Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då emedlertid bördsrätten på landet tilläfventyrs ännu sammanhänger med allmogens föreställningssätt om rättighet ten för en slägt att, framför en annan, besitta fäders och förfäders jord, för hvilken ett folk, som förnämligast sysselsätter sig med jordbruk, alltid länge bibehåller en viss hemkärlek, i sin mån bidragande till redbarhet och enkla seder, torde ännu icke tiden vara inne att föreslå upphäfvandet af bordslagarna, så vidt de angå arfvejord å landet.
Deremot anser jag, att bördsrätten i stad både bör och kan, utan alla slags olägenheter och till beredande af flera fördelar i afseende å transactioner om stadsegendom, helt och hållet försvinna; och jag föreslår således borttagande af den i 5 Cap. i §.
JordaBalken till sådan börd stadgade rätt, med anhållan, att denna min motion må till LagUtsk. remitteras. 2:0
Den s. k. jus representationis, eller, enligt vårt äldre språk, istaderätt, vid arftägt emellan sidoarfvingar upphör, enligt 3 Gap.
ÄrfdaBalken, med syskonabarn.
Jag önskar och föreslår, att berörde rättighet må utsträckas till syskons afkomlingar, utan inskränkning till viss ied.
Jag grundar detta mitt förslag på den förutsättning, att en person, som, sjelf utan bröstarfvingar, uti sina syskon och deras barn eller afkomlingar såge de närmaste och naturligaste föremålen för sin omvårdnad och tillgifvenhet, icke känner blodsbandet mindre starkt, i den mån dessa afkomlingar äro späda och värnlösa, saint följaktligen i större behof af vård och uppfostran; äfvensom jag svårligen kan föreställa mig, att den af föräldrarna, som ärfde ett aflidet barn, icke lika gerna skulle se sitt barnabarns barn, som barnet eller barnabarnet, med sig dela qvarlåtenskapen.
Jag tror äfven, att det allmänna rättsbegreppet billigar den af mig föreslagna förändring, och jag stödjer denna tro bland annat deruppå, att R.
St. vid sista Riksdag biföllo ifrågavarande förändring, ehuru densamma, i anseende till ofullständigheter i redactionsförslaget, icke kunde af K. M. i Nåd. sanctioneras.
Jag anhåller, att denna min motion måtte till LagUtsk. remitteras. 3:o Under åberopande af de skäl, som uti motiverna till 10 Cap. ÄrfdaBalken i förslaget till ny CivilLag upptagas, får jag vördsamt föreslå, att testamentsfriheten må på det sätt utsträckas, att, då bröstarfvinge ej finnes, man må äga i testamente gifva all sin, såväl ärfda som för - Den i Mars f. m. värfda, egendom å Iand och i stad, men, då bröstarfvinge finnes, endast hälften deraf; i och hvarmed arfvinges rättighet att, i händelse arfvejord blifvit under någons lifstid bortgifven, vid hans död densamma återtaga, ej heller kommer att fortfara, samt förbudet mot bortgifvande af stadsegendom bör upphöra i vidsträcktare mån, an här ofvan finnes föreslaget.
Jag anhåller, att denna min motion må remitteras till Lagutskottet. 4-o Då, såsom följd af myntregleringen, de allmänna cteditförhäHändena sannolikt komma att vid denna Riksdag utgöra ett bland de vigtigare föremålen för den lagstiftande uppmärksamheten, anser jag mig böra framkalla ett lagstadgande för en allmän rättighet alt, till någon viss del, beläna fideicommiss-egendomar, för att såmedelst icke utestänga dessa från en, mången gång alltför behöflig, utväg att deltaga uti de hypotheksföreningar, som säkerligen komma att till landets båtnad bilda sig, så snart ett stadgadt myntvärde lemnar tillfälle att, med hopp om framgång, på säkra och osvikliga grunder tillvägabringa detta medel att afhjelpa en allmänt för den jordbrukande classen öfverklagad förlägenhet.
