Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver träden såg jag vårdkasar eller lägerbrasor hänga inne i den gula dimman som klumpar af smältande järn, och när jag plirade med ögat påminde raden af grå tälttoppar om en disig kust i båkars tjärsken.
– Detta eldsken, – hviskade jag till kamraterna, – är ett grant äpple med många kärnor, och vi få ha plitarna redo.
Men vänta, det var inte ryska ...
Hörde ni på de båda förposterna, som ropade till hvarann!
Så sant jag lefver var det inte vårt eget dyra modersmål.
Om jag inte hörde sju gånger fan, så ta mig fan!
Hur jag kom ned ur furan?
Jag minns det knappt.
Åt alla sidor skakade jag räckta händer och rycktes mellan blå och gula rockar från omfamning till omfamning.
Hur många efterlängtade hälsningar hade jag ej här i den aflägsnade obygden att framföra, hur månget öfverståndet äfventyr att beskrifva!
Jag gick allt längre in i lägret, ibland buren, ibland dragen, ibland mottagen med skallande löjen, då man fick syn på min trasiga narrkåpa, rundt hvilken de utstående fiskbensspröten vickade vid hvar rörelse.
Inom mig brusade det af glädje.
– Jag har bref till kapten Bagge! – ropade jag.
– Länge sedan skjuten!
– Jag har också bref till Cederstjerna, löjtnanten ...
– Skjuten!
Jag snubblade på en död häst, som med ett stelnadt grin nästan sveddes af en pyrande stockeld.
Regnet hade släckt lågorna, och i den belysta röken bakom bränderna såg jag en sittande ring af bistra officerare.
Mellan dem låg rak lång på marken en man med pälshufvan neddragen och kappkragen om ansiktet.
Jag ville stiga öfver honom och viftade med brefpacken, men en hand grep mig i skuldran, och kort och barskt hejdades jag af orden:
– Är du från sansen?
Ser du inte att det är hans majestät?
Då slog jag hop klackarna samt förde handen med brefpacken mot hufvudet, och tårarna, som brusto fram, runno utför kinderna.
Kapten Höök reste sig och slutade sin berättelse samt tog god natt, men när han kom ut i förstugan hörde de andra hur han blef stående i vindstrappan.
Då drog den ena tjänstepigan regarnströjan om sig och lossade den sista stumpen af grenljuset från bordskifvan.
Medan hon bar den höll hon ena handen under, så att icke skarnet skulle falla i halmen.
Försiktigt gick hon därefter ut för att lysa kaptenen, ty alla visste de hur han, karolinen, var så mörkrädd, att han aldrig tordes gå ensam öfver vinden.
DET BEFÄSTA HUSET.
Öfverrumplade af vinterkölden hade svenskarna i trängsel och villervalla tagit kvarter bakom murarna af Hadjatsch.
Där fanns snart icke ett hus som ej var fylldt af frostskadade och döende.
Jämmerropen hördes ut på gatan, och här och hvar vid sidan om trappstenarna lågo afskurna fingrar, fötter och ben.
Åkdonen hade fastnat i hvarandra och stodo så tätt packade från stadsporten upp till torget, att de blekfrusna knektar, som från alla sidor strömmade till, måste krypa mellan hjulen och medarna.
Snärjda i sina seldon och vända från blåsten samt hvita på länderna af frost, stodo hästarna sedan många dagar utan föda.
Ingen tog vård om dem, och somliga af trosskuskarna sutto ihjälfrusna med händerna instuckna i ärmarna.
Några vagnar liknade aflånga lådor eller likkistor, och ur luckan på det flata locket framstirrade dystra ansikten, som läste i bönboken eller feberyrande och längtande sågo mot de skyddande husen.
Tusen olyckliga anropade halfhögt eller i tysthet Gud om barmhärtighet.
I lä utefter stadsmuren stodo knektarna radvis döda, många med röda kosackrockar knäppta om de sönderslitna svenska uniformerna och med fårskinn om de nakna fötterna.
