Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För min del tror jag, att desse mål, då de från KammarRätten gå till Konungen, vida bättre och med större sakkännedom afgöras, än om de skulle, utan KammarRättens mellankommande utredning, omedelbart gå från PröfningsComitte'erna till ett Rikets Ständers Verk.
KammarRätten icke bör göra anmärkningar på eget bevåg, såsom man kallat det.
Detta kan jag för min del ej godkänna; ty det skulle då kunna hända, att ett helt Län , ehuru Minimi-tariffen ej blifvit understigen, taxerades alltför lågt iförhållande till de öfriga.
Hvem skulle anmärka det, om icke KammarRätten?
Det ena Länets Comittegr befatta sig i sådant hänseende icke med det andras, och känna 18 H. * 23 354 Den 3° Mars e. m. oftast icke det olika förhållandet.
Om någon enskild jordägare har egendom i 2:ne
Län, lärer han förmodligen icke sjelf anmärka, att han i det ena betalar för litet, eller vilja göra sig ovän med grannarne för en sådan anmärkning.
Af egen erfarenhet vet jag, att
KammarRätten gjort anmärkning vid taxeringsvärdets ringhet i ett Län, der jag någorledes känner det verkliga hemmansvärdet, och att anmärkningen var befogad.
Ingen hör heller kunna göra sådant bättre än KammarRätten, som har vana vid dylika göromål och tillfälle att anställa jemförelser mellan de serskilta Länens taxeringsvärden öfver hela Riket.
Om derföre en sådan granskningsrätt öfver de särskilte
Länens åsatte taxeringsvärden, i förhållande till hvarandra, fortfarande öfverlemnas åt KammarRätten, så böra dess anmärkningar, tillika med vederbörandes förklaringar, blifva för Rikets Ständer vid hvarje Riksdag den säkraste grunden att rätta de ojemnheter, som kunna förefinnas ■ i Minimi-tariffen.
Man har äfven yttrat, att enskiltes klagomål voro få, och att de borde kunna af utsedde gode män afgöras, nästan utan vädjande till högre myndigheter.
Jag var närvarande i vårt Grannrike, då man der började afgöra bevillningsfrågor utan appell, i förlitande på oväldigheten hos sina utsedda Ombud.
Men det föranledde så mycken orättvisa och så många klagomål, alt man såg sig nödsakad till Den 3o Mars e. ra. 355 en förändring och medgifvandet af appell.
Äfven här skulle man ofelbart komma till att ångra borttagandet af en slik inrättning.
Men har slutligen sagt, att så många anmärkningar ej skulle göras, om ej anmärkningsprocenten funnes.
Det är då väl, att den finnes.
Det skulle annars kanske gå med anmärkningarne så, som en värd Ledamot sagt, att det går med taxerings-förrättningarne, att nemligen ingen ville befatta sig dermed.
Då vi ännu ej hunnit så långt, att Communal-inrättningarne hos oss vunnit någon stadga; bör man ej borttaga de medel, som redan finnas, för att förmå vederbörande till nit vid allmänna ärenders handläggning.
En värd Talare har sagt, att om taxeringsvärdet för ett Län befans för litet, borde det tillböra RammarRätten att deri göra ändring.
Jag skulle tro, att det endast tillkommer Rikets Ständer att fastställa Minimi-tariffen, och att det icke tillkommer jaågon annan att förändra densamma.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition, blef BevillningsUtskottets ifrågavarande Betänkande, i anledning af dervid nu gjorde anmärkningar, tili Utskottet återremitteradt. 356 Den 3o Mars e. tn.
Med anledning af discussionen på förmiddagen kunde jag icke föreställa mig, att de redan förehafde BevillningsUtskottets 4 Betänkanden skulle så hastigt blifva afgjorde, och det var orsaken, att jag icke var närvarande, då Betänkandet N:o ix, angående Berednings- och TaxeringsComitteer, blef bifallet.
Ridderskapet och Adeln har nu fattat sitt beslut, och för mig återstår således endast att hoppas, det uti a:ne af de andra Stånden finnas så många verklige Landtmän, att återremiss derifrån kan väntas, och frågan å njo förekomma, äfvensom att begagna detta tillfälle, för att anmäla min reservation mot beslutet.
Det är anledning lill anmärkning emot StatsRådets Ledamöter samt StatsSecreteraren för KrigsÄrenderne nu mera StatsRådet Friherre C. J. af Nordin; hvarom Remiss begäres till ConstitutionsUtskottet, inför hvilket anledningarne skola uppgifvas.
