Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Igenom denna verld, igenom ömsom glada, ömsom tunga skiften, skall du ej gå ensam; osynlig skall Anna följa dig, trogen som då hon bar din ring, som himlens barn ännu ser Axels brud.
Skulle väl själar, som engång så väl funnit hvarann, någonsin och genom något kunna skiljas ... tvenne flammor, som förenat sina lågor, brinna skilda hvar för sig?
O nej! min ande skall omgifva dig, vara när dig, följa dig alltid; .. du skall känna den nära dig, ljuf, som en vårflägt .. eller som en blomsterånga – eller som en smekning – en kyss – ren och mild, som en månskensstråle.
Då du känner dig god – stark, eller då du känner dig lycklig, eller tröstad, eller hoppfull ... eller blott lugn .. så tro, att din Anna är dig nära!
Nu vet jag, nu förstår jag den, denna syn så skön ... som så mycket rörde mig.
Tron, kärlekens och hoppets englar vid en graf, upplyste af Guds härliga sol.
Den var för dig, min Axel.
Ifrån den stilla graf, der Anna snart skall hvila, skola dessa tre visa dig vägen till det hem, der hon väntar dig.
Jag börjar bli oredigare.
Ännu några ord till dig, min Axel ... fast jag ej rätt vet, om jag ej redan engång skrifvit dem.
Min förmögenhet har jag testamenterat dig.
Jag kunde det efter rätt och lag.
Med en del deraf skall du betala dina skulder ....
Min Axel, spela aldrig mer!
Med den öfriga delen skall du göra dig lycklig – och andra.
Om du gifter dig – blif en god man!
Ej häftig –
Ej svartsjuk
Ej spelare –
En hustru lider så mycket af dessa fel.
Det är orättvist och det är grymt, att plåga den, som af dig väntar sitt hela väl.
Gör godt åt de fattiga.
Gör aldrig ondt åt någon.
Duellera aldrig.
Blod kräfver blod.
Blif god i Gud.
Tänk på Anna!
Hvad jag nu skall göra, säger jag dig förut, på det du måtte vara beredd, och ej bli skrämd.
Jag kommer ner till dig!
... slår sönder tambur-dörren, alla dörrarna, om de äro stängda ... slår omkull eller ihjäl hvar och en som vill hindra mig, går fram och sätter mig bredvid dig, för att med en förtviflans kraft, som skall tvinga ödet på min sida, och segra på sjelfva döden, qvarhålla den engla-anden i din engla-kropp.
Jag följer mitt bud.
tre dagar sednare.
Jag kom till dig, Anna, vild af namnlös förtviflan – såg dig – blef stilla, och lärde att bedja.
Jag såg dig nära att öfvergifva mig, för detta bättre hem, dig så välkändt, hvarifrån jag var bannlyst ... och förmådde ännu bedja! ...
Du är mig återgifven ... åt jorden och åt mig!
... och nu himlens englar lären mig att bedja, ... att tacka!
Man vill ej tillåta mig att vara hos dig, .. du behöfver lugn, säger man.
Ja, min Anna, jag medger, att min natur har ingen likhet med vestanvindens ..... men den skall få det allt mer och mer.
Ditt sista bref, min Anna, skall alltid hvila vid mitt hjerta.
Som en talisman skall det verka der, emot allt ondt och till allt godt.
Emil har jag omfamnat, som min välgörare och vän.
Tillsammans ha vi i dag gått till L., min motspelare och mitt offer.
Till hans mor vände jag mig med det svåra ordet förlåt (som jag gunås nu kommit i rigtig vana att begagna) och med handslag ha L. och jag lofvat hvarandra, att aldrig mera spela.
Genom den ädelmodige Emils omsorger, äro mina skulder redan betalte.
O jag ovärdige min lycka!
Den tynger, den nedtrycker mig.
Om jag kunde i ett år vara Trappist, bära tagelskjorta, piska mig litet alla dagar, ligga på spikar, gå tigande med nedslagna ögon, icke få se himmelen, gräfva min egen graf, ... då tror jag, att jag skulle repa litet bättre mod, till att våga bli lycklig.
