Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stir få sina förslag pröfvade, och en mängd motionärer också begagnat sin rätt i detta hänseende rörande statsregleringsfrågor, samt det väl icke kan förnekas att denna fråga är af sådan natur, emedan lånets beviljande komme att inverka på Riksgäldskontorets ställning, anhåller jag om bifall till StatsUtskits förslag.
Mörner; Såvida man kan hänföra denna fråga till dem, som hafva att göra med Riksg.kontorets utgifter, så bör den visserligen kunna blifva föremål för votering i Först, Utsk.; och då detta sätt att gå tillväga lärer öfverensstämma med hvad förut vid flera tillfällen egt rum, viii jag icke vidare motsätta mig bifall till Utskits framställning.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef Utskits förslag till voter.-propos. af R. o. Ad. godkändt. 152 Den 15 Augusti.
Föredrogos och hiföllos StatsUtsk:ts nedannämnde, den 1 1 dennes bordlagde Utlåttn: N:o 151, i anledn. af väckta frågor om inlösen af riks gäldssedlar, hvilka icke blifvit inom den bestämda preskriptionstiden till iuvexling företedda; N:o 153, i anledn. af väckt motion ang:de klockarelägenheternas i Skåne befrielse från erläggande af den s. k. helgon skyldeu; N:o 154, i anledn. af K.
Propos. ang:de utbyte af f. d.
Förarebostället vid Södermanlands Reg:te 1/4 mantal Wreta, emot kronoskattebemmanen Kroberga Westergården 1/2 och Östergården 1/4 mantal i Nyköpings Län; samt N:o 155, i anledn. af väckt motion ang:de nphörande af den dagsverksskyldighet, som åligger de till Homa klosters kungsgård hörande Nährs- och Skenholmarne.
Föredrogs och bifölls Sammansatta Bevillnings-, Lag- samt Allm.
Besvärs och Ekon.Utskrts den 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 14, i anledn. af väckta motioner angtde ändring i gällande författningar ronde ansvaret för lurendrejeri.
Besvärs- och Ekon.Utsk:ts den 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 25, i anledn. af väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter ronde vilkoret; för afsöndring af jord och andra lägenheter å landet.
Utsk:ts hemställan i anledn. af en utaf Hr Hjerta i ämnet väckt motion.
Taube, Henning Adolf: Det Sammansatta Utsk:t har afstyrkt Hr Hjertås motion egentligen af det skäl, att IL St. vid sednaste riksdag skulle hafva uttalat sig i ett helt annat syfte än det motionen går ut på.
St:rs beslut vid sista riksdagen var, att 1853 års förf. om hemmansklyfning och jordafsöndring skulle uphäfvas, och att man i stället skulle återgå till 1827 års.
För detta beslut anfördes som motiv, att man ej borde, genom stadgandet om besutenhet, förhindra arbetaren från att förvärfva ett eget hem åt sig, hustru och barn, emedan, då meningen med afsöndring af jord ej är att innehafvaren skall lefva af lägenhetens afkastning, berörde stadgande stöde i strid med sjelfva institutionens anda.
Efter anförande af sådana motiver kom man dock till ett dermed ej öfverensstämmande resultat, nemligen det att minimum för jordafsöndring bestämdes i vissa län till 3 tunnland och i de öfriga till 2 tunnland.
Som man vet, utfärdade K. M:t 1858 en förf., sora i öfverensstämmelse med R.
St:rs beslut innehöll, att jordafsöndring i vissa län icke finge understiga 2, och i andra De ii 15 Augusti. 153 icke 3 tunnland.
Detta var således en nedsättning till jemnt hälften emot hvad som var bestämdt genom 1827 års förf.
Deremot erkände samma förf. så till vida behofvet af större frihet härutinnan, att den inom hela riket medgaf uplålaude på 50 år af ända till Vj tunnland, och delta hufvudsakligen lör att bereda den obeinedlade arbetaren tillfälle att få ett eget hem.
Men det ligger i sakens natur, att den, som får en lägenhet sig iiplåten pä 5 0 år, icke kan eller vill på densamma göra någon större ttpoffring, då han vet, att vid uplålelsetidens utgång han till den verklige jordegaren utan ersättning måste afträda allt hvad han derpå nedlagt.
Om det deremot vore tillåtet att med ständig besittningsrätt afsöndra sådana små jordlotter, är det tendigen gifvet, att mången skulle begagna sig af en sådan rättighet, för att i närheten af städerna, inom hvilka hyrorna äro alltför högt updrifna, kunna skaffa sig ett eget tak öfver hufvudet.
