Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tyst, blek, hopsjunken, nästan slö stirrade Emin på Blumenbachs piller och droger.
Hade han under de sista dagarne åldrats så att han förefallit som en äldre bror till den forne, ungdomlige Emin, såg han nu ut som denne Emins brutne gamle far.
Ali jemrade högt.
Scheik Ibrahim gaf skrinet en spark så att det rullade om och glasskärfvorna stänkte högt upp.
Derefter började han skymfa och anklaga.
Hans dröm om en bild af jord skulle de icke ha skrattat åt.
Nu hade Alláh visat, att han icke utkorat någon af dem till sitt redskap.
Deras vänner skulle förakta och förbanna dem och paschan skulle häkta dem.
– Du, Ibrahim och du, Ali, – stammade Emin efter en lång stunds tystnad.
– Trettiofem tusen kurusch ha vi dock redan insamlat.
Ni skola genast hemta dem i mitt hus och gå till paschan med dem.
Kanske nöjer han sig med dem.
Då scheik Ibrahim och Ali efter bortåt två timmar återvände, funno de Emin och Liljornas Väktare uppe i stallet, sittande på golfvet och rökande cigarett.
– Paschan tog pengarne! – jublade Ali.
– Han tog dem, – brummade scheik Ibrahim, – men jag känner dessa skälmar och guldätare från Stambul.
Ali såg förvånad på scheiken.
Emin svarade intet.
Efter en stund sutto alla fyra tysta och rökande, liksom om de väntat att ett öfverjordiskt väsen under tiden ordnade deras angelägenheter.
Emin var för tillintetgjord att längre hålla handlingens trådar i sin hand.
Den grymma missräkningen hade i ett enda slag kastat honom ned i jemnbredd med de andra eller ännu lägre.
Han var ej längre deras ledare, utan de ledde honom.
Han insöp ej längre sin races stora egenskaper utan sina anhängares svaghet och fatalism.
Då bultade det hårdt på stalldörren.
– Öppna! – befalde scheik Ibrahim, som blifvit den ledande viljan i Emins ställe.
Samtidigt rullade han en ny cigarett.
Liljornas Väktare reste sig och drog, ängsligt grimaserande, regeln från dörren.
Hvem steg in?
Den som minst väntades.
Stadens löjligaste och mest kujonerade, äkta man, den i fez, svart rock och svarta byxor turkiskt kostymerade, hoptorkade lille kadin.
Alla reste sig och helsade tveksamt men ödmjukt.
– Gud gifve er en lycklig natt! – började kadin.
– Jag har något vigtigt och mycket brådskande att säga er.
– Gud gifve dig en lycklig dag! – svarade Emin.
– Dålig som alltid.
Och din?
– Den är god, lofvad vare Gud.
– Ja, lofvad vare Gud!
– Stor och god!
– Hur är det med dina ögon, Emin, de se något röda och trötta ut?
– Ja, jag är mycket trött.
Och dina ögon, effendi?
– Gud är stor, han förunnar mig ännu synens glädje.
– Gud är stor.
Ja, effendi, synens, hörselns och luktens glädje – allt är hans gåfva.
Men sätt dig ned, effendi.
Mitt hus är ditt.
– Gud föröke dina egodelar!
Jag vill gerna sitta ned under ditt tak och njuta din sedan gammalt med rätta högt prisade gästfrihet.
Emin visste ganska väl, att kadin i djupet af sin själ var gammalturk och gynnade hans parti, fast han ej vågade visa det af respekt för sin högättade och reformvänliga gemål.
Emin misstänkte också, att han kom i goda afsigter.
Hellre än att anses obelefvad vågade dock Emin sitt lif.
Han slösade derför, trots sin ångest och gnagande nyfikenhet, med sedvanliga helsningar och talesätt.
Efter som stallet var hans, hade han en värds pligter.
Hur tillintetgjord han än var, måste han dock uppfylla dem.
Äfven kadin var lika frikostig på öfverflödiga ord, oaktadt han bar på en angelägen nyhet.
