Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. framläggas, få vi oss reservera, emedan dels det statistiska af berörde utredning icke blifver fullstänL Den 2 Februari f. ni. 271 digt med mindre lin att äfven upplysning i sammanhang dermed lemnäs om de hinder sorn blifvit lagde mot lagförslagens öfverlemnande till Ständerne vid de förflutna 4 riksdagarne”.
Det lärer icke undfalla någon, att denna mening visar sig särdeles mystisk.
Detta är också orsaken, hvarföre jag väl icke kan ingå i någon slags vederläggning af hvad som sålunda yttrats; men vill blott anföra, att jag icke känner de hinder, hvilka reservanterne åsyftat.
Väl är det en sanning, alt Ilr Dalman yttrat något i denna del, men af hans anförande har jag icke hemlat mera ljus i saken än jag förut hade.
Vidare hafva reservanterne anfört såsom skäl hvarföre de ansågo en utredning onödig, nemi. ”att StatsUtsk. blefve i sådana frågor en statistisk byrå till hinder för dess egentliga och långt vi gli gare göromål”.
Jag hade föreställt mig alt en, förhållandena v deras helhet omfattande, beräkning nödvändigt måste föregå StatsUtsk:s tillstyrkande af utgifter; och jag tror således t. o. m., i olikhet med Frih.
Raab, att denna beräkning kunnat sträcka sig icke allenast till en blott och har beräkning af de ifrågavar. utgifterne, ulan äfven till en utredning huruvida Statsverkets tillstånd i dess helhet medgifver det äskade anslaget.
Reservanterne hafva äfven, såsom skäl hvarföre en vidräkning icke bordt ifrågakomma, anfört: ”att dylika undersökningar med lika skäl kunde äskas i alla på mer eller mindre längre lid beviljade anslag, hvarigenom i olid afskräckande summor skulle uppstå”.
Jag vill gifva den meningen en, enligt min åsigt, riktigare uppställning: jag vill nemi. säga att om vid hvarje förslag bestämdt tillkännagifva^ de summor, som till det åsyftade ändamålet redan åtgått, sä väl som de hvilka än vidare dertill erfordrades, så skulle många dylika förslag, alldeles icke i otid, men deremot i tid afskräcka; och kanske vore vinsten deraf icke så ringa.
Ofvanberörde utredning visar oss att den nya lagberedningen åsamkat vårt land en utgift af mera än 300,000 r:dr; i sanning en, hvad man kallar, rätt vacker summa.
Om den vore i behåll, huru mycket godt skulle icke dermed kunna uträttas?
Den första tanken, vid en gjord utgift, blifver naturligen den: hvilken valuta har man för densamma bekommit?
Den andra frågan blifver den: om summan nu i stället vore besparad, hvad månde man ej då hafva mäktat dermed, till uppfyllande af behof och önskningar, för sin och andras fördel, åstadkomma?
I ett rikare land kan man måhända bespara sig sådana betraktelser, men i ett fattigt, såsom vårt, blifva de oundgängliga.
Jag torde i sådant afseende exempelvis få nämna, hvad flere af husets ledamöter kunna vitsorda, nemi. huruledes tjenstemännens löner äro i allmänhet ringa, och då fråga varit å bane om förbättring i deras villkor, så har svaret gemenligen utfallit så, att det visst vore önskligt kunna åstadkomma någon löneförbättring, men medel saknas; det oaktadt tvekar icke staten att tillegna sigen del af lönerne under namn af bevillning, af det skäl att stats-intraderne må blifva tillräckliga för fyllande af statsverkets behof.
Så bar ock presterskapet i långliga tider klagat deröfver, att ålderstigne och genom träget arbete till helsa och krafter försvagade, till skolstaten hörande män, mången gång blifvit anställde till kyrkoherdar framför andra, ofta måhända mera förtjente, prestmän, hvilka icke 272 Den 2 Februari f. m. varit berättigade till beräknande af dubhla tjensteår.
Det är icke min mening att nu i allmänhet klandra, det skollärare blifva förflyttade till kyrkoherdebeställningar ; ty der sådant skett, hafva föfsamlingarne ofta haft ganska stor nytta deraf.
Det är endast emot användandet af utlefvade skollärare till sådana befattningar, anmärknm blifvit gjord och hvem nekar i dylikt fall alt det vore väl om anslag kunde anskaffas till pensioner åt desse lärare.
Men hvar finnes medel härtill?
