Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl, såsom Monrad anmärkte i sitt första bref, den föreslagna unionen äfven var en inre rättsfråga, var ju ej heller De Geer så illa på sin plats.
Att konungen vid detta tillfälle, då ännu ej några officiella underhandlingar anknutits, valde honom, kan ju ock ha berott på personlig sympati.
Det berättades i » förtroende » i » underrättade » kretsar:
Kort efter att hofjägmästare Carlsen inträdt i danska kabinettet som inrikesminister, fick Monrad ett besök af svensk-norska sändebudet i Köpenhamn, som meddelade, att svenska kabinettet blifvit obehagligt berördt af Carlsens utnämning, emedan det varit han som förmått kung Karl att upptaga unionsförslaget.
Detta » vänskapliga meddelande » uttyddes så, att friherre De Geer och grefve Manderström endast låtsat bifall åt kung Karl, men nu skyndat sig tillkännage för Monrad, att de i sjelfva verket ogillade saken.1 Denna uttydning är emellertid moraliskt omöjlig, enär den vore lika nedsättande för de båda stats-ministrarne som förolämpande för konungen.
En annan tydning ligger ock till hands.
Den 6 maj var korrespondensen i Norsk Rigstidende synlig.
Den 10 maj blef Carlsen inrikesminister.
Manderström, som lika väl som någon förstod konsten att läsa mellan raderna, hade kastat sin skarpa blick in i Monrads kort, och insåg att denne till-ämnade en frontförändring.
Han måste derför allvarsamt ogilla, att Carlsen under sådana förhållanden inträdde i
1 Denna anekdot förekommer i de; i af dr Karl Rosenberg sammanfattade redogörelse, som, ehuru mycket ofullständigi, ligger till grund för professor Geffroys i det föregående nämda uppsats i Revue des deux Mondes febr.
1870.Monrads kabinett.
Tyvärr blcf hastigt Carlsens håHning oväntadt vacklande.
Den 5 maj försäkrar han kung Karl, att Monrad komme att, om så behöfdes, » göra sakens främjande till kabinettsfråga », utan den ringaste antydan af att Monrad i någon punkt motsatte sig förslaget.
Tre dagar efter hans inträde i ministéren skrifver Monrad till kungen sitt andra bref, om hvars innehåll Carlsen, ifall han hållits i okunnighet derom, genast underrättades genom bref från mig.
Kungen kunde väl då vänta, att han utträdde ur ministéren och jemte sina meningsfränder på lämpligt sätt kämpade för det förslag, som de sjelfva hade uppgjort.
Men Carlsen teg, stannade qvar och förlamade derigenom äfven de andra.
Att Carlsen likasom Monrad i sina bref till kung Karl uttryckte sig: » Eders majestäts unionsförslag », » Eders majestät har tagit initiativet » o. s. v. skedde i enlighet med den vedertagna coutume ’ n och courtoisie^ gent emot regerande personer.
Men då det sedan vardt fråga om att framlägga en redogörelse för 1864 års unionsförslag, ville Carlsen på allvar göra gällande, att det icke uppgjorts i Danmark, utan af kung Karl.
Carlsen, den rike godsegaren, utnämdes framdeles till kammarherre vid danska hofvet.
Den fattige, kunskapsrike och duglige Rosenberg tvangs att taga afsked ur statens tjenst.
Ändtligen har det berättats samstämmigt från flera håll att, sedan underhandlingarna mellan konung Karl och Monrad af brutits, hela svenska ministéren i ett officielt aktstycke afsade sig all delaktighet i förslaget.
Härvid kan endast anmärkas, att detta ju var fullt korrekt och alls icke är det samma som att svenska ministéren motsatte sig hela förslaget.
Men mot allt hvad jag senast anfört, invänder man dock måhända att sjelfva faktum, att den svenska ministéren ej var unionsförslaget obenägen, dermed icke blifvit förklaradt.
