Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kunde reda mig bättre med tyska än min unga reskamrat.
I Hamburg skulle våra ressaker tullvisiteras.
Jag glömmer aldrig tösens förstenade min när hon med den mest onaturligt lugna förtviflanKonstnärsfrukostar och -middagar som denna, målad av Hugo Birger 1886, deltog Victoria Benedictsson ofta i under sina Paris-vistelser.
(Göteborgs konstmuseum)
I Luxembourgträdgården i Paris.
Målning av Albert Edelfelt 1887 (Ateneum, Helsingfors). – Luxembourgträdgården var ett omtyckt promenadmål för Victoria Benedictsson. – ”Späd grönska på träden.
Solskenshumör.
Trots min ensamhet börjar jag trifvas.”
ser mig på och säger:
”jag är af med nyckeln till min koffert.”
Jag letade och jag bad henne leta, men hon svarade blott med sitt stela: ”jag hade den nyss, och nu är den borta, hvad är att göra!”
Slutligen fans den.
Vi sofvo oss genom Tyskland.
Klockan kunde väl vara ungefär åtta, när vi kommo till Köln.
Vi sågo en skymt af dômen, när vi reste förbi.
För resten fick man ägg, kaffe och smörgås.
Matsäck hade dessutom icke varit ur vägen, ty de öfriga uppehållen voro så korta att man knappt hann äta sig halfmätt.
Trakten till Köln hade varit flack och hvardaglig, men småningom började den – söder om Köln – att bli skogig samt med bergstrakt.
Det var att flyga genom tunnel efter tunnel, så att lamporna voro tända hela tiden, fast det var midt på dagen och ett strålande solsken.
De präktiga rakaxlade preusarne voro påpassliga och tjenstvilliga, [och] sedan konduktören efter ett par skickliga små vinkar fått sina drickspenningar hade vi det mycket bra, och han släppte ingen in i vår kupé.
Vi åkte i en ”blandad” sådan, men voro ensamma ända till närheten af Paris.
I Belgien fingo vi en ny konduktör; en liten svart djefvul, som hade svarta små tassar, ett romerskt ansigte och som talade en franska som om ärter smattrade på en messingsplåt.
Belgien är vackert, men mig behagar det icke.
De stora, rykande fabriksstäderna, som uppfylla landet skämma bort utsigten.
Det är något i deras uppsyn, som kommer mitt bröst att snöras tillhopa.
Det är också en underlig natur, så olik våra bergstrakter.
Det hela förefaller som en ofantlig slätt, på hvilken bergskedjorna synas löst påsatta; ty dalarne äro alla flata i bottnen, vida, fullkomligt släta, bördiga och väl uppodlade.
Genom dem rinner ofta en bred, jemn flod eller kanal.
På bergsluttningarne ligga stora villor och präktiga slott.
Det ligger någonting affärsmessigt och kallt öfver det hela, det kyler mig, det kommer mig att krympa samman som af en obestämd smärta.
Frankrike, från gränsen till Paris är välodladt, fruktbart och nästan fullkomligt slätt; endast då man närmar sig Paris ser man några höjder.
Det är underligt att man aldrig ser några enstaka landtgårdar, som hemma hos oss.
Slätten ligger odlad – lapp vid lapp – besådd och välskött som en trädgård; inga stängsel, gropar och gärden.
Den ligger ödslig och ensam som hade osynliga varelser odlat den; – icke hus, icke menniskor.
Skörden växer ensam, ensam.
Slätten ligger vid och tyst, här och der genomskuren af en smal, hvit landsväg, platt som allt det andra.
Alla hus ha trängt sig tillsamman till små städer.
Der det fins skog står också den på platta slätten, gles och tunn, trän med höga smala stammar, liknande rör eller vass.
Till Paris kom jag vid sjutiden på qvällen, just som man börjat tända.
Det fans ingen vid stationen, ty tåget hade kommit fram tidigare än hvad konduktören uppgifvit.