Rikets borgerskap torde kunna intyga att i mänga städer handeln är i aftagande, likasom allmogen å landet, att skätterne icke alltid och i alla landsorter med just så stor lätthet utgå.
Under sådana förhållanden tror jag att det är Svenska folkets ombuds pligt, att iakttaga den största hushållning med Statens medel.
De fleste af oss hafva sannolikt erfarit, hurusom gamla krigsmän måste gå omkring landet och åkalla barmhertigheten, emedan de icke kunna lefva af de 8 r:dr krigsmanshus^ består.
Häfva de bevistat krig, så blifva deras pensioner tillökte med en summa af 4 r:dr b:co, så att liela pensionen för dem utgör 12 r:dr b:co årligen.
Skulle man vid sådant förhållande icke kunna säga, att 12.000 r:dr, sorn dock här har blifvit ansedda för att vara en liten summa, skulle vara en ganska tillräcklig för beredande af fyllnad utaf åtminstone några t. ex. det sist anförda af de utaf mig ofvanomförmälda behof?
Vore den icke på sådant sätt säkrare använd till något nyttigt ändamål, än om den skall utgå till fortfarande aflöning ät lagberedningens ledamöter ?
Jag anser alltså summans påstådda ringhet icke utgöra något skäl till dess beviljande för det föreslagna syftemålet.
Jag går nu att i största korthet upplaga några af de inkast, som liär blifvit gjorda, mot den af mig delade åsigt och fäster jag mig först vid Hr Lagerhjelms yttrande, alt det vore en inkonseqvens, att, sedan man begärt omarbetning af lagverket, man nu ville vägra anslag till arbetets afslutande.
Jag svarar, låt oss veta lidepunklen då lagen kan blifva färdig och jag tror, att ingen skall motsätta sig om icke just liela det begärda anslaget till sitt fulla belopp, dock till någon erforderlig del deraf.
Hr Gripenstedt har sagt, att man borde uppskjuta alla omdömen öfver det nya lagförslaget intilldess detsamma bilfvit fuljändadt och vederbörligen granskadt.
Af hvad jag förut anfört, torde vara klart, att min mening icke är, att förslaget ej må fullbordas; men, för att det må ske, föreställer jag mig att, såsom Frih.
Cederström, Jakob, yrkat, viss tid derföre kunde tilläfventyrs utsättas; och må man icke deremot invända, att det icke skulle frå an för R.
St. att sätta arbetet på beting, ithy att det vore lika med att, som man sagt, neddraga detsamma till ett handtverksgöromål.
Något hvar torde kunna vitsorda, att om man har aldrig så vidlyftigt arbete, men tiden för dess fullbordan är knapp, — vi kunna härvid tänka oss att saken angår de för oss vigtigaste ärenden, vår hela välfärd eller andras, — så anstränger man sig, sammanfattar sina tankar, och arbetet blir till den utsatte liden färdigt.
På enahanda sätt föreställer jag mig, att lagberedningen också må kunna förfara.
Vidare har Hr Gripenstedt sagt, att nedsättning icke skulle kunna tillvägabringas på 1) (i n 2 V e b r u ari. 1 m. pä annat än 3 sätt, dem han alla anser olämpliga, i del han nemi. yttrat det den första utvägen bestode deri, att man minskade arfvodena åt lagberedningens ledamöter.
Men detta finner han oantagligt, enär ledamöterne hade enligt hans åsigt hvad de borde och behöfde till ersättning för sin möda.
Jag delar sa till vida denna hans åsigt, alt de öfrige som åtnjuta 1,400, å 1,500, r:dr kunna lämpligen göra anspråk derpå: men ingalunda kan jag inse, hvarföre 4,000 ndr skola ärligen utgå till en enda ledamot.
Om något afdrag i detta hänseende gjordes, uppstode ju genast en motsvarande minskning i anslagssumman.
För det andra skulle man tänka på att nedsätta antalet af arbetande ledamöter; men Hr Gripenstedt anser jemväl detta olämpligt.
För min de! vidhåller jag i della hän seende ett gammalt ordspråk, nemi.: att många kockar koka icke alltid den hästa soppa.
Ilr Akerman har sagt, alt då staten för ernående af förbättradt lagverk redan uppoffrat 300,000 r:dr, borde man tillse, att arbetet blefve färdigt och följaktligen bevilja de dertill erforderligc medel.
Det kan gälla för honom som hörer lill de i förslaget förtjuste, och som lärer väl känna detsamma, hvarpå jag icke tviflar.
