Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna sakernas ställning kunde R. o. Ad. icke låta frågan falla, utan att a priori hafva erkänt, att den enskilda frågan vöre afgjord igenom den allmänna. R. o. Ad. borde så mycket mindre låta saken falla, som R. o. Ad. dä ännu var okunnig om huruvida de öfrige Ständen icke skulle medgifva undanlaget.
Det bade säledes varit högst obetänkt att, med delta hopp qvar, i förväg afsäga sig en arfslag, som R. o. Ad. vid 3:ne successiva riksdagar förklarat sig vilja bibehålla.
Delta förhållande gjorde Hr von Hartmansdorffs motion och den af mig begärda äterremissen af Ulsk:s betänk, nödvändig.
Sedan jag nu framställt dessa förhållanden, som premisser, öfvergär jag till besvarande af de yttranden, som blifvit afgifne i denna vigtiga fråga.
Sä vidt jag kunnat fatta discussionen, hafva 3:ne åsigter gjort sig gällande: den ena är deras, som gilla den nya arfslagen, och som i följd deraf söka att genomdrifva den; den andra är deras, hvilka, antingen de gilla eller ogilla den nya arfslagen, anse frågan vara afgjord medelst 3:ne Stånds beslut, och sig böra stanna dervid; och den tredje är deras, som önska bibehålla den gamla arfslagen, och som anse, att en und. skrifvelse bör i detta afseende afgå till K. M.
Denna sistnämnda åsigt fördelar sig i 2:ne fractioner, den ena är deras, som anse den und. skrifvelseu böra ställas i form af böneskrift, pia desideria (fromma önskningar), den andra är deras, som anse den böra vara ställd i en, för R. o. Ad. mera värdig form, framställande i und.
Ståndets rättigheter'! denna del, och uppgifvande skälen, på 7 H. 26 202 Den 8 Februari f. ra. hvilka den grundar sin öfvertygelse.
Formen af en und. böneskrift synes mig förutsätta, att man inga rättigheter äger, och försvårar derigenom K. M:s bifall, som enligt samma 114 § Reg.F. icke kan några nya privilegier bevilja.
Formen deremot, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, stödjer sig på Ståndets rättigheter, men är affattad med så mycken vördnad och undersåtlig tillgifvenhet, att Konungen, högsint och frisint som lian är, ej annat kan än med nådigt välbehag emottaga densamma ; samt finna deri ett förnyadt bevis på det und. förtroende, sorn R. o. Ad. hyser för sin ädle Konung.
Efter alt nu hafva framställt min åsigt öfver den und. skrifvelsen, dess form, nylla och ändamål, torde R. o. Ad. tillåta mig att yttra några ord om sjelfva hufvudfrågan: den föreslagna nya arfslagen.
Sorn man ofta bedömmer individens afsigter efter deras intressen, tror jag mig böra förklara, alt jag, långt ifrån att hafva något intresse i den gamla arfslagens bibehållande, har ett ganska stort intresse i den nya lagens antagande.
Sorn det enskilda bästa likväl alltid bör gifva vika för det allmännas, går jag ätt förevara den gamla lagens bibehållande.
Ibland de talare, som yttrat sig till fördel af den nya lagen, var Hr Berg von Linde den första.
Han utgick isynnerhet från juridisk grund.
Som jag icke är jurist, tror jag mig icke böra ingå i de af honom framställda argumenter, och detta så mycket mera, som de redan blifvit på ett segrande sätt besvarade af flere föregide talare, bland hvilka jag må nämna Hr Oxehufvud, Gr.
Lagerbjelke, Frih.
Det enda jag i detta afseende har att anmärka, är, att jag tyckt mig höra, att Hr Berg von Linde medgifvit, att R. o.
Ad:s arfslag, i hvad dess stadsrätt beträffar, med skäl kan hänföras lill de af 114 § Reg.F. sanclionerade rättigheter.
Detta medgifvande torde af få jurister kunna bestridas, och är tillräckligt för att godkänna hela vårt påstående.
