Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har ansett mig förpligtad att redogöra för den åsigt i förevarande fråga, som jag vid föregående Kiksdagar hyst och ännu hyser, och jag har ej trott, att ett sådant förfarande här skulle läggas mig till last.
Jag hyser i allmänhet den önskan, att det må vara olika tänkande medgifvet att försvara sina åsigter, ulan alt af motståndarne beskyllas för tänkesätt eller afsigter, som man aldrig hyst.
Hvad nu sjelfva frågan beträffar, anhåller jag att få i korthet besvara de anmärkn,, som emot min åsigt deri blifvit framställda.
En talare, Hr Hjerta, har lagt i dagen sjelfva frågans grund, sådan jag uppfattat densamma.
Ty mine Hrr, jag tror mig kunna säga, att jag varmt behjertar de nu ifrågavarande olyckliga varelsernas öde, och trotsar hvar och en att göra det mera än jag ehuru, jag medgifver det gerna, jag torde hafva sagt för mycket, då jag nyttjat orden mera än någon annan.
Men detta tillfälle är och blifver i sanning icke den enda gången, då jag tvingas att kufva min känsla för det rättas skull.
Det är min fasta öfvertygelse, att sedligheten i samhället, som framför allt annat bör af lagstiftaren omhägnas, kan rubbas genom antagande af det ifrågv:de lagstadgandet.
Hr Hjerta har uttryckt denna min öfvertygelse ganska riktigt och tillika updragit skillnaden emellan hans och min åsigt i saken.
Jag säger nemi.: »att den grund, hvarpå ej mindre arfsrätten än slägträtten i allmänhet hvilar är äktenskapet.»
Hr Hjerta åter säger: »Den konventionella grund, hvarpå» etc. och tillägger, att vi, i motsats till den konventionella arfsrätten, hafva en naturlig arfsrätt, som grundar sig på blodsbandet m. m.
Ja, häri ligger hela skillnaden emellan hr Hjertås och min åsigt.
Jag säger, att blodsbandet i och för sig • sjelft icke är af den beskaffenhet, att borgerliga rättigheter kunna derpå grundas, samt att familje-institutionen icke är en konventionell institution, utan en institution byggd på det aldra heligaste jag känner, nemi.
Guds uppenbarade ord.
Om jag häruti misstagit mig, må det mig förlåtas, men jag har ansett detta ord allt för heligt, för att jag skulle kunna betrakta hvad detsamma bjuder såsom något konventionelt.
Sådan är min mening och jag åtager mig att försvara densamma.
Emot mitt yttrande, »att hvarje åtgärd, som kunde i någon mån menligt träffa dessa samhällets rötter, synes mig betänklig», har Hr Hjerta invändt, att detsamma bevisar ingenting, utan endast helt kategoriskt bestämmer, »att emedan det så är, måste det så förblifva;» men jag får erinra Hr Hjerta, att jag i det efterföljande stycket gifvit skäl för min me - D eli 11 Mars f. m. 183 ning, då jag säger: »Om lagliga rättigheter tillerkännas frukterna af den osedliga förbindelsen likasom af äktenskapet, skall den allmänna meningen möjligen deraf komma till den slutsats, att den förstnämnda af lagstiftaren tolereras; och den får härtill en ny grund, om dessa rättigheter tilläggas barn födda i lönskaläge, men icke i hordom eller förbjudna leder.»
Min mening härmed är den, att om lagen tillägger barn, födda i lönskaläge lika arfsrätt med barn, födda i lagligt äktenskap; så skall den allmänna meningen tänka, att lönskaläge af lagen tolereras, ja sättes i likhet med äktenskapet, enär frukterna af det förra få samma rättigheter som frukterna af -det sednare.
Och jag tillägger, att den allmänna meningen får ett ytterligare stöd för sin åsigt derutaf, att arfsrätten tillägges barn födda i lönskaläge, men icke i hordom eller förbjudna leder, enär den deraf drager den naturliga slutsatsen, att den sednare förbindelsen är brottslig, men den förra obrottslig.
Val invänder man här, att en sådan slutsats är oriktig, och jag vill ej heller försvara densamma, men jag påstår, att den mindre bildade allmänheten kommer att draga denna slutsats samt att
Lagstiftaren ej bör gifva densamma aldra ringaste anledning dertill, enär derigenom den hägnad, hvarmed lagen måste omgifva samhällets sedliga lif, kan rubbas.
Sådan är min åsigt och jag tror, att den åtminstone kan försvaras, om än den icke af pluraliteten kan gillas.
