Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Glöm inte er pisk, som ni hade slängt ifrån er på marken, jag lade den på kusksätet; – och gifvande det näsvisaste af de båda svinen, hvilka ännu icke uppgifvit sina anspråk på förstugan, en kraftig spark, stängde mamsell Lovisa dörren efter sig.
I förstugan var alldeles mörkt och vägledd af ett förfärligt oljud, stampningar och skratt, blandadt med den gnällande musiken till en slängpolska, stötte hon upp en dörr och inkom i en låg stor ”stuga,” för tillfället ansedd som danssal, af en hop soldater i skjortärmarne, hvaraf endast några få blifvit begåfvade med damer, de öfriga dansade med hvarandra.
Mamsell Lovisa nedsatte kofferten, och skrek med en röst som hördes öfver både musik och dans, samt ovilkorligt ingaf en viss respekt:
– Hvar är prostinnans rum?
En af de dansande damerna slet sig vid ljudet af denna kraftfulla röst ifrån sin moitié, fattade ett ljus, nedstucket i en butelj, hvilket utgjorde balens eklärering, och kom flåsande, med håret kring axlarne emot henne.
– Ja, se det är så, – började hon med afbruten röst, – att här ä fullt med lyttnanter öfver allt i rummen, för mötets skull, och de två som fanns för resande, kom det nyss en utländsker herre, som inte kunde tala ordentligt en gång, och tog.
– Hvad är det för ordning, – utfor mamsell Lovisa förgrymmad, – när det är så ondt om rum, att en ensam herre skall ha två . . . han får lemna det ena åt oss.
– Nej vars, det är omöjligt, hela vagnen var full, de ä fälle åtminstone fyra, två herrar ä då i ena rummet, och nog såg jag två fryar också, men de stängde straxt igen om sig, och ville inte ha’ någonting, så jag var aldrig inne hos dem; men nog såg jag att de voro underligt klädda, och att inte herrskapet kan få komma dit, det är säkert.
– Nå hvar i Herrans namn är då prostinnan emellertid? – sade mamsell Lovisa, bekymrad och otålig.
– Jo, si bara polskan nu är slut, så kan herrskapet få vara i det här rummet och . . .
– Men jag frågar hvar den frun som . . .
– Ack, Jesses, jo, den andra frun, hon gick in der så länge, – sade pigan afbrytande, häpen öfver mamsell Lovisas vredgade utseende, och visade med handen på en dörr i andra ändan af rummet som genom det moln af damm polskan förorsakat, och den klena upplysningen, knappt kunde upptäckas.
– Och om frun vill gå till henne, så kom med mig, – tillade hon, i det hon utan ett enda varnande ord förut, började med sina bara hvassa armbogar utdela kraftiga och oförsynta knuffar åt ömse sidor, och derigenom banade sig en väg midt igenom dansen, följd tätt i hälarne af mamsell Lovisa med kofferten.
Dörren öppnades och visade för den förvånade mamsellen en liten kammare eller rättare skrubb, nästan helt och hållet upptagen af en stor spisel fullsatt med björklöf och en säng utan sängkläder, på hvilken den stackars prostinnan helt nedslagen satt ensam i mörkret; rummet var så litet, att mamsell
Lovisa knappt fick rum att stå innanför, då dörren slöts bakom henne.
– Herre Gud, det var för väl att du kom en gång, – sade prostinnan med ängslig röst, – här är alldeles förfärligt, inga sängkläder och intet ljus har jag fått.
– Ja, här är då icke rum att sjelf stå en gång, mycket mindre att ställa ifrån sig sakerna, – inföll mamsell Lovisa förtretad och försökte placera kofferten och knytet i sängen bakom prostinnan.
– Ja, ja, du skall få se att det går som jag sade, den här resan går aldrig väl, och jag begriper inte sjelf hur jag kunde låta dig öfvertala mig dertill, när det på sexton år inte blifvit något af, så kunde jag gerna blifvit i ro hemma nu också.