Jag likväl, som icke hörer lill de förtjustas antal, och icke hunnit taga närmare kännedom om förslaget i dess helhet, kan icke godkänna detta skäl.
Jag torde af de i lagförslaget framställda principer, för så vidt de redan i vår lagstiftning framträdt, få fatta mitt omdöme öfver detsamma, och jag må dä säga, att det icke förefallit mig uppmuntrande till något understöds lemnande.
Om man skulle säga, att derföre, alt man härtill beviljat 300,000 r:dr, så skulle man också ytterligare för samma ändamål bevilja 25,000 r:dr, så synes mig detta icke olikt förfarandet, af den Iheaterbeskådande, som, efter att hafva under tilltagande gäspningar åselt en högst ledsam piece uppföras, vare sig tragedi eller komedi, ändå och oaktadt sin stigande ledsnad, enligt den kända anekdotens lydelse, trugade sig att öfvervara den 5:te akten, på det han måtte få full valuta för sina utlagda penningar.
Hr Fähraeus har yttrat, att rättsfilosofiska idéer legat till grund för förslaget och att det skulle komma att utgöra ett vackert litterärt minnesmärke lill prof af vår tids juridiska hildning.
Till svar härå får jag förena mig med livad Gr. Gyldenstolpe, Anton, i detta hänseende anfört ; dels tyckas nemi. de theoretiskt rättsfilosofiska idéerne vara allt i detta förslag, dels synes den litterära minnesvärden bra dyrt betald med de stora summor, som redan åtgått; dock vore det alltid hugnesam! om det verkligen finge stanna vid egenskapen af en litterär produkt af mer eller mindre intresse i litterärhistoriskt hänseende, och i sådant fall finge man väl trösta sig öfver förlusten af de för dess utarbetande använda pen ningarne; men nu hetes det ju skola blifva en ny lag för Sveriges rike, antagandet hvaraf, eller förkastandet, icke ännu är på något sätt afgjordt.
Raab har befarat, att han skulle anses hysa missaktning för majoriteten inom detta hus, om han tilltrodde den vilja göra någon afprutning på den föreslagna summan, och Frilen har der2 H. " 18 Den 2 Februari f. m. jemte betygat sitt missnöje öfver en ledamot, som under sitt föredrag vändt ( riimi ryggen och derföre ej kunnat af honom blifva hörd.
Genom den plats, jag pä denna bänk innehar, är jag i den lyckliga belägenhet att icke gerna kunna komma att vända Frilen i någon händelse ryggen; kan alltså hoppas af honom blifya hörd; och, jemte det jag salunda
Sär pä förhand förklara att jag hvarken i ord eller gerning torde kunna af den värde Frih:n anses vilja visa honom någon missaktning, hvilket också ingalunda vore mig tillständigt, anhåller jag tillbaka att fa, med liktänkande, af oliktänkande tillgodonjuta någon aktning då jag, liksom de, handlar efter öfvertygelse.
Posse har sagt, att, om man vägrar det begärda anslaget, så skulle arbetet afbrytas och ledamöterne afskedas, enär de sannolikt icke ville eller kunde fullgöra detta mödosamma uppdrag ulan vedergällning.
Dii icke särdeles lång tid återstår till nästa riksdag, ser jag icke någon så stor olägenhet, om arbetet blefve på en kort tid afbrutet, helst ledamöterne ju hafva andra vigtiga och tillräckligt allönade platser att fylla samt tjenster att bestrida; men min mening är ej att sådant afbrott må ske, åtminstone såvida beredningsgöromålen skulle kunna fortgå och snarligen afslutas med bidrag af statsmedel till lägre belopp än det nu föreslagna.
Hermelin har yttrat, att man ej utan lagtolkare kunde förstå vår nuvar. lag.
.lag hemställer, om man icke skulle kunna med mycket mera skäl vänta sig något sådant, då den nya lagen träder i verksamhet, enär behofvet deraf synes mig då blifva betydligt större än nu.
Det har mer än en gång yttrats att upprättandet af en Svensk advokat-corps skulle blifva en följd af den nya lagen och jag har äfven hört åtskillige förorda inrättandet af en sådan corps.
För min del anser jag den likaledes komma all med nya lagen erfordras, men vara i sig sjelf hvarken nyttig eller nödig för Svenska folket; jag har således i detta hänseende jemväl ett ytterligare skäl till hinder för belåtenhet med det nya lagförslaget.
Jag hemställer, om icke en lag, så gammal som den nu gällande, rotfåstad i folkets seder och vanor, måste kunna af folket bättre förstås, än en sådan, som grundas endast på rationalistiska idéer.
