Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Artigt försäkrade Wallinder, att detta sammanträffande var en af de lyckligaste och interessantaste tillfälligheter, som någonsin mött honom; och då Hilda nu bortlade sömmen, och steg upp för att intaga théet, aftog magistern sin väl försedda skjutväska, och skyndade efter.
”Fröken
Hilda! om förlåtelse, dröj ett ögonblick!” – Man hade redan under slutet af resan blifvit så bekanta, att fröken Borgensköld föreföll Wallinder alltför sträft.
– ”Om förlåtelse, tillåt mig öfverlemna detta lilla prof af min skicklighet i den ädla jagtvetenskapen!” – Han öppnade väskan och framtog tvenne orrar.
Hilda neg midtpå tröskeln, med en orre i hvardera handen. – ”Tack, hjertligt tack!” sade hon småleende; ”magister Wallinder skall, till belöning för sin artighet, få en af dem till afton.”
”Blir det min belöning hvarje gång?” frågade Wallinder, och såg
Hilda dristigt och skalkaktigt i ögat.
”Ja, jag tror väl icke den är för stor,” svarade hon lätt rodnande, och kastade en blick på mamma.
”Nej, det tror jag verkligen också,” log fru Borgensköld ganska behagligt.
”Det minsta, skytten kan hafva för sin möda, är väl att få smaka på vildbrådet.”
”Så är också min tanke,” inföll pappa, som fann att han, såsom värd, också borde säga något, helst utslaget redan var gifvet, då hans hustru yttrat sig.
”Godt att veta jägarens belöning för hans lätta möda,” återtog Wallinder med glädtig ton.
”Jag besitter ännu en annan konstfärdighet, hvaruti jag är mästare.”
”Hvilken då, om man får vara nyfiken?” frågade fru Borgensköld.
– Hilda hade redan tillslutit dörren.
”Om min värdinna tillåter det, skall jag spara svaret till något annat tillfälle,” inföll Wallinder, och satte sig helt obesväradt bredvid fru Borgensköld i soffan, hvarefter han med all behändighet hjelpte henne att rensa spenat.
Efter några minuter återkom
Hilda med thébrickan. ”Jag tror vi flytta bordet ut på gården under den stora linden,” sade hon frågande, och höll brickan, väntande på sällskapets utslag.
”Ack ja, det vore trefligt, alldeles ypperligt,” försäkrade magistern, och var genast färdig att hjelpa till vid flyttningen.
Mamma tog alla sina grönsaker i förklädet, jemte snusdosan och sockerkoppen i hvar sin hand.
Löjtnant Borgensköld aflyftade kopparne, och nu tog Wallinder bordet, med korgen derpå, och bar alltsamman med stadig arm ut på gården, under linden, hvilken redan var Hildas favoritplats, och der pappa låtit uppslå en liten trädbänk.
Men hvar magistern hade ögonen, då han skulle nedsätta bordet, är osäkert; men troligen voro de icke fästade der de borde; ty bordsfoten stötte emot bänken, hvarvid korgen med alla kringlorna foro ned i det höga, mjuka gräset.
”Ack! alla mina sköna kringlor!” ropade
Hilda hjertligt skrattande, och föll jemte magistern på knä, för att åter hopsamla dem.
”Jag ber tusen gånger om förlåtelse, fröken Hilda!” bad Wallinder uppstigande, och satte korgen åter på bordet, i det han i hviskande ton tillade, under det de tillsamman ordnade kopparne:
”Om det icke vore så platt och gammalmodigt, att använda alla fraser, som föranledas af korgar, så skulle jag säga, att det var ett godt tecken, att den föll ifrån mig.”
Hilda rodnade lätt, men bad magistern muntert taga plats, så att hon fick tillfälle att slå uti.
Aftonen förflöt ledigt, fort och angenämt, och då Wallinder sent steg uppför den breda trappan till prestgården, tänkte han för sig sjelf, att det väl var den sällaste qväll, han visste sig hafva genomlefvat.
