Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Han sökte också efteråt med både lock och pock att få byta plats med mig, men i detta hänseende var jag obeveklig och höll strängt på, att han skulle bibehålla den plats, som han en gång sjelf haft frihet att välja.)
Det kändes så frestande att gripa tag i en af de små fina händerna, med hvilka hon höll brickan, medan jag serverade kaffe till både Tegnéhr och mig sjelf, men dertill hade jag alltför stor finkänslighet, något, som jag knappast tror, att Tegnéhr skulle haft, om han varit i samma lyckliga belägenhet som jag.
Vid uppstigningen var Tegnéhr vid allt annat än godt lynne.
Han hoppade öfver mig och långt ut på golfvet, innan Emelie knappt hunnit stänga dörren efter sig.
Och så for han fram som en ryss eller en bondbeväringsyngling.
Han sqvalpade ut tvättvattnet ur fatet, svor för att stöflarna klämde och ref sönder en fin nystärkt krage, som råkade vara något trång om halsen.
Han kunde ju hellre gifvit bort honom till någon, som behöft densamme, det skulle jag gjort enligt mina principer.
Ja, det var en helt annan Tegnéhr, jag nu såg, än den, som jag hade trott mig känna och som jag så högt värderat.
Innan jag blef färdig, rusade han på dörren, utan att vänta på mig, och jag återsåg honom först vid uppropet, som denna dag egde rum på seminarium.
Nu som förra gången var återseendets glädje ganska stor bland klasskamraterna.
Och månget upprigtigt »välkommen åter» och kraftigt, broderligt handslag vexlades äfven af dem, som eljest föga intresserade sig för hvarandra.
Efter uppropet sällade sig vid utgåendet hvar och en till sin eller sina bästa vänner, och så bar det af åt skilda håll.
Tegnéhr slog sig tillsammans med några af sina gamla glada umgängeskamrater och hade icke ens en blick för mig, då de passerade förbi nere i förstugan, der jag blifvit uppehållen af Wallin, som önskade skrifva af mina anteckningar i Kristendom.
Då jag skildes ifrån Wallin i hörnet af Drottninggatan och Östra Hamngatan, tog jag vägen ner åt Gamle Port för att gå öfver Teaterbron och så genom Alléen bort till min bostad i Haga.
Men hvem tror man väl, att jag mötte, just som jag skulle passera öfver bron?
Jo, ingen mer eller mindre än »herr Pettersson», som redan fått transport från brädgården till kontoret.
Han var numera serdeles uppsträckt, i ny, svart tyrolerhatt samt en uppstående löskrage, så hög, att den knappt tillät sin egare att böja på hufvudet det minsta grand.
»Herr Pettersson» såg också mycket nedlåtande ut, då han stannade och gjorde sig besvär med att helsa på min ringa person.
»Jaså, du har börjat skolan nu igen,» sade han helt kort och sträckte på sig.
»Ja,» sade jag ännu kortare.
Och dermed var hela vårt samtal slut.
Våra banor och våra uppfattningar af lifvet voro numera alltför vidt skilda, för att vi skulle kunna hafva några gemensamma intressen.
Vid hemkomsten ansåg jag mig ingenting bättre kunna göra, än att framtaga mina anteckningar i pedagogik och började genomgå desamma.
Vill man blifva verkligen kunnig, så är det sannerligen ej nog med att blott läsa nätt och jemt så mycket, som man är tvungen till, nemligen sjelfva lexorna, man måste tvertom flitigt använda hvarje stund till ökande och befästande af sina kunskaper.
Under det jag så satt och studerade, hörde jag steg i förstugan af någon, som kom ut ur köket.
Denna någon tog nu i nyckeln till vårt rum.
Om det var hon som kom!
Blodet rusade mig till hjertat.
– Det var också hon, men till min stora missräkning, jag erkänner det gerna, ej den feminina varelse, som jag tänkte på, utan mamsell Ringvall i egen mager person, som nu öppnade dörren och steg in för att efterfråga, huru vi funno oss i vår nya bostad.
»Förträffligt!» svarade jag naturligtvis.
Och så talade hon en stund om mångt och mycket, om våra företrädare i rummet och deras olika egenskaper m. m., till dess hon fann för godt att åter försvinna och lemna mig ostörd med mitt arbete.
