Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Värdinnans snabba öga upptäckte snart sin älskvärda gäst, och med denna hastiga uppfattning af förhållandet, som tillhör den finkänsliga qvinnan, hvilken i allmänhet har en resonance i sitt bröst både för de missljudande och de rena tonerne, skyndade hon att helsa den välkomna gästen, och då hon såg, att hans öga, under det han talade oroligt, flög omkring, liksom det sökte något föremål, förde hon honom oförmärkt i ett af närgränsande rummen och bjöd honom taga plats på soffan bredvid sig, men dröjde sjelf dock icke rätt länge qvar, emedan hon fann, att hon behöfde en stund att återkomma till sig sjelf från någon inre sinnesrörelse, hvars orsak hon ej kunde med visshet uppge.
«Se här,» sade hon vänligt, «är ni såsom hemma hos er; dröj så länge ni behagar, och då ni åter vill hedra sällskapet med er närvaro, så ring på denna klocka.»
Hon satte dervid en klocka på bordet och aflägsnade sig.
Baronen fann sig ganska nöjd med denna anordning.
Han var derigenom i tillfälle att från dörrarne af glas se, hvad som tilldrog sig derute, och derigenom att salongsdörrarne voro midt för, kunde han ganska noga iakttaga de personer, som gingo in och ut.
En god stund var han stilla, och såg med spänd väntan på de nya, beständigt ankommande gäster, som till största delen voro karlar.
Slutligen föll det honom in att begagna ringklockan; och i ögonblicket, såsom framtrollad, stod en ung, ganska vacker flicka framför honom.
Ett ögonblick besinnade baronen sig, under det hans blick helt hastigt mönstrade flickans ansigte och hela person, och med den säkerhet att bedöma, som vanan att umgås med menniskor medför, uppfattade han förhållandet.
Han pekade på ljuset och gaf henne ett tecken att följa sig.
Visande på den tapetdörr, hvarigenom flickan inträdt, frågade han om denna utgång ledde till nedra våningen, och sedan flickan jakande besvarat hans fråga, gingo båda ut derigenom.
Flickan tycktes ingalunda förundrad, utan följde stillatigande efter den besynnerliga främlingen, och visade honom stundom vägen.
Då de hunnit till nedra förstugan, stannade han vid en dörr till venster, lade handen på låset och såg frågande på sin följeslagerska; derefter gjorde han henne ett tecken att öppna den.
Flickan gjorde så, och båda gingo in.
Baronen såg sig om och märkte snart, att han befann sig i en fruntimmers boudoir.
Der rådde dock ingalunda någon tillfredsställande ordning eller smakfullhet.
Baronen vände sig derpå till sin följeslagerska, och frågade med en ängsligt forskande blick i flickans skalkaktiga ansigte: «Hvem bebor detta rum?«
«Se här värdinnan!» sade hon småleende, och satte fingren mot sitt bröst.
«Ni! – talar ni sanning, flicka?» ropade baronen med förändrad röst.
«Jag försäkrar, min herre!» sade flickan förvånad öfver hans rörelse, hvartill hon icke fann någon rimlig anledning.
«Tala sanning, flicka ; bedrag mig ej: en menniskas timliga väl eller ve hvilar i detta ögonblick i din hand; betänk det väl; detta rum är således –?»
«Mitt,» försäkrade flickan skrämd öfver blixten i hans ögon och den kraftfulla, ljudande rösten.
«Ännu en gång: ljug icke! har du något fel att försona, unga flicka, så kan du lyfta den tyngden af ditt hjerta i denna stund; har du en fläck på den hvita liljan i ditt bröst: du kan åter aftvå den, att hon blir hvit som snö; breder ett bistert minne sitt dunkla, kalla töcken i din själ; o! du kan bortblåsa det, att der åter blir varmt och klart; tala sanning blott!»
«Så visst som jag lefver, herre!» sade flickan halft gråtande, «jag talar sanning; jag har bebott detta rum redan trenne år.»