Man antager, såsom jag vågar tro, att min redogörelse är i det stora hela korrekt, mina uppgifter riktiga.
Men jag har dock icke, säger nian, framlagt skälet, hvarför konung Karl trodde sig om att kunna upptaga unionsförslaget.
Jag har icke låtit inse orsaken, hvarför samma ministér, som nyss dragit sig tillbaka från en allians med Danmark, nu icke ryggade för en skandinavisk union, hvilken senare ju dock är en mycket mer vidtgående sak än den förra.
Hvadhade förefallit mellan december 1863 och maj 1864 som upphäfver en så påtaglig motsägelse?
Utan en tillfredsställande förklaring öfver denna punkt, upplöses konung Karl XV: s unionsförslag i en hemlighetsfull gåta.
Jag svarar: låtom oss se till, om motsägelsen är verklig, om en gåta verkligen finnes.
Det har blifvit nära nog en allmän trossats, att grefve Manderström aldrig på fulla allvaret följde konung Karl i dennes skandinaviska politik.
Han gjorde det, säger man, blott såsom en inbjuden deltager i ett kungligt jagtparti, hvilket är mera till nöje än nytta.
Under denna politiska sport lade danske konseljpresidenten Hall, biträdd af den ärelystne grefve Henning Hamilton, ut för honom ett nät, i hvilket han, och med honom Sverige, höll på att fastna.
Vi hade så när kommit att få kratsa de danska kastanierna ur den tyska brasan.
Hall lockade kung Karl med perspektivet af en union med Danmark.
Men svenska regeringen ville lika litet som svenska folket en sådan.
Det är fullkomligt sant, att nationalitetspolitiken liksom hvarje annan i folkens lif djupt ingripande ny rörelse haft, och ännu har, äfven sina motståndare, främst den gamla ordningens i henne förälskade och personligen intresserade anhängare.
Men detta medgifvet, måste ju å andra sidan erkännas nationalitetspolitikens stora kraft att bemäktiga sig sinnena och omorganisera hela det europeiska statssystemet.
För kabinettspolitiken fans det till endast riken och under-såter, icke nationer och folk.
Nationalitetsrörelsen deremot åsyftar folkens naturliga och frivilliga förening efter fränd-skap och sympati, i stället för deras godtyckliga och våldsamma sammankoppling.
Nationalitetsrörelsen är en slut-följd af den stora franska revolutionen 1789, och leder som princip sitt upphof ur förklaringen af menniskans rättigheter, hvilka hon omsätter i nationernas rättigheter.1
1 Såsom supplement till förklaringen af menniskans naturliga rättigheter, föreslog Henri Grégoire, biskop af Blois, en af franska revolutionens ädlaste personligheter, år 1795 en förklaring af folkens naturliga rättigheter.
I denna förklaring säges: Folken äro sins emellan oberoende och suveräna; denna suveränetet är oförytterlig; hvad den ene individen är skyldig den andre, är det ena folket skyldigt det andra; hvarje folk eger rätt att organisera och förändra sin styrelseform; det ena folket eger ej rätt att inblanda sig i det andras styrelse; ingen annan styrelse, än den som grundar sig på jemlikhet och frihet, är förenlig med folkens naturliga rättigheter.Nationalitetsrörelsen och den folkliga frihetsrörelsen äro från begynnelsen oskiljaktigt förbundna, såsom faktiskt framgår af den europeiska folkstämningen under befrielsekrigen mot den förste Napoleon.
På 1840-talet uppflammade nationalitetsrörelsen i Skandinavien, invigd af den intelligenta ungdomen och skalderne, vid hvilkas hjertan hvarje stor idé måste värmas för att erhålla utbredning.
Den fick ett blodsdop redan i Schlesvig-holsteinska kriget 1848 — 1850, under hvilket svenska och norska frivillige kämpade i danska armén och en svensk arméstyrka landade i Nordslesvig.
