Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty hvarje menniskas själ är en hel andeverld i smått, eller ett eget sammandrag af den stora andliga verlden, till hvilken hon fördenskull ej kan annat än stå i det nogaste motsvarighets-förhållande; och äfvenså är hvarje menniskas kropp en hel naturverld i smått, ett eget sammandrag af den stora naturliga, hvilken denna lilla således måste lika noga motsvara: hvadan tydligtvis följer, att likasom den lilla naturverld, som är menniskans kropp, ämnats att på det nogaste motsvara den lilla andeverld, som är menniskans själ, så måste ock i allmänhet den stora naturverlden vara en så noggrann motsvarighet af den stora andeverlden, att ingenting kan förekomma i den förra, som icke jemväl förekommer i den sistnämnda, – men här såsom andligt, eller med en form, der väsendet genast uttalar sig för åskådningen med fullkomlig renhet.
Det är i anledning häraf, som t. ex. vattnet, det speglande, öfverhufvud betecknar sanning (och således ”källa med lefvande vatten”
Ordets eviga sanning); växter och träd sådana egenskaper och verksamheter, som tillhöra förståndet; djur deremot sådana, som tillhöra begären och viljan; krälande djur, sinnliga välluster (och i spetsen för dem Ormen, såsom betecknande sinnlighetens egna art af klokhet och vetenskap); sol, kärlek; måne, tro; stjernor, de klara kunskaperna om kärlek och tro; klippa, tron i sin fasthet; eld, kärleken – vare sig god eller ond – i makten af sin inflytelse; guld, silfver och koppar kärlekens trenne gracier af himmelsk, andlig och naturlig; mat, det andliga lifvets näringsmedel; o. s. v.
Visserligen är en skarp åtskillnad mellan tingen i den rena andeverlden, och i vår ännu blott halft andliga naturverld.
Men skillnaden är dock endast den, att allt i den förra genast synes vara hvad det är, och ej i något afseende är annat än hvad det synes; hvaremot den sednare är så beskaffad, att tecknet har der ett visst slags oafhängighet af det betecknade; – en oafhängighet, som dock utgör just det i de naturliga tingen oväsendtliga, timliga, förgängliga.
Men hvilken är alla Motsvarigheters allrainnersta hemlighet?– Densamma, som är det Verlds-Helas allrainnersta: att Gud Sjelf är Menniska; eller att det eviga Lifvet, hvilket såsom evig Kärlek är Gud, just i följd af denna Lifvets och Kärlekens enhet är äfven Menniska; en personlig all Mensklighets Urbild, som af evighet är Gud-Menniska, eller Gud och Menniska i en och samma Person.
Derigenom nämligen, – och endast derigenom, – är Menniskan gjord till Verldens allmänna och Naturens särskilda grundform, som i sig innehåller allt lifs väsendtligheter; hvilka derföre måste sjelfnödvändigt, äfven i alla sina öfriga företeelser, och det i Tillvarandets alla Sphärer och Grader, stå i det noggrannaste motsvarighets-förhållande till denna grundform.
Derigenom – och endast derigenom – äro vi således ock satta i stånd, att skåda Gud såsom uppenbarad: redan i Naturen, emedan denna är, noga betraktad, sjelf nyssnämnda forms aftryck; närmare, inom oss, eller i vår Själ, vår Ande, som är dess omedelbarare afbild; och fullständigast i det Ord, hvars lefvande medelpunkt är alldeles densamma, som Verldens.
Lif och Kärlek äro ursprungligen Ett: ty Kärleken är, i sin eviga betydelse fattad, just Lifvets egen Sjelfnödvändighet.
Det i allt slags lif ur-väsendtliga kan ej vara något annat, än en i viss rigtning sträfvande totalenergi af krafter, ett sig sjelfbestämmande och dermed i orsaklig verksamhet försättande ändamål, hvaraf allt det i den lefvande varelsen inneburna eller evolutiva erhåller sin syftning; hvilken, i mån af sin uppnådda afsigt, gifver förnimmelse af en uppnådd full och fullkomlig verklighet, och alltså innefattar ett för varelsen Eftertraktansvärdt eller Godt.