Hvad nu beträffar den första delen af motionärens hemställan om en obegränsad styckuingsrätt i allmänhet, vill jag f. n. icke yrka bifall dertill, ehuru jag icke tror det kunde medföra någon egentlig fara; ty jag har sett både i Westergötland och Dalarne, huru jorden der är styckad, och ju mindre jord man har, desto bättre blir den i allmänhet skött.
Men fördomarne mot en sådan obegränsad afsöndringsrätt äro ännu för många.
Deremot kan jag icke annat än tillstyrka bifall till den sednare delen af Hr Hjertås motion, att nemligen inom en mils afstånd från stad jord må få afsöndras till huru liten vidd som helst.
Det är visserligen nu föreskrifvet, att afsöndring i allmänhet icke får ske af odalåker och odaläng, men detta är att betrakta som ett föräldradt stadgande, emedan det torde på många ställen vara ganska svårt att nu säga, hvad mark som är odal-mark, till skilnad från annan.
Mången efter skattläggningen upodlad mark är dessutom nu af lika stort värde som den ursprungliga odalåkern, och får jag afsöndra utaf den ena, må jag äfven få afsöndra af den andra sortens mark, helst då lägenheten ju alltid drager skatt till hemmanet, derifrån den blifvit afsöndrad.
Jag anser således ganska välbetänkt af .motionären att hafva föreslagit uphäfvande af denna inskränkning, och anhåller om återremisa till Utsk.-t, på det större utsträckning i afsöndringsrätten måtte blifva föreslagen och vinnas.
Jag instämmer till alla delar med den siste värde talaren, och får, utom de skäl han redan anfört, fästa upmärksamheten derpå, att moraliteten vanligen är större hos verkligen bofasta personer än hos en lös befolkning.
Alia åtgärder, som syfta derhän att underlätta möjligheten till anskaffande af eget hem för den obemedlade, kunna alltså icke vara annat än välbetänkta.
Det är också ganska väl kändt, att den starka utflyttningen till Amerika har till stor del sin grund i svårigheten att blifva bofast och få ett eget hem.
Förhållandet är visserligen bättre nu än det var förr, men i närheten af städerna har icke flertalet kapital nog att köpa 2 tunnland, och så mycket behöfva de icke heller, då deremot enhvar torde vara i 154 Den 15 A ugust!. tillfälle att förskaffa sig en mindre lott, såsom ett halft tunnland.
Man nedsätter också egendomsvärdet i städernas grannskap derigenom, att man förbjuder utskiftandet af jorden.
Man måste äfven taga i betraktande, att numera, sedan jernvägar blifvit anlagda, det finnes många platser, som vore särdeles lämpliga till en större styckning, och der folk gerna skulle nedsätta sig, om de finge köpa mindre lotter.
Jag kan hålla med den siste talaren derom, att det vore kanske ett alltför stort steg att medgifva en obegränsad styckningsrätt öfver hela landet, men tror att något medgifvande bör göras för den jord, sora ligger i närheten af städerna, och anhåller derföre om återremiss.
Den bofasta befolk ning, som man anser skola upstå p&
x/2 eller % tid jord, tror jag föga göra skäl för denna benämning, och jag befarar att den icke heller kommer att lända landet till stor nytta eller fördel.
Under goda år, då tillfälle tinnes till arbetsförtjenst, bergar den sig sannolikt temligen bra, men i dåliga år kommer den troligen att falla fattigvården till last.
Då det f. n. kommit derhän, att fattigförsörjningen, i stället att vara en åtgärd af kristlig barmhertighet, förvandlats till ett anspråk, som man tror sig berättigad att utkräfva, torde det vara skäl att gå varsamt tillväga i detta hänseende.
Då K. M. 1858 utfärdat en författa., sora utsträcker den ifrågavrde rätten längre, än någonsin förut varit tillåtet, och t. o. m. längre än R.
St:r begärt, synes mig, att man kan gifva sig något längre till tåls än 2 år, innan man begär ännu ytterligare utsträckning.
