Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen, och i öfverensstämmelse med Utsk:s i sista punkten af dess mentor, gjorda hemställan, beslöt R. o. Ad. att förklara Ridd.direct. sin tillfredsställelse öfver det sätt, hvarpå ridd.-ärenderna sedan början af sista riksdag blifvit af Direet. handhafda.
Ånyo föredrogs Ridd.Utskrs d. 21 sisth April på bordet lagda mentor, öfver förvaltningen af Wadstena Adliga Jungfrustifts ärender sedan sista riksdag, m. m. R. o. Ad. beslöt, att detta memor. skulle punktvis pröfvas. 1 $■ Denna §. fann R. o. Ad. ej erfordra någon åtgärd. 54 Den 1a Maj e. m. 2 §.
Jag torde böra upplysa R. o. Ad. om grunden, hvarföre Direct. ansåg ifrågavar. fröken böra till inskrifning antecknas näst före de jungfrur, som den i Maj i83o undergått lottning, hvilken var den, att, då hon föregående året ansetts icke kunna komma under lottning af det skäl, att inskrifningspenningarna 24 timmar för sent blifvit insatta, fadren likväl medgaf, att penningarna kunde få stå qvar, hvarigenom en förmån sålunda tillskyndades cassan.
Likväl förföll frågan, emedan fadren återtog penningarna, och dottern dessutom afled.
Strömfelt, Hans Fr ed r.:
Skälet, hvarföre Utsk. ansett Directrs beslut till sin grundsats vara af beskaffenhet, att det bort föranleda till den uti ifrågavar. §. till R. o. Ad. gjorda hemställan, var det, att då penningarna icke blifvit inom stadgad tid insatta, ansåg Utsk. det skola innefatta en prejudice för de öfriga jiingfruerna, om den ifrågavar. blifvit före dem till inskrifning antecknad, särdeles då räritebeloppet å de insatta penningarna var så högst obetydligt.
Utsk:s hemställan i denna §. bifölls. 3 §■ Hvad Utsk. i båda momenterna af denna §. hemställt blef af R. o. Ad. bifallet.
4 S Sedan R. o. Ad. i anledn. af Utsk:s memor., ronde förvaltningen af ridd.-ärenderna sedan sista riksdag fattat sitt beslut uti det i denna §. förekommande ämne, fann Ståndet §:n nu ej erfordra någon åtgärd. 5 §.
Utskrs i denna §. gjorda hemställan, att R. o. Ad. måtte förklara Ridd.direct. sitt välbehag öfver det sätt, hvarpå stiftsarenderna blifvit sedan början af sista riksdag utaf direct. förvaltade, blef af R. o. Ad. bifallen.
Vid förnyad föredragning af Ridd.Utsk:s d. 21 sisth April på bordet lagda memorial, i anledn. af Gr. O. A. Cronhjelms anförande i frågan om maximi-summan för utlåningen på namn ur Riddarhusets cassör, fann R. o. Ad. samma memor., såsom ej erfordrande någon åtgärd, endast böra läggas till handlingarna.
Hr Lagerhjelm, Pehr, hade inlemnat ett så lydande anförande: Ridd.Ordnts 22 §. stadgar: ”1 Utsk. föres ordet af den R. o.
Ad:s led åmot, som bland de närvarande har främsta sätet på Riddarhuset.”
Under tillämpning af detta stadgande har erfarenheten uppdagat flera olägenheter.
De egenskaper, som utmärka en god och driftig
Den 12 Maj e. ra. 55 ordförande, hafva icke i lika mån blifvit allas lott, och den erfarenhet, den vana vid ärenders handläggning samt det omdöme och nit, sorn tillhöra en utskottsledamot, bibringa honom icke alltid beslutsamhet att åtaga sig ordförandet.
Man har sett personer, hvilkas höga nummer på Riddarhuset skolat göra dem lill ordförander, rent af vägra att emottaga plats i Utsk., derest icke någon person af högre nummer funnes villig och tjenlig att derjemte inväljas.
En annan gång hafva electorerna, sedan en skicklig ordförande blifvit utsedd för något visst Utsk., då dennes ordningsnummer varit låg, icke kunnat invälja ledamöter af högre nummer för att ej taga ordförandet från den utsedde, oaktadt dessa personers egenskaper ingifvit electorn all tillfredsställelse med deras val.
Det saknas ej heller exempel, att personer funnits, som man önskat få till ordförander, men de hafva genom fullmagter eller genom sitt namn haft en så låg nummer, att denna önskan icke kunnat uppfyllas.
