar, två tum högt lif af siden och en öfverklädning af svarta spetsar, besatt med förgylda fjärilar, som vippade upp och ned, när hon rörde sig.
Hon fick en skallande applåd, och så började dansen.
Först svängde de omkring riktigt anständigt och finurligt, men så ökades farten.
Hvilken figure!
Han med flaxande frackskört, hatten i nacken, krokiga knän, nypande i byxorna som ett fruntimmer i kjolen.
Och hon!
Något hade jag varit beredd på, men på det här hade ingen människa kunnat vara förberedd.
Det var så tyst i salen så man hade kunnat höra en fluga surra.
Handtvärksdöttrarna såg riktigt uppeldade ut, pappan och hans två gossar stirrade i kapp, och våra högergrannar lutade sig framåt med ett slags slött intresse – utom den svarta, som tycktes sofva, och det håller jag honom räkning för.
Värst var ändå att se på Gustaf!
Ögonen riktigt stod i starr på honom och munnen var halföppen.
Han såg riktigt ful ut!
Villy försökte se ut som om hvad han såg var det naturligaste på jorden.
Men det var inte naturligt.
Hon sparkade sin kavaljer på magen, på bröstet och måttade än högre upp.
Kjortlarna hvirflade som ett hjul kring den ända upp till medjan nakna kroppen.
Jag kunde inte, jag kunde inte se på det!
»Tänk, Gustaf», sa jag sakta och tog hårdt hans hand i min, »tänk, om det vore en af våra egna!»
»Fy fan!» sa Gustaf.
I detsamma gjorde hon en ansträngning och lyckades att sparka sin meddansare på näsan.
Publiken applåderade ursinnigt, men då reste jag mig upp.
»Det förefaller mig», sa jag så lugnt jag förmådde, fast jag hörde, hur rösten darrade, »som om det här inte vore syn för mödrar och fäder och knappt borde vara det för bröder och söner häller, men hvar och en dömmer i sitt.
Vi väntar dig utanför, Villy.»
Därmed tog jag Gustafs arm och gick mot dörren.
Det blef skratt och hyssjningar bakom oss, men så ropade en stark röst:
»Tyst!»
Och hvem reste sig upp och följde oss med raglande steg genom salen, om inte den svarta.
Han öppnade dörren och bugade sig så djupt han kunde, när vi gick igenom.
Ögonen var fuktiga – Villy påstår, att det var af punsch, men jag håller mig vid, att det var af en bättre vätska – men så skrek han:
»Åt fanders med all sentimentalitet!» och återvände med ett skallande skratt till sina kamrater.
När Gustaf och jag väl var ute i det fria, drog vi omedvetet in en hel massa frisk luft – men sedan kände jag på slappheten i Gustafs arm, att han började bli förargad – inte på henne därinne – men på mig, som fört honom därifrån.
Vi satte oss på en bänk.
Jag skulle inte ha kunnat säga ett ord, om det så gällt alldrig det.
Tårarna stod och pockade i halsen, och hjärtat slog så hårdt, att det knakade i klädningslifvet.
Efter en liten stund kom Villy.
Han var mycket röd, gick med hastiga steg och såg förargad ut.
»Här är väskan och schalen», sa han kort, »som tant Lova inte hade tid att ta med sig.»
»Tack min gosse», sa jag.
Hjärtklappningen gaf med sig, och jag kände, att jag började få bugt med mig själf igen.
»Jag ska säga, tant Lovisa», sa Villy och började promenera fram och åter, »att det är förbannadt obehagligt det här.
Först att bli utskrattad af en hel salong och sedan kanske komma i tidningarna med både namn och allt.
När man gifvit sig i leken, så får man leken tåla, heter det.
Inte hade tant Lovisa dött, om tant Lovisa setat kvar till slutet.»
»Nej», sa jag saktmodigt, »det antar jag, att jag inte hade gjort.»
»Nå, hvad skulle det då tjäna till att rusa sin väg som en galning?
Jag ber om ursäkt, att jag är ohöflig, men jag är arg, och då har jag inte tid att vara artig.»
»Det behöfver du inte häller, min gosse.
Jag förstår mycket väl, att det kan vara förargligt för dig, som är känd, och allt sådant där, men ser du, den mor, som kan se sådant, utan att bli upprörd ända in i hjärtrötterna, ger jag inte mycket för.»
