Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela antalet af den under sjöinskrifningen lydande personalen uppgär för närvarande till 122,000 man nemligen:
Sjökaptener, kustskeppare och lotsar 11,091- Styrmän och understyrman (officers-marimers).... 5,2931 Matroser 57.518/ Jungman (Novices) — 20,460.
Gossar 15,048.
Mästare uti handtverk som tillhöra sjöväsendet 10,516 Lärlingar d:o d:o 2.099 122,025.
Eller i rundt antal 122,000.
Af detta antal utgöra de 62,811 (i rundt tal 63,000) styrmännen och matroserna den väsendlligaste, den vitala beslåndsdele* Den 28 Januari e. m. 18$ af sjöinskrifningen, det vill säga den effektiva styrka, sora för närvarande är ovilkorligen förpligtad, vid uppfordring, lill statens tjenst.
Men Regeringen kan äfven kalla sjökaplenerna (ett antal af 3,8-32) nied det vilkor likväl att använda dem som officerare; den kan likaledes kalla kustskepparne (ett antal af 6,035) med vilkor att använda deni som under-officerare (quarliers inailres). och begagnar äfven redan en del af dem; de 20,460 jungmannen och de 15,048 gossarne, hvaraf en del redan frivilligt tjenar på flottan, blifva i deras tour underkastade uppfordring; de utgöra så till sägande matros-telningar (c'est de la gram de malelots). liet visar sig af dessa förklaringar, alt man alltför origtigt beräknar antalet af vårt sjöfolk, då man inskränker det, såsom beklagligen ofta är händelsen, blott till styrmännen och matroserne.
Sjöinskrifuingens stora vigt och värde består ej allenast uti (l’importance) de inregistreringar sorn i ett närvarande ögonblick finnas, utan äfven uti de inregistreringar som allt framgent blifva att göra, och hvartill jungmannen och gossarne hilda elementerna.
Jag begagnar tillfället att äfven utsäga min tanke rörande dessa i eu sednare tid införda ålders-kategorier, som genom allt för långt drifna distinktioner, minskat den effektiva styrkan af styrmän och matroser, och som icke funnos, åtminstone icke med så utsträckta fordringar, under Ludvig den XVI, Ludvig XV och Ludvig XlV:s regeringar.
Det är ett ämne, hvartill jag för öfrigt har i afsigt att återkomma. 4:o
Har sjöinskrifningen till numeråren minskats, eller syne* anledning vara att den kommer alt minskas, i följd af jernvägarne* skadliga inflytelse pä Hodrörelsen?
Vi äro beklagligen ännu så fattige på jernvägar, att del snarare är af de förhållanden man med sannolikhet kan förutse, än af någon redan vunnen erfarenhet, som ledning må bernias till utredandet och besvarandet af denna fråga.
Och det visar sig t sjelfva verket, att jernvägarne i Frankrike icke ännu kunnat göra rörelsen på floderna någon skada.
Skola de göra det framdeles? —•
Man tvekar att yttra sig, då man vr.l alt den fortgående tillökningen af vagnar för personers förskaffande (kallade omnibus), långt ifrån att hafva föranledt minskning uti antalet af andra slags åkdon, tvertom har ökat del.
Hvarje ny industri, såsom järnvägs- och ångfartygs-rörelsen, förorsakar uti andra likartade industrigrenar, rubbningar, ombildningar, inskränkningar.
Allt delta sker icke utan ett ögonblickligt störande af de redan befintliga förhållandena; me» snart återgå sakerna igen till sin förra jemnvigt, och stundom derutöfver.
Sålunda, för att taga exempel från ett af erfarenhet*» bestyrkt förhållande, der nemligen ångan såsom transportmedel på vattnet, spelar samma rol, som jernvägarne; hvem skulle ej haTv* trott att den progressiva utvidgningen af ångbåtsfarten på hafvet; såväl som på de intill hafvet närmast liggande floddelarne, borde medföra en ansenlig minskning uti antalet af vårt sjöfolk, emeda» det är en känd sak att på vissa punkter af våra kuster, tre eller fyra ångfartyg utträngt flera hundrade kustfarare, sorn tillförne de* 184 Den 28 Januari e. m. funno sysselsättning?
