Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det är så som Ordfiden i Esped.Utsk:t sagt, att det är svårt att medhinna expedierandet af detta ärende, så blir det svårare ju längre man talar, och jag vill derföre vara kort.
Jag anser LagUtskrts förslag välbetänkt och framkalladt af verkligt behof.
Het är för hvar och en, som nödsakats att antingen för egen eller andras räkning höra sig för till hvem man skall vända sig i aflägsna landsorter för att, vare sig i Hofrätt eller underdomstol, få ett vigtigt ärende bevakadt — bekant att detta möter de största svårigheter.
Jag måste medge att då någon af mina bekanta vänder sig till mig för att få anvisningå ett ombud till och med i sjelfva hofrättsst adema Jönköping oell Christianstad, så har jag verkligen svårt att ge dem en sådan anvisning, oell ännu svårare när det är fråga om bevakning i mindre städer.
Jag tror således det vara ett verkligt behof att det finnes några personer offentligen anvisade vid domstoln, med intyg af auktoriteterne att de äro så pålitliga att man kan vända sig till dem.
Såsom E. o. Ad. inhemtat, blir det alldeles icke fråga otn att ålägga någon att vända sig till dem; allt hvad man gör, är att skaffa några personer, så vitsordade, att man med full tillit kan använda dem.
På sätt Ordfiden i LagUtsk:t anmärkt, behöfves alldeles icke särskilda personer för hvarje domstol; det är mycket möjligt att, om det är brist, personer kunna utses, som finnas lämpliga utföra dylika updrag vid flere domstolar.
Ben siste talaren har yttrat farhåga att om man fästade dylika personer, skulle man öka trätgirigheten och rättegångarpes antal.
Det är väl möjligt att en och annan rättegång nu kan komma att förfalla, derföre att man icke kan få något ombud, och derföre nedlägger sin talan, men det är just icke något önskvärdt sätt att göra slut på rättegångar i landet.
Då jag således anser mig böra yrka bifall till förslaget, skulle jag dock heldre önskat att Utsk:t vidblifvit det af lagberedningen framställda förslag, som är nära lika med detta, endast skiljande sig deri att de fullmäktige skulle utnämnas af Hofrätt, Högsta Domstol och K. M. Jag tror, att om de nämndes i den ordning, skulle det gifva eti större garanti att skickligheten blifvit mera pröfvad, och större anseende åt persoDerna.
Emellertid är denna omständighet icke af sådan vigt att jag derföre anser mig böra afstyrka förslaget, å hvilket jag tvertom anhåller om propos. på bifall.
Då Hrnne följt den siste talarens yttrande, hafva Hrr:ne troligen lagt märke vid, att han, med åberopande af sin erfarenhet, uttalat den öfvertygelse att sådana personer, som de ifrågav:de, svårligen stöde att finna, samt att han sagt sig icke kunna tillhandagå med hänvisningar i detta fall.
Om så är förhållandet, — hvilket man får lof medge, —- så torde det vara en nog sanguinisk förhoppning att denna brist på personer skulle 564 ben 26 Oktober. kunna blott genom ett lagbud afhjelpas, ty icke blifva persouer skickliga derigenom att de få rättens bref på att vara fullmige.
Rätten måste emellertid, för att fullgöra lagens bud, antaga dem, sådana de kunna fås, och icke blir allmänheten mera betryggad derföre att den vänder sig till dessa personer, som ändå i sjelfva verket kunna vara ganska oskickliga, fastän domaren icke lyckats i sin trakt få någon bättre.
Jag skulle dessutom tro att der man är nog lycklig att hafva tillgång på sådana skickliga personer, d, v. s. förolyckade jurister, som icke avancerat på tjenstemannabanan, så skall man icke hafva brist på rättegångar; de ställa ej sällan till hvarjehanda trassel och tvister.
Jag måste således, i strid med den siste talaren, fortsätta mitt påstående att det icke är tidsenligt att nu anställa ordinarie advokater vid häradsrätterne, såvida man icke förser dem med någon aflöning.
Hade deremot Utsk:t inskränkt sitt förslag tili att endast förorda utseende af sådana personer i hofrätten och äfven i de större städerna, tror jag att åtskilligt godt deraf hade varit att vänta; men med den utsträckning, förslaget nu fått, och då en återremiss tjenar till intet, emedan den icke kan hinna handläggas, kan jag icke annat än yrka afslag å Betänka.
