Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har klagat öfver de många enskilda banker, som finnas uti Riket, och att dessa uttränga Rikets gångbara' mynt från den allmänna rörelsen.
Dessa banker äro för det närvande blott 8, och hkväl vill man nu öka möjligheten af deras antal till några ocb 80.
Är detta konseqvent och klokt hpndladt af en lagstiftande församling, som i allt bör se på landets bästa?
Den vinst, Riksbanken hittills haft genom sina penninge-lransaklioner med den stora allmänheten, skulle förminskas i samma förhållande, som flere enskilda hanker inrättades, och kunde denna vinst snart sagdt blifva ingen, så framt enskilda banker fick hildas uti hvarje stad.
Vidare må anföras mot oinskränkt rätt att stifta enskilda banker, att vid inträffande olycka för en eller flere af desse banker, sådant inverkar menligt på de enskilda och allmänna förhållanderne i Riket, ja äfven i sin mån på sjelfva Riksbanken.
Allt omständigheter af vigt, som böra noga tagas i öfvervägande, innan man går att bifalla förslaget till en ny lag för enskilda banker.
Det är nödvändigt att man med yttersta försigtighet och klokhet går tillväga, och denna ligger hufvudsakligen deruti, att Konungen bibehålles vid sin förut ägande gransknings- och beslu tande-rätt.
Jag tillstyrker afslag å nu föredragna lista § i sin helhet, och tillstyrker att lista §:n af K.
Förordmn d. 9 Jan. 1846 må istället antagas, dock med vissa nödiga redaktions-förändringar.
Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.!
Jag hade trott, att, innan roan ingår i granskning af förslagets serskildta §§:r, man borde fatta sitt beslut i afseende å ingressen.
Deruti är oförtydbart uttryckt, att hela den föreslagna författnin skulle blifva af civil-Iags natur.
Om raan nu företager sig att genomgå lagparagraferna, ulan alt hafva på förhand bestämt, huruvida författnin skall anses tillhöra den civila eller ekonomiska lagstiftningssferen, kan man råka in i mycken villrådighet.
I afseende å denna lista § är det t. ex. min oförgripliga mening, att den bör hafva en annan lydelse, så vida den skall anses utgöra en del af en utaf K. M., utan R.
Stirs samverkan, utfärdad författning.
Jag har icke riktigt upfatlat, huruvida det verkligen är Ståndets beslut, att ingressen skall förbigås.
Om så är förhållandet, är jag naturligtvis skyldig alt ställa mig beslutet till efterrättelse, huru svårt det än må blifva alt diskutera förslaget, innan man vet hvilken form det skall hafva.
Är det R. o. Adis mening att författningsförslaget skall utfärdas under form af civil-lag, så är den 1 ista §in, enl. milt förmenande, rikligt affattad.
Man har här visserligen förespeglat stora vådor af den i §:n meddelade rättigheten för Den 16 September f. m. 11 bolag alt bedrifva bankrörelse med egna kredit-sedlar, men jag är öfvertygad derom, att, på sätt erfarenheten jemväl gifvil vid handen, dessa vådor tillhöra mera inbillningens än verklighetens verld, ty förhållandet med de redan befintliga kredit-anstalterna har här, liksom i andra länder, ådagalagt, att rörelsen, såsom man säger, reglerar sig sjelf.
Det är nemi. icke för bankerne möjligt att i rörelsen utdrifva mera kredit-papper än rörelsen absorberar.
Jag finner således ingen serdeles våda uti att medgifva den rättighet till bankrörelses bedrifvande, som i 1 ista §:n innehålles, likväl alltid under den förutsättning, att lagen är så beskaffad, alt den innehåller tillräckliga garantier emot missbruk vid rörelsens bedrifvande.
Ar deremot R. o.
Ad:s åsigt, att allt hvad i denna lag innefattas är af beskaffenhet att höra till den ekonomiska lagstiftningen, då blifver förhållandet annorlunda.