Dä dagliga erfarenheten visar, alt Regeringsmagten ganska ofta besväras med ansökningar om updantagstillåtelser att få beläna fideicommiss-egendomar, och att dessa tillåtelser vanligtvis meddelas, vågar jag tro, alt det vore vida lämpligare, om Lagstiftaren stadgade, såsom rättighet för alla fideieommiss-innehafvare utan undantag, att till högst en tredjedel af taxeringsvärdet få beläna f idei c o nini iss-egendom.
Det händer ej sällan, att en tillträdare af den betydligaste lideicommiss-egendom befinner sig i största förlägenhet i anseende till bristande förlags-capital, hvilket utgör hufvudvilkoret för att med någon industriel förkofran drifva livad slags större rörelse som helst, således äfven ett vidsträcktare jordbruk.
Man ihågkomme äfven fördelen häraf för hypotheksinrättningarna, att nemi. kunna såsom delägare påräkna dessa innehafvare af betydlig egendom, inom nästan hvarje provins.
Och då jag vågar hoppas, att R.
St. inse behofvet af att, jemte de tysta förmånsrätternas afskaffande (uti motion hvarom jag blifvit af Hr Gr.
Horn förekommen), äfven undanrödja alla andra uti våra lagar befintliga hinder för creditföreningars bildande och i ordning bringande, har jag trott mig derpå kunna grunda mitt ofvan framställda förslag, om hvars remiss till LagUtsk. jag anhåller.
Dessa fyra memorial lades på bordet. 72 Den i Mars f. m.
Hr af Robsahm, Carl Reinh., uppläste 3:ne anföranden, så lydande: i.:o
För ett ämne af mycken vigt, ehuru icke nytt, utan tvärtom länge, mer och mindre offentligen, discuteradt, utbeder jag mig för några ögonblick R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Då man sammanräknar alla de fångar, som nu på Kronans fästningar, på correctionshusen och i andra häkten förvaras, lärer, som jag tror, totalbeloppet stiga till omkring 4ooo.
Kanhända irrar jag mig något i denna beräkning; men att de utgöra mer än 3ooo själar, anser jag som säkert.
Kär man nu antager, att en sådan varelse nied husrum, vedbrand, ljus, beklädnad, underhåll, bevakning, skjuts, transporter och reparationskostnader å deras hus eller förvaringsrum &c., troligen kostar det allmänna omkring 3a sk.
B:co om dagen, så uppstår den enorma summan af nära 1 million R:dr 13:co, som Staten årligen uppoffrar för att hålla så vådliga magasiner, sorn de allmänna fängelserna, fulla; ty det bör ej förgätas, att svårigheten att nog strängt bevaka detta sällskap oupphörligen blottställer det allmänna och enskilda lugnet, i anseende till deras ständigt förnyade rymningsförsök.
Jag får derföre vördsamligen föreslå, att alla iifstidsfångar och alla sådana grofva, afstraffade brottslingar, hvilka för allmänna säkerhetens skull måste hållas i förvar, varda ur Riket deporterade; och då Sverige sjelft icke äger några Colonier, som äro tillräckliga för deras emottagande, vågar jag hemställa, att R.
St. måtte hos K. M. i underd. anhålla, det täcktes K.
M. uti ministeriel väg förfråga Sig hos Ryska, Engelska och Holländska Regeringarna, huruvida de för någon viss afgift skulle vilja årligen på utsatt ställe emottaga ett visst antal delinquenter, för att i grufvor eller på Colonierha använda dem.
Jag tror, att, efter denna utväg, brottens antal årligen skulle förminskas, och alt den kostnad, sorn härigenom uppkomme, icke skulle uppgå lill ~:del af hvad dessa skadliga statsmcdlemmar nu kosta.
