Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med skygghet kysste han den emot honom sträckta furstliga handen; undergifvet och stillatigande afhörde han Lovisa Ulrikas skarpa lexa, och, snarare för att lyda än roa sig, tog han de leksaker i ögonsigte, hvilka hon hade i beredskap åt honom på ett litet bord, i ett hörn af rummet.
Gossens lemmar skälfde.
Var det paroxysmen af en frossfeber?
Var det smärtans intryck efter den utståndna agan?
Var det fruktan för ett da capo?
Eller var det sydländningens tidigt vaknade hämndlust, kämpande mot bemödandet att dölja sig?...
På en gång hördes ljudet af brådskande steg, som mer och mer närmade sig; begge dubbeldörrarne flögo upp, under den vakthafvandes utrop: „Hans maj:t konungen!».
Dörrarne tillslötos åter – och Adolf Fredrik slöt sin gemål i sin famn.
«Jag helsar dig, Sveriges drottning,« sade han, och tillfredsställelsen strålade ur hans milda anletsdrag.
«Det är för din skull, kronan gläder mig; det «är derföre, att jag vet hon gör dig ett nöje.
An«nars sutte jag heldre i lugnet, under dessa stormiga «tider, och lät det myndiga Rådet och de barske stän«derna slitas om makten bäst de gitte.
Jag vill dock «bjuda till att akta mig för de stötestenar, som af«bröto min företrädares trefnad.
Den misstanka, han «oförsigtigt ådrog sig, att eftersträfva mera välde, för«bittrade sinnena och tillskyndade honom många sura «stunder ...»
«Min gemål har rätt«; – föll drottningen honom i talet – «svagheten låter misstänka sig och blir «derföre straffad; rask handling deremot krönes med «framgång.
Spegla dig uti din företrädares föraktliga «obeslutsamhet, och mins din ädle svåger, Preussens «Store Fredrik.
I honom har du både ett exempel «att följa, och ett stöd att påräkna.»
Det höga paret öfverlade hvad under närvarande omständigheter vore att göra.
Drottningen påstod, att allt berodde af första intrycket.
Konungen borde vid sitt första uppträdande i Rådet sätta sin person och spirans företrädesrättigheter i säkerhet: utveckla stark vilja, kraft, rådighet: låta påskina inflytandet af sin slägtskap med Rysslands regerande kejsarinna, sitt svågerskap med konungen i Preussen; samt gifva vinkar om faran för Sverige och dess frihet, att såra desse mäktige regenters stolthet, genom förringandet af deras frändes anseende.
Riksrådet Tessin var den, på hvars bistånd inom senatens eget sköte det höga paret egentligen räknade.
Han var deras första svenska bekantskap, själen i deras hof, der hans grefvinna, öfverhofmästarinnan, var oskiljaktig från Lovisa Ulrika som skuggan från kroppen.
Tessin kunde ej annat, än finna sig väl af maktutvidgning åt en monark, i hvars gunst han innehade främsta rummet.
Imedlertid skulle den nye konungen icke förhasta sig med Rådets sammankallande.
Derförinnan borde han hafva uppsatt vissa förbehåll och jemkningar i den försäkran, konungen skulle underteckna och besvärja.
Bland pålitliga verktyg utom senaten nämndes öfversten grefve Brahe och hofmarskalken baron Horn, hvilka kunde användas, äfven om det gällde att med våld genomdrifva sina planer.
Utan att röra sig ifrån stället, lyssnade Badin uppmärksamt, när det höga paret talade om Horn.
Det tycktes nästan, som svedan af riset låtit känna sig på nytt.
Morianens ögon gnistrade, och stillatigande sönderbröt han den leksak, med hvilken han just då var sysselsatt.
Det höga paret var för djupt inbegripet i sitt vigtiga ämne, för att ens gifva akt på negergossens närvaro.
Efter tvänne knackningar på dörren inträdde den vakthafvande och anmälte en deputation från senaten, som i underdånighet begärde företräde hos H.
