Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser ni, jag ska’ säga er, fröken, det fins nästan ingenting som på en gång ger oss en så stor portion menniskokännedom som så kallade näringsbekymmer.
Hvad tror ni t. ex. man icke allt får lära genom att trassla in sig med procentare och affärskarlar och sådana der – och sedan göra konkurs?
Hur mycket snikenhet, slughet, tarflighet, dumhet får man inte se?
Åh, jag försäkrar er att de der sammankomsterna och öfverläggningarne, innan ovädret bryter löst, äro rigtiga expositioner af olika egenskaper!
Då gäller det att göra sina iakttagelser!
Och hvilka solida studier öfver den menskliga lumpenheten tror ni inte en ung flicka har tillfälle att göra, då hennes far helt plötsligen gör cession, och hennes forna umgängesvänner börja vända henne ryggen, och unga herrar, som för inte så längesedan krusade henne, helt oförmodadt ha blifvit närsynta, då de möta henne på gatan?
Åh, d’ä’ ypperliga tillfällen, det der!
Då lär man att känna menniskorna, ser ni, fröken!»
Han gnuggade händerna och skrattade, utan den allra minsta skymt af bitterhet.
Han tycktes upprigtigt road af alla de bedröfliga rön han gjort.
»Nej, nej, herr Vigert!» utropade fru Hedenstam, ifrigt understödd af båda flickorna, »jag försäkrar er att ni öfverdrifver!
Så hjertlösa, så lumpna äro inte menniskorna!
Ni målar med alldeles för starka färger.»
»Gör jag!
Nej stopp!» svarade Vigert, i det han satte sig högre upp på bänken och med en bekräftande rörelse tryckte mössan längre ned i pannan.
»Hvad jag ä’ för spak, inte brer jag för mycket på!
Ni ska’ bara inte kalla det uselt och lumpet och smutsigt, med flere sådana der idealistuttryck, det är bara rätt och slätt menskligt och ingenting annat.
För min del tycker jag det är rigtigt intressant att se hur menniskor krångla in sig i ruskigheter och tarfligheter.
Min själ och Gud», fortfor han, i det han lutade sig framåt, lade hufvudet på sned, slog händerna mot hvarandra och med sin lätta brytning sjungande tryckte på orden, som han brukade, då han skulle ge kraft åt sitt tal, »min själ och Gud, om någon enda af familjen Burström är en bit bättre än de figurer
Kielland skildrar, och som på vissa håll väckt så mycket skrik om smutsliteratur!
Ni ha troligen aldrig kommit i beröring med sådana der halfbildade, rika borgarfamiljer, men jag har haft den förmånen, dels vid min fars cession, dels derigenom att jag varit ute och konditionerat – och jag känner dem.
Tror ni inte att fru Burström t. ex. är en äkta Kiellandstyp, och dertill en af de allra hjertlösaste och småaktigaste?»
»Jo bevars», svarade Cecilia, »det tror jag visst.
Jag har ingen hög tanke om herrskapet Burströms», och hon ryckte föraktfullt på axlarne.
»Men tror ni verkligen att alla rika äro snåla, skrymtaktiga och hjertlösa och att alla fattiga äro förtryckta och bedragna och förderfvade af de rika?
Tror ni inte, att det också fins rika som hysa deltagande och verkligen vilja hjelpa?»
»Jo, det fins det visst – i synnerhet fins det en hel mängd som talar derom.
Så fins det också många, som ställa till basarer och samla ihop till hem och asyler och dela ut penningsummor åt de fattiga på deras silfverbröllopsdag.
Herr Burström t. ex. gaf 10,000 kronor åt de fattiga vid sitt silfverbröllop.»
»Ja, men det var ju mycket vackert af honom?»
»Visst var det vackert – åtminstone stod det så i tidningarne.
Ni kan dessutom föreställa er i hvilken uppsluppen, storslagen sinnesstämning han måtte ha varit den dagen, då han vanligtvis annars alltid kör bort tiggare och aldrig går ut med plånbok i fickan, för att ej riskera att behöfva hjelpa eller låna någon pengar.»