Skogsdufvor och sparfvar, hvilka voro så stelfrusna, att de kunde fångas med händerna, hade slagit ned på de upprätta likens hattar och axlar och flaxade med vingarna, när fältpredikanterna gingo förbi för att gifva en döende nattvarden i brännvin.
Uppe vid torget låg mellan afbrända tomter ett större hus, ur hvilket hördes högljudda röster.
En soldat aflämnade en risknippa till en fänrik, som stod i dörren, och när soldaten gick tillbaka utför gatan, ryckte han på axlarna och sade till hvem som ville höra honom:
– Det är bara herrarna på kansliet som träta!
Fänriken vid dörren hade nyligen ankommit med Lewenhaupts trupper.
Han bar in risknippan i rummet och kastade den på spisen.
Rösterna därinne tystnade genast, men så snart han stängt dörren efter sig, begynte de med förnyad hetta.
Det var själfva excellensen
Piper som stod midt på golfvet, rynkig och fårad, med upphettade kinder och darrande näsborrar.
– Jag säger, att alltihop är galenskap, – for han ut, – galenskap, galenskap!
Hermelin med sin spetsiga näsa rörde beständigt på ögonen och händerna och sprang fram och tillbaka i kammaren som en liten tam råtta, men fältmarskalken Rehnskiöld, som vacker och ståtlig stannat vid spisen, bara hvisslade och gnolade.
Om han icke hade hvisslat och gnolat, skulle trätan nu varit slut, ty alla voro de för en gång fullkomligt eniga, men detta att han hvisslade och gnolade i stället för att tiga eller åtminstone tala, det blef i längden icke att uthärda.
Lewenhaupt vid fönstret snusade och knackade med snustobaksbössan.
Hans pepparbruna ögon sköto ur hufvudet, och det såg ut som hade den löjliga peruken blifvit allt större och större.
Om icke
Rehnskiöld hade fortsatt att hvissla och gnola, skulle han ha behärskat sig i dag liksom i går och alla andra gånger, men nu steg vreden honom i pannan, och han slog igen snustobaksbössan för sista gången och mumlade mellan tänderna:
– Jag begär inte, att hans majestät skall begripa statskonst.
Men kan han föra troppar?
Visar han verkliga insikter vid en enda rencontre eller attaque?
Öfvade och pröfvade gamla krigare, som aldrig kunna ersättas, offrar han dagligen för en fåfäng bravoure.
Skola våra män storma en mur, anses det för öfverflödigt att de binda sig skyddande risknippor eller skärmar, och därför bli de också ömkeligen massakrerade.
Öppet sagdt, mina gunstiga herrar, en studiosus upsaliensis kan jag förlåta månget pojkaktigt streck, men jag fordrar annat af en fältherre in castris.
Det leder sannerligen ingen till båtnad att sköta en affaire under en sådan herres kommendering.
– Också, – svarade Piper, – inkommoderar hans majestät för närvarande icke herr generalen med några tyngre befäl.
I början innan den ena hunnit att utmärka sig mer än den andra gick allt bättre, men nu får hans majestät gå omkring och medla och förlika med ett fjolligt småleende, som kan komma en att rasa!
Han höjde armarna i vädret med en vrede, som förlorade all sans och måtta, oaktadt han var alldeles enig med Lewenhaupt.
Medan han ännu talade, vände han sig om och gick häftigt sin väg till de inre rummen.
Dörren föll igen med en sådan skräll, att Rehnskiöld fann sig än mer uppfordrad att hvissla och gnola.
Om han endast hade velat säga något!
Men nej, det gjorde han icke.
Gyllenkrook, som satt vid bordet och granskade uttågssedlar, var glödhet i ansiktet, och en liten torr herre vid hans sida hviskade honom ettrigt i örat:
– Ett par diamantörhängen åt Pipers grefvinna skulle kanske ännu kunna hjälpa Lewenhaupt till nya anställningar.