Äfven hafva ledamöter bland R. o. Ad. funnits, hvilka för sin höga nummer, och då de icke hunnit förvärfva sig vana att föra ordet, icke kunnat inväljas i Utsk., med mindre de förskaffat sig en lägre nummer på Riddarhuset.
Slutligen kan jag icke undgå att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den betydligt högre grad af sannolikhet att träffa ett godt val till ordförander, som fri valrätt öfver hela Riddarhuset bland ooo ledamöter måste medföra framför den inskränkning, som 22 §.
Ridd.Ordn. nu innebär; och på alla dessa förenade skäl, hvilka under 3:ne riksdagar, hvarvid jag från början haft äran vara elector, stadgat min öfvertygelse, anser jag mig böra vördsamt föreslå följande lydelser af 22 §.
Ridd.Ordn. '1 Utsk. föres ordet af den R. o. Ad:s ledamot, ”sorn af R. o. Ad:s elector er dertill blifvit utsedd, "och i hans f rånva ro af den, som bland de närvarande har främsta sätet på Riddarhuset.” — Uti 19 §. bör i sammanhang härmed R. o. A:ds Eleetorer åläggas att utse ordförander i Utskotten.
Ad. antaga denna förändring, bör underd. hemställan göras om K.
M:s nåd. stadfästelse under loppet af innevar. riksmöte.
Om remiss häraf till Rådd.Utsk. anhålles.
Hr Stråle, Nils Wilh., hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
Till de anmärkningar, jag redan haft äran framställa vid 3:dje och 4;de punkterna af BancoUtskrs betänk.
N:o 6, ang:de Bankens förvaltning och rörelse, anhåller jag att få lägga några ord.
Under discussionen, ang:de sättet för Bankens uppköp af silfver från utländsk ort, begick jag det misstag, att jag 36 Den ia Maj e. m. trodde Utsk. hafva antagit den gångbara coursen med til— lägg af transportkostnaden såsom det pris, som för silfret finge betalas, då deremot vexlingsgrunden, hvarmed lärer förstås 128 sk:r, är af Utsk. antagen till grund för bestämmande af inköpspriset.
Releverandet af detta misstag tycktes mig vara det enda verkliga skäl, hvarmed Hr v. Troil kunde bemöta mina anmärkningar.
Å min sida härrörde misstaget egentligen deraf, att jag icke kunde föreställa mig, att Utsk. verkligen åsyftat den, enligt min tanka, okloka mesure att, om coursen nedginge till 1 2G sk:r på Hamburg eller derunder, sluta aftal om silfver* införande derifrån till ett pris af 133 sk:r.
Ett sådant förfarande torde förekomma hvar och en såsom en misshushållning med Bankens medel, helst då i betraktande tages, att vid en så låg cours sorn 126 sk:r eller derunder något verkligt behof för Banken att köpa silfver och för ett sådant ändamål göra uppoffringar ej torde förelinnas.
Lägger man nu härtill, att om coursen vore i fallande, trassenterna säkerligen genast skola söka engagera Banken till silfverköp till i33 sk:r, måste man med skäl befara, att de olägenheter, man i anseende till Bancostyrelsens organisation velat finna af en direct vexelhandel, i ännu vidsträcktare mån skola blifva märkbara vid fråga om silfverköp för Banken, då coursen står under 128 sk:r.
För min del kan jag ej annat finna, än att den i 3:dje och 4:de punkterna föreslagna utväg till reella fondens förstärkande antingen skall komma att stadna vid en blott föreskrift på papper utan användbarhet, eller ock för
Banken komma att medföra onödiga omkostnader oell förluster.
Jag får således ånyo afstyrka densammas antagande.
Skulle, emot all förmodan, Bancostyrelsen komma i nödvändighet att begagna det creditiv å utländsk ort, som blifvit till utvexlingens betryggande föreslaget, är det klart, att
Bancofullmägtige till gäldande af de lyftade summorna måste uppköpa växlar.
Det blir då lätt för vederbörande att uträkna, när Bankens behof infaller, och de skola säkerligen ej underlåta att taga väl betaldt för sina vexlar.
Mig tyckes det då vara vida bättre, att Bancostyrelsen, i de goda dagarna och innan något behof yppar sig, begagnar tillfället af en låg cours för att uppköpa vexlar och deraf bilda en fond hos något säkert utländskt handelshus samt, på sätt jag förut föreslagit, derå förskaffar sig någon ränta, som betäcker kostnaderna för silfrets införande.