Jag sade detta nyss åt Emil i mitt hjertas fullhet.
Han skrattade och frågade om jag till en början af min möjliga botöfning, ville afstå från att se Anna på en månads tid.
Så godt vore det att genast begrafva mig!
Anna, du är mitt lif, mitt allt.
Trappist-lifvets strängheter äro intet, alla fysiska plågor, lekverk, ... men att ej få se dig ... se der martyr, se det är död!
Jag ville med mina andetag kunna suga upp tiden, och dermed skynda den stund, då jag åter får se dig, och ändå njuter jag, droppa för droppa, denna tid, hvars alla minuter föra till dig mera lifskraft, mera styrka.
Frukta ej min närvaro, min söta Anna, jag skall vara stilla, lugn, orörlig, som din pendyle, endast jag nära dig får räkna dess timmar.
Jag vill se hvad man ger dig, huru man vårdar dig.
Tag icke in någon medicin: det tjenar till intet, då man är på bättringsvägen, blott att skämma tänderne och att lära grimacer.
Förtär intet annat än det, som är dig angenämt, hvad man ock må säga dig!
Vänta, och vänta, och evigt vänta!
Goda menniskor, som så lugnt och odrägligt manen till tålamod; och att vänta, och att vara stilla, er måtte himlen i sin vrede ha skapat af så mycket jord, att J ens ej kunnen göra er föreställning om eld och luft.
Er barometer, ständigt vid den monotona höjden af stadig och vacker väderlek, har ej minsta gemenskap med de, som i känsliga bröst, ständigt falla och stiga från lugn till storm, från solskensväder till nederbörd.
Gud välsigne er, godt folk!
Jag är er hjertinnerligen gramse.
Det är du, Anna, som gjort, att jag ej mer känner dessa tryckande qval, – dessa samvetsagg.
Det är du, som gjort allting godt igen.
Frukta dock ej, min Anna, att, fastän följderna af mina fel, – brott, voro de, – genom Guds nåd så snart blifvit utplånade, frukta ej att deras minne skall någonsin slockna i min själ.
Glömma skall jag aldrig! – hvar stund skall jag påminna mig, hur ifrigt jag bör söka, låta dig glömma hvad jag engång var.
Min milda Anna, blott du skall glömma!
Jag kan åter hålla pennan!
Åter skrifva till Axel ... min Axel! ...
Ännu får du ej komma till mig.
Jag är för svag.
Att återse dig med full sansning, vid full känsla af vår sällhet, ... dertill är jag för svag ännu.
Tack Axel för blommor, frukter och allt hvad du skickat mig.
– Mitt rum liknar nu en skön trädgård.
Min Tante är väl ej nöjd med denna förvandling, men hon törs ej säga ett ord deremot.
Hon har för dig fått en sådan panisk förskräckelse se’n den stund, då du ifrån dörrtröskeln till mitt rum, lyfte henne högst upp på bokskåpet och bad henne „vara i ro!“ att hon ej vågar röra något, som kommer ifrån dig.
Hon tyckes frukta, att någon elektrisk gnista, kunde spraka från de döda ting, som du vidrört.
Hvad mig angår, finner jag blommorna så sköna, frukterna så goda, att jag med innerligaste välbehag ser mig omgifven af dem, ehuru de komma från den vilda, ondsinte Axel.
Axel, vi ha likväl varit orättvisa mot våra slägtingar.
Vi ville kasta oss i elände.
De ville förhindra det.
Hade de väl orätt?
De voro kanske för hårda, men deras afsigt var god.
Du mår sämre i dag, sade mig Rosina!
... den allt för starka blomsterlukten ... o min Gud! ack jag olycksfogel!
Kasta, vräk ut hvarenda en kruka genom fönstret på gatan; ... genast nu på stunden.
– Jag kommer eljest och gör det sjelf.
Anna, får jag?
– Anna, låt mig komma!
