Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han är framme och stänger porten om sig.
Dessa sonetter äro de förnämsta, elegantaste små dikter vår poesi äger, men deras tidiga leda kändes så djup, att man kunde bäfva för poetens framtid.
Men den »andra våren» kom, stark som den första och oemotståndlig som den.
Det ljöd sång öfver världen, hvart resenären lände, sång i släkt med hans eget hjärtas, vare sig han dröjde bland lindarna kring de öppna fönstren i Göttingens gamla hus eller på Afrikas röda strand lyssnade till medelhafvets klassiska tunga.
Allt blef symbol och bild, en sky som kom, en fågel som flög öfver vägen, en edelweiss, plockad i snöskrefvan på sin fjälltopp.
Men starkast stodo dock upp till lif i den farande svenskens själ hans hemlands minnen och syner.
Sedan Runebergs dagar hade ej svenskt språk så tolkat fosterländsk häfd.
Helt visst fanns det bakom finnens ord en djupare fond af patos, men till gengäld skref denne aldrig så monumentala strofer, som de hvilka finnas i »Gamle Kung Gösta», »Herr Jans likfärd» eller »Olof Rudbeck», strofer sammanfogade som kvadern på Tessins palats.
Italiafararen, turisten, kosmopoliten-världsmannen, kom först i landsflykten riktigt hem.
Ja, sedan har diktaren knappast annat än fullföljt de gamla anslagen.
Det är sant, att han ett hvarf på 1880-talet rycktes med af tidpunktens allmänna tendens, af den sociala utopi, som då mer eller mindre varmt brände de bästas hjärtan.
Man har ingen rätt att jäfva uppriktigheten i den känsla, som sträckte »Den tjänande brodern» sin hand, men ändock finns det väl mer af vackert »noblesse oblige» än af ymnig hjärtevärme i dessa dikter.
Snoilsky må hur mycket som helst förneka den själftillräckliga skönheten och hylla den gagnande nyttan, det kalla marmordraget i hans egen vers bär vittnesbörd emot honom.
Allt för många andra hafva djupare och mer vibrerande tolkat människokärlekens solidaritetsidéer, för att hans dikter i dessa ämnen skulle kunna räknas som en ny landvinning.
Så har det händt, att man i de senare diktsamlingarna af hans hand börjat sakna något, man visste kanske först icke rätt hvad, men jag tror, att det var en åder af brinnande lifsoro, ett källsprång af metafysik.
Gränserna för Snoilskys värld voro så skarpt dragna, hans tings konturer så säkra.
Man saknade gåtornas och frågornas sus, aningarnas perspektiv.
Tjusningen af hans ungdomsgratie var så ovillkorlig, distinktionen i hans första bitterhet så förnäm, hans »andra vårs» diktning så full i känslan, att man förut ej tänkt därpå.
Nu, under senare år, kännes det, som brast det atmosfär i hans verk.
Man vänder blicken, sökande aflägsna horisonter, men möter öfverallt kring
Snoilskys diktning skulptörens afslutande reliefbotten, och det är mot denna säkra men en smula trånga fond alla hans bilder afteckna sig.
Ännu en gång är det detta intryck, som dominerar i dessa sista dikter.
De bästa af dem, som t. ex. »Junker Ulf» i den nya serien af hans Svenska Bilder, äga hans historiska lapidarstil utomordentliga fulländning, och andra, som flera af tillfällighetsdikterna, hans egendomliga och genomskinliga finess.
Men allt är åter här strängt afslutadt, och fåfängt letar man efter något blått fjärran, en aflägsen skogs, ett okändt hafs eko.
Det brukar stå i de gamla antika skaldebiografierna, att när poeterna åldrades, började de studera filosofi, lockade mer och mer af den högre poesi, som är gåtornas, förklaringarnas och lagarnas.
Det är en fläkt af tänkandets starka anda man längtar efter i den blida och reflektionslösa harmoni, i hvilken Snoilskys sånggudinna de senare åren dväljts.
Dock detta drag af känslans och uppfattningens rationalism hänger säkerligen noga ihop med skaldens innersta läggning.
Ingen svensk poet i detta århundrade utom Tegnér står Gustavianerna så nära som Snoilsky.
Man ser det bäst genom att studera hans formgifning, som har så föga af romantisk mystär och musikalisk oberäknelighet och så mycket af plastik, precision och klarhet.
Hans verskonsts ideal äro galliska.