– Men, herre min Gud, då prostinnan inte sett sin syster allt se’n salig prosten dog, och det inte är längre väg, och prostinnan inte har en mängd små barn som hon, så är det väl inte för mycke att någon gång slå sig lös och fara till henne, när hon bedt oss så länge . . . .
Kors i Herrans namn, honingskrukan som står qvar i förstugan, tänk om svinen kommer in, – afbröt mamsell Lovisa hastigt och sprang ut.
– Jag vet inte hvarför du skulle släpa med dig den der stora krukan, – sade prostinnan litet vresigt, när mamsellen kom tillbaka med krukan i famnen, – här är ju ingenstans att ställa den en gång.
– Så prostinnan säger, kaptenskans bin har ju dött i år, jag tänker honingen är välkommen jag.
– Se så, nu tror jag dansen är slut der ute, – afbröt prostinnan lyssnande; och verkligen hördes icke också, i stället för skratt och musik, de raska tagen af en dugtig björkqvast, hvarmed man sopade golfvet; prostinnan öppnade dörren, men följderna efter balen och sopningen,ett tjockt förpestadt dammoln, slog henne i näsan så häftigt, att hon i ögonblicket måste stänga den igen.
Mamsell Lovisa var emellertid icke så ömtålig, och innan kort hade hon öppnat fenster och dörrar derute, burit in en madrass och med pigans tillhjelp bäddat åt prostinnan, gjort sig sjelf en bädd af dynorna i den gamla vagnen och, sedan hon stängt dörren om sin matmor och sagt henne godnatt, somnade hon derpå, så lugnt och tungt, som en katt på en spishäll.
Emellertid hade regnet saktat sig, men häftiga åskknallar skakade det lilla ruckliga huset och kommo hvarenda en af de små rutorna att klinga i sina blyramar, och blixtarne upplyste litet emellan det stora toma rummet med sina fyra små fyrkantiga fenster, der mamsell Lovisa, hopkrupen på vagnsdynorna i ena hörnet, i dess bleka grönaktiga sken liknade ett stort besynnerligt klädbylte.
Hon hade knappt sofvit en timma, förrän hon väcktes af en knall, ännu häftigare än de öfriga, och, ännu yrvaken och förvirrad, som hon var, höll hon på att skrika till af förskräckelse, då hon i detsamma hörde sitt namn nämnas bakom henne.
Lovisa var visst ingen pultron, hon skulle icke ryggat tillbaka om hela regementet derutanför fiendtligt ryckt in i rummet, och skulle med verkligt mannamod stridt för sitt lif till sista blodsdroppan, men för öfvernaturliga fiender vek hennes mod genast, och att tvifla på tillvaron af tomtar, spöken, gastar och dylikt, skulle mamsell Lovisa ansett för högst ogudaktigt; hennes paniska fruktan för slika saker var lika stor, som hennes mod i öfrigt; det var derför inte underligt, att hennes blod stelnade af fasa och att hon kände hvarje hårstrå resa sig under nattmössan, när hon såg en hvit skepnad långsamt nalkas sig ifrån motsatta väggen, och med ett anskri sjönk hon alldeles betagen af förskräckelse tillbaka på dynorna, hvarifrån hon rest sig upp vid åskknallen.
– Kära Lovisa, skrämde jag dig?
Jag har likväl ropat flera gånger på dig, – sade prostinnan bekymrad, ty det var ingen annan än hon.
– Åh, herre Jesses, är det prostinnan? – sade den halft ihjelskrämda mamsell Lovisa pustande och reste sig upp igen.
– Ja, det är ett herrans väder, jag har inte kunnat somna, och så tänkte jag se efter om du kanske också låg vaken, – fortfor hon.
– Nej, nog har jag sofvit, fast jag drömt alla möjliga styggheter, om gamla Maja som dog i fredags; de säga alltid att en har elaka drömmar i sådant här väder, och så trodde jag kontant att det var hon som kom när jag fick se prostinnan.