M. konungen.
Det höga paret vexlade blickar, hvilka målade öfverraskning, förundran och missbelåtenhet.
Konungen gick ut i audiensrummet och lät förekalla deputationen.
Denna bestod af de begge kanslererne och samtlige statssekreterarne.
Justitie-kanslern förde ordet.
«Herrar
Riksens Råd äro samlade i rådsalen, Aller«nådigste Herre och Konung!» – sade han – «för «att besörja om Eders Maj:ts utropande, svärja Eders «Maj:t trohetsed, och ur Eders Maj:ts händer emot«taga den försäkran, hvilken det åligger Herrar Rik«sens Råd att tillhandahålla Riksens härnäst samman«trädande Ständer.
Senaten utber sig derföre under«dånigst, att så fort Eders Maj:t finner lämpligt varda «hugnad med dess höga närvaro.
Rikshärolden är re«dan uppkallad i rådkammarens förmak, och afbidar «der befallningen, att offentligen förkunna den Stor«mäktigste Konung Fredrik I:s, Glorvördigst i åmin«nelse, högst bedröfliga frånfälle, samt Eders Maj:ts «hugneliga uppstigande på den Kongl.
Svenska thronen.»
Det var påtagligen ett streck i räkningen, men Adolph Fredrik förställde sig så godt han kunde; svarade, att Rådet förekommit hans önskan; att han just varit i begrepp att gifva befallning om dess sammankallande, och att han oförtöfvadt ville begifva sig dit.
Deputationen affärdades med en nådig hälsning till senaten, och konungen återvände till sin gemål.
Det höga paret kunde ännu icke riktigt genomtränga orsaken till senatens brådska.
Det kunde vara underdånigt fjesk, för att visa sitt undergifna nit: detta önskade man; men det kunde också vara vaksamhet att förskansa sin myndighet: och detta befarade man.
I värsta fallet hade konungen alltid den djupe och förslagne statsmannen Tessin på stället, och om hans beredvillighet kunde det höga paret så mycket mindre tvifla, som hans enskilda fördel vore dermed förknippad.
Drottningen uppmanade ännu en gång Adolf Fredrik att vara på sin vakt och att ej gifva vika, hvarefter han begaf sig till senaten och hon tillkallade sina fruntimmer, utvisade morianen och klädde sig uti den redan i beredskap varande djupa sorgdrägten.
Med nyfikenhet och icke utan en viss oro längtade Lovisa Ulrika efter sin gemåls återkomst.
Det var en gång för alla hoffolkets lott, att öfverhopas med stickord, när drottningen var vid elakt lynne, och de haglade i dag ymnigare och hvassare än vanligt, liksom hade hon velat låta sin omgifning rätt eftertryckligt erfara, att hon nu i sjelfva verket blifvit deras herrskarinna.
Drottningens otålighet växte ju längre det drog ut på tiden, innan Adolf Fredrik, syntes.
Det arma hoffolket, som föreställt sig, att glädjen öfver den nya upphöjelsen skulle stämma Lovisa Ulrikas lynne till godhet och mildra sträfheten i hennes högdragna sätt att bemöta sin omgifning, blef ej litet bestört att röna motsatsen, och att just nu finna henne mera stolt, tvär, ofördragsam, häftig och befallande, än tillförne.
Ändtligen hördes på afstånd trumpeters smattrande och pukors dofva genljud.
Luften skallade af ropen: «länge lefve konung Adolf Fredrik!
I detsamma inträdde konungen sjelf bland hofkretsen.
Han gick långsamt, med vacklande steg.
Hans uppsyn var förlägen och dyster.
Den syntes studerad och tvungen denna fryntlighet, hvarmed han besvarade de kringståendes vördnadsfulla hälsningar.
Pannan, fårad och svettig, tycktes redan vara klämd och nedtyngd af det blott några timmar gamla diademet.
Hans blick sökte drottningen.