Jag reste genom den upplysta staden.
Den gjorde intet öfverväldigande intryck; vi kommo ej öfver någon af de större platserna, endast genom vanliga gator.
När jag kom sade man att Anna Rasmusson gått ned till stationen för att möta mig.
Jag kom in i ett rum, der man satt och åt, vid en ljusgrå vaxduk.
Man frågade om jag ville sätta mig till middagsbordet strax, eller om jag först ville gå till min kammare ”pour me débarbouiller”.
Jo, jag ville det sista.
Man förde mig in i ett litet fyrkantigt genomgångsrum, der det fans ett piano (!), en stol, ett bord och en byrå, hvarpå ett ytterst tarfligt tvättdon stod.
Sängen var ej bäddad, den stod der helt naken, utan annat än en madrass.
Jag låtsade om ingenting; det var bäst att vänta tills Anna kom.
Jag tvättade mig således och gick till bords.
Dålig mat och tunnt rödvin med vatten.
Så kom Anna.
Det första utropet var, hvad jag blifvit förändrad!
Jag hade kommit att se yngre ut.
– Förändrad, ja; hon har rätt.
Men Paris har redan hunnit göra mig gammal igen; äldre än jag var.
”Je m’en moque!”
Jag vill icke vara annat än en gammal erke-mamma.
Så kom det till öfverläggningarne om mitt rum.
På det piano, som stod der, skulle eleverna öfva sig vissa timmar om dagen.
Och en af lärarinnorna skulle ha sin gång genom mitt rum.
Icke ett klädskåp eller en garderob; jag skulle inne i ett annat rum dela skåp med en af lärarinnorna.
Anna blef svart i ögonen, när jag sade att jag icke kunde nöja mig med detta.
Det blef tal om att flytta.
Men hvart?
Jag kände mig som kastad ut i verlden långt från både Gud och menniskor.
Franskan, som babblades omkring mig förstod jag icke oftare än de sade någonting förargligt om mig sjelf.
Vi kommo öfverens om att se morgondagen an.
Det sista som följde mig som minne af denna dag var att min väninna, som stod qvar i matrummet, räckte ut tungan när jag stängde dörren, och sade: ”je m’en fiche!”
Hvad jag kände när jag kom in i min lilla genomgångskammare med de nakna väggarne och sängen öfvertäckt af min egen filt och resschal, skall väl ej så lätt gå ur mitt minne.
Jag kände mig som i en röfvarekula.
Sådan var den jag påräknat som stöd!
Och för resten kalla, ovänliga, förtorkade ansigten, och ett språk som jag icke förstod och icke kunde tala!
Jag skref ett förtvifladt bref till Cecilia Værns unge franske vän, om han ville hjelpa mig ur klämman, och så somnade jag för första gången i Paris.242
Den 11 April 1887.
Det är så underligt tomt och kallt att vara här.
Jag trifs icke, ty jag är för främmande i allt detta ännu för att kunna rätt njuta af ensamheten, hvilken eljest är mig så kär.
Vistelsen här förefaller mig närmast som en frivillig landsflykt på en kort tid.
Jag betraktade den också endast på det sättet, när jag reste hemifrån.
Det var som en fordran, mina landsmän hade på mig, att jag skulle se Paris.
Och som jag ville gälla för en hederlig själ, så for jag.
Om jag hade godt om penningar, så att jag alltid kunde åka, och om jag hade någon menniska här, som jag kunde hålla af och som brydde sig om mig, så skulle jag trifvas bra här.
Jag känner en riktig ångest, när jag tänker på att gå ut på gatan, bland dessa förskräckliga hästar, af hvars hofvar jag väl en vacker dag skall kastas omkull.
Det är ohyggligt att jemnt gå med denna föreställning för ögonen.
Det är inte roligt att vara fattig, gå på kryckor och vara illa klädd.
Och så är mitt lif så ödsligt.