Men just denna syftning, hvari ett ursprungligt ändamål åtrår att bekräfta sig genom uppnåendet af sin afsigt såsom af ett Godt, är Kärlek; hvadan bör inses, att i allt lif är Kärleken just – lifvet sjelft.
Vidare säger oss all noggrann eftertanka, att ren Sjelfnödvändighet kan endast finnas såsom Personlighet; hvaraf följer, att Lifvet, i sin ursprungliga och egentligaste gestalt, är från evighet till evighet ett Personligt.
Häri, att Gud, såsom det ursprungliga Lifvet, äfven är den ursprungliga Kärleken, och att han såsom den ursprungliga Kärleken är den ursprungliga Personligheten, ligger orsaken till Guds Mensklighet.
Drifven af sin kärlek, att fylla dess åtrå med en verklighet ej mindre gränslös än den, kan han ej sätta sitt Goda i annat, än i att vara en allt-lifgifvande Godhet; och detta kan han blott så till vida vara, som han träffar lefvande motbilder af sin egen varelse.
Derföre sammanfattar han i oändlighet sitt allväsende till en särskillnad, en begränsning, medelst hvilken han ur sitt Gudomsdjup framgår såsom ett personligt Individuum, som derutur, i och med sitt eget tillvarande, äfven i oändlighet hämtar tillvarandet af andra liknande, – eller skapar motbildliga väsenden, tillika med verlds-omgifningår, lämpade till dem och tjenliga för deras bestämmelser.
Dymedelst åter är han sjelf Menniska – i Urbild, eller Menniskan i sin (absoluta) fullkomlighet: man kunde i strängaste mening säga, den enda verkliga Menniska som gifves; ty från denna undfå alla de andra sin verklighet till låns.
Personlighetens form är nämligen identisk med Mensklighetens; och hurudana än dess åtskillnader i större eller mindre förträfflighet må vara, – alltefter dess ståndpunkt, såsom en materiellt naturlig, en andlig eller en rentaf himmelsk, – så är den likväl, i sjelfva de allmänna grunddragen, sig öfverallt lik och oföränderlig.
Detta är det allmänliga af sättet, huru Gud, i ett Helt af Verldar, är den alltlifvande medelpunkten såsom i ett lefvande system af Motsvarigheter, hvilka samtligen häntyda på Honom.
Och så genomgripande går igenom alla dessa (högre och lägre) motsvarigheter det Menskliga såsom gemensam Princip och Form, att de tillsammans, eller såsom Universum, föreställa en enda, alla andra gestalter inom sig slutande, Menniskogestalt.
Formen af Menniskan, och formen af Menniskans Universum, förutsätta hvarandra och innebära hvarandra; den ena kan utan den andra lika litet vara, som tänkas.
Detta förhållande gäller allsicke mindre om de för oss osynliga verlds-kretsarne, än om den för oss synliga.
Tvärtom: i den rena andeverlden yttrar det sin giltighet på ett ännu oinskränktare vis.
Också har Gud sjelf förkunnat i sitt Ord, att han ”skapade Menniskan till ett beläte, som Honom likt var”; hvarmed tydligen är sagdt, hurudan belätets urbild måste tänkas.
Enligt samma
Ord företedde han sig ock esomoftast, för utkorade medlemmar af sina äldre församlingar, under mennisko-utseende; dermed föröfrigt äfven förebådande den naturliga mensklighet, hvarmed han sedermera, till menniskoslägtets frälsning, skulle omkläda sig.
Och i anledning häraf bör man erkänna, att skymtar af den rigtiga föreställningen – ehuru visserligen blott såsom skymtar – förekomma i sådana skepnader af Hedendom, der menskliga Guda-uppenbarelser åberopas.