Rehnskiöld nu hade slutat att hvissla och gnola, skulle Lewenhaupt ännu kunnat bemästra sig och taga upp den pappersrulle, som han bar under rocken, och sätta sig vid bordsgafveln, men i stället blef den vördnadsbjudande och eljes fåordige mannen allt ondare och ondare.
Han vände sig tvehågse och gick mot utgångsdörren, men där stannade han med ens, rätade upp sig och smällde hop klackarna som hade han varit en ringa gemen.
Nu tystnade Rehnskiöld.
Dörren gick upp.
En isande vindpust jagade in i kammaren och fänriken anmälde med så hög och uttänjd röst som en skiltvakt, hvilken kallar sina kamrater i gevär:
– Ha–a–ans majestät!
Konungen var icke längre det bländade och undrande halfvuxna barnet från fordom.
Endast den gosselika gestalten med de smala axlarna var den samma.
Rocken var sotig och smutsig.
Vecket kring den uppåtstigande öfverläppen hade blifvit djupare och en smula grinande.
På näsan och ena kinden hade han frostskador, och ögonlocken voro rödkantade och svällda af långvarig förkylning, men rundt den i förtid kalnade hjässan stod det uppkammade håret som en uddig krona.
Han höll skinnmössan i båda händerna och sökte dölja sin förlägenhet och blyghet bakom en stel och kylig kruserlighet samt bugade sig småleende för hvar och en af de närvarande.
De bugade sig gång på gång ännu djupare och när han hade hunnit fram midt på golfvet, stannade han och bugade besväradt ännu ett par gånger åt sidorna, fast litet hastigare och synbarligen helt och hållet upptagen af det han ämnade säga.
Därefter blef han en lång stund stående alldeles tyst.
Sedan gick han fram till Rehnskiöld och grep honom med en kort bugning i en af rockknapparna:
– Jag vill bedja, – sade han, – att excellensen skaffar mig ett par tre man af de gemena till betäckning på en liten excursion.
Jag har redan två drabanter med mig.
– Men, ers majestät!
Trakten är öfversvämmad af kosacker.
Redan att från ers majestäts kvarter rida hit in till staden med så liten betäckning var ett vågstycke.
– Åh!
Lappri! Lappri!
Excellensen skall göra som jag har sagt.
Någon af de närvarande generalerna, som är ledig, kan också sitta upp och taga med en man af sina.
Lewenhaupt bugade.
Konungen betraktade honom en smula villrådigt utan att svara och blef kvarstående på golfvet, sedan Rehnskiöld skyndat ut.
Ingen af de andra i ringen ansåg det tillbörligt att bryta tystnaden eller röra sig.
Först efter en ganska lång stund bugade konungen sig åter för hvar och en särskildt samt gick ut i det fria.
– Nå? – sporde Lewenhaupt och klappade fänriken på skuldran med sin återvunna naturliga godmodighet.
– Fänriken skall följa med!
Det är första gången fänriken stått öga mot öga med hans majestät.
– Jag hade icke väntat mig honom sådan.
– Han är alltid sådan.
Han är för konungslig att befalla.
De följde efter konungen, som klättrade öfver vagnar och stupade djur.
Hans rörelser voro viga men aldrig snabba utan måttfulla och ganska långsamma, så att han aldrig ett ögonblick förlorade sin värdighet.
När han slutligen banat sig fram genom trängseln i stadsporten, steg han i sadeln med sina följeslagare, som nu voro sju man.
Hästarna snafvade på isgatan, och några störtade, men Lewenhaupts invändningar lockade endast konungen att än hjärtlösare bruka sporren.
Lakejen Hultman hade hela natten läst högt för honom eller berättat sagor och slutligen narrat honom att skratta vid den spådomen, att hade han icke af Gud uppsatts till en konung, skulle han hela sitt lif ha blifvit en människoskygg kammartrampare, hvilken uttänkt mycket underligare verser än salig Messenius i Disa på Bollhuset, men framför allt de väldigaste kämpakväden.