Jag tror derföre, att man bör tillsvidare låta bero vid det slut, hvartill Utsk:t kommit, och icke gå längre förr, än man får tillräcklig erfarenhet att stödja sig vid; det är också alltid mycket lättare att framdeles vidtaga en sådan åtgärd, som af motionären blifvit ifrågasatt, än att taga ett steg i motsatt rigtning, och det är derföre af vigt att icke förhasta sig i detta afs:de. Gr. Taube:
Den siste värde talaren har yttrat, att den på Vj tid bofasta befolkningen icke vore att betrakta annorlunda än som fattighjon; mea, om så vore förhållandet, hvad kan då hafva varit meningen med det stadgande i författmn, att l/2 tid får afsöndras på 50 år?
Afsigten dermed torde väl hafva varit, att dessa lotter skola bebyggas, för att kunna tjena till hem åt obemedlade arbetare, och jag tror då, att dessa blifva lättare fattighjon, örn de besitta sin jordlott endast på 50 år, än om de ega den för alltid, ty i sednare fallet är det mera sannolikt, att de ordentligt och väl sköta och bebygga densamma, då de veta, att de dermed kunna lemna sina barn ett eget hem.
I motsats mot den siste värde talaren tror jag att det är alldeles tillräckligt, om sådana små jordlotter, som */2 tid, få uplåtas på 50 år, ty har en arbetare under så långtid innehaft en sådan besittning, torde väl för de flesta verksamhets - Den 15 A ngnsti. perioden vara slut tillika med lefnadsloppet, och om lagenheten sedan återgår till den (örre egaren, så hör det åtminstone ej vara att befara att en permanent fattigbefolkning upstår på sådana små lägenheter.
Vöre det endast af stadsjord som dylika afsöndringar för evärdelig tid skulle få ske, så kunde älveutyret vara mindre, eller snart sagdt intet, emedan jordrymden då egentligen endast vore att anse såsom tomtplats för byggnaders upförande, men att, såsom en talare påyrkat, förändringen borde ske derföre att den kringliggande trakten omkring släderne skulle kunna uplåtas till ett slags fattigherberge för städernas öfverbefolkuing, synes mig vara att sträcka sina anspråk på landsbygden alltför långt.
Fordom menades med ordet bofast den, som egde jord, och som man då icke fick ega mindre än Vg hemman, innebar naturligtvis denna benämning något helt annat än nu, då den icke kan betyda annat än att man har ett eget hem.
Icke heller kan jag finna, att genom den åsyftade åtgärden fattigvården skulle komma att betungas; tvärtom torde den komma att deruti medföra lindring, ty fattigvårdens största bekymmer är alltid att skuffa hem åt den fattige, och i jemförelse dermed äro de öfriga understöd, som lemnäs, endast en småsak.
Jag vet också exempel på, att fattigdirektionen i eli landsförsamling lemnat ett fattighjon penningar för att hyra sig rum i stad lör ett eller par år, på det man sedan må blifva honom qvitt.
Då den lili föreslagna förändringen icke går ut på annat än att lemna den, hvilken kati skaffa sig ett litet kapital, tillfälle att få ett eget hem för sig oell sina barn, hoppas jag att det måtte vinna förtjent alside, och fortfar alltså i min anhållan om återremiss.
Jag tror att man i detta fall, som i de flesta andra, bör lemna så mycken frihet som möjligt, och låta förhållandena utveckla sig sjelfmant.
Det är klart, att det måste vara såväl för den fattige arbetaren sjelf, som för kommunen och äfven för jorden af vigt och nytta, att arbetaren har ett eget hem. ltättigheten att uplåta sådana mindre lägenheter på 5 0 år gör härvid icke tillfyllest, ty om en ung man vid 21 års ålder tillträder en sådan, så måste lian vid 71 års ålder, just då hans arbetstid är slut, afträda den bostad, som ända dittills utgjort hans hem, och står då på bar backe.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bilall till och dels återremiss af Utsk.ts ifrågav:de hemställan, blef propos. på bifall dertill framställd och besvarad med flere nej och några ja, hvarefter gjordes propos. på återremiss af samma hemställan och då dervid svarades flere ja jemte några nej, förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Utsk:ts hemställanden i ani. af motioner utaf Riksdagsfullimge Ola Jönsson och Anders Ericsson.
Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:t.s d. ll:te dennes bordlagde Betänk.
N:o 26, i ani. af väckta motioner om upböraude eller förändring af lärares vid Universiteten och Elementarläroverken rätt till presterlig tjenstefirsberäkning.
De motioner, som detta Be tänk. afhandlar, hade jag önskat att Utsk:t egnat någon mera upnsärksarahet.