Vid middagen hos gamla Gustafva Larsson syntes på den bestämda måltidstimman ingen Tegnéhr till.
Han hade utan tvifvel funnit det långt trefligare att tillsammans med sina gamla lebensbröder intaga en finare middag på någon restauration för att dermed inviga den nya terminen och läsåret.
Först omkring klockan 8 på aftonen, vid den tid, då vi skulle spisa aftonmål, uppenbarade han sig åter i hemmet.
Han var då temligen beskänkt och luktade starkt af punsch.
Hans humör var emellertid det allra bästa, han skämtade nu och skröt med, att han på denna dag redan hunnit, som han uttryckte sig, »slå ihjel» 10 riksdaler, och ordade vidt och bredt om alla de värdshus, han och kamraterna hunnit besöka och om allt, hvad de förtärt, samt gycklade med mig »gamle bokmal», för mitt innesittande och pluggande på terminens första dag, och var så gemytlig, som om ej det minsta groll förekommit emellan oss.
För egen del kände jag mig glad öfver återvändandet af hans goda lynne, men kunde på samma gång ej undgå att oroas öfver hans odisputabla lättsinne.
Jag hade naturligtvis straxt anat, att han infunnit sig vid denna tid blott och bart för att träffa Emelie.
Och mycket rigtigt, då flickan efter en stund inträdde med aftonmaten på en bricka, så sade han rent ut, att han lemnat både kamrater och nöjen endast för att få se henne, och förde nu med henne ett sådant väsen, att det var öfver all beskrifning.
Jag väntade väl, att hon skulle tillrättavisa honom.
Hon skrattade godt åt hans struntprat och tillät honom både att trycka sina händer, ja, till och med att smeka och klappa sig, så mycket han ville.
Jag kan ej med ord tolka, huru obehagligt det kändes, att i min omedelbara närhet se den unga mö, som jag korat till mitt ideal, låta sig kurtiseras af en annan på detta allt annat än anständiga sätt.
Jag borde naturligtvis med rätta intagits af förakt och afsky för denna slarfviga slyna, men jag måste ju söka förlåta henne för hennes ungdomliga oförstånds och glädtiga lynnes skull.
Hon kunde nog blifva förståndigare med tiden, blott jag hunnit utöfva något inflytande på henne.
Jag vände mig emellertid bort ifrån dem och satte mig ensam till bords.
»Tegnéhr, maten kallnar!» sade jag straxt derpå för att söka vända hans uppmärksamhet ifrån flickan till bordet och såmedelst få honom till att upphöra med det opassande skämtet.
Ett klingande skratt ifrån Emelie blef svaret på min uppmaning.
Och när jag såg efter, så fans det ingen varm mat på brickan.
Tegnéhr skulle naturligtvis hafva reda på, hvarföre hon skrattade, och då han fått veta orsaken, utbrast äfven han i ett så våldsamt skratt, att jag kände mig nästan generad.
Men jag räddades snart ur min förlägenhet af mamsell Ringvall, som ifrån förstugan ropade:
»Emelie, Emelie!»
Då måste hon omedelbart lemna sin kurtisör och förfoga sig ut.
Och jag hörde nu, huru mamsell
Ringvall grälade på henne för hennes »hams» med herrarne.
Hon kunde ju ej veta annat, än att äfven jag var med i leken.
Då vi blifvit ensamma, jag och Tegnéhr, kunde jag icke längre beherska min förtrytelse utan sade:
»Jag tycker, att du skulle mot flickan uppföra dig som en bildad man och icke som en rå gesällslusk eller något dylikt.»
»Hvad säger du?» skrek han och satte ögonen i mig.
»Sa’ du slusk?
Har jag burit mig åt som en slusk?
– Om jag klappar om flickan, och hon tycker om det, angår det dig?»
»Ja, om jag ser på,» invände jag i hastigheten, jag fann intet bättre uttryck.
»Antingen du ser på eller inte ser på, det ger jag tusan, för dervidlag gör jag, som jag vill.
När inte hon säger något, så kan du hålla käft!
Kom du det ihåg!» sade han och dermed tog han sin mössa och rusade på dörren, utan qvällsmat.
Hvad dessa hans ord upprörde mig!