Nåväl! märkvärdigt nog visar det sig likväl att totalantalet af den maritima befolkningen, långt ifrån att minskas, alltjemt är i tilltagande.
Vi bade 102,000 man år 1836; vi hafva 1844, 122,000 man (såsom man sett uti svaret på den tredje föregående frågan): det är en tillökning på åtta år af 20,000 man!
Med ett sådant resultat för ögonen, huru skulle man våga fälta en bestämd mening?
Emedlertid är det troligt, att när ångbåtsfarten, hos oss ännu så inskränkt, kommer att räkna ett större antal fartyg, och när järnvägarna, hos oss ännu i sin linda, och isynnerhet de längs floderna löpande, blifva äfven så talrika i verkligheten, som de nu äro det i förslager på papperet; är det troligt, säger jag, att då, för en tid åtminstone, skall ett stillestånd, om ej en förminskning äga rum uti numeråren af vårt sjöfolk.
Men härvid hör ej förbises den ersättning som på annan väg uppkommer i följe af dylika rubbningar uti den allmänna industrien.
Man får ihågkomma att lättheten att försända varor till de inre konsumtionsorterna, eller att begagna transitofarten, skall öka lifligheten af handelsrörelsen på verldshafven, hvilken alltid eller åtminstone ännu länge, kommer att utföras med seglande skepp, hvaraf det ökade antalet skall erfordra flera sjömän.
Det må äfven tagas i beräkning att Regeringen äfvensom kamrarne (och denna tid kan ej vara aflägsen) skola tinna nödvändigheten att uti sjöiuskrifningen införa den utgrening af kustbefolkningen, som ångfartygsnavigationen bildat, det vill säga, de på dessa fartyg anstälda machinister och eldaren.
Med anledning af den anmärkta bristen på ekvirke och hampa för Svenska flottans behof, får jag i korthet anföra: att saknaden inom landet af vissa materialier icke alltid får utgöra ett hinder för begagnandet deraf äfven till stora och vigtiga ändamål.
För att genast göra detta klart, hemställer jag blott huru det skulle gå till att i fullt mått uttaga fördelen af ångkraftens användande, uti de länder der stenkol icke finnes?
Egypten, t. ex., utan något till skeppsbvggnad dugligt virke, har en flotta hvars skepps storlek och kanoners antal vida öfverstiga den Svenska flottan.
För öfrigt tror jag alt
Sverige äger inom sig erforderligt ekvirke till den aldra största delen för dess skeppsbyggnads behof.
Om deraf ännu fortfarande inköpes från utlandet, så torde detta, på -det hela, få betraktas endast såsom ett godt och omtänksamt hushållningssätt, eller att så' länge som möjligt bespara landets egna tillgång deraf.
För öfrigt lärer det ock vara förhållandet i allmänhet, att sjöstaterne fä hämta en del skeppsvirke från andra länder, som idka mindre eller ingen sjöfart.
Dessutom kunna, i värsta fall, krigsfartyg till största delen byggas ’af furu.
Vår östra granne begagnar sig mycket deraf.
Äro de mindre varaktiga, vinnes alltid den fördelen, att man i byggnadssättet bättre kan följa med tiden och att undvika det mångåriga lagningssystem, som utgör en af hufvudorsakerna, hvilka hålla en krigsflotta med knappa anslagsmedel tillbaka i en efterblifvande
Den 28 Januari e. m. 185 ställning, eli förhållande alldeles motsatt den oeftergifliga grundsatsen, lika tillämplig i allmänhet, som för sjöförsvaret serskildt, nemi. att: ju mindre den flotta är som man har råd och lägenhet att underhålla, destomera måste man eftersträfva att hålla den till alla delar fullständig och i jemn höjd med tiden; hvaruti tillika, naturligtvis, inbegripcs den framför allt vigtiga hufvudsaken, af Officerares och manskapets fortgående öfningar till sjös, förutan hvilkas lifgifvande kraft, all materielen blir ingenting annat än ett onyttigt, dödt kapital.
