Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom egentligt skäl till afslag å betänk, har man anfört, att det af Utsk. föreslagna öfverlemnande icke står tillsammans med 72 § Reg.F.
Om ens någon villrådighet i detta fall hos mig agde rum, skulle jag ej uppträda emot de talare, sorn här yttrat sig, i strid med betänk.
Men hvarom handlar 72 § Reg.F.?
St:s rätt att förvalta Banken.
Nå väl! laederas denna rätt, om de fattade besluten ronde denna förvaltning öfverlemnas till Konungens promulgation?
Och behöfver jag väl här uppdraga skillnaden emellan lagstiftning och promulgation?
Men då promulgationen begäres, kan man väl ej fordra, att Konungen skall till den grad glömma sina öfriga pligter till Nationen, att han promulgerar, hvad som strider emot lag.
Hr Dalman har sjelf erkänt, att 16 § Reg.F. förbinder
Konungen att vårda den enskildes rätt, äfven då den kunde förnärmas af R.
St.; men jag frågar, huru har man respecterat nämnde grundlags-^, då man nu vill vägra Konungen rätt att tillse, huruvida hvad han till allmänhetens underrättelse kungör, står i strid med grunderna i den lag, hvilken han gemensamt med R.
St stiftat.
Det må förlåtas mig, om jag tror farhågorna i detta hänseende härröra, icke från sakens förhållande, utan från missnöjet med i83o års banklag.
Jag behöfver nu ej yttra mig, huruvida detta missnöje är grundadt eller icke, Jag går längre; jag påstår, att 16 § Reg.F. varit tillräcklig, för att påkalla pröfning hos K.
M. af b:coreglementet, så vidt det rörde rättsförhållanden.
Jag tror således, att man, utan afseende på i83o års lag, kan begära bifall på det ifråga var. betänk., ehuru jag visserligen medger, att redactionen deraf är högst bristfällig och måhända till någon del rättvisar det motstånd, sorn mött betänk.; ty nog förefaller det något besynnerligt, att först BancoUtsk. och sedan R St. skulle sjelfva sväfva i ovisshet, om de handlat lagligt eller ej.
En värd ledamot, Hr Cederschjöld, har för sin mening åberopat stöd af exempel från Gustaf lilis tid.
Jag hade önskat, att han varit tydligare.
Nu har han endast uppläst ingressen till författningen, men ej upplyst, hvad författningen innehöll.
Han torde således ursägta, att jag ej antager bevisningen, utan förnyar min anhållan om bifall till BaneoUlskis memor.
* Den 4 INI a j f. m. Gr.
Frölich, Dav., uppläste följande:
Sedan a:ne Stånd redan återremitterat BancoUtskrs inejnor.
N:o i3a, är det nära nog likgiltigt, huruvida B., o. Ad. bifaller eller också återremitterar detsamma.
Ett annat sätt vore väl också möjligt, nemi. att, såsom ett 3:dje Ständ gjort, alldeles afslå det, och sådant hafva äfven Hr Stuart med några flera reservanter inom Utsk. yrkat; men jag skulle förmoda, att, sedan ropet om ”kränkning af grundlagarna,” vederbörligen uppburet af publicisterna, framträngt till Rikets yttersta gränsor, den påräknade effecten således är vunnen och återskallet endast matt vänder tillbaka med en portion sansadt förnuft, så torde äfven de mest radicala till slut vara belåtna, blott de få ändra ordställningen i den projecterade und. skrifvelsen, under pretext att undanrödja det förmenta ”förnärmandet af R.
St:s värdighet.”
Det torde emedlertid vara nödvändigt alt för en annan gång, då så enkla legala åtgärder som den, hvilken med denna motion åsyftades, framdeles komma i fråga, och man äfven då torde försöka att deråt gifva en politisk vigt, som den icke egentligen innebär, men endast af partisinnet kan få, utreda frågans egentliga natur.
En sådan utredning torde isynnerhet vara nyttig för de representanter i en ominös framtid, som skulle känna sig frestade i anledn. af ett segrande partis hån, med biträde af de missleddas samt de likgiltigas instämmande amen-rop, att vika från sin öfvertygelse och sin pligt efter lag
Ifall de äro veksinnade och älska tranquilitet, skola de lära af detta exempel, alt det är rfidligast vägra att intaga medelpunkten af den tummelplats, på hvilken striden om de vigtigaste politiska interessen utförés; att der få opartiskt bibehålla lodlinien, tillåter icke gerna någondera af de stridande.