Han försökte tänka på Rolf Götriksson, som alltid själf red främst framför sina män, men det ville i dag icke lyckas honom att innestänga tankarna i sagans lekstuga.
Den oro, som den sista tiden slagit sina klor i hans sinne, ville icke släppa det kungliga rofvet.
Han hade nyss på kansliet sett de upphettade ansiktena.
Allt från barndomsårens upptåg fången i sin egen forntidsaktiga inbillningsvärld, satt han döf för de skärande nödropen kring vägen, och han blef misstrogen mot hvar och en, som visade en känsligare hörsel.
I dag liksom eljes märkte han knappast, att man bjudit honom den mest uthvilade hästen och den färskaste brödkakan, att man på morgonen lagt en pung med fem hundra dukater i hans ficka, och att ryttarna vid första tumult skulle slå ring om honom och offra sig för de dödar, han utmanat.
Däremot märkte han, att soldaterna hade hälsat honom med hemsk tystnad, och olyckorna hade gjort honom misstrogen till och med mot sina närmaste.
Den försiktigaste motsägelse, det mest förklädda ogillande lade han märke till utan att förråda sig, och hvart ord låg kvar och gnagde på hans själ.
Hvar timme tyckte han sig förlora en officer, på hvilken han fordom litat, och hans hjärta blef allt kallare.
Hans kränkta ärelystnad vred sig och blödde under misslyckandets tyngd, och han andades lättare, ju längre han lämnade hufvudkvarteret bakom sig.
Med ens stannade Lewenhaupt och tvärvände i tanke att kunna inverka på konungen.
– Min hederlige Ajax! – sade han och klappade den rykande hästen.
– Väl är du en gammal krubbitare, men jag har inte råd att spränga dig för ingen nyttas skull, och själf börjar jag bli till åren som du.
Men i Jesu namn, karlar!
Följ konungen, den som kan!
Då han såg fänrikens ängsliga sidoblick mot konungen, yttrade han med sänkt stämma:
– Var trygg, gosse!
Hans majestät brusar aldrig ut som vi andra.
Han är för konungslig att banna eller träta.
Konungen låtsade ingenting märka.
Allt vildare och vildare fortsatte han öfver is och snö den tysta kappridten utan mål och mening.
Han hade nu endast fyra följeslagare.
Efter ännu en stund störtade den ena hästen med brutet framben, och ryttaren sköt honom af barmhärtighet en kula genom örat för att sedan själf, ensam och till fots, i kölden möta ovissa öden.
Till sist var fänriken den ende, som mäktade följa konungen, och de hade nu kommit in bland buskar och ungskog, där de endast kunde färdas i skridt.
På kullen öfver dem låg ett grått och sotigt hus med trånga gallergluggar och med gården omgifven af en mur.
I detsamma föll ett skott.
– Hur gick det? – sporde konungen och såg sig om.
– Saten pep illa, när den gick förbi örat, men den bet endast i hatthörnet, – svarade fänriken utan ringaste erfarenhet om hur han borde förhålla sig inför konungen.
Han hade en svag småländsk brytning och skrattade förnöjdt med hela det ljusletta ansiktet.
Förtrollad af lyckan att få vara på tu man hand med den, som syntes honom för mer än alla andra lefvande, fortsatte han:
– Vi skola väl gå dit upp och taga dem i skägget?
Svaret behagade konungen på det högsta, och med ett språng stod han på marken.
– Vi binda kamparna här vid buskarna, – sade han upprymdt och med stark färg på kinderna.
– Sedan gå vi upp och sticka ihjäl hvarenda en så det hvisslar.
De lämnade de flämtande hästarna och klättrade framåtlutade uppför kullen bland buskarna.