På det att en sådan rättighet ej må missbrukas, torde det dock vara nödvändigt att lemna Hrr Bancofullmägtige så bestämda föreskrifter, som möjligt är.
I sådant afseende vågar jag föreslå följande: 1:0
Bancofullmägtige må ej köpa vexlar till högre cours än i32 sk:r för 1 frdr Hamb. b:co; noga tillseende, att sådant vexelköp ej må ske, förrän det visat sig, att coursen läng - Den 12 Maj e. m. 5?
lungre tiel hållit sig så hög, utan benägenhet att falla.
Vexeluppköp niå ej äga rum utom i det fall, att tillgången visar sig större än behofvet, och således må Fullmägtige aldrig å börsen anmäla sig till uppköp af någon viss summa. 2:0
För hvarje 100,000 r:dr specie, sorn upphandlade blifvit, nedsättes den cours, Banken betalar, med 1 sk., så att, då 5oo,ooo r:dr specie blifvit upphandlade, ej mera än 128 sk. må betalas.
Dermed fortfares tilldess coursen nedgått till 124 sk., hvarunder Bankens cours ej nedsättes. 3:o Skulle allmän missväxt inträffa, sä att spannmål från utrikes ort måste införas, och det visa sig, att för ett sådant behof silfver skulle komma att utföras, må Hrr Bancofullmägtige sälja vexlar till 133 sk. på Hamburg. 4:o Ali annan vexelförsäljning vare Fullmägtige strängeligen förbjuden; men de böra, sedan fonden så länge burit ränta, att transportkostnaden dermed betäckes, införa reelt mynt till metalliska fondens förstärkning.
Om den således föreslagna rörelsen med klokhet bedrifves, uppkommer deraf den följd, att den behållning, Banken erhåller af dess inflytande inkomster, genast i betalning för vexlarna utgår i allmänna rörelsen, utan att öka folkets skuldsättning till Banken, hvars uppdrifvande jag för min del anser skadlig.
Bankens vinst är dock icke disponerad, utan belinnes uti reel valuta, hvilken R.
St. kunna vid deras sammankomst till utomordentliga behof använda; och då sådana troligen aldrig lära komma att tryta, fordrar klokheten att dertill samla tillgångar och icke vara satt i nödvändighet att för hvarje sådant behof ytterligare öka Rikets skuld.
Remitterades till BancoUtsk. i sammanhang med den af R. o. Ad. d. 6 dennes e. m. beslutade återremiss af samma Utskrs betänk.
Hr Dalman, Willi. Fredr., hade ingifvit ett så lydande anförande:
Då jag inom motionstidens slut väckte förslag om förändring af de lagstadganden, som ålägga domaren ä landet ovilkorlig skyldighet att vid alla s. k. extra förrättningar, före afresan från förrättningsstället, till parterna utgifva protocoll och utslag, förbehöll jag mig att framdeles få närmare utveckla motiverna för denna motion; och som jag, när remiss beviljades, fann mig urståndsatt att då begagna tillfället för en sådan utveckling, har jag dröjt dermed, till dess det blifvit afgjordt, hvad behandling nya civil-lagförslaget af R.
St. skulle erhålla.
Men sedan all utsigt för någon generellare granskning af detta lagforslag under innevar. riksdag numera försvunnit, anhåller jag att få fullfölja min motion och i sådant afseende nu något utförligare framställa de skäl, sorn tala för den af mig äskade partiella lagförän7 H. 8 5S Den u Maj e. m. dringen.
Jag anser detta desto angelägnare, som motionen tilläfventyrs för mången kan synas endast åsyfta en fördel för domaren på parternas bekostnad, och förslaget af sådan anledning kunde möta motstånd, ehuru dess antagande i sjelfva verket skall finnas lika fördelaktigt för parterna, söm nödvändigt för domaren.
Klagan föres ofta öfver domares försumlighet, särdeles å landet, att inom föreskrifven tid utlemna protocoll och utslag, och å ena sidan kan det icke nekas, att så länge fatalier för ändringssökande i allmänhet beräknas, icke efter tiden för domens lifgifvande, utan efter dess muntliga afkunnande, är det för parter af högsta vigt att, sedan domen blifvit afsagd, nied minsta möjliga uppehåll erhålla skriftlig del deraf; uppenbart igenfinnes ock i detta partens behof grunden för stadgandet i 1734 års lag, att häradshöfding skall, innan han från tingstad reser, gifva domen skriftligen ut, såsom det heter i 24 Cap. 5 §.