Af barmbertighet för de stackars förbigåendes hufvuden, och af rättvisa emot de oskyldiga blomkrukorna sjelfva, ha dessa ej blifvit utkastade genom fönstret på gatan, ... endast flyttade ur mitt rum i ett annat, der jag vill första gången möta min Axel, då jag blir stark nog dertill.
Till mig får du ej ännu komma.
Var fullkomligt lugn för mig.
Jag är bra nu åter.
Det är allt hvad jag kan säga!
Borde du ej ändå kanske ta in någon stärkande medicin?
Fråga doctorn, bästa Anna?
Eller ock är det bäst, att jag talar vid honom, då han kommer ifrån dig, den lyckliga menniskan!
Få se om du känner igen mig, Axel, då vi få återse hvarann.
Jag är af min sjukdom ganska förändrad.
Mager, blek, med insjunkna ögon och kinder.
– Ej vacker mer, ... ej det ringaste lik Kronprinsessan.
Se, Anna, jag föreställer mig att du blifvit harmynt, att du blifvit halt, att dina ögon blifvit små och vinda, som Tantes, att din näsa blifvit platt, dina tänder svarta, dina händer gröna, ditt hår rödt, dina fötter stora, .... jag föreställer mig, att detta nu är min Anna, sådan hon för min skull blifvit; – min Anna med sitt engla-hjerta, sin himmelska godhet, ... och vid denna Annas fötter längtar – brinner jag att ligga, för att säga henne: „Anna, jag är dig ovärdig, – men jag älskar dig obeskrifligt ... förakta mig ej! ... förskjut mig ej, älska mig för min kärleks skull; återblif fattig ... men blif min, och, tiggande Zigeunare, skall jag ännu, hvar dag af mitt lif, tacka himlen och dig, för en sällhet, hvars öfvermått jag knapt förmår bära!“
O svärmare!
Dina vingar skulle, fruktar jag, ej länge bära dig.
Var emedlertid lugn, så strängt skall du ej bli pröfvad; vacker är Anna ej mer ... men så ser hon ej ut.
Bästa Axel, när skall du bli mindre häftig, mindre öfverdrifven, mera sansad?
När du blir min maka.
När jag hvar dag, hvar timma får se dig, höra dig, vara med dig.
Dock hvad jag sist skref, var ej öfverdrift, ej svärmeri, det var mitt hjertas innerligaste, sannaste känsla.
O den obeskrifligt ljufva vårluften! genom öppnade fönster njuter jag den sittande bland dina blommor.
Solen genomtränger mig med nytt lif och värma, foglarne qvittra på terassens knoppande träd; allt är skönt, mildt och härligt.
Om det finnes en känsla, på jorden ljuf, saliggörande, som utprässar sköna tårar af vällust och frid, så är det den man erfar, då efter öfverstånden smärta och sjukdom, man stilla återvaknar till lifvet, ... och till ett lif, dit blott vårflägtar, blott blommor vinka oss.
Huru stilla är allt, huru rent inom oss, huru öppet för glädjen, huru böjdt till allt godt!
Jag har i dag under sköna, oskattbara stunder, helsat lifvet och tackat dess allgode Gifvare.
I morgon, Axel, väntar jag dig.
I morgon vid middagstiden.
Allt är för mig – i morgon?
Vi skola vara stilla, Axel, och lugna.
Vi voro barn förut; vi äro gamla nu, ... vi ha lidit, låt oss ej glömma det.
Som stormar, hvilka rena luften, äro passionerne för våra själar, då de upphört att rasa; må det så varit äfven för oss.
Axel, vi skola vara lugna, klara, rena och fridfulla, som denna sköna vårdag.
I dag vid middagstiden, Axel.
De skönaste apelsiner har jag gömt, för att äta med dig.
Du måste äfven se huru väl vårdade dina blommor äro.
Vattna och sköta dem, har varit mina återkommande krafters första och kära öfning.
Jag har sett dig!
På flera timmar har jag ej kunnat skrifva.
Nu är det afton ... mörkt, tyst, lugnt, ... nu är jag stillare.
Men blott ett vet jag, ett känner jag.
Anna, du är himmelskt god, – englaskön! o du har intet jordiskt!
Din kärlek blott!