Hr Fåhraeus har visserligen sagt, att genom motiverne till det nya lagförslaget skulle folket äga ledning vid tolkandet af detsamma, men om den värde talaren med sina vidsträckta kunskaper och rika embetsmannaerfarenhet finner sig vid dylika under namn af motiver afgifne resonnementer hemmastad, så ser jag likväl icke att deraf följer, att den stora massan af folket, för hvilken lagar skrifvas, skall af dessa motiver finna tillräcklig ledning för sitt omdöme.
Anckarsvärd har sagt, alt vår nu gällande lag, såsom öfver 100 år, vore för gammal.
Jag deremot tror alldeles icke, derföre att 100 år förflutit efter en lags antagande, man skulle hafva skäl att anse den för gammal; tvertom föreställer jag mig att under denna tidrymd folket först hunnit att med densamma göra sig fullt förtroligt och bekant.
Hvartill tjenar det att antaga lagar, som icke äro rotfästade i folkets seder och begrepp?
”Quid leges, sine moribus, vanse proficiunl?” Gr.
Anckarsvärd har vidare yttrat, alt det Den 2 Februari f. m. 275 vöre förmånligt äga en på lidens 'fordringar grundad omarbetning af vår lag; men jag hemställer om den nya lagen kan anses sorn en omarbetning af den gamla, då snart sagdt endast benämningen af balkar och kapitel deri finnas bibehållne, men föga någonting derutöfver af det gamla.
Ty hvad angår innehållet af den nya lagen, torde jag få bespara Ståndet obehaget att ingå i en vidlyftigare förförklaring af huru högst betydligt den skiljer sig från den nuvar. och från alla i Sverige af ålder antagne rättsbegrepp.
Man har vidare yttrat, alt det vore ingen våda att befara vid det nya lagförslaget, helst högsta domstolen sannolikt komme att gilla detsamma.
— Det kan vara möjligt; men jag tror, att man bör uppskjuta att omnämna det tills det skett.
— Hr Dalman har sagt, att vissa af de principer, som äro gällande i det nya förslaget, blifvit antagne i särskilda till R.
St. framställda förslag, dervid Hr
Dalman såsom exempel citerat den lika arfsrätten; men om den lika arfsrätlens införande kan utgöra ett skäl för detta Stånd att bifalla Stats€tsk;s betänk.
, skulle tänkesättet inom detta rum hafva undergått en märkvärdig förändring sedan sista riksdag.
Jag hade icke ämnat vidröra denna omständighet, och Hr Dalman hade måhända kunnat bespara mig ett dylikt obehag; men då han vidrört ett ämne, som på ett smärtande sätt bör förmodas kunna såra manga ledamöter inom detta hus, har jag icke kunnat undgå att besvara hans anmärkn.
1 öfrigt och då man här sökt afmåla nya lagförslagets ljusare sidor, kunde det väl äfven vara mig tillätet att framhålla de mörka föreställningar, som för mig visa sig, om förslaget i sin helhet någonsin skulle antagas.
Men jag bör, för tidens vinnande, icke nu ingå i någon vidlyftigare kritik deraf.
Jag måste likväl endast i förbigående omnämna, huruledes en hvar kan finna, att det går genom tidcrnes tänkesätt, vare sig i hänseende lill staten, till kyrkan, till skolan, i allt, vissa vinddrag; genom vår tid eller den nästförflutna har gått och går ännu ett dylikt vinddrag af rationalistisk beskaffenhet, hvaraf jemväl utmärkta män låtit sig förledas.
Det vore orätt alt tillräkna desse män sådant såsom klander af något oförlåtligt fel, men då jag icke hör till deras antal, måste jag helst vilja för närvar, stanna och afbida ett annat vindkast.
Ty sådane omvexla och aflösa hvarandra så väl i andans som i naturens riken.
När det vindkast nemi. kommer, som kan föra skeppet åt det håll, dit jag önskar oss komma, då skall jag icke underlåta att till rörelsen lemna biträde efter min ringa förmåga.
1 afseende på det betänk., som vi nu skola pröfva, har jag visserligen hufvudsakligen enahanda åsigter med deni Hr Rääf anfört, men då man möjligen skulle kunna anse uttrycket deraf i någon mån mera lidelsefullt än lieroende på lugn pröfning, så vidt afslag å allt statsbidrag till arbetets fortsättande påyrkades, vill jag inskränka mig tili begäran om återremiss, på det att Utsk. må kunna taga i betraktande de anmärkmr som blifvit mot betänk, gjorda.