Det var, som hade han gått en motsedd storm till mötes; ty han anade intet godt af hennes stränga, frågande ögonkast, hvaraf blott ett enda behöfdes, för att underrätta henne, att konungen ej medförde angenäma tidningar från rådkammaren.
Hos omgifningen fick Adolf Fredriks förstämda utseende gälla för sorg öfver företrädarens död.
Smickret var genast till hands, att prisa den nye regentens sköna menniskokärlek och sonliga tillgifvenhet för den aflidne monarken.
Liksom det oafbrutet spända förhållandet mellan gamla och unga hofvet varit en hemlighet!
Liksom den gamle Fredriks obenägenhet mot Holsteinska linien och thronföljareparets beständiga hån öfver den bedagade konungens klädsel, lefnadsvanor och kärleksbedrifter ej utgjort samtalsämnet i de högre kretsarna under Fredriks af Hessen sednare regeringstid!
Sorg öfver hans frånfälle var således ingalunda källan till Adolf Fredriks bedröfvelse nu, hvars anledning drottningen äskade att få veta, när det höga paret kommit mellan fyra ögon.
Här förtäljde Adolf Fredrik, huruledes senaten, vid hans ankomst, haft icke blott konceptet till hans konungaförsäkran uppsatt och justeradt, utan äfven ett exemplar renskrifvet och framlagdt till hans underskrift: huruledes
Rådet förklarat, – visserligen i underdåniga, men bestämda ordalag – att intilldess konungen derunder tecknat sitt namn, med edelig förpligtelse, och inför senaten besvurit samma försäkran, rikshärolden ej tilläts att utropa konungens uppstigande på thronen, hvarförinnan Rådet ej medgåfve honom att deltaga i riksstyrelsen, utan skulle sjelft föra den, utan konung, tills ständerna hunno sammanträda, för hvilket ändamål riksdagskallelsen äfvenledes redan befanns uppsatt och i ordning: och huruledes cheferne för hufvudstadens garnison voro tillstädes i senatens förmak, för att emottaga befallning om tro- och huldhetsedens afläggande, derest konungen undertecknade försäkran, men att förbjudas aflägga en sådan ed, så vida konungen droge i betänkande att fullgöra hvad man nu begärde.
«Hvad var, under sådana omständigheter att göra? – tillade Adolf Fredrik – «Skulle jag, oviss om de «mått och steg, Rådet i öfrigt kunde hafva vidtagit, «och lika oviss om allmänna sinnesstämningen, äfven«tyrat en hvälfning, som kunnat kosta oss kronan, in«nan den ännu prydt vår hjessa; eller var det ej «bättre, att gifva vika för ögonblicket och låta fram«tiden göra slag i saken, sedan vi bragt våra förbere«dande anstalter i ordning?....»
– «Du skref således under försäkran och besvor den?» föll Lovisa Ulrika i talet.
– «Ja,» svarade Adolf Fredrik.
– «Och du sökte ej bereda Tessin tillfälle, att «med sin vältalighet, som så ofta verkat hänförande, «utveckla skälen för våra afsigter?»
– «Tessin! ja, just detta är det obegripligaste och «värsta af hela historien:
Tessin är egentliga och den «verksammaste driffjedern till allt hvad som hände i «senaten.
Det var han, som dragit försorg om Rå«dets sammankallande hufvudstupa, vid första under«rättelsen, att min företrädare låg i dödsarbetet:
Tes«sin, som med egen hand skrifvit konceptet till den «försäkran, jag nödgades besvärja:
Tessin, som upp«satt rikadagskallelsen:
Tessin, som förde ordet i se«naten:
Tessin, med ett ord, förvandlad från en smi«dig Mæcenas, hvars roll han spelar vid din sida, «till en obeveklig Gato i den rådkammare, der min «thron är upprest.»