Hvarjemte Friherre Anckarswärd till Protocollet aflemnade ett försegladt coiivolut.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att den, enligt 29 §.
Riksdagsordningen, sålunda anmäldte anledning till annmärkning emot SbatsRådets Ledamöter, samt StatsSecrete - Den 3o Mars e. ra. 357 raren för KrigsÄrenderne n"u mera StatsRådet Friherre af Nordin kommeatt, jemte ProtocollsUtdrag derom, tili ConstitutionsUtskottet afgå.
Föredrogos å nyo och biföllos följande BevillningsUtskottets den 7 dennes afgifne, och den 23 derpåföljde e. m. på hordet lagde, Betänkanden: N:o i3.
Angående väckt motion om infordrande af upplysningar, rörande Kongl. KammarRättens anmärkningar emot BevillningsComitte'erne i åtskillige Län. N:o 14.
Om bestämmande af viss tid för utfärdande och pröfning af KammarRättens anmärkningar emot skattdragande och Uppbördsman, samt om inställande af gjorde anmärkningar, rörande Hemmansvärden.
Föredrogs å nyo och gillades LagUtskoltets den 17 sistlidne Januarii under N:o 29 afgifne, och den 16 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande öfver väckt motion om stadgande, att rättighet till återlösen af förpantad
Frälserätt må upphöra, så snart den i förpantningsbrefvet utsatte tid tilländagått, m. m.
Då nu å nyo föredrogs BevillningsUtskotlets dan 7 dennes under N:p i5 afgif - V 358 Den 3o Mars e. m. ne, och den 26 derpåfÖljde e. m. på bordet lagde, Betänkande, angående Stämplade pappers-afgiften, begärde Herr Hjerta, Gustaf', och Herr Printzenskjöld, Carl, att detsamma ytterligare måtte få hvila på bordet.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefve?i och Landt Mar skalken förklarade, att, enligt 49 §■ Riksdagsordningen, detta Betänkande komme att tills vidare hvila på bordet.
Företogs till pröfning LagUtskottets den 17 nästlidne Januarii under N:o 3o afgifne, och den 16 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver vackt motion om en La^, sorn stadgar ett efter förbrytelsens beskaffenhet lämpadt urbota straff för den, sorn falskeligen å sig bekänner missgerning, äfven af mindre svår art, än att den dödsstraff förtjenar.
Friherre Sprengtporten], Jacob Wilhelm:
Det ämne, som innefattas i detta Betänkande, kunde visserligen anses såsom främmande för mig, hvilken ej är Jurist; men jag finnér deruti utvecklad en så alldeles ny lagstiftnings-princip, att den har måst fästa min uppmärksamhet.
Utskottet har föreslagit, att en person, som diktat på sig ett brott, skulle först underrättas om det straff, som åtföljer ett sådant pådiktande; och att, om det sedan befinnes, Den 3o Mars e. m. att uppgiften är falsk, skall han straffas just för det, att Iian är oskyldig.
Det går väl an att stifta en sådan Lag, och äfven att ådömma ansvaret, men att låta en person undergå straff för ett brott, som han ej begått, skulle jag anse för omöjligt.
Visserligen behöfves något correctif emot det missbruk man velat hämma; men jag tror ej, att Lagutskottet träffat det rätta.
Grefve Posse, Erikj uppläste följande:
Jag instämmer fullkomligt uti Utskottets åsigt, att falska bekännelser om begångne brott böra allvarligen straffas; men jag fruktar, att den nu fÖreslagne
Lagen i vissa fall blir så sträng, att mången domare finnér sig nödsakad att undvika dess tillämpning.
Om t. ex. en person, häcktad för ett obetydligt brott, skulle på sig göra en falsk bekännelse om brott, hvarpå högsta kroppsstraff följde, så vore väl icke billigt, att han skulle straffas lika med den grofsta brottsling, som icke förverkat sitt lif.
När härtill kommer, att, enligt nu gällande lag, finnes ett maximum för straff, och den brotslige icke straffas serskilt för hvarje brott, så blir följden, att den, som gjort sig saker till högsta kroppsplikt, icke får något straff för falsk bekännelse, då deremot den mindre brottslige derföre blir straffad.