M. utfärdar en så beskaffad förordning, är det nemi. naturligt, att han förbehåller sig rätt att för hvarje fall pröfva, huruvida en Privatbank får upstå eller icke, oafsedt att bankbolaget upfyllt alla de förbindelser, sorn i allmänhet blifvit föreskrifna.
Likväl hafva vi en K.
Förorda;, aug:de enskilda banker, af år 1824, der en sådan inskränkning, om jag ej misstager mig, icke finnes.
På grund af hvad jag nu haft äran andraga, anhåller jag, att Hr Gr. o.
Landtm, ville anmäla ingressen till öfverläggning.
1 auledn. häraf tillkännagaf Hr Gr. o. Landtm., att något beslut om föredragningen af ingressen icke blifvit af R. o. Ad. fattadl, utan att det vaiit med anledn. af Gr.
Sparres första yttrande, som innefattat en hemställan till Hr Gr. o.
Landtm., som Hr Gr. o. Landtm, yttrat sin enskilda lanke, att R. o. Ad. svårligen kunde besluta om en ingress, utan att vela hvad sjelfva författn:n skall innehålla, och derföre ansett bäst att fatta beslut först om saken och sedan om ingressen, men alt det berodde på R. o. Ad:s afgörande om likväl ingressen först borde blifva föremål för beslut.
Då jag utaf Hr Gr. o. Landlmrs sista yttrande förnummit, att frågan, huruvida R. o. Ad. bör fatta beslut i afseende å ingressen före eller efter författningens genomgående, ännu är öppen, anhåller jag att fä förklara, det min mening öfverensstämmer med Frih. Tersmedens, och att jag således anser tjenligast att nu genast fatta beslut ang:de ingressen.
Den supposition, man här framställt, nemi. alt intet enda stadgande i hela förslaget skulle gillas, och vid hvilket förhållande ett beslut ang:de ingressen vore alldeles obehöflig!, är, enligt milt förmenande, så chinrärisk, att jag ej kan finna, alt man derför bör uppoffra fördelen af att hafva ingressen före lagens genomgående afgjord, enär det torde vara alldeles obestridligt, att ju icke formen för beslutet väsendtligen inverkar på bestämmelserna i sjelfva saken.
Det lärer nemi. icke vara möjligt att helt och hållet förbigå den princip-frågan, huruvida saken skall behandlas såsom ett lagförslag, eller blott såsom ett, till K.
M. underd. framställdt önskningsmål, och derföre tror jag också alt det vore tjenligt, att, ju förr desto heldre, få denna princip-fråga afgjord. 12 Den 16 September f. m
För min del är jag af den mening, att Utsk:ns framställning i delta hänseende icke kan godkännas.
Det är visserligen sannt, alt åtskilligt i detta förslag är af beskaffenhet att närmast öfverensstämma med allmän Civillag, men det måste å andra sidan lika väl medgifvas, att större delen deraf, och deribland sjelfva grundfrågan, eller huruvida enskilda banker få bildas eller icke, äro ämnen, sorn icke tillhöra R.
St:s lagstiftningsrätt.
Det kan aldrig nekas, alt många sådana frågor, hvilka i ekonomisk lagstiftningsväg äfgöras, inverka på enskildta personers rättsförhållanden, men detta är ingalunda något kriterium deruppå, all frågorna hemfalla under Civillagen.
Hvar och en måste medgifva, alt frågorna om fattigvården, om stängsel-skyldigheten, om hemmans-klyfningen m. fl., i mångfaldiga hänseenden inverka på enskildas och korporationers rättsförhållanden sins emellan, men beslutande-rätten i dessa frågor tillhör likväl, såsom jag förmodar, utan gensägelse, K. M. ensam.
Vi hafva dessutom många praejudikater deruppå, att nu förevaride fråga är af ekonomisk natur och blifvit så behandlad.
Vi hafva tvenne K.
Förordir utfärdade i denna form, nemi.
Förordine af åren 1824 och 1846. angide enskilde banker.