Jag är så trött ibland, – så trött af att alltid nödgas gå ensam, af att alltid vara kylig och lugn, eller kylig och stel, – alltid tvungen, som i en rustning af någon kall metall.
Denna rustning skyddar, men den är tung, och den kyler genom märg och ben.
Åh, att kunna känna tilltro till en menniska!
Åh, att vara afhållen att ega främsta rummet i en menniskas hjerta!
De vanligaste, de tarfligaste, de minst snillrika qvinnor ha kunnat uppnå detta, – men icke jag!
När jag varit dödstrött har det aldrig funnits en axel jag kunnat luta mig emot i fullt förtroende.
Jag har aldrig fått visa mig vek, som jag är.
Harnesk, – alltid harnesk!
Jag afbröts här af Anna Rasmusson, som kom för att hemta mig, vi reste ut till La muette och sågo i förbifarten L’arc de triompe de l’etoile, Trocadéro samt Parc Monceau.
Jag är en menniskoätare.
Jag söker endast menniskor – menniskor.
Eller ensamheten.243
Paris d. 12 April 87.
Jag hade något tänkt på att skrifva resebref för att sända hem till någon tidning, det hade alltid gifvit en smula inkomst, men jag har nu beslutat mig för att icke försöka direkt slå mynt af hvad jag ser här.
Om jag skrefve resebref härifrån, skulle jag komma att förråda min okunnighet, min hjernas förfärliga tomhet.
Jag bör tvärtom vara tyst, dölja mig och i all stillhet söka kapa åt mig den smula vetande, som det kan bli mig möjligt att nå.
Det är som om min okunnighet och min dumhet rent af skulle trycka mig ned till jorden, så snart jag inte är i Hörby.
I det der – fänadens sanna hemvist – är jag skyddad mot sjelfkännedomens styng, men der förfäas jag sjelf.
Men det förefaller mig som vore det icke allenast der, – åh, jag blir ju mera tom, mera fäaktig för hvarenda dag som går.
Afbruten af Anna Rasmusson, och sedan kom middagen.
Paris d. 13 April 87.
Denna pröfningstid i helt nya förhållanden skall icke blifva förspild; jag börjar känna det nu.
En del af min sentimentalitet och min trängtan efter lycka skall kanske värka bort derunder, och det vore alltid en vinst, – för den som icke har rätt att fordra lifvets solsken.
Jag kände mig alldeles som urhålkad i går, alldeles tom invärtes.
Hufvud och hjerta lika tomma, – ingenting der annat än medvetandet om tomhet, och detta medvetande sväfvade deröfver som den helige ande öfver vattnet; – jag tror det står någonting dylikt i bibliska historien.
Men det fans ingen gud, som sade: ”Varde ljus!”
Det var mörkt, mulet, liflöst, – allt, allt, allt!
Jag trodde att Paris skulle hjelpa mig att glömma.
Intet hjelper mig, – intet annat än min egen vilja.
Gud! – om du fins, så bor du i viljan, i allt som vill, som har kraft att kufva, att böja sig sjelf!
– Jag tror på dig.
Hur är det Merimée säger?
– Quand une passion nous emporte, nous éprouvons quelque consolation d’amour-propre à contempler notre faiblesse du haut de notre orgueil. ”Il est vrai que je suis faible, se dit-on, mais si je voulais!” – 244
Men jag känner det som om jag skulle kunna vilja.
Viljan det är det öfvermenskliga, det öfvernaturliga, det heliga, – när man vill det som är godt.
Jag vet icke hvad det är jag tror på: jag tror på någonting stort och starkt; det fins både utom och inom mig.
Det fins kanske intet annat namn för det än ”Gud”.
Hvad betyder ”Gud”?
Kan man icke ge oss ett ord, som vi kunna förstå? som sammanfattar allt?
”Det goda”, kan man säga, men uttrycket är så fattigt.
I går qväll, när jag skulle lägga mig, var det som om viljan vaknat i mig.