Kort efter Krimkriget och de italienska befrielsekrigen hade redan den skandinaviska rörelsen tagit bestämd form i sträfvan till en politisk union mellan alla de tre skandinaviska folken.
Man^ behöfver ju icke sjelf ha lefvat med på den tiden för att kunna ha kännedom om den hänförelse, som det italiensk-franska fälttåget och de tusendes segertåg under folkhjelten Garibaldi uppväckte i hela Sverige, bland massorna, i pressen, i riksdagen.
Men hvad var hänförelsen för det italienska nationalitetsverket annat än en åter-klang af de väckelser, som den skandinaviska rörelsen tillfört svenska folkets eget bröst?
Var icke gemensamheten i nationalitet samma anledning till förening mellan de skandinaviska som mellan de italienska folken?
Medförde icke en förening åt de förra liksom åt de senare en kraftigare utveckling, en större trygghet, inåt som utåt?
Voro ej alla dessa med glömska af forna söndringar frivilliga broderföreningar mellan närbeslägtade folk en bild, en förebild af den mensklighetens stora förening, från hvilken vi ännu äro så fjerran, men till hvilken vi aldrig kunna upphöra att sträfva?
Det invändes, att den skandinaviska natio-nalrörelsen icke kunde, som den italienska, medföra befrielse från utländskt ok och inhemskt förtryck, emedan Skandinavien ej led af någotdera.
Det gälde dock att freda ett af de skandinaviska brödralanden för en i dess inre innästlad främmande makt, som hotade det med undergång, och en folkfrihets- och sjelfstyrelseutveckling låg redan i sjelfva den form, som man allmänt tänkte sig för den blifvande unionen, nämligen en tillämpning af det nordamerikanska statsför-bundssystemet.
Må man blott lyssna till folkförsamlingarna, litteraturen, pressen under senare hälften af 1850- och början af 1860-talet, och man skall snart förnimma, huruvarmt och beslutsamt allt, som i Sverige står i framåtskridandets led, uttalar sig för en skandinavisk union.
I samma led stod den De Geerska ministéren.
Kunde den göra sig likgiltig för den väldiga folkrörelse, som uppbar tidens hela utvecklingsarbete?
Måste icke unionsfrågan med nödvändighet tränga sig på henne?
Den gjorde det otvifvelaktigt, såsom mig synes.
Det skedde småningom, i samband med den dansk-tyska konfliktens stegring.
För att komma svenska regeringens unionssträfvanden på spåren, måste man således studera grefve Manderströms diplomatiska noter och akter från början af 1860-talet.
I dessa, i de kontroverser, som stå i samband med dem, samt i motsvarande danska statshandlingar, ligger förvarad historien om konung Karl XV: s nordiska regeringspolitik.
Jag kan
1 Redan 1856 finner man den politiska skandinavismens program fullt utveckladt i G. Lallerstedts officiösa, sakrikt och talangfullt skrifna arbete: Skandinavismen, dess farhågor och förhoppningar, hvilket utkom samtidigt
i Paris på franska och på svenska i Stockholm.
Det var en kommentar till traktaten mellan Sverige och Vestmakterna d.
21 nov.
— 1857 utgaf O. P. Sturzen-Becker under pseudonymen Arnliot Gellina en broskyr om Den skandinaviska frågan, i hvilken det heter: Vi föreställa oss oundgängligheten af ett slags federativ- representation med bestämmelse att bereda sådana unionens gemensamma ärenden, hvarvid folkets röst framför allt borde hafva ett tillfälle att göra sig kollektivt gällande för att bana väg till vidare öfverenskommelser och närmanden, samt att votera sådana unionens gemensamma utgifter, hvarom tid och omständigheter kunna bjuda att man förenade sig.
Men med allt detta antaga vi den grundsats, att de tvenne länderna må, hvar och en inom sig, fritt utveckla sin sjelfstän-diga individualitet.