Det var som om han med all kraft tryckt denna nyhet åt sidan för att den, då han slutligen lössläppte den, plötsligt skulle hoppa fram med ett djerft luftsprång som en frankisk guttaperkadocka.
Först sedan Emin noga och detaljeradt efterfrågat, hur kadin befann sig från hjessan ända ned till fotsulorna, vågade han gå den väntade nyheten mer djerft in på lifvet.
Under samtalets tidsödande preludier hörde han på afstånd ett ovisst buller af röster och steg och han började frukta en öfverhängande fara.
Hans ord föllo dock lugna och smekande, och slutligen hade han hunnit fram till följande fråga.
– Effendi, dina fötter bära dig ännu lika raskt som fordom.
Hvad ledde dina steg hit?
– Min vänskap för dig, broder.
Du förstår dock, att du – vid din salighet – aldrig får nämna för någon, att jag uppsökt dig här.
Jag vet ej hvarför du är i det här stallet, dit en af dina vänner visade mig, men är det för att dölja dig, så har du skäl dertill.
– Skäl?
Hur menar du, effendi?
– Jo, du har skäl.
Paschan stoppade på sig era kurusch, men förråder er ändå.
Det är en man med tjugu kvinnors slughet.
Vid det här laget besätter han ditt hus med soldater.
På så sätt gagnar han både sin egen börs och sin herre i Stambul.
– Den bedragaren!
Det var det jag förespådde!
Sådana äro turkarne! – ropade scheik Ibrahim med vildt gnistrande ögon.
– Du blir häktad, Emin, – fortsatte kadin.
– Jag får döma dig.
Jag skall vara mild.
Med bästa vilja i verlden kan jag dock ej fria dig, om allt för många anklagelser kastas öfver dig.
Nu har jag dock gjort dig en väns tjenst genom att varna.
Rym!
Först nu fick Emin fullt klart för sig, att han inför en domstol skulle förnedras till en simpel brottsling.
Först nu besinnade han, att han brutit sig in i en annans hus och stulit och ...
Han tänkte först på stölden.
Mordet hade försiggått så oförmodadt, så hastigt, så lätt.
Det dröjde ännu länge innan han klart uppfattade, att han, Emin ibn el-Arabi, slagit i hjel en frankisk tjenare med en tegelsten.
Först så småningom insåg han, att han skulle anklagas för mord på den enfaldige Skandar.
Han kände ingen ånger eller oro öfver sjelfva handlingen, men väl öfver följderna.
Han bjöd kadin en cigarett, som denne tände.
Samtidigt vexlade de en mängd afskedsord och omfamnades.
Slutligen aflägsnade sig kadin, hvilken hela tiden suttit som på nålar. ängslig att bli röjd i sällskap med den fallne och eftersatte folktribunen.
Länge dröjde de fyra männen kvar, sedan kadin gått, tysta och rökande, oaktadt bullret beständigt tilltog ute på gatorna.
Till sist vände sig Emin till Liljornas Väktare och yttrade bittert:
– Hör nu noga på hvad jag säger.
Lär dig hvart ord utantill.
Han tystnade några ögonblick och drog ett par tre djupa bloss.
Derefter fortsatte han i samma bittra ton:
– Du skall i morgon gå till den halte gamle frankiske herrn och hans dotter samt helsa dem från mig, att det svider i mitt hjerta att ej få säga dem farväl.
Några timmar senare bröt dagningen in.
Emin hade rakat af skägg och ögonbryn.
Han bar en urblekt, lappad kumbaz och en brun, kupig filtmössa som en jordarbetare.
Hans ansigte med de stora stelt stirrande ögonen och den halföppna munnen var dödt och uttryckslöst.
Det liknade en glasflaska, hvars innehåll dunstat af och på sin höjd kvarlemnat litet bottensats, så man kunde se att det varit vin och icke vatten.
Nu var timmen, då han skulle lemna sina anhängare Blumenbachs rubler.