Hans form erinrar om Théophile Gautiers, och som denne skulle han kunnat kalla en god del af sina dikter »emaljer och kaméer».
Genom detta hans forms karaktersdrag kan han rent af i ord och uttryck blifva lik äfven franska poeter, hvilkas temperament eljes är honom främmande.
Man betrakte för ro skull följande parallell.
Det står i Snoilskys sonett »Kometvinet» följande rader:
Jag oljan är, som ger i kampens stunder
åt mannen, lifvets sviktande atlet,
föryngrad segerkraft och spänstighet.
Nästan ordagrant lika heter det hos Baudelaire om vinet:
Je serai pour ce frêle atlèthe de la vie
L’huile qui raffermit les muscles des lutteurs.
Det är klart, att en sådan motsvarighet absolut måste vara ett slumpens verk, men den visar ett besläktadt sätt att tänka och konstnärligt gestalta: sedan bilden af en tillfällighet skänkts båda diktarna, är det formgifningens skärpa och logik, som låta uttryckssätten blifva lika.
Det är intet tvifvel om att Snoilskys form också i sitt slag vid sidan af Tegnérs är den kanske mest beundransvärda, vår poesi äger.
Näppeligen har någon annan svensk skald visat en sådan säkerhetens styrka.
Denna teknik har dock en fara.
Den kan leda till att en dikt verkar som ett löst problem, och hur mycket man måste beundra den knappa pregnans, med hvilken idén utförts, kan poemet beröra med något af ett preparats torrhet.
Det finns i den sista samlingen af Snoilskys dikter exempel härpå – strofer, fullkomliga som koncis språkkonst, och i hvilka man ändock kunde önska mindre strama tyglar, en nyckfullare rytmik, något af improviserade ackordföljders tjusning.
Så ungefär formulera sig minnena och intrycken, medan man läser Snoilskys nya verser, när man nämligen verkligt klargör dem och ej nöjer sig med de tanklösa loford, för hvilka en mästare, som han, dock står för högt.
Om han aldrig gripit de starkaste greppen i strängarna, om han aldrig rört de djupaste och hemlighetsfullaste af våra känslor, om det saknas hos honom något af den stora törsten efter världssammanhanget, aldrig har han kommit med fras i stället för kärna, aldrig med godtköpsuppblåst och tomt djupsinne, för förnäm att nedlåta sig till att spela öfverstepräst och gifva gamla enkla sanningar orakelsordens falska glans.
Alla de många åren hafva hans diktnings fontäner, som han själf skrifvit, spelat i »lius och tillförsikt».
Kaskadens stråle har kanske blifvit tunnare med åren, men alltid speglar den lika kristallklart en fast och stolt själs intryck, och det är en konstnärshand, mer oförvitlig än de flestas, som ciselerat springbrunnens brons.
Hvarför dölja att något af årens tyngd och kyla trycker några af dikterna i hans sista samling?
Ingen lyriker, om än så privilegierad, har undgått höstens spår, men som skalden här står för oss i »ljus septembers eftermiddagsskimmer», är han i sin harmonis värdighet, sin klarhets ro en sällsynt bjudande, intagande och hög gestalt.
August Strindberg.
Det var i senhösten 1897, i de dagar, då två verk af Strindberg, Mäster Olof, som återupptagits på scenen, och Inferno, som nyss utkommit – verk så olika till stämning som krigsförklaringen med sina trumpetstötar och sin revelj är olika nedläggandet af vapnen med böjdt hufvud och sänkta vapen – sysselsatte alla sinnen.
I den njugga, grå novemberdagern under den svårmodigaste tiden för det till lynnet i grunden så ljusa Stockholm, trängdes man på den lilla expositionen af Strindbergsporträtt.
Hvilken bättre kommentar kunde också fås till mästarens utveckling än denna iconografi från alla perioder af Strindbergs lif, porträtter af alla slag, från de mest diktarposerande och officiösa till de intimast möjliga.
Hans lefnadslopp, brokigt, skiftande, disharmoniskt som han själf, upprullade sig för ens ögon inför dessa bilder – tjänstekvinnans sons, folktribunens, och intelligensmartyrens, bespottarens och idyllikerns, bildstörtarens och korsdragarens historia ...
Det begynte med barnporträtten.
På Klara kyrkogård mellan skaldegrafvarna, från hvilkas brustna lyror det ännu susar i aftonen bland de gamla träden, leker August Strindberg i jacka.