Och hvad hampan beträffar, gäller för behofvel af densamma, livad nyss nämndes om ekvirke och stenkol.
Dessutom minskas behofvet deraf allt mer och mer, i män som jernet intager dess rum, ofta^ nog äfven till en del löpande gods, som fordra en stor smidighet.
Jag tror att man kan antaga det under de sista tjugu åren minskade användandet deraf till åtminstone 25 procent.
Till yttermera stöd för de åsigter jag uttalat, bade jag ämnat begära få uppläsa framlidne Ils Ex.
Grefve M.
Björnstjernas anförande på Riddarhuset under Riksdagen 1844—45, i anledning af Stats—Utskottets betänkande rörande Riksstatens Femte llufvudtitel.
Men då jag finnér mig redan hafva tagit tiden kanske nog mycket i anspråk, må jag allenast erinra om och hänvisa till detta märk# värdiga anförande, som i hög grad ådagalägger den utmärkte krigarens och statsmannens förutseende blick.
Jag anhåller om remiss af delta mitt anförande till vederbörligt utskott. llr von Knorring, Erik Oscar, uppläste följande:
De utaf en högt aktad ledamot af detta lius, llr Gr.
Anckarsvärd, i föregående plenum afgifne anmärkningar rörande 4:de Hufvudtiteln, hafva föranledt mig att anhålla att till Statslltsk. få medsända några »erinringar» vid vissa punkter i Gr.
Anckarsvärds nämnde anmärkningar.
Först efter mycken tvekan upträder jag i ett ämne, der mångå af detta hus ega så ojemnförligt större insig ter än jag; men då llr Gr:n vidrört frågor, hvilka äro mig specielt bekanta och dervid framkastat ett i min tanke oförtjent klander emot StatsRådet och Chefen för Landtförsv:sDep:tet, och då tystnaden ofta anses sorn ett medgifvande af upgifne förhållandens riktighet, vill jag nu, följande den princip, jag städse som repres ntant hyst, nemi. att fritt och utan fruktan uttala min åsigt, då det gäller sanning och rättvisa och emedan dessutom bland andra misstag i Hr Gr:ns anmärkn:r ett märkbart sådant influtit ronde det rege:te, vid hvilket jag tjenar, hafva äran lemna några_ meddelanden, till den kraft och verkan, II. R. o. Ad:s samt StatsUlsk:s uplyste medlemmar anse dem förtjena.
Alt ingå i en fullständig kritik af Hr Grins sakrika, vidlyftiga anförande, dertill eger jag ej förmåga och anser mig ej eller dertill befogad — enskilda göromål hafva ock hindrat mig från en vidlyftigare granskning; jag inskränker mig således till blott några punkter och får bedja om undseende för att jag kommer att göra 186 i> e n 28 Ja n u ari e. in. »Franska citaler»; men jag vill häruti endast följa Hr Gr.
Anckarsvärd» exempel, ehuru jag dervid ej alltid kommer tili samma resultater som lir finn.
Under rubriken skjut-skolor föreslås i den K.
Propos:n inrättandet af en normal-skjulskola, under ledning af 1 Chef, l Major och 3:ne Kompani-officerare såsom lärare, vid hvilken skjutskola 2:ne Subaltern-officerare från hvarje lnfanleri-rege:te och 1 Subahern-oflicer frän hvarje Infanteri-corps skulle erhålla undervisning under 2 månader, hvartannat år.
Emot detta förslag invänder Hr Gr.
Anckarsvärd *att skjutfärdighet kan inläras lika bra genom öfning under de årliga mötena och alt ilr Gr:n anser det vara en onödig kostnad och tidspillan att officerare från aflägsna orter samlas endast för att lära sig skjuta.» Vidare säger Hr Gr:n att huf vudsaken är natt hafva goda gevär; att lära sig skjuta, går snart för sig etc.