I likhet med Frih. Cederström, Jakob, får jag äfven anhålla, att en viss tid utsattes, inom hvilken arbetet bör vara färdigt, men jag vidhåller icke så strängt hans åsigter, att, i händelse Frih.
Palmsljernas anses mera gällande, jag icke skulle kunna äfvenväl förena mig med honom, 18» 276 Deri i Fe 1) r u a r i f. m. enär i hufvudsaken är så mycken öfverensstämmelse mellan dem begge och mig.
Mänga ledamöter ropade på propos.
Jag skall försöka att vara ganska kort.
Jag erkänner fullkomligen, alt jag icke äger den juridiska kunskap, som erfordras för att granska ett så vidlyftigt lagförslag som det, hvilket erfordrat 37 års arbete.
Icke eller vill jag i detta fall bjuda till att mäta mig med H. Ex. nuvar.
Just.statsministern och jag har måhända felat deruti, att jag yttrat, att en riitteg:s-ordning varit möjlig att uppgöra förr än civil-lagförslaget uppgjordes.
Jag ber om ursägt, om jag i delta fall varit missledd af en dåvar.
Just.statsininislerns promemoria, som afgafs d. 20 Maj 1844, hvaruti yttras, i afseende pä lagberedningens verksamhet: ”men deremot vore af föremålen för lagberedningens verksamhet ännu återstående uppgörandet af förslag dels till rättegångs-ordning i brottmål och dels till civil-lag.”
— Om jag deraf har trott del vara möjligt att afskilja rätteg:s-ordningarna, må sådant ursägtas mig.
Nu stå dessa afskilda och jag har af sådan anleda, föreställt mig, alt lagberedningen efter granskning af förslaget lill brottmåls-lag kunde uppgöra en rätleg:s-ordning med afseende på detta förslag.
Här har yttrats, att man oriktigt uppgifvit, att med kostnaderne, hvilka varit utgifna för alla lagcomitéerne, endast åstadkommits de nu utarbetade bilagorna till nya lagverket.
Men huru skall man kunna uppgöra beräkningen annorlunda, än efter resultatet.
Om jag bygger ett hus, men innan det blir färdigt rifver ned hvad jag byggt och ånyo uppför ett hus efter en annan plan, bör jag icke då säga, att huset kostatså och så mycket.
Hamilton har äfven upptagit samma argument.
Jag hemställer, huruvida ledamöter af detta hus icke hafva hört att, när Konungen begärt anslag till materiella ändamål, man sagt, vi hafva gifvit så och så mycket, hvarföre hafva vi icke fått bättre resultat.
Samma argument använder jag på lagförslaget.
När StatsUtsk. vill afslå ett anslag, begagnar Ulsk. gemenligen dessa ordalag: att det varit förut sä och sä mycket användt till detta föremål och att tillräckliga summor synas dertill blifvit lemnade.
Det torde således icke vara otillåtet att sammanfatta alla de summor, som pä lagberedningen blifvit nedlagde.
Anckarsvärd har sagl, att man ingalunda borde afpruta eller afslå det begärda anslaget.
Det fägnar mig om Grefven vill bifalla det och om han har så stort förtroende för Regeringen, att Grefven vill åt Regeringen uppdraga att i allo handla efter som den bäst synes.
Det blir en fördel för Regeringen alt i Grefven nu äga ett stöd, dä Grefven i så många år varit dess motståndare; men det hindrar icke mig att, om jag anser ett anslag för högt, begära någon minskning deruti, dä jag finner den möjlig.
Hamilton har omtalat, huru det tillgick i afseende på Gode de Napoleon, och att den var ett resultat af föregående comitéer.
Jag tror dock, att det gick fortare för Napoleon alt införa detta lagverk, än det någonsin kan gå i Sverige, der man verkligen saknar, att man icke har ben 2 Februari f. m. 277 en Napoleon och der en sådan icke torde vara att förvänta, icke ens från StalsUlsk.
Vid bedömandet af en anslagsfråga, måste naturligtvis afseende fästas dels på nyttan af det åsyftade ändamålet, dels på den summa, som för närvar, dertill behöfves, och dels hvad saken, dä ändamålet sluteligen blifvit vunnet, i sin helhet kommer att kosta.