Den af Hr v. Koch anförda omstän digheten att man skulle vara säker på att erhålla pålitliga biträden i landsorten och hvarom han åberopade sin egen erfarenhet, har blifvit på ett ganska tillfredsställande sätt vederlagd af Gr.
Mörner, ty; såsom han anmärkt, blifva advokater verkligen icke skick-1 liga derigenom att de af domstol förordnas.
Vår lagstiftning bär hittills varit för klok att följa andra länders exempel, nemi. att kasta individer i händerna på en hop rättegångslystna notarier och advokater, som fört rättegångarne så, att när de varit slut, hade också den rättegångssökandes tillgångar varit medtagna.
Mörner deri att för Hofrätterna skulle det kunna vara fördelaktigt om sådane personer förordnades, emedan en rättegång ej kommer till Hofrätten förrän den varit i Underrätt, och således de personer, som der förordnas, icke skulle kunna vidtaga sådane åtgärder för att skaffa sig inkomster, som advokater vid Underdomstolar.
Då samma talare äfven anmärkt att detta är en sak, som nu icke kan blifva föremål för R. o. Ad:ns beslut, utan att här skall afgöras huruvida LagUtsk:ts förslag till ändring i 15:de kap. 3:dje §:n Rätteg.Balken skall förblifva sådant det är, eller också återremitteras, hvilket icke nu låter sig göra, anser jag för min del lämpligast att afslå detsamma.
Här har 1 sanning så många skäl blifvit an förde emot detta förslag, att jag icke vet, hvilka jag skall börja att uptaga.
A ena sidan har blifvit sagdt, att då det icke f. n. finnes tillgång på dylika ombud, så kan domstolen icke skapa sådane; å andra sidau har blifvit yttradt, att om lagen går igenom, så skapas så många ombud att det blir för många processer.
Sådane skäl äro af beskaffenhet att motväga eller, rättare sagdt, taga Dea 26 Oktober. 365 ut hvarandra.
Man har sagt att det ej skulle vara svårt för personer, hvilka behöfde få rättegångar utförda, att taga reda på, åt hvilka de skola anförtro ett orabudsmannaskap i detta fall.
Jag ber att till svar härå få nämna att då t. ex. mellanrikslagen mellan Sverige och Norge var i fråga rör:de verkställighet af domar i båda rikena, så anfördes verkligen såsom skäl mot förslaget på den Norska sidan, att om en stämning skulle utfärdas på en Svensk, så funnes ingen utväg att få en advokat, åt hvilken man kunde anförtro detta updrag.
Så t. ex. inträffade att under mitt vistande i Norige blef jag bekant med en Norrman, som updrog åt mig att skaffa honom en fullmäktig, och det var den allrastörsta svårighet för mig, som borde vara någorlunda hemmastadd bland jurister här i Sverige, att få reda på en person, till hvilken jag kunde hänvisa honom.
Huru mycket svårare skall det icke då vara för Norrmän?
Vi hafva vid denna riksdag beslutat en mellanrikslag emellan Sverige och Danmark, och det är vid sådant förhållande en förbindelse för oss att afhjelpa en af de största brister i vårt rättegångsväsende.
Ar det en sådan åtgärd, Hr Printzen sköld afser för förekommande af processer, att man icke skall hafva någon möjlighet att få ombud, så får jag säga att den är, minst sagdt, absurd.
Meningen med denna lag är icke att konstruera advokater eller åstadkomma processer, utan att erhålla personer med intyg af domstolarne att de vunnit det förtroende, som erfordras för att vara ombud.
Nu ligger det i sakens natur att hvarje domare ser hellre att en part för honom uptriider med en heder lig person till sakförare, än med en skälm, och det är således att antaga det domstolen vid meddelande af ifrågavide bemyndigande i sitt eget intresse skall tillvägagå med en viss varsamhet och tillse att icke bränvinsadvokater erhålla detta förtroende.
Jan kan således icke inse hvilka skäl, som tala mot förslaget, utan tillstyrker dess antagande.
Hr Cederschiöld: Gr. Mörner och Hr Printzensköld hafva yttrat att den ifrågavide lagen icke kan framkalla skickliga sakförare.
Jäg vågar likväl påstå motsatsen, ty jag antager för gifvet, att om åt sakförarekallet egnas mera vigt än förut, skulle flera skickliga personer deråt egna sig.
Man har vidare sagt att denna lag skulle framkalla ett större antal rättegångar.