Vi äro Öfvertygade, att just denna fria utveckling, att denna styrelse lemnad åt sig sjelf i hvad angår hvart och ett rikes särskilda inre angelägenheter skall leda till en efter hand sjelfvilligt åstadkommen jemkning till större likhet mellan institutionerna.
— År 1862 utgaf grefve Erik Sparre en broskyr: Om den skandinaviska frågan, i hvilken yrkas de tre skandinaviska ländernas snara politiska sammanslutning, hvarefter yttras: Hvilka vådor för nationaliteten skulle uppstå genom nationernas sträfvan till samma mål?
Den nationalkänsla, som finnes eller ytterligare väckes, kan icke förlora i kraft derigenom, att den vid sin sida ser en annan nationalkänsla, sträfvande att höja sitt eget land, på samma gång den verkar för det gemensamma moderlandet.
Eller har erfarenheteij någonsin gifvit vid handen, att känslan för den kommun man tillhör minskas derigenom att denna utgör del af ett stort land?
Tvärtom, dessa känsior understödja, väcka och lifva ömsesidigt hvarandra.
De band, som fasta oss vid fosterjorden, skulle ej derigenom slappas.
Men den vidgade synkretsen, de större vordna frågorna skulle förädlande inverka på dessa nationella sträfvanden, och motverka nu ofta nog synliga bemödanden att höja sig sjelf endast genom nedsättande af andra.
— Sålunda omfattades och utvecklades från olika läger den skandinaviska qnipnsfrågan.här gifva blott en kort öfversigt; men den torde vara tillräcklig för mitt ändamål.
Man må dock icke vänta sig att hos Manderström finna nationalitetspolitikens karaktäristiska, varma uttryck.
Han talar aldrig om det svenska folkets broderkänsla för det danska, om bröder som hotas med öfvervåld, om det naturliga föreningsbandet mellan nära beslägtade folk o. s. v., ehuru sakförhållandena komma honom att tala om det » ger-maniska elementet », om Danmarks och Slesvigs » nationella representanter », om » förhoppningarna och behofven hos de olika nationaliteter », hvaraf danska monarkien är sammansatt o. s. v. Manderströms diplomatiska teknik, och i grund och botten jemväl hans politiska idéer, tillhöra den gamla skolan från Wienkongressens tider.
Vår rätt att vara intresserad part i Danmarks politik härflyter endast af » vår egenskap att vara Danmarks » grannar och allierade », af att Danmark är en » närgränsande och allierad stat ».
» Det mäl vi fullfölja är helt enkelt upprätthållandet af lugnet och jcmvigtcn i Norden ».
Sverige vill blott trygga den » danska monarkiens oberoende och integritet ».
Men de reella medel, Manderström föreslår till detta ändamål, och den alldeles speciella betydelse för Sverige, han ifrigt tillägger den danska frågan, visa tydligt, att upprätthållandet af lugnet och jem-vigten i Norden är liktydigt med det slutliga upprättandet af en skandinavisk union, som komme att sätta en gräns för en vidare utbredning af det » germaniska elementet ».
Manderström är ej sjelf nationalitetspolitiker, men nationalitets-politiken har tagit honom i sin tjenst.
För att Danmark skall framdeles kunna obehindradt sluta sig till de två andra skandinaviska länderna, är det framfor allt nödvändigt att preliminärt skilja konungariket Danmark och det Danmark tillhöriga Slesvig från den danska monarkiens tyska länder, Holstein och Lauenburg.
För den danska monarkiens integritet i och för sig var det ju alldeles likgiltigt, om inom den samma det danska eller det tyska
# 1 Se Diplomatiska handlingar rörande den danska frågan, meddelade Sveriges rikes ständer och Norges storting, febr.
1863; Beretning fra tui af Rigsraadets Folkething nedsatte Udvalg, aug.