När Hilda tillredt sin tarfliga bädd på den lilla soffan i det fordom gula förmaket, sade hon sakta, under det hon upprullade lockarne: ”Wallinder är verkligen en bra treflig och hygglig karl.
Hvilken lycka här på landet, att finna ett sådant sällskap!
Han är också bra vacker och intagande.
Hvad jag längtar efter Söndagen, att få höra honom predika; ty en andlig man, så framt jag skall kunna värdera honom, bör dock vara något mera, än blott och bart en treflig och bildad sällskapskarl.
Han bör kunna verka på min själ, lika väl som på min inbillning och mitt tycke.
– Hilda ville icke tala om hjertat; hon uteslöt det helt oskyldigt, samt tillade blott:
”Ack att det vore Söndag!” hvarvid hon godt och lugnt insomnade, med tankarne på Wallinder och hans predikan.
Kyrkan.
– Utfarten på Eftermiddagen.
– Samtal emellan Fru Borgensköld och hennes beskedlige Man.
Fredagen och Lördagen hade under åtskilliga nyttiga, husliga göromål temligen fort framskridit; likväl hade Hilda aldrig i sitt lif så ofta sett på klockan, eller önskat att gifva tiden vingar.
Ändtligen var det då Söndags morgon, och Hilda hade varit tidigt uppe, för att ensam njuta af dess första sköna timmar; ty det var en Söndagsmorgon så herrlig, lugn och klar, att englarne kunnat fröjdas deråt.
Hilda återkommit från en spatserfärd, under hvilken hon riktigt njutit af en gudaskön morgon på landet, bar hon in kaffe till sina föräldrar, och gick derefter till toiletten, hvilken besörjdes med något mer än vanlig sorgfällighet.
Pappa och Hilda skulle gå till kyrkan, emedan ena hästen skadat foten, och man således icke kunde begagna kaleschen.
Mamma åkte i den gamla, ensitsiga schäsen, ett inventarium tillhörande gården.
Då tåget nu ändtligen var färdigt, och långsamt satte sig i rörelse, kunde Hilda icke afhålla sig ifrån att tänka på landtpresten i Wakefield och dess familjs tåg till marknaden.
Hon smålog, då hon såg huru äfven hästen, som drog mamma i schäsen, haltade och pustade.
”Han har qvarka, min vän,” sade löjtnant Borgensköld till sin fru, under det han gick bredvid, och höll emot i backen.
”Vet du ingen råd derför, kära Elisabeth?”
”Jo, jag tror jag hört, att man kokar persilja och ger hästar för den åkomman; vattnet nemligen, som kokas derpå.”
”Åh, det blir förträffligt, min vän!
Vi ha ju en hel hop persilja, eller huru?
Jag har annars hört, att det var för en annan sjukdom, det botemedlet begagnades; men det skadar icke att försöka, min lilla du.
Hjelper det icke för det ena, så måste det väl hjelpa för det andra, om icke f-n ...”
”Tyst, kära Borgensköld, det passar icke att bekräfta någon sats med en ed på Söndagsmorgonen.
Det är en ful osed, den du får vänja dig af med.
Det låter illa och ostädadt.”
Man var nu uppför backen, och just då den fromma äkta mannen försäkrat, att han skulle bjuda till att taga sig tillvara för denna ovana, lät fru Borgensköld piskan svänga på Bruntes rygg, tilldess han satte sig i lunk och guppade af, förbi den ena gruppen med bugande kyrkfolk efter den andra.
Då löjtnant Borgensköld icke mera kunde få njuta af sin hustrus sällskap, inväntade han Hilda, som kom efter, nätt hoppande på gräskanten vid diket, för att slippa dammet från landsvägen. – ”Jag kan just undra, mitt barn,” sade pappa och lade käppen betänksamt vid näsan, ”om vi ha magister Wallinder i dag eller den gamle Stenberg i vår kyrka?”
”Gamle Stenberg?” utbrast Hilda förvånad, och var nära att klifva ned i en stor vattenpöl.
”Predikar då icke magistern här hvarje Söndag?”
”Nej, visst icke, mitt barn; endast hvar tredje.