Lovisa Ulrika bet sig i läppen af förtrytelse, under det Adolf Fredrik borttorkade med näsduken stora svettdroppar, frampressade, mindre af hetta eller ansträngning, än af sinnesoro.
«I sanning min gemål» – återtog drottningen, efter ett par minuters tystnad – «vi hafva i dag «upplefvat en ny journée des dupes; en under«såte, på hvilken vi slösat gunst och förtroende, som «hade allt att hoppas af vår nåd, allt att vinna af vår «makt, trampar dessa lysande utsigter under fötterna, «för att några timmar låtsa sig vara husbonde, och «den verklige husbonden (under ett ironiskt leende «fixerade hon härvid skarpt sin gemål) glömmer på «en gång sitt aftal, sin ära, sin höga rang och det «blod, med hvilket han har den hedern vara besläg«tad, för att klenmodigt hålla tillgodo med vilkor, dem «en handfull uppstudsige rådgifvare behagar före«skrifva.
Hvilken herrlig tidning att meddela åt min «kunglige broder, för hvars stöfvel denna trotsiga «senat säkert skulle darra så, som den fordom darrat «för Carl XII:s!«
Hvad som var skedt kunde imedlertid nu ej hjelpas.
Det fordrades tid att bringa de planer till mognad och verkställighet, hvilka Lovisa Ulrika uppgjorde, för att blifva regerande drottning.
Hon var uppfödd i ett despotiskt hof, uppammad i despotiska grundsatser, i ett land ändtligen, der undersåtarnes lif och välfärd hängde, svigtande, på herrskarens värjspets.
Hon kunde derföre aldrig förlika sig med ett deladt välde.
Men, liksom treenigheten blott är en Gud, så borde, enligt hennes åsigt, konung och drottning vara endast en vilja, hvilken hon nog visste med sig, att det blef henne sjelf uteslutande förbehållet att gifva riktning.
Dessa tänkesätt var det likväl angeläget att dölja för senaten och folket, tills allt var redo att låta dem framträda i handling.
Det kostade henne mycken möda att förställa sig.
Äfven när hon behöfde visa sig förtrolig och intalande, för att vinna någon för sina ändamål, kunde hon omöjligt helt och hållet glömma, att hon var den enväldige hjeltekonungen Fredrik den Stores syster.
Adolf Fredrik åter skulle, sig sjelf lemnad, rätt gerna åtnöjt sig med den lott, svenska statsförfattningen honom beskärt; men, undergifven sin gemåls behag, tvingades han till det dubbla hyckleriet, att inför henne låtsa en herrsklystnad, som ej bodde i hans själ, och inför Rådet ett nit för samhällsskicket, hvars störtande utgjorde målet för hans hemliga bemödanden.
Någon tid efter Adolf Fredriks uppstigande på thronen gaf det kungliga paret en cour, för att emottaga lyckönskningar.
Der trängde sig om hvarandra landets barn och främlingar, embetsmän och vetenskapsidkare, krigare, civile personer och andlige fäder.
Det kungliga paret gjorde en rund genom palatsets salar med den hållning och okonstlade värdighet, som anstå och tillhöra purpurn.
Endast mot den mäktiga senaten, hvilken det varit till konungaparets nytta, att företrädesvis smeka, åsidosatte, som vi rätt snart få se, Lovisa Ulrika den fina takt, hvaraf hon eljest var utmärkt, och tillät sig ett utbrott, på samma gång opassande och oklokt.
Beräknande att göra intryck nu, då konungaparet första gången emottog de privilegierade klassernas hyllning, ledsagade drottningen sjelf sin femårige son, kronprinsen Gustaf, ett det täckaste barn i verlden, hvars stora mörkblå ögon redan flammade af qvickhet och lif, och hvars, vid den åldern, sällsamt otvungna frimodighet, bland en brokig och till största delen förut okänd skara, vittnade, att detta barn blifvit väl bekant med sin roll, långt innan kallets vigt och pligter kunnat inskärpas i dess späda begrepp.