Det tror jag också, om meningen vore sådan, som Hr Printzensköld tyckes låta påskina, nemi. att domstolen skulle till ombud förordna s. k. bränvinsadvokater; men tvertom synes det hafva varit Utskits afsigt att utrota sådane.
Att sådane f. n. finnes, är väl bekant, men ett lätt sätt finnes att aflägsna dem, och det är att domaren icke förordnade andra än dem, som förklarade att de icke ville taga arfvode för andra rättegångar än dem, som vunnes.
Jag tillåter mig på förhand förklara att hvad jag kommer att anföra icke är hemtadt från min egen erfarenhet, utan från andras och särskildt länets domare, med hvilka 366
Den 26 Oktober. jag en och annan gång samtalat äfven i detta ämne.
Denna erfarenhet är att de s. k. bränvinsadvokaterne, Långt ifrån att bereda någon fördel för parterne, endast förlänga rättegångarne och åstadkomma utgifter för sina kornitenter.
DA man kanner huru svårt det är att få lämpliga personer vid tillsättande af t. ex. landsfiskalstjenster, som icke heller liro aflönta. och att man vid tillsättande af stadsfiskalstjenster i små städer måste åtnöja sig med de allra tarfligaste, så frågar jag. hvarifrån skola dessa tvenne skickliga män för hvarje domstol i hast kunna framtrollas.
Det är mig obegripligt; utan man måste bålla till godo med dem, som kunna anskaffas.
Jag kan således icke finna annat än att förslaget är overkställbar!.
Hade frågan varit om Hofrätterna endast, skulle jag trott att det varit, ett godt förslag, men sådant det nu är, kan jag icke annat än rösta för afslag.
Beträffande denna sak får jag uplysa att jag känner en domare, som i redbarhet och duglighet kanske af få öfverträffas.
Han förklarade att just den advokatyr, som bedrefs af åtskilliga personer inom hans domsaga, hade till påföljd att en stor del af de inom domsagan boende dels jordegare dels andra personer nära nog beständigt lågo i kif med hvarandra.
Tänkom oss en domare, som vore angelägen om att förtjena betydligt på sin domsaga; man skulle då kunna föreställa sig att han upsåtligen tillsatte personer, som, på samma gång de beredde honom en betydlig expeditionslösen, äfven skaffade sig sjelfva inkomst.
Kan ett stadgande, som möjligen föranleder till sådane följder, vara nyttigt?
Jag tror det icke och jag fortfar derföre att yrka afslag.
Såsom ett bidrag härtill får jag anföra att det finues en författn., som föreskrifver att de personer, som medfölja Häradshöfdingar såsom biträden, icke må befatta sig med något ombudsmatinaskap.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts förslag oförändradt, dels antagande af detsamma med de förändringar, att ordet »skola» utbyttes emot ordet »böra», samt att framför ordet »skicklige» insattes orden »redlige och»; dels slutligen att förslaget måtte afslås.
Exc. först propos. på bifall till förslaget oförändradt, dervid svarades ja och nej i blandning, sedermera propos. på antagande af förslaget med ofvannämude förändringar, hvartill svarades nej, och slutligen propos. på afslag å Betänka, då svaren utföllo med många både ja och nej; hvaruppå H.
Exc. förklarade, det han nu funnit ja öfvervägande.
Sparre begärt votering samt R. o. Ad., uppå H.
Exc:s framställning, beslutat att bifall till Betäuk:l skulle ingå sä - Ben 26 Oktober. 367 sorn den ena propos:n vid den blifvande voteringen, upsattes och justerades följande voter.-propos.: »Den som bifaller LagUtsk:ts Betänk.
N:o 71, i ani. af väckt motion örn ett tillägg till 15:de kap. 2:dre §:u Rätteg.Balkei', i fråga om fullmäktigskap, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår B. o. Ad. nämnde Betänk.»
Vid voteringens slut och sedan den förseglade sedeln blifvit öpnad, befunuos rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 26.
Eöredrogs anjo Santmans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk:ts den 24 och 25 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 47, i ani. af återremiss af Utsk:ts Betänk.
N:o 2 5, innefattande yttrande öfver väckta motioner om ändringar i gällande föreskrifter rör:de vilkoren för afsöndring af jord och andra lägenheter å landet.
Utsk:ts yttrande i ani. af BondeSt:ts återremiss.
Utsk:ts förnyade hemställan, att Hr Hjertås i ämnet väckta motion ej måtte till någon åtgärd föranleda.
En talare beklagade under den förra frågans behandling att densamma så sent framkommit, men med ännu mera skäl kan man om denna fråga göra en sådan anmärkning.