Örn remiss af detta mitt memorial till Stals-, Lagoch OeconomiUtskolten anhålles vördsamligen. 2:0
Sedan jag uti ett föregående plenum, uti väckt motion, omnämnt nödvändigheten af nya föreskrifters stadgande för brännvinsbränningen, anser jag mig böra ytterligare i samma ämne tillägga följande: 1) Den af mig till 6 månader om året föreslagna bränningstid har jag, vid ett nogare eftersinnande, trott böra och kunna inskränkas till högst 5 månader, från d. 1 Dec. räknadt, och det på den grund, att ändamålet att minska supandet icke ensamt vinnes, såsom mängden tror, genom ålagd högre skatt, enär man mången gång erfarit, Den i Mars f. m. "3 rit, att flera sorters effeeler säljas under produetionskostnaden, och man alltid finner, att öfverflödet af en vara bestämmer priset och nedtrycker dess verkliga värde.
Det är derföre högst nödvändigt, att bränningsliden inskränkes till högst 5 månader. 2) Lika nyttigt och helsosamt tror jag äfven det skulle blifva att vidtaga sådana författningar, som skulle trygga brännvinsskattens utgående; annars tjena alla föreskrifter derom till ingen ting, och hela den rika inkomstkällan förvandlas till en öfver obegränsade tidrymder utsträckt restantie-uppbörd.
Jag får derföre ödmjukast föreslå, att hvar och en, som vill anmäla sig till brännvinsbränning, måtte åläggas alt förut betala halfva afgiften, efter upprättade uträkningar pä skattebeloppet, i förhållande till bränningsliden och pannerymden, samt andra hälften vid nästpåföljande uppbördsstämma.
Detta förordnande, så nödvändigt för Statens fördelar, skulle äfven, som jag tror, bland andra följder medföra den generella, att den eller de, som icke med säkerhet ansågo sig kunna bränna med någon gifven vinst, ölvergåfvo hela speculationen, och icke, sorn nu, helt blindt samt utan all beräkning och calcul brände. 3) Som, i anseende till den ostadiga väderleken förflutna höst och denna vinter, utsigterna för en god skörd innevarande år icke förete sig gynnande, vågar jag vördsamligen hemställa, om icke angeläget vore, att, utan afseende på hvad författningar som för brännvinsbränningen kunna blifva vidtagna, R.
M. gjorde und. anhållan om brännvinsbränningens inställande från d. 1 nästk.
April. 3:o
Som en väl ordnad och på säkra fotter livilande National-theater utgör en prydnad för en civiliserad Nations hufvudstad och ett det mest lofliga, önskliga och nyttiga recreations-tillfälle för en större allmänhet, så och då Stockholm redan äger en ganska prydlig och väl inrättad scen, men hvilken af brist på tillräckliga bidrag, efter hvad allmänt kunnigt är, svårligen kan bära sig, vågar jag vördsammast föreslå en summa af 4o>°°o R:dr B:co årligen att från d. 1 nästk.
Dec. utgå, insamlad på sätt och i enlighet med hvad af Hr Frih.
Sprengtporten blifvit föreslaget till Stockholms stads försköning, genom accis medelst 2 sk .B:co ytterligare afgift på hvarje k:a brännvin, som hit till staden införes; hvaraf äfven skulle blifva en följd, att Ii. M. Konungen och Ii. K. H.
KronPrinsen icke vidare besvärades med några enskilda bidrag till theaterns underhåll.
Dessa 3:ne memorial lades på bordet.
Hr Uggla, Göran Gustaf, anförde skriftligen:
Erfarenheten har visat, att en större fullständighet erfordras i 3 H. 10 74 Dtn i Mars f. m. afseende på föreskrifterna om fullmagt till besvärs ingifvande hos Idof- och ÖfverRätter samt till K. M. Lagen stadgar i i5 Cap. 4 §•
RättegtsBalken: ”Ej må någon kära eller svara för annan, innan han anten munteliga inför Rätten af sakägaren ther ti 11 förordnad är, eller viser hans öppna bref therom med insegel &c.”