Här finnas tre kyrkor och tre prester; de byta om hvarje Söndag.”
”Nå, men då kan ju pappa veta, hvems tur det är, att predika i dag uti B–by.”
”Jag har icke varit vid kyrkan på ett par Söndagar, kära du, och derföre har jag glömt ordningen.”
Hilda teg, men tänkte för sig sjelf: ”Hvilken förtret, att gå i hetta och damm en hel fjerdingsväg, endast för det nöjet att gäspa vid gamle Stenbergs långsläpiga predikan!
Att jag också ej kunde fråga någon af folket, förrän jag gaf mig ut.
Det var för tråkigt!”
Nu kom en bonde lunkande på en annan Rosinant. – ”God dag, fader Ola i Ringstad,” sade löjtnant Borgensköld och lyftade på den grå kaschetten.
”Vet fader Ola, hvilken af presterna vi hafva i B–by i dag, och hur står det till med helsan?”
”Tackar som frågar, herr spektor,” svarade Rosinant-ryttaren. ”Det är nu så der!
Inte annat jag vet, ha vi komminister Dahlstedt i dag;” och härvid linkade fader Ola i Ringstad vidare.
”Hilda, mitt barn, nu hörde du, att vi icke hafva vår hygglige magister, utan Dahlstedt, som är alldeles förskräckligt långsam och tråkig, mycket värre än Stenberg.
Jag fruktar det vi ej få middag före aftonen.
Det här var alldeles för ledsamt; eller hvad menar du, Hilda?”
”Jag menar presist detsamma som pappa, och dessutom är jag redan så trött, att jag nästan tror jag vänder om.”
”Ja, det vore ej så rasande, kära du; jag hade god lust att göra så med.
Men värst blir det med mamma; hon skulle undra förskräckligt hvart vi tagit vägen, och Brunte kunde slå sig på tvären för henne; det händer ibland med honom.
Nej, kära du, jag törs ej vända om; jag skulle då plågas lika illa af oro, som jag nu gör af värmen och tanken på Dahlstedts långa predikan.”
”Nå, så låt oss gå då,” sade Hilda med en ton af äkta försakelse.
Snart låg kyrkan, på en utskjutande udde, omgifven af höga björkar, så inbjudande i morgonglans för hennes öga, och åsynen af templet, de blomstersmyckade grafvarne och klockornas stilla, högtidliga ljud trängde välgörande in i hennes själ, der den bättre, heligare gudstjensten tog sin början.
Det bedragna hoppet på predikanten glömdes för det höga intrycket af den store Lärarens närvaro i hjertats tempel; det jordiska bortfläktade vid ett lätt vidrörande af fridsengelns gudaburna vinge.
Nu ljöd sammanringningen, och man inträdde i kyrkan.
Bänken, som tillhörde Lindfors, låg uti koret.
Fruntimren hade satt sig i ordning, första psalmen var afsjungen, och nu öppnades dörren till sakristian.
Hilda såg icke upp; men då den första tonen af lärarens röst nådde hennes öra, så djup och melodisk, att hon bäfvade dervid, upplyfte hon ögonen; och se – framför altaret stod, i presterlig skrud, Wallinders höga, imponerande gestalt.
Lugnt och mildt, men fullt af allvar, föll hans öga på Hilda.
I hans blick låg ett hopp om frid och salighet, så litet beslägtadt med det jordiska, att flickan kände den liksom genombäfva hela hennes väsende, och uppfylla hennes hjerta med känslor så ljufva och sällsynta, så ofattliga och likväl så heliga.
Hon kunde icke slita sitt öga från Wallinder.
Var läraren, som nu knäböjde och med kraftfull och likväl så vek röst uppläste syndabekännelsen, var det samme unge, lefnadsglade man, hvilken syntes henne då så intagande, nu så stor och helig, att hon kände sig ett intet invid honom?
Medan den andra psalmen afsjöngs, stodo Hildas ögon nästan beständigt riktade på honom; men då de sista tonerna af orgeln bortdogo, och Wallinder vände sig mot församlingen, samt lät sin djupa, starka röst, så herrlig och böjlig, genomdallra rymden, då tyckte Hilda, att hennes bröst ville sprängas af mäktiga känslor; hon nedböjde sitt hufvud, och ljufva, sälla tårar öfversköljde hennes kinder.