1864; Julian Klaczkos med utdrag från snart sagdt alla europeiska regeringars blå böcker uppfylda arbete: Europa, Polen og Danmark i i86j — 64, öfversatt från Rrsiu des dtux Al ondes på danska at ‘ Karl Rosenberg; A.
H. E. Fich, Gehcimtraad ff * U og Krigen samt Omrids af den dansk-tyske Strids Historie; Aftonbladd iStij, Post oeh Inrikes-Tidningar 1864, m. fl,elementet berodde af det andra.
Men Manderström riktar stöt på stöt mot den förening af tyskt och danskt, som under namn af helstaten gjorts i Danmark.
Han uttrycker sig på det bestämdaste om » omöjligheten af hvarje försök att hädanefter åstadkomma en för hela den danska monarkien gemensam konstitution » 1.
När engelska utrikesministern lord John Russell, af dödlig fruktan att England skulle invecklas i krig för Danmarks skull, ständigt gjorde schlesvig-holsteinismen och Tyskland nya eftergifter, skrifver han: » Vi kunna misstaga oss, men vi frukta att helstatsbyggnaden, som man försöker att åter uppföra, hvilar på en alltför osäker botten för att grundvalarne skulle kunna blifva rätt fasta.
* 2 Han råder gång på gång Danmark till en » afgörande åtgärd, hvarigenom de tyska hertigdömena blefve stälda under en administrativ styrelse, fullkomligt skild från konungarikets och Slesvigs » .3 Han yrkar upprepadt på en » så fullständig afsöndring som möjligt af Holstein från den öfriga monarkien » .4 Han tager initiativ till Danmarks ordnande på en ny basis.
Han föreslår i en förtrolig depesch att Holstein måtte neutraliseras, efter att hafva blifvit fullkomligt afskildt från » det öfriga af monarkien » .5 När detta förslag ej rönte framgång, afger han ett vidlyftigt » Memorandum rörande danska monarkiens ombildning ».
6 Detta detaljerade, invecklade aktstycke är högst » diplomatiskt ».
Det begynner med många försäkringar om ömhet för danska monarkiens integritet och oberoende, fortsätter med eftergifter om administrativ enhet i vissa för monarkien gemensamma angelägenheter, och slutar — Manderströms ceterum censeo — med yrkande om helstatsförfattningens upphäfvande.
Holstein och Lauenburg skulle ega hvar sin oafhängiga representation, Slesvig en provinsialrepresentation samt ett riksråd gemensamt med Danmark (konungariket), som derjemte bibehölle sin riksdag.
Härigenom skulle Holstein och Lauenburg stats *
1 Depesch till svenska sändebuden i London, Paris och Petersburg
12 Maj 1861.
* Dep.
t. sv.
sänd.
i London d.
8 Dep.
i Köpenhamn d.
14 Mars 1861.
29 Dec.
6 Förtrolig not t. sv.
i Londo^ Paris och Petersburg d.
29 Mars 1861.
* Majrättsligt skiljas från den » öfriga monarkien » .1 De administrativa banden kunde vid behof Jätt lösas.
Manderström till och med uppgör normalbudgeten för de gemensamma inkomsterna och utgifterna.
Han kunde ej ha varit om-sorgsfullare om det gält hans eget land.
Slutligen ledsagas dessa försäkringar, dessa uppmaningar, dessa förslag af en obligat refräng, som oupphörligt tillkännager att det galler en » tvistefråga, hvars betydelse för oss sjeltva är uppenbar » 2, » en ständig fara för den allmänna freden och sar-skildt för Nordens lugn »; » en tvist, som hvilar tungt öfver vår framtid, och som, om intet göres för att slita den samma, nödvändigt måste, förr eller senare, framkalla en kamp, för hvilken vi svårligen kunna förblifva främmande * 3, en lösning, » för hvars framgång vi äro i högre grad än hvarje annan tredje makt intresserade » .4
Så fortsätter Manderström år efter år att drifva dansk och nordisk politik.