Vid dessj förfäktande har jag icke gått så långt, att jag ansett oäkta barn jemförliga med oäkta porslin, på sätt Hr Hjerta tyckes vilja låta påskina och jag finner mig således ej behöfva ingå i någon vederläggning af hvad Hr Hjerta derom ordat.
Det har blifvit sagdt, att långt ifrån att den nu gällande lagen skulle motverka osedligheten, så skulle deremot dess förändring blifva ett återhåll på densamma, derigenom att frukterna deraf tillerkändes laglig arfsrätt.
Om man något analyserar denna sats, så utgör dess egentliga innehåll en förmodan, att man skulle återhållas ifrån att tillfredsställa sina passioner derigenom att man i lidelsens ögonblick besinnade, att det barn, som möjligen deraf blefve en frukt, komme att få laglig arfsrätt.
Men jag hemställer till en hvar, som eger någon kännedom af mennisko-naturen och våldsamheten af dess passioner, huruvida en sådan förmodan har någon sannolikhet för sig!
Jag för min del befarar högeligen, att en sådan kallblodig förtänksamhet ganska sällan skall lyckas besegra en af menniskonaturens starkaste drifter.
Man har påstått, att jag skulle hafva sagt, att oäkta barns arfsrätt endast grundar sig på den Romerska rätten, och deremot erinrat, att våra gamla lagar tillerkänna dem samma rätt.
Detta påstående hvilar på ett missförstånd af min mening.
Jag har sagt, att innan kristendomen infördes, så egde oäkta barn arfsrätt; att denna arfsrätt grundade sig på den Romerska rätten och sålunda inkom i de länder, der denna rätt lades till grund för lagstiftningen; men att deremot här i norden, den Romerska rätten ej lyckades göra sig gällande, oäkta barns arfsrätt måste vika för kristendomen med dess renare sedlighetsbegrepp.
Detta har jag sagt och dervid står jag fast och uppmanar hvem som helst att söka veder - 181 Deu 11 Mars f. m. lägga mig.
Alla de rättslärde, som sysselsatt sig med detta ämne och hvaribland jag nu endast vill nämna Mittermayer, sammanstämma deri, att oäkta barns arfsrätt åtföljde inträngandet af den, i jemförelse med de Germaniska lagarne mera utbildade Romerska Rätten, hviken såsom bekant är, i Tyskland gäller såsom supplementarlag, samt att den Romerska lagens stadgande uti ifrågavarande fall adopterades i den Fransyska lagen, hvilken doek ej vågat gå så långt som LagUtsk., utan åtnöjt sig med att tillägga de oäkta barnen endast en bestämd andel i föräldrarnes qvarlåtenskap, och detta icke på grund af laglig arfsrätt utan fastheldre såsom ett slags testamentsrätt, en i min tanke ganska försigtig utväg hvarigenom man förekommer, att de oäkta barnen anses såsom medlemmar af familjen och följaktligen delaktige uti de dermed förenade rättigheter, såsom t. ex. bördsrätten.
Då den Romerska rätten icke i Sverige blifvit såsom supplementar-lag antagen, så har deraf blifvit en följd, att oäkta barn icke här i landet, såsom i Tyskland, fått någon arfsrätt, och frågan blifver nu följaktligen den: »är det skäl att införa en sådan rätt eller icke?» härvid har Hr
Dalman sagt, att en sådan rätt blifvit införd i Norrige år 1854 samt att densamma der icke var ny, på sätt LagUtsk. sjelft vitsordat.
Detta har emedlertid LagUtsk. icke sagt, och det är icke heller någon sanning, att oäkta barns arfsrätt är äldre än år 1854; utan Utsk. har blott sagt, att hvad sålunda 1854 stadgades var en efterklang af Norrmännens äldsta lagstiftning af rätts-åsigter, som fordomtima i allmänhet gällde i Norden men måste gifva vika för kristendomen.
Jag erkänner sanningen af det påståendet, att den nu g;iIlande lagen är sträng; men jag har antagit såsom en oafvikelig grundsats, att lagen måste vara sträng i fråga om sedlighetens skyddande.
Den får icke förgäta att äktenskapet, en institution, som grundar sig på den Heliga Skrift, är sjelfva grundvalen för det sedliga samhället; den får icke betrakta denna institution såsom något konventionen; den får icke gifva sedlighetens och osedlighetens frukter samma rättigheter.
Det gifves följaktligen för lagstiftaren icke något annat val, än att vara sträng.