Mitt samvete sade ju, att jag haft rätt till att så, som jag gjort, uttrycka min harm öfver och mitt ogillande af hans opassande uppförande emot den unga flickan.
Men hvad hade jag väl vunnit härmed?
Ingen förbättring utan tvertom förhärdelse och så hätskhet emot mig.
Jag mistade all aptit till maten, n. b. om jag vid detta tillfälle ens haft någon att mista.
Men på det att Emelie icke skulle märka, huru det var stäldt, så måste jag dock, ehuru med motvilja, tvinga mig till att förtära åtminstone något af de för öfrigt goda gudsgåfvorna.
Då Emelie åter inkom, för att iordningställa rummet till natten, så stannade hon förvånad framför bordet.
Har inte herr Tegnéhr ätit?» frågade hon.
»Nej,» sade jag öfverskylande, »han skulle ut med några kamrater och äta i afton.»
»Skall inte herr Chronschough också ut då?» sporde hon sedan.
»Inte på något svirande,» sade jag.
»Men jag skall gå ut, jag ock, medan Emelie rättar upp i rummet.»
»Å, det behöfs alls inte för min skull,» tyckte hon och skrattade.
»Jag kan nog bädda ändå, fast herr Chronschough är inne.»
Men jag ansåg mig i alla fall böra följa, hvad min naturliga finkänslighet sade mig, hvarföre jag tog min mössa och räckte henne handen till ett godnatt.
Hon fattade min hand och tryckte den så hjertligt, att blodet forsade som lava igenom hela min kropp.
Men det afkyldes något igen, då hon med ett skälmskt leende sade:
»Herr Tegnéhr, det är en rolig kurre!
Han är allt bra snäll.»
Således tänkte hon ändå först och sist på honom.
Jag kom mig knappt för att svara ett enstafvigt ja.
Derpå gick jag ut och promenerade med mina tankar och känslor en half timmas tid.
Jag tänkte alltjemt på den unga flickan.
Kroppsligen var hon mitt ideal, men andligen motsvarade hon ju ej de fordringar, som jag måste ställa på idealet.
Hon var skön, men hon saknade tyvärr skönhetens ädlaste prydnad, blygsamheten, ty, såsom vi hafva sett, var hon för ingen del öfverdrifvet blygsam.
Men under bättre inflytelser skulle hon nog kunna blifva helt annorledes, och jag såg i andanom, huru förädlad hon skulle kunna blifva under min omsorgsfulla vård.
Jag återvände emellertid hem, läste ett par timmar, lade mig så och somnade, utan att någon Tegnéhr afhördes.
Först framemot morgonen kom han inraglandes i rummet, der han törnade emot både möbler och väggar, innan han slutligen fick eld på en tändsticka och lyckades att tända lampan.
Jag var visserligen vaken, ty en halfdöd skulle hafva blifvit väckt af det buller, som han åstadkom, men nu ansåg jag det behagligast att följa hans taktik ifrån gårdagen, hvarföre jag låtsade, att jag sof mycket hårdt, fast snarkningarna utelemnade jag.
Det syntes mig bäst att slippa tala med honom i det tillstånd, hvaruti han för tillfället befann sig.
Efter många och långa besvärligheter lyckades han slutligen komma ur kläderna.
Då han skulle klifva öfver mig för att komma till sin plats i soffan, stötte och klämde han mig, så att en stock skulle kunnat vakna; men jag låtsade likafullt, att jag sof i godan ro.
Han somnade straxt, hvarefter jag måste upp och släcka lampan, som fortfarande stod och rök på bordet efter honom.
När Emelie på utsatt tid och timma kom in med morgonkaffet, var det ej möjligt att väcka Tegnéhr.
Allt vårt ropande på honom båtade till ingenting och vid mina handgripligheter (ruskningar och knuffningar) mumlade han endast något otydligt, hvilket jag uppfattade som en grof ed, men åt hvilket Emelie hjertligt skrattade.
»Han är la trött.
Låt honom sofva litet till!
Han får ta kaffet här,» sade hon och satte brickan ifrån sig på bordet.
Hon kunde då skratta åt och urskulda allting, tänkte jag för mig sjelf.
Och så lät jag
Tegnéhr sofva ännu ett tiotal minuter, ty vi voro, enligt öfverenskommelse, väckta i mycket god tid.