Hemställes, om detta kunnat ske endast på lek?
Eller om någon kan misstaga sig på slutmålet för denna politik?
Huruvida Manderström gick till verket de bon coeur må härmed lemnas osagdt.
Att han gjorde det på fullt allvar, kan ej betviflas.
Som en Fabius cunctator gaf den danska regeringen blott långsamt vika för den svenska regeringens enträgenhet.
Slutligen tog den sitt parti och gjorde genom patentet d.
30 Mars 1863 ett steg till Holsteins utsöndring.
Såsom var att vänta, framkallade åtgärden Tysklands motstånd.
Den 9 påföljande Juli fordrade Tyska förbundet patentets upphäfvande, under hot om exekution i Holstein, hvilket var inledningen till ett krig.
Manderström försvarar genast i en ny depesch patentets berättigande och tillägger refrängen i en ändå mera bestämd form, betonande » de all-
1 När lord John Russell på allvar föreslog, att Lauenburg, Holstein, Slesvig och Danmark skulle ega hvar sin oafhängiga representation, samt att alla dessa representationer skulle cga samma befogenhet att besluta i monarkiens gemensamma angelägenheter, replikerade Manderström bitande: » l allmänhet finna Europas suveräner det kinkigt nog att komma till rätta med ett enda parlament.
Förste statssekreteraren gör för visso konungen af Danmark stor ära, då han anser honom i stånd att kunna regera med hela fyra. »
sändebuden i London, Paris och Petersburg d.
4 Dep.
i Petersburg d, 30 Dec.
1862.varsamma följder, som för oss sjelfva skulle uppstå af en strid, för hvilken vi af omständigheternas makt lätt skulle kunna förmås att icke förblifva främmande, emedan våra dyrbaraste intressen svårligen skulle kunna tillåta oss att i lugn se en af våra grannar krossas under förevändningar, som framdeles skulle kunna sätta vårt eget oberoende i fara * .1
Redan några dagar efter utfärdandet af sist nämda depesch mötas personligen svensk-norska och danska konungarne, först på Skodsborg i Danmark, d.
22 Juli, och sedan i Malmö och på Beckaskog, d.
25 Juli.
Vid denna sammankomst mellan Karl XV och Fredrik VII lades planen till en ny skandinavisk union.
Hvardera monarken hade hos sig sin premierminister, kung Karl friherre De Geer, kung Fredrik konseljpresidenten Hall.
Hvilka utvägar man tänkte sig att förverkliga planen och lösa de svårigheter, som lågo i vägen, tyckes ännu vara inhöljdt i dunkel.2 Blott några veckor efter sammankomsten på Beckaskog tillstälde konseljpresidenten Hall svenska sändebudet i Köpenhamn grefve Hamilton en not, hvari det skrifves: » Då kabinettet i Stockholm utgår från den riktiga uppfattningen af den solidaritet, som sammanknyter Danmarks och de skandinaviska kungarikenas intressen, anser det (Danmark) stunden kommen, då detta solidariska förhållande bör tydligt träda i dagen i form af en traktat, som afslutas med det fiendtliga anfall för ögonen, hvarmed Danmark hotas från Tysklands sida.
Det är eder bekant, hr grefve, hvad den danska regeringen tänker med hänsyn till en sådan öfverenskommelse mellan de båda landen, hvilken enligt min mening komme att både direkt och indirekt utöfva det lyckligaste inflytande på framtiden » .3 Af de sista orden framgår tydligt, att den » solidaritet », som redan sammanknöt Sverige-Norge och Danmark, var ämnad att i framtiden utbytas mot ännu innerligare förhållanden.
Hela tonen i Halls not är dens, som icke blott vill emottaga hjelp, utan också gifva mer än fullt vederlag derför.