Detta lagens rum, som efter bokstafven endast röret’ rättigheten att kära eller svara inför rätta, eller der comparitio parterna emellan äger rum, har af ålder icke varit tillämpadt i afseende på ingifvandet af besvärs- eller ansökningsmål.
Så snart skriften varit af besväranden eller sökanden egenhändigt underskrifven, bar densamma, utan att inlemnarens behörighet efterfrågats, till pröfning blifvit upptagen.
Det är först sedan K. Kung. d. i October 1812 genom R.
KarnmarExpeditionen utfärdades, som fråga yppats, alt besväranden borde personligen inlemna sina besvär, eller gifva inlemnaren fullmagt dertill.
Berörde Kung., hvilken, enligt titeln, angår ”ett noga iakttagande af hvad lag och författningar bjuda vid besvärsskrifters och ansökningars inletnnande,” och således icke synes åsyfta att meddela föreskrifter, som förut icke funnos, innehåller erinran ”att noga iakttaga hvad lagen och flera författningar bjuda, att då sakägaren sjelf ej kan skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärssk tillen eller ansökningen, dels författaren deraf bör, enligt K. Kung. d. 29 Juni 1773, utsätta namn och syssla, dels ock att derjemte behörig fullmagt till besvärens eller ansökningens ingifvande skall vara dem bifogad, vid påföljd att, om sådant uraktlåtes, någon pröfning af målet icke äger rum.
Efter ordalydelsen angår denna Kung. blott den händelse, att sakägaren sjelf ej kan skrifva, eller ej undertecknat skriften.
I dessa fall fordrar ovilkorligen en laga rättegångsordning, att den pröfvande auctorileten måste äga visshet, att besvären äro anförda, eller ansökning gjord af den person, i hvars namn de äro skrifna, och detta kan ej vinnas utan medelst laga fullmagt, hvilken, då den berättigar ombudet att föra klagan, anföra besvär eller göra ansökning, äfven måste innefatta uppdrag att ingifva skriften.
Också uppstod strax efter år 1812 ingen tillämpning af ofvannätnnde K.
Kung. till sådana besvärs- och ansökningsskrifter, som voro af sakägaren sjelf undertecknade.
Först under sednare åren har fråga uppstått derom, att fullmagt till skriftens ingifvande alltid borde företes, och, efter hvad kändt är, har Högsta
Domstolen godkänt denna åsigt och vägrat upptaga besvär derföre, att fullmagt till ingifvandet ej varit bilagd, ehuru klaganden sjelf undertecknat besvärsskriflen.
På sätt förenämndt är innehålla likväl icke lag eller författningar någon bestämd föreskrift derom, att den, som Dea i Mars (. ra. 75 sjelf undertecknat sin besvärsskrift eller ansökning, skall derutöfver lemna fullmagt till den person, sorn i hans ställe inlemnar skriften.
Om lagstiftarens mening varit sådan, som den nu blifvit tillämpad, så ävo parterna missledda om livad de till sin rätts bevarande böra iakttaga; och detta måtte vara ett fel i författningarna, hvilket bör rättas.
Såsom motiv för det stadgande, att fullmagt till besvärens eller ansökningens ingifvande bör finnas, der ej sakägaren sjelf sådant verkställt, anför man, att en färdigsluifven och underskrifven skrift kan det oaktadt, emot sakägarens vilja eller honom ovetande, blifva inleronad.
Något exempel på en sådan händelse torde likväl ej kunna åberopas.
Man måste ock föreställa sig en besynnerlig sammanträffning af omständigheter, om ett sådant fall skall äga rum och medföra någon olägenhet; ty 1:0 är det föga troligt, att sakägaren undertecknar skriften, utan att ännu hafva beslutat att ingifva densamma; 2:0 fordras särskilda omständigheter, att flen skall kunna, sakägaren ovetande, komma i annan persons hand; 3:o att denne just är en person, som vill göra sakägaren ondt genom skriftens inlemnande, och 4:o skriften är sådan, att olägenhet för sakägaren genom blotta inlemnandet, utan afseende å sedermera skedd återkallelse, verkligen kan uppstå.