Ofvan muren nedblickade några kosackhufvud med hängande hår och gula och grinande som halshuggna missdådares.
– Si! – hviskade konungen och klappade i händerna.
– Där försöka de draga igen den trasiga porten, de fuchssvanzarna!
Hans nyss så intetsägande blick blef ömsom fladdrande och ömsom vidöppen och glimmande.
Han drog huggvärjan och höjde den med båda händerna öfver sitt hufvud.
Likt en ynglingarnas gud stormade han in genom den halföppna porten.
Fänriken, som högg och stack vid hans sida, var ofta nära att bakifrån träffas af hans vapen, och ett muskötskott svärtade konungens högra tinning.
Fyra män nedhöggos i porten, och den femte i skaran flydde med en eldskyffel inåt gården, förföljd af konungen.
Där strök konungen på snön blodet från värjan samt lade två dukater i kosackens eldskyffel och utbrast i stigande munterhet:
– Det är ingen plaisir att slåss med dessa stackare, som aldrig hugga igen utan bara löpa.
Kom tillbaka när du köpt dig en ordentlig plit!
Kosacken, som ingenting förstod, stirrade på guldmynten och smög sig utefter muren till porten och flydde.
Allt längre och längre bort på slätten kallade han sina kringströfvande kamrater med ett hemskt och klagande:
Ohahå!
Konungen smågnolade för sig själf som för att retas med en osynlig fiende:
– Lilla kosackman, lilla kosackman, samla du dina skälmar!
Murarna kring gården voro mögliga och svarta.
Ur marken hördes en ändlöst utdragen mollton likt från en eolsharpa, och forskande stötte konungen upp dörren till boningshuset.
Det utgjordes af ett enda stort och halfskumt rum, och framför eldstaden låg en hög af blodfläckade kläder, som likplundrare tagit från fallna svenskar.
Dörren kastades åter i lås af korsdraget, och konungen gick till stallbyggnaden vid sidan.
Där fanns ingen dörr, och ljudet hördes nu allt tydligare.
Inne i mörkret låg en ihjälhungrad hvit häst, bunden vid en järnögla i väggen.
En lyft huggvärja skulle icke ha hejdat konungen, men det ovissa skumrasket kom inbillningsmänniskan att mörkrädd stanna på tröskeln.
Dock lät han ingenting märka utan vinkade fänriken.
De stego ned utför en brant trappa till en källare.
Där var en brunn, och vid kranbommen till det sjungande vindspelet, som upphämtade vattnet, körde en döf kosack med piska och tömmar och utan aning om faran en mänsklig skepnad i svensk officersuniform.
Då de löste repen och i fångens ställe bundo kosacken, igenkände de holsteinaren Feuerhausen, hvilken hade tjänst som major vid ett värfvadt dragonregemente, men hvilken bortsnappats af kosackerna och spänts som ett ök för deras vattenhiss.
Han knäföll och stammade på bruten svenska:
– Majestät!
Jak ej tro mine ökon ...
Min reconnaissance ...
Konungen föll honom muntert i talet och vände sig till fänriken:
– För upp de båda hästarna i stallet!
Tre män kunna icke med behag rida på två hästar, och därför stanna vi här till dess några kosacker komma förbi, från hvilka vi kunna taga en ny häst.
Själf står herren vakt vid porten.
Därefter gick konungen tillbaka till boningshuset och drog igen dörren efter sig.
De uthungrade hästarna, som begärligt gnagde barken af buskarna, blefvo under tiden ledda upp i stallet, och fänriken begynte postera.
Långsamt skredo timmarna.
När det började lida mot skymningen, ökade stormen i förbittring, och snön yrde i solnedgången öfver de tröstlösa snöslätterna.
Likgula kosackansikten lyfte sig spejande öfver buskarna, och långt i blåsten ljödo de kringströfvande plundrarnas:
Då steg Feuerhausen ut ur stallet, där han suttit mellan hästarna för att icke få frost i såren efter de rep, hvarmed han varit bunden.