Anna, o hvad du är allt för mig!
Hur intagande du var i den hvita, enkla drägten!
Var alltid så klädd, Anna.
Hvitt klär ej alla, men denna färg tyckes gjord för dig, du snöhvita oskuld.
Sittande uti den mångfärgade blomsterverlden, så enkel, så hvit, så outsägligt skön syntes du mig en ren engel, hvars höga ödmjukhet, all jordens härlighet måste hylla!
För ett ögonblick sänktes som ett flor för mina ögon; jag tog det för en sky, som kringsväfvade dig, och trodde, en sanslös minut, att du skulle sväfva upp till det land, som högt ofvan skyarne är.
Vid dina knän, med dina händer uti mina händer, min mund mot din mund, vaknade jag ... såg dig ... såg mig, såg jorden – nej himmelen!
Jag kan knapt vänja mig vid min lycka, så hastig, så stor, så oförtjent är den.
Hvar morgon öfverraskar den mig nästan som en jordbäfning.
Och jag måste väl femtio gånger nämna Annas ljufva namn, innan hjertats stormande slag stilla sig.
Nu behöfver jag se Emil, och säga honom, att han är en engel.
Ah, just nu kommer han till mig!
Hus köpt, möbler der ... hushåll i ordning ... affairer oafgjorda, lyst i dag .... bröllopp om åtta dar! ...
Emil! hvem är du?
„Är du en engel – en Gud?“ – „Jag är ...
Annas älskare!“
– „Åh för tus ... det skall du låta bli!“ – „Jag skall bli er begges vän.“
– „Du får aldrig komma i mitt hus!“
– „Jag skall det ej heller ... ej nu .... jag skall resa.“ – „Men du kommer igen?
– „Som gift, farväl, Axel! blif Anna värdig, blif lycklig!“
Denna Emil ... och ... och jag!
Anna, hvad tycker du om denna Emil?
Han är bättre, ädlare än Axel, .... men Axel endast älskar jag ....
Så oförnuftigt, så osammanhängande är menniskohjertat, – så svagt är mitt.
Förebrår du mig, Axel?
Anna, försona mig med dig sjelf.
Jag är ej, jag kan ju aldrig bli dig värdig!
Jag älskar dig, ... och blir om få dagar din maka ... som af dig väntar hela sitt väl, – hela sin sällhet.
Din lilla syster skall komma till oss.
Jag vill vara hennes mor.
När himmelens englar satt sig för, att genom välgerningar göra en menniska klok och god, så vill jag hålla tio mot ett, att det skall lyckas.
Jag skrifver ej mera till dig, Anna ... jag blir hos dig.
Billetter påminna mig blott om stängda dörrar, svartsjuka, tvifvel och förtviflan; och bort med stängda dörrar, svart förtviflan, svartsjuka, och allt svart ... ja äfven med bläck – bort med det!
Måtte det aldrig behöfvas mellan min hustru och mig!
Janne till sin syster Ulla.
Kära Ulla!
Nu är Ko ... respon ... dansen, som den kallas, slut, vet du Ulla.
Hela vårterminen, vet du, har jag sprungit trappa upp och trappa ned, med små skrifna papperslappar, som kallas billetter, vet du, mellan ett ungt fruntimmer och en ung herre.
Och alltid hade jag i handen ett par skor eller ett par stöflor, som jag alltid skulle blanka, och oskyldig såg jag ut, som min blanksmörje-butelj.
Och vet du, för hvar billet, som jag skjutsade fram, kröp i min ficka en skilling, eller två eller tre skilling, och ett par gånger hela nio daler.
Ett par gånger vet du, fick jag mig två dugtiga örfilar af den unga herrn, som väl var het något öfver höfvan; och det var för det jag icke hade någon billet, då han påstod att jag skulle ha; från det unga fruntimret nemligen.
Men derföre fick jag sedan ploster af plåtsedlar, så jag hade gerna tagit emot fler, efter som jag tyckte det var förmånligt.
Huru många billetter det sammantaget var, är mer än mitt fattiga hufvud kan komma ut med att räkna.