Alla tre damerna skrattade.
»Ni är bestämdt en rigtigt stygg menniska, herr Vigert!» utbrast Cecilia.
»Om ni kände mina föräldrar och mina morföräldrar, skulle ni få en annan tanke om de förmögnare klasserna», invände Agnes allvarligt.
»Det står aldrig något i tidningarne om hvad de göra, och mamma är aldrig med på några basarer, men jag tror, att om ni frågade deras fattiga, skulle de kunna säga er, att det fins rika som vilja dem väl.»
Hon rodnade djupt, då hon uttalat dessa ord, och började litet nervöst att sy på sitt arbete: hon tyckte sjelf, att det lät som om hon velat skryta.
Herr Vigert gjorde en för honom ovanligt chevaleresk bugning.
»Derpå tviflar jag visst icke», svarade han, »och jag begär ingenting hellre än att få lära känna edra föräldrar.»
Det blef ett ögonblicks litet förlägen tystnad.
Ingen af flickorna kom sig för att säga någonting.
De sydde begge ifrigt och kastade en snabb, frågande blick på hvarandra.
Hvad månne egentligen deras föräldrar, med sina stränga, fina, litet gammaldags åsigter skulle tycka om den här brushufvade unge herrn?
»Bevara mig väl, klockan är ju nära fyra!» utbrast nu fru Hedenstam, i det hon reste sig upp och lade undan arbetet.
»Nu få ni flickor och herr
Vigert gå och möta farbror Conrad – så jag får göra i ordning litet här.
Hvad tiden har gått fort – jag trodde klockan ej var mera än tu!
Aldrig går tiden så fort som i Arnellernas sällskap.»
Hon tog Cecilia om hakan, såg henne in i ögonen med en skälmaktig, förtjust blick och kysste henne ett par gånger.
Flickorna Arnell och fru Hedenstam hyste en stilla, djup, nästan förvånad beundran för hvarandra och hvarandras görande och låtande.
I allmänhet beundrade fröknarna Arnell mycket sina vänner och tålde aldrig höra en anmärkning öfver dem.
De hade också en hel svärm af felfria ideal i både norra och södra Sverige, med hvilka de förde en otroligt tät och liflig korrespondans.
Cecilia och Agnes lade nu undan sina broderier, togo hattarne på sig och vandrade ned till ångbåtsbryggan, åtföljda af herr Vigert, som alltjemt underhöll dem på sitt skämtsamma, trefliga sätt.
Under tiden ordnade fru Hedenstam i rummen, satte friska blommor i vaserna, lät duka på verandan och tog fram till smörgåsbordet, så att då hofrättsrådet och hans tre gäster en tjugu minuter derefter kommo gående, var allt färdigt och hon sjelf stod som vanligt väntande på förstugutrappan för att gifva sin man välkomstkyssen.
Det blef en mycket treflig och munter sinnesstämning under middagen.
Flickorna Arnell och farbror Conrad, som de kallade hofrättsrådet, voro mycket goda vänner, han skämtade med dem och brydde dem alltid for någon kurtisör, så det var ett oafbrutet skratt och gyckel, då de kommo tillsammans.
»Ja, Cissan lilla, nu lär det väl snart smälla!» sade hofrättsrådet, sedan han tömt sin lilla middagssup och satt ifrån sig glaset.
»Jag mötte i dag en viss löjtnant och då bad jag honom helsa på oss om söndag.
Jag berättade att du var här ute, och att det skulle glädja dig mycket att få se honom.»
Cecilia blef alldeles ponsoröd.
Det var särdeles tacksamt att retas med henne, ty hon var eldfängd och lättantändlig som krut.
»Hur kan farbror säga någonting sådant?» utropade hon.
»Liksom jag skulle bry mig om en sådan der ...»
»Ja, kära, lilla Cissan, jag trodde du var kär i honom», svarade hofrättsrådet oskyldigt, »du rodnar alltid, om man blott nämner hans namn.»