Men han begaf sig icke till dem.
Han steg i stället upp på en åsna, som var utan sadel och hade en segelgarnståt till betsel.
Det var pojken som lekt sultan men råkat att slå ut en fönsterruta och nu smög sig bort för att slippa aga.
Emin var icke längre någon storhet.
Han hade icke varit sitt ryktes oerhörda ansvar vuxen.
Han hade icke förmått att lyfta i dagen det bästa som slumrade i det blod, som han ärft.
Han hade dragit skam och nytt åtlöje öfver sin egen race.
Väktare gaf åsnan ett slag baktill och vaggande med öronen trippade hon i väg mot stadsporten.
På så sätt lemnade Emin ibn el-Arabi som en efterspanad missdådare sina fäders stad, hvilken han älskade så högt.
Nelly väcktes tidigt på morgonen af steg och röster.
Hon hade sofvit litet eller intet.
Hon var trött och nervös och det föreföll henne som en vederkvickande hvila att få lemna bädden.
Hon klädde sig hastigt i sin nattrock och skyndade ut i korridoren, som skar konsulatets öfre våning.
Under den nu rådande jäsningen låg det nära till hands, att det ovanliga bullret vid en så tidig timme, bebådade den länge väntade stormen.
Hon bultade hårdt på Harvens dörr och bad honom att genast kläda sig och komma ut.
Han svarade, att han var halfklädd och strax skulle komma.
I det samma han, stödd mot kryckan, haltade ut genom dörren, visade sig Blumenbach i trappan, som ledde ned till bottenvåningen.
Han var mycket upprörd och berättade med brådska, att man funnit Skandar liggande ihjelslagen på tröskeln mellan apoteket och laboratoriet.
Det egendomligaste var, att såväl husets port som fönsterluckor varit låsta inifrån.
Han kunde ej på något sätt förklara, hur bofvarne kommit in och ut ur hans af soldater omringade bostad.
En arabiska skulle vid en sådan underrättelse nödvändigt, man kunde säga, pligtskyldigt ha upphäft genomträngande rop af fasa.
Amerikanskan med sin uppöfvade sjelfbeherskning mottog den besynnerliga nyheten med skenbart lugn, om hon också med djupt medlidande tänkte på den enfaldige stackars Skandars oförtjenta olycksöde.
Att Emin ibn el-Arabi var banemannen anade hon ännu naturligtvis lika litet som någon af de andra.
Sedan hon vexlat några ord med sin far, gick hon tillbaka på sitt rum för att fullborda sin klädsel.
Under tiden anlände kadin i egen person.
– Käre konsul, – sade han förnumstigt småmysande och slog Blumenbach på axeln.
– Det syns ni är frank, efter ni tror att tjufvar endast kunnat skaffa sig in genom dörrar och fönster.
Österländska tjufvar gå alltid genom taket, väggen eller golfvet liksom andar.
Med ett tändt ljus steg kadin in i det mörka laboratoriet, der Skandars lik ännu låg kvar, lyft åt sidan och öfvertäckt med en grof matta af palmbast.
– Se der, se der!
Hade jag inte rätt? – triumferade kadin.
– Den här golfrutan har ju tydligen blifvit rubbad.
Der ligger murbruk och mull utefter fogarne.
En half timme senare var allt upptäckt.
Scheik Ibrahim, Ali och Liljornas Väktare häktades.
Vid förhöret, som genast började, nekade Scheik Ibrahim och Ali envist att besvara kadins frågor.
Med sammanbitna tänder och vildt gnistrande ögon stirrade scheik Ibrahim sina domare hånfullt utmanande i ansigtet.
Om han kunnat, skulle han ha slagit sönder hvarje kristens hufvudskål liksom Emin hade gjort med Skandars.
Ali var mer lugn.
Men fick han lefva, fick han under årens lopp se Islam dag för dag, gång för gång misslyckas i sin kamp mot Vesterlandet, skulle också han en gång som grånad gubbe sitta och drömma i bokbazaren, full af outsläckligt hat mot Stambul och allt europeiskt.