Men om vår arfslag äfven icke skulle kunna hänföras till nämnde 114 §, hemställer jag, om en halftusenårig laglikmätig besittning deraf, efter alla Europeiska rättsbegrepp, icke utgör en tillräcklig häfd för att bibehålla densamma, äfven emot de andra Ståndens beslut, och detta så mycket mera, sorn denna lag rörer vur egendom och icke deras, våra barns framtid och icke deras, och våra giftorättsförhållanden, men icke deras.
Alt våldföra en så häfdvunnen rätt, skulle i alla andra Europeiska länder anses för rent af revolutionärt.
Den En gelska common low hvilar helt och hållet på urminnes häfd, och anses der att utgöra hvad man kallar den första grunden och sjelfva hörnstenen af Englands lagar, och af dess medborgares frioch rättigheter.
Efter Hr Berg von Linde yttrade sig en gammal vapenbroder med mig, Hr Aminoff.
Det är med ledsnad jag finner honom på motsatt sida.
Vi hafva stridt tillsammans vid Revolax, vid Lappo och vid Orravais, och jag hade önskat, att han äfven stridt med mig vid detta tillfälle.
De grunder, från hvilka han utgått, för att försvara den lika arfsrätten, äro tagne på religionens och på moralitetens gcbiet, och det är på dessa grunder han an - Den 8 Februari f. m.
203 ser sig vara. förpligtad, att biträda den nya arfslagen.
Till svar härå må jag åberopa en auctoritet, sorn i juridiskt afseende åtminstone torde kunna uppväga Hr Aminoffs, nemi. Möntesquieus.
Denne store statsman yttrar sig på följande sätt i sin Esprit des lois: ”Arfs-lagar,” säger lian, ”bafra liksom många andra lagar blifvit stiftade för politiska behof, oell icke för rättskänslan.”
Han lägger den största vigt derpå.
”Det är en olycka”, säger lian, ”Sorn åtföljer menskligheten, alt lagstiftaren tvingas att göra lagar till och med i strid- mot känslan, och måste mera göra afseende på samhället, än på medborgaren, mera på denne, än på menniska!], och länka främst på det allmänna bästa” (res publica).
— Efter Hr Aminoff var det, tror jag, Hr Lagerhjelm, som uppträdde såsom försvarare af det nya lagförslaget.
Jag bade likväl svårt att rätt uppfatta bans argumenter, som syntes mig sväfva något i det obestämda, troligen en följd af den opartiskhet, af hvilken denne talare så ofta lemnar prof:
Han torde icke taga illa, om jag liknar dess. uttryck med kolaren i den kända fabeln, der Satyren kom till en sådan, en kall vinterafton.
Kolaren frös om fingrarne oell blåste i, dem, för att värma upp dem ; när soppan kom, som var för varm, blåste kolaren i denna, för att kyla utaf den.
Nej, sade Satyren, det måste vara bin onde sjelf, som kan blåsa både varmt och kallt.
Så föreföll mig den värde talaren, lian blåste både varmt och kallt, och kan den ena delen uppväga den andra,.
Efter Hr Lagerhjelm yttrade sig en annan gammal vän och vapenbroder af mig, Hr Frih. Cederström, Jacob»
Han bestridde så väl den föreslagna und. skrifvelsen, som den nya arfslagen i allmänhet, och började», efter dess vanliga sätt, att framkasta en premiss, som, han ansåg vara oomkullstötlig, och uppreste sedan derpå med mer eller mindre logisk conseqvens en hel byggnad af slutsatser; intrasslade sig för öfrigt i en labyrint!) af juridisk argumentation, i hvilken man icke förutan en Ariadne» tråd möjligen kunde följa honom.
Men med ali denna juridik, torde den värde ledamoten likväl hafva svårt att neka, det icke en arfsrätt utgör en rätt, och det icke den 114 § Reg.F. garanterar denna rätt.