Aldrig hade hon bivistat en gudstjenst, som gjort ett sådant intryck på henne.
Från predikstolen talade Wallinder med denna hållning och säkerhet, som väl många kunna ega, men derjemte med en eld och en känsla, som är mera sällsynt.
Det var den lyckliga medelvägen, som lika mycket talar till känslan som förståndet, och hvilken gör predikanten begriplig för hvarje stånd, för hvarje hjerta.
Han hvarken nedsjönk till hvardagsspråket, eller prålade med alla rhetorikens ordnade och oordnade blommor.
Hans ord voro en krans af tro, hopp och frid, som hugsvalande lindade sig omkring hvarje hjerta, hvilket suckade efter tröst, och uppfyllde hvarje åhörares själ med heliga och milda känslor.
Sedan gudstjensten var slutad, och församlingen kommit ut på kyrkogården, gick Hilda tyst vid mammas sida.
Fru Borgensköld borttorkade just de sista tårarne, i det hon lätt stötte Hilda på armen, och frågade: ”Mitt barn, kan du erinra dig att någonsin i H** hafva hört en så vacker predikan?
Hilda svarade endast med det korta ordet: ”Aldrig.”
Och härefter fortsatte de tysta sin väg, tilldess de fingo höra rösten af pappa, som kom kilande efter dem: ”Elisabeth, min gumma lilla, skall du icke helsa på magistern?
Jag har honom med mig här.”
Fruntimren vände sig om och sågo pappa komma emot sig, med Wallinder under armen.
På den unge predikantens sköna, manliga drag låg ännu det heliga och lugna allvaret.
Fru Borgensköld helsade hjertligt, och tackade enkelt och djupt rörd för den uppbyggliga predikan.
Wallinder bugade tyst; men då han straxt derefter vände sig till Hilda, som förblifvit tyst, och underrättade sig, huru hon befunnit sig efter den sista trefliga aftonen han tillbragte på Lindfors, tog löjtnanten tillfället i akt, och hviskade den förfrågan till sin fru, om det icke lät göra sig, att bjuda magistern till middag.
Fru Borgensköld nickade bifallande åt sin man, och vände sig genast till Wallinder med den vänliga inbjudningen, att göra dem sällskap till Lindfors, och der tillbringa det öfriga af dagen.
Wallinder krusade väl litet, och försäkrade att han kom att besvära alltför ofta; men de små, icke just allvarliga invändningarne öfverändakastades snart af fru Borgenskölds lilla vältalighet och löjtnantens försäkran, att ju längre man krusade på kyrkogården, desto längre fick man vänta på middagen, hvilket skäl han för sin del fann mest bevekande.
Saken var således snart uppgjord.
Nu körde den gamla, ensitsiga schäsen fram, och då Wallinder ej såg plats för mer än en, frågade han, vänd till Hilda, huru fröken färdades.
”Jag går med pappa.”
”Ja; men nu är ju fröken Hilda så god och åker med mig?
Det är verkligen en tillräckligt lång promenad, att gå till kyrkan, utan att äfven gå tillbaka, och jag vågar hoppas, att fröken icke afslår min bön.”
”Men,” invände Hilda, ”det blir alltför tråkigt för pappa, att gå ensam.
Nej, jag kan icke tillåta mig detta.”
”Nå, då ställa vi till på annat sätt,” inföll Wallinder uppfinningsrikt.
”Löjtnant
Borgensköld åker i min trilla, efter vi icke kunna få åka alla tre, och så gör jag fröken Hilda sällskap.
Går icke detta an, herr löjtnant?” frågade han den återvändande äkta mannen, som nu tillknäppt den sista remmen på fotsacken, och sett Brunte begifva sig på hemvägen med hans kära hälft.
”Åh nej, bevars, det behöfs icke!