Summan är den, att jag laggt ihop trettio riksdaler; att jag lemnar den här dyra staden Stockholm, der en smörgås kostar mer än hela magen är värd; att jag springer hem till Småland, köper åt vår mor en stuga, och sätter mig ner i ro hos henne, efter mina strapaser.
Jag har ingen förtjenst här nu mera.
Ko ... respon ... dansen är slut.
Herrskapet ha gift sig med hvarandra.
Guds fred.
TVILLINGARNE:
TVILLINGARNE.
Tvenne små söta törnrosknoppar (de sista i min trädgård) ha bortfrusit under denna October-natt.
Jag gladde mig så innerligen åt, att med tvenne sköna törnrosor fägna min gamla mor, som ännu af blommor har en innerlig fröjd, och som, isynnerhet vid denna årstid, anser och kallar dem för sina nipper.
Nu hänga mina förhoppningsfulla knoppar, lif- och färglösa, på den fostrande stjelken.
De äro förbi, – min lilla namnsdags-glädje äfven.
Jag betraktade dem länge, och kände dervid tårar i mina ögon.
De egnades ett minne, – tvenne rosenknoppar af en ädlare natur, hvilka lika som dessa lofvade sköna blommor, och som dessa tidigt vissnade för lifvets nattfrost.
Edward och Ellna, mina unga vänner, – huru ofta i ensliga stunder, omgifva mig ej edra vänliga bilder!
Som milda vårvindar flägta mot mig minnena se’n den tid, då jag så ofta var med er, – hörde er, såg er, och uti er, det skönaste som Gud skapat på jorden.
När jag blir varse någon härlig frukt, fallen innan den nått sin mognad, någon blomma hvars knopp är stungen, något älskvärdt och godt som för snart försvinner, tänker jag
– – Edward och Ellna!
Se der det sköna landtstället, omgifvet af härliga parker, der de bodde med deras lyckliga mor!
De voro de yngsta af många dem hon födt, de enda som hon ej ännu måst begråta.
De voro hennes älsklingar och hennes enda.
Hon hade öfvergifvit hoppet om den sällhet, att vara lycklig mor, då vid hennes redan annalkande ålderdom, Edward och Ellna skänkte hennes dagar lycksaligheter, dem hon under lifligare års rosenröda fantasier ej ens kunnat ana.
Födde på samma timma, tycktes allt mellan Edward och Ellna af naturens hand vara förenadt.
Anletsdrag, åtbörder, röster hade fullkomlig likhet, endast att hos Edward, isynnerhet vid senare år, allt var starkare utsagdt, som hos systern förblef ljuft sammansmältande qvinligt behag.
De voro så sköna, att man ej utan rörelse kunde betrakta dem.
Ett öga, tröttadt af det myckna obehagliga och sårande som öfverallt möter, kunde med vällust hvila på dessa ljufva varelser, som i den rena glorian af barndomsoskuld, stodo der likasom löften om en skönare och bättre skapelse.
Deras leenden voro isynnerhet förtjusande: i dessa afspeglades deras själar, djup af oskuld och glädje.
Tvenne daggdroppar, lika, som från himlen nedgjutna att uppfriska jorden, i deras rena inre återgifva dess bild.
„Lyckliga barndom!“ har jag hört, med saknande suckar, utropas af tusende, som redan druckit djupare ur lifvets bägare, vid hvars bräddar barnen endast sätta sina läppar, och kyssa bort det lätta eldfulla skummet.
”Lyckliga barndom, dig är gifvet, att under lekar dricka glädjens rena nektar, då vi under mödor och arbete i den grumliga drycken oss räckes, fåfängt söke en vederqvickande droppe!”
Och likväl tyckes mig, att man ej med rätt prisar barndomen så säll.
Huru många tårar gjutas ej af barnen!
Tårar af otålighet, af saknad, af vrede, tårar som skammen och förebråelserna utpressa, tårar af afund, harm och förtviflan, med ett ord, af alla de passioner som för mognare bröst förgifta lifvets dryck.