Husch! åh, herre min evige Gud var oss nådig, – fortfor hon rysande och alldeles tillintetgjord, då ännu en blixt upplyste rummet och en förfärlig, kort och skrällande knall liksom slog ned öfver deras hufvuden,
– Låt oss gå in till mig, här ute är för grufligt hemskt och ödsligt med alla de här fensterna utan gardiner, – sade prostinnan, fattande hennes hand.
Men åskan hade liksom uttömt sig med denna sista häftiga knall; den mullrade blott på afstånd, och regnets enformiga smattrande på rutan var det enda ljud de båda fruntimmerna hörde, som, sittande helt tysta bredvid hvarandra på sängkanten i den lilla kammaren, började känna sig temligen sömniga, då de hastigt väcktes af ett qväfdt jemrande läte, som tycktes komma ifrån väggen bakom dem.
De båda qvinnorna sågo förskräckta på hvarandra, och mamsell Lovisas breda ansigte blef likfärgadt af fasa.
Ljudet hördes nu åter, och liknade suckar, så djupa och smärtsamma, att prostinnans medlidande öfverröstade hennes första ovilkorliga förvåning och räddsla.
– Det låter som någon vore illa sjuk, – sade hon lyssnande och reste sig upp, – vi måste se åt hvem det är.
Men mamsell Lovisa fattade henne i armen och hviskade andlös af förskräckelse:
– För Guds skull, käraste prostinna, det der ljudet kommer aldrig ifrån någon menniska, det kan man väl höra, så låter blott gastar och spöken nattetid i sådant här väder, ty de husera aldra värst då.
Ett halfqväfdt rop ännu ångestfullare än förut, alldeles invid dem ifrån den tunna brädväggen, kom mamsell Lovisa att alldeles förstenas af räddsla och alldeles glömma hvad hon ämnade säga.
– Jag måste se hvad det är, – sade prostinnan, sedan hon lyssnat en stund utan att kunna höra det minsta, ty nu var allt tyst, – det kan ju vara någon som hastigt blifvit sjuk och är ensam utan hjelp.
Mamsell Lovisa, hvars medlidsamma hjerta något besegrat hennes vidskepelse, gjorde inga fler invändningar, utan försökte till och med hjelpa prostinnan, som med ljuset i handen lyste öfverallt på väggen, för att finna en dörr in till det rum, som kanske låg bredvid deras; slutligen fann hon verkligen en sådan bakom spiseln, nästan gömd af den mängd torkadt björklöf, som var stucket bakom densamma, men den var läst innanför på andra sidan, och kunde, oaktadt de båda qvinnornas förenade bemödanden, icke öppnas.
Och ehuru mamsell
Lovisa, hvars nyfikenhet efterträdt hennes förskräckelse, försökte upptäcka någon springa att titta genom, var äfven detta fåfängt.
Slutligen sedan de båda fruntimmerna tysta lyssnat en stund, utan att förnimma ett enda ljud mera som störde nattens lugn, och sedan de uttömt sig i gissningar och förmodanden om anledningen till dessa hemska och besynnerliga ljud, som så plötsligt upphört, började de båda ganska starkt känna sömnens allsmäktiga inverkan återkomma.
Åskan hade nu helt och hållet upphört, allt var lugnt och tyst, och prostinnan lade sig åter helt trött efter resan och den oroliga natten; mamsell Lovisa drog in sina dynor och satte sig på golfvet nedom sin matmors säng, fullt öfvertygad att icke kunna somna efter alla de förskräckelser hon haft denna natt; – men – sedan hon en stund tänkt på gamla Greta derhemma, som skulle sköta hushållet medan hon var borta, på alla de oredor, som möjligen kunde inträffa, på den slarfviga Ingrid, ankungarne och kalfvarne, började alltsammans slutligen hvimla om hvartannat i hennes hufvud; ankungarne bleknade allt mer, och Ingrid, Greta, lill-Petter och kalfvarnes gestalter blefvo allt mer dunkla och fantastiska, och sedan hon nickat hit och dit en stund, sjönk hon ned på sin provisionella bädd och somnade.