Jag medgifver att detta mången gång kan vara ganska påkostande, men jag säger tillika, att om lagstiftningen skulle beträda en annan väg, om den skulle lägga hyende under lasten, undergräfva institutioner, som utgöra samhällets rötter, så beginge den ett större fel, än vidhållande af den stränghet, som här klandras.
Men det är icke blott denna sida af saken, som bör framhållas.
Den har äfven en annan sida af stor vigt.
Vår nu gällande lag, i och med detsamma den med stränghet vidhåller den grundsatsen, att endast det lagliga äktenskapet kan alstra familjeförbindelser, har tillika gifvit prof på den aldra största liberalitet uti de många utvägar den lemnar åt föräldrar till oäkta barn, att gifva dessa olyckliga föräldranamn och slägt.
Vi hafva oss alla bekant, att en fallen qvinna ganska lätt kan finna uprättelse åt sig sjelf och fadersnamn åt’ sitt barn, som då får familj, upfostran, föräldravård, och detta är väl hvad dessa olyckliga i främsta rummet behöfva.
Denna verkliga förmån har 1734 års lag sökt bereda de oäkta barnen, och jag an - Den 11 Mars t. m. 185 ser densamma vida öfverväga den ringa fördelen att ärfva en moder, som vanligtvis ej efterlemnar något arf.
Må man göra allt hvad man kan för att förmå mannen att uprätta den qvinna han bedragit, och om han dertill icke kan godvilligt förmås, må man lemna modern och barnet rättighet att anlita lagens arm, för att tvinga en onaturlig fader att försona hvad han brutit!
Det är denna väg lagstiftaren bör beträda, ty derigenom beskyddar han på samma gång familjens okränkbarbet och bereder de olyckliga oäkta barnen delaktighet af familjelifvets välgerninger.
Mina motståndare torde icke kunna förneka, att allmänna tänkesättet med synnerlig förkärlek omfattar denna utväg.
Yi se, mine Hrr, ganska ofta, att den allmänna opinionen tvingar en onaturlig fader att genom den bedragna qvinnans äktande legitimera hennes barn, och om han dertill icke kan förmås genom allmänna opinionens påtryckning, utan lagen måste anlitas, så firar den allmänna meningen en triumf, i fall detta anlitande medför åsyftad verkan.
Jag befarar, att i samma mån lagen tilldelar oäkta barn förmåner, utan sammanhang med deras legitimering, i samma mån skall den ansvarighetskänsla, som nu drifver mannen att uprätta qvinnan och gifva sitt barn ett äkta barns rättigheter, förminskas och slutligen alldeles försvinna, hvilket torde lända samhället till större skada, än som upstår genom frånkännandct af oäkta barns arfsrätt.
Huru många af de qvinnor, som fallit offer för förförelsen, äro i den ekonomiska ställning, att de åt sina barn kunna lemna qvarlåtenskap af någon betydenhet?
Och hafva icke de få, som äro i en sådan ställning, utvägen öppen att testamentera barnen sin egendom?
\ i äro ju äfven betänkta uppå att utvidga testamentsfriheten, och på denna väg kunna ju de oäkta barnens väl äfven befrämjas.
Den som menar allvarsamt med sitt bemödande att bereda de oäkta barnen förmåner, bör sträcka sitt påstående så långt, att de skola äga arfsrätt icke allenast efter modern, utan äfven efter fadern.
Derigenom bereder man dem något verkligt gagn, och om de Hrr, som försvara förslaget, vilja rent ut säga, att deras mening är sådan och att detta förslag endast är första steget dertill, så tror jag att de komma sanningen mycket närmare.
Men att taga det nu föreslagna steget, skall i sanning föga gagna de oäkta barnen, men det skall säkert skada samhället, derigenom att den undergräfver den grund, på hvilken familjen hvilar.
Yilja vi behålla denna grundval orubbad, så måste vi äfven behålla den lag, som hägnar densamma.
Det må kallas en stränghet, men det är, i min tanke, en nödvändighet, och derföre yrkar jag afslag å Betänk..
Innan jag inlåter mig i behandling af sjelfva frågan, anhåller jag att få fästa K. o. Ad:s upmärksamhet derpå att en talare, ej långt ifrån mig, behagade att, såsom stöd för sitt försvar af Utsk:s Betänk., åberopa det understöd, som förslaget skulle hafva fått inom Utsk.
Hvar och en, som läst Betänk., torde emedlertid hafva funnit att, af Utsk:s 16 ledamöter, icke mindre an 7 reserverat sig, hvartill kommer en 8:de reservant, ehuru denne icke i allo med de öfrige sig förenat.