Sammanträffandet af alla dessa omständigheter gränsar till det otroliga.
Men i allt fall är det ett misstag, att olägenheten förekommes genom fullmagten; ty lika lätt som man obetänksamt undertecknar skriften, kan man underteckna fullmagten och, då båda följas åt, kan fullmagten lika lätt vara missbrukad, som sjelfva skriften.
Vet sakägaren, att den af honom undertecknade skriften kan, utan vidare fullmagt, af innehafvaren med gällande kraft inlemnas, så har han, i och med detsamma han skref under skriften, meddelat fullmagt till inlemnandet.
För att vinna full säkerhet, borde man stadga, att vid skriften skulle, jemte fullmagten, fogas bevis af tvenne ojäfviga och trovärdiga män, att sakägaren verkligen frivilligt lemnat skriften ifrån sig för alt ingifvas; men till hvad omgång och olägenhet sådan föreskrift skulle leda, är lätt insedt.
Någon fördel i afseende på målets behandling finnes icke genom den ifrågavarande fullmagten; ty då den inskränker sig tili blotta inlemnandet, är ombudets befattning dermed slut, och sakägaren äger ej derföre, mera än förr, något ombud, som kan å hans vägnar vidtaga någon åtgärd.
Det synes således, som någon egentlig grund icke finnes för ofvannämnde tillämpning.
Deremot måtte det vara ostridigt, att en formalitet, som ej medför någon nytta, är en olägenhet.
Genom vissa formaliteters förskrifvande. skall det alltid inträffa, att parter genom okunnighet eller vårdslöshet förlora sina fatalier och derigenom tappa en eljest
Den i Mars f. m. rättvis sak.
Detta är en olägenhet, som aldrig kan undvikas; men just derföre bör Lagstiftaren vara i högsta måtto nogräknad, att ej föreskrifva andra formaliteteter än dem, som af behofvet af ordning och säkerhet oundgängligen påkallas. Gillas dessa åsigter, skulle det vara nödigt meddela den lagförklaring, att ia Gap. 4 §•
Rätteg:sB:n och K. Kung. d. i Oct. 1812. ej äro tillämpliga till sådana besvär och ansökningar, som äro af sakägaren egenhändigt undertecknade; hvarvid dock skulle kunna tilläggas, att inlemnarens namn bör å skriften antecknas, hvilken anteckning skal! af honom sjelf verkställas, i fall han kan skrifva.
Anses åter författningarna om fullmagt vara tillämpliga till skrifter af oflanämnde beskaffenhet, torde, till förekommande af tvetydighet och parters missledande, allmän Kung. derom böra utfärdas.
I allt fall skulle utan tvifvel den största redighet vinnas, om fullständiga formulär till besvärshänvisningar utarbetades, upptagande allt, hvad besväranden borde iakttaga.
Om remiss till LagUtsk. af denna motion får jag vördsamt anhålla.
Wilh., uppläste följande 2tne memorial: 1:0
Jag har redan förut yrkat, att man på ett enkelt och naturligt sätt borde söka bereda Banken tillfälle att af egna tillgångar liqvidera sina skulder, och att det vore till enskilda föreningarnas kraft, som Statsmagterna borde taga sin tillflykt.