Hilda kan gerna åka i trillan; ty jag får plats hos nämdeman i Bro, hvars väg går förbi Lindfors’ grind.
För mig behöfver du således icke sörja, mitt barn.”
”Nå, då är allt bra,” smålog Hilda, och Wallinder hjelpte henne upp i sin beqväma, vackra trilla.
Sedan han sjelf hoppat upp och satt sig i ordning vid hennes sida, börjades färden; men den gick ej synnerligen fort; ty Wallinder tyckte att det dammade så fasligt för fröken Hilda, hvarföre han höll åt sidan och lät hela bondpersonalen passera förbi med ett: ”Kör på, kör på, godt folk!” Härunder hölls Polle stilla, ehuru med någon möda, och man vände sig småleende emot hvarandra, för att undvika dammskyarne, hvilka Hilda påstod nu voro långt värre, än om man genast kört på och låtit de andra komma efter.
”Ja, se hur det går, när man menar väl,” inföll Wallinder, halft skämtande, halft förebrående.
”Ser fröken Hilda utåt vägen, så finner ni lätt, att vi gjort rätt att dröja litet; nu finnes icke mer ett enda dammoln, utan luften är fri och ren.
”Visserligen; men vi komma också litet senare hem, än de andra.”
”Vi skola taga igen vår skada,” försäkrade Wallinder; och raskt trafvade Polle den lilla fjerdingsvägen till Lindfors.
Fru Borgensköld hade redan varit hemma en god stund, hvarföre bordet stod dukadt, och den enkla anrättningen redan nätt och prydligt ordnad.
Då man satte sig, yttrade löjtnant Borgensköld, i det han började söka i sina omätliga fickor: ”Jag fick posten på vägen, och jag vill minnas, att der voro två bref till dig, Hilda.”
Sedan pappa uppdragit och lagt bredvid sig på bordet tidningsbundten, glasögonen, plånboken, näsduken jemte diverse små, nätta rullar, hvaraf pappa var stor älskare, kommo ändtligen äfven brefven upp.
”Ack, från Rosa!” sade Hilda med glad rörelse, och lade det första ifrån sig.
”Hon höll då ord, min goda, älskade Rosa, att fröjda mig med ett bref i mitt nya hem, genast efter min ankomst!
Men jag har ännu ett; ifrån hvem kan det vara?
Hon kastade en blick på utanskriften, och blodet rusade hastigt till kinderna; så mäktigt kan äfven en försvunnen kärlek verka.
Det var kapten Ferdinands handstil.
Wallinder såg hennes rörelse, och bleknade.
Han hade ej tänkt på möjligheten, att Hildas hjerta redan kunde tillhöra en annan.
Denna tanke for nu, likt en blixt, genom hans själ, och kastade ditin ett obehagligt ljus.
Hilda såg upp och läste utan svårighet i Wallinders blick en fruktan, som på nytt, ehuru af en annan orsak, kom henne att rodna. – ”Detta bref är ifrån min kusin, kapten Ling,” sade hon med temlig fattning.
”Han var någon tid förlofvad med min bästa vän, Rosa Widen; men vissa ledsamma familjförhållanden upphäfde partiet.”
Wallinder bugade sig litet, som folk i allmänhet pläga göra, när de tro, att man berättar dem något, som äfven kunde förklaras på annat sätt.
Middagen var icke serdeles lifvad, och sedan man druckit kaffe, sade Hilda, i det hon höll brefven emot Wallinder: ”Magistern vet ju, att vår arfsynd är nyfikenhet; tillåt mig derföre att tillfredsställa den.”
– När nu Hilda var utgången, och löjtnanten, som han trodde, helt oförmärkt smugit sig in i sin kammare, för att taga middagsluren på maten, vinkade fru Borgensköld magistern att taga plats bredvid sig i soffan.
Himlen må veta, af hvilken orsak hon fann det nödigt att förekomma alla missförstånd.