Jag hörde honom bett förege le plenum, då fråga var om en, jemförelsevis med denna,, obetydlig sak, nemi. om några kolräntor till vissa bruk, yttra sig på ett sätt, hvilket jag ansåg böra teckna mig lill. minnes, och sorn jag nit skall laga mig friheten uppläsa.
”Det går icke an,” sade den värde Frilen, ”alt afskaffa en massa af rättsförhållanden, som uppkommit hos oss under tidernas längd, utan att bereda dem, sorn. skola ingå t mistning af sina hittills åtnjutna rättigheter, en deremot svarande ersättning.”'
Jag hemställer nu tili den värde ledamoten, huruvida, ifall rättigheten till några kolräntor icke kail afskaffas,. förutan en motsvarande ersättning, , det skulle kunna gå au att afskaffa en arfslag, sorn uppkommit under tidernas ännu större längd, ett halft årtusende, förutan att lemna en deremot svarande ersättning.
Men hvad ersättning kan han bjuda för de millioner, sorn genom den nya arfslagen kommer att öfverflyttas ifrån deras nu lagenliga arftagare till andra, som icke äro det, och således skulle få dessa millioner till 304 Den 8 Februari f. m. skänks?
Hvad slags ersättning kan lian erbjuda R. o. Ad. för förlusten af en arfslag, sorn i sekler bibehållit dess grundförmögeuhet någorlunda ostyckadt, som derigenom upprätthållit
Adelns politiska oberoende, och som derigenom frålsat monarkien från enväldets förderfliga följder? ben värde Frilen synes mig vilja fortsätta den nedrifningsprocess, som lian redan började vid 1809 års riksdag med R. o. Adis tillvaro i Slaten som sjelfständigt samhällselement, då lian på ett, efter min tanka, mindre parlamentariskt sätt, nemi. genom en votering, tillställd om nallen, när största delen af Ståndet, ovetande hvad som förevar, bade lemnat Riddarhuset, genomdref en lag, som numera nästan belt och hållet hindrar fideicommissers stiftande, hvilka egentligen tillhöra ett oberoende Adelsstånd.
Skulle lian nu lyckas alt fråntaga R. o. Ad. dess häfdvunna arfslag, så skulle han verkligen med tiden kunna afmålas, sittande pä gruset af detta Hus, likasom Marius på ruinerne af Carthago, en heder, sorn jag icke på något sätt afundas honom, och som lian, som lillliragt hälften af sin lifstid inom detta Hus, och der ensamt talat mera än alla de öfrige Frihtne tillsammans, icke synes mig böra eftersträfva.
Jag erinrar mig nu, alt hafva förbigått en talare, som yttrade sig före Frill.
Cederström, nemi.
Hamilton; och skyndar nu att besvara dess anförande.
Den värde ledamoten bar, i likhet med Frih.
Tersmeden, sorn hegärde bordläggningen af den ifrågavarande motionen, yttrat, att Hr von Hartmansdorff vilie genom denna inleda R. o. Ad. på en ny, och förut icke beträdd bana.
Mig synes, alt desse värda Hrr, som jag alltid ansett vara den constitutionella frihetens tillgifna vänner, icke borde hafva glömt det märkvärdiga exemplet, då R. o. Ad. genom en und. skrifvelse till K. M., och i motsats med de 3:ne ofrälse Ståndens beslut, vid 1789 års riksdag hindrade, eller åtminstone sökte att hindra den s. k.
Säkerhetsaktens antagande, som åter införde enväldet i Sverige.
Jag mäste hemställa till desse
Hrr, om icke detta prejudicat är märkvärdigt nog, för att icke böra glömmas?
Förhållandet var, jag medger det, icke fullt adeqvat till det nu ifrågavarande; men skillnaden emellan den dä af R. o. Ad. afgifne protest och den nu ifrägavar. und. skrifvelsen, är, under royalistisk synpunkt betraktad, helt och hållet till vår fördel, enär den år 1789 afgifne skrifvelsen var riktad emot Konungamakten, och enär den nu föreslagne, är tvertom i Konungamaktens intresse; emedan den ärftliga Konungamakten, enligt iivad historien bevittnar, omöjligen i längden kan upprätthålla sig, om det icke finnes i Staten ett annat ärftligt samhällselement jemte denna, för alt motväga rörelse-elementets påtryck.