Likväl är i samma
Ord äfven sagdt:
”Mitt ansigte kan man icke se; förty, ingen menniska, som mig ser, kan lefva16”.
Här menas Gud sådan, som han är rentaf i sig Sjelf och inom sig Sjelf – eller såsom ouppenbarad.
Ville han framträda såsom sådan eller oförmedlad, så skulle den ohöljda närvaron af hans väsendes eld, fyllande allt verldslifs rymd, verka på alla onda varelser tillintetgörande, och på de goda, om icke förintande, åtminstone blott förbländande och bedöfvande.
Såsom den inom sig sjelf varande Guden är och förblifver han derföre städse ofattlig, städse otillgänglig; och det lika mycket för Englar, som för Menniskor; emedan Englarne intet annat äro, än Menniskor i ett fullkomligare mått.
Fattlig, begriplig, tillgänglig är han oss endast så långt, som han sjelf dertill gjort sig: det är, endast såsom uppenbarad.
Men han har uppenbarat sig för oss jemntupp så långt, som vårt förstånds, vår kunskaps, vår älskande längtans gränsor någonsin kunna utvidgas eller sträcka sig.
Han har uppenbarat sig vara evig Kärlek och Vishet, eller (hvilket är detsamma) evig Godhet och Sanning: samt dermed, såsom bådadera, vara Menniska från evighet till evighet; – en egenskap, hvarförutan det vore alldeles omöjligt, att Englar och Menniskor kunde med honom stå i förbindelse, från honom mottaga inflytelser, och till honom vända sig i hopp, i bön, i dyrkan.
Det är egentligen den ouppenbarade Guden, som är Gud Jehovah; ehuru visserligen redan då i ej ringa mån förmedlad, genom flerahanda theophanier och framförallt genom det äldre Ordets meddelande.
Den fullständigt uppenbarade Guden är likväl ingen annan, än Gud Christus; eller den Gud- Menniska, hvilken, såsom varande det äfven i jordisk mensklighet incarnerade Gudoms-Ordet, bar det namn, hvarunder vi dyrka, på samma gång, den gudomlige Frälsaren från det Ondas makter och den gudomlige Stiftaren af vår församling.
Han är i Gud det, hvarigenom Gud uppenbarar sig; han är den Gud uppenbarande Guden, eller Uppenbararen, i och genom hvilken Gud framgår såsom Gud-Menniska i tiden; hvad som slår bakom eller ofvan honom, är den i evigheten Fördolde.
Såsom utgången från Denne, är han, då han i sitt nyssnämnda förhållande till
Denne betraktas, Son af Fader; och vi äro berättigade att uttrycka förhållandet med denna menskliga beteckning (hvilken han ock sjelf har lärt oss), just i kraft af Guds egenskap att Sjelf vara Menniska.
Men fullständigheten af Guds uppenbarelse i tiden bekräftar sig genom en den Fördoldes och Uppenbararens, eller Faderns och Sonens, gemensamt utgående samverkan: hvilken såsom bådas Heliga Ande omfattar menniskorna med den kärlekseld och det sanningsljus, som ådagalägga, evärdligt fullare och klarare, Faderns och Sonens eviga Enhet i syftningen till alla skapade varelsers väl.
– Detta är Guds Trefaldiga Personlighet; eller hvad man kallar Treenigheten.
I hvar och en af dessa är Guds Personlighet hel: i Fadern äro både Sonen och Anden, ty han är bägges eviga väsende; i Anden äro både Fadern och Sonen, ty han är bägges i evig samverkan sig bekräftande enhet; men i Sonen äro ock både Anden och Fadern, emedan han eljest ej vore den personliga uppenbarelse, i hvilken Gud hel och hållen innebor.
Häraf följer, att Sonen är sjelf de tre Personligheterna i sin enda och odelbara Person.