»Det vet farbror mycket väl att jag gör för ingenting», svarade Cecilia, som blossade, så att det rigtigt brände i öronspetsarne.
Herr Vigert betraktade henne halft satiriskt, medan han stod lutad mot väggen och åt en stor knäckebrödsmörgås med ost.
Ja, det var märkvärdigt hvad en del flickor har lätt att rodna för ingenting – eller för herrar, som äro ungefär det samma som ingenting.
Man satte sig nu till bords och fortfor att prata i samma stil.
Vigert talade ej så mycket som för en stund sedan, han hörde mest på de andra, skrattade och gjorde sina iakttagelser.
Efter middagen slog man sig ned på verandan och drack kaffe och likörer, och sedan sjöngo Cecilia och fru Hedenstam duetter och Agnes ackompagnerade.
Vigert var icke det minsta road af musik, fastän han var nog artig att försäkra motsatsen; han var omusikalisk som en kråka, och medan de begge damerna sjöngo en duett ur Figaros bröllop, satte han sig i soffan midt emot pianot och roade sig med att granska deras figurer och ansigtsuttryck.
Fröken Cecilia hade en lång, smärt, elegant figur och ett litet hufvud, som hon uppbar på ett mycket stolt, något högdraget sätt.
Eljest såg hon just ingenting ut, men hennes ansigte var ovanligt uttrycksfullt och återspeglade den minsta skiftning i hennes själslif.
Agnes var mindre än Cecilia, men mycket vackrare.
Hon hade ett blekt, regelbundet ansigte och mörkgrå, ljufva, strålande ögon.
Vigert tyckte mera om Agnes, men Cecilia roade honom mera. »Fröken
Agnes behöfver någonting som piggar upp henne», tänkte han, »hon ser ibland så otäckt salig och gudsnådelig ut.
Annars vore hon förtjusande.»
Då sången var slut, gick man ut och promenerade och njöt af den härliga sommaraftonen, med den ljumma luften och det dämpade fogelqvittret bland träden.
Vid hemkomsten intogs supé, och sedan fann sig herr
Vigert befogad att säga godnatt och tacka för en angenäm dag.
Vid afskedet qvarhöll han ett ögonblick Agnes’ hand mellan sina och sade med ett småleende: »Vet ni hvad jag har tänkt på hela qvällen, fröken?»
»Nej», svarade Agnes förvånad.
»Jo, jag har hela tiden tänkt på ett litet poem af Heine.
Om ni vill läsa det, står det i »Buch der Lieder», i »Dichterliebe» och börjar så här:
Im Rhein, im heiligen Strome, da spiegelt sich – – – Det lilla versstycket skulle jag vilja ha skrifvit och tillegnat er, – om jag vore kär i er nemligen!»
Han skrattade, släppte hennes hand, gjorde ett par korta bugningar för det öfriga sällskapet, och sprang derefter ned för trappan och uppåt gångstigen, som ledde till Burströmska villan, medan Agnes litet undrande blickade efter honom.
Då han kom hem, fick han höra att fru Burström icke kommit ut till qvällen och att herrn och fröken redan gått och lagt sig.
Som klockan var half elfva och han icke längre hade lust att gå omkring och filosofera i skogen, följde han deras exempel, men det dröjde en god stund, innan han somnade.
Han tänkte på flickorna Arnell och den förflutna dagen.
Hvad hade Cecilia egentligen menat med att säga, att han ej hade sinne för det erotiska?
Det var ett yttrande, som icke berörde honom angenämt.
Ingen ung person, vare sig man eller qvinna, tycker om att höra att hon ej förstår sig på kärlek, i synnerhet om den som säger henne det är af motsatt kön.
Han undrade hurudan qvinna Cecilia var.
Utan tvifvel hade hon haft mycket kurtis för sig och var icke fri från koketteri, men han tviflade på att hon var i stånd att erfara en djupare känsla.
Agnes deremot ...