Båda dessa Förordiar äro af K.
M. ensam beslutade och utfärdade, den sisla med det uttryckliga förklarandet uti ingressen, att K. M., med ogillande af R.
Stis i form af Civil-lag framställda beslut och lill följd af den rätt 89 §:n R.
F. honom tillerkände, af egen makt och myndighet utfärdade Förordm.
Detta har icke föranledt någon protest från R.
St:s sida, och måste således anses vara af dem godkändt.
Att nu söka införa en annan ordning tror jag icke vara välbetänkt, utan hemställer jag derföre, att R. o. Ad., med ändring af den form, förslaget i delta Betänk, erhållit, behagade besluta, att R.
St. skola hos K. M. i nnderd. anhålla, det en förordning med den lydelse, förslaget kommer att erhålla, måtte blifva af K. M. i nåder utfärdad.
Det är nogsamt bekant alt den nu under iifverläggniug varande frågan varit föremål för myckel olika meningar och det kan icke heller förnekas, att ju icke flera i lagen för Privatbanker förekommande sladganden äro afCivil-lags natur.
Likväl vidhåller jag mitt påslående, alt det hufvudsakligasle deraf är af ekonomisk natur.
Finans-Kommitéen har försökt att skilja dessa frågor, derigenom att den uppgjort 2:ne förslag i afseende å en skilda banker, det ena under namn af lag och det andra under namn af författning.
Detta försök har dock, enligt min tanke, icke fullkomligt lyckats och det ligger i sjelfva sakens natur, att det måste möta stora svårigheter att särskilja frågor, som med hvarandra hafva ett så nära sammanhang, som dalarne af en banklagstiftning.
Såsom R. o. Ad. redan behagat tinna, är jag af samma tanke som Hr Gripenstedt, nemi. att R. o. Ad. bör besluta, att ingressen skall erhålla en sådan förändrad lydelse, som uttrycker, att den följande lagen är ett förslag, om hvars fastställelse af K. M. R.
St. i underd. anhålla.
Hvad först föredragningssåltet. vidkommer, kan jag icke neka, ali jag för min del finner många skäl lala för den Deri 16 September f m.
13 åsigt, att raan först bör genomgå lag-förslaget, för att få utrönt, huruvida R. o. Ad. vill hafva något nytt förslag eller icke.
Skall man först besluta öfver ingressen, så måste det ske under förutsättning, att en ny lag verkligen kommer alt beslutas, hvilket dock torde vara en något bakvänd ordning; Hr Gripenstedt:
För min del kan jag icke fatta, hvarföre beslutet angåtde ingressen nödvändigt måste göras vilkorligt, såsom Gr.
Om ingressen får den lydelse, jag föreslagit, så är det ju klart, att derigenom uttryckes, att man funnit den af Utsk:n föreslagna lydelsen derå oriktig; och derefter kan man ju ulan något hinder öfvergå till diskussionen om sjelfva förslaget, vare sig ang:de dess detalj-bestämmelser, eller huruvida något lagförslag alls, i den riktning [Jtsk:n föreslagit, skall till K.
M:s nådiga pröfning och stadfästelse i underd. insändas eller icke.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då olika meningar uppstått om föredragnings-ordningen, R. o. Ad. torde finna nödigt att först derom falla sitt beslut.
Då man här vidrört frågan, huruvida Privat-banks-lagen är af civil- eller ekonomisk lagstiftningsnatur, anhåller jag att få inför R. o. Ad. upläsa 4 och 6 §§:na af Lagen för R.
Rank d. 1 Mars 1830. 6 §:n lyder som följer: ”Enskilde stånde det fritt att bolag inrätta till bankrörelses bedrifvande under iakttagande af hvad, genom K.
Kungörelsen af den 14 Jan. 1824, redan angå:de enskilde Bank-inrättningar är stadgadt, eller framdeles af K. M. och R.