Väl lade sig prinsens guvernör, riksrådet Tessin, vinn om, att bilda honom till menniska först och furste sedan; men drottningen var der med sin högdragna herrsklystnad, för att, genom lära och lefverne, inprägla den medfödda gudomliga rättens anspråk, och dymedelst rifva ned hvad den vise statsmannen uppbyggt; och Svenskarne, som öfver ett halft århundrade ej sett några infödda konungabarn, voro der äfven, för att med en lika orimlig, som otidig förtjusning skämma bort sina framtida ödens ledare, innan han ännu, i ordets strängaste mening, kunde leda sig sjelf.
Då man närmare skärskådade skapnaden af Gustafs hufvud, blef man likväl der varse en snedhet, som innehöll nyckeln till hela hans varelse.
Ty liksom den ena sidan af pannan var hög och välbildad, den andra åter låg och intryckt, så företedde i framtiden hans lynne, egenskaper och lidelser en sida af beundransvärd storhet och ädelhet; men äfven en annan af föraktlig själlöshet, flärd och hyckleri.
Den första flock, konungaparet nalkades, var Riksens Råds fruar.
Till hvardera yttrades, i förbigående, några af dessa smickrande obetydligheter, som ur en furstlig mun anses betyda så mycket.
Det syntes af det sätt, på hvilket de upptogos och besvarades af Rådsfruarna, att dessa kände sin samhällsplats och ansågo det nådiga bemötandet mera som en påräknad uppmärksamhet, än som en utmärkelse, hvaröfver det lönade mödan att brösta sig.
Endast sin egen uppvaktande öfverhofmästarinna, grefvinnan Tessin, som dittills varit drottningens allt i allom, låtsade hon nu knappt bemärka, under det grefvinnan, å sin sida, med den utsökta belefvenhet, som var henne egen, och det sätt att vara, hvilket gjort henne omtyckt och hyllad vid flera Europeiska hof, bland hvilkas monarkinnor hon förvärfvat mera än en förtrogen vän, syntes föga känslig för dessa omisskänneliga tecken till en annalkande ogunst.
Senatens medlemmar stodo gent öfver.
Konungen blef märkbart nedstämd, då han närmade sig till denna flock.
Drottningens blick åter eldades af harm, och kring hennes läppar sväfvade ett spotskt hånlöje.
Rikets mäktige
Råd bugade sig djupt för sina maktlöse beherrskare, hvilka djupt, – djupt rönte bespottelsen af dessa vördnadsbetygelser utan betydelse.
Vid åsynen af sin älskade guvernör, gjorde kronprinsen en rörelse, för att skynda fram till honom; men drottningen höll barnet tillbaka, med en så häftig handtryckning, att endast den stränga blick, hvaraf den beledsagades, förmådde prinsen att svälja sina tårar och qväfva smärtans utrop, hvartill hans mun redan öppnades.
– «Nästan för små rum åt så mycket folk,» yttrade Konungen.
– «När en gång det slott blir färdigt, som er far grundlade, herr grefve Tessin, hoppas vi, utan trängsel, kunna se våra vänner samlade kring våra personer.»
«Inga rum förslå, allernådigste herre och konung! om det blefve fråga att inrymma Eders Maj:ts underdånigst tillgifna vänner.
– «Bra, herr grefve, bra!» föll drottningen honom i talet.
– «Med tillgifvenhet i ordprål är ingen furste i verlden bättre betjenad, än konungen i Sverige.
Men ni bör ej förgäta, att den som på couren vill hedras såsom sin laglige beherrskares vän, får ej lyfta hufvudet så högt i rådkammaren, att han ser den sannskyldige husbonden öfver axeln.»
Vreden ljungade ur de ögonkast, hvilka beledsagade utbrottet.
Konungen, ytterst förlägen, framstammade några knappt hörbara ord till riksrådet Tessin, som förgäfves sökte dölja öfverraskningens och harmens rodnad, hvilken brann på hans kinder.