«Var här icke en svartklädd qvinna i går?» frågade baronen och fäste sitt stora öga genomträngande på flickans ansigte.
«En svartklädd qvinna?
– Nej herre! icke det jag vet af.
«Godt, jag vill tro dig, och haf tack för dessa ord; hemta hit min rock och min hatt, men skynda!»
Då baronen åter kom ut på gården, visste han icke rätt hvar han var.
Allt syntes honom främmande; han sökte förgäfves efter ett bekant föremål, men såg blott höga hus rundt omkring sig och ingen utgång.
«Jag förmodar, baron!» sade i detsamma en bekant röst, «att ni här söker porten: är det icke så?»
«Baronen stirrade på den talande, men förgäfves bemödade han sig att igenkänna henne.
Det var mörkt, och han såg blott konturen af en skepnad, som drog sig allt längre och längre bort.
Baronen följde hastigt efter, och då porten öppnades, och ljusskenet från en öfver gatan hängande lyckta föll på hans följeslagerskas ansigte, ropade baronen, gladt öfverraskad: «Feodora!» och i det han fattade den gamlas båda händer, och såg henne i det mörka ögat, tillade han med vek röst: «Arabella?»
«Tyst, tyst!» sade den gamla med nästan hemsk åtbörd.
«Det namnet bör hvarken ni eller jag mer nämna; icke ni åtminstone!»
«För Guds skull! hvad menar ni dermed, Arab – »
«Tyst!» säger jag; «hon är död för er; tänk på henne såsom på en död,» och härvid ryckte hon sig lös, i det hon ropade: «stackars förvillade!»
Der stod han nu ensam med branden i sitt hjerta, och den som slungat den, ilade sin väg, hånskrattande öfver sitt verk; och lågorna slogo sina heta vingar rundt om uti hans inre; det blef skumt för hans ögon, och mekaniskt förde han handen till svärdfästet; derpå slog han sig hastigt för pannan, och störtade med en galnings vildhet bort i den mörka natten.
«Alltså brottslig!» sade han vid sig sjelf, i det han med hastiga, ojemna steg gick upp och ned i sitt rum, och hans öga rullade vildt; «och barnet – ? – ha! jag vill se henne, tala med henne – förebrå – förkrossa henne – Gode Gud !» tillade han, och sjönk ned på soffan, och gömde det brusande hufvudet i sina sammanknäppta händer. – «Jag vill rädda henne!» och nu bad han innerligt och ur djupet af sitt förkrossade hjerta, och orden flöto sköna, varma och bevingade; ty en rätt bedjare är vältalig, och rymden är kort mellan den andäktigt brinnande själen och Gud.
«Hon skall lyssna till min röst; hon skall ännu en gång finna en vän i mig, en bror;» han kände att han icke kunde vara mera för henne; «hon skall höra mig; nu begriper jag det väl; det var ångren – blygseln, som bevingade hennes steg, då hon om natten flydde för sin vän; hon skall återvända till dygden – till sig sjelf: ja! jag vill skyla henne vid mitt bröst för sin egen ånger och smärta; hon är min själs syster, jag vill försona henne med lifvet; hon skall glömma sina lidanden för min ömma granlaga vänskap; med varsam hand skall jag sammanlägga såret i hennes bröst och förbinda det, såsom hon gjorde min blödande arm!»
Så tänkte, så talade den olycklige gode vid sig sjelf: han tänkte blott på henne; allt annat, han sjelf betydde mindre.
Hon var hans första, hans sista tanka under de långa, oroliga dagar, han tillbringade i outtrötteliga, fastän fåfänga försök, att uppspana Arabella.
Han sparade hvarken möda eller penningar till vinnande af denna sin önskan, detta sitt lifs ändamål.
Hans bemödanden voro dock fruktlösa, och han tycktes småningom försjunka i en viss hopplöshet, hvarunder han blef allt dystrare till
sinnes, och hans kropp led tillika med hans själ.
Han fruktade, att han slutligen skulle duka under för sin inre strid och sitt bittra lidande.