Jag anser mig icke böra nu ingå uti bedömandet af den nytta eller skada, som af lagberedningen kan väntas; men om den vore än aldrig så nyttig, så är det klart, att man måste söka hinna det afsedda målet med minsta möjliga kostnad och på möjligast lämpliga vägar.
Det är så mycket nödvändigare, att ett synnerligt afseende pä kostnaden och en särskild betänksamhet vid beviljandet af anslag på denna riksdag gör sig gällande, som tillgångarna för det närvar, äro så knappa, att K.
M. för medels anskaffande föreslagit rikets skuldsättning.
StatsUtsk. har äfven framlagt ganska värderika upplysningar i frågan.
Jag beklagar dock, att dessa upplysningar icke äro sä fullständiga, som man skulle kunnat önska; men man inhemtar dock deraf, att årliga kostnaden för den fordna lag-comitéen vida understeg ärliga kostnaden för den nuvar. lagberedningen.
Anledmn till ett sådant förhållande hade StatsUtsk. så mycket mera bordt utreda, som en af lagberedningens ledamöter, hvilken äfven deltagit i den gamla lagcomitéen, derföre fortfarande uppbär särskild pension, och det af sådan orsak kunde tyckas att arfvodet för ledamotskapet i den nuvar. lagberedningen icke på samma gång behöft så betydligt ökas, utan kostnaden för lagberedningen åtminstone kunnat inskränkas till likhet med lagcomitéen.
Jag anser StatsUtsk. äfven hafva lioi dt utreda, när R.
St. kunde äga något hopp att få lagförslaget färdigt.
Det har blifvit sagdt, att man icke kan på förhand bestämma tiden för litterära arbetens fullbordande; detta må vara i allmänhet sannt; men sedan man arbetat nära 40 år, vore det väl icke för mycket begärt att arbetet så långt fortskridit, att man åtminstone kunde förutse slutet.
Då nuvar. lagberedningen år 1840 nedsatles, yttrade R.
St. den förhoppning, att denna beredning skulle inom 3 år hafva fulländat sina arbeten.
Den bar nu i 6 år varit i verksamhet, och man borde då kunna hoppas, alt arbetet snart måtte blifva färdigt, åtminstone att man nu kunde bestämma när det en gång kan bli färdigt.
Pro t o co 11, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adelil* vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828 och 1829, Trettiondetredje Häftet.
Tryckta hos Johan Hörberg s i83i.
p ' 'Grefve von Schwerin^ Fredrik Bogislaus:
Ridderskapet och Adeln har i går behagat påkalla milt biträde lill förvaltningen af Banken under den tid Rikets Sländer äro åtskiljde.
För att motivera mitt svar på denna kallelse, nödsakas jag i minnet återkalla hvad jag sistlidne
Måndag anförde till stöd för mitt förslag, att nemligen valet af BancoFullmägtige måtte uppskjutas, intill dess man sett, hvad beslut Rikets
Ständer fatta i den stora frågan om realisationen, sorn med skäl intresserar bela Nationen, och af hvilken mera beror, än mången tror, intilldess man sett, bvad man i detta afseende har att hoppas eller att befara.
Jag tog mig friheten erindra, att det låg något kränkande i den idé, att af Bankens blifvande administratörer fordra, att de skola följa och underkasta sig systemer och reglor, som de ännu ej känna oell kanske icke kunna gilla.
De gamla formeme äro tunga, och mina krafter för svaga att häfva dem.
För öfrigt synes mig å ena sidan vördnad för upplysning och en ädel opinion, och å andra sidan tro på den ga - 4 Den 17 Julii f. m. räntie, som ligger i personliga caracteren, vara hufvudvilkoren för det constitutionella lifvets åsigter.
Enligt desse har jag också alltid ställt min offentliga baita, och derföre åligger det mig äfven nu att förklara, det jag icke kan afgifva något bestämdt svar, huruvida jag emottager Ridderskapets och Adelns kallelse att vara dessFullmägtig i Banken, förrän jag- fått se hvad Rikets Ständer besluta om realisationen, och jag pröfvat, om det enligt min öfvertygelse är så nyttigt, att jag till ändamålets vinnande bör och kan medverka.
Jag förbehåller mig att framdeles såsom fri Svensk man få yttra mig härom; en rättighet, som jag icke arnar låta någon frånkänna mig.
ConstitutionsUtskottets den 27 sistlidne Mars, under N:o 16 afgifne, och den 3 derpåföljde April på bordet lagd e, Memorial, rörande Grefve Idorus, Claes Fredrik, anmärkningsanledning, i afseende på mötespassevolancens fortsatta utgörande.