Jag hade hela tiden här varit så hopplöst förtviflad öfver min okunnighet, att jag tyckte alla ansträngningar fruktlösa, – att det lilla jag genom arbete skulle kunna uppnå icke vore värdt att ega.
Men i går qväll, när jag var ensam i min kammare, då var det som om trotset rest sig igen, lik en krigare, som dukar under, men som icke ger sig, utan som strider ännu på knä, som strider ända tills lifvet förrunnit.
Det gör det samma hvart mina ansträngningar leda hän, men jag ger mig icke!
Jag tog en grundlig afgnidning och jag sof en sund, stärkande sömn.
Jag vaknade med fast beslut att kraftigt taga fatt på mina franska studier, lika godt till hvad de kunna båta.
Jag har också arbetat utan ett ögonblicks uppehåll.
Men nu behöfver jag någon att tala till, – att tala uppriktigt till; och jag har ingen annan än mig sjelf.
Det är icke alls underligt att tanken på en så splittrad, så svag och så veklig personlighet kunnat fängsla mig.
Det ligger helt enkelt i, att han är den ende man, jag träffat, som vågat älska mig.
Att jag ser hur hoplappad, hur trasig, hur skrynklig och urblekt det stackars stycke ”kärlek” är, som han räckt mig, hjelper icke: för en qvinnas hjerta är något af det åstundade alltid bättre än intet.
Få se om jag är stolt nog och stark nog att kunna kasta bort smulorna, derför att jag vill ega någonting helt eller ingenting alls.
Få se om jag är helgjuten nog att icke nedlåta mig till kompromisser.
Få se om mitt arbete är stort nog att kunna fylla hela min tillvaro.
Få se om jag har karaktärsadel nog att hellre vandra fram på enslingens raka, ödsliga väg än att vika in på slingriga smygvägar, der kreti och pleti tar sin lilla siesta och sqvallrar med sina medresande.
Jag är midt i läsningen af Francillon.
Det fins ett ställe, som gjort ett djupt intryck på mig; det är der Francine säger:
– Et je ne vais pas une fois au spectacle que je ne retrouve trois ou quatre de ces demoiselles ayant les mêmes souvenirs que moi, si toutefois elles ont le temps de se souvenir!
Quand je pense qu’il y a quelque chose de commun entre moi et ces créatures et que ce quelque chose, c’est toi! –245
Monogamin, se der det enda riktiga, det enda ögonmärket att sträfva efter.
Allt det andra är förbannelse, – förbannelse för alla parter.
Hvarenda ny erfarenhet visar mig endast det samma; hvartenda starkt intryck pekar endast dit.
Jag medgifver att det bör finnas öfverseende för de förvillelser, som icke gifvit djupare skada åt karaktären, jag medgifver att äktenskap kunna grundas på misstag, och att det då understundom kan vara önskligt att de upplösas; men idealet, önskningsmålet, det är och blir den ömsesidiga troheten, beslutet att hålla fast vid hvarandra, viljan att älska hvarandra, alltid och i allt; i kärlekens smekningar, i barnen och i det gemensamma arbetet.
Två äro starkare än en, säger Predikaren; två böra de möta ålderdomen, och den skall bli mindre tung; två böra de invänta döden, och den skall bli mindre förfärande.
Viljan att vara trofast ända in i döden, att draga som en trollring kring den älskade, skiljande henne för alltid från alla andra, från att ställas på samma plan som alla andra – menar jag, – se der hvad som gör kärleken legitim; presten må ha läst sin välsignelse deröfver eller ej.
Den frestelse jag känner att emottaga en kärlek af annan art, kullkastar icke mitt argument.
Det är just känslan af hur låg, hur futtig, hur tarflig denna kärlek är, trots all sin s.k. poesi, som gör att jag klarare än någonsin ser polygamiens och mång-kärlekens förbannelser, – hur leken med trohet och beständighet nöter och utplånar det bästa i en menniskas moraliska karaktär.
Jag skulle i alla händelser ha viljan att vara trogen, genom att låta känslan afsvalna till en fast vänskap.