Rätteg.balken
Men å andra sidan måste det äfven medgifvas, att detta stadgande, taget i all sin stränghet och särdeles med tillämpning på extra förrättningarna, vid numera förändrade förhållanden medför olägenheter, som borde kunna undvikas.
Då lagen gafs, voro rättegångarna såväl till mängdsom vidlyftighet utan all jemnförlighet med vår tid.
Ej nog dermed, att de förekommande målen då voro mångfaldiga gånger färre, utan sällan eller aldrig gafs i prot. sådan utförlighet åt parternas förhandlingar vid den muntliga proceduren inför underdomstolarna, att icke domaren lätteligen kunde vid sjelfva dombordet fullständigt författa hela sin dombok; hvaremot numera både göromålens mängd och isynnerhet de ökade anspråken på protocollens fullständighet, jemte klarhet och logiskt sammanhang i framställningen af sjelfva besluten, göra i de flesta fall för domaren omöjligt att under sjelfva sessionen införa allt i dpmboken, utan nödga honom att inskränka sig till ett memorial-protocoll, med ledning hvaraf han sedermera uppsätter expeditionerna, innan de lill parterna utlemnas uti den ordning och mera städade form, som nu för tiden icke får saknas.
Häraf hafva vid ordinarie tingen å landet uppkommit de s. k. expeditionsdagarna, eller en mellantid emellan parternas förhandlingar och dagen för expeditionernas utlemnande (dermed tinget vanligen slutar), hvilken mellantid domaren jemväl begagnar för att betänka sig, innan beslutet fattas och afsäges i mera invecklade mål.
Men hvarest domaren tillbringar dessa expeditionsdagar, antingen å tingstaden eller å sitt hemvist, mäste för parterna vara fullkomligt likgiltigt; i sednare fallet hafva de till och med den fördelen att med större skäl kunna påräkna, att målens utarbetning sker med det lugn och den sorgfällighet, som hos domaren alltid erfordras, men icke alltid kan väntas under ett ambulatoriskt vistande än på det ena, än på det andra tingstället.
Erkän - Den ja Maj e. m. 59 papdet häraf har också föranledt till en modification af Rätteg. balkens förutnämnda stadgande, genom expeditionstaxan af d. i5 Maj 1821, der samma föreskrift blifvit sålunda uttryckt, att domare ålandet ej må, sedan ting afiyst är, afresa från tingstad, innan a|la erforderliga expeditioner äro till utlemnande färdigskrifna; hvarmed man just haft för afsigt att antyda, att göromålens utarbetning under expeditionsdagarna får ske, hvarhelst domaren finner det beqvämligast, blott han, sedan utslagen äro afkunnade och tinget afiyst, med minsta möjliga uppehåll tillhandahåller parterna deras handlingar.
Men dels har denna modification blifvit belt och hållet förbisedd vid den nya redaction, som 24 Cap. 5 §.
Rätteg.balken erhållit genom K.Förordn. d. 10 Sept. 1823, der det hithörande stadgandet blifvit oförändradt bibehållet i de gamla ordalagen, så att man numera verkligen är i förlägenhet, huru de tvenne^ särskilda, från hvarandra afvikande författningarna rätteligen böra förstås; dels äger i allt fall den större latitud, som föreskriften i expeditionstaxan medgifver, ingen tillämplighet på extra förrättningar.
Ty eldigt uttryckliga stadgandet i 9-4 Cap. 8 §.
Rätteg.balken skall vid syn i jordatvister å landet domen afsägas, der synt blifvit; och i analogi härmed anses vid alla synförrättningar å landet rättens utslag — ehvad det är hufvudsakligt eller uppskofsbeslut — böra, förrän rätten åtskiljes, på stället afkunnas, hvarefter, då förrättningen eller tinget dermed är slut åtminstone för den gången, domarens skyldighet alt före afresan från stället utlemna protocoll och utslag ovilkorligen inträder.
I afseende på detta slag af mål qvarstår således ännu det äldsta stadgandet i ali sin stränghet och har äfven, hvad ägodelningsmålen särskildt beträffar, blifvit ytterligare förnyadt uti 18 Cap. 5 §. af Skiftesstadgan d. 4 Maj 1827, likasom särskild föreskrift härom, till iakttagande vid husesyner, förut blifvit meddelad i husesyns- och boställs-ordningen af d. i5 Sept.