Vi sågo, då 8:de hufvudtiteln här förevar, huru K. M., i anseende till den öfverhandtagande prestbristen, löreslog stipendier dels till upmuntran åt personer att egna sig åt det preaterliga kallet, dels ock åt s. k. riseprester.
Jag för min del ansåg båda dessa förslag endast såsom palliativer och att man dermed icke kunde hoppas uträtta någonting särdeles.
Ty vill man uträtta något, mäste man angripa det onda från roten.
Hvad beträffar den så mycket omordade prestbristen, tror jag icke att någon sådan finnes, åtminstone icke då (let är fråga om kandidater till pastorater.
Detta härleder sig derifrån att en stor mängd personer, som förut haft helt andra sysselsättningar, på gamla dagar vända sig till prestembetet för att få ett godt gäll.
Vill man ■derföre förekomma prestbristen, vore det ett lämpligt och radikalt medel att borttaga den extra befordriugsrätten.
Orsaken till att personer, som alls icke hafva med själavården att göra, ega en sådan befordringsrätt, ligger långt tillbaka.
Dä vetenskapernas idkande ännu icke hade någon fart, sökte man på lagstiftningsväg upmuntra dertill genom att gifva lärdomen befordringsrätt inom kyrkan.
Detta kunde gå an, då den egentliga lärdomen hvälfde sig kring theologie!); men sedan dess hafva tiderna väsendtligen förändrat sig; nu studerar man en mängd ämnen, sorn antingen alldeles icke, eller blott ytterst ringa beröra theologie!), och vetenskapen står nu på den punkt, att den alldeles icke behöfver upmuntras genom pastorater.
Religionen är för menniska!) det högsta; men huru öfverensstämmer vår lagstiftning med denna åsigt?
Om man ville proklamera en lag, hvarigenom den, som gjort tjenst såsom militär i vissa år, skulle vinna befordran som domare, så skulle man tvifvelsutan finna en sådan lag orimlig.
Men att den, som gjort matematiken till sitt hufvudstudium, eller som slagit sig på naturvetenskaperna, språken eller dylikt, har rätt till befordran inom kyrkan, det anser man vara i sin ordning.
Jag för min del katt icke undgå att yrka återremiss på detta Betänk, med anhållan, att Utsk:t ville taga i betraktande de anm:r, jag här framställt.
Jag föreställde mig i sanning icke, att det skulle blifva mitt åliggande att upträda till försvar för detta Betänk., mot hvilket ingen inom lJtsk:t reserverat sig.
Men då de 2 af Utskits ledamöter, som äro här Den 15 An gns ti. 157 närv:de, iakttaga tystnadens vältalighet, finner jag mig upmanad att söka i någon mån bemöta de anm:r, Hr Cederschiöld framställt.
Jag plägar sällan gifva mig in på det theologiska stridsfältet; men då det blifvit anmärkt såsom otjenlig! att en person, som förut egnat sig åt ett annat kall, skulle sedermera vända sig till det presterliga, så må det tillåtas mig att åberopa hvad bibeln i detta hänseende lärer oss.
Det skulle nemi., om regeln vore riktig, hafva varit orätt, att vår Frälsare kallade en fiskare, Petrus, till apostel, och icke utvalde åt sig apostlar ibland de skriftlärda, och att Paulus biel icke allenast medlem af Kristi kyrka, hvilken han förut förföljt, utan en af denna kyrkas väldigaste kämpar.
Se vi på förbållanderna inom vår Svenska kyrka, så lärer enhvar medgifva, att dess mest framstående personligheter vunnits från undervisningsverken.
Jag skulle således tro, att det alldeles icke bör vara fråga om, huru länge en person egnat sig åt det presterliga kallet, utan att hufvudsaken är, hvad och huru han i detta kall verkat eller kan antagas skola verka.
Vår Herre har icke föreskrifvit någon viss ålder för att blifva prest, och synes det snarare vara att antaga det den, sorn vid mognare år egnar sig åt detta kall, gör det med större och djupare insigt om vigten deraf, än den, som för bröds skull i unga år inträder på denna bana, innan han ännu har full kännedom om de pligter, han derigenom ikläder sig.
Den, som alltifrån sina yngre år vant sig att inom skolans område handleda och undervisa, måste man väl antaga, äfven kunna besitta förmågan att på äldre dagar undervisa inom kyrkan.
Jag för min del tycker åtminstone, att dessa 2:tie saker ligga hvarandra temligen nära.