Det är före den medvetna tankens tid, och ändock är denna gosse, med det tunga, surmulna draget öfver sitt oregelbundna hufvud så fylld af sig själf, som blott ett äkta modernt poetbarn, en liten Stockholmsk rännstens-Jean Jacques, som växte upp och utvecklade sig »för att lika fullt förblifva, sådan han var».
Gossen blir gymnasist med all pubertetens oro och trånsjukhet.
Han drömmer om att utdana sig till präst, och hans ansikte är slätt och allvarligt med ett lustigt ynglingsuttryck af brådmogen, andlig högfärd och trumpen stolthet.
Sedan kommer hela raden med vårbrytningstidens porträtt: studenten, medikofilaren och Stockholmslitteratören, jäsande af genialitet, som ej fått utlopp, af snille som än ej eröfrat land och spira.
Dyster och bitter i sitt ännu okända inkognito lägger han lockarna i pittoresk krans kring en Weltschmerz’ panna, och kring munnen dröjer det hårda och utmanande draget hos pretendenten, som kräfver tron och hyllning.
Så bryter Apollofjäriln en vacker dag sitt hölje.
Skalden träder fram med sina verk, en ovanlig diktare, som från början misstror sin egen konst, och gäckar sin egen kallelses helgd, som allt annat hvilket fordrar en underdånighet af alla sinnets krafter under en stor uppgift.
I den kuriösa tidningen, Gazetten, Strindbergs officiella organ från år 1876, som dock ej hann lefva mer än öfver ett nummer, heter det:
»när afguderiet med poesiens idkare blifvit aflyst, och man kommit till insikt om, att ett häfte af Sveriges officiella Statistik, ett samarbete af hela nationen, kan ge en klarare föreställning om ett folks andliga ståndpunkt än en samling elegier, sammanskrifna af en privatperson öfver en liten sorg, torde man icke alls behöfva klaga öfver vårt nuvarande tillstånd, då ju de exakta vetenskaperna hos oss bedrifvas med en ifver som står öfver beröm».
Hvilket ovanligt programmanifest af en begynnande skald, och hvilken fläkt af positivismens decennier susar ej i dessa ord!
Ovanlig och själfmotsägande är också den radikale och nyttighetssvärmiska skalden.
Hans reformator, mästern från Stockholms torg, blir affälling.
Hans oppositionsman
Falk blir nihilist, och Strindberg paraderar för oss i helknäppt bonjour, hög hatt och handskar i hand, korrekt och ämbetmannastram.
Så kommer Röda Rummet och det porträtt, som jag och alla mina jämnåriga köpte för sina album, en Strindberg från Roesler med uttryck af förtretad harm, med vreden, som det enda draget af en olympier och fribytarlöjet kallt och hårdt kring en otålig och oskön mun.
Men bildföljden fortgår.
Vi se skriftställaren – grubblaren icke utan koketteri, Faust-arrangerad i lifrock med slag, breda låga kragar och svart barrett på hufvudet.
Ännu är skrifbordsgörat en glädje, diktarkallet en stolt mission.
Böckerna tapetsera rummet, och timmarna gå i fruktbart lif och skapelselycka.
Idyllen knackar ibland på dörren med sina rop på rast och ro, med barnskratt och fågelkvitter.
Samfundsförbättraren kan lägga ifrån sig sin penna, Lokesonen sina hädelser och sina speord, Prometeusättlingen sina nyskapade människor, utformade ur den lera, som ligger kvar, när sanningens syndaflod gått renande öfver världen.
Därute är sommar och sol – det må nu vara Stockholms skärgård eller Grèz- par-Nemours – trefna och tysta äro gårdarne, i hvilkas lördagsafton ekot af veckans stormar domnar af, och öfverallt kan man ansa och odla sin ungdoms stockrosor och pelargoner.
Men orons och kallets gnista gifver, har skalden sagt, salighet och elände.
Att vakta den kan blott den varsammaste och starkaste hand.
Den kan på morgonen tindra som sanningslåga med ett sken stilla som af en stjärna och ofläckbar som den, och före aftonen vara förvandlad till hatets röda brand.
Den tärer och förtärer, och allt mörkare, ensammare, hemskare blifva bilderna af den stora förbrännaren, som tagit allt till bränsle: världen och sig själf.
In i smältugnen med kärleksord och vänskapslöften, leendet vid din sida, smekningen mot din panna, andras tårar och dina egna, in med allt: hjärtans hemligheter, lifs förtroenden, nätters suckar och ångest, hvart korn af den egna tanken, hvar grand af den egna gåtan.