Det är detta föremål, som den und. skrifvelsen egentligen åsyftar.
Hamilton har äfven yttrat, ali arfslagsfrågan aldrig förut varit betraktad såsom en privilegii-fråga.
Jag tror mig likväl redan hafva upplyst, att den af mig begärda ålerremiss af LagUtskis betänk, var grundad på mitt påstående, att denna arfslag utgör en pri va lex och således af privilegii natur.
Oberäknadi det ofvan åberopade prejudicatet af R. o. Ad:* Den 8 Februari f. m. 205 protest emot säkerhetsakten, går jag att åberopa ett annat kanske ännnu mera adeqvat lill förevarande fråga, nemi. R. o.
Ada und. skrifvelse lill K.
M. vid 1815 års riksdag, då Adeln äskade införandet af näringsfriheten.
Denna skrifvelse var fullt offensiv emot ett annat Stånds rättigheter; dä måste det väl icke vara stridande emot grundlagen, att till K.
M. ingifva en und. skrifvelse för egna rättigheters bibehållande, rättigheter, som icke i ringaste män äro förfördelande emot öfrige Ståndens, hvilket man icke så alldeles kan säga om näringsfriheten.
Men det finnes ännu ett annat icke mindre märkvärdigt prejndicat att åberopa, nemi.
BorgareSus und. skrifvelse till K.
M. vid 1823 års riksdag, som innefattar en formlig protest emot de öfrige 3:ne RiksStms beslut i näringsfrihelsfrågan, som afgick till K. M. 8 dagar efter sedan Exp.Utsk. afTärdal R.
Sl:s beslut i frågan, och som var affattad i oändligt skarpare ordalag, än den af Hr von Hartmansdorff föreslagne und. skrifvelse!! lill K. M.
Sedan jag nu torde hafva besvarat de värde ledamöter, hvilka yttrat sig emot den föreslagna und. skrifvelsen, går jag att i korthet behandla sjelfva hufvudfrågan, den nya arfslagen. R. o. Ad. torde benäget påminna sig, att då jag vid ett föregående tillfälle yttrade mig i frågan, upptog jag mera frågans politiska sida, ån dess juridiska, samt behandlade den mera nied hänsigt å dess skadliga inverkan för Rikets allmoge, i afseende ä den deraf uppslående större styckningen af dess hemmantal, än med hänsigt å dess skadliga inverkan på R. o.
Ad:s ägodelar, hvilka i allmänhet bestå af större gods, som icke sä snart, som allmogens ringa hemmantal, kunna förvandlas till potatestäppor.
Sedan jag afgifvit detta anförande har frågan likväl erhållit ett annat skick.
Tvenne RiksSt., bland hvilka det Slåud, som egentligen föreställer
Rikets allmoge, hafva bifallit det nya lagförslaget.
Det tillkommer således numera icke II. o. Ad. att uppfatta frågan under sin allmänna synpunkt; vi måste inskränka oss till hvad sorn enskildt rörer R. o. Ad.; men äfven i detta afseende kan frågan betraktas under tvenne synpunkter, nemi. dess politiska och dess juridiska.
Den sednare delen har på ett sä öfverlräffande och klart sätt blifvit behandlad af flere föreg:de talare, att jag, som icke är jurist, icke behöfver upptaga den. R. o. Ad. torde således tillåta mig alt behandla frågan endast under dess politiska och statsekonomiska synpunkt. R. o. Ad. äger en jordförmögenhet af nära 13,000 mantal, mest säteri och frälse, den är uppskattad till 75 millioner r:dr; men som uppskattningen i allmänhet är låg, vanligen { under dess rälta värde, kan denna grundförmögenhet beräknas till ett värde af 100 millioner r:dr b:co. R. o. Ad. äger dessutom bergsbruk, grufvor, hus i Släder, intecknade capitaler hi. m., hvilka sammanräknadl kunna uppskattas lill 20 millioner r:dr b:co.