Liljornas Väktare, som bar ett neutrums dunkla hätskhet mot allt mankön och särskildt mot den man, hvars kvinnor han i åratal vaktat, gaf deremot en fullständig bekännelse.
Till lön blef han strax benådad, medan de andra två kastades i citadellet för några månader.
Kadin sjelf stod alldeles förstummad och häpen inför eunuckens bekännelse.
Eunucken hade visserligen ingen vetskap om hvad som tilldragit sig i laboratoriet, medan Emin var der uppe, men saken var lika fullt, nu då allt sammanställdes, klar som dagen.
Emin hade slagit ihjel Skandar med något tillhygge och dermed punkt.
Kadin hade ej haft den ringaste aning om, att Emin varit med om denna äfventyrliga historia.
I sin själs innersta var han icke blott Emins personlige vän utan också en anhängare till hela den strömning, som tagit Emin till sin ledare.
Med tunga steg återvände han hem – men hans gemål jublade.
Nu hade den praktiskt outförbara, obetänksamt planlagda revolten brutit nacken af sig och det skulle dröja årtionden innan åter en ny flammade upp.
Redan följande dag skulle staden vara lika lugn som förr.
Allt skulle återvända till det gamla.
Reformturkarne skulle fortfarande leda folkets öden.
På hennes tillrådan satte paschan ett pris af några tusen piaster på Emins hufvud.
Mer var Emin ibn el-Arabi nu ej värd.
Medan allt detta skedde satt Nelly uppe på sitt rum för att icke genom sin närvaro störa polisransakningen i bottenvåningen.
Hon läste persiske skalder i öfversättning.
Åtminstone inbillade hon sig sjelf och andra att hon gjorde det.
Hon brukade annars med ungdomlig mottaglighet och entusiasm sluka sida efter sida.
I dag stirrade hon dock endast timme efter timme på samma sida och kom aldrig längre af det enkla skälet att hennes tankar oafbrutet flögo åt ett helt annat håll än de persiske skaldernes, som mest sysslade med blommor, bin och svala källor.
Fram mot middagen kom Harven in till henne.
Han satte sig och bar synbarligen något på hjertat, som han hade mycket svårt att sjunga ut med.
Han talade hit och dit, tvärtystnade, pustade, undersökte doppskon på sin krycka och upptog så på nytt preludierna till något, som han aldrig fick sagdt.
Nelly började känna sig orolig och besvärad af hans besynnerliga sätt.
Hon anade, att han hade något vigtigare än vanligt att säga henne.
Hon slog ihop boken och ställde sig i det öppna fönstret med ryggen inåt rummet och stödd på armbågarne.
Nu tog Harven mod till sig.
Efter ytterligare några omsvep återgaf han ord för ord eunuckens bekännelse.
Då han första gången nämde Emins namn, afbröt han med ens meningen.
Han påpekade flera försonande synpunkter, hvarifrån »denne arab» kunde betraktas.
Han uppräknade omsorgsfullt hans många stora egenskaper och belyste med en rutinerad författares vana att analysera själar de bevekelsegrunder som lockat honom till en inför vesterländska ögon så tarflig och klandervärd handling.
Han försvarade Emin med en värme som hade han fört hans talan inför domstol.
Dess emellan skickade han Nelly små vänliga smeknamn, prisade det vackra vädret och frågade om det icke nu snart vore tid att tänka på hemresan.
Nelly stod kvar vid fönstret utan att vända sig och utan att svara något.
I öfverraskningens första ifver tyckte hon, att hennes ideal, Österlandet, med ens sammanstörtat till en hög af sopor.
Efter hand fick hon dock en försonligare uppfattning, om också det arabiska lynnet nu mer än någonsin visade sig vara en gåta.
Kvinnornas karaktär hade hon merändels funnit grund och lättfattlig, men männens förblef ett låst hus, i hvilket man på sin höjd kunde kasta en blick genom nyckelhålet.