Den beskedliga mamsell Lovisa andades tungt, och kastade sig hit och dit i sömnen; hon drömde så förfärande lifligt hur den stora grå katten låg på lur efter ankungarne, hon ville skynda fram, hon ville springa, men den plågsamma drömmen förlamade hennes ben, och nu – nu var det för sent, nu grep den äreförgätna katten en af de olyckliga ungarne, men nu bröts också mamsell Lovisas förlamning af öfvermåttet i hennes vrede och förskräckelse, och med ett häftigt anskri vaknade hon upp, just då hon i drömmen högg röfvaren i lufven.
Hennes hjerta klappade häftigt, och glad att endast hafva drömt, satte hon sig upp, men glömmande kattens oskuld mumlade hon likväl halfhögt: – det var dumt att jag inte hann ge honom ett rapp ändå.
Solen stod högt på himlen, det var redan för länge sedan ljusan dager, kl. var säkert redan 7 då hästarne voro beställda till Byarum, och mamsell Lovisa steg upp helt tyst, för att icke väcka prostinnan, som ännu sof lugnt.
Hon sträckte sig öfver sängen för att af den stora silfverklockan, som hon qvällen förut hängt på väggen öfver prostinnans läger, utröna hvad tiden led; men – hvem kan måla hennes ytterliga bestörtning och stumma fasa, då hon kastade ögonen ned på sin sofvande matmor!
Om himlen öppnat sig öfver hennes hufvud, eller åskan slagit ned vid hennes fötter, så kunde hon icke blifvit mera öfverraskad,– hon trodde sig ännu drömma – hon gnodde sina ögon och ville icke tro sina egna sinnen – ty der – på den djupt sofvande prostinnans arm låg ett barn, – ett litet nyfödt barn, vackert som en engel, och sof liksom hon.
– Hur i herrans namn är detta möjligt! – utropade den alldeles förbluffade och tillintetgjorda mamsell Lovisa så högljudt, att hon väckte sin matmor, som helt lugnt frågade hvad klockan var.
Men då den häpna mamsellen blott stirrade på henne, som om hon blifvit tokig, och icke svarade ett ord, ämnade hon sätta sig upp, men varseblef då sjelf det sofvande barnet bredvid sig.
Lika bestört som den stackars Lovisa, men troende genast att det var ett litet skämt af denna, som medan hon sof lagt det vackra barnet der, ehuru mamsell Lovisa aldrig i sin lefnad varit fallen för dylikt, eller någonsin, icke ens i sin ungdom, gjort sig skyldig till något upptåg, – sade hon, halft leende och halft missnöjd:
– Hvar har barnet kommit ifrån?
– Hvar har barnet kommit ifrån, – upprepade mamsell Lovisa mekaniskt, – det är då inte prostinnans?
– Mitt! – sade prostinnan, med en röst som stridde mellan förvåning och vrede öfver mamsell Lovisas besynnerliga och opassande skämt.
Och då denna blott teg och betraktade henne med en dum uppsyn, fortfor hon, allt mer och mer missnöjd:
– Yrar du, Lovisa, eller är det din mening att gyckla med mig på detta obehöriga sätt?
du har väl lagt hit den lilla stackarn medan jag sof? – fortfor hon, då hon på Lovisas ansigte såg, att hon snarare yrade än skämtade.
–Himlen bevare mig, skulle jag lagt hit barnet, jag vet inte det ringaste derom; jag trodde – Gud förlåte mig mina stora synder – att prostinnan, att . . . att . . .
Herre min Gud – att det var prostinnans eget – stammade hon, med den ömkligaste och enfaldigaste ton och uppsyn i verlden.
– Är det möjligt att du kunde vara så enfaldig och ogudaktig . . . jag, som varit enka i sexton år, hvar i Guds namn skulle jag fått barnet ifrån? – sade prostinnan högtidligt, med förnärmad ton, då hon såg af den stackars mamsellens förbryllade utseende att hon talte sanning.