Kronprinsen blickade, missnöjd och frågande, än på sina föräldrar, än på sin guvernör, under det drottningen såg omkring sig med sträng och stolt uppsyn.
Långt bakom senatorerne blef hon varse Linné, Tilas, Rosenstein, Dalin och Klingenstjerna, stående bredvid hvarandra.
Dit ilade hon nu, förbi de högre embetsmännens väntande och bugande skaror, dem hon endast i förbigående bevärdigade med ett nådigt småleende och en temligen vårdslös böjning på hufvudet.
Medan drottningen med hela elden af sitt lynne och hela hänförelsen af sitt snille inlät sig i ett långt och lifligt samtal med de lärde, sökte konungen på bästa sätt hålla rådsherrarne vid godt mod.
Då och då kastade han en förstulen blick till den flock, hos hvilken drottningen uppehöll sig, liksom ville han uppmana henne att återvända till senatorerne; men hon låtsade ej förstå honom, utan skämtade med Dalin och rådgjorde om sina snäcksamlingar med
Linné och Tilas, tills Konungen omsider hunnit säga några ord till hvardera af Riksens Råd och, efter en afmätt afskedsnickning, närmade sig corps diplomatique.
Nu böd Lovisa Ulrika farväl åt sina vittra och lärda gunstlingar och vände sig, hållande sin son vid handen, till de utländska sändebuden.
Knappt hade Adolf Fredrik aflägsnat sig, innan ett halfhögt, men lifligt och knotande, samtal uppstod mellan senatorerne, hvilkas flock, kringgärdad af Rådets stora anseende och den vördnad, hvarpå det gjorde anspråk och ingaf, befann sig på tillräckligt afstånd från alla öfrige, som uppvaktade på couren, för att ej behöfva frukta obehöriga lyssnare.
Rådsherrarne uppmanade hvarandra inbördes att vara på sin vakt mot en herrsklystnad, som började med enskilda förolämpningar och hotade att ej stadna, innan den makt blefve kufvad, som rikets grundlag och ständerna anförtrott åt senaten.
Man beklagade konungens vankelmod och skygga undergifvenhet för sin stolta gemåls vilja; men man beklagade ännu mer den otillbörliga föresyn, som lemnades thronföljaren, redan i hans späda år, och af allt detta spådde man ej godt för framtiden.
I denna åsigt instämde alla rådsherrarne: senatens seniorer Löwen och von Rosen, den rättrådige, hofsamme, men bestämde Ehrenpreus, den flärdfrie Johan Gyllenborg, som vägrat mottaga Serafimerbandet, eller något annat ordenstecken, den djupsinnige von Höpken och den häftige Palmstjerna, med hvilka de öfrige förenade sig.
Rådet en corps lemnade couren, innan de kungliga personerna ännu slutat sin rund.
Couren erbjöd ej vidare något anmärkningsvärdt, om ej dit vill räknas det betydelsefulla småleende, hvarmed Lovisa Ulrika hälsade öfverste Sinklaire, hvilket redan tycktes bebåda en gunst, som längre fram kastade en tvetydig dager öfver begges inbördes förhållande, när han uppträdde såsom hofpartiets hufvudman och själen i detta konungapars riksdagsränker.
Äfven grefvarne Brahe och
Hård hugnades med många nådiga ord, under det Adolf Fredrik och hans gemål med kall höflighet bemötte Fersen, Ehrensvärd och Lantingshausen.
När konungaparet återvändt i sina smårum, försökte konungen några inkast mot det obeslöjade misshag
, drottningen visat senaten i allmänhet och synnerligast Tessin.
«Jag kommer att få ondt deraf i «rådkammaren,» – yttrade Adolf Fredrik –«och «de blifva så mycket svårare, att sedermera qväsa.»
Detta ville drottningen icke medgifva.
Hon pockade på sin broders segrar, statskonst och makt, och hon ansåg det vara under Fredrik den Stores systers värdighet att förfara skonsamt mot en senat, hvars inflytande hon förmente sig kallad att göra till intet.