Till en början hade hon funnit Emin blyg, tillbakadragen och obetydlig.
Så snart han fått på sig sin arabiska drägt, hade han blifvit en annan.
Han hade då synts henne mer manlig än någon annan man som hon sett i hela sitt lif.
Nu hade han visat sig i en inbrottstjufs skepnad.
Han hade hela tiden varit af samma urämne, samma lera, men af den hade omständigheterna format olika gestalter.
Han hade varit en brokigt randad boll, hvilken allt efter som den rullade fram slog upp nya färger.
Hennes sympatier för Österlandet hade snart knutit sig lika fast som tillförene.
Låg det dess utom icke något visst oskyldigt öfver hela det egendomliga äfventyret, något som påminde om en begåfvad och omtyckt gosse, hvilken i ett oöfverlagdt ögonblick svingar sig öfver planket och stjäl äpplen hos grannen?
Att Emin slagit ihjel den stackars Skandar tänkte hon icke så mycket på.
Sjelfva inbrottet plågade henne vida mer, ty det skulle synas frankerne lumpnast och rigta deras uppmärksamhet på österländingens egendomliga vacklande mellan storsint profet och förbrytare.
Det som icke plågade
Nelly minst var det sätt hvarpå hennes far framställde saken.
Han gjorde det på ett undfallande, ängsligt, tröstande vis som blott allt för tydligt förrådde hans oro, att Nelly knappast skulle förmå bära den besynnerliga nyheten om Emin.
Derhän hade det alltså redan kommit, tänkte hon, att andra dragit sina slutsatser af det intresse som hon ådagalagt för Damaskus.
Hon hade också redan länge med förtrytelse lagt märke till att Blumenbach, då samtalet fallit på de sista dagarnes händelser, yttrat sig på ett sökt, sväfvande och undvikande sätt som om han fruktat att i hennes närvaro fälla något omdöme, hvilket kunde träffa Emin.
Just genom sin ängsliga undfallenhet hade han sårat henne mycket mer, än om han lugnt och öppet tadlat honom.
Hon hade då också lugnt och öppet kunnat taga hans försvar.
Nu hade hon slutligen också sjelf blifvit skygg för att nämna hans namn, oaktadt hennes tankar dagligen och stundligen återvände till honom.
Hon betraktade den i middagskvalmet dåsande staden utan att uppfatta hvad hon såg.
På ett aflägset i rödt randadt, smärt minaret sutto dufvorna radvis långs listverk och balkonger som slingor af hvita pioner kring en majstång.
Allt var sömn och hvila.
Nelly kunde icke betvinga sig att vända sig om och lemna fönstret.
Harvens med långa parenteser afbrutna resonemang som ett oredigt sorl af ord.
Långa stunder hörde hon alls icke hvad han sade.
Så kom der en eller annan mening, hvilken bet sig fast ända in i hennes hjerta och ökade hennes förvirring och nedslagenhet.
Likafullt var hon tacksam, att han utan uppehåll fortsatte att tala.
Ängslig att samtalet skulle afstanna och att hon derför skulle bli nödsakad att vända sig om, började hon brådskande framkasta några ord, då han icke hade några fler att tillägga.
Hon valde det ämne som var likgiltigast – afresan.
Hon sade, att hon nu som alltid först och sist ville lyda sin fars vilja.
Hade han samlat tillräckligt stoff för sina humoresker, vore hon beredd att genast följa honom hem.
Likafullt – tillstod hon – måste hon gråta vid tanken att så snart behöfva lemna en stad som till den grad eröfrat hela hennes själ.
Österlandet hade blifvit hennes lifs stora kärlek.
Då Nelly en gång börjat att tala om Österlandet, brast alltid det skal af yttre stelhet, som hon uppfostrats att omgifva sig med.
Hon yttrade sig med en värme, som kom hvart uttryck att brinna och lysa.