Efter ännu omkring fjorton dagars förlopp tillstälde4 Hall grefve Hamilton ett utkast till en
1 Dep.
19 Juli 1863.
a Gängse rykten Stergifvas af Julian Klaczko, anf.
st. sid. 331.
3 Not frän konseljpresidenten Hall till svenska sändebudet i Köpenhamn grefve Hamilton d.
4 Den 23 Augusti.förbundstraktat, affattad i fem paragrafer.
I första paragrafen kontraherades, att » H.
M. konungen af Sverige och Norge tillförsäkrar H.
M. konungen af Danmark sitt bistånd vid försvaret af de icke till det Tyska förbundet hörande länder och provinser mot hvarje angrepp, som kan blifva en följd af den mellan Danmark och Tyska förbundet uppkommande strid. » I tredje paragrafen bestämdes att det understöd, som konungen af Sverige och Norge lemnade till lands, skulle tills vidare icke öfverstiga 20,000 man af alla vapen, och att understödet till sjös blefve föremål för närmare öfverenskommelse.
De svenska skandinaverne betviflade i sjelfva verket aldrig, att svenska regeringen umgicks med unionsplaner, och att alliansunderhandlingarna voro ett inledande steg till dessa planers förverkligande.
Hade jag ej varit öfver-tygad derom, skulle jag naturligtvis heller aldrig upptagit den af Rosenberg framkastade idén.
När Sverige drog sig tillbaka, trodde skandinaverne, likasom hela verlden, att det skedde endast emedan svenska regeringen sjelf hade åtrat sig och ej vågade att, när det gälde, taga steget ut.1 Förhölle det sig så, skulle Sverige icke ha gjort sig oförtjent af den förebråelse, som ligger i de ord, hvarmed danska riksrådsfolketingets utskott slutar sitt betänkande om förhandlingarna om ett försvarsförbund mellan Sverige-Norge och Danmark: » Förhandlingarna med Sverige om allianstraktaten hafva på ett ödesdigert sätt ingripit i Danmarks angelägenheter; men till gagn för Danmark hafva de säkert icke varit. » Den » bästa » bland ministérer i Sverige skulle då haft en dryg andel i Danmarks tunga olycka.
De stats-handlingar, som efteråt kommit i dagen, och de erfarenheter, jag sjelf gjorde våren 1864, hafva emellertid bragt mig på andra tankar.
Jag tror nu, och skall söka gifva skäl för
1 Ett återljud af det politiska Europas dom öfver Sveriges ställning och handlingssätt på den tiden förnimmes ännu i dag i Julian Klaakos ord: » Utan tvifvel borde Sverige ha i farans ögonblick stått vid Danmarks sida; det borde till och ined ha utsatt sig för ett säkert nederlag (som dock ej hade varit förbundet med någon stor fara), det borde ha kommit Danmark till hjelp i sitt eget välförstådda intresse, med hänsyn till framtiden och den skandinaviska unionen — som, efter hvad man försäkrar, skall ega sin lockelse ft ' r flera än ett högtstäldt hufvud vid Mälarens stränder — ty det är tjenligt icke blott att i lämplig stund kämpa, utan ock att pröfva motgång för en idé, hvarpå Piemont afgifvit ett så lysande exempel. » min tro, att orsaken till alliansunderhandlingarnas misslyckande anträffas hufvudsakligen hos den danska, ej hos den svenska regeringen.
Jag skall i ett följande häfte fortsätta och afsluta min uppsats.Aktstycken.
Bilagor till von Qvantens artikel.
N: o 18.
Till inrikesministern de Oarlsen från E. v. Qvanten
Stockholm den 16 maj 1864.
Hans Majestät har gifvit mig i uppdrag att uttrycka ain glädje öfver att i Konungens af Danmark a råd finna i Eders Excellens person en man, hvars nordiska sinnelag och åsigter måste gifva det samma en ökad styrka till danska nationens apprätthållelse i dess hårda pröfningar.