Det är sannt, de behöfde ej rinna, dessa tårar, om alltid en vis och förbarmande hand afvände törnen från gångstigen, der lifvets små pilgrimer vandra.
Men ofta, alltför ofta, afvänder man dem ej, – man sår dem dit.
Tvång, orättvisa bannor, växa som giftiga nässlor upp kring de arma små.
Huru ofta har jag ej sett det – huru ofta ej utropat: stackars barn, stackars små barn!
Hvarföre födde man er till ett lif, hvars få vårblommor man ej låter er plocka?
Frihet, – frihet, nöjets vestanvind, hvars rena anda allena till utveckling lockar hvarje skapelsens blomma, – frihet skänke man er, oskyldiga små, som – födda för odödligheten – måsten för att hinna ert mål, vandra genom ett stormigt fält!
Frihetens flägtar, ej tvångets Samum-vind följe edra första steg, och verlden skall då ej se så många matta vandrare digna kraftlösa ned och blott släpa sig fram på vägen.
I oskyldig frihet förflöto Edward och Ellnas första år.
Den sköna vänliga naturen var deras vagga.
På fälten i skogen och lundarne, lekte de, och hvilade ömsom om.
Man hörde dem ofta, då de, med armarne lindade kring hvarandra, lågo i trädens skugga, på mjuka gräsvallen, tala om Englarne, hvilkas vingar de sågo i skyarne, som, delade af lätta vindar, sväfvade fram på den blå himmelen högt öfver skogens mörkgröna toppar.
De sågo dem le, ja de talade stundom förtroligt och barnsligt med dem, berömde dessas skönhet, som (sade de) var ännu mycket vackrare än deras.
Ofta höjde sig deras klara barnröster, för att följa med de toner af himmelska harpor, som de hörde blanda sig med skogarnes sus.
Deras mor, som alltid var nära dem, trodde på verkligheten af dessa syner.
Och hvad kan man väl säga deremot? – att man sjelf ej erfarit något sådant, – men huru sällan var man englalik och lycklig som Edward och Ellna!
Hvar och en, som kände dem, måste tillstå, att han förr aldrig sett deras likar, och mången undrade i from hänryckning, om dessa barnen äfven voro som andra dödliga.
Kring deras hvita pannor föllo ljusbruna lockar; som stjernor strålade derunder ögonen fram, i mild förtjusande glans.
Barndomens granna leenden öppnade ständigt deras vackra läppar, och bildade i de rosenröda kinderna dessa små gropar som man, jag vet ej rätt hvarföre, så gerna vill kyssa.
Deras hela kroppsbildning var så skön, deras händers skapnad isynnerhet så fullkomlig, att jag sett en Sculpteur fälla tårar vid deras betraktande, och en gammal trädgårdsmästare, eljest ringa känd för belefvenhet och fina seder, låna sig ett par handskar, för att kunna leda lilla Ellna kring trädgården, hvars skönaste blommor snart lågo i hennes musselins-förkläde.
Vana att beundras, de visste ej ännu hvarföre, visade sig Edward och Ellna gerna för hvem som ville se dem, och låto lungt leende berömma och smeka sig.
„Vi äro så sköna;“ sade de i oskuld, okunniga om hvad skönhet är, och om det, att verlden anser dess ägande for lycka.
Det angenäma intryck de visste sig göra, tycktes likväl skänka dem nöje, men blott derföre att det gjorde andra godt.
„Se på oss!“ sade de till en gammal gubbe, som begrät förlusten af sin enda son, „se på oss och gråt ej mera.“
Vana att framkalla leenden på alla anleten, blefvo de förundrade öfver, att man kunde se på dem och ändå gråta.
Sorgsne deröfver att ej kunna trösta, började de gråta med.
Hvad deras leenden ej förmått, verkade nu deras tårar.
Gubben tog dem i sina armar, och kände sig lisad, som af englars deltagande.
Sedan hörde man dem säga till bedröfvade:
„Se på oss, vi gråta med dig“.
Så öfvade dessa små Christne redan vid vaggan deras Mästares föreskrifter.
Man kallar barn goda.