Han gick fram till boningshusets stängda dörr.
– Majestät! – stammade han.
– Kosackerna samlas fler och fler, och mörkret snart komma.
Jak och fänrik båda sitta på en häst.
Dröja vi här, vill den natt varda stormechtigste majestäts sista, det Gut durch ihre geheimbten Rathschluss förbjute.
Konungen svarade innanför:
– Det måste bli som vi sagt.
Tre män rida icke bekvämligt på två hästar.
Holsteinaren skakade på hufvudet och gick ned till fänriken.
– Sådan är majestät, Ihr verdamte svenske!
Jak från stallet hört honom gå och gå hin unt her.
Sjukdomb och samvetskval vara komna, Som en pater familiæ står den moskovitske zar blant sine untersåter.
En sockerbakargesäll uppsätter han till sin vän och en ring tjänstepiga uppå sin glorwyrdiga kejserliga tron.
Detestabla äro hans geberder, når han pokulert, och han manierar fruntimbret à la françois; men hans första och sista parol alltid lyda:
Auf Russlands Wohl! –.
Könich Carolus lämna sina länder som rykande askehögar och icke besitta en enda vän, inte ens blant sina närmbste.
Könich Carolus mer ensam än den armste trosskusk.
Har ej ens en kamrats knä att gråta uti.
Blant durchläuter unt mäitresser unt perucher kommer han som ett Gespenst ur ett tusentåricht mauzoleum – unt Gespenster gehen am meisten ohne Compagnie.
Är han homme d’etat?
Åh, gif kvarter!
Intet sinne för det allmänna!
Är han fältherre?
Intet sinne för massorna.
Endast slå broar, ställa skanzkorgar, klappa i händerna åt ett eröfradt standar och två pukor.
Icke sinne för stat och armé, nur für Menschen!
– Kan också vara ett sinne! – svarade fänriken.
Han gick häftigt af och an, och fingrarna voro redan så stela af köld, att han knappast kunde hålla den dragna pampen.
Holsteinaren makade den trasiga rockkragen om kinderna och fortfor med dof stämma och ifriga åtbörder:
– Könich Carolus skratta förtjoust, när bron brista och människor och djur ömkeligt drunkna.
Intet hjärta i barmen.
Zum Henker met ten!
Könich Carolus ett litet sådant svenskt demi-genie, som vandra ut i världen och trumslaga och paradera och göra fiasco och parterren hvissla!
Uhi!
– Och just därför gå de svenske i döden för honom, – svarade fänriken, – just därför.
– Ej förtörnad, mein Liebster.
– Skrattate så tänderna lysa, när vi först råkates.
– Jag hör gärna herr majoren tala, men jag fryser.
Vill ej majoren gå upp och lyssna vid konungens dörr?
Holsteinaren gick upp till dörren och lyssnade.
När han kom tillbaka, sade han:
– Han bara går och går och suckar tungt som en människa i själaångst.
Så lär det vara för beständicht nu.
Majestät aldrig mer sofver om natten.
Komedianten känner sik icke rollen vuxen, och af lifvets kval den blesserade ärelystnadens vara bittrast.
– Då bör det också vara det sista, som vi begyckla.
Vågar jag bedja majoren gnida min högra hand med snö, för nu domnar den.
Holsteinaren gjorde som han begärde och återvände till konungens dörr.
Han slog sig med båda händerna för pannan.
De gråsprängda och borstiga mustascherna stodo rätt fram, och han mumlade:
– Gott!
Gott!
Snart vill bli för skumt till reträtt.
Fänriken ropade:
– Goda herre, nänns jag bedja er att gnida mitt ansikte med snö.
Kinderna förfrysa.
Om plågorna i min fot vill jag inte tala.
Å, jag härdar inte ut.
Holsteinaren fyllde händerna med snö.
– Låt mig i stället stå skiltvakt, – sade han, – bara en timme.