– Ja, herre Gud det är sannt, men hur har det då kommit hit? – sade Lovisa villrådig och ångrande.
– Har ingen varit inne här? – frågade prostinnan uppstigande.
– Ingen menniska; hur skulle de kunnat öppna dörren, som jag tog nyckeln ur, och som ännu hänger der på låset?
– Men någon måste ha’ varit här ändå, barnet kunde inte sjelf gått hit.
– Nej det är väl aldrig möjligt, ty det ser helt spädt ut, – sade mamsell Lovisa enfaldigt.
– Ja visst, någon har således lagt hit det.
– Men, du min lefvande lasse, de skulle väl ha’ trampat på mig då, som låg nedanför; golfvet är ju inte större än att jag upptagit det helt och hållet.
– Ja, det är verkligen besynnerligt att du inte vet något derom.
– Ja! vet prostinnan, det här hänger aldrig rätt ihop, – sade mamsell Lovisa, som nu återkom till sig sjelf en smula, – det här barnet är mycket säkert en bortbyting och här är bestämdt tomtar; minns inte prostinnan det der oljudet vi hörde i natt . . . åh herre Jesses, en sådan natt, aldrig har jag öfverlefvat en värre sen den, då sal. prosten dog – jag vet, jag är inte vidskeplig, men bortbytingar det har jag då akurat . . .
– Tyst! – sade prostinnan afbrytande, som under mamsell Lovisas prat suttit försänkt i djupa tankar, – låt oss försöka om inte den här dörren vid spiseln nu kan öppnas.
Lovisa såg frågande på sin matmor och stötte tigande på dörren af alla krafter, men den var lika väl stängd nu, som då hon om natten försökte öppna den.
– Det här är verkligen obegripligt, – sade prostinnan tankfull, som äfven i sin ordning förgäfves undersökte den, men afbröts af ett utrop ifrån mamsell Lovisa, som stod lutad öfver barnet i sängen, och nu lyfte upp det, samt höll det långt ifrån sig, med en min som om hon bränt sig deraf.
– Se blott hur fint linne med spetsar – en näsduk tror jag – som det är insvept uti, och se här; ack, min Gud, käraste prostinna . . . se bara, en grann kedja af guld sitter om dess hals.
Prostinnan närmade sig lika nyfiken och förvånad som mamsell Lovisa sjelf.
– Det är en flicka . . . stackars barn, en så onaturlig mor du måtte ha’, som kunnat öfverlemna dig åt främmande, – sade den godhjertade gamla frun, som tagit barnet ur mamsell Lovisas händer och sakta vaggade det på sitt knä, i det hon noga betraktade de kläder och den kedja den lilla öfvergifna hade på sig.
– Ja, nog är det synd om det stackars lilla kräket, men inte kan prostinnan behålla henne, – sade mamsell Lovisa, som helt rörd betraktade barnet, hvars verkligt ovanligt vackra lilla ansigte tycktes jäfva hennes sinnrika förmodan om tomtar och bortbytingar.
– Hvarför inte, jag har aldrig egt några egna barn, och då vår herre så underligt sändt mig detta, är det utan tvifvel hans mening, att jag skall behålla det.
– Men man borde väl ändå laga att få rätt på dess föräldrar, – mente mamsell Lovisa ifrigt.
– Ja visst, vi skola höra efter hvad här legat för folk i natt, ty att barnet icke tillhör simpla och fattiga föräldrar kan man väl se, – återtog prostinnan, visande på en näsduk af batist och ett stycke af en blå sidenshawl, hvari barnet vårdslöst, och som det syntes i största hast blifvit inveckladt, – och den här kedjan se’n, fortfor hon betraktande en konstigt arbetad kedja, som tycktes blifvit söndersliten, och med ett groft segelgarn var hopbunden omkring barnets hals, samt väckte den förmodan att man haft brådtom och icke funnit något bättre, att fästa den tillsammans med, då låset på ena sidan var borta.