Längre hann han emellertid icke.
Hans funderingar öfver
Agnes upplöste sig i dessa orediga fantasier, som föregå insomnandet, och inom några ögonblick sof han djupt, hvarom han också gaf hela huset besked med sina jemna, hårda snarkningar, hvilka kommo herr Burström, som låg i rummet bredvid, att ursinnig sätta sig upp i sängen och bulta i väggen, för att få honom att tiga.
Följande dag var lika strålande som de föregående.
Himmelen hade fått denna djupblå, klara färg, som den får under försommaren, då vädret en lång tid varit oföränderligt vackert; solen brände hetare och hetare för hvar dag och barren doftade uppe i granskogen.
Vattnet sjönk ned från stränderna under den långvariga torkan; i middagsstunden var det ljumt som i ett varmbadhus, men fram emot aftonen hade det ännu litet vårsvalka uti sig.
Madam Jonson passade på och begagnade sig af det präktiga torkvädret.
Hon hade en fintvätt åt ett af herrskapen och nu hängde hon upp den i backen ofvanför sjön, der solen gassade på och det blåste, så att kläderna fort torkade.
Hennes förhoppningsfulle son afhöll sig äfven i dag från det ointressanta arbetet uppe i trädgården; då vädret var så här vackert, tyckte han om att ha sin frihet och strök nu omkring i backen, kastade stenar i sjön, vek upp sina byxor och vadade ut i viken.
»Jesus, den pojken», tänkte madam Jonson.
Men hon orkade icke mera käxa på honom.
Medan hon stod der och sysslade med kläderna, kommo helt plötsligt två af de yngsta barnen rusande utför backen i vild fart, knuffande hvarandra, håret flygande och med ett uttryck af förfäran, nyfikenhet och intresse i ansigtet.
Strax efter dem kom Jonson med långa steg.
Äfven han såg häpen och bortkommen ut; han grinade, tog af sig mössan och ref sig i nacken.
»Hvad i fridens dar ä’ det?» frågade madamen, förskräckt öfver detta plötsliga uppträdande.
»Frun ä’ der», ropade barnen om hvarandra, flämtande och hviskande, liksom trodde de att frun stod bakom dem, »hon säger att vi har stulit hennes örringar ...»
Madamen stirrade frågande och tvekande på sin man.
»Ja, hon ä’ alldeles galen», sade Jonson, alltjemt rifvande sig i nacken, »hon står der uppe och väsnas och dundrar.
Hon säger att Mia stulit hennes juvelringar och hon rifver i byrålådan, så att sakerna stå omkring henne som stickor och strån.»
Madam Jonson blef alldeles blek och knäna veko sig inunder henne.
Men hon sade ingenting, hon kastade blott ifrån sig kläderna, knuffade undan barnen, som stodo der med munnar och ögon vidöppna, och skyndade uppför backen, åtföljd af Jonson, som fortfor att mumla: »hon ä’ ju alldeles galen!»
Då madamen kom upp till sin lilla pinnstuga och trädde in i rummet, visade sig en bedröflig syn.
Sängen var upprifven och kuddarne kringvräkta, alla byrålådorna voro utdragna och sakerna kastade huller om buller på golfvet och stolarne.
Vid byrån stod frun och ref och slet; hon tycktes vara i fullt raseri, hennes ansigte och hennes plymer voro lika eldröda, händerna darrade och allt emellanåt drog hon med en konvulsivisk rörelse upp öfverläppen; bredvid henne stod herrn, ifrigt följande alla hennes rörelser.
Då herr och fru Burström fingo se Jonsons, foro de genast emot dem och öfverföllo dem med anklagelser och hotelser.
Frun var i synnerhet vältalig; det tycktes bereda henne en behöflig lättnad att få ge luft åt sin vrede.
»Ja, vänta mig ni, ert tjufpack!» utbrast hon och hötte med handen åt madam Jonson.
»Bortkörda ska’ ni bli, det lofvar jag, och på fästning ska’ ni också komma!