Om således äfven ej utan skäl kunde sägas, att Gudomslifvet är i Fadern (särskildt betraktad) företrädesvis såsom Makt och Lagens Vishet; i Sonen (särskildt betraktad) företrädesvis såsom Nåd och Kärlekens Vishet; i Anden (särskildt betraktad) företrädesvis såsom bådas omskapande eller andligen pånyttfödande Verkan: så bör likväl icke dessmindre finnas, att Gud måste i hvarje form af sin Personlighet vara allt detta; och att fördenskull i Sonen alla dessa egenskaper tillsammans äro, emedan ”i honom bor all Gudomens fullhet.
– Och denne Son är Herren Jesus Christus.
Följande till närmare upplysning.
– Det eviga af Guds Mensklighet kunde, i sitt blotta himmelskt-andliga skick, försätta sig i förbindelse ej blott med Englarne, utan äfven med Menniskorna, så länge dessa voro sjelfva engla-artade.
Men sedan detta deras första tillstånd upphört, måste ock all inre gemenskap mellan dem och Gud i den mån upphöra, som de, å ena sidan, alltmera hårdnade eller förstockades i sin naturlighet och förmörkades i sin sinnlighet, och han, å andra sidan, ej kunde på dem inverka, – såsom icke stående med dem i samband af någon mensklighet, så beskaffad, att den vore omedelbarligen beslägtad med deras egen.
Just en så beskaffad mensklighet, eller en sjelf naturlig, – men redan från dess begynnelse i den renaste qvinnas moderqved genomträngd af idel gudomslif, – antog han fördenskull, vid en tidpunkt, då Ondskans välde på jorden hade upphunnit sin öfversta höjd; och genomgick, för att medelst en slik omedelbar yttre gemenskap med menniskorna kunna återställa en omedelbar inre, det jordiska menniskolifvets öden.
Sättet af denna antagna mensklighets aflelse har ej kunnat oss uppenbaras, emedan intet menniskoförstånd vore mäktigt att fatta det; för dem, som genom philosophiskt tänkande lyftat sig öfver den vanliga trånga föreställningen om rymd, och lärt sig begripa, att hvarje natur-grand innehåller en omedelbar närvaro af hela den oändlighet, som af mängden anses vara till endast såsom uppfyllande rymden, är det likväl – med ledning af denna analogi – ej alldeles otänkbart, huru en gudomlig personlighet kan instråla sig i en naturlig lifspunkt, hvarur framgår till utveckling ett denna personlighet omedelbart innehållande menniskoväsende, under det samma personlighet ändock, såsom en fortfarande allmänt gudomlig, tillika uppfyller sitt verlds-helas omfång.
Den sålunda Enfödde, i kraft af sitt faderliga ursprung varande och förblifvande syndfri, var likväl, i sitt väsendes antagna jordiskt- menskliga del, blottställd för frestelser, strider, lidanden; de förstnämnda kommande från Helvetena, dem han gick att underkufva; de sistnämnda, kommande öfverhufvud från hans deltagande i alla en syndbesmittad mensklighets qval, på dess vägnar, – änskönt han sjelf var, och under sin lefnad städse mera blef, upphöjd öfver deras orsaker.
Ty hufvudsumman af denna lefnad, i låtande och görande, i lära och vandel, i föresyn och underverk, i död och uppståndelse, var det Ondas fullkomnade besegrande och det Godas fullkomnade förherrligande; båda tillsammans, ett Gudomliggörande af äfven den mensklighet, som han ifrån sin Moder hade genom den naturliga födelsen mottagit.
Sedan hans värf var fullbordadt, och besegladt genom öfvervinnandet af den smärtfullaste död, hvilken i detta öfvermått af smärta tillika var en sinnebild af det gudomliga Ordets allmänna misshandlande genom menniskornas snöda otro och fåkunnighet, kunde han äfven med sjelfva sin naturliga, men nu i gudomlighet fullt uppgångna och förklarade mensklighet återvända till sin af evighet gudomliga; från hvilken han i denna sin naturliga menniskoblifning var utgången.