Jag skulle derföre tro det vara mera billigt, om för den ifrågavarande för - 36o Den 3o Mars e. m. brytelsen stadgades samma straff, som 5 §. i 13 Cap. MissgerningsBalken bestämmer, med det tillägg, att då den tilltalade är för andra brott förfallen till högsta kroppsplikt, skulle han, så snart uppgiften, vare den om honom sjelf eller medbrottslige, funnes vara falsk, derföre särskilt afstraffas.
Friherre Ehrenborgh^ Casper Wilhelm: X anledning af den anmärkning Friherre Sprengtporten gjort, får jag till en början erinra, att ändamålet med den lag Utskottet föreslagit, har varit, att förekomma de täta händelser, som nu inträffa, att häcktade brottslingar bekänna påsig brott, som de aldrig begått, för att få slippa utur fängelset och rymma.
Jag medgifver, att det vid första påseendet synes besynnerligt, att dömma en person för ett brott, som han ej begått.
Dock utbeder jag mig få fästa uppmärksamheten deruppå, att lagen redan uti i3 Cap. 5 §.
MissgerningsBalken antagit denna princip, då den förklarat, att den som bekänner på sig falskeligen,- att han sådan gerning gjort, som dödsstraff förtjenar, skall dömmas till urbota straff, ända till och med högsta kroppsplikt.
Utskottet hade först ämnat föreslå endast en förändring i denna §., syftande derhän, att den äfven kunde lämpas till alla falska bekännelser; men derigenom hade inträffat, att urbota straff skolat följa på all falsk bekännelse; och dervid gjorde Utskottet sig Den 3o Mars e. in. den invändning, att då det sannolikt alltid skulle blifva en häcktad persons intresse, att slippa ut ur häcktet, samt att, för att undgå högt straff, bekänna på sig brott af den ringaste beskaffenhet, som snatteri eller den ringaste graden stöld, skulle för bekännelsen af ett brott, derå, enligt våra lagar, endast böter följa, efter den pricipen hafva följt en större straffbestämmelse för det diktade brottet, än som egt rum, om han begått brottet.
Utskottet fann, att en sådan straffbestämmelse icke kunde föreslås.
Detta torde få gälla till vederläggning af Grefve Posses anförande.
Det torde äfven få gälla till vederläggning af livad flere Domstolar och äfven Högsta Domstolen, någon gång antagit, att ålägga urbota straff för bekännelser af brott, som ej äro af urbota natur.
Frågan är således här, om för ett sådant fall straff skall bestämmas, eller ej.
Jag tror att syftningen är god, så väl af motionen, som af Utskottets Betänkande.
Deraf skulle följa, att ingen bekände på sig något brott, som han ej begått, då han ser ett så svårt ansvar derå.
Men jag får förklara, att, ehuru jag hyser denna öfvertygelse, är jag ej så förmäten, att jag vill tro mig kunna verka på Ridderskapets och Adelns beslut.
Jag skulle endast tro, att den anmärkning, som af Friherre Sprengtporten blifvit gjord ej skall föranleda till något förändradt beslut uti Utskottet, der samma anmärkning redankom - 36a Den 3o Mars e. m. mit i öfvervägande.
Jag tror mig kunna försäkra, att en återremiss i anledning af denna anmärkning ej skulle verka till annat, än att Betänkandet i samma skick återkomme, och då det således är lika lätt att afslå det nu genast, om ej Ridderskapet och Adeln gillar principen, skulle jag tillstyrka, att vi fingo proposition icke på återremiss, utan till bifall eller afslag å Betänkandet.
Friherre Anckar swärd; Carl Henrik:
Såsom jag fattat lagstiftnings-principen, har jag trott, att straffbestämmelser borde vara noga afvägde efter förbrytelsernes natur.
Jag finner i det förslag
Utskottet afgifvit ej denna grundsatts iakttagen.
Brottet kan ej blifva af mer än en natur; här är det nemligen lögnen, som skall bestraffas, och den är enahanda, ehvad brott som angifves; den blir ej reiatif till den bekände för-, brytelsens storhet.
En person, som, i tanka att rymma, diktar på sig ett brott, sorn har till påföljd xo par spö, eller ett brott, som har till påföljd 4° pär spö, har begått lika brott, och det diktade brottets beskaffenhet kan ej verka något på ansvaret för osanningen, eller för uppsåtet att rymma.
Det är från denna synpunkt jag anser det felaktigt, att ålägga straffet efter den diktade förbrytelsens natur, och utan afseende på sjelfva brottet eller lögnen.