Så* 186
Ben 11 Mart f. m. dana underliga ting inträffa mången gång med LagUtsk:s Betänk.
Vi liafva i dag afgjort ett annat Betänk, från samma Utsk., under N:o 15, emot hvars afgifvande 4 ledamöter reserverat sig, hvarför' utan 6 andra förklarat, att de i frågans behandling icke deltagit, hvilket vill säga detsamma, som de icke hade lust att anses såsom dc der i beslutet tagit del.
Jag tror således att man i många fall, och särdeles i detta, gör blist uti att ej åberopa Utsk.-s majoriteter såsom stöd för sina åsigter.
Hvad åter sjelfva saken beträffar, så kan jag icke finna annat, jin att förslaget utgör ett nytt sätt att beröfva qvinnan det skydd, hon f. n. i lagarne äger, samt på henne kasta en ny tunga; och det förvånar mig på det aldra högsta att lagkunnige män och sådana, som så lifligt intressera sig för barn, födda utom äktenskapet, icke på något sätt visa sitt deltagande för mödrarne.
Vi veta att mannen vanligtvis undgår skyldigheten att draga försorg för sin oäkta afföda samt att denna omsorg nästan alltid hvilar på qvinnan, till följd af det enkla skälet, att hon, för att få barnaupfostringshjelp af fadren, är tvungen att ingå i en bevisning, som oftast är omöjlig att åstadkomma och alltid i hög grad sårande för hennes blygsamhet samt af en så stötande beskaffenhet, att den aldrig borde ifrågakomma.
I andra länder är det stadgadt, att modern till ett oäkta barn endast behöfver att namngifva fadern, och om han icke med ed kan värja sig från påståendet om faderskapet, blifver han naturligtvis dömd att bidraga till barnets underhåll och upfostran.
Här hos oss är förhållandet icke sådant, utan här måste qvinnan förebringa en bevisning af den mest stötande, bedröfliga och blygsamheten kränkande natur.
Man har föreslagit att en qvinna, som födt oäkta barn, borde tvingas att upgifva sig såsom barnets moder.
Det är visserligen sannt att det finnes mångå qvinnor, som icke hysa någon synnerlig betänklighet emot ett sådant tillkännagifvande, men det torde äfven gifvas många andra qvinnor, som icke få antagas vara så djupt sjunkna, att de förlorat all qvinlig blygsamhetskänsla.
Detta blifver således, i min tanke, ett nytt sätt att nedtrycka och betunga qvinnan och en ny förebråelse åt samhället för den vårdslöshet, hvarmed det behandlar qvinnorna.
Man har i förslaget jemväl begått det högst väsendtliga misstaget, att man icke bestämt någon tid, inom hvilken en moders erkännande af sitt oäkta barn skulle äga rum.
Vi hafva för det närvande å manssidan en ganska egen adoptionsrätt, ity att det nemi. icke är omöjligt för en roan, som af någon anledning är missnöjd med sin lagliga arfvinge, att beröfva denne arfsrätt genom att förklara, att han är fader till ett oäkta barn och erkänner detsamma såsom sitt, eller, som man säger, legaliserar det.
En sådan förklaring kan afgifvas när som helst, ty det finnes ej något föreskrifvet derom att en man, som vill erkänna en qvinna och hennes barn såsom sina, skall inom en viss tid låta kyrktaga qvinnan.
Nu kan man ganska väl tänka sig, att ett dylikt förhållande jemväl kan inträffa med qvinnorna, nemi. att en qvinna kan förklara hvilket oäkta barn som helst vara sitt och bereda detsamma arfsrätt fram - Den 11 Mars f. in.
187 för hennes lagliga arfvingar.
Sådant ligger åtminstone inom möjlighetens gränser och utgör, i min tanke, ett ytterligare skäl att afslå förslaget.
Jag måste på det aldra kraftigaste motsätta mig den af en ledamot uttalade åsigten, att äktenskapet är något konventionelt.
Äktenskapet är, såsom Gr.
Sparre äfven sagt, icke något konventionelt, utan det heligaste band, som finnes.
Ett försök att få den förra satsen erkänd måste betraktas såsom en förelöpare till ett försök, som icke länge torde uteblifva, att nemi. införa det s. k. civila äktenskapet.
Samme talare har äfven för sin åsigt åberopat den Heliga Skrift i en. efter mitt begrepp, temligen förvänd ordning.