»Åh, jag antar, att de få se värre saker än så i det dagliga lifvet», sa Villy vårdslöst.
»Det är möjligt», svarade jag med darrande läppar.
»Att vara mor kan nog ha sitt svåra med sig, men det är annat det, än att betala för att se på andra barns skam.»
»Bah», sa Villy, litet mindre säker på rösten än nyss, »tror tant Lova värkligen, att hon känner det där som en skam?»
»Så mycket värre om hon det inte gör», sa jag med eftertryck, »ty då har hon sådant bakom sig, som man hälst inte vill tänka sig.»
»Kära tant, inte lär tant kunna omskapa världen!»
»Nej, men vara ärlig mot mig själf, det kan jag, Gud ske lof.»
»Åh, får bara tant vara här en tid – så –»
»Tant Lovisa har vuxit upp i frisk luft, och då blir man frisk, du.»
»Frisk!» blossade Villy upp igen.
»Man behöfver väl inte vara skämd för att tycka om Varieten, skulle jag tro.»
»Tycker du om den då?»
»Ja, det gör jag», sa han trotsigt.
»Det är det enda nöje som passar för vår tid.»
»Åh – hå!» sa jag.
»Bara jag kan få in det i någon tidning, hvilket nog inte blir så lätt, – ty nu är det Gud bevars modärnt att skälla på allt som inte är »sedligt», – så ska jag skrifva ett försvar just för Varieten, och det ett dånande ändå.
Det dras fram i både tid och otid, att den stora konsten dör af brist på uppmuntran.
Förbannad smörja!
Om den stora konsten dör, så är det därför att den är utlefvad – därför att vi inte behöfver den längre –
Vi går här allihopa mer eller mindre söndertrasade invärtes, och då ger man fan att bli upphöjd så där på kommando.
Men det förstår inte folk – – – Idioter!
På teatern sticks vi af en replik, på operan blir vi sentimentala.
Vi får med ett ord inte vara i fred.
Men det får vi vara här.
Varieten är ett tidsandans barn, den ger oss hvad vi behöfver: en stunds glömska.
Därför:
Lefve Varieten!
Det är just den, som har rättighet att vara till!»
»Ja, men inte genom oanständiga medel», sa jag.
Villy stannade midt i sitt trafvande – han hade nämligen hela tiden trafvat fram och åter – stack händerna i byxfickorna och såg mig stinnt i ansiktet.
»Om tant Lovisa kan säga mig hvad som är och hvad som inte är oanständigt, så skulle tant Lovisa inte allenast göra mig, utan hela mänskligheten en stor tjänst.»
»Det man känner vara oanständigt är oanständigt», sa jag.
»Duger inte, när man känner så olika.»
»Nåväl då – det ett barn inte kan göra inför sin mor, en kristen inte inför sin Gud, en kvinna eller mann inte inför sin älskade – det är oanständigt.»
»Minns du det där lilla vackra elfenbensporträttet af din mor, Villy, som du alldrig ville tillåta henne att sälja?» sa jag.
»Ja visst.»
»Tänk dig, den unga flickan där inne på senen nyss i stället.»
»Det är skillnad», sa Villy häftigt.
Jag antar, att Varietedamer inte växer på trän de häller, utan ha mödrar som andra ärliga barn, mödrar och fäder, som gladts åt dem, som kanske varit stolta öfver dem.
Eller hvad säger du, Gustaf?»
»Man ska alldrig ta fruntimmer med sig», svarade Gustaf.
Den kom så löjligt fram den där gamla trosartikeln, att både Villy och jag började gapskratta.
»Lefve farbror»! sa Villy.
»Han har kvinnofrågan på sina fem fingrar.
Men nu ska vi inte gruffa längre.
En treflig dag ska ha ett trefligt slut, eller hur, tant Lovisa!
Jag blef så sju hundra fördömdt arg, därför att tant Lova hade så förbannadt rätt.
Nog kan
Villygossen få en puss på kind så här i skumrasket – hva?
Jag känner mig inte vara förlåten förr, men det där jag sa om Varieten, det håller jag urstyft på.»
Visst fick han en puss!
Inte en utan två, en på hvardera kinden, därpå tog han tant Lova under armen, och så larfvade vi utför backen i den bästa sämja, följda af Gustaf, som tydligen gick och grundade på den märkvärdiga sanningen, »att man alldrig bör ta fruntimmer med sig».
Ja, ett roligt slut fick dagen.