Det är i öfverensstämmelse med dessa åsigter jag föreslår: r:o att man genom ombesörjd actieteckning, så fort som möjligt, söker att organisera a:ne privata Bankassociatio. ner, en i vestra och en i södra landsorterna; 2:0 att de till Götheborg och Malmö från Statsbanken lemnade creditiver indragas, i samma mån som Privatbankerna kunna utvidga sin rörelse, oell att således den för Disconterna gjorda districlsindelning upphör; 3.'o att, såsom vilkor för privilegiernas meddelande till dessa Banker, må stadgas, att |:del af det tecknade beloppet skall insättas uti silfver och |:delar uti räntebärande papper, hvaribland exempelvis må nämnas: a) inteckningshandlingar i fasta egendomar, b) Armeens Pensionscassas obligationer, c) klokt organiserade Hypotheksföreningars obligationer; 4:o att Bankernas utelöpande sedelmassa ej må öfverstiga 3- dubbla beloppet af inneliggande silfverfonden; 5:o att R.
St:s Bank, till dessa föreningars befordrande, antingen såsom delägare till f:del deruti ingår, likväl utan Den i Mart f. ra. 77 annan insats än ett motsvarande belopp af sina nu innehafvande fasta inteckningshandlingar, eller också att en del af samma inteckningshandlingar till grundfonden afleranas, emot bolagets förbindelse att, i män af Statsbankens egna behof, liqvidera dem; 6:0 att Statsbankens lemnade understöd småningom skall amorteras; 7:0 att, till allmänhetens beqvämlighet, dessa Banker må åläggas att, emot säkerhet i en del af grundfonden, underhålla creditivräkning på R.
St:s Bank; men att för öfrigt deras sedlars gångbarhet må bero af allmänna förtroendet; 8:0 att räntan må förskottsvis utgå och bestämmas till högst 5 proc. vid discontering af reverser, 4 proc. vid panlbeJåning, och 6 proc. för de summor, som på cassa-creditivräkning uttagas; 9:0 att R.
St:s ombud skall äga att deltaga uti årsrevisionerna.
Angående Bankernas förhållande till R.
St:s Bank och allmänheten, anhåller jag, att BancoUtsk. måtte anmodas inkomma med förslag.
Om en sådan plan antages och till hela sin vidd lyckas, skall ett oberäkneligt stöd gifvas åt realisationen derigenom, att Banken sättes i tillfälle att indraga omkring 3,200,000 R:dr af sin lånerörelse och att realisera en stor del af sina fordringar i fastigheter, samt derigenom, att Rikets silfverfond vinner en ytterligare förstärkning af omkring 1 millions sedelvärde, i fall teckningen ungefärligen motsvarar de nuvarande FilialContoren.
För näringarna måste det vara tillfredsställande att se penningerörelsen fördelad och nya lånetillgångar öppnade, om Slatsbanken behöfver draga sig tillbaka.
För stiftare af Hypotheksföreningar öppnas en utsigt att, i samma mån som flera Privatbanks-associationer på samma grunder uppstå, finna afsättning för sina obligationer, emedan dessa utgöra Privatbankernas naturliga grundfond.
Landets creditförhållande och myntets värde blir icke ensamt beroende af Statsbankens operationer och rubbningar i sedelmyntets vaide, emedan ett rättsenligt handlingssätt från dess sida mäste blifva vilkoret för dess fortfarande lif vid sidan af Banker, som ställas under allmän lag.
För Bankerna sjelfva synas icke utsigterna vara små, i fall en lånerörelse, som hittills inbringat en nettobehållning af omkring 140,000 R:dr årligen, kan drifvas på ett insatt capital af något öfver 1 million; och det synes icke obilligt, att bankrörelsen ålägges en lämplig beskattning.
Jag hade önskat att i ännu större scala tillämpa detta system och kunna föreslå ännu flera förändringar uti Rikets Bankreglering; men tiden säges ännu icke vara inne för mera djupt ingripande reformer.
Jag har derföre beslutat att 78
Den i Mars f. m. tills vidare stadna här, och endast uttrycka den önskan, att de enskilda föreningar, som ännu ytterligare kunna af behofvet påkallas, icke måtte hindras från en fri utveckling. 2:0
Äfven de ädlaste Regenter måste ofta, för fäderneslandets räddning och vid grundläggandet af odödliga veik, låta de enskilda interessena försvinna för det allmännas; men de hafva ej derföre afslagit den enskilda rättvisan, de hafva endast hänskjutit den till en vanligare tid.