Och detta skedde genom hans uppståndelse och hans himmelsfärd; hvarmedelst han åter var till oinskränkt enhet införlifvad med sin Fader, som i honom hade på jorden verkat såsom i en lekamliggjord och fulltrogen spegelbild.
– Det innersta hos honom var ifrån begynnelsen Gudomligt; det yttersta hos honom var deremot, ifrån begynnelsen, det längst från Gudomligheten aflägsna, eller det jordiskt Naturliga: men hela hans lefnad bestod i, att gradvis afkläda sig alla deri medfödda ändligheter eller ofullkomligheter, och med detsamma gradvis ikläda sig alla Faderns oändligheter och fullkomligheter; ett tillstånd, som nödvändigt medförde, att han derunder skulle ömsom förnimma sig såsom redan med Fadern ett, ömsom åter såsom ännu från Fadern skild och behöfvande hans bistånd; hvilket han då med lika mycken ödmjukhet, som tillförsigt, åkallade.
Ändtligen var hans menskliga varelse i alla sina delar, ända till och med sjelfva kroppen, af evigt Gudomsväsende genomträngd och uppfylld.
Nu vorden Gud äfven till sitt yttersta och sista, liksom han förut var det till sitt innersta och första, steg han ur grafven och till himlen; och det med bibehållande af sin naturligt menskliga kroppsgestalt, som numera sjelf var till himmelsk förklarad.
Det var i denna gestalt, som han, efter sin uppståndelse, åtskilliga gånger bland sina lärjungar visade sig, och sista gången, för deras ögon, uppsväfvade för alltid ur förgänglighetens luftkrets.
Hvad han tillkännagaf med de betydelsefulla orden:
”det är fullkomnadt!” var detta fullbordande af hans gudomliga sändning, detta uppfyllande af hans värf såsom ett försoningens och återlösningens verk.
Tempelförlåten, som dittills hade för folket undangömt det Allraheligaste, remnade vid dessa orden i tu: till ett tecken, att hädanefter vore Gud allom tillgänglig såsom fullt uppenbarad; i Honom, som i en numera obegränsadt gudomliggjord mensklighet innefattar hela Treenigheten.
Vår fader i egenskap af Gud, men ock vår broder i egenskap af Menniska, har han återlöst oss från Syndens makt, från Helvetets öfvervälde.
Han har beredt åt menniskorna ett icke dessförinnan ägdt tillfälle, att genom tro och lefverne från det Onda befrias; och en möjlighet åt Gud, att kufva detta Onda utan att tillintetgöra de fallna varelsernas slägte.
Det kan således inses, att så långt, som hvarje menniska upprigtigt bemödar sig att i sin vandel undfly alla ondskor och hålla sitt sinnelag öppet för alla godheters inflytelser från Honom, äro hennes synder, hennes fel både större och smärre, af Honom, inför den Gudomliga Lagens rättfärdighet, borttagna och försonade.
Af allt det anförda är klart, för det första, att Herren Christus är i fullkomligaste mening Gud; och för det andra, att efter denna i Christus skedda uppenbarelse har Guds gemenskap med både Menniskorna och Englarne blifvit en förtroligare, än den någonsin var förut; (vi säga, äfven med Englarne; ty jemväl de hafva, på menskligt vis, börjat sin tillvarelse från ett naturligt lif).
Derföre har ock Guds styrelse af den jordiska Menniskoverlden, som är alla verldskretsarnes yttersta eller lägsta, derefter blifvit en ej mindre omedelbart personlig, än hans styrelse af den himmelska Englaverlden, som är alla verldskretsarnes innersta eller högsta; i stället för att hans inverkningar tillförne gingo till Jordens menniskor endast medelbart, genom Englaverldens sphärer.