St. stadgadt varder.” Genom denna af Konung och St:r gemensamt stiftade lag hafva således de båda Stats-makterna sins emellan öfverenskommit, att allt hvad som hädanefter komme alt lagstiftas i detta hänseende skulle ske gemensamt af Konung och Ständer. 4 §:ns innehåll är följande: ”Den summa af 4,400,000 R:dr, som R.
St. vid denna riksdag till Banken anslagit såsom återstod af Rikets skuld för kostnaderna vid 1808 års krig, skall, utan beräkning af Bankens fasta egendom och inventarier, utgöra en Bankens behållning utöfver de förbindelser, för hvilka Banken ansvarar, och användas endast till förstärkande af Bankens metalliska fond, sedan silfverutvexlingen börjat, så att möjligen inträffande kapilalförminskning under året åf vinsten ersättes.” Häraf torde R. o. Ad. finna, alt stadganderna i denna § äto sådana, att ehuru, enligt 72 §:n R. F., det beror af R.
Sf. allena att förvalta / Riksbanken, och derom stifta stadgar och ordningar, det i denna §:n förekommande stadgande numera, till följd af Statsmakternas öfverenskommelse, är beroende af båda Statsmakternas beslut.
Har man således funnit nödigt, alt uti Lagen för R.
St:s Bank tillerkänna denna del af Riksbanks-lagstiftningen civil-lags natur, så måste man i och med detsamma medgifva, alt samma civillagsnatur tillkommer privatbankslagstiftningen, till följd af det i samma lag intagna stadgande.
Jag anser derföre det vara gifvet, att lagen ang:de Privat-Banker bör behandlas såsom en civil-lag. 14 Den 16 September f. m.
Man har anfört, att praejudikater för den motsatta åsigten finnas, nemi. K. Kung:na af åren 1824,foch 1846.
Hvad försl 1824 års Förordning beträffar, så är den, äldre än 1830 års Banklag, och vidkommande åter Förordten af år 1846, föranledde förfarandet vid dess stiftande till anmärkning ifrån Const.Ulsk., ehuru anmärkningen blef utan påföljd, hvilket dock ej torde böra anses såsom bevis, alt anmärk:n var obefogad.
Consl.Utsk. yrkade icke Bådgifvarnes åtalande inför Riksrätt, utan anmälde endast saken till behandling enligt 107 §:u R. F. R.
St. ansågo icke saken vara af den vigt, att någon begäran om rådgifvarnes endlledigande borde till K.
M. ingifvas, men uteblifvandet af en underd. skrifvelse derom bevisar ingalunda, att anm. var oriktig.
Sedan jag nu haft tillfälle att framlägga min åsigt om privatbankslagstiftningens natur, hvilken åsigt ingalunda rubbas deraf, alt i förevar:de lagförslag råkat att inflyta ett eller annat reglementariskt stadgande, sora egentligen icke dit hörer, och derföre bör borttagas, anhåller jag all få öfvergå lill frågan, huruvida man först bör besluta öfver ingressen eller uppskjuta dermed, tilldess förslaget blifvit genomgånget.
Jag får då förklara, att jag förenar mig med de
Hrr, hvilka anse, att ingressen bör sist företagas till afgörande.
Jag finner nemi. det vara möjligt, alt R. o. Ad. kan förkasta lagen, likaväl som antaga densamma, och hvartill skulle det tjena alt hafva en ingress, ulan att hafva den lag, hvartill ingressen är en inledning?
Naturligaste sättet alt tillvägagå torde således vara, att först afgöra, huruvida en ny lag skall stiftas, och sedan besluta om den ingress, hvarmed denna lag bör förses.
Dessutom behagade R. o. Ad. ihågkomma, att en talare redan yrkat afslag å l:a §:n, och om R. o.
Ad. bifaller della yrkande, är det gifvet att hela frågan om ingressen är onödig.
På grund häraf anhåller jag, alt med ingressens föredragande mätte få anslå, lill dess Ståndet fattat sitt beslut i afseende å sjelfva lagförslaget.
Jag vill aldeles icke bestrida giltigheten af hvad Gr.