Men jag går längre, och antager Friherre Ehren - Den 3o Mars e. m. 363 borgs framställning, huruvida någon straffbestämmelse bör äga rum för ett sådant brott.
Jag tror, att då vi i den civila CriminalLagen anse, att man ej kan ålägga straff för rymningsbrott, så blir det besynnerligt, om man för blotta uppsåtet kunde ålägga ett så grymt straff, som det föreslagne, Jag föreställer mig, att då samhället genom sina lagar bör bidraga till samhälls-medlemmarnes moraliska uppfostran , kan det ej ske genom höga straffbestämmelser.
Jag tror, att då man, utur ganska riktiga synpunkter, gör stora uppoffringar för Correclionslnrättningar; står det ej i något sammanhang dermed, att göra straffbestämmelser af den natur, som den ifrågavarande.
Ännu en anmärkning emot Betänkandet torde förlåtas mig.
Den torde alldeles förfalla, då den bedömmes af en
Domare} men mitt omdöme är förvilladt af ordställningen.
Jag vet nemligen icke, om, då en förbrytare, som redan är dömd till högsta kroppsplikt, genom denna nya lag blir ålagd ett straff, den gamla lagen förblifver gällande, att han skall straffas i ena bot, eller om han skall straffas dubbelt, för det verkliga brottet och för det diktade.
Det torde kanske vara orätt af mig att sätta i fråga, det tydningen kunde blifva sådan; men i alla fall uppkomme det förhållande, att en till högsta kroppsplikt förfallen person, som pådiktade sig ett brott, för hvilket högsta kroppsplikt är 364 ®en 3o Mars e. m. bestämdt, skulle slippa allt straff för denna dikt; då deremot en person, som blifvit dömd till 20 par spö och pådiktade sig ett brott, som medförde en lika bestraffning, finge ut äfven desse 20 par.
Jag föreställer mig, att lagstiftningen bör vara försigtig att framställa sådane förslag, som ej blifva antagne.
Yi se att vår styrelse är ganska mild och menniskoälskande; vi hafva sett den anbefalla lindringar i verkställigheten af spöstraffet, detta barbariska straff, som vi ännu ej torde kunna undvika, men som vi böra hoppas att framdeles kunna afskaffa.
Jag hemställer derföre, om icke det samhällsonda, hvarom nu är fråga, kunde på något annat sätt motverkas.
Jag tror, att det redan till en stor del är motverkadt genom den Författning, som i senare tider blifvit vidtagen, att ej brottslingen genast förflyttas, utan att en undersökning föregår, och att således de tillfällen äro minskade och ännu mera måste minskas, då brottslingar bekänna på sig diktade brott.
Jag tillstyrker afslag å förslaget, såsom innefattande en olämplig lag.
En god lagbyggnad finnes alltid uti en viss ordning uppförd, och då förändringar eller tillägg vid densamma skola ske, är det af vigt, att gå till väga med varsam hand, tinder klarseende uppfattning af det hela, på det att ordningen icke måtte störas; och denna Den 3o Mars e. m. 365 varsamhet torde företrädesvis vara att påyrka, då det är fråga om att vidröra grundvalarne för brottmåls-iagstiftningen.
Belägger Lagstiftaren en ringa förbrytelse, med ett, i förhållande till öfrige straffbestämmelser, strängare ansvar, så retar han till brottet, i stället för att motarbeta det; och det är derhän jag fruktar, att bifall till LagUtskoltets visst i god mening meddelade Betänkande skulle leda.
Låt hända, attén för ett mindre brott anklagad person blifvit häktad och med halfva skäl öfvertygad; en långsam ransakning fördröjer hans vistande i fängelset; för att komma ut, bekänner han å sig t. ex. en stöld, begången å annor ort; man följer då den af Lagutskottet föreslagne åtgärd, att underrätta honom, det en fortsatt bekännelse medför straff, såsom hade han verkeligen begått stölden.
Fruktan för straffet är väl stor, men kärleken till friheten är ändå större, den lockar honom att fortfara i sin bekännelse och han kommer ur häktet, afföres till ransaknings-stället, och måhända lyckas det honom, att under vägen göra sig lös och komma på fri fot.
Då först erindrar han sig den för honom i förtid afkunnade domen, huru han ovilkorligen skall strängt straffas, men utan att hafva begått något straffet motsvarande brott; och hvilken tanka skall mer än denna fresta honom att begå ett sådant.
Lyckas det honom åter icke att komma lös ifrån fångfö - 366 Den 3o Mars e. m. raren, så inställes han inför Domstolen.