Men till slut måste jag gripa till kraftigare metoder för att få honom vaken, ty nu led det på yttersta tiden.
Det skulle naturligtvis se misstänkt ut, om han vore frånvarande på första dagens första lektion, och dessutom kunde jag ej förlika mig med tanken, att han skulle vara ensam hemma med den vackra Emelie.
Jag fattade således tag i vattenkaraffinen och hällde rätt försvarligt med vatten i ansigtet på honom, men han endast frustade och ruskade något på hufvudet.
Då högg jag slutligen ett fast grepp i hans armar och ryckte honom ur sängen och ut på golfvet.
»Hvad är det?» ropade han och vaknade något så när till sans, då han dunsade i golfvet.
»Skynda dig, om du vill med i dag!» sade jag och släppte honom.
Då reste han sig upp och sträckte på sig tag på tag.
Ett kallt hufvudbad i tvättfatet hade emellertid den utmärkta verkan på hans energi, att han snart var i gång med påklädningen.
Under hela denna proceduren yttrade han ej ett ord, utom ett och annat burr!
Han mådde tydligen allt annat än väl af allt, hvad han under föregående dagen kostat på sig.
Denna morgon var det min tur att gå förut till seminarium; men äfven Tegnéhr kom, tack vare mina omsorger, fram i rättan tid.
På min förfrågan hos Franzén och »Baltzar von Platen» (Hans Johansson), med hvilka jag sett honom föregående dag göra sällskap ifrån uppropet, om de varit tillsammans med honom äfven ut på natten, svarade de, att så ej varit förhållandet, utan att de på aftonen sett honom tillsammans med några unga handelsbiträden styra kosan ut till Lorentzberg.
Sina äfventyr under natten hörde jag honom sjelf på rasten beskrifva med vanlig öppenhjertighet, men de voro just ej af den art, att de här lämpligen kunna refereras.
Af allt framgick emellertid klart och tydligt, att denne nattens hjelte var en föga värdig riddare till den sköna Emelie.
Jag tänkte också både nu och sedermera nästan dagligen att varna henne för Tegnéhr; men min kanske alltför stränga uppfattning af kamratskapets förpligtelser afhöll mig ifrån att fullgöra hvad som ju egentligen endast varit min oafvisliga skyldighet emot den unga, oerfarna flickan.
Då jag jemförde Petterssons ovanor med Tegnéhrs och de obehag, jag haft att utstå under sista tiden af mitt sammanboende med den förre med dem, jag nu måste fördraga af den senare, så kunde jag väl ej förneka det factum, att jag tydligen råkat komma, såsom man säger, ur askan och i elden.
Men dervid bör dock framhållas, att oaktadt båda visade sig vara hänsynslösa egoister, så tyckte jag mig dock finna en beaktansvärd skilnad emellan dem, ty då jag måste karakterisera Pettersson som en groft okunnig, lycksökande, materialistisk bengel, så ville jag tills vidare nöja mig med att beteckna Tegnéhr såsom en lättsinnig »slarfver», den der, ifall han från början kommit i bättre sällskap och under bättre inflytelser, med sitt ovedersägligen klara hufvud och sitt lifliga temperament kunnat blifva en prydnad såväl för seminarium som för hela den kår, han i framtiden skulle kommit att tillhöra.
Alltifrån terminens första dag egnade jag mig med största ordning och flit åt studierna.
Ej så Tegnéhr.
I stället för att arbeta med sina lexor, använde han nästan all sin tid hemma i bostaden för flöjtblåsningen.
Och så länge hans penningar varade, gick ej heller en dag, som han icke besökte värdshus och andra förlustelseställen.
Derefter började han »vigga» af mig, hvilket jag ock i förstone tillät honom, oaktadt han ej ens gjort en min af att vilja återbetala de tio riksdaler, som han vid vårterminens slut fått låna af mitt stipendium.
Men då jag snart kunde inse, att, om detta finge fortgå, äfven min kassa inom kort skulle taga slut blott för tillfredsställandet af hans lystnad efter njutningar och nöjen, så passade jag i god tid på att för nyttiga ändamål använda nästan allt hvad penningar, jag hade qvar, i det jag betalade i förskott såväl på hyran hos mamsell
Ringvall som för spisning hos gamla Gustafva.