I ett århundrade har tidens rigtning varit att afskaka de fjettrar, som föreg:de sekler pålagt det fria förvärfvet och hvarje fritt utöfvande af sin förvärfningsförmåga.
Här har varit långa strider, huruvida en långt drifven jord k ly fning skulle vara för samhället nyttig eller icke.
Då man ser frågan i sin helhet och betänker hvad stor vigt det har för den enskilde att blifva burgen, så kan man icke förneka att medvetandet att kunna samla så mycket att man kan blifva fastighetsegare är en mäktig sporre i detta afsule.
Man klagar jemt deröfver att arbetaren på landet lefver upp hvad ha» förtjenar oell att det föranleder en sorglöshet, som är förderflig; men ligger icke just orsaken härtill deri, att han ser målet att blifva bofast så långt aflägset, att han icke har något hopp att kunna hinna dit, och denna hopplöshet, som är det olyckligaste för en menniska, förorsakar lättsinnighet.
Om deremot han har någon möjlighet att få sig en egen torfva, skulle onekligen vida mer arbetsamhet komma att råda.
Jag skulle hafva önskat att Hr Hjertås motion i sin helhet blifvit bifallen, men då jag icke tror att R. o.
Ad. lärer vilja ingå derpå, så inskränker jag mig till att yrka bifall till den sednare delen, eller att afsöndringar till så liten SfiS Oen 26 Oktober. del sorn helst för everdelig tid, inom en mil från stad, måtte få ega rum.
Bland de skäl, (Jtsk:t anfört för afslag, förekommer ett, som är särdeles märkvärdigt.
Det är i afsrde å hus och byggnader pä lägenheter, som äro uplåtna på 50 år.
Sålunda säger Utsk:t, att då jordegaren är skyldig att lösa dessa hus, och icke kan taga dem jemte jorden, så är all rättfärdighet upfylld.
Detta påminner mig ora en anekdot, som kan tillämpas i detta fall och lända till uplysning.
En af våra landsmän reste utrikes och var särdeles förtjust åt allting som han der såg.
Då han kom hem och fick se Stockholms slott, så kunde han icke neka att det var rätt bra, »men», tilläde han, »det måtte icke vara gjordt här i landet».
Så ungefär tycker jag att Utsk:t tänkt sig förhållandet i afs:de på jordinnehafvaren, eller att, när de 50 åren äro ute, så skall han taga sina hus under armen och gå sin väg.
Jag anhåller om propos. på bifall till andra delen af Hr Hjertås motion.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att i afs:de å Utsk:ts förev:de hemställan endast yrkats, att II. o. Ad., med afslag derå, måtte besluta, att jordafsöndring inom en mil från stad skall vara tillåten å evärdlig tid och till huru ringa jordrymd som helst; hvarefter H.
Exc. framstälde propos. i enlighet med berörde yrkande, hvilken propos. besvarades med starka nej jemte åtskilliga ja; och blef, i ani. häraf, propos. på bifall till Utsk:ts ifrågavide hemställan sedermera framstäld, dä svaren utföllo med starka ja, blandade med nej; hvaruppå H.
Exc. förklarade den sednare proposm vara med öfvervägande ja besvarad.
Uplästes och godkändes följande förslag till voter.propos.: »Den som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm.
Besv-, och Ekon.Utsk;ts uti Utlåt:t N:o 47 gjorda sednare hemställan, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår K. o.
Ad. nämnde hemställan och beslutar, att jordafsöndring inom en mil från stad skall vara tillåten å evärdlig tid och till huru ringa jordrymd som helst.»
Föredrogs och lades till handlingarne StatsUtsk:ts den 25 d:s bordlagde Mern.
N:o 221, i ani. af verkstäld omröstning i åtskilliga till statsregleringen hörande frågor.
Föra - Den 26 Oktober.
Föredrogs oell lades till liand lingome Allm.
Besv-. och Ekon.- TJtskits den 25 dennes bordlagde Mein.:
N:o 204, i ani. af RiksStms skiljaktiga beslut öfver Utslcts Betänk.
N:o 183; samt N:o 205, i ani. af ett Stånds beslut vid handläggning af Utsk:ts Meni.
Föredrogs och biföllos samma Utsk:s den 25 dennes bordlagde Betänk:n: N:o 206, i ani. af väckt motion om bildande af en pensionsfond för prestman af de tillgångar, som genom biskopsembetens indragning kunde erhållas; samt N:o 207, i ani. af väckt motion om rätt till erhållande efter utsyniug af skogsalster från kronans marker för sjelfegande frälsebönder samt landtbönder inom Norrbottens län, m, m.