Dunklet faller öfver vägen, solskimmer och fågelsång försvinna.
Träden tappa sina löf och stå skelettaktiga mot blodröd himmel.
Det är november, och stigen slingrar mot den dunkla porten, på hvilken står:
I som träden in, låten hoppet fara.
Men under den typens förvandling, som bilderna låta oss följa och som af stridsmannen med det öppna visiret och det oförfärade modet gör en plågans och själfhatets Noureddin, förändras masken.
En disharmonisk tjusning har alltid legat öfver dragen.
Det har alltid hos mannen funnits en kontrast, som vore typen en produkt af olika raser, af kaukasier, zigenare och mongol, och i ansiktet en strid, som aldrig bilagts mellan pannans Otricoli-majestät och underansiktets vulgära stockholmska gatudrag.
Aldrig hängde mask och stämma, yttre och inre människa bättre ihop än hos detta utomordentliga snille, som i olöslig förening visat aristokratens själfullaste innerlighet och plebejens lust att söla ner det heliga hos sig och andra, genialitetens djärfvaste flykt och barnslighetens barnsligaste kritiklöshet.
Denna förtrollande disharmoni är ännu kvar i de sista gestalterna, men utan leendets förmedling – den är hårdnad, stelnad, som hos en härskare, hvilken krossat sin egen krona.
Lucifer älskade han att kalla sig, detta är en Lucifer, som vändt sin revolts oblidkelighet emot sig själf.
När man vänder hem från denna Strindbergsutställning, är ens sinne tungt.
Man erinrar sig titeln på en gammal
Andersensk saga »Ärans törnestig för skytten Bryde», och denna titels vemodsironi öfver diktarskap och diktarära, fyller ens själ.
Strindbergs verk, som behandlat allt mellan himmel och jord och desslikes ej obetydligt af det däremellan, som hvarken Horatio eller filosofien drömt om, komma för en på nytt med det tusenstämmiga sorlet af röster.
Och man tänker på allt blod, som runnit rödt och varmt i dessa verk, på de sinnets och tankens marter, ur hvilka de kondenserats och kokats, på det Iphigeniaoffer af det heligaste, genom hvilka de kommit till världen, och man tänker på publiken, som ratar eller tömmer drycken med en axelryckning eller ett loford, båda lika mycket i harmoni med det, som är gifvarens och själfuppoffrarens konstnärliga sorg och lidelselif.
– Då afundas man obemärktheten, och, om man är skriftställare och bunden af det omöjliga yrkets nödtvungna vedervärdigheter med att blotta sitt inre, är man mest glad öfver hvad man haft stoltheten att förtiga, och ofrivilligt komma de Vignys vackra ord på ens läpp:
Le silence seul est grand, tout le reste est faiblesse.
Vetenskapsdiktaren.
Så här ungefär kunde legenden gå om August Strindberg:
Det var en gång en konung, som med skiftande seger och nederlag, men alltid med ära styrde sitt diktarrike.
Han hade slott, borgar och katedraler, mörka, gaflade gator och vårgröna hagar; han hade en prinsessa lika trolsk som elak, visa filosofer, fräcka narrar och larmande pöbel, med ett ord allt som till en väl ordnad poetstat kunde höra, då han plötsligt en festkväll lämnade allt sammans i sticket för att som resande scholar draga ut och leta den vises sten.
Förgäfves skickades gråskäggiga sändebud till den skumma studiekammare, där han glömde bort åren bland Paracelsus’ deglar och retorter.
»Sire,» sade de, »vänd hem igen.
Ert rike väntar er.
Äreporten är redan rest.
Fontänerna rinna med vin.
Narren har fått en ny våd skarlakan i sin kolt, och prinsessan står med solrosen i handen vid tornfönstret och väntar.»
Men alkemisten hörde dem ej.
Brygderna och dekokterna upptogo hans tankar.
Där hemma i diktarriket växte gräset öfver gångarna.
Ljusen slocknade.
Prinsessan blef så rynkig, att all hennes elakhet på långt afstånd kunde läsas ur ansiktet.
Landet föll i lägervall.
Och den vises sten?
Hvem har hittat den?