Jag får upriktigt bekänna, att jag icke kunnat klart fatta Gr.
Mörners tankegång.
Han tycktes medgifva, att religionsundervisningen är vigtig; men på samma gång säger lian, att det är bättre, att man först på gamla dagar vänder sig dertill, sedan man egnat hela sin fö reg: de tid åt andra sysselsättningar.
Men är då sysselsättningen med religionen verkligen sådan, att jag skulle blifva försämrad derföre, att jag i min ungdom egnat mig deråt?
Blir man mera materialistisk derföre?
År detta Gr.
Mörners mening?
Hr Grsn har helt och hållet förbisett prestbråten, som egentligen var den punkt, hvarifrån jag utgick.
Huru behandlar man extra, eller de yngre prest erna P
Jo, man låter dem arbeta, men förhindrar dem att komma till de stora och feta pastoraten, hvilka i stället tillfalla den högre lärdomen, som aldrig egnat sig åt kyrkans tjenst.
Grrn gör en antydan om egennytta hos det lägre presterskapets men kan man icke säga, att en vetenskapsman, som hela sitt. lif arbetat i vetenskapens tjenst, och sedan på gamla dagar låter prestviga sig, gör det för att få ett godt pastorat?
Sådant kan man val kalla egennytta.
Gr:n sade, att de, som undervisat i andra ämnen, äfven skulle vara lämpliga att undervisa i religion.
Militärerna hafva också till daglig sysselsättning att undervisa.
Borde ej äfven de då hafva rätt att befordras till pastorat, lika väl sora de lärare vid Universiteten och 158 Den 15 A ngnstl.
Krigsakademien, sora undervisa i matematik?
Parabeln ser lika ut vid Universitetet som vid Artilleriet och liniearméen.
Beträffande i öfrigt lämpligheten för en universitets- eller skollärare att vara prest, ber jag att få erinra om en händelse, som timade för icke särdeles längesedan.
Det var en professor, som hade fått ett pastorat och skulle predika en gång.
Han medtog till predikstolen en Tysk postilla, ur hvilken han upläste vissa stycken.
Då kom klockaren och ryckte honom i rocken, sägande att man icke förstod honom.
Professorn svarade: »Ja så! så heter det på originalspråket; men på Svenska heter det så och så.»
Må de, som vilja egna sig åt kyrkans tjenst, hörja dermed i sin ungdom. — Gr.
Mörner påminte om huru Kristus kallade fiskare m. fl. till sina apostlar; men Hr Gr:n torde komma ihåg, att de icke fingo några pastorater, och dessutom hade han en blick, som icke lärer kunna tillerkännas våra konsistorier, den nemi. att uptäcka, när en verklig vocatio interna förefanns.
Jag fortfar att yrka återreraiss. Hr Nordenfelt, Enar:
Då en ledamot här talat om den vältaliga tystnad, som Ekon.Utsk:ts ledamöter rörande denna fråga iakttagit, och deruti tilläfventyrs kan ligga en förebråelse, torde det ursäktas mig, att jag, ehuru jag eljest icke skulle ansett det behöfligt, afviker från ifrågav:de vältalighet och begagnar mig af en annan, deruti jag möjligen lyckas mindre.
Jag får då uplysa R. o. Ad. om att det icke är Ekon.Utsk:t, som handlagt denna fråga, utan Sammansatta Lag- o. Ekon.Utsk:t, der blott tvänne ledamöter af detta Stånd sutit, af hvilka ingen här finnes närv:de.
Till följd af min egenskap af ledamot i Ekon.Utsk:t, är således denna fråga mig icke närmare bekant, än förden värde talaren midtemot.
Jag ser visserligen ingenting särdeles ondt deruti, att personer flyttas från en tjenst till en annan; ty icke är det slentrianen, som skapar dugliga tjenstemän.
Den skicklighet, som inhemtas sålunda, kan man med hufvud och kunskaper förskaffa sig på annat sätt, eller också undvara.
Det händer tvärtom, att den, som i hela sitt lif gått och släpat i samma sak, är så trött att, då han hinner en mognare ålder, det, som utgör vilkoret för ali religionsundervisning, nemi. värma, felar honom.
Då deremot en person kommer från ett annat håll, tvingas han naturligtvis att sätta sig in i det nya kall, han skall bekläda, och då kan han mycket väl öfverträffa den andra i värma.