Men den vårdslöshet, hvarmed han betraktar det hela, kan icke bli utan inverkan på mig.
En karaktär sådan som min erfar en bismak af ringaktning vid åsynen af en karaktär sådan som hans; och der ringaktning fins, der blir kärleken antingen låg och sinlig eller också förvandlas den till ett slags öfverseende välvilja, hvilken har mycket litet med kärlek att skaffa.
Det är samhället, som gjort oss qvinnor trogna, jag erkänner det gerna; af naturen tror jag icke att qvinnan är mera trogen än en man, men jag tror att troheten är eftersträfvansvärd; det fins intet skäl att låta qvinnan lära sig af med den, men för att uppnå likställighet bör mannen sträfva efter att vara just så trogen mot qvinnan, som han fordrar hon skall vara emot honom.
Det är underligt, det är riktigt styggt att tänka på hur föga det fins af verklig tillgifvenhet och aktning i den känsla jag hyser för honom.
Jag känner den eggelse, som man erfar vid ett chackparti, jag känner en hungrig nyfikenhets hela lockelse när jag frågar: hur käns det att älska och att vara älskad?
Jag känner äfven mer: – en förfinad hunger efter smekningar.
Af sjelfva den gröfre sinligheten känner jag ingenting alls, åtminstone icke ännu.
Det rinner mig i minnet, medan jag skrifver, hur han på tal om den der olycksaliga sjelfanalysen, som jag visade honom, yttrade, att han icke undrade på att jag skrifvit den för mig sjelf, men att han aldrig kunde fatta, att det kunde falla mig in att visa den för honom.
Det faller mig också in, att han en gång sade om sin första älskarinna, att hon nog gått öfver till katolicismen af det skäl att de katolska presterna äro så ytterst vänliga, tjenstaktiga och tillmötesgående, – oafsedt nu att åsnedrifvaren var katolik.
– ”Och hon hade lidit så mycket af menniskors hårda domar,” sade han.
Stackars qvinna!
Jag förstår henne så väl.
Han sade en gång att hon nog hyste fruktan att förbindelsen snart skulle upplösas, hon uppmanade honom sjelf att gifta sig.
– ”Hon var så god, hon var så hjertegod,” brukar han säga ibland med ett eget vekt, inåtvändt uttryck i sina annars så kalla ögon.
– Ja, hon måtte ha varit en god, en fri och en stark qvinna.
Men hvad hon måtte ha lidit för hans skull!
De hade studerat tillhopa, hon hade drifvit honom framåt, eggat, sporrat; hon hade gifvit allt hvad en qvinna kan gifva: kärlek, ömhet, vänskap, moderliga omsorger, – allt hade hon slösat på denne ende.
Och nu kände hon att han skulle gå!
Att hon skulle bli ensam med sin fattigdom, en utnött klädnad, som man kastar bort.
Hon ville icke hålla honom qvar, hon kände att hon i längden icke skulle kunna det, och för att döfva smärtan, för att få kraft att frivilligt afsäga sig det som fylt hela hennes lif, för detta kastade hon sig i åsnedrifvarens armar.
Det är alldeles samma skådespel som när olyckan gör en man till drinkare, ingenting annat.
Åsnedrifvaren eller buteljen! – – – det ena kan vara så godt som det andra.
Han yttrade sjelf: ”om två sitta i en båt, och den icke kan bära mer än den ene, så är det icke mången som böjer ned hufvudet och dör; de flesta hugga tänderna i den andre.”
Så gjorde hon.
Hon skref att hon svikit.
Derför att hon icke kunde uthärda det som för henne skulle kännas som ett dråpslag.
De hade sju års lyckligt samlif att se tillbaka på.
Hur förfärande måste ej tomheten bli efter detta! – för henne.
Jag förstår hvarför hon blef rå.
– Trotsa – bedöfva, till hvad pris som helst.
Hvarför har jag så länge sökt förgylla honom i mina egna ögon?