Den Heliga Skrift kan tolkas på mångahanda sätt, i synnerhet af dem, som icke äro rätt hemmastadda deruti, och mången villfarelse har sökt sitt rättfärdigande just i en tolkning af den Heliga Skrift.
Men jag ber att såsom ett motstycke till det af Hr Hjerta anförda stället ur skriften få citera ett annat ställe, hvarest lärjungarne framställde, till Frälsaren den frågan, huruvida det vore en man lofligt att för hvad skid som helst skiljas från sin hustru, samt äfven frågade Honom, hvarföre Moses hade sagt, att en man kunde gifva sin hustru skiljobref; hvaruppå Frälsaren svarade att detta skett för »edert hjertås hårdhet skull», men att det i begynnelsen så icke varit.
Ja, mine Hrr, äktenskapet är i sanning något så heligt, att dess helgd icke nog kan uprätthållas, och. ve den lagstiftning, ve det samhälle, som icke inser vigten deraf!
Hvarje steg, som leder till förminskande af äktenskapets helgd, anser jag vara förkastligt, och om iin en illa förstådd filantropi framkommer med fraser om modershjertat, naturens band o. s. v., så är jag dock af samma tanke som den siste värde talaren, att det onda, man här öfverklagar, bör undanrödjas genom andra medel, men att lagstiftaren i detta fall bör vara sträng och ej eftergifva en bokstaf af den positiva rätt, som värnar familjelifvets renhet, Samme talare har äfven användt ett annat bibelspråk, nemi. följande: »den som vet sig vara utan synd, han kaste första stenen
;» men jag ber att få fästa den värde talarens upmärksamhet deruppå, att det är en betydlig skillnad emellan att fördöma syndaren och försvara sjelfva synden eller upliöja densamma till lag.
Det är ingen tillåtet att kasta första stenen på syndaren, men det är lika litet tillåtet att uphöja synden till lag, och det är just derom, som här är fråga.
Slutligen har samme talare trott sig böra erinra R. o. Ad. om det stora ogillande, som vid sistförflutne Eiksdag skulle hafva träffat de båda första RiksStm, derföre att de då förkastat förslaget om oäkta barns arfsrätt.
Det är ganska möjligt, att en stor del af den tidningsläsande allmänheten trott sig finna anledning att ogilla detta förfarande, men jag hoppas att E. o. Ad. med undergifvenhet skall veta att bära tyngden af detta ogillande, och jag tror att de tider skola komma, då detta Stånd får upbära tacksägelse för det beslut, som då fattades och, såsom jag vågar hoppas, nu kommer att fattas.
Jag, för min del, yrkar afslag å Betänk. 188 Den 11 Märs f. m.
Då jag sista gången hade ordet, kunde jag ieke ana att jag skulle få upbära beskyllningen att vara hårdhjertad, men då så skett, ber jag att få erinra, att jag i samma mitt anförande tillkännagaf, att jag väckt motion om uphäfvande af 1778 års K.
Bref, samt att jag således i första hand velat åt de oäkta barnen återskaffa deras föräldrar eller åtminstone pålägga deras mödrar en moralisk förbindelse att om dem taga vård.
Ogerna begagnar jag mig af bibelspråk på detta rum, men då en annan talare användt sådana och tycktes hafva riktat hela deras udd emot mig, dervid han dock, såsom ofta händer, lösryckt dem från deras sammanhang, ber jag R. o. Ad. om ursäkt, att jag svarar honom med ett annat bibelspråk, icke lor att föra dess udd emot den värde talarens hjerta, utan för att tydligen visa honom, att om man vill lösrycka bibelspråk från deras sammanhang, så kan man äfven finna bevis för den mening, jag i detta fall försvarar.
Jag ber således den värde och bibellärde talaren erinra sig det bekanta bibelspråket, att tjensteqvinnans son icke skall ärfva lika med den fria qvinnans son.
Dessutom har samma värde talare, enl. mitt förmenande, icke i någon mån vederlagt hvad emot Betänk, blifvit så välgrundadt anfördt.
Deribland har Gr.
Sparre framställt en särdeles väsendtlig anmärkning, som jag i mitt förra anförande endast flyktigt vidrörde, men som jag ber nu att något fullständigare få uptaga.
Sparre har nemi. fästat upmärksamheten derå, att just till följd af lagens nuvande beskaffenhet fadern till ett oäkta barn finner sig af en mängd förhållanden upmanad, ja nästan tvungen att taga barnets moder till hustru och sålunda legitimera detsamma.