Hans krafter aftogo.
Han flydde allt umgänge, ja! det var stunder, då han, med giriga blickar såg ned i det mörka svällande djupet af det element, som snabbare än jorden, gömmer smärtans son.
En vällustig rysning genombäfvade honom då, vid tankan på dess svalka, han tyckte det brann så hett i hans bröst, och att hjertat smälte derinom.
TRETONDE KAPITLET.
«God afton, Telos!» intet ord tillbaka
«God morgon, Telos! «Amen» svarte han.
«But first – My father is a man
«Outlaw’d and exiled, under ban;
«The price of blood is on his head,
«With me «twere infamy to wed.«
Det var på eftermiddagen af en klar, ljuf vårdag; solen smög sina varma strålar in mellan de höga husen, och en mild luft for renande och uppfriskande genom de trånga gångarne i det stora riksfängelse, man kallar hufvudstad.
Små barn, lockade af det vackra vädret, sprungo i sina täcka brokiga drägter, fladdrande och lekande som fjärilar, och i deras skalkaktiga blickar och fridfulla leende läste man huru välkommen våren var.
Här och der stöd ett fönster öppet, för att derigenom inlocka en angenäm, upplifvande fläkt.
Vid denna tid vandrade den «tyste baronen,» som han allmänt kallades, omedveten af den glädje och pånyttfödelse, som omgåfvo honom, en af dessa trånga, krokiga gator, som sällan besökas af den vänliga solen, och aldrig af la haute volée; åtminstone ej på samma gång som solen.
Han hade icke något bestämdt mål för sin vandring, och tycktes endast inskränka sig till valet af de folktommaste gatorne, för öfrigt öfverlemnande åt slumpen, att leda hans fjät.
Han blef plötsligen väckt ur sin grubblande sinnesstämning, genom ett barns gråt.
Det var icke detta skrik, som förråder vrede eller ondska; utan det var denna rörande, stilla men hjertgripande gråt, denna innerliga smärta, som ger sig luft i snyftningar och som icke kunde fela, att träffa ett sinne sådant som baronens.
Han stannade derföre och såg upp.
Han blef då varse, i ett öppet fönster, det gråtande barnet.
Sedan han med en blick öfvertygat sig, att det var ensamt, insåg han ock genast dess fara, och med ett skutt var han i förstugan och ryckte skyndsamt upp dörren.
En egen, liflig rörelse betog baronen vid anblicken af barnet; han hade sett det förr; han kunde svärja derpå.
«Hjelp mig ned, hjelp mig ned!» snyftade den lilla och sträckte båda händerna mot den ankomne.
«Stackars barn! du är ju helt ensam,» sade baronen smekande, och lyfte barnet på sin arm.
«Hvar är din mor? kan du säga mig det, min lilla flicka!»
«Min mamma,» snyftade barnet, «får jag icke mera se, allt sedan de der elaka, stygga karlarne började gå till henne.»
«Baronen bleknade.
Det var som om en kall orm smugit sig till hans hjerta.
«Hvar är din mor? jag vill följa dig till henne; ingen skall hindra dig att se henne!» och nu tog han den lilla handen i sin och de gingo ut i förstugan, ty barnet sade, att hennes mor var deruppe.
«Den der trappan skola vi gå; men just nu,» tillade hon hviskande, «äro de otäcka svarta männerna der; jag såg dem gå förbi fönstret; det var derföre jag skrek så mycket.»
Barnet kunde endast med möda taga trappstegen, och baronen kunde det nästan mindre; derföre gingo de långsamt.
«Du kan ju bära mig!» sade slutligen den lilla, som hade tröttnat och var dessutom otålig; «det har mamma många gånger gjort.
Stackare mamma! jag har inte sett henne på så länge, så länge; och då var hon så blek och grät så mycket; men vi ska klappa och kyssa henne, och smeka henne, som pappa gjorde; vill du det? men hvarföre stannar du; är du trött?
vi är snart framme, bara du inte är rädd!» Ormen vände sig i baronens bröst.