Härvid torde ihågkommas alt mötestiden är för kort, synnerligen då här är fråga om att bibringa befälet undervisning icke allenast i att lära sig skjuta utan äfven att blifva skickliga instruktörer, för att sedan i sin ordning meddela undervisning åt under-befäl och trupp.
Det den K.
Propostn åtföljande StatsRåds-prol, uplyser att undervisningen skulle omfatta l:o den allmänna kännedomen om eldvapnens småningom skedda utveckling till dess nuvartde beskaffenhet, såväl i Sverige, som i andra länder: 2:o skjutkonstens theori: 3:o gevärs-besigtning och skottslälining; 4:o ammunitions förfärdigande, samt 5:o praktiska skjulöfningar med alla i Sverige brukliga gevär och studsare och ett säkert bedömande af afstånd.
Dessa kunskaper, sorn äro nyttiga, nödvändiga, ja nästan oundgängliga för hvarje Infanteri-officer, kunna ej inhemtas vid de vanliga mötes-platserna, ty der saknas erforderliga malerialier och lokaler för de många olikartade studierna och öfningarne, om också tiden vore tillräcklig.
— (Endast till den vigtiga öfningen af afstånds-bedömande fordras cn ganska läng tid. för att icke nämna den lid som åtgår i och för de öfrige detalj-öfningarne).— I Frankrike, af Ilr Gr:ri ansedl som »mönster-stat», har man inrättat normal-skjutskolor endast på sådane ställen, der artilleriverkstäder. arsenaler m. m. finnas — äfvensom man der ansett dessa för bildande af skicklige instruktörer inrättade skolor så vigtiga, att man t. ex. vid normal-skjutskolan vid Vinccnnes till lärare använder icke allenast Infanteri-officerare utan äfven 2:ne Artilleri-officerare.
Huru skulle sådane skolor kunna åvägalit inga* under våra möten? — och det kan ej vara Hr Gr:ns mening att, synnerligen på sednare tider dä skjulkonsten blifvit en verklig vetenskap, manskapet skulle kunna öfvas af officerare, hvilka sjelfve ej voro hemmastadde håde i det theoretiska och praktiska af ämnet.
De lysande resultater.
Franska Arméens skarpskyttar och jägare i sednaste krigen lyckats erhålla och hvilka öfverallt blifvit vitsordade, torde ådagalagt den nytta, en förökad skjut färdighet åstadkommit, Artilleri-Generalen Piobert. en af Frankrikes mest 1) en 28 Januari e. m. ansedde, militäre skriftställare, har uträknat att då man, under de torra Franska krigen, af 5,000 afskjutna gevärskulor räknat pr medium endast
I sårad eiler dödad fiende, man deremot under de sednaste krigen erhållit
I sårad eller dödskjuten af 2,500 skott. oell att således verkningarne af skjutvapnen fördubblats.
General Piobert tillskrifver, i likhet med Fave och llere andra författare, dessa resultaler icke allenast de förbättrade Franska gevären och kulorna utan också, oell i ännu högre grad, de af Hertigen af Orldans, omkring år 1840, införda skjutskolorna, derifrån icke allenast skicklige skyttar och instruktörer utgått och spridt sina kunskaper till hela Arméen, utan derifrån äfven liera af de nyare, förbätlringarne och upfmningarne, i hvad sorn rörer vapnen och deras användande, leda sitt ursprung.
Man har användt stora summor härpå.
Exempelvis må nämnas att år 1855 kommenderades ett kompani jägare och ett kompani infanteri alt vid Vincennes skjuta, hvardera kompaniet 12,000 skott, till utrönande af hvilken utaf tvenne af en utaf skjutskolans lärare konstruerade gevärskulor som skulle gifva det bästa resultatet.