För att förgylla mitt eget handlingssätt, naturligtvis.
För att inbilla mig att jag ansåg honom förtjena den kärlek jag icke kunde låta bli att ge.
Men kommer det någonsin något godt af att ljuga för sitt bättre jag?
Låt mig se det som det är, och låt det så komma hvad det vill.
Om jag icke kan känna aktning för hans karaktär och ingen tilltro, då måste orsaken till det ligga hos honom.
Jag önskar ju ingenting hellre än att kunna tänka högt om honom.
Må han tvinga mig till att göra det, om han förtjenar det.
En orsak till mitt sjelfbedrägeri har också varit att det fins stunder, då han genom att visa den mest tillvinnande själsfinhet kan komma mig att blygas öfver att ha skrifvit nedsättande och föraktfullt om honom.
Men är det värre att skrifva det än att jag – alldeles mot min vilja – af hans egna ord och handlingar tvingas att tänka så?
– Det har dessutom djupast i mitt sinne funnits en hemlig baktanke, att jag en gång i fullt förtroende kunde gifva honom mitt hela lifsinnehåll och äfven dessa blad, i hvilka jag då ville det skulle finnas så litet som möjligt, hvilket skulle kunna såra honom.
Men ingen fruktan!
Han kommer aldrig att så helt gifva sig åt mig, att jag skulle vara honom skyldig en så oerhörd ärlighet.
Redan det, hvarför jag genom min oförsigtighet utsatt mig, berättigar mig till att behålla något för mig sjelf.
Han riskerar ju ingenting, kan aldrig komma att lida för min skull, gör ingenting för mig.
Allt hvad smärta och olycka, som kan växa upp ur detta, skall falla öfver mig ensam.
För hans skull behöfver jag aldrig känna några samvetsskrupler.
Jag är icke skyldig honom någonting.
Han har icke rätt att fordra större förtroende än det han sjelf kan tillvinna sig, och ju mindre han får af mig, dess bättre, ty grannlagenhet mot qvinnor hör ej till hans starka sida, hur mycket han än berömmer sig deraf.
Till ingen menniska vill jag säga ett förklenande ord om honom, men jag är icke blind för hans svagheter, och jag behöfver göra mig skadeslös genom att på dessa blad riktigt grundligt förtala honom.
– Qvinnonatur!
En liten små[a]ktig hämd för det jag lidit för hans skull.
Buh, – här vill jag vara utan mask, – grof, låg, hvad som helst, men sann.
I min lifstid skall ingen menniska läsa dessa anteckningar.
De äro mina egna, ingenting annat än surrogat, derför att jag icke eger en menniska att älska och att tala med.
Och när jag blir död är allt mig likgiltigt.
Hvarken skam eller heder kan nå mig.
Det är en obeskriflig lättnad jag kan känna af att skrifva så der alldeles ut ur mitt eget hjerta.
Hur måste det då icke vara att ega en menniska att tala till!
Jag nekar icke till, att jag äfven hyst en hemlig tanke på, att den känsla jag nu brottas med, endast skulle vara en hjertats missvisning, och att det skulle kunna komma en ännu osedd, – att det skulle kunna finnas någon för mig, som det fans en Lewes för George Eliot.246
Bah! Dårskap!
Och om så vore!
På elden med allt det förflutna! – det vore då värdelöst för mig.
Eller hela mitt lif uppslaget för hans ögon.
Hvad vore då allt det lilla och lumpna mot det enda stora och härliga!
Jag behöfver vara sann emot mig sjelf.
Och jag vill vara det.
Och jag vill kämpa emot min okunnighet.
Jag vill vara en hederlig enstöring, – lycklig i sitt arbete, lycklig i sina studier.
Nånå – il ne faut jurer de rien!
Men jag skall alltid få tiden att gå.
Den 13 April har icke varit någon förspild dag, jag har alltid pluggat en del franska i hufvudet.