Lagerbjelke anfört ang:de naturen af en lag för Privat-banker, men jag kan deremot ingalunda instämma i den värde Gr:ns tydning af 6 §:n i 1830 års Bank-lag.
I denna § heter det: ”Enskilda stånde det fritt att bolag inrätta lill Bankrörelses bedrifvande, under iakttagande af hvad, genom K. Kung. af d. 14:de Jan. 1824, redan, är stadgadt, eller framdeles af K. M. och R.
Der slår således icke, alt K. M. och R.
St. gemensamt skola stifta dessa stadganden.
Hade ordet gemensamt funnits i meningen, så hade Gr.
Lagerbjelkes tydning utan tvifvel varit den rätta, men då så icke är förhållandet, finner jag i denna § intet hinder för iakttagandet af den vanliga regeln, att den ekonomiska lagstiftningen tillhör K.
M. ensam och den civila K. M. i samråd med R.
För alt få frågan om lagförslagets form af R. o. Ad. definitift afgjord, enär detta afgörande obestridligen inverkar på Ståndets -beslut öfver sjelfva lagparagraferna, förenar jag mig med dem, som yrkat, alt ingressen först skall föredragas, och får jag, i enlighet Den 16 September f. m. 15 med min,4Jetäuk. bifogade reservation, på förhand pretostera emot allt intrång från R.
Sl:s sida å den ekonomiska lagstiftningens område.
Afven jag anhåller att få förena mig med dem, som önska att frågan om ingressen först måtte afgöras och är jag af den tanke, alt densamma bör förändras sålunda, alt ordet lag utbytes emot ordet författning.
Lagerbjelke har åberopat hvad flera talare förut anfört, eller att en Prival-banks lag nödvändigt måste innehålla stadganden
,af såväl ekonomisk som civil lagstiftnings natur.
Vid sådant förhållande tror jag att man i afseende å ingressens lydelse bör någorlunda rälta sig efter det förut brukliga förfarningssättet, hvilket erhållit en slags helgd deraf, att del, af K. M. vidtaget, blifvit af R.
Vid utfärdandet af 1846 års lag för enskilda banker förklarade nemi. K. M. uttryckligen, att han, med ogillande af R.
St:s förslag, att lagen skulle erhålla civil-lags natur, på grund af sin ekonomiska lagstiftningsrätt ensam företagit saken till pröfning och afgörande ; och då R.
St. icke funnit skäl att deremot göra någon anm., så är det ju ett oförnekligt faktum, att Privat-bankslagen är af ekonomisk natur.
Lagerbjelke har visserligen erinrat derom, att delta Regeringens förfarande föranledde lill en anm. från Konst.Utsk., men då denna icke af R.
St. godkändes, så måste densamma, enljgt mitt förmenande, betraktas såsom alla öfriga anm.-frågor, som med mera eller mindre skäl af Konst.Utsk. väckas, men af dess principaler, R. St., ogillas.
Det förvånar mig att Gr.
Lagerbjelke vid detta tillfälle vill gifva mera vitsord åt hvad 1848 år riksdags Konst.Utsk. beslutat än ål detta Utsk:s beslut vid nu pågående riksdag, emot hvilka beslut Gr.
Lagerbjelke anmält sin reservation.
Jag tror alt dessa Utsk:s till Ständerna afgifna anm:r äro ungefärligen af samma hall, och derföre tror jag alt man ganska väl kan ingå på den af K.
M. yttrade åsigt, att ifråg:de mål är af ekonomisk beskaffenhet.
Jag tror äfven det va,ra af vigt alt få denna princip-fråtra först afgjord och, i afseende derå, förenar jag mig i det förslag, Hr Gripenstedt framställt.
Mig kan det vara likgiltigt, antingen ingressen försl eller sist föredrages.
Jag har uppgifvit skälet, hvarföre jag anser det vara lämpligare, alt ingressens afgörande uppskjutes till dess förslaget blifvit genomgånget, men efter diskussion härom lippstadt, anhåller jag att få ytterligare tillägga några ord.