Hon bekände, att hon erfor en nästan okuflig lust att för alltid stanna der hon var, att här söka sig en verkningskrets, som på något sätt, om också i aldrig så ringa mån, kunde gagna denna stad.
De sista oväntade nyheterna kunde endast ytterligare öka hennes längtan i den rigtningen, ty de ådagalade bättre än något annat hur mycket som här behöfde förbättras, förmildras och räddas.
Hennes röst blef allt mer upprörd och plötsligen tystnade hon, förvånad öfver sig sjelf, undrande om den lågande kärleksförklaring som hon med en sådan ungdomlig hänryckning gjorde denna stad, ej skulle uppfattas som en lika lågande kärleksförklaring till en af denna stads för tillfället mest framskjutna personligheter.
Hon hade icke märkt, att Harven rest sig och stannat tätt bakom henne vid fönstret.
Han lade sin hand på hennes axel vänligt, faderligt, halft tankfull, halft förläget.
– Mitt kära barn.
Du säger, att du skulle vilja skaffa dig en verkningskrets här nere.
Ja ... nåja.
Vet du, jag har länge lagt märke till något, som jag icke kommit mig för att tala med dig om.
Jag har också tänkt, ser du, att det var något som borde ordna sig af sig sjelft min mellankomst förutan – att det var något som jag icke hade att göra med.
Han teg en stund, brydd och oviss om hvilka ord han skulle välja.
Sedan han haltat tillbaka till sin stol och satt sig med kryckan på tvären i sitt knä, fortsatte han i litet generad och besvärad ton:
– Jag tror Blumenbach är rädd, att du tycker illa om honom.
Du retas alltid med honom och det smärtar honom visst mer än du anar.
Jag har tyckt mig märka det på några yttranden, som han fällt till mig som hastigast.
Han är i alla fall en ung man, som bättre än någon skall förstå och förmå att skapa sin framtid.
Hans läkarekunskaper förefalla – oss emellan sagdt – icke värda många piaster.
Han hör till dem som äro lyckans gullgossar och som det går väl i allt hvad de taga sig för.
Derför botar han också alla möjliga slags sjuka, de må nu ha febern eller vatten i hjernan.
Han ger dem litet fräspulver och sen krya de till sig.
Nelly öfverraskades icke alldeles så mycket af Harvens ord som hon låtsade.
Emellertid var det henne nu en ren lisa, en fläkt frisk luft, en hjelpsam handräckning detta nya ämne, som blandade sig in i samtalet.
Det återgaf henne sjelfbeherskning och ryckte henne ur det virrvarr at outredda, pinsamma känslor, som hållit henne fången.
Nu kände hon sig stark nog att vända sig om.
Hennes ansigte var alldeles förgråtet, men hon lade armarne trotsigt i kors på ryggen och gjorde ett försök att skratta.
– Pappa, du tänker väl aldrig gifta mig med Blumenbach heller?
Harven gjorde också ett försök att skratta, men hans småhostande skratt var ganska tvunget.
Vi amerikanare äro inga orientaler.
Vi låta våra döttrar sjelfva sköta sina giftermål.
Men i det hela tycker jag verkligen om Blumenbach.
Det är en rask, tilltagsen man, en »smart» man som vi säga.
Särdeles hygglig är han i det hvardagliga lifvet.
Efter du helst ville stanna här för alltid och ...
Det bultade på dörren och in steg just den, om hvilken de talade.
Nelly stod ännu med armarne korsade på ryggen.
Det grämde henne obeskrifligt att just Blumenbach skulle få se hur förgråten hon var.
Men som det icke fans något att göra vid den saken, försökte hon att hålla god min i dåligt spel och hon besvarade hans helsning vida vänligare än vanligt.
Hur innerligt önskade hon icke i denna stund, att hon verkligen kunnat taga sin far på orden och dermed slå bort all den outhärdliga beklämning som plågade henne.