Gå på, Ernst!247
Alter Ego! Arma Alter Ego! Du kan aldrig bli annat än en qvinna.
Hur har inte detta tyngt mig ända sedan min barndom!
Parian, som aldrig kan lyfta sig ur sin kast!
Denna halffärdiga varelse, som aldrig kan bli ett helt för sig.
För den som känner det så är Paris ett helvete.
Man tvingas att hvarje ögonblick tänka på hvad kön man hör till.
Man kan icke gå på gatorna om qvällarne, man kan icke få köpa en ensam biljett till teatern, man får inte sitta på parkett, man får ingenting.
Jag längtar efter mitt arbete.
Hvad de fem veckor jag har framför mig synas långa!
Men skulle det då vara omöjligt att arbeta här?
Jag har det så otrefligt och obeqvämt.
Men ändå!
Jag kan icke skrifva någon glad bit åt Nornan, ty jag är icke glad, men kanske kan jag börja på ”Att dö”.
Yttre hinder äro ju endast till för lättingar.
Duktiga arbetare veta alltid att öfvervinna dem.
Jag har plågats af att G.B. icke skrifver mig till en enda rad.
Hur lugnt och godt skulle det icke vara, om vi vore vänner, riktigt helt, så att man icke behöfde tänka på att förställa sig!
Om han bara kunde bry sig om något annat än sina narraktiga små kurtishistorier!
Hvad röra de egentligen mig?
Jag får afsmak för honom.
Jag har i qväll varit mycket frestad att skrifva till honom.
Jag vill icke visa mig angelägen, – och så är jag stolt.
Han tror naturligtvis att jag står på hyllan, alldeles der han stälde mig ifrån sig, han tror att jag skall komma till Köpenhamn igen, – eller rättare –: han frågar icke efter hvilket jag gör.
Jag vill icke ge lifstecken ifrån mig, om han tiger.
Han kunde skrifva först till fröken Adler, så kan han skrifva först till mig.
Det är icke hans likgiltighet heller, som gör mig förtviflad.
Hvad som tynger mig är känslan af min oändliga tomhet, af min brist på snille och brist på kunskaper.
Som qvinna är jag ingenting, ty jag kan icke älska den halfslöe gamle gubbe, som är min man – till namnet.
Som moder är jag ingenting: jag kan icke med hela min sträfvan gå upp i detta barn, denna halfvuxna qvinna, som ärft sin fars dumhet, sin fars smutsfärdighet, sin fars totala brist på ordningssinne och intressen.
Bara jag ser henne komma der, loj och vårdslös, med tårna inför, som en anka – just likt fadern – då uppreser sig mitt innersta.
O Gud – – hvilken tomhet, tomhet!
Med en allt lugnare förtviflan börjar jag tänka på sjelfmord.
Jag är icke olycklig.
Men jag är oduglig.
En författare utan snille!
En qvinna utan en qvinnas kall!
Hvad skall jag i verlden?
Om jag bara icke vore så rädd för den fysiska smärtan!
Om jag bara hade ett smärtfritt dödande gift.
Hvilket barbari af vetenskapen, att icke skänka oss detta, – åt oss, som intet hafva att lefva för.248
Hå, om jag bara klämmer i och arbetar med kraft, öfvervinnande all dåsighet, just som jag ville Lundegård skulle göra, så går nog svårmodet öfver.
Så länge någon vill läsa och betala hvad jag skrifver, så länge är det tids nog med sjelfmordet.
Det återstår ju alltid, när allt annat klickat.
Och jag skall aldrig tala om mitt arbete; det skall vara för mig ensam, så länge tills det är färdigt.
Man skall väl icke göra som den fånen Meijer!249
Paris den 10 Maj 87.
Det är icke möjligt att bli qvitt tanken på honom.
Ingenting annat än det strängaste arbete skall kunna göra mig till herre öfver detta, som är starkare än jag.
Allt hvad jag sett, allt hvad jag upplefvat, allt hvad penningar kunna skaffa tycks lika maktlöst.