Tag nu på minuten fram örhängena, madam, om hon inte vill att jag ska’ släppa hela polisen på henne!
Ja, det är inte värdt hon står och ser dum ut, hon vet lika väl som jag att ungen stulit dem – kom derföre fram med dem, det råder jag henne!»
Madam Jonson knäpte ihop händerna och vred dem hårdt mot hvarandra.
»Så sant Gud lefver», sade hon, och sinnesrörelsen kom orden att stocka sig i hennes hals, »hvarken jag eller mina barn ha sett fruns örhängen, än mindre tagit dem!»
Fru Burström gaf till ett hånskratt, ett skarpt, rått hånskratt, som klingade ut genom dörren och väckte upp de små foglarne, som sutto och halfslumrade i middagshettan.
»Antingen madam eller hennes unge förstår sig bra på att ljuga!» utropade hon.
»Mia har sjelf erkänt, att hon tagit örhängena och gömt dem i byrålådan.»
Madam Jonson ryckte till.
Hennes ögon vidgades och hon for med handen öfver pannan för att torka bort ångestsvetten, som perlade fram der.
»Har Mia sagt att hon tagit örringarna och gömt dem i byrålådan?» upprepade hon med låg röst.
»Har du blifvit döf, din tjufkäring?» hånskrattade herr Burström.
»Hör du inte hvad frun säger?»
Madamens ansigtsuttryck förändrades plötsligt.
Det ångestfulla draget försvann, der kom i stället någonting hårdt och hämndgirigt.
»Då har frun också skrämt
Mia att ljuga!» utropade hon trotsigt, med en hvass blick på sina anklagare.
Herr och fru Burström blefvo alldeles utom sig öfver dessa djerfva ord och började på nytt sina hotelser om fästning och polis, och unga fröken Burström, som var af en ovanligt finkänslig natur, och derför på litet afstånd åskådat scenen, vände nu plötsligen ryggen åt alltihop och gick hem, med den förklaringen, att man omöjligt kunde höra på folk, som så der skälde ner en.
Äfven hennes föräldrar lemnade nu stugan.
Då frun kom ut, stod hon ett ögonblick tyst och såg sig omkring med en ilsken blick; derefter grep hon en af de små Jonsönerna i axeln, sköt honom framför sig och förklarade att han skulle få hålla Mia sällskap tills en af dem hade bekänt sanningen hvar ringarne lågo.
Madam Jonson rodnade häftigt och ville springa fram för att rycka gossen ifrån henne; men Jonson höll henne tillbaka.
»Låt bli, Kristin», hviskade han och tog hennes arm, »vi vet’ ju ändå inte säkert, om flickan tagit örhängena.»
Hustrun svarade ej; hon gjorde sig blott lös och gaf mannen en föraktfull blick.
Men hon lät fru Burström gå uppför gångstigen och taga gossen med sig.
Hon qvarstod orörlig och stirrade efter fru Burström; då hon ej längre kunde se henne, gick hon tillbaka in i stugan och började ordna litet der.
Hon var hela tiden alldeles tyst; då och då skälfde hennes bröst till, som af en qväfd, snyftande suck.
Mannen kom sig icke heller för att säga någonting, han såg bortkommen och förvirrad ut, ref sig i hufvudet och kastade allt emellanåt en skygg, frågande blick på sin hustru, medan hon lade täcket öfver sängen.
»Hör du, hvad tänker du, Kristin?» frågade han slutligen tvekande.
Madam Jonson vände sig om ifrån byrån, der hon stod och sysslade, och såg på mannen.
Derefter stängde hon igen byrålådan med en hård smäll, knöt till halsduken under hakan och sade tvärt:
»Hvad jag tänker?
Jo, att du ä’ ett nöt, som inte en gång kan försvara ditt eget barn, och att frun der borta ä’ en sate – men att Gud ä’ rättvis, och att han nog skall låta sanningen komma fram!»
Med dessa ord lemnade hon stugan och gick ned till sjön för att taga reda på kläderna.