Föredrogs ånyo Riddarh.Utsk:ts den 24 och 25 dennes på bordet lagde Utlåt.
N:o 20, i ani. af Hr Anreps, Gabriel, Mern., angide det ät honom anslagna arfvode för utgifvande af Svenska Adelns Attartaflor.
Jag anhåller att få yttra nå gra ord i f’örev:de ämne, som för R. o. Ad. bör vara af stor vigt; och jag gör detta, ehuru visserligen medveten om min ovärdighet, derföre att ingen annan al Höglofl. 8t:ts ledamöter begärt ordet.
Det torde vara för hvar och en, som genomläst detta Utlåt., bekant att Hr Anrep, som under loppet af denna riksdag fått sig af R. o. Ad. anslaget ett ganska betydligt arfvode, såsom bidrag till fortsättande af »Svenska Adelns Attartaflor», under sysselsättningen med detta arbete trott sig tinna någon oriktighet i genealogien öfver adliga ätterna Lilliehöök, hvilken skulle bestå deri, att ätten N:o 1 Lilliehöök af Fårdala redan vore utgången, samt att de under denna N:r uptagna ättlingar rätteligen borde öfverflyttas till adliga ätten Lilliehöök N:o 66.
Ang:de detta förhållande inlemnades en skriftlig anmälan, i följd af hvilken Riddarb.
Direkl:n updrog åt en af sina ledamöter, att så snart sig göra läte, närmare utreda saken; men tillika förständigade Hr Anrep, att ställa sig till noggrann efterrättelse det vilkor, sorn blifvit faststäldt, nemi. att ingen väsendtlig afvikelse från de på Riddarlut förvarade originalstamtaflor skulle fä eea rum.
Trots detta förständigande utkom likväl 5:te häftet i 2:dra afdela, af »Svenska Adelns Attartaflor,» uti hvilket utgitvaren tillåtit sig att upgöra starataflorne öfver adliga ätterne
Lilliehöök på det sätt han ansåg rätt, men i fullkomlig strid mot hvad de i Riddarh.arkivet förvarade stamtaflorna innehålla.
Det torde för hvar och en vara klart att ett sådant sätt att publicera authentika handlingar är i högsta grad förvillande, och om det också icke egentligen kan hafva uåH. XI. 24 STO
Den 20 0 k to ber. got praktiskt resultat, måste det dock för medlemmarne af den ifrågavtde ätten vara oangenämt att se sig utplånade, om icke från de lefvandes antal, dock från den familj de hittills trott sig tillhöra.
Riddarh-direkt:n har också haft en sådan öfvertygelse, och, sedan den fått kännedom om ifrågide tilltag, beslutat, att det åt utgifvaren beviljade arfvode skulle tills vidare innehållas.
Denna Riddarh.direktms åtgärd har gifvit anledning till motionen.
Jag skulle visserligen hafva trott att R. o. Ad. med ani. af motionen icke haft någonting att vidtaga och att Eiddarh.Utsk:ts Utlåt, utan fara kunnat läggas till handlingarne, då Riddarh.diriktm ovilkorligen åligger att hålla vaksam hand deröfver att det vid arfvodet fästade vilkor noggrannt efterlefves; men om man anser ett särskildt beslut af R. o. Ad. vid detta tillfälle böra fattas, så torde det i alla händelser böra ställas åtminstone så, att den rättelse, sora tillika innefattar en uprättelse för dem, som frågan rörer, blir verkligen iakttagen, hvilket icke är'förhållandet med det förslag till beslut, som Riddarh.Utskit nu tillstyrkt.
I detta beslut föreslås nemi. att det Hr Anrep beviljade arfvode fortfarande skulle till honom utbetalas, emot förbindelse att ställa sig till noggrann efterrättelse det beslut
Direktm kommer att fatta rör;de omtryckningen af eller rättelse i de Lilliehöökska Ättartaflorna, så att de sednare blifva i full öfverensstämmelse med de förra, sedan undersökning egt rum huruvida utgifvaren möjligen kunde i sin åsigt hafva rätt.
Vi hafva sett, att den undersökning, som redan blifvit af Direktm beslutad, icke kunnat på den tid som förflutit verkställas, och Utsk:t säger sjelft i sitt Utlåt, att en sådan undersökning fordrar mycken tid och mycket arbete.