1755–1756.
Sedan sorgen efter konung Fredrik
I var aflagd, firades drottning Lovisa Ulrikas födelsedag 1752 med en lysande bankett på hofvet.
Men det syntes henne, att äfven de präktigaste lustbarheter blifva enformiga, om de inträffa i förutsedd ordning, utan omvexling.
Hon ville derföre på annat sätt gifva glans åt denna dag följande året.
Tvänne omständigheter stadgade hos henne detta beslut: den första, en brinnande kärlek till själsodling och nitälskan för vittra idrotter; den andra, hennes dåvarande fruktsamma belägenhet, som innan årets slut ökade konungahusets glädje med Sophia Albertinas födelse, och hvilken belägenhet icke väl egnade sig åt en bullersam hoffest.
Den snillrika drottningen, hvars vilja hvarken rönte, eller, vid detta tillfälle, borde röna någon motsägelse af konungen, hennes gemål, helgade dagen åt Sveriges sånggudinnor och invigde den 24 Juli 1753 Svenska Vitterhets-Akademien, som då hade sin första sammankomst.
Till första uppsättningen ledamöter i denna hennes stiftelse, hvars stadgar, för en syns skull, prunkade med konungens underskrift, hade hon kallat riksråderne Höpken, Ekeblad, Carl Fredrik Scheffer, sedermera riksrådet
Rudensköld och hofkanslern Dalin, hvilken sistnämnde tillika blef Akademiens förste sekreterare.
Oviljan mot Tessin förblindade henne ända derhän, att hon vid detta tillfälle förbigick senatens vittraste penna, såsom sådan känd och erkänd äfven i främmande länder och af dessas största snillen.
Genom Vitterhets-Akademiens inrättande har således ostridigt Fredrik den Endes syster efterlemnat ett ädlare minne af sina stora själsegenskaper, än den enda medtäflarinna, hon i dessa ägt på Sveriges thron: Gustaf Adolph den Stores dotter, skaperskan af Amaranther-Orden.
Stiftelsen af nämnde vittra samfund var en bland Lovisa Ulrikas mest lysande dagar, och dottrens födelse några månader derefter, en af denna drottnings sällaste.
Denna lyckliga händelse gaf anledning till och firades med en annan stiftelse.
Frimurare-Orden inrättade då sitt barnhus, och med en sinnrik hänsyftning på den nyfödda prinsessan, präglades öfver denna barmhertighetsanstalt en skådepenning, som å ena sidan föreställer Moses, frälst af Pharaos dotter, med öfverskrift: «Servavit Regia Nata.»
Allt ifrån den stund, Rådet, hufvudsakligen på Tessins föranstaltande, aftvingat Adolf Fredrik den bekanta konungaförsäkran, var lätt att inse, det en brytning förestod mellan dessa begge personer, eller rättare mellan rådsherren och hofvet, hvilket tog alla sina intryck och inflytelser från drottningen.
En annan omständighet tillkom, som gjorde brytningen oundviklig och påskyndade utbrottet, nemligen kronprinsens uppfostran.
Uppfostraren ville, enligt hvad redan är nämndt, först bilda menniskan, först inprägla pligterna, innan han gjorde pilten bekant med sin höga börds företrädesrättigheter.
Drottningen åter fästade egentlig vigt vid dessa: ville, att prinsen skulle lära sig, framför allt annat, värdighet och behag i sitt väsende, orubblighet i sina föresatser, oåterkallelighet i sitt ord och blind lydnad för sina höga föräldrars vilja.
Blefve endast sistnämnde regel riktigt inskärpt och rotfast, så byggde Lovisa Ulrika derpå förhoppningen om ett tryggadt välde under hela sin lifstid, äfven i den händelse, att hennes gemål, enligt naturens vanliga ordning, såsom äldst, först samlades till sina fäder.