– Och vet du, Lovisa, – sade prostinnan fundersam, – den der jemmern och suckarne vi hörde i natt här innanför, jag undrar om de icke ha’ något sammanhang med barnet, som kommit hit på ett så obegripligt sätt; kom ihåg att dörren var läst på andra sidan och fast vi icke kunde komma ditin, var det ingen svårighet för dem som voro der, att komma hit till oss; af resan och vår sömnlöshet förut ha’ vi sofvit så tungt, att vi inte hört något, det kan inte vara möjligt på annat sätt.
– Ja, prostinnan säger något, – sade mamsell Lovisa, beundrande sin matmors skarpsinnighet, – sannerligen kan icke det hända, men det förundrar mig likväl att de inte trampat på mig i mörkret, de kunde icke veta att jag låg der . . .
Jesus, Guds son, så rädd jag skulle blifvit om jag vaknat.
– Hvem säger att de icke ganska väl visste att du låg der?
– Hvad menar prostinnan? – sade mamsell Lovisa förundrad, och en flygtig tanke på tomtarne väcktes åter i hennes sinne.
– Vi hörde ju så väl hur man jemrade sig derinne genom den tunna väggen, och kanske hörde de derför allt hvad vi talte här; och dessutom behöfde de ju endast öppna dörren och sträcka sig in en smula öfver sängfötterna,
– Ja, ve mig, är icke allt det der sannt, – sade den allt mer och mer förvånade Lovisa.
– Och – återtog prostinnan, ifrig att göra allt klart för sig i sin inbillning, – säkert har det varit någon resande förnäm dam, som på detta sätt velat utplåna skammen af det felsteg hon begått; och en obetydlig gästgifvaregård djupt ned i Småland är just passande för att dölja följderna af en svaghet, som verlden dömmer så strängt, men Gud säkert förlåtit, om hon, som en rättskaffens mor, ålagt sig till straff att bära menniskornas förakt och sjelf uppfostrat sitt barn.
– Ja, säg det, – suckade mamsell Lovisa, som fann prostinnans tal så vackert, att hon kände sig helt uppbygd deraf, och tviflade nu icke ett ögonblick att det förhöll sig på detta sätt.
En knackning på dörren afbröt de båda fruntimmernas gissningar och betraktelser; det var pigan som utanför dörren tillsade att kl. var 7 och hästarne redan komna.
Prostinnan lindade in barnet igen, och nu började en liflig öfverläggning mellan de båda obeslutsamma och villrådiga qvinnorna.
Icke kunde man medtaga ett spädt barn ännu tio mil, till ett främmande ställe, och icke kunde man lemna det qvar, ty deras välvilja och medlidande talte redan högt till den lilla främlingens fördel.
Ändtligen beslöts, att mamsell Lovisa skulle, utan att yppa den hemlighetsfulla nattens tilldragelser, efterfråga hvem som varit i rummet innanför, om de ännu vore qvar, och i händelse man ingen upplysning kunde vinna, ville prostinnan vända om med sin funna skatt, ty aldrig kunde hon lemna det arma barnet till någon annan än dess föräldrar, då nu ödet så underbart lagt det i hennes armar.
Men mamsell Lovisas alla spaningar lemnade inga särdeles tillfredsställande resultater; och de enda upplysningar hon kunde vinna, gjorde prostinnans gissningar nästan till visshet, ty rummet näst intill var verkligen det som de båda resande damerna haft öfver natten; de hade rest sin väg med sina följeslagare, tvenne herrar, som pigan sade, i dagningen, och voro säkert nu flera mil derifrån; intet bevis fanns att barnet tillhört dem, pigan tycktes icke misstänka det ringaste, hon hade endast sett den ena af fruntimmerna om qvällen; och om morgonen då de reste, hade denna gått ett stycke förut, sades det, för att njuta af det vackra vädret, den andra hade sin slöja nedfälld då hon kom ut för att sätta sig i vagnen, men just som hon steg upp, hade vinden fört den åt sidan, och det ansigte, som då framskymtade, var mycket blekt; för öfrigt visste pigan ingenting.