För presterlig tjenstgöring erfordras kunskaper, men först och sist menniskokännedom och sedan förmåga att uttrycka sig så, att de tankar och känslor, man har inom sig, kunna verka på dem, som skola undervisas.
Att en lärare, som tjenstgjort och undervisat gossar och ynglingar af olika anlag och lynnen, om han icke är alltför inskränkt, öfverhufvud skall ega en vidsträckt kännedom om menniskans böjelser och förmåga, lider icke något tvifvel.
Häraf följer, att den, som från skolan eller akademien förflyttats till en presterlig tjenst, skall blifva dugligare, än en utsliten komminister.
Jag medgifver dock att det vore bäst om Den 15 Angust). 159 kyrkan vore för sig och skolan för sig, samt att öfverflyttningen från den ena till den andra icke vore att betrakta som en rättighet, utan berodde på K.
Jag kan icke komma till något annat resultat, än att önska bifall till Betänk:t.
Jag skulle visserligen icke haft någonting emot att understödja motionen, så framt den ej blifvit vackt, i en tidpunkt, då en fullkomlig omarbetning af presterskapets aflöningsvilkor blifvit ifrågasatt, hvilken omarbetning, jemte dermed sammanhang egande ämnen, jag ansett böra föregå alla andra speciella förändringar.
Innan jag slutar, ber jag att få till besvarande uptaga åtskilliga här fällda yttranden.
Man har sagt att det vore exempellöst att prester först tjenade i kyrkan och sedan i skolan.
Detta måtte vara ett misstag, ty det är temligen vanligt, med den utvidgning, som skolan nu erhållit, att man får t. o. m. se simpla adjunkter, som icke en gång varit magistrar, flyttas till skollärarekallet.
Vidare har man sagt, att militärer lika gerna som mathematices professorer, skulle kunna blifva prester; och dermed har man naturligtvis endast velat visa orimligheten af nuvartde befordringsväsende.
Dock må jag säga, att man sett exempel derpå, och jag finner egentligen ingenting som hindrar en sådan sak.
Nu för tiden, då predikanter upvexa liksom svampar, händer det också att militärer kasta sig in i en sådan verkningskrets, och jag skulle kunna nämna i tjenst varande både kapitener och löjtnanter, som predika för ganska fulla hus. Gr.
Hvarifrån Hr Cederschiöld fått den åsigten, att jag skulle anse det förnedrande att sysselsätta sig med religion eller dess höga föremål, kan jag ej förstå.
Men deremot kan jag ingalunda finna, att det bör anses förnedrande för religionen om några af landets största vetenskapsmän egna sig åt dess tjenst.
Hr Cederschiöld tyckes tro, att man icke kan sysselsätta sig med religionen, utan att vara prestvigd.
Jag åter föreställer mig, att prestvigningen alldeles icke utgör något oeftergifligt vilkor i detta hänseende, och jag är öfvertygad, att Hr Cederschiöld sjelf icke är främmande för religionen och dess sanningar, ehuru han icke är prestvigd.
Vidare har det blifvit sagdt, att vetenskapsmän, som från skolverket söka inträde i kyrkan, skulle komma att befatta sig med ett för dem helt och hållet främmande ämne.
Mig vill detta yttrande förefalla såsom ganska obetänkt; ty man får väl icke förutsätta, att våra vetenskapsmän i allmänhet äro främmande för religionens sanningar, och att de åt kännedomen deraf egna hvarken tid eller upmärksamhet.
Mot min erinran, att den som sysselsatt sig med att meddela undervisning åt det upväxande slägtet, äfven derigenom fått en rigtning, som vore nyttig vid den presterliga tjenstgöringen, har invändts, att militärer då också kunde vara tjenliga till prester.
Härpå har den siste värde talaren redan svarat, och jag tror, att detta hus tillförene räknat åtminstone två medlemmar, »om först varit militärer, och sedan gått ganska långt på den pre - lf.O Oen 15 Augusti. sterliga banan, utan att göra detta sednare stånd någon skam, utan fast heldre motsatsen.
Vidkommande exemplet om den lärde presten, som begagnade en Tysk postilla, men försummade att öfversätta hvad han derur upläste, torde få anmärkas, att något sådant hade man sannolikt icke behöft äfventyra i afseende å mången komminister, hvilken troligen funnit beqvämare och säkrare att hålla sig till någon Svensk postilla.
Jag tror dessutom att en skolans man, med de kunskaper han eger, har vida lättare att sjelf författa en predikan, än eu person med mindre insigter.