Jag förklarar, att jag sett få, som ej varit hårda och grymma.
Medvetslösa (derföre oskyldiga) barbarer, plåga de ofta på det rysligaste djur, nog små och nog värnlösa, för att blifva deras offer.
Nyfikna betrakta de deras ryckningar under tortyren, och frukta sällan att förorsaka en smärta hvars uttryck ger deras rörliga fantasie nya intryck.
O! att så många menniskor som redan veta, redan sjelfva erfarit, hvad smärta är, likna dessa grymma små!
De äro ej som dessa – oskyldiga.
Ofta, när jag sett deras nöjens grymhet, och de plågor som deras nödvändiga behof, (som de kallas,) deras vettgirighet, deras omensklighet, förorsaka millioner oskyldiga varelser, har jag med knotande smärta utropat: – „Menniskan, denna varelse, som af alla på jorden mäst lider och mäst låter lida – o! hvarföre blef hon skapad?“
Dock vet jag, att en dag allt skall bli godt, – inga tårar fällas, – ingen smärta vara mer.
Böjande ödmjukt mitt hufvud, vill jag stilla hoppas på och vänta det högre ljus, som oss här blef nekadt.
Gud är, tystna menniskoknot!
Edward och Ellna voro ej grymma som vanligtvis menniskornas barn.
Ännu visste de ej hvad lidande, hvad smärta är, men de likasom anade det, och deras ifrigaste bemödanden voro alltid, att lindra och hjelpa, der de sågo dess rysliga uttryck frambryta.
Krälade en plågad mask i stoftet, släpad af myror, blef han snart genom deras händer befriad och lagd i säkerhet upp i det mjuka myrfria gräset.
Hvar gång de sågo en liten fågel, van vid skogarnes frihet, inom en bur under fruktlöst flaxande mot fängelsets jerntrådar slå sitt lilla hufvud, tårades deras ögon, de bådo om dess frigifvande, och om deras böner, (hvilket dock sällan hände) voro förgäfves, lade de tillsammans sina sparpenningar, och köpte den.
Ut på fältet bar det då med de lyckliga små.
Fängelsets dörr öppnades, och då den lilla frigjorda fången under jubilerande qvitter, flög cirkel på cirkel i den fria luften öfver deras hufvuden; då upphöjde barnen klappande sina händer, och högt af glädje slogo deras hjertan.
Ingen dag gick förbi på hvilken de ej motverkade något ondt, eller medverkade till något godt.
Liten var väl ännu barnens verkningskrets, och ringa hvad de kunde verka på.
De voro unga Artister, som öfvade sig tidigt i de sköna och ädla roler, de redan skulle utföra på verldens stora skådeplats.
Till de bon, som ofta gossar i grym och förmäten öfning, af unga krafter, roa sig att röfva eller plundra, buro Edward och Ellna föda.
De satte den vid de träds eller häckars fot, der de små luftiga famillerna byggt sina sommar-hyddor.
„Modren behöfver nu ej flyga långt, (sade de), och små ungarne få ej vänta och hungra!“
Dit, der modren i gräset bäddat sina ägg, nalkades de varsamt, tysta sådde de grynfödan ut, fruktande mycket att skrämma den rädda fågeln, som ofta småningom blef så van vid de små englarnes besök, att hon endast flög qvittrande upp, satte sig på en närstående buske, och afbidade lungt gungande barnens bortgång, som glada och ej litet tacksamma för dessa bevis af förtroende, smögo sin väg så sagta och lätt, att gräset reste sig i deras fotspår, såsom böjdt endast af zefirer.
För att undvika att trampa på myror, som alltid i affairs-resor strömma fram öfver vägarne, eller på källfrön, som hoppade för deras fötter, stadnade barnen, eller gjorde några stegs omväg.
Aldrig dödade de sjelfvilligt något djur, ingen fluga, ej en gång en mygga, dessa luftens Parias, som för den bildade delen af menniskoslägtet ingen misskund finna.
„Det är så roligt att lefva,“ sade de söta små, rädda att beröfva ett lif den lifvets tjusning, de trodde alla känna som de.