Adelns bruttoförmögenhet utgör således en summa af 120 millioner r:dr.
Om man derifrån afräknar den intecknade skulden, uppgående denna till omkring 30 millioner, så återstår en ren behållning för R. o. Ad. af 90 millioner.
Denna förmögenhet utgör | af Rikets hela förmögenhet, som är ett större för - 206 Den 8 Februari f. m. hållande än någon Adel åger i Europa, samt torde bevisa det löjliga af," radikalismens påstående, att Svenska Adeln numera icke är annat än en pergamentsadel.
Den utgör tvertom en. väl' besutten, vali bitdad och väl aktad medborgareclass.
Om denna förmögenhet; delas på R. o. Adis individer, omkring 10,000, lemnar den i medeltal till hvarje individ en bruttoförmögenhet af 12,000 r:dr, eller en nettoförmögenhet, af 9,000 r:dr, som är 20 gånger mera, än hvad BorgareSt. äger per medium, och 60 gånger mera än hvad BondeSt. äger per medium..
Sammanhållningen af. denna, jordförmögenhet har ft. o. Ad. alt tacka sin arfslag för;. det är likväl denna man nu våldsamt vill frånröfva oss!
Genom införandet af den nya arfslagen, skulle icke allenast Adelns herregårdar, hvilka utgöra bland Sveriges största prydnader och beundras af hvarje hitkommen utländning, blifva styckade och förstörde, nej verkan deraf skulle äfven gå till deras ägare, hvilka skulle förlora det oberoende, af hvilket Svenska Adelns historia lemnar så hedrande bevis.
Ja, äfven Sveriges urgamla frihet skulle hotas derigenom; ty denna frihet hvilar till stor del på tillvaron af ett medlande samhällselement, starkt nog att motstå enväldet på den. ena och folkväldet på den andra sidan.
Dessa skulle blifva de otvifvelaktiga följderne af den nya arfslägens antagande.
Må man. derföre betänka sig innan man skrider dertill; ty icke allenast Adelns utan äfven fosterlandets väl kan derigenom gå förloradt..
Huru fort det går att sönderstycka en större egendom, torde följande exempel bevisa.
En egendom af 1000 tunnlands storlek förvandlas i fjerde generationen,, då fem lika arfslotter antages inom, hvarje, till 650 täppor af 1| tunnland hvardera.
Det återstår att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på ännu en vigtig sak, som är följande:
Om vi äfven antaga såsom gifvet, att R. o. Ad. äger den moraliska rättigheten att besluta för sin egen del — hvilket kan ifrågasättas, enär dess nu lefvande generation icke utgör mera än en enda länk af den långa kedja, som sträckt sig från Folkungarne ned till oss, en kedja, hvilken skall, hoppas jag, fortgå ännu i lika många sekler — om säger jag R. o. Ad. skulle hafva denna moraliska rätt, hemställer jag, huruvida vi äga den för att besluta om en en annan class medborgare, nemi. de ofrälse ståndspersoner på landet, som icke äro representerade och skulle våldföras i sina rättigheter lika med oss?
Denna class är i besittning af icke mindre än 8,000 mantal, värderade till 60,000,000 r:dr, och deras tanka är alldeles icke rådfrågad uti en sak, som rörer deras äganderätt och deras barns framtida öde.
Som ingen nämnt ett ord om denna aktningsvärda class medborgare, vågar jag här uppträda som deras målsman.
Den sympathi, som råder emellan dem och iandtadeln, försäkrar mig, att majoriteten af dem delar Adelns tänkesätt i denna fråga och önskar att bibehålla den gamla arfslagen efter landsrätt.
Må R. o. Ad. tillåta mig ännu innan jag slutar, att få göra en liknelse, hemtad ifrån det yrket jag följt i 50 år, ett som så många andra af detta Stånd följa med så mycken ära, jag menar krigsyrket.