Dessutom skaffade jag mig rekommendation till en person, som hade kammarorglar till uthyrning, och erlade straxt en hel termins hyra för en sådan.
Det var ganska lustigt att iakttaga Tegnéhrs min, då han en vacker dag kom hem och fick se en kammarorgel i rummet.
Jag visste ju godt förut, att han ej hade några vidare sympatier för detta nyttiga instrument.
»Hvad skall du med det skrället här?» sade han och rynkade föraktligt på näsan.
»Jo,» sade jag mycket lugnt, »den skall jag ha att spela på.
Och alldenstund du ej tyckes vilja läsa tillsammans med mig, så göra vi på det viset, att du blåser flöjt, medan jag läser, och jag spelar orgel, medan du läser – så behöfva vi icke störa hvarandras spel,» tillade jag kanske något försmädligt.
»Hm!» sade han bara och sväljde för denna gång förtreten.
Derefter tog han sin flöjt och började åter öfva sig i greppen, hvilket lät allt annat än behagligt.
Under tiden läste jag nervöst igenom mina lexor.
Men när han hållit på med sitt hvisslande och hväsande i en timmas tid, så lade jag boken ifrån mig och gick bort till min kammarorgel och började spela en skala.
Noterna kände jag ju som sångare och äfven tangenternas namn hade jag länge haft reda på.
»Ska’ vi spela begge på en gång?» utbrast han förargad.
»Nej, du hörde ju min mening om den saken, vi skiftas åt och spela så i tur och ordning hvar sin timme,» sade jag helt bestämdt.
Då slängde han flöjten ifrån sig på bordet och gjorde sig i ordning att gå ut.
»Skall du inte läsa på dina lexor?» sporde jag.
»Det kan inte tusan läsa, när du spelar på det skrället,» tyckte han.
»Jaså,» sade jag endast och log åt hans oerhörda egoism.
Han tänkte naturligtvis aldrig ett ögonblick på, att jag kunde blifva störd af hans infernaliska blåsande i flöjten!
»Har du några pengar att låna mig?» frågade han nu.
»Nej,» sade jag, »det har jag ej, ty jag har betalt ut så många jag hade, och nu får jag inga, innan du betalar igen, hvad du har lånat af mig.»
»Hm!» sade han då omigen och rusade på dörren.
Om en timme var han tillbaka.
Straxt vid inträdet drog han fram ur sin byxficka ett par hopskrynklade sedlar samt några silfverslantar, som han kastade på bordet.
»Der har du dina pengar, så du slipper att vara pank för min skull,» sade han, hvarefter han tog sin flöjt, tilläggande:
»Nu är det la min tur att spela eller hvad?»
»Jo, alldeles rigtigt,» sade jag och såg på min klocka.
»Nu har jag spelat en god timme.»
Och så stoppade jag lugnt penningarna i min portemonnä, utan att visa den minsta förundran eller rörelse öfver deras plötsliga återbetalande.
Det var två tioriksdalerssedlar samt tre och femtio i silfver, hvilka han, enligt hvad jag sedermera fick veta, varit borta och lånat af Wallin och »Baltzar von Platen».
(Inom parentes kan jag säga, att det dröjde ej längre än till nästa dag, innan han började vilja låna dem tillbaka.)
Så vexlade vi om timme efter timme med att sköta musiken, ända tills Emelie inträdde med aftonmaten, då Tegnéhr, som vid tillfället hade musiktimmen, slängde sin flöjt och upprepade den sedvanliga kurtisen med henne.
Jag var ända till vämjelse led på detta slarf, men måste i alla fall hålla ut dermed, ty jag gitte naturligtvis ej att gå min väg och lemna dem åt sig sjelfva.
– Dock, de blefvo ensamma långt förr och vida längre, än hvad jag någonsin kunnat beräkna.
Innan ens första veckan af terminen gått till ända, lade nemligen Tegnéhr sig sjuk.
Jag glömmer väl aldrig hans illmariga min, då han en vacker morgon bad mig anmäla sin sjukdom, hufvudvärk, för rektorn.
Jag besvor honom vid allt, hvad heligt var, att han skulle beherska »sin smärta