Ja, äfven sedan striden för materiella interessen är slutad, men innan ide'-associationerna från drabbningen förlorat sitt valde öfver passionerna, kan man lätt inbilla dem, som tro sig böra stå på post på den vunna terrainen, att tillknäppningen af ett lås på deras eget magasin är ett larmskott, som bebådar en ny attaque och fordrar en ny bravade till försvar.
— Representanter i en kommande tid kunna äfven få Jära, huru pass benägna de, som tro sig hafva vunnit segren, sluadom äro att följa de lagar, till hvilkas stiftande de sjelfva bidragit, eller huru de tro sig berättigade att bortraisonnera cr. lag, med hvars tillkomst eller innehåll mer eller mindre obelutenhet kännes.
Komma de, som jag nu vill varna, någonsin i samma predicament, som vi nu äro, så önskar jag dock, att de aldrig måtte få skåda, hvad jag hoppas vi också nu kunna undvika, huru det nemi. skall se ut med samhället, om misstroendet växer till den grad, att det sträcker sig till samtliga våra lagar, i den raan man uppletar dem emellan någon stridighet och, under sträfvandet efter ständigt nya garantier i nya lagar, mea utan aktning för de gifna, Slut - it D e n 4 5111 j f. m. ^9 ligen tror sig böra komma till den concltision, att emedan allt kan betviflas och ingen öfverträdelse af lag från ett båll absolut kan förekommas, är det bäst alt icke heller sjelf ställa sig lag till efterrättelse och, om man likväl för syn skull slutligen dertill låter beqväma sig, då böra akta sig för att tillstå lagens verkliga mening, af fruktan att icke ett sådant erkännande kan "föranleda till nya propostr” och, än värre, till att "vänja opinionen,” — förlåten mig, mina Hrr, denna lånade phras — vid att lyda lag.
Man må härvid invända, att jag med öfverdrifna drag tecknar och för starkt angriper den rådande tendensen 5 att det icke är sagdt, att man vill undandraga sig fullgöra lagarnas kraf i allmänhet, för det man vill åsidosätta en enda, som man anser obeliörigen stå quar, såsom en ofulländad och följaktligen ändamålslös utbyggnad på Jteg.F:s 73 §; att den mest allm. opinionen, på sätt också en och annan aktningsvärd ledamot inom bitsk, tillkännagifvit, vore den, "att det varit önskligt, om motionen i fråga aldrig blifvit väckt.'’
Jag ber att härtill få svara: att jag är långt ifrån att vilja beskylla en stor, ja, den större delen af nuvar.
Representation för något annat än dels en alltför ytlig undersökning om hvad som är sannt eller falskt i de källor, hvarur opinionerna för dagen ösas, dels en alltför lös uppfattning af den närvar, tidens skick och af deras egen pligt att söka upprätthålla samhället.
De se icke, att cn ouppfylld pligt å deras sida, sorn bestående, oåterkallad lag kräfver, blottställer dem för en möjligen vidsträcktare magtyttring, än om de sjelfvilligt fullgjort sitt åliggande.
De se icke, att om de, efter erhållen väckelse dertill, endast fullgöra sin skyldighet, med gensträfvighet t. ex. vilja uppdraga ut sina fullmägtige, hvad de borde göra sjelfva, eller småaktigt pruta på ordalagen, så innefattar deras handlingssätt, stäldt vid sidan af en annan class representanters och publicisteriels insinuationer, antingen en åsyftad sidvördnad mot den andra Statsmagten, eller åtminstone en anledn. för nyssnämnde class att begagna de förras oeftertänksamma vis inertice såsom ett medel i dess händer att, när det faller dem in, framkalla en majoritet, blott för att låta Regeringen få ea deconfiture.
Det är detta spel, denna politiska lek, som måste väcka hvarje rättsinnig medborgares förtrytelse, örn icke farhåga.
Om Svenska folkets massa, som nu blott ser genom sina publicisters förvillande synglas, en gång får öfvertyga sig, att de, som mest knota öfver riksdagens längd och öfver Regeringens och dess medhållares bemödanden att förlänga den, likväl varit just desamma, som, fastän varnade, ställt så till, att, genom åt errem iss eller afslag af ett betänk., sådant som detta, blott för en, i det ringaste sagdt, oskyldig ordställnings skull, riksdagen nödvändigt måsteÄfä ett ytterligare item af en eller annan vecka; skall icke då Bo Den 4 Maj f. w. detta folk finna, att icke allt är guld, hvilket såsom sådant glimmar på publicisternas spalter, till heder för en fraction af oppositionen, och att, sedan denna fraction, utöfver sin pligt alt hålla emot i sak, äfven, liksom för ro skull, vill upphöja Representationens myndighet på Regeringens bekostnad och i trots af tydlig lag, så är den bana beträdd, för hvilken jag ansett mig böra varna, och man skall misstro och vägra lydnad åt den ena lagen efter den andra.