En fästningscommendant, som är belägrad, och icke Den 8 Februari f. m. 207 försvarar utanverken af sin fästning mera, än jemnt så mycket, sorn erfordras för alt juridisk stå till ansvar, han är moraliskt slagen, är ovärdig sitt höga kall; vid första uppfordringen af huf•vudfäslningen capitulerar han.
Men detta, mine Hrr, är jag öfvertygad om, att R. o. Ad. aldrig gör; — derföre slutom våra leder, och försvarom våra utanverk.
Starka bifallsrop hördes efter detta anförande.
Af flere föreg:de talare har det redan blifvit så klart och tydligt utredt, det den ifrågavar. lagen är af allmän beskaffenhet, att för mig ej återstår annat, än att erinra om föreskriften i 87 § Reg.F., hvarest bestämdt säges, att ali sådan lag kan stiftas och upphäfvas genom 3:ne Stånds beslut.
En värd talare har sagt, att det finnes ingen allmän arfslag här i Sverige, utan att alla föreskrifter derom äro special-lagar.
Emedlertid är den boken, i hvilka dessa lagar finnas upptagna, ansedd för Sveriges allmänna civillag; och huru sådana lagar stiftas, förändras, eller upphäfvas, derom handlar den ofvan åberopade 87 §, hvarest intet undantag är gjordt för några special-lagar.
Att åberopa 114 § till stöd för den motion, som blifvit väckt, kan jag icke tillstyrka, oaktadt jag ändå icke kan fullt instämma med Frih.
Jacob Cederström, att nämnde § endast angår Sländernes allmänna privilegier, emedan jag såsom sådana icke känner andra än Rikets samtliga grundlagar.
Jag kan derföre ej anse denna fråga vara af natur att kunna hänföras till den cathegorien.
Man har i synnerhet fruktat, att den lika arfsrätten skulle förstöra den Svenska Adeln och dess politiska betydelse, förmodligen genom densammas utarmande.
Men jag utber mig R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att vi ej behöfva nya lagar för ett sådant ändamål.
Vi behöfva ej mer än se på Just.
Statsministerns embetsberättelse!', för att erfara huru Adelns jordförraögenhet årligen minskas med flera millioner; och då detta har kunnat ske under den olika arfsrätten, så skulle den förmodligen för framtiden bära samma frukt om den fortfarande ägde bestånd.
Jag kan således ej hysa den förespeglade farhågan såsom en följd af förändring i nuvarande olika arfsrätt.
Det går genom tiden, icke blott hos oss ulan äfven annorstädes, ett slags allmän nivelleringsanda, till jemnande af all förmögenhet; dock icke så mycket derigenom att den fattige söker arbeta sig upp till förmögenhet, som icke fast mer derigenom, att de som äga förmögenhet, förstöra och förslösa den.
Orsaken till denna olyckliga nivelleringsanda, kan man kanske uppsöka på ett helt annat håll än i arfslagarna, nemi. i sjelfva sederna.
När man jemför lefnadssättet för 50 å 60 år sedan, med det nuvarande, hvilken skillnad!
Då lefde en hvar efter sina tillgångar och det var sällsynt att finna det någon kom på obestånd; men hvad är nu allmännare än detta?
Och hvilken är väl orsaken härtill?
När man vill forska efter orsakerna till stora verkningar, så träffar man dem ofta nog i ganska små omständigheter.
Mot slutet af förra århundradet försiggick en revolution i barnauppfostran.
Barnen skulle icke längre förblifva 208 Den 8 Februari f. m. barn, utan skulle göras till gamla medan de nära nog ännu gingo i kolt.
Barnen skulle kalla sina föräldrar för ”Du”.
Den från den gamla goda tiden brukliga handkyssningen afskaffades, m. e. o. barnen blefvo icke längre barn, utan ville lefva som herrar, och derifrån härleder jag den nöd, som utvecklat sig, i att vilja slösa och lefva öfver sina tillgångar.