Det är naturligt alt der nödiga mateli,alier och tillfällen att praktiskt utföra och försöka hvad. som ultänkes förefinnas, der komma personer i tillfälle alt utveckla anlag, som eljest icke skulle bära frukt, åtminstone icke lill så hög grad och lill sådan nytta för Arméen som ensidigt vore.
1 afseende på de långa resorna, som några officerare skulle bomma att göra. så får jag uplysa att 6 eller 8 officerare kommenderas ända från Algier till skjutskolans genomgående i Vincennes: så litet bryr man sig i Frankrike om den långa, besvärliga resan.
— Att de till skjutskolans genomgående kommenderade officerare skulle här (liksom i Frankrike) erhålla full ersättning af Staten för fram- och återresan, tager jag för alldeles gifvet. livad kostnaden beträffar, ?å tror jag att. såvida K.
St:» mening är att vår
Aimée icke allt för mycket skall stå efter det öfriga Europas, man svårligen kan använda de föreslagna 9,000 Kiksdalcrna rmt årligen nyttigare; och denna summa är viii ej för högt tilltagen om jag dermed kan erhålla, utan ofvan antydda fördelar, 20 a 30 skisklige instruktörer årligen.
Skjutskolan har af Chefen för Landtf:sDep:tet blifvit föreslagen att räcka 2:ne månader, hvart annat år.
I Frankrike räcker den 4 h G månader årligen — således tyckes tiden ej eller vara öfverUödigt tilltagen.
Att i st., såsom Hr Gr.
Anckarsvärd föreslagit, inrätta folknöjen med thy åtföljande skjutöfningar, kunde troligen medföra sina angenäma sidor och måhända äfven vara nyttigt; men då icke något deialjeradt förslag blifvit derom af Hr Grin framslälldt, lemnar jag åtminstone företräde åt det af Chefen för landtförsvaret gjorda förslag om inrättande af skjutskolor för Svenska officerare, och anser detsamma både omtänksamt, nyttigt och nödigt 188 Den 28 Januari e. m.
I afseende på Bevärings-manskapets öfningar liar Hr Gr:n icke funnit den af Chefen för Landtf:sDep:tet föreslagna åtgärd ändamålsenlig; men Hr Grin har, såvida mitt minne ej sviker, icke föreslagit någon annan åtgärd att afhjelpa den öfverklagade bristen.
Hr Grin liar dock erkänn t nyttan af de föreslagna kyrkoparaderna; — jag ber att, jemte ett instämmande häri, få utsträcka detta erkännande äfven till den förlängda öfningstiden och dess fördelning.
Att förslaget om de 30 dagarnes öfning icke är godtyckligt, finnér hvar och en som vet att denna öfningstid är bestämd i Bevärings-stadgan af 1812, men af brist på medel hittills måst inskränkas.
Vill Hr Grin deremot utsträcka tiden till (lera dagar, vore sådant visserligen i militäriskt hänseende nyttigt; men ett sådant förslag tror jag icke vunne bifall af alla Stånden, åtminstone icke sålänge kriget ej står för dörren.
Hvad Lifbevärings-rege:tet beträffar, har Gr.
Anckarsvärd alternativt föreslagit bland annat att icke öka anslaget för Lifbevis-regeitet, emedan Hr Grin ansåge en sådan lönetillökning öfverflödig, då officerarnes göromål åro så obetydliga.
Med anledn. häraf beder jag att med några ord få bemöta detta yttrande, öfvertygad att StatsUtskis medlemmar skola dervid fästa åtminstone lika mycket afseende som vid Hr Gr.
Anckarsvärds önskan och Hr Grins begrepp om öfv&)'flöd.
Det är icke första gången man får höra talas om den o betydlig otjenstgöringen.
.Jag vill derföre begagna detta tillfälle att nämna några ord härom.
Det förhåller sig med denna beskyllning liksom då man beskyller
Arméen i allmänhet för att under fredstid ingenting hafva att göra, ingenting uträtta m. m.
Detta mätte väl ej vara officerarnes fel, alldenstund de ej hafva någon rättighet att sjelfva bestämma öfver krig och fred eller öfver tjenstgöringens vidd.