Nu äro likväl syner i jordatvister, qvarn-undersökningar med deraf föranledda tvister 0111 vattenuppdämning jemte liera dylika mål, eller i allmänhet sådana, som fordra besigtning på stället, och framför allt ägodelningsmålen de vidlyftigaste och mest invecklade, som en underdomare å landet har alt handlägga; och just i afseende på dessa har han företrädesvis fått sig ålagdt att alltid omedelbart efter målets utagerande vara färdig såväl med sitt Omdöme ofver saken, som med uppsättningen af en fullständig och behörigen ordnad expedition, under det öfverdomstolarna, der det mognare omdömet och större skickligheten mäste förutsättas vara samlade, aldrig sakna tillfälle till all den besinning, som i hvarje sak anses behöflig.
Förgäfves må man härvid invända, att möjligheten af ett misstag hos underdomaren, deri rättelse kan vinnas genom ändringssökande, är af mindre betydenhet; ty svårligen lärer i principen en rättegångs - Öo Den 12 Maj e. m. ordning tunna godkännas, som sätter skyndsamheten i domarens åtgärder framför säkerheten eller, snart sagdt, tvingar domstolen i första instansen, hvars utredning af måldt likväl är den grundval, på hvilken äfven öfverdomaren måste bygga, till en mindre sorgfällig behandling och måhända till förhastade beslut.
Icke heller må man åberopa, att domaren är oförhindrad att på förrättningsstället taga sig det nödiga rådrummet; ty dessa förrättningsställen äro stundom af den beskaffenhet, att rätten der icke ens kan få tak öfver hufvudet, och ofta sådana, att hvarken ordförande eliev ledamöter der kunna hvila öfver nättén.
Om derföre föreskriften alltid efterföljdes och förrättningarna således uttänjdes till den längd, som erfordras för uppsättning på stället af fullständigt protocoll och utslag, jemte utskrifning deraf, så blefve följden endast, att parterna belastades med ökade utgifter för såväl flera dagars tractamenten, som för resekostnader emellan förrättningsstället och närmast belägna lämpliga nattqvarter, ulan att ändock den nödiga besinningen vunnes för domaren, hvilken, för egeu del störd af både vistelseort och omgifning, i allt fall skulle föranlåtas att förfara så brådskande som möjligt, af consideration ej mindre för parternas ökade kostnader, än för rättens egna ledamöters önskningar, att en för dem ofta dyrbar tid icke måtte längre, än oundgängligt vore, med förrättningen upptagas.
Men ifrågavar, stadgande efterföljes i sjelfva verket sällan och kan icke ens alltid efterföljas; ty för att bereda parterna den lindring i kostnader, hvilken enligt K., brefvet d. io Aug.
1789 skall äga rum genom fördelning af skjutsersättningen, när flera extra-förrättningar verkställas under en resetur, har domaren åliggande att, så vidt möjligt, utsätta flera förrättningar till företagande efter hvarandra under en resa, hvaraf likväl ofta händer, att då hvarje måls vidlyftighet icke kan på förhand vara känd, medhinnes ej expeditionen af en föregående förrättning, innan den utsatta dagen för en efterföljande inträffar.
Protocollets och utslagets utlemnande före afresan från stället blifver då omöjligt; man söker hlott att få målet utageradt, hvarefter rätten afkunnar sitt beslut efter ett i hast uppsatt concept och förrättningen aflyses med löfte till parterna att få fullständig expedition, så fort ske kan, sig tillställd.
Men emedlertid mäste domaren antingen äfventyra tilltal för en öfverträdelse af författningarnas föreskrift, som icke stått i hans förmåga att undvika, eller ock mäste han iakttaga den försigtigheten, sorn äfven merendels brukas, att förmå parterna till prot. förklara, att de afstå från sin rättighet till expeditionens erhållande på stället och åtnöjas med löftet att få den efteråt.
Intetdera är likväl, efter min tanka, lämpligt hvarken för domaren eller parterna, emedan i domarens ställning det är opassande, att han sättes i nödvändighet att till sin personliga fördel öfvertala parterna till frånträdande* Den 12 Mi j c. m. 6t af en laglig rättighet, hvilket dessutom understundom kan misslyckas, enär den part, som fått orätt i sjelfva saken, åtminstone i första ögonblicket derefter oftast är mindre böjd att med domaren ingå någon vänlig öfverenskommelse; och för parterna är, sedan utslaget blifvit afkunnadt, hvarje dröjsmål med skriftliga delfåendet af betydenhet och kan någongång leda till förlust af fatalier.