Och hvad annan skall följden blifva af bibehållandet af den dubbla arfsrätten, än att de fäder, som hafva stor förmögenhet, sälta sina herrar söner i tillfälle att förstöra sä mycket mera, genom den ökade credit de kunna påräkna för det blifvande större arfvet.
Under den tid jag minnes här i Stockholm, har pä ett år inom en ganska aktningsvärd officerscorps, flere dess ledamöter gått förlorade för fäderneslandet genom deras misshushållning, än de hade skolat genom ett eller par års krig.
Således böra vi söka att motverka den tilltagande fattigdomen, eller söka upprätthålla Adelns bestånd just genom reformer inom vära egna hus och våra barns uppfostran.
Om vi blott rätt lära vära barn att, enligt det 4:de budordet i catechesen, hedra fader och moder, och derjemte sjelfve ville föregå dem med éfterdömen af sparsamhet; så skulle vi deraf helt visst upphemta ädlare frukten, än af hvilka arfslagar som helst.
Jag kan ej annat än afstyrka den gjorda motionen om skrifvelse lill K. M. Gr. af Ugglas, Carl Ludv. Fredr.:
Hnfvudsumman af den bevisning, som man sökt att använda mot den tilltänkta adressen till K.
M. är den, att den olika arfsrätten icke vore ett R. o. Ad:s privilegium, emedan denna rätt icke finnes i R. o. Ad:s privilegier intagen, utan är en följd af odalmannahäfd.
Sparre har redan förklarat orsaken, hvarföre icke i de för Adeln utfärdade privilegier, arfslagarna kunnat inflyta.
Aldre än alla privilegier, mine Hrr, äro arfslagarne.
Privilegier äro ej annat än en stadfästelse på rättigheter, lill förekommande af framtida tvister ; och hvarföre har ej arfsrätten blifvit sladfäslad, eller i privilegierne omnämnd?
Jo, emedan Adeln aldrig förr än i dessa dagar sett sig hotad till sin arfsrätt, så ansåg Ståndet aldrig nödigt, tänkte aldrig på att få denna rätt i privilegierne stadfästad.
Men äfven häfden har i sin fortgång blifvit rubbad.
Genom 1590 års privilegier blef för Adeln annorlunda, än för Rikets öfrige jordbesittande innevånare beslutadt, att
Adelns fastigheter uteslutande af svärdsidan skulle ärfvas.
Detta stadgande fortfor dock icke länge, och Hr Gripenstedt har deruti hemtat stöd för den sats, som skulle man sedan blott återgått till den allmänna lagen; ty i annat fall, säger Hr Gripenstedt, hvar finnes det stadgande, som Stadfäster ett förändradt förhållande?
Jag kan upplysa Hr Gripenstedt hvar den akt finnes, hvarpå den olika arfsrätten sig grundar.
Genom K. resol. af d. 9 Mars 1686 stadgas, att ”när någon fäst egendom ä landet uti adelige sterbhus kommer att delas, håfve sönerne tagelotten för döttrarne, både i fäderne och möderne.
Till följd deraf tager brödren, utan lottande, sätesgården med näst omliggande bönder af skatte och frälse för sin broderlott, och systern sin Den 8 Februari f. m. 209 sin andel af dc längst ifrån sälesgården belägne hemman, så frälse som skatte, i vissa byar för sin systerlott, broder två luli och syster tridiung.”
Här finnes således en K. resol., på hvilken Adelns nuvarande arfsförhållanden äro grundade; och att desse sedan ingått i 1734 års lag, kan icke rubba dessas natur af privilegium.
Den slutledning, motsatt denna, till hvilken Gr.
Frölich velat komma, byggande en vidlyftig argumentation på ett comma, vederlägges kanhända af ett tryckfel, men denna vederläggning behöfves till och med ej, ty de mångfaldiga verkliga privilegier, hvilka uti 1734 års lag finnas intagna, vederlägga tillräckligt hans påstående.