Således berättades från början till slut, för den uppmärksamt lyssnande Wallinder, kapten Ferdinands förhållanden till Hilda, med alla dess större och mindre omständigheter, äfvensom kaptenens närvarande sträfvande, att åter få allt på gamla foten, samt
Hildas bestämda motvilja i detta hänseende, ”hvilken alltid blir densamma,” slöt fru Borgensköld sitt förtroliga meddelande, ”ty
Hilda föraktar honom, och aldrig gifter hon sig med en man, som en gång gjort sig ovärdig hennes aktning.
Nej, han får henne aldrig, derom är jag säker, kunde han än lägga sin rike farbrors hela förmögenhet för hennes fötter.”
”Ja; men kärleken har väl gjort större underverk, min bästa fru,” invände Wallinder, säkerligen för det nöjet att blifva vederlagd.
”Kärleken, ja, det vore en annan sak, min gode magister Wallinder; men jag har ju sagt, att det redan länge varit förbi med Hildas kärlek, och jag tänker, att, då Ferdinand icke förmådde upplifva den, under den tid som förflöt emellan uppslaget med mamsell Widen och vår afresa från H**, så är visst intet hopp för honom att kunna göra det nu, då hon befinner sig långt derifrån.
Nej, dermed är för alltid helt och hållet förbi.”
Då Hilda, efter en god timmas frånvaro, återkom, sväfvade ett tankfullt, smärtsamt drag omkring de annars leende läpparne.
Hon fann sina föräldrar och Wallinder sittande på förstuguqvisten, upptagna med ett samtal om den lofvande skörden och det yppiga linet, hvilket så innerligt fröjdade mamma.
”Nå, var det goda nyheter, Hilda lilla?” frågade pappa, och stoppade en ny pipa.
”Så der,” svarade Hilda undvikande; ”bekymren fortfara i kommerserådet Widens hus.”
”Åh ja, bekymmer är alltid godt om,” menade pappa.
”Apropos om bekymmer, så kommer jag ihåg våra i dag på morgonen, Hilda, och får nu fråga magister Wallinder, af hvad orsak vi fingo höra honom i dag i vår kyrka?
De sade oss på vägen, att det skulle bli Dahlstedt.”
”Turen var verkligen hans,” svarade Wallinder; ”men han befann sig så illamående i går afton, att han skickade mig ett bud, med anhållan att få göra tjenstebyte.
Kyrkan, der jag skulle predika, ligger nära intill hans boställe.”
”Det var vår lycka,” sade
Hilda och upplyfte sitt öga till Wallinder med ett uttryck mera vältaligt, än det rikaste loftal öfver hans predikoförmåga kunnat innebära.
Wallinder rodnade lätt och svarade blygsamt: ”Fröken
Hilda är för mycket artig.
Jag vågar icke tro, att meningen innebär öfvertygelse.”
”Jo, det kan magistern gerna tro,” försäkrade löjtnanten; ”ty är det icke sannt, Hilda, att du höll på att vända om på vägen, då vi fingo höra, att
Dahlstedt skulle predika?”
”Icke derföre,” svarade Hilda, bepurprad som den ros hon inflätat i sina lockar.
”Minns pappa ej, att jag klagade öfver trötthet?
Och då jag dessutom haft tillfälle att höra hvarken magister Wallinder eller pastor Dahlstedt, kunde jag naturligtvis icke bedöma, hvilken som borde ega företräde.”
”Ja så, mitt barn, var det endast tröttheten, hvilken så hastigt förorsakade din lust att vända om?” sade pappa skrattande, hjertligt förnöjd att en gång, den första han kunde minnas, hafva bragt Hilda i trångmål.
Men Wallinders blick hade ljusnat, och i det han uppstod, yttrade han, för att ombyta ett ämne, som blef plågsamt för Hilda: ”Skulle vi icke taga en promenad, för att njuta af den behagliga aftonen?
Trakten eger många skönheter.”
Fru Borgensköld ursäktade sig med sina liktornar, hvilka blifvit så svåra, efter den besvärliga resan, och löjtnanten sade sig vänta nämdeman i Bro, med hvilken han skulle uppgöra en sak för sin patrons räkning.
”Törs då fröken
Hilda ensam anförtro sig åt min vård?” frågade Wallinder, lätt skämtande.