En indelt
Subaltern-offieer är skyldig att nio månader om året bo och vistas inom sitt regeites stånd.
Subaltern-officern vid Lifbevis-regeitet är skyldig att nio månader om året bo och vistas i Stockholm.
Dessutom skola Subaltern-officerarne vid I,ifbev:s-rege:tet göra vakt hos H. M.
Konungen och H. K. H. Kronprinsen.
Vaktveckan infaller ganska ofta, derföre att Officers-corpsen ej är stor, endast 16 Subaltern-officerare, hvaraf mestadels ett par eller 3 äro, i likhet med officerare af de öfrige Garnisons-rege:tena, kommenderade från rege:tet till förråden o. s. v. Under de 8 dygn Subalternofficern är på vakt hos H. M. Konungen, skall han vistas på Kongl.
Slottet om nätterna och så stor del af dagen som H. M. Nådigst befaller.
Hans tid är således af vaktgöringen lika mycket uptagen som hvarje annan vakthafvande officers.
Att han ej har någon trupp att på vakten kommendera, lärer väl ej vara hans fel och lärer ej eller minska den lid han är vakthafvande.
Mötestiden är densamma för officern vid Lifbev:s-rege:fet.som för officerarne af det öfriga Infanteriet — 1 månad å 6 veckor.
Då han således har fullt ut lika mycket att göra som Den 28 Januari e. m. 189 öfrige officerare, hvarföre skall man då beskylla just honom för sysslolöshet?
Att vistandet, bostad, mat och kläder rn. m. i Stockholm är dyrare än annorstädes, torde ej heller kunna bestridas!
Dessutom torde det vara bekant för den, som känner till våra officerares lönevilkor i allmänhet, att de, som icke ega enskild förmögenhet, äro tvungna att emellan tjenstgöringen sysselsätta sig med saker helt och hållet främmande för militäryrket, för att dymedelst skaffa sig medel till bergning, ett förhållande okändt inom andra arméer och hvarpå åtminstone icke kunskaper i militär yrket vinnas — ett förhållande, som också eger rum vid Lifbev:s-rege:tet liksom vid andra rege:ten, så länge lönerna icke iiro större än hvad de nu äro eller tyckas komma att blifva.
— Jag vill ej, liksom en annan ledamot af detta hus gjort, då fråga var om löneförhöjning för officerarne vid ett annat här i Stockholm förlagdt regette. ingå i en detaljerad beräkning af huru mycket en officer af Lifbev:s-rege:tet borde hafva i lön; men jag hemställer om det kan vara Hr Gr.
Anckarsvärds mening att den löneförhöjning, Chefen för Landtf-.sDep:tet föreslagit för Lifbev:s-rege:tets officerare är öfverjlödigt tilltagen!
Jag tror det icke och hoppas att StatsUtskts med lemmar fästa mera afseende på rättvisa och billighet än på tycket hos dem, sorn måhända sjelfve ej skulle vilja försaka något af sitt öfverflöd, men deremot tyckas vara liknöjda huruvida officerare hafva ens så stor lön att de med densamma kunna kläda och lifnära sig! —- Den nuvar:de lönen vid Lifbev:s-rege:tet är: för en Undcr-löjtn. 250 och för en Löjtn. 300 R:dr b:ko; — den föreslagna skulle blifva: för en Underlöjtn. 600 och för en Löjtn. 800 R:dr rmt; lönevilkor, hvilka ej torde anses för högt tilltagne, isynnerhet då Statsllåds-prot:n gifva vid handen alt 1,200 R:dr rmt är det nminimumn, hvarpå en ogift tjensteman anses kunna lefva i hufvudstaden.
Endast exempelvis och utan minsta anspegling på att så stor lön skulle lemnäs Lifbev:s-rege:t.ets officerare, tager jag mig friheten nämna att, vid den corps, som inom Franska Arméen närmast motsvarar Lifbev:s-rege:tet, yngsta graden har i årlig lön allting fritt och 1,800 francs (
— I Danmark hafva Subaltern-officerarne af Infanteriet fria rum, ljus och ved samt i årligt gage omkring 1,100 R:dr, hvilken summa dock, under dyra år, höjes med 50 proc.