– Det namn som stod i dagboken var så besynnerligt och så slarfvigt skrifvet, att de båda nyfikna fruntimmerna omöjligt kunde få någon reda derpå.
Ehuru de voro fullkomligt öfvertygade att det bleka fruntimret var barnets mor, var det likväl ganska svårt att nu få reda på henne; barnet var emellertid qvar, och dessutom, hvad ville den ömsinta prostinnan göra, hon kände sitt hjerta, för hvarje gång hon betraktade dess lilla fina ansigte, allt mera bevekt att behålla och uppfostra det som sitt eget.
En halftimme derefter satt hon med mamsell Lovisa, – som nu lemnat skälskinns-kofferten och honungskrukan att sköta sig sjelfva, och satt rak och orörlig som en milstolpe med ett knyte i sitt knä – i den gamla gula skrällande vagnen.
– Det var emellertid bra dumt att Erik redan farit hem med hästarne, så att vi nu skola betala skjutspengar onödigtvis, – sade prostinnan och jemkade med omsorg shawlen tätare omkring det lilla byltet i mamsell Lovisas knä.
Den beskedliga mamsellen nickade blott deltagande med hufvudet, ty hon ansåg sig icke kunna tala af omsorg för knytet.
Vagnen rullar skyndsamt tillbaka åt
Klefhultsvägen till, samma väg den kommit aftonen förut; den syns en lång stund i den klara morgonluften på heden; men nu skymmer skogen honom, ännu en gång skymtar den fram och är sedan försvunnen.
Vi låta den fara, och gå i stället tillbaka några timmar för att se den täckta vagn afresa, som med det bleka fruntimret och hennes sällskap lemnat
Skillingaryds gästgifvaregård redan i dagningen.
Solen är ännu icke uppstigen, men hela östern flammar i purpur, den besjungna morgonrodnaden firar sitt korta, lysande välde; nattens oväder har gjort luften ännu mera klar och frisk, de nyväckta foglarne sitta ännu litet omornade och klara sina strupar med ett inledande qvitter; hvarenda blomma hänger full af daggdroppar, och några kor på ängen ligga ännu sofvande i det våta gräset; en lätt hvit dimma, ligger som ett flor öfver kärret, det är skogsfruns slöja, som hon tappat vid sin hastiga flygt för dagens ankomst, och några kråkor promenera långsamt på ängen bland korna; de tyckes meditera öfver morgonens skönhet, och höja sig slutligen på sina grå vingar, tungt och ovigt, med benen hängande bakefter sig på ett högst disgraciöst sätt, samt slå ned i den förtorkade toppen af en gammal ek vid landsvägen, under ett läte så fult att det borde vara dem förbjudet; de hvita tälten afteckna bjert sina konturer emot den rosenfärgade himlen, hela lägret är ännu försänkt i sömn, intet ljud höres derifrån, och de utställda posterna vandra sömniga och tysta fram och åter.
Ett väl, nästan elegant klädt fruntimmer synes nu hon tycks komma ifrån tälten derborta; se hur lätt och skyndsamt hon går, hon ser sig tillbaka med alla tecken af den lifligaste oro; än stannar hon och lyssnar, än springer hon några steg framåt gästgifvaregården, hvars tak skymta fram vid andra ändan af slätten . . .
Hennes skor äro våta af daggen och smutsiga af sanden, håret vårdslöst struket bakom öronen och gömdt under hatten, hela hennes utseende vittnar om sinnesskakning och den häftigaste oro . . . nu lyssnar hon igen med återhållen andedrägt, hon spritter till, bleknar, kastar en förfärad blick tillbaka emot lägret, som hon lemnat, och ilar med bevingade steg emot gästgifvaregården.