Om det i hennes hjerta funnits en enda aldrig så späd liten brodd till ett tycke för Blumenbach eller för hvilken som helst annan – utom Emin – hon skulle ha omhuldat den med samma omsorg som en ung flicka ansar och vårdar det myrtenskott, af hvars kvistar hon en gång vill binda sin brudkrona.
– Jag har med mig en svart – hur skall jag säga – varelse, som vi för korthetens skull kunna kalla karl, – började Blumenbach på sitt vanliga obesvärade sätt.
– Det är Emin ibn el-Arabis eunuck.
Vi ha nyss gifvit honom friheten och hvem tror ni han genast ber att få tala med?
Jo, er, miss Harven.
Nellys hjerta bultade häftigt.
Det ryckte i hennes fint tecknade läppar och hennes ännu allt jemt på ryggen korsade händer.
Liljornas Väktare stack in sitt svarta hufvud genom dörren och hans bländhvita tandrad blänkte.
Han helsade med handen på hjertat och framsade på arabiska sitt ärende.
– Miss Harven! – deklamerade Blumenbach öfversättande eunuckens ord med skämtsamt öfverdrifven pathos och en skymt af skadeglädje.
– Inbrottstjufven Emin ibn el-Arabi låter helsa er, att det svider i hans hjerta att inte få säga er och er far farväl.
Det var första gången på lång tid som Blumenbach uttalade Emins namn i Nellys närvaro.
Nelly stod styf och rak midt på golfvet.
Hennes ansigte var alldeles marmorblekt.
Det spefulla i Blumenbachs ton harmade henne lika mycket som hans envisa tystnad beträffande Emin hittills gjort.
Hon erfor ett våldsamt, oemotståndligt begär att öfvertyga både sin far och Blumenbach och sig sjelf, att »denne arab» numera endast var ett mål för hennes förakt.
Hon svarade långsamt, med afsigtligt sjelfplågeri betonande hvart ord och mer likgiltigt högdraget än bittert:
– Låt negern säga sin herre, att om han visade sig här, skulle konsulatets tjenare leda ut honom.
Då Liljornas Väktare aflägsnat sig, bugade sig Blumenbach med orden:
– Och nu, mitt herrskap, gå vi till bordet, som länge sedan är dukadt!
Nelly talade icke mycket under måltiden.
Hon åt nästan ingenting, utom litet frukt, men hon drack mer vin än hon brukade.
Efter en stund måste Blumenbach mot vanan begära in en flaska till.
Det var en sydländsk måltid med grönsaker, dadlar, bananer och torkade, stora, aflånga drufvor från Damaskus.
Den kutryggiga, osköna lilla ölbuteljen, de nordiska måltidernas vanskapta hofnarr, hade här fått gifva plats åt den kvinligt täcka, kyskt halmomspunna fiaschetton med cypervin.
En skål af ostindiskt porslin, halffylld med frisk grön sallad, ersatte ett nordiskt bords plebejiska karotter med kokta legymer, och frukten förspred en behaglig trädgårdslukt.
Blumenbach räckte Nelly den grunda glasskålen med drufklasar.
Han erinrade henne i artigt skalkaktig ton, att drufvan var jordens mest klassiska frukt, som konstnärer och skalder förherrligat i alla tider.
Liksom Den Onde i berättelsen kunde göra sig helt liten och gömma sig i en hasselnöt, låg vinets ande, ännu barnslig och ren, gömd i drufvan!
– Ät och njut af lifvet, miss Harven! – sade Blumenbach.
– Det är föga troligt, att era atomer ännu en gång i evigheten förena sig till en amerikansk miss.
Harven skrattade belåtet och strök sig om skägget.
Han tyckte mycket om skämt och i icke ringa grad berodde hans sympati för Blumenbach på dennes förmåga att nästan alltid se glad ut.
Äfven Nelly försökte att visa sig mer älskvärd mot Blumenbach än hon annars brukade, men det behöfdes icke mycken skarpsynthet för att upptäcka, hur nedslagen och upprörd hon var i sitt innersta.
Då de stigit upp från bordet, började hon genast spela schack med Harven.