«Feodora bor derinne och mamma – – ach, se der komma de otäcka –!»
Nu tryckte barnet sina armar hårdt om baronens hals och gömde sitt ansigte mot hans kind.
«Sie muss sterben!» sade en af de svarta männerne till sin medbröder, just som de gingo förbi baronen på vägen till trappan.
«Det är icke ännu bestämdt,» svarade den andra, »krisen är nära, allt beror på – »
«Feodora!» ropade barnet, och slängde sig hastigt ur sin ledsagares armar, och ilade genom den halföppna dörren.
Baronen följde långsammare.
«Hvem ropar mig,» sade den gamla – «är det ni barn?
nå, vid profetens skugga, hos vildfåglens ungar vexer dock modet tidigt, och deras vingsenor hafva spänstighet, och deras muskler hafva kraft och styrka.
Ett eget leende, hvari låg en blandning af triumf och vemod, sväfvade vid dessa ord kring den gamlas läppar, men bortdog snart.
– Hon lutade sig ned och frågade; «hvem öppnade buren åt dig, lilla våghals?» men innan barnet hann svara, stod baronen i dörren.
«Gå, anmäl mig hos din fru, Feodora! jag måste – jag måste tala med henne – nu!» –
«Omöjligt!» svarade Feodora, «hon tar ingen emot; hon väntar en hög gäst, och när den kommer, så – »
«Gå !» sade baronen med qväfd röst; «jag besvär dig!»
«Tro mig, herre, det är för sent!» men rörd af den våldsamma smärta, som talade ur hvarje drag af baronens bleka ansigte, tillade hon:
«jag vill gå, men kära herre! det tjenar till ingenting.»
Baronen vände sig nu till den lilla.
Hon hade upptagit några små leksaker ur sitt förkläde, dem hon räckte honom, liksom ville hon belöna honom för den tjenst han gjort henne men då hon såg hans bedröfvade uppsyn och tårfulla ögon, drog hon hastigt sin lilla gåfva tillbaka, liksom medvetande om dess ringhet.
«Mins, att du har lofvat mig, att få råka din mor! bed henne derom; släpp henne inte, förrän jag får se henne; lofvar du det?»
«Det lofvar jag, det skall jag, du gode, var säker derpå, du skall få se henne;» och nu sprang den lilla genom dörren på samma gång, som Feodora återkom.
«Jag visste det,» sade denna, «hon kan icke se er, och det är – – »
«Tyst, tyst!» bad baronen, i det kinden färgades en sekund vid ljudet af den älskades röst; tyst! hon talar.»
Han ville störta in.
«Hvad tänker ni på; ni vill väl inte rent af mörda henne!» ropade den gamla trotjenarinnan, och hindrade honom.
«Gabriella!» sade baronen halfhögt och sköt sakta upp dörren; men han stannade liksom fastväxt på tröskeln.
På en soffa midt emot honom satt Arabella i en tillbakalutad ställning.
Hennes ansigte, hvitt som snö, skuggades af det korpsvarta håret, som likt en mörk sky omhvärfde hela hennes fina andelika väsen.
Allt mer och mer bleknande stod baronen och stirrade på den nästan öfverjordiska, sköna, genomskinliga varelsen; derefter betäckte han sitt ansigte med sina händer, liksom för att ostörd af yttre föremål, återkalla sina förvirrade begrepp och tankar, som nu korsade hvarandra i hans matta hufvud.
«Edvard! hvad felar er; ser jag då så förskräcklig ut; eller såg ni aldrig förr en döende?»
Vid ljudet af den milda, välkända rösten, tog baronen sin hand tillbaka.
I detta ögonblick försvann hvarje skugga ur själens djup, som mörkret flyr för solens ljus; och endast kärleken stod segrande qvar.
Han kunde blott stillatigande trycka hennes händer i sina.
Stora tårar glänste i hans ögon, och han ville nedfalla för henne, som hans hjerta nyss så hårdt anklagat.