Så kunde legenden tala, men bättre än den skulle den opoetiska, psykologiska analysen kunna förklara den stämning af landsflykt ur en hopstörtande diktarvärld, som omsusar Strindbergs verk vid 1880-talets slut och 1890 talets början och visa, hur det kommit sig, att en af vår vitterhets frodigaste inbillningar, ett af vår poesis rikaste sinnen midt i mannaårens kraft velat abdicera för att i stället söka vinna forskarens så mycket torrare lager.
Den psykologiska analysen skulle resonnera ungefär så här:
Som växterna spira med ett eller flera hjärtblad, så också poeterna.
Diktkonstens sanna monokotyledoner äro de outtröttliga skaparna, för hvilka poesiens eget intresse är allt, för hvilka alla lifvets erfarenheter och problem ständigt omforma sig till dikt med konstnärlig gestaltning, och som oaflåtligt fortsätta naturens alstringsverk blott med högre, mer medveten vilja.
Shakespere är här exemplenas exempel.
Intet vore mer stridande mot hans typ, än om han i stället för att af Hamlet och Othello göra skådespel, satt sig ned att teoretisera om viljans sjukdomar eller passionernas väsen.
Men för det stora flertalet af diktens män har ej konsten denna allt uppslukande makt.
De flesta poeter hafva flera hjärtblad än poesiens, och tillvaron är för dem ej blott material för nyskapelse, för dikter och skådespel, men intressant i och för sig som en spännande kamp att utkämpa för den praktiska deltagaren eller en spännande rebus att tyda för begrundaren.
För Strindberg har lifvet haft båda dessa eggelser.
Det var en tid, då han framför allt var agitator på torget och hans konst ett alltid passioneradt, ej sällan bullersamt och smaklöst inlägg i »världsförbättrarbråket».
Det har senare kommit en annan tid, då han framför allt vill vara forskare eller kanske snarare »vetenskaplig upptäckare» – yrket är vanskligt nog – och de vetenskapliga hypotesernas berusning blifvit hans ingifvelse.
Så godt som aldrig var han uteslutande artist, ensamt ledd af konstnärligt skaparbehof, nästan alltid i första hand undrare, frågare, motsägare, teoretiker.
Kastar man en blick tillbaka på hans verk, är en utveckling från rent konstnärliga syften till andra intressen lätt skönjbar.
Mest poet – och intet annat var säkerligen det unga, upproriska geni, som skref Mäster Olof, svenska litteraturens yppersta historiska drama, med dess flammande bitterhet öfver affallet inför lifvet och kompromissen med verkligheten.
Svärmiska och snillrika tjuguårs sårade idealitet är känslobotten för detta mästerverk, som hvarje år skulle gå öfver våra scener, för att hvar ny åldersklass som drar ut i världen skulle höra dess beska lära.
Redan mindre uteslutande poet, men ännu artist ut i fingertopparna, var den trettioårige, allvarlige man, som i Röda Rummet med strängare panna gjorde om Mäster Olofs ungdomsuppgörelse och omsatte sin besvikenhet till den mest lysande och blodiga satir vårt sekels svenska vitterhet känner.
Men härefter börjar redan – om man ser Strindbergs utveckling i fågelperspektiv och blott stannar vid milstenarna i hans produktion – den process, som af skalden gör en resonnör, i hvilkens händer till sist poesiens sommarväxter visa lust att vissna.
Konstnärsdriften ersättes af journalistens otåliga håg att ständigt tala med, att debattera, polemisera, att skrifva broschyrer och stridsskrifter i stället för litteratur.
Objektivet sättes så nära verkligheten, att ingen konstnärlig bild kan uppstå.
Strindbergs ord få allt mer af dagsintressets passionerade men kortlifvade intensitet, allt mindre af den samlade och besparade glöd, som gifver en bok det organiska konstverkets säkra lifslängd.
Detta gäller dikterna.
Det gäller många af hans verk från »giftastiden», hvilka redan – och det trots språkkonstens enastående uttrycksfullhet – ej sällan verka som förlegade tidningar.
Men äfven nu, när lidelsen helt rycker honom med, när förtviflan och vrede storma i hans själ, blir han åter skapande konstnär af ojämförlig styrka.
Det är framför allt fallet i Fadern, svenska litteraturens yppersta moderna drama, så stort i sin orimlighet, så öfverväldigande i sin brustenhet, dystert skönt som en åsknatt, tyngd af blixt och mörker.
Det är det sublima och hemska skådespelet om Herkules, som snärjes till döds i de trådar från Omphales spinnrock, hvilkas skimrande och fjättrande silke han själf spunnit med sin dags tankar och sin natts begär.