Det utgör derföre en af nationalärans heligaste fordringar, att förflutna tiders orättvisor blifva godtgjorda, och så länge fosterlandet behöfver kraftfulla män, med sjelfförsakelse och känsla för sitt land, måste det äfven erkänna värdet af sina ädla minnen.
Jag är således öfvertygad, att R.
St. gerna skola upptaga under pröfning det lidande, som en i5o-årig tid ej ännu godtgjort och som jag nu går att framställa:
Då Riket under K.
Carl XI:s regering var inveckladt uti krig och Statsverket i ett utblottadt tillstånd, hade RiksKammarRådet Joel Gripenstjerna tid efter annan lemnat stora lånesummor, mest uti speciecaroliner, uppgående till ett belopp af nära 96 tunnor guld.
Han hade ock på egen bekostnad utrustat och till Rikets tjenst aflemnat 5o man ryttare; och då större delen af Rikets sjöfolk uti Rikets tjenst gått förlorade, lät han på egen räkning från Holland införskrifva 800 erfarna sjömän, som på flottan fördelades.
Då Rikets flotta blifvit infrusen 2 mil från öppna sjön, men fiendens fartyg redan voro i verksamhet, lät han inrätta en sådan issågningsanstalt, att 18 krigsskepp dermed innan kort lösgjordes.
För den betydliga försträckningen erhöll han i underpant först Sala silfververk med 18 socknar i Kopparbergs
Län, hvilken pant efter kort tid förbyttes mot afradskoppar, som låg vid Avestad; men då denna åter för Kronans räkning behöfdes, blef den ytterligare förbytt till ftdelar i Kronans inkomst af Stora Sjötullen, som likväl endast få månader af honom fick innehafvas.
Den af Konungen nedsatta ReductionsCommission upptog afven denna fordran under pröfning och fällde det märkvärdiga utlåtande: ”Det ansågs obehörigt, att något Kronans regale skulle kunna vara uti privat mans hand; och ”borde RiksKammarRådet Gripenstjerna, såsom en trogen ”Svensk undersåte, utan pant vänta, till dess att Riket kun”de komma uti tillstånd att hans fordran betala.” Commissionens utlåtande stadfästades, och Gripenstjerna ålades icke allenast att återlemna panten, utan äfven att ersätta hvad han under tiden deraf uppburit, och blef således hans enda återstående tillgång 3:ne små egendomar i Skåne, Böringe, Lindholm och Walsjö, samt en egendom på Ekerön, Kjärsö kallad, Kronan underlagd; och RiksKam - Den i Mars f. m. 79 roarRådet Frih.
Gripenst jerna dog i fattigdom, ett offer för de tjenster, han gjort sitt fädernesland.
Hans son, Kammarherren Carl Gripenst jerna, gjorde förgäfves påminnelser om denna fordran.
Dennes söner, Commis. -Secreteraren Joel och Hofjägmäslaren Fredr.
Gripenstjerna, väckte åter samma anspråk för sig och systrar.
Systrarna erhöllo forsin andel liqvid i KammarCollegio, ehuru med afdrag af 100 års räntor och i Riksg.-sedlar R:dr mot R:dr af fordringssumman; men sönerna blefvo förekallade 6 Riksens Råd, hvilka, efter stränga föreställningar, förklarade dem omöjligheten att på iänge få liqvid, men lofvade dem personliga fördelar och befordran.
Joel Gripenstjerna dog utan hafva erfarit någon ynnest; men Fredr.
Gripenstjerna hugnades med Hofjägmästare-fullmagt samt en liten pension af 166 R:dr 32 sk.
B:co, som år 1800 höjdes till 333: 16, B:co.