– Nej, nej.
Konungen har tillsagt, att jag skall stå här vid ingången.
– Ack, den konunk!
Jak känna honom.
Jak vill göra honom glad, tala filosofi, berätta histoires galantes.
Han alltid amuserad höra om älskare, som äfventyrligt speta genom fönster!
Han ofta beskådar sides ifrån fruntimbret, når det är skönt.
Det finns för hans imagination, blott icke för hans kött, ty det är utan känsel.
Unt er is schüchtern.
Vill den sköna en gång tråda honom under sin sitensko, hon skall själf atackera men spela att fly och alla antra skola motsträfva liaisonen.
Hans aller stormächtichsta fru farmor ruinerat allt med att skria:
Mariage, mariage!
Könich Carolus är från topp till sula lik de svenskes dronning
Kristina, fast af verkligt mankön.
De båda skulle suttit gifta met hvarantre på samma tron, Das wäre ein nettes Pärchen jewesen.
Å, pfuj, pfuj!
– Ni svenske!
Sprängriter en man sina hästar och låter folk och rike massakreras, han är dock renhjärtat och supremus blant alla, bara hans blot är för trögt för amourer.
Å, låt mig fara!
Jak känner renhjärtate heror, som varit trofast verliebta i tu tre olika jungfrur eller fruar i en och samma vecka.
– Ja. vi äro sådana, vi äro sådana.
Men för Kristi barmhärtighets skull gnid ännu en gång min hand!
Och förlåt mig min jämmer och mitt stönande.
Tätt innanför porten, som icke kunde slutas, lågo de nedhuggna kosackerna, hvita som marmor af rimfrost.
Den gula himmelen grånade, och allt mångstämmigare och närmare ljödo i skymningen de klagande ropen:
Nu öppnade konungen sin dörr och kom ned öfver gården.
De smärtor i hufvudet, af hvilka han börjat lida, hade ökats af ridten i blåsten och gjorde blicken tung.
Ansiktet bar spär af ensamhetens själsstrider, men allt eftersom han närmade sig, återtog munnen det vanliga förlägna småleendet.
På tinningen var han ännu sotig efter muskötskottet.
– Det friskar på, – sade han och framletade ur rocken en brödkaka och bröt den i tre delar, så att hvar och en fick lika stort stycke som han själf.
Därefter lyfte han af sin ryttarkappa och häktade den själf om den vaktgörande fänrikens axlar.
Brydd öfver sin egen handling grep han därefter holsteinaren häftigt i armen och förde honom upp öfver gården, medan de tuggade på det hårda brödet.
Nu om någonsin, tänkte holsteinaren, gäller det att med ett fyndigt ordspel vinna konungens uppmärksamhet och att sedan tala förstånd med honom.
– Slätare härberge kan hittas, – begynte han, alltjämt bitande och tuggande.
– Du liebe Z’it.
Det minner just om ett galant äfventyr utanför Dresden.
Konungen höll honom fortfarande i armen, och holsteinaren sänkte rösten.
Berättelsen var kvick och slipprig, och konungen blef nyfiken.
De grofkornigaste tvetydigheterna framlockade alltid hans stela småleende.
Han lyssnade med en förtviflad och halft frånvarande människas behof af förströelse för stunden.
Först när holsteinaren begynte att med listig skicklighet jämka samtalet öfver till några ord om ögonblickets fara, blef konungen på nytt allvarlig.
– Bagatell!
Bagatell! – svarade han.
– Det är alldeles ingenting att tala om, endast vi hålla oss väl och soutenera vår reputation till sista man.
Komma skälmarna, så ställa vi oss alla tre i porten och sticka med plitarna.
Holsteinaren strök sig öfver pannan och kastade om.
Han begynte tala om de framtindrande stjärnorna.
Han uppställde en lära om att mäta deras afstånd från jorden.
Konungen åhörde honom nu med ett helt annat slag af uppmärksamhet.