Ku till den enkla motionen, som jag anhåller måtte betraktas under 3:ne synpunkter, nemi. först dess behöflighet, dernäst dess påföljd och sist om ordställningens mer eller mindre lämplighet.
Redan har blifvit antydt, såväl i motionens motiv som i det ofvanstående, att det är tillkomsten af banklagen d. t Mars i83o, anbefalld att efterlefvas genom instructionen för BancoUtsk. i dess 3 §, som, jemte begreppet att oåterkallad lag skall efterlefvas, utgör grunden för behöfligheten.
Då man invändt, att motionen innefattar en oriktig förtydning af 7 § i banklagen, så ber jag få fråga, livad annan tydning den kan få, om den skall någonsin tillämpas och icke stå blott såsom en sjeifklar allm. sats?
Att säga', det stadgar och reglemente för Bankens rörelse och förvaltning skola upprättas i noggrann öfverensstämmelse med samma lag, utan att denna § skulle, just genom sin egenskap af att vara en af två Statsmagter stiftad lag, innebära, att den Statsmagten, som icke uppgjorde stadgarna, borde beredas tillfälle och äga rätt tillse på hvad sätt den andra så gjort, vore att i en lag hafva sagt jemnt ingenting; och det måste väcka förundran, hvarföre icke de, som anse 7 § vara utan så beskaffad tillämpning, gjort motion om dess borttagande, ty säkerligen hade det i alla fall varit R.
St:s skyldighet att iakttaga de uti lagens öfriga §§ nedlagda grunder blott derföre, att de blifvit intagna i en lag.
Men nu hafva desamma ledamöter, som så raisonnera, i betänk.
N:a 3 af Banco.- och LagUtskm, i fråga om ny lagstiftning för Banken, yttrat och R.
St-, örn jag minnes rätt, enhälligt deri instämt: "att den s. k. banklagen af d. r
Mars i83oj såsom en extraordinär lag, står fast och följaktligen, så långt den går, gäller till efterlefnad.” Banklagen har således äfven vid denna riksdag blifvit af BancoUtsk. och R.
St. åberopad och måste anses icke förfallen.
Förtydd, är nyss visadt, att den icke blifvit genom motionen; men, säger man, den blef icke så uppfattad d. 18 Mars i83o, då BancoUtsk., 17 dygn efter lagens Stiftande och efter fullbordande af btcoreglementet, afgaf och i reglementet lät inflyta sin slutmening, Låtom oss då tillse, hurudan denna slutmening var beskaffad.
Jo! sedan Utsk. i i:a punkten förklarat det ”reglementet befunnits äga den öfverensstämmelse med de i lagen -- innehållna grundbestämmelser, D e n 4 M a.j f. m. 3! sorn i 7 § förestrifves” (NB. detta har dåvar.
BancoUtsk. sjelf befu n n i t); så hade i en sednare punkt till Bancofullmägtige blifvit ”särskildt uppdraget, att till K. M. i und. öfverlemna en afskrift af reglementet; börande derjemte,” sorn orden lyda, "fu llmugtige, i händelse flera eller färre utaf de i detsamma befintliga stadganden, som äro af den egenskap,att nåd. kungör, för deras allm. tillämpning och verkställighet bör föregå, icke vid liksdagens afslutande hunnit blifva från B..
St. sjelfva i und. anmälda, då hos K.
M. göra und. anhållan i berörde hänseenden.”
Jag torde icke behöfva vidlyftigt commentera Öfver den nu upplästa slutmeningen.
Att IJtskts dåvar. ledamöter förbisett, det de ej voro behöriga att fälla videtur öfver lagenligheten af deras opus, är uppenbart; att åter ett sådant förbiseende var ursägtligt med afseende på den brådska, hvilken den efterföljande punkten omförmäler, och att i denna sednare punkt Utsk. tydligen angifvit brådskan eller icke medhinnandet såsom orsak, hvarföre und. öfverlemnande och anmälan af R.
St. sjelfva icke skett, det måtte ligga klart för en hvars ögon.