Gud har, genom menniskoblifningen i Christus, kommit oss i alla afseenden närmare.
Slutligen må tilläggas, att det rörande betraktandet af Herrens lidanden är tillåtligt endast så länge, som det icke utgör våra betraktelsers öfvervägande beståndsdel.
Liksom han sjelf har besegrat qvalen, bundit Mörkrets andar, brutit Grafvens stängsel och nu ”sitter på Faderns högra hand:” så bör han ock nu hufvudsakligen tänkas i sin upphöjelse, i sin triumf.
Vi böra, såsom han uttryckligen sagt, ”icke gråta öfver honom, utan öfver oss sjelfva.”
Han är för vår dyrkan ett lika gladt, som heligt, ett lika upplyftande, som majestätligt föremål.
Äfven denna dyrkan har han anbefallt oss, icke för sin skull, eller såsom skulle han deraf skörda någon vinst; utan för det, att under och genom denna dyrkan försättas menniskorna i ett tillstånd, hvari det Goda och Sanna, som från Honom oupphörligt flöda, kunna obehindradt inflyta i deras själar till upplysning och bättring.
Det allmänna af det sätt, hvarpå Verlden i sin helhet är till, innebär det särskilda af vår jordiska Naturverlds verklighet.
Denna är, att vara en inledning till och ett bildligt hölje för de inre ordningar och grader, som utgöra den egentliga Andeverlden; med hvilken hon alltså står i oafbrutet samband.
Och emedan hon öfverhufvud förhåller sig till denna inre verld såsom en kroppsligt-sinnlig motbild: så följer deraf, att så långt, som hennes Väsendtliga är upplyftadt på Menniskans lifsgrad eller införlifvadt med Menniskan, beledsagar det oss, ehuru efter döden förandligadt, in i den Andeverld, hvartill ingången då öppnas; ja, in i den Englaverld, hvilken såsom Himmel emottager alla de menniskor, som afgjordt beflitat sig om att lefva i det Goda och det Sanna.
Ty deri består Naturens väsendtlighet, att hvarje andligt individuum, hvarje Person, utom Guds egen, har en i viss mån utom sig varande begynnelsepunkt, som visserligen är i sitt invärtes en andlig eller själisk, men i sitt utvärtes en naturlig eller lekamlig.
Den allmänna sphären af dessa begynnelsepunkter är Jordlifvet; eller – nogare sagdt – det med vårt jordlif förknippade
Materie-lifvet; således öfverhufvud sphären af de jord-beslägtade verldskroppar eller sol-systemer, som tillsammans utgöra Naturverlden.
Dennas function i Universum är, att, såsom den krets, der hvarje ande antager natur eller kläder sig i natur, dymedelst åt hvarje ande gifva det nödvändiga yttre grund-villkoret och fotfästet (basis) för den sjelfbekräftelse, i hvilken han sedan utvecklar sig till (god eller ond) personlighet.
Sådant är de skapade varelsernas allmänna villkor, att de, för att ej strax vid sin upprinnelse väsenlöst förflyga (liksom t. ex. hvad vi kalla Drömmar), måste börja med att fixera sig genom physisk omhöljning.
Den är derföre ock i allmän betydelse inplantningens och rotfästandets verld; de verldar, i hvilka menniskan sedermera inträder, kunna endast vara uppväxandets, mognandets, fullkomnandets.
Hvad nu åter beträffar dessa verldar: så är deras ställning till den naturliga, äfvensom sinsemellan, öfverhufvud den följande.
Inom sjelfva Andeverlden är, såsom vi redan märkt, ännu en skillnad mellan verldar: nämligen emellan det Innersta af Andeverlden, och det Yttre af densamma.
Det förra, såsom sådant, innefattar Himmel och Helvete: eller är det ena för de goda andarne, det andra för de onda; i förhållande till, och i följd af, hvarje andes innersta själstillstånd; hvilket här upplåter sig och förblifver i varaktig skepnad, inom en krets af åskådningar, som på det noggrannaste uttrycka beskaffenheten af denna själsförfattning.