”Jag får likväl på förhand nämna, att här finnes en berggrotta i trakten, hvilken, enligt sägen, ännu är bebodd af småtroll.”
”Jag vågar det likväl,” svarade
Hilda glädtigt, och hoppade in efter hatt, parasol och handskar.
Wallinder bjöd henne armen, och lätt sväfvade hon vid hans sida ut genom porten, nedåt den lilla allén, vänligt nickande åt mamma och pappa, hvilka sutto qvar på förstuguqvisten, och leende blickade efter det unga, vackra paret, som snart försvann bakom vägens krökning.
”Han är för hygglig, den magistern,” sade fru Borgensköld till sin man.
”Vet du, om han tagit pastoralexamen, min vän; ty jag anser för afgjordt, att en man med hans bildning och kunskaper icke vill gräfva sig ned som komminister?”
”Som du säger, min vän, han vill visst icke bli komminister; och hvad pastoralexamen beträffar, så tog han den i vintras, och det tros allmänt, att han får kallelse till B–by pastorat, när pastorn dör; ty Wallinder har icke allenast alla ståndspersonerna på sin sida, utan äfven hela allmogen.”
”Ja, det är icke underligt,” menade fru Borgensköld.
”Han har ett så intagande sätt med alla, att han nödvändigt måste vara omtyckt.
Men är prosten mycket gammal?
Han torde kanhända lefva i många år ännu?”
”Det är visst möjligt, min gumma,” svarade löjtnant Borgensköld, som icke alltid kunde följa sin hustrus tankegång.
”Det är visst möjligt; men han är mycket gammal, och dertill sjuklig och blind.
Men hvarföre interesserar du dig så mycket derföre, kära Elisabeth?
Jag menar du frågade mig om detsamma i går?”
”Åh nej, det var något helt annat jag då talade om.
Såsom grannar kan det ju vara roligt att fråga efter ett och annat.
Har du hört, om magister Wallinder är förlofvad?
Men det kan du väl icke känna.”
”Jo, min vän, jag känner ganska väl, att han icke är det; ty jag vet, att patron S** på Skallerbo har, såsom ordspråket säger, arbetat med både händer och fötter, för att få honom till måg; men deraf blef ingenting, ty Wallinder är i vissa fall så styf och stel som en häst.
Man får honom icke dit han ej sjelf vill gå.”
”Nå, kära Herman, bestämda böra alltid män vara i sina handlingar; de böra alltid sjelfva någorlunda veta, hvad de vilja eller icke.
Men hvarföre hade ej Wallinder någon lust att fria på Skallerbo?”
”Ja, min söta gumma, ta mig hin, om jag lägger på minnet mera än jag vet.
Förmodligen af orsak att flickan är ful och äfven dum, säga de som känna henne; men rik är hon, och det med besked.”
”Det ökar min aktning för Wallinder,” inföll frun, ”att han icke, i likhet med vår tids unga män, uppoffrar allt för rikedomen.
Det är ett riktigt nöje att höra, det någon äfven tänker på att det fordras mera än penningar, för att blifva lycklig i äktenskap.”
”Åh, de likna väl icke alla Ferdinand, min gumma.
För min del har jag alltid tänkt, att – men se här ha vi nämdeman i Bro.
Menar du, min vän, att jag kan gå in på att låta honom få bräderna till det priset, förrän jag hinner få svar från patron?
Det torde icke vara så bra.”
”Det bör du bäst förstå sjelf, min kära Herman; men när det är ortens gångbara pris, går det väl an.”
”Ja, så tänker jag med.
Se, god afton, fader nämdeman!
Huru står det till med säden i Bro?
Står den icke vacker här på Lindfors?
Ack, min söta vän,” tillade han, vänd till sin hustru, ”vill du icke laga att vi få litet till bästa åt nämdeman i min kammare?”
Fru Borgensköld fattade nyckelknippan, och aflägsnade sig under en tyst suck öfver de oskick, som egde rum på landet, hvaribland det värsta var, att bjuda mat och dricka åt alla som kommo och gingo.