Men i alla fall vågar jag påstå, att i835 urs BancoUtsk. icke är skyldigt följa ett prejudicat af 18 !o års Utsk., utan fastmera att sjelft uppfatta banklagens rätta anda och derefter tillämpa den; så har jag trott mig böra göra.
Till den skriftställare, sorn sagt, att bicoreglementet ej behöfde mer än bevillntsförordn. hos K.
M. anmälas till sanction och promulgation, ville jag svara: att om R.
St. skulle linna för godt att stifta en lag med hufvudgrunder, hvarefter bevillntsförordn. skulle uppgöras , samt begära sanction derpå af Konungen enl. 87 § Reg.F., och jag blefve ledamot af Bevilln.Utsk, så skulle jag anse för min pligt, att, derest ingen annan gjorde det, väcka motion om en, inut. mutand, lika beskaffad und. skrifvelse, som den nu föreslagna.
En anmärkn. har jag hört göras, att endast de delar af reglementet borde i und.
Öfverlemnas, hvilkas promulgation kunde vara af nöden; men då t. ex. hvad R.
St. kunde vidtaga rör:de s. k. grundfonden icke är af sådan natur, och hvarje ändring i hvad 4 § derom föreskrifver vore en rubbning i hufvudgrunderna, måste väl hela reglementet öfverlemnas, helst 7 § säger, att alla stadgar och reglementen skola vara uppgjorda i öfverensstämmelse med banklagen.
Till dem , som fromt önskat, att motionen aldrig varit väckt, och som derföre ansett den obehöflig, emedan de föreställt sig, att behandlingen kunnat försiggå lika med hvad som skedde sista riksdagen, kan jag blott säga, att antingen måste de hänförts af ett förbindligt, men obehöfligt bekymmer för min popularitet, eller ock hafva de alltför mycket misstagit sig om den åsigt rör:de både rättighet n Den 4 Maj f. m. och pligt, uppkomna genom banklagen, som Konungen i iner än en skrifvelse till R.
St. i nåder täckts meddela.
Det vore i sanning besynnerligt, om den, soni äger att tillse, det reglementet är uppgjordt i enlighet med lag, skulle vara liknöjd, antingen lian finge del deraf eller ej, medan det ännu, i möjligen felaktiga delar, kunde rättas.
Att sedan de, nemi. R. St., hvilka ensamma äga denna magt, blifvit på 5 år åtskiljda, först komma i tillfälle ätt anmärka felen, tyckes vara väl sent, ora icke för att vägra promulgatiönen.
Öfver formen för öfverlemnandet och hemställningen har jag redan antydt så mycket, att ingen medborgare af belefvenhet i ett monarkiskt land borde behöfva närmare utveckling.
St. fortfara att försvara sina och nationens fri- och rättigheter, skall jag blifva den siste att ogilla; men att motsätta sig hvad lag och skyldig vördnad för Konungens Majestät bjuder, sådant trodde jag icke leda till den constitutionella frihetens befästande.
Så mycket om behöfligheten af motionen.
Om dess påföljd kan jag naturligtvis blott yttra den åsigt, som kan härledas ur våra grundlagar och former.
Jag kan nemi. icke ansvara för beskaffenheten af det svar, som K. M. i nåder kan finna för godt afgifva till R.
St., i händelse han undfår en sådan und. skrifvelse, som den jag föreslagit; men jag vet, dels att det måste contrasigneras af en ansvarig Statsseeret., dels att deri und. slcrifvelsed icke ger anledn. eller rätt till någon vidsträcktare pröfning af btcoreglementet, än till en collationering med de i banklagen nedlagda, högst få hufvudgrunderna.
Det är en hög grad af förvillelse att anse den af mig och BancoUtsk:s majoritet åsyftade und. skrifvelse kunna föranleda till en sådan sanction, som den Konungen lenmar i lagstiftningsmål enl. 87 § Reg.F. I sådana mål har högstdensamme lika latitud för sitt omdöme till vägran eller bifall som R.
St.; men här är den inskränkt till en blott quasijustering eller collationering med banklagen.
Skulle Konungen vilja lägga hinder i vägen för något R.
St:s beslut rörrde Bankens rörelse och förvaltning, hvarom banklagen icke omförmält någon grund, så har lian dertill, i den mån han finner ”rätt och sanning” i fara samt vrångvisa och orätt på vägen att taga öfverhand, en obegränsad rätt enl. 16 § Reg.F. Det vore således en oförlåtlig brist på kunskap om vår grundlag af Konungens rådgifvare, om de tillstyrkte honom åberopa banklagen eller den nu föreslagna und. skrifvelsen såsom vehikel för en magtutöfning, som der ingalunda kan sÖkas, men sorn finnes i ymnigt mått i förutnämnde grundlags-;.