«Icke så, Edvard, du må ej gråta nu, kom, sitt hos mig! det var längesedan vi förtroligt talades vid, och ännu längre blir det, inan vi åter göra det; låt oss derföre använda denna stunden väl; den kommer icke mer igen.
Det var väl, rätt väl, att du icke lät afvisa dig!
Ser du,» fortfor hon med ett svårmodigt leende, «jag har alltid något angeläget att afgöra med dig, någon bön att göra: du minns det sedan gammalt?»
Baronen nickade utan att svara.
Hans öga hvilade oafvändt på hennes bleka förklarade ansigte.
«Se här!» fortfor hon i det hon sakta drog sin hand ur hans och smekande upplyfte barnets hufvud, «denna lilla håller jag grufligt mycket af; man säger att hon liknar mig.
Nå, ja, kanske, jag tycker det nästan sjelf; det är också skäl i det; men hon har dina vackra ljusa lockar, Edvard! alldeles samma färg,» tillade hon i det hon med barnsligt nöje jemförande såg på än den enas, än den andras.
«Det gläder mig, Edvard, att hon har ditt hår; hennes far var min bror!
– Hon teg en stund, under det en bitter hugkomst tycktes martera henne; derpå vände hon sig hastigt mot baronen, och såg honom, såsom hon fordom ofta brukade, mycket nära i ögonen. – «Det har stundom roat mig, Edvard! att blicka dig så här i ögat; jag har då sett min egen bild djupt, djupt på en blå grund: det har gjort mig godt, att se den der.
Tro mig, Edvard, när man sett så der i hvarandras själ, sedan gör det ingenting, om man skiljes; – – men hvad var det jag skulle säga?
Mitt hufvud är så oredigt; jag vet icke rätt hvad jag säger!
Sade jag icke; att jag hade något att bedja dig om?
Ack det var sannt; jag är nu icke alls rädd, sedan jag återigen sett bilden.
Edvard! vill du bli en far för den lilla, säg?
Du är ännu min gode engel, svara mig.»
«Förlåtelse!» var det enda ord, som förmådde bana sig väg öfver baronens läppar, då han nedföll för henne, och gömde sitt lågande ansigte i vecken af hennes klädning.
«Din gode engel, jag?
Arabella! du vet icke: din bittraste fiende har ej kunnat handla så, som jag.»
«Jag vet, jag vet,» hviskade Arabella, «men stig upp, låt oss icke mera tala derom.»
«Jo, jo, dyraste Arabella! jag måste tala, eljest förgås jag; – jag måste bekänna allt; – jag måste öppna mitt öfverfyllda, mitt lidande hjerta för dig!
Vet, Arabella, att jag förblindade, trolöse, jag sökte dig bland dessa förlorade varelser, hvars hvita seraf är fläckad; det var i lastens boning, jag trodde mig finna dygden, oskulden.
Jag dömde dig brottslig, dig, dig, Arabella!»
«Det var således för att söka mig, du var der, – der – Feodora fann dig om aftonen?»
Baronen teg och tryckte sitt ansigte hårdt mot hennes händer.
Så voro båda stilla och tysta en stund.
Arabella reste sig slutligen sakta upp, och hennes strålande öga hvilade på baronens bedjande ansigte.
En öfverjordisk glans omgaf hennes panna, och klara perlor smögo sig en efter annan fram och rullade långsamt ned från den svarta silkesfransen och fuktade hans lockar.
«Du gråter, Arabella! jag ser det, du vill, du kan icke förlåta mig, du kan det icke; jag känner det mer än väl!»
«Du misstar dig mycket, Edvard,» sade hon nu sakta, i det hon sjönk tillbaka i soffan, lutande sitt hufvud mot hans axel.
«Vi hafva misstagit oss båda; sannolikheterna voro alltför stora; men låt oss icke mer tvista derom: tiden är dyrbar – – Gif mig din hand, Edvard!
Så, nu är det allt godt igen!» och hennes röst var ljuf, som flöjten en sommarqväll i en aflägsen lund; «denna stund uppväger mitt lifs alla lidanden.