Han vet, att ehvad han visar sin oskuld eller icke, drabbar honom för den en gång gjorda bekännelsen enahanda sträf!’.
Han skall deraf blifva förstummad och döf för alla efterforskningar till sakens rätta upplysning, ehuru han kanske vöre i stånd, att upptäcka den eller de verkeligen brottslige; ty det är att marka, att den ena brottslingen vet bäst om den andra, och att uppgiften att hafva begått ett brott, merendels förutsätter kännedom, att ett sådant verkeligen blifvit begånget.
Det visar sig ock ofta under ransakningen, att den, som falskeligen åtagit sig brottet, bar fått kunskap om dess begående och de minsta omständigheter dervid, just af sjelfve våldsverkarne.
Men LagUtskottets förslag skulle för Domaren systematiskt stänga vägen till sådane ganska upplysande kunskapskällor, och klokheten skall åtminstone säga den sjelfgjorda brottslingen, att den enda fördel han liar att vinna, är någon erkänsla af de verkligen brottslige, derigenom att han framhärdar i sin osanning, och dermed befriar dem från straff, enär Staten i Lagen uttryckt och på förhand afkunnat sin känslolöshet för återgång till sanning eller ånger, och straffar lika, ehvad det erkända brottet är begånget eller icke.
Men den befarade ovarsamma Lagstiftningen blir ändå skadligare, om den icke Den 3o Mars e. m. ställes i sammanhang med den förut i samma ämne varande, utan sammanblandas med olikartade Lagbud, hvilka deraf i grunden kunna skakas eller till sin princip och syftning förvillas. 17 Cap. 36 §.
RättegångsBalken förutsätter till fullkomnad bevisning af ett brott, som skall kunna straffas, att det skall vara kändt och erkändt, således äfven verkeligen begånget.
Med tillämpning häraf föreslår Utskottet straff för erkännandet, som likväl, om det är osannt, icke har sammanhang med det begångna eller icke begångna brottet.
Eller månne stadganderne i 4o Cap. MissgerningsBalken, om den som stjäl, kunna stå i sammanhang med dem, som i 60 Cap. förekomma om den, som ljuger*
Ännu mindre torde man böra med Lagutskottet, från stadganderne om Rättegångsformerne för en fullständig bevisning, låta, på en tillämpningens sidoväg, sig inledas på b rott måls-dags tift ningens fält, utan helst taga hvar sak för sig.
Det torde vidare tillåtas mig fråga, hvad consequens som finnes deruti, att binda Domaren lill tvånget att straffa ljugaren just med det straff, som svarar emot det gröfre eller ringare brott han uppgifver, då (om än denna slags gradering af osanning vore rigtig) Utskottet bibehåller Domaren vid rätt, att efter omständigheterna hårdare el - 368 Den 3o Mars e. m.
Jer lindrigare straffa den, som i de grofsta brott eller lifssaker gör falska bekännelser.
Efter Utskottets förslag skulle näpsten fölen brottsling, hvilken å sig falskeligen bekant mord och rån, efter omständigheterna kunna bestämmas af Domaren till ex. till 4 dagars fängelse vid vatten och bröd, men
Domaren nödsakas, att till högsta kroppspligt utan förskoning fälla den, som begått ett snatteri och origtigt å sig bekant, att lian olofligen tillgripit något öfver 39 R:drs värde; och det skulle i sanning ofta blifva båldt, alt tillämpa en sådan Lag.
Ur dessa skäl synes mig Utskottets Lagförslag icke kunna gillas; och jag anhåller att Utskottet, genom härifrån beviljad återremiss, måtte sättas i tillfälle, att föreslå andra stadganden, hvarigenom det onda, som falska bekännelsermedföra, må, i öfverensstämmelse med redan gällande Lagprinciper, kunna motverkas.
Det torde anses såsom dens skyldighet, hvilken ej godkänner ett framstäldt förslag, att uppgifva ett annat, och jag får derföre i förhand framställa ett så lydande:
Uppgifver häktad person, som för brott under tilltal står, eller fånge, som till fästningsstraff eller allmänt arbete på längre eller kortare tid dömd blifvit, att han föröfvat missgerning, för hvilken han ej redan är tilltalad, eller dömd, utan att dertill pint, skrämd Den Jo Mars e. m. skrämd eller svikeliga förleUd vara, oeh förekomma dervid sådane omständigheter, som gifva skälig anledning, att sätta uppgiftens sannfärdighet i tvifvel, då skall lian först underrättas om det ansvar, som å falsk bekännelse följa kan; fortsätter han ändå sin bekännelse, och befinnes den sedan vara .falsk, plikte med fängelse vid vatten och brod, spö eller ris, efter omständigheterne.