Då hon kom ned i backen, började hon raskt att hänga upp kläderna och taga ned de torra.
Men efter ett par minuter mattades arbetet af; tårarne bröto fram i hennes ögon och förblindade henne, hon skakade på hufvudet och sammanpressade dem, men slutligen kommo de i sådan mängd att hon ej kunde se.
Hon satte sig ned på en sten, gömde ansigtet i händerna och grät häftigt.
Sedan kände hon sig mycket lättare; det der bundna, qväfvande i hennes bröst upplöste sig, hon andades friare och kunde tänka mera redigt.
Fram emot middagen gick hon upp till stugan, lade några risknippor på spiseln och tände eld för att koka potatis till middagsmåltiden.
Jonson var ännu ej hemkommen och mattimmen förgick utan att han hördes af.
Två af gossarne voro inne i köket och de berättade, att de sett frun och herrn fara till staden och att frun varit så arg, så arg – så – –
Madamen kände en obehaglig aning uppstiga, då mannen dröjde så här.
Det var alltid Jonsons vana, att så snart någonting ledsamt hände, eller hustrun snäste honom, gå och berusa sig.
»Herre du milde, att ha ett sådant kräk till man, som inte kunde reda sig med någonting ...»
Emellertid hade hon gjort mannen orätt den gången; efter en stunds förlopp kom han hem och var alldeles nykter.
Han hade varit och sågat ved och hållit på dermed ända tills nu.
Hustrun satte nu fram potatisen och han åt med god aptit; men han såg mycket ynklig ut, skakade allt emellanåt på hufvudet och drog djupa, pustande suckar.
»Hvad tror du, Kristin?» frågade han slutligen.
»Tror du att Mia tagit örringarne?»
Madam Jonson skrattade föraktfullt.
»Inte mera än du eller jag!» svarade hon.
Jonson såg litet fundersam ut.
Han hade tydligen icke så fast tillit till sina afkomlingars dygd.
Han erinrade sig att för ett par år sedan Nils, den äldste, blifvit öfverbevisad om ett litet snatteri, och han påminde nu hustrun derom.
»Ja Nils, d’ä’ någonting helt annat», svarade madamen upprigtigt.
»Men Mia, den lilla enfaldiga stackarn!
Man ska’ vara regelt enfaldig sjelf för att tro något sådant!»
»Ja, det kan väl så vara», svarade mannen, »om jag bara kunde begripa hvad man skall taga sig till för att få saken klar!»
Madamen svarade ej genast.
Hon stod och stirrade in i askan och strök med sin ena hand upp och ned öfver den nakna armen.
»Om frun inte i afton har barnen med sig ut», sade hon derefter med bestämd, entonig röst, »så ska’ jag i morgon bittida fara in till sta’n och sjelf tala med dem och ta’ dem ut med mig.
Och om hon hindrar mig, så ska’ jag söka upp länsman, eller också vet jag, att i sta’n fins en sådan der som skrifver åt folk, han lär ha kommit i gurgel med lagen, så han kan inte sätta ut sitt namn, men han brukar hjelpa fattigt folk, och honom ska’ jag söka upp.
Anderssons ha reda på honom, så de kan nog hjelpa mig att få rätt på honom.»
Jonson hörde uppmärksamt på sin hustrus tal.
Han nickade flere gånger med hufvudet, och då han hade slutat äta, satt han en lång stund vid fönstret och tittade ut åt backen, tyst och tankfull.
Slutligen reste han sig upp, suckade och tog sin mössa för att gå.
»Hör nu, mor», sade han, i det han tryckte mössan ned i pannan, »du ska’ inte behöfva fara in till sta’n.
Jag far sjelf dit i afton och tar reda på barnen.
Och får jag dem inte med mig, så reser jag och hemtar länsman.
Jag lånar roddbåten der nere, så det ingenting kostar.»
Madam Jonson såg förvånad ut.
»Ja, kära Jonson», sade hon tvekande, »bara du inte går och ställer till något spektakel.