Jag är af den öfvertygelse, att Privatbanks-lagsliftningen är af ekonomisk, icke civil-lags natur.
Det är kändt, att gränsen emellan dessa lafstiftningsgrenar är i många fall ganska svår att updraga, men man måste dock i hvarje sådant fall fästa hufvudsakligt afseende derå, alt den civila lagstiftningen egentligen afser rättsförhållanden enskilda medborgare emellan, då den ekonomiska åter omsluter administrativa, finansiella mål, eller i allmänhet sådana, som röra landets allmänna hushållning.
Om således lagstiftningen ang:de Privatbanker onekligen tillhör den sednare kathegorien, tror jag att man icke bör blifva tveksam vid fattandet af sitt beslut.
Det skulle 16
Den 16 September f. m. endast vara på grund af 1830 års banklag, som man kunde stödja sitt påstående, att denna fråga skulle vara af civil-lags natur.
Jag kan af de deri förekommande och citerade stadganderna icke draga en sådan slutsats, och en föregående talare har redan anmärkt, alt 4 §:s ordalydelse icke gifver anledning till en sådan tolkning.
För öfrigt är det endast och allenast grundlagen, som i delta fall kan gifva utslaget, och med dess anda och mening är det ovedersägligen öfverensstämmande, att
Privatbanks-lagstiftningen är af ekonomisk beskaffenhet.
Denna åsigt har äfven genom praxis erhållit sin bekräftelse och förenar jag mig således i det yttrande Ilr Gripenstedt i frågan afgifvil.
En talare,'Hr von Troil, har framställt åtskilliga, temligen vigtiga principer r konstitutionell hänseende, nemi. hvad som skall anses såsom följd af R.
St:s beslut med anledning af Const.Utsk:s anm. emot Konungens rådgifvare enligt 107 §:n R. F.
Han har sagt, att då en sådan anm. blifvit af R.
St. ulan åtgärd lemnad, skulle R.
St. i och med detsamma hafva godkänt den regeringsåtgärd, emot hvilken anm. är riktad.
Jag vågar vara af en aldeles olika åsigt och jag tror, att antagandet af Hr von Troils mening skulle kunna medföra en icke ringa våda.
Det är bekant, att KonstUlsk. fått åt sig updraget, att granska de i Statsrådet förda protokoll samt göra de anner, hvartill Utsk. linner sig ega befogenhet.
Sedan Const.Utsk. framställt dessa anm., tillkommer det R.
St., enligt 107 §:n R.F., ingenting annat än att besluta, huruvida R. St., med anledning af dessa anm., skola hos K. M. i underd. anhålla om endtledigande af någon eller några af Konungens rådgifvare.
Vid 1847—1848 årens riksdag anmärkte Const.Utsk., att en olaglighet blifvit af K:s rådgifvare begången, då de tillstyrkt K.
M. alt i ekonomisk lagstiftningsväg utfärda en lag ang:de enskilda banker.
Del låter ganska väl tänka sig, att R.
St. funno denna anm. vara välgrundad, men, delta oaktadt, ej ansågo sig böra begära konseljens förafskedande.
I fall Hr von Troils åsigt vore den riktiga, så skulle R.
St. lätteligen kunna komma i den obehagliga ställning, att, om de vilja att Konungens rådgifvare skola behålla sina platser, förklara det vara rätt, sorn de anse vara orätt, eller och, om de icke vilja förneka hvad de anse rätt vara, begära afskedandet af rådgifvarne, ehuru R.
St, oaktadt den begångna, kanske mindre betydande olagligheten, vilja alt de skola bibehållas.
Sådan har aldrig
Grundlagsstiftarrtes mening varit och så har icke heller 107 §:n R.F. någonsin blifvit tillämpad.
Hela Hr von Troils argumentation ang:de sanktionerandet af Privatbankslagstiftningens ekonomiska natur genom R.