Om denna redaction antages, tror jag, att den skulle stå i närmaste förhållande med i3 Cap.
Jag har börjat mittanförande med erkännande, att straff bör bestämmas för ifrågavarande förbrytelse; men jag har icke ansett Utskottets förslag antagligt.
Jag kan således icke förena mig med Friherre Ehrenborgh deruti, att Betänkandet bör bifallas eller afslås.
Jag förutser väl, att Betänkandet kan återkomma i samma skick; men då kan Ridderskapet och Adeln antaga det med modificationer.
Herr Ribbings nu uppgifne förslag synes mig vara antagligt, helst om man tillägger penningeböter, och använder denna Lag, som är enlig med i3 Cap. 5 §,, äfven då den brottslige icke förverkat lifvet.
Friherre Anckarswärd har, lika med mig, fast troligen mera tydligt, fästat uppmärksamheten på den omständighet, då den brott 18 H. 24 Den io Mars e. m. slige gjort sig förfallen till högsta kroppspligt; och det är just i den händelsen jag föreslagit särskild, men lämplig, bestraffning, på det att den gröfre brottslingen ej må blifva ostraffad för osanna uppgifter.
Jag har blifvit förekommen af de siste Talarne.
Jag tror, att orsaken till de många transporter, som äro ifråga, hufvudsakligast är, alt våra fängelser äro så illa inrättade.
En mängd brottslingar förås der tillsammans, sorn ej hafva någon annan sysselsättning, än att för hvarandra berätta de brott, som de begått.
De yngre erhålla der rigtiga lectioner, huru de skola förhålla sig vid rättegångar, och genom bekännelser af brott skaffa sig tillfälle att rymma.
De erhålla underrättelser om verkligt begångne förbrytelser, hvilka de sedan kunna begagna för att gifva sannolikhet åt sine uppgifter.
Det är i detta förhållande, som hufvudsakliga anledningen ligger, att så många bekännelser synas troliga.
Föremålen för dessa bekännelser tagas vanligen på långa afstånd, på det man lättare må få tillfälle att undkomma.
Således tror jag, att det vore nyttigt, om man kunde ändra detta förhållande och inrätta våra fängelser med celler, så att hvar och en fånge finge vara för sig sjelf.
Då nu ej är fråga derom, utan detta hör till ett annat ämne, skulle jag endast önska, att Lagutskottet toge de anmärkningar, som Den 3o Mar* e. m. 371 liär blifvit gjorde, uti ett närmare betraktande, för alt göra någon lindring i det föreslagne stadgandet.
Sedan numera, genom Herr Ribbings anförande, anmärkningar emot Betänkandet blifvit gjorde af den art, att de böra af Utskottet närmare öfvervägas, då han nemligen uppgifvit, alt andra medel skulle finnas att förekomma de händelser, hvarå motionen syftar, än dem Utskottet föreslagit; så kan jag ej bestrida återremissen.
Jag har endast förklarat anledningen, hvarföre Utskottet ej trott sig böra gifva en bestämd lagbestämmelse för dessa fall, och det var den, att straffbestämmelsen skulle blifva större för lögnen, än för det brott, hvaruppå syftades med den falska bekännelsen.
Jag tror, att hvad Herr Ribbing nu anfört, kan tåla att ytterligare begrundas, och vill således ej sätta mig emot återremiss, utan återkallar min begäran om proposition till bifall å Betänkandet.
Herr Bruncrona3 Gustaf Adolphi hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
Vid LagUtskottets Betänkande
N:o 30 anser jag mig böra göra några anmärkningar, hvilka torde föranleda till återremiss, 24* 373 Den 3o Mars e. m.
Enligt hittills godkänd rätts- och lagprincip har fånges bemödande att försätta sig i frihet icke blifvit belagd med straff, enär brott ej dermed varit förenadt, af det skäl, att begär till frihet är naturlig och att den inspärrade icke frivilligt underkastat sig ett så naturvidrigt tillstånd, ehuru påkalladt af allmänna säkerheten; hvarföre ock för fånges löskomst hela ansvaret i allmänna Lagen blifvit hvälfdt på fångvården.