Rör inte vid bränvinet, det säger jag dig, för då går alltihop på tok!»
Jonson ryckte på axlarne, mumlade någonting som ingen hörde, nickade åt hustrun och gick ut ur stugan.
Då Jonson gått, satte madamen sig ned att lappa Nils’ byxor, hvilka hade ett stort fyrkantigt hål på ena benet.
Hon kände sig icke alls säker på Jonson; hon ville våga hvad som helst på, att han skulle komma hem med oförrättadt ärende.
Emellertid kunde man nu ingenting göra åt saken och det var alltid en hvilande tanke.
Hon sydde och snörpte, barnen kommo hem och väsnades omkring henne, aftonen förgick och hon kom så småningom in i en behagligt likgiltig sinnesstämning.
Ett minne från hennes barndom gled förbi henne, ett formlöst otydligt minne, mera likt en saga.
Hon såg en gammal, blek man, som hon kallade far, och hon hörde honom säga med en underligt skarp och hård röst, som tryckte sig in i hennes minne: »den fattige har alltid orätt».
Hon lade nu undan sysakerna och byxorna, bredde spisbrödsmörgåsar åt barnen, stökade litet i stugan och gick derefter till hvila.
Hon och flickorna sofvo i sängen i yttersta rummet, i skrubben derinnanför lågo de andra barnen.
Natten började nu falla på der ute, foglarne tystnade, svala flägtar drogo öfver skogsbacken.
Der inne i stugan sofvo snart alla, deras andetag hördes ojemna och dofva i det qvafva rummet, der luften allt mera tätnade till, mättad af de sofvandes andedrägt och den våtvarma fuktlukt, som slog in i rummet vid nattens annalkande.
Fru Burström hade, för att få
Mia att bekänna stölden, användt ett lika enkelt som listigt sätt.
Så snart hon saknade sina juvelörhängen, föll genast hennes misstanke på Jonsönerna, som hon flere gånger sett snatta jordgubbar i trädgården, och märkvärdigt nog utsåg hon Mia, den beskedligaste och dummaste af barnen, till sitt offer.
Då hon kommit in till staden och hem till sin våning, skickade hon genast ned i boden efter russin, mandel och sviskon, lade fram dessa läckerheter för Mia, bifogade en krona, och sade derefter, att om Mia bekände sanningen och sade, hvar hon gjort af örhängena, skulle hon få allt detta.
Mia var icke sen att gå i fällan; den blanka kronan i synnerhet öfverväldigade henne, och hon svarade genast att hon tagit de omtalda örhängena.
Mia hade emellertid en mycket klen uppfinningsförmåga, och kunde omöjligt hitta på hvar hon gömt tjufgodset; men frun var desto qvickare, hon proponerade
Mia att ringarne skulle ligga i hennes mammas byrålåda, och härtill svarade Mia genast ja.
Då frun kom in till staden på aftonen efter sin misslyckade undersökning af madam Jonsons byrålådor, der hon icke kunnat finna någonting, som på minsta sätt liknade juveler, företog hon samma manöver med ynglingen Jonson, som hon för detta ändamål tagit med sig till staden.
Denne unge herre var betydligt mera förslagen än systern; han lät frun duka upp minst dubbelt så mycket russin och mandel och två hela kronor, innan han bekände sitt brott.
Sedan släpte han helt och hållet lös sin rika inbillning, och berättade att han lagt örhängena under en planka uppe på vindskullen på taket, en liten fantasiutflygt, som fru Burström var nog öfverretad att sätta tro till.
Hon begaf sig således följande morgon ut till landet för att revidera på Jonsonska taket och lemnade barnen qvar, inlästa i tamburen till våningen, der de fingo roa sig med sina russin, mandlar och sviskon.
I stugan träffade fru Burström madamen, som bad och tiggde henne att få igen barnen, hon kunde svära på att de ej tagit juvelringarne, hur skulle de kunna ha gjort det, de voro ju aldrig inne i herrskapets rum etc.