Detta hafva ju R.
St. vid denna riksdag öppet tillstått, då de godkände Bancooch LagUtsktnS förutnämnde betänk., rortde ifrågastäild ny lagstiftning för Banken enligt 87 §.
Det borde således vara en måtta pä misstänksamhet och ”farhåga för nya K, pro - Pen 4 Maj f. m. 33 pvoposir” i anledn. af reglementets öfverlemnande, äfvensom det torde finnas, att de förespeglade hindren för R.
St., uppkommande genom påföljden af den ifrågavar. und. skrifvelsen, reducera sig till platt ingenting.
Jag kan icke föreställa mig någon annan påföljd af hemställningen, då, så vidt jag vet, banklagens grunder blifvit iakttagna, och alla vidare frågor om nya creditiver torde afböjas, än att K.
M- antingen svarar ungefärligen så:
Vi finna öfverensstämmelse af b:coreglementet med banklagen icke vara förbisedd och vilja i nåder anbefalla promulgerande af vissa delar deraf; eller ock svarar Konungen ingenting, utan låter sända reglementet tillbaka.
Jag frågar nu Hr Stuart, som genom sina yttranden i Utsk. och sin tappra reservation först och kraftigast gjort motionen motstånd, och som varnat för mitt bemödande att "icke uppskräma opinionen,” utan att i stället hafva sökt ”vänja den,—” jag frågar honom, om jag icke yttrat mig lika bestämdt härom inom Utsk., och huruvida det icke är han, som ådragit sig en beskyllning af motsatt, men derföre icke mindre eftertänklig art, den nemi. att onödigtvis och grundlöst hafva uppskrämt opinionen?
Ja, jag är säker, att den värde representantens sunda omdöme, en gång återkommet till lugn pröfning, skall instämma med mig i den reflexion, att han åstadkommit, som Fransmännen säga, trop de bruit pour une omelette.
Återstår nu att redogöra för ordställningen, och är det en karakteriserande omständighet dervid, att icke mindre fin 3:ne reservanter velat hafva hvar sin, och att Hr Stuart, rörande den Utsk., i enlighet med min motion, nyttjat, fällt det omdöme, "att den antyder en för Representationens värdighet förnärmande tvekan rörande lagligheten af dess fattade beslut.
Det måtte vara de orden: "anhålla, det K. M., i händelse han finner förenämnde stadgar och reglemente icke strida mot de i banklagen” &c. hvilka Hr Stuart ansett förnärmande.
IVå väl! nu måste en hvar, sorn vet, alt samma sak kan utan förändring i mening uttryckas antingen med en positiv eller negativ sats, finna, att: icke strida mot är i saken det samma som: stå i öfverensstämmelse med.
Orsaken, hvarföre jag nyttjade det förra uttrycket hellre än det sednare, var den, att, enligt mitt begrepp om stylus curiae, passade det den statstnagt bäst, som uppgjort reglementet, att icke i förväg yttra sig så absolut om öfverensstämmelsen, i händelse någon grundad anmärkn. skulle vara att från andra sidan deremot göra.
Ej heller visste jag, att R.
St. anse sig sä alldeles infaillibla, som Hr Stuart synes vilja påstå; men jag förtänker honom icke, att han, såsom deras ledare, vill taga deras så beskaffade egenskap (antingen den finnes eller ej) i försvar, ty sådant fordras af och ger Credit åt en leaa H. 5 34 Den 4 Maj f. ra, dare.
Emedlertid och som min afsigt icke varit att förnärma R.
St:s värdighet, skulle jag icke hafva varit emot, om någon, som likväl äger förmågan att yttra sig, utan att förnärma, i högre grad än Hr Stuart, velat inom Utsk. uppgifva en redaction, hvarmed alla varit ense; men olyckan ville, att Hr Stuai't och de, som höllö med honom, icke alls ville afveta någon skrifvelse, och af de öfriga har det visat sig någonting, som ej allena påminner om den gamla sentensen: "quot capita tot sensus", utan ock förråder en särdeles vackling, en symptom, som jag hos ledamöter af så bestämd karakter, som de värda reservanterna, icke kan anse för annat än en effect af mitt och Hr Stuarts motsatta bemödanden, nemi. mitt att icke uppskräma opinionen och hans tvärtom.