— Dessutom erhålla officerarne inom både den Franska och Danska Arméen nequiperings-pengar.n
Hvad jag nu anfört torde vara nog för att bevisa att de begärda lönetillökningarne icke äro öfverflödiga; och får jag här äran åberopa följande höga ord af H. M. Konungen uti ingressen till den Nåd.
Propos:n till R.
: »En förbättrad lönereglering för Statens embets- och tjenstemän är oundgänglig, med afseende lika mycket på de serskilda statsfunktionernas behof af skicklige och samvetsgranne förvaltare som på desses behof af anständig bergning.n
Den ‘28 Jan nari c. m.
Anckarsvärds anmärknir omfatta äfven en annan fråga, en princip fråga, der jag vågar vara af alldeles olika tankar med Hr Grin, nemi. frågan om Stockholms befästande och den af Hr Frih.
Sprengtporten i ämnet väckta motion.
Sprengtporten har redan, på sitt vanliga, talangfulla sätt besvarat anmärkmne i denna del ; men jag beder dock att äfven få yttra några ord i denna vigtiga fråga:
Först och främst är del en väsendtlig skillnad att låta Bygga en stad inuti en fästning, som redan linnes eller att Bejästa en redan Befintlig stad.
Det förra vöre visserligen under vanliga omständigheter mindre välbetänkt, hvaremot den sednare åtgärden synes hafva alla skäl för sig, synnerligen dä det gäller en hufvudstad.
Hr Grin säger att ."mycken olägenhet och många läror »skulle upkomma för innevånarne i en stad om den befästades; •iden skulle då utsättas för en belägring och komma att bom»barderas. » — Hr Grin skulle hafva rätt i sitt påstående, såvida alla obefäsiade städer voro säkra att ej blifva brända, bombar derade eller belägrade; men hvad har viii erfarenheten i detta falt visat?
Gå vi till det land sorn ligger oss närmast, nemi.
Danmark, sä vill jag erinra derom att den lilla staden Friedrichsstadt, i s. v.
Schleswig, en öppen stad, som icke egde en enda vall eller en enda graf till sitt beskydd, dock blef under sista kriget (1848—öl) af Tvskarne bombarderad och utstod under den tappre Helgesen en långvarig belägring.
Dess egenskap af obefästad skyddade den således ej från en befästad stads olyckor, ehuru denna egenskap förorsakade större manspillan och gjorde försvaret mycket vådligare än om den varit försedd med fästningsverk.
Deremot var det just Köpenhamns befästningar som hindrade Köpenhamns intagande af elen Svenska KrigareKonungen Carl X Gustaf. Hr Grin citerade 2:tie Franska författare emot hufvudstäders befästande; jag vili då citera ett »factwp» : Ludvig
Filips klokhet och omtanka oingaf Paris med den redan för flera år sedan färdiga befästningen, på det att det för Fransmännen sorgliga intåget i deras hufvudstad af främmande Arméer ej måtte kunna förnyas.
Då befästningarne göras med stor omkrets, liksom befästningarne omkring Paris, och hvilken grundsats äfven lärer komma att följas vid planen för Stockholms befästande, kunna fiendtlig» kastkroppar ej slungas in i staden förrän de yttre verken och fästena äro intagne och vi skola hoppas att, innan detta skett, innevånarne skola få tid och. tillfälle att sätta sig sjelfve och sina tillhörigheter i säkerhet, hvaremot, om den obefästade staden anfalles, tryggheten lärer vara ringa nog.
Hr Grin har sagt natt de Nordiska Rikenas hufvudstäder i »de hittills förda krigen blifvit skonade derföre ali de ej varit be nfäsladeln Hr Grin har då glömt de 2:ne rysliga bombarderingar, Köpenhamn utstått i början af detta århundrade.