Om deremot det nu framställda förslaget blefve lag, så skulle detta så hälsosamma moraliska tvångsband småningom bortnötas samt den faderns ansvarigbetskänsla för barnet, som f. n. finnes, småningom helt och hållet försvinna, och barnet således helt och hållet öfverlemnas till endast moderns skydd.
För öfrigt ber jag att ännu en gång få erinra derom, att förslaget, sådant det här är framstäldt, sannolikt ej skall tjena till något annat, än att utgöra en täckmantel för de aldra grofsta bedrägerier, ty så snart det ej är föreskrifvet, att modern genast efter det oäkta barnets födsel skall erkänna detsamma, finnes det ej något hinder för en qvinna att, om hon så vill, när som helst anmäla sig såsom moder till något oäkta barn af okända föräldrar, och sålunda göra det till sin arfvinge, till förfång för hennes lagliga arfvingar.
Härutaf torde R. o. Ad. finna, att lagen lemnar fritt spelrum för de största bedrägerier, på samma gång den likasom legitimerar sedeslösheten.
I allmänhet är jag icke mycket svag för den allmänna opinionen, ty jag anser densamma vara af en lika ombytlig natur som vindarne, men jag håller dock för säkert att, såsom lagen nu är beskaffad, just den allmänna opinionen kommer mången att blygas för konkubinatslifvet och likasom tvingar honom att, genom att låta viga sig med modern till hans barn, hembära sin gärd åt rättvisan och sedligheten.
Blefve deremot förslaget antaget, skulle förhållandet utan allt tvifvel förändras, på sätt redan blifvit anmärkt.
Don 11 Mars f. m. 189 Slutligen anhåller jag att få fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet deruppå, att en ibland de svåraste följderna af den nya lagen skulle blifva den, att under det att för det närvar:de osedligheten är till största delen sammanträngd i hufvudstaden och några af de större städerna i landet, så skulle densamma sannolikt hädanefter såsom en pestsmitta utbreda sig öfver hela landet, intränga i dess alla delar, både när och fjerran från hufvudstaden.
Jag vill i allmänhet icke med några sidohugg anfalla motståndarne till de åsigter jag hyllar, enär jag icke anser sådant vara passande för den, som bekläder prest - embetet, men jag anser mig dock, vid detta tillfälle, ej kunna uraktlåta att bedja en föregående talare besinna, att då han kallar det i Guds ord anbefallda äktenskapet för något konventionelt, så kan han ganska lätt komma ända derhän, att han benämner tron på Gud vara någonting helt och hållet konventionelt och utan någon fara kunna bortkastas.
Jag förnyar min förut gjorda begäran om afslag å Betänk.
Jag har råkat ut för det stora missödet, att icke mindre än trenne talare hafva påstått, att jag yttrat åtskilligt, som, mig veterligen, icke förekommit i mitt första yttrande.
Till en början har Gr.
Sparre, med en påtaglig allusion på mitt yttrande, beklagat sig deröfver att han, för sin olika tanke i frågan, blifvit betraktad såsom en barbar, en omenniska, och likväl vågar jag påstå, att jag ej yttrat något dylikt och vädjar till prot:t, som otvifvelaktigt skall detta mitt påstående vitsorda.
Jag tror mig ej hafva ansett Gr.
Sparre hårdare än han sjelf velat anses, enär han här i bestämda ordalag förklarat, att han i denna fråga måste kufva all känslosamhet samt vara sträng och obeveklig.
Liljencrantz, äfvensom den siste värde talaren, Hr Tham, hafva med en särdeles tonvigt på orden förebrått mig, att jag med en viss likgiltighet, för att icke säga missaktning, talat om äktenskapet och kallat detsamma för något fullkomligt konventionelt.
Denna beskyllning hvilar helt och hållet på en oriktig upfattning af hvad jag yttrat.
Jag tog mig nemi. friheten att ur Gr.
Sparres reservation citera följande uttryck: »Den grund, hvarpå ej mindre arfsrätten än slägträtten i allmänhet hvilar, är äktenskapet», och yttrade derefter att Gr.
Sparre, enl. min åsigt, skulle hafva rätt, om han hade sagt: »Den konventionella grund, hvarpå etc.»
Nu hemställer jag till de värde talarne sjelfva och till Eder, mine
Hrr, huruvida det icke är en alldeles påtaglig skillnad emel lan uttrycket att äktenskapet är den konventionella grunden för arfsrätten och uttrycket, att sjelfva äktenskapet är något konventionelt.