Stycket är en triumf af hatets inspiration och når – gäller detta icke om flera af Strindbergs verk? – så djupt, som man öfver hufvud taget kan nå med hat – djupt ner och kanske ändock aldrig riktigt till de innersta motivens och känslornas källdrag.
Slutpunkten i denna utvecklings gång betecknar den sällsamma boken
I hafsbandet, denna, trots sina löjligheter, gripande skildring af katastrofen, genom hvilken resonnören Strindberg dödar poeten Strindberg.
Allt sedan dess är det – han har själf betonat det – forskaren som talar till oss för att vinna oss med nya rön och nya hypoteser, för att rycka oss ur den vidskepelse för vetenskapen och dess lärda fördomar, som synas Strindberg mer meningslösa än det sociala lifvets.
Det är sålunda med Strindberg, såsom forskare, som man numera egentligen har att sysselsätta sig.
Saken är icke lätt.
Mästaren har ju som bekant vidrört så godt som alla vetenskaper, språkforskning, historia, arkeologi, etnografi, geografi, fysik, kemi, botanik – och mera till!
Som hans egen odödliga journalist i Röda rummet, Struwe, har han behandlat allt utom kufiska mynt.
Nej, jag misstar mig, jag tror Strindberg också skrifvit i numismatik.
Af alla fenomen, människosläktet känner, finns det ej ett från en planetbana på himlen, till formen på coiffeurens nyaste rakknif, som ej låtit honom formulera vetenskapliga läror.
För att kunna bedöma så skiftande saker i detalj, skall man vara – August Strindberg själf.
Den som skrifver dessa rader bekänner sin djupa okunnighet i nästan alla de vetenskaper, i hvilka Strindberg rör sig som gammal vän och bekant, och ändock vill han blott, utgående från en enda fattig liten historisk disciplin, något resonnera öfver den mångfrestande poetens sätt att vetenskapligt forska och tänka.
Jag frånser de metodiska brister, Strindberg delar med så godt som alla autodidakter, och går genast till sakens kärna, den psykologiska motivering, som ligger bakom hans verksamhet.
Hans vetenskaps inspirationsfond är som hans poesis, den motsägelselystna misstänksamheten.
Han tror, att vetenskapsmännen ex professo bilda en sluten orden, i hvilken de blott släppa in dem, som passerat samma grader som de själfva och hvilka svära på deras egna läror.
Hvar och en, som ej är invigd och ej känner deras ordensfukter, nämna de dilettant.
Mot denna skråvisdom är det nu Strindberg vill sätta det fria, oförvillade omdömets iakttagelser, mot denna lärda klickkunskap, teorier, hvilande på det sunda bondförståndets rön och kombinationer.
Detta sätt att se saken delar Strindberg för öfrigt med många, som han säkert ej är vidare trakterad af att hafva till anhängare.
Det är i själfva verket alls ingen ovanlig idé hos mer eller mindre halfbildade att betrakta vetenskapen som en sorts lärd mystifikation, blott till för att gifva adepterna sysselsättning och ära, men utan inre innebörd.
Och dock är verkliga förhållandet, att ortodoxien, nu för tiden åtminstone, i vetenskapen torde spela en mindre roll än på något annat område.
Det finnes nog ingen värld, där kritiken är så skarp och grundlig, där meningarna så oupphörligt slipas mot hvarandra, som i den vetenskapliga.
För hvart nummer man öppnar af sina facktidskrifter, ser man teorier och formler, som gällde i går, i dag åter ställda på hufvudet, och de nya uppslagen, hvarifrån de komma, gripas med den förtjusta ifvern hos människor, som ej hafva material nog för den oerhörda förbränningen.
Samtidigt blir det också allt klarare för hvar och en, att alla vetenskapens förklaringar och klassifikationer – och i stort taget hvad sysslar den med annat? – blott äro provisoriska.
I morgon kunna slutsummorna lyda annorlunda, men den som vill revidera, måste med siffror för våra ögon visa, hvar felen i uppställning eller sammanräkning ligga, innan han drar sitt kors öfver mödosamt och (som man oftast har rätt att tro) samvetsgrant vunna facit.
Strindberg har en gång påstått, att den gällande åsikten, att runorna uppstått ur det italiska eller grekiska alfabetet, är en lärd spetsfundighet, och han uppfattar dem i stället som en populär bildskrift.
Gärna det, men korten, bevisen på bordet!