Nu skulle kunna hända, att denna undersökning icke blir verkställd förrän arbetet fullständigt utkommit, och då hade icke R. o. Ad, någon garanti att utgifvaren verkligen vidtoge den ifrågav:de omt.ryckningen.
Jag skulle derföre tro att ur beslutet borde utgå allt som nämnes om en sådan undersökning och dess verkställande, så att R. o. Ad:s beslut skulle blifva »att, utan afs:de på de mot
Hr Anreps förfarande med rätta gjorda anmärkmr, det honom beviljade arfvode likväl må fortfarande till honom utbetalas; dock emot förbindelse att ställa sig till noggrann efterrättelse det beslut, Direktm kommer att fatta etc.»
På detta förslag till beslut får jag anhålla om H.
Exc. Hr Gr. o. Landtmms propos,; men innan jaa slutar må det tillåtas mig att, med ani. af det utdrag utaf stamtaflorna, som blifvit Utiåt:t bifogadt, fästa upmärksamhet på sjelfva tvistefrågan.
Visserligen är det nästan tidigt, att bestämdt uttala sig öfver hvilken som har rätt, antingen utgifvaren af ättartaflorna eller utgifvaren af stamtaflorna, men det tyckes dock klart framgå af det Utsk:ts Utlåt, bifogade extrakt af genealogierna öfver adliga ätterna Lilliehöök, att då alla de olika Lilliehöökska ätterna härstamma från en enda person, och från hans 2me söner utgå 2:ne olika linier, måste dessa 2:ne söner betraktas såsom stamfader, hvardera för sin ättegren, och det är så mycket troligare, som på originalstamtaflan finnes särskildt anmärkt hvem som började hvardera ätten.
Deremot har ättartaflornas ut - Dea Sfi Oktober. gifvare velat göra Anders Pedersson, sonson till stamfadern för adliga ätten Lilliehöök af Fårdala N:o 1, Brynte Berthilsson, till den första af Fårdalaslägten, på den gruud att han skulle vara det enda riksråd, som bevisligen funnits i familjen, och det endast vore riksrådsättlingar som kunde i riddareklassen introduceras.
Men dervid förekommer att äfven Brynte Berthilsson står i genealogien såsom Svea Rik< s
Råd, och som han lefde på 1400-talet, så torde vara ganska svårt för hvilken historiker som helst, att kunna med bestämdhet afgöra huruvida han verkligen var Svea Rikes Råd eller icke.
Det minsta man kan säga, ar att saken är så tvistig och blir åtminstone så svår att afgöra, att det är för tidigt anse den såsom afslutad, och oriktigt att, då låta en sådan handling som denna stå qvar i tryck, hvilken kan anses såsom förnärmande för de personer den rörer.
Jag anhåller således vördsamt om propos. på bifall till det förslag jag framställt.
Då Riddarb.LTtsk:t har på det sätt som skett behandlat förev:de fråga och detta sätt är sådant att Utsk:t bibehållit all rätt för Lilliehöökska ättlingarne att qvarblifva i sin N:r, i händelse det konstateras att Hr Anreps upgift är oriktig, så synes mig både riktigt och lämpligt att också Utsk:ts Betänk, blir bifallet.
Jag kan icke inse någon rättsgrund för det förslag, som Hr Fahnehjelm här framställt, att man skulle utesluta nämnde rader i Utlåt:t: »sedan den af Riddarhusdirektionen re dan beslutade undersökning ang. förhållandet med de respektive medlemmarnes af ätterna Lilliehöök representationsrätt under N:o 1 eller N:o 66 bland Ridders- och Adelsmän försiggått, samt direktionen derefter pröfvat och afgjort, om och hvilka förändringar, som, efter resultatet af en slik undersökning, möjligen må blifva nödiga vid anordningen af de i riddarhusarkivet förvarade genealogier öfver de Lilliehöökska ätterna», ty skulle denna undersökning slå ut på ett sätt som öfverenstämmer med Hr Anreps åsigt, så vore ju omtryckning en onödig kostnad.
Kanske den unge ledamoten icke har erfarenhet deraf att man icke gerna brukar , göra förändringar i förh:den, som egt rum, förrän man gjort sig fullkomligt förvissad om att misstag äro begångna.
Detta är också hvad Utsk:t tillstyrkt och hvad som enl. min öfvertygelse är riktigt, hvarföre jag för min del icke kan annat än tillstyrka att Utlåt:t måtte blifva bifallet.