Deremot är det Yttre af Andeverlden en rymd af mellan-tillstånd: å ena sidan, emellan det Naturliga och det Innersta Andliga; å andra sidan, emellan detta sednares båda nyssnämnda motsatser.
I sjelfva verket är det ett oegentligt talesätt, att menniskan efter döden ”kommer till” Andeverlden: ty såsom ande tillhör hon ständigt denna verld; hon lefver, till sin ande, alltredan i den, medan hon ännu till sin kropp lefver i Naturverlden.
Flyttningen från den ena verlden till den andra består endast i friblifvandet af den andliga kropp, hvilken hon redan här på jorden bär inom den jordiska; eller deri, att i det ögonblick, då döden tillsluter den jordiska kroppens sinnen, öppnas den andliga kroppens; hvadan hon då genast finner sig varande i andeverlden, och ser denna omkring sig lika tydligt, som hon förut såg omkring sig den naturliga.
Tillåtes det någongång menniskan redan före döden, att se och höra Andar eller Englar: så sker detta, icke genom deras återkommande till den naturverld, hvilken de för alltid lemnat bakom sig, utan genom ett den andliga synens och hörselns upplåtande för det tillfället.
Stundom inträffar ock under sjukdomar, och särdeles under den sista, eller då menniskan ligger på sitt yttersta, att detta upplåtande begynner redan före den fullbordade skilsmessan från jorden.
Sådant sker dock endast undantagsvis: det allmänna eller vanliga är, att döden måste föregå.
Var då menniskans själstillstånd, vid bortgåendet från jorden, på afgjordt vis ett himmelskt (ett lif i det Godas kärlek och det Sannas ljus), så befinner hon sig ock genast bland himmelska varelser, i en rymd af himmelsk fägring, d. ä. i hvad vår christna troslära kallar Himlen; var det på afgjordt vis ett helvetiskt (ett lif i det Ondas kärlek och det Sannas förnekelse eller Lögnens bekräftelse), så befinner hon sig genast bland helvetiska varelser, i en rymd af helvetisk stygghet; var det – såsom händelsen med de flesta menniskor är – på något vid dödsstunden fulleligen afgjordt vis hvarken det ena eller det andra, så befinner hon sig i den omnämnda mellanrymden, bland väsenden i liknande belägenhet, – för att der ytterligare få bereda sig till det bestämda slut-afgörande, hvarpå hennes sedermera begynnande oändliga salighet eller oändliga osalighet beror.
Lefvande i den förra – som är Himmelen – kallas hon Engel; lefvande i den sednare – som är Helvetet – kallas hon Djefvul; såsom invånare af den förberedande Andeverlden kallas hon blott i allmänhet Ande, – och föröfrigt god Ande eller ond, alltefter det öfvervägande i hennes väsendes beskaffenhet.
Denna mellan rymd, betecknad i Ordet på flera sätt (såsom t. ex, genom det ”stora befästade svalget” mellan Rike Mannen och Lazarus), hafva fordne Hedningar menat med sitt Hades, och Katholikerne mena den ännu i dag med sitt Purgatorium 17; bägge i rigtig, men dunkel aning, som genom sin dunkelhet ledt till missförstånd.
Frågas: hvi är det Verlds-Hela skapadt? och hvarföre vidmakthålles det?
så kan derpå ej lemnas annat svar, än det redan gifna: emedan Gud, såsom Evig Kärlek, sjelfnödvändigt har den egenskap, att älska andra varelser, och att vilja med dem vara ett på ett sätt, hvarigenom de, i sitt lifs mått, sjelfva blifva goda, visa, sälla.
Men varelser, med hvilka detta egentligen kan ske, äro endast Menniskorna: derföre har, – i denna mening, – allt blifvit skapadt för Menniskans skull.