Af hvad jag sålunda anfört lärer man inse, att betydliga olägenheter af nu gällande stadganden förefinnas för både domare och parter, och det återstår endast att tillse, huru dessa olägenheter skola kunna afhjelpas på ett sätt, som på en gång bereder den nödiga lättnaden och försäkrar parterna att hvarken blifva förnärmade i sin rätt eller betungade med ökade kostnader.
Måhända skulle det ändamålsenligaste vara att med Lagcommitte'en antaga, att alla domar, såväl vid ordinarie som extra ting och synförrättningar, böra till parterna inför rätten utgifvas och fatalier beräknas derefter, men tiden för domens utgifvande bero på rättens eget bestämmande inom en viss termin, sedan målet blifvit utageradt.
Svårligen kan man likväl, efter min tanka, vidtaga denna generella förändring isoleradt från åtskilliga andra förändringar, som först kunna komma i fråga i sammanhang med förslaget lill ny rättegångsordning i sin helhet; och då jag för min del anser föreskriften i expeditionstaxan i det närmaste tillräcklig, hvad de ordinarie tingen angår, har jag i motionen inskränkt mig till att, i afseende på extra förrättningar, der en förändring isynnerhet är af behofvet påkallad, föreslå den utväg, som jag trott vara tjenligast och för ändamålet tillfyllestgörande, intilldess Lagcommitteens princip, med hvilken mitt förslag i grunden instämmer, kan i hela sin omfattning blifva gällande.
Ur denna synpunkt har jag i min motion föreslagit (om än med något olika ordalag, hvilka jag anhåller att här få till mera bestämdhet beriktiga) ett sådant förändradt stadgande: att i alla mål, som utföras inför ägodelningsrätt, och i de syneförrättningar, som af häradsrätt verkställas, bör, sedan saken blifvit förd till slut, rättens utslag, så vidt ske kan, afsägas genast eller innan rätten åtskiljes, och protocoll jemte utslag af ordföranden till parterna utlemnas före afresan från förrättningsstället; men i händelse målet finnes vara af den vidlyftighet, att sådant icke kan af ordföranden medhinnas, må väl öfverläggning om beslutet emellan rättens ledamöter äga rum, men utslaget icke då afsägas, utan i sådant fall det bero af rätten att före åtskiljandet bestämma och för parterna tillkännagifva annan dag för nytt sammanträde, inom högst en månads förlopp, då utslaget skall afkunnas och alla förut begärda exemplar deraf inför rätten till parterna utgifvas.
För fullständighetens skull torde jag nu ytterligare få tillägga, att i detta stadgande jemväl bör intagas, dels att rättens nya sammanträde äfven må 6a Dtn ii Maj e. m. kunna utsättas å häradets tingställe, i fall mindre kostnad för parterna derigenom beredes, hvilket likaledes bör bero af rätten, och dels att, om något mål skulle vara af den Utomordentliga vidlyftighet, att rätten anser den i allmänhet bestämda yttersta terminen af en månad otillräcklig, anmälan derom bör af rättens ordförande skyndsamt göras hos vederbörande Hofrätt, som efter omständigheterna då äge att bestämma annan lämplig tid, om hvilken parterna sedermera genom ordförandens försorg underrättas.
De gifna fördelarna af den lagförändring, jag sålunda åsyftat, äro: 1:0 att domaren, till båtnad för både sig och parterna, alltid får en uti vidlyftiga och mera invecklade mål behöflig betänketid, för att stadga sitt omdöme olver saken, innan domen afsäges; 2:0 att parterna med visshet kunna påräkna, att domen, efter afkunnandet, genast blifver till dem utgifven, i stället att overkställbarheten i vissa fall af de nu gällande, alltför stränga föreskrifterna haft till påföljd en, snart sagdt, allmän afvikelse derifrån; och 3:o att tillfälle till prot:sjustering erhålles; ty då domaren under sjelfva förrättningen måste inskränka sig till ett memorialprot., har justering af prot. hittills icke kunnat ske, med mindre alla rättens ledamöter, till parternas betungande med ökade kostnader, skulle blifvit fjvarhållna på stället, intilldess fullständigt prot. hunnit uppsättas, hvaremot intet hinder, enligt mitt förslag, för parterna möter att vid det rya sammanträdet, före domens afkunnande, begära uppläsning af förrättningsprot. med rättighet att till dagens prot. göra de anmärkningar emot det föregående, hvartill de linna sig äga anledning; måhända borde det till och med stadgas, att en sådan uppläsning alltid skulle äga rum.