O! det är skönt, att få luta sig till ett älskadt, troget bröst, och – dö; att sjunka ur kärlekens armar i – dödens.»
Baronen talade intet.
Det gifves känslor för starka, för heliga, att kunna uttryckas i ord.
Hans läppar hvilade på hennes snöhvita panna.
Så suto de bredvid hvarandra; hvem vet huru länge; hvem räknar tiden i sådana ögonblick?
Efter en stunds förlopp sade Arabella:
«Nu Edvard är gåtan löst, mitt lifs mörka gåta, som jag hittills förgäfves grubblat på; du har förklamig den: nu dör jag nöjd!»
«Tala icke så, älskade! icke vill du dö från mig, från mig i samma stund, jag finner dig, i samma stund mitt hjerta första gången klappar mot ditt!
Hittills hafva vi varit döda; nu först lefva vi! – dö midt på uppståndelsens morgon?»
«Finner du då icke, att detta just är den största sällhet: jorden förenar; jordelifvet åtskiljer; – och hvad vore lifvet skiljd från dig!»
«Vi skola aldrig skiljas, dyra, älskade, lef för att lyckliggöra mig!»
«Jag väntade det af dig,» sade Arabella, i det hon upplyfte sitt hufvud och såg med på en gång ömhet och stolthet i ynglingens strålande öga.
«Verldens fördomar föraktar du; ditt hjerta upphäfver sig till domare; och ditt hjerta, Edvard, är jäfvigt: det handlar efter din kärleksfulla andes ledning; det kallar du din pligt; tro mig, jag vet äfven min, och,» tillade hon med lugn och fasthet, «den afrättades vanärade maka skall aldrig, jag svär» – –
«Håll, hårda, älskade Arabella!
Hvad ville du göra?
Ville du rycka hela mitt lifs lycka från mig?
Ville du krossa det hjerta, som så helt omsluter dig och som i verlden icke eger något, utom dig allena.»
«Hade du mod, Edvard! att höra denna verlds förkastelsedom öfver ditt val?
Menniskor fly dig, förakta dig, begabba dig, som invånarne i S*** den afton du följde mig från slottet, då dina kinder skiftade mellan purpur och snö tusende gånger, under vår vandring genom den smädande folkhopen.
Hade du mod dertill, Edvard! betänk dig väl; hade du mod, att vandra den ännu längre stråten genom lifvet med –?»
«Ja, tusen gånger, ja!» ropade baronen, i det han med en varm kyss bortjagade de mörka orden och qväfde den halft uttalade meningen.
Derefter tog han henne på sina armar och nedlade henne sakta mot kuddarne.
«Så, var nu stilla! din puls är matt; du har ansträngt dig för mycket; detta samtal har upprört dig: kom ihåg, jag är nu din läkare!
Var nu tyst, älskade, se jag vakar öfver dig; här vill jag sitta
En trogen vän, och se på dig!»
Småleende lydde Arabella, och baronen satte sig bredvid.
Den lilla satt tyst på en pall vid hans fötter, och mottog då och då en smekfull förmaning, att sitta stilla, samt fick allt emellanåt, för berömlig lydnad, betrakta hans ur, både inuti och utanpå med spindel, rubin och allt.
Då han, huru ofta han än kastade sin blick åt soffan, alltid mötte strålen ur Arabellas svarta öga, drog han slutligen sin stol bort, men då måste han, för att få sin lilla skyddling med sig, muta henne med sin signetring och bröstnål, och först sedan hon sett klockan tvänne gånger «inanpå», under det hon höll den i sin egen lilla hand, tillät hon baronen, att flytta pallen från Arabellas hvilostad, och begaf sig med sina pretiosa i det lilla förklädet till andra ändan af rummet.
Arabella smålog vid deras underhandling, och låg ännu med slutna ögon och öppna öron, och lyssnade till deras hviskningar; slutligen tog naturen ut sin rätt.