Jag kan derföre icke undgå att relevera, att ehuru jag till Hr Helleday framställt förfrågan, om han fordrade särskild propos. på sin redaction, i anseende till dess olika ordställning med den af Doct.
Moren föreslagna, så afstod han likväl pro tempore derifrån, under förklarande, att han instämde med den sednare.
Nlv likväl synes af reservationen, att han återgått till sin primitiva ide'.
Beträlfände Doct.
Morens förslag må det tillåtas mig anmärka, att uttrycket: hvilka (nemi. reglementen) "i öfverensstämmelse med banklagen — — blifvit uppgjorda,” innefattar, utom det förut anmärkta anspråket på infaillibilite', äfven det lilla felet, att vara högst oegentligt; ty när man närmare undersöker banklagen, finner man de hufvudgrunder, hvilka deri upptagas, så få, att icke säga fattiga, att ett uttryck, som synes innebära, att banklagen varit det förnämsta rättesnöret för uppgörandet af reglementet, i sanning säger alltför mycket.
Hr Ilelledays i reservationen upptagna förslag innebär den skiljaktighet mot Doct.
Moréns, att han icke alls omnämner banklagen af d. i Mars i83o.
Dessa båda förslag innefatta således 2:ne ytterligheter : den ena lägger banklagen till basis för reglementet, den andra utesluter densamma.
Månne då icke mitt, hvarmed Utsk:s majoritet, ehuru knapp, sig förenade, låg midt emellan och var det egentliga?
Att icke strida mot banklagens grunder var det enda anspråk, jag ansåg reglementet kunna bära på sin panna.
Efter sålunda fulländad utredning må det tillåtas mig ännu tillägga några ord.
Några skriftställare hafva utbasunat hvilken ovärderlig tjenst jag gjort ministeren eiler Regeringen (jag minnes ej hvilketdera uttrycket) genom denna motion, hvarom nu är fråga.
En annan har deremot påstått, att det var en slät tjenst.
Efter en sådan contradiction står ingenting qvar.
Dessutom är värdet af en tjenst en sak
Och syftningen en annan.
Gärdet kan sägas bero helt och hållet på receptiviteten hos den, som deraf skall draga parti.
Att motionens hela syfte var uppfyllan - Den 4 M 3 ) f- m - 35 det afen i lag fordrad formalitet, ett (på sätt förut är sagdt) tillknäppande af låset till det väldiga magasin af specialföreskrifter, som R.
St. i sitt reglemente inproppat, det torde man nu nödgas medgifva; och kunde jag göra Regeringen dermed en tjenst, så vore det roligt att få veta, hvarföre jag ej bort det.
Att denna oskyldiga åtgärd blifvit ansedd som ett larmskott, det kunde jag hvarken beräkna, ej heller tillhörde mig att använda någon gradmätare, om jag haft någon sådan, på farhågan och den deraf uppkommande kortsyntheten vid behandlingen af en fråga, som, enligt mitt subjectiva omdöme, var högst enkel, helt och hållet legal och alls icke politisk.
Emedlertid är det visst, att jag gjort mig sjelf indirecte och, som jag hoppas, Svenska folket en stor tjenst med denna obetydliga motion, då den kunnat åstadkomma ett sådant väsende.
Jag skulle icke heller gjort mig så mycket besvär att försvara den, om jag ej upptäckt, att jag aldrig kunde önska mig ett bättre tillfälle att få, genom ett så lätt begripligt exempel som detta, ådagalägga, hurudan karakteren är hos en fraction af denna riksdags opposition; att visa, hvarföre så många, för Nationens materiella interessen nyttiga förslag blifvit sönderryckta och tillintetgjorda, och slutligen hvarföre riksdagen synes aldrig vilja få någon ända.
Saken är, att vi strida om ord; hvarje medlem vill genomdrifva sin redaction.
Har en ledamot i ett RiksSt. gjort redactionsförslaget, så blir det en ambition ssak för ledamöter inom de öfriga Stånden att söka uttränga åtminstone några ord derutur!!!
Om, som jag icke anser osannolikt, BancoUtsk., efter erhållen återremiss, skulle stadna i beslut att alldeles afslå motionen, så vill jag pä förhand hafva uttalat min innerliga och lind. önskan: att trumpeten i alla fall måtte få skalla, helst, i afseende på nu uppgjorda reglemente, en eftergift af lagens kraf, i sak oväsendtlig, skall i min tanka omsider verka likt glödande kol!
Det är icke tänkbart, att kommande Ständer skola handla på samma sätt.
Dagen skall dä taga ut sin rätt eller återkallas.