St:s förfarande vid 1848 års riksdag torde således, såsom saknande allt stöd af grundlagen, förfalla.
För alt återkomma till den egentligen nu förevande tvistefrågan, huruvida ingressen bör först eller sist förekomma, får jag fästa uppmärksamheten på det besynnerliga förhållande, hvartill man skulle kunna komma, ifall man först beslöte öfver ingressen, innan man fattade beslut i afseende å sjelfva förslaget.
En talare Den 16 September f. m. 17 har, såsom jag förut erinrat, yrkat afslag å l:sta §m.
Huru skola de ledamöter, som dela denne talares mening, genom hvars antagande hela förslaget komme att falla, huru skola de göra med ingressen, onr dess ordalydelse redan är på förhand besluten?
Den slår ju, i sådant fall, såsom en lorn form ulan något innehåll och endast denna omständighet är, i min lanke, eli tillräckligt bevis på orimligheten af den åsigt, man bär söker genomdrifva.
Tersmeden: Gr.^
Lagerbjelke bar sökt ådagalägga orimligheten af ali afgöra ingressen innan mati afgjort sjelfva lagen.
Från en allmän synpunkt betrakladl, är Gr.
Lagerbjelkes åsigt den riktiga, men då ingressen, hvad detta serskildta fall beträffar, innesluter en grundprincip, utan hvars afgörande man icke kan besluta öfver sjelfva lagen, torde ett undanlag från det vanliga föredragningssätlet här vara af behofvet påkalladt.
Skälet, hvarföre jag yrkar ingressens föredragande lin genast, är således icke alt söka deruti, att jag vill, att R. o. Ad. skall på förhand besluta, ätt en ny lag i berörde hänseende ovilkorligen skall stiftas, utan deruti, att jag anser det vara nödvändigt, alt hafva på förhand afgjordt, huruvida Ståndet i allmänhet anser Privatbanks-lagstiftuingen vara af ekonomisk eller civil-lags natur, enär R. o. Ad:s åsigt härom måste inverka på besluten ang:de sjelfva lagförslagets särskilda delar.
Lagerbjelke har sökt bevisa oriktigheten af min deduktion deraf, att frågan om Privatbankers tillvaro och verksamhet är af ekonomisk natur, hvilken deduktion stödjer sig, utom annat, på det faktum, all K. 51. sådant förklarat och att R.
St. låtit dervid bero.
Den värde Gr:n har för sådant ändamål andragit, alt ehuru R.
St. låtit den af Consl.Utsk. gjorda anmärkn. emot Konungens Rådgifvares behandlingssätt af Privalbanks-frågan år 1846 förfalla, finge avan deraf ingalunda draga den slutsats, alt R.
St. godkände den aumärkta åtgärden.
Utan att nu hafva till hands diskussions-prot:n i denna fråga inom de serskildta RiksSl:n, tror jag mig likväl icke begå något misstag, då jag bär säger, att RiksSun ogillade Coust.Utsk:s handlingssätt på den grund, att om anmärkn. bordt göras, hade den bordt framställas enl.
106:te och icke 107:de §:n RegF:n.
Då Const.Ulsk:s anmärkn. således af R.
St. ogillades, eller åtminstone utan allt afseende lemnades, tror jag att man med temlig säkerhet kan antaga, att Rådgifvarnes förfarande af R.
Detta i afseende på sjelfva frågan om lagens natur.
Vidkommande föredragningssättet, ber jag alt få hemställa, huru det skulle gå, om ingressens afgörande upskjötes, till dess lagen vore genomgången.
Skulle vi under öfverläggningen förbigå allt hvad som vore af ekonomisk natur, eller behandla frågan såsom varande helt och hållet af sådan natur?
Vid behandlingen af hvarje § komme vi ju då att sväfva i ovisshet huruvida densamma borde godkännas eller förkastas, enär vi icke kände, huruvida R. o. Ad. ansåge det deri förekommande stadgandet vara af ekonomisk eller civil-lags natur.