De själsplågor, som hon uthärdat, såväl som det sista oberedda mötet, medtogo så alldeles hennes redan försvagade krafter, att hon, oaktadt sin motvilja derför, föll i slummer.
I början var hennes sömn orolig, och ofta afbruten af orediga fantasier och drömmar; men efter en stunds förlopp blef den lugnare.
Så låg hon stilla, leende, och slummern tilltryckte de fina ögonlocken, och hennes händer lågo hopknäppta på bröstet.
Längre bort i rummet satt den lilla, framför baronen, med båda de små händerna i knäet, lekande med de pappersdockor och blommor, som baronen klippte, för det hon skulle hålla sig stilla och tyst.
Då och då smög han sig bort, lutade sig ned, och lyssnade till andetagen af den slumrande.
Nu bredde skymningen småningom sina mörka skuggor i rummet, och endast med möda urskiljde man föremålen derinne.
Då smög sig Feodora försigtigt in med en lampa, och då hon såg
Arabella sofva, nickade hon förnöjdt: «Det är goda tecken!» hviskade hon.
«Läkarne bådo, att man skulle vara mycket uppmärksam på, att hennes sömn ej blef störd; ty om den fortfar lugn till morgonen, blir hon bättre.
Dröjer ni här, baron! så vill jag gå i nästa rum med barnet, och laga att det kommer till ro; i annat fall vill jag bli här, ty hon må icke lemnas allena.»
Baronen förklarade, att Feodora kunde gå, och sedan den lilla, som redan ledsnat vid tystnaden och mörkret, fann att hon med mera frihet kunde roa sig med pappersdockorna och orospindeln derute i Feodoras rum, tog hon sitt pick och pack, och följde med den gamla.
Då baronen blef ensam, prisade han Feodoras omtänksamhet, som försett honom med ljus, så han återigen kunde få betrakta Arabellas hulda ansigte.
Han återtog derföre sin plats vid dennas hufvudgärd, och under det han i tankarna genomgick sitt förflutna lif med alla dess omvexlingar af sorg och glädje, lyckönskade han sig till den vändning, hans öde nu tagit; ty att
Arabella kunde dö nu, under sjelfva kärlekens vår, det ansåg han icke möjligt.
«Inbildningen är en bedragare, men en så älskvärd, att man icke kan, icke vill bryta med honom.»
Baronen lyssnade med välbehag till dess röst.
Det förflutna syntes honom som en qvalfull dröm, det närvarande bar idel rosor, och framtiden var ljus, som hoppet den målar i en älskande ynglings bröst.
«– – – Kiere Børn!
«De blodige Rubiner om din Hals
«Førhøjer din ungdommelige Hvidhet,
«Og staae dog laangt tillbage før din Mund.»
Oelenschlæger.
Morgonsolens stråle lekte vänlig och «fager» på de nedfällda rullgardinerna i Arabellas sjukrum.
Sömnen hade varit temligen jemn under natten; blott en gång hade den sjuka begärt dricka, hvilket hon mottog ur den älskade handen.
Förgäfves bemödade hon sig att förlänga den hulda synen.
Hon fäste sina matta blickar på sin vän, men krafterna sveko henne och ögonlocken sänkte sig; dock kärleken är clairvoyant, den ser med slutna ögon, och drömmer, och drömmer –
Läkaren hade varit der flera gånger under nattens lopp.
I början hade han trott, att baronen var en anförvandt till Arabella, men snart upptäckte han rätta förhållandet.
Läkarne förstå sig gemenligen på dylikt.
De äro i allmänhet stora filologer, och ögonspråket känna de i grund, med alla sina irregulariteter och tempora.
Han rådde derföre, så snart han blifvit öfvertygad om det sorts skyldskap, som egde rum, baronen att draga sig undan, på det den sjuka ej måtte vid uppvaknandet, af hans närvaro bli allt för mycket öfverraskad eller upprörd, helst hon möjligtvis under sin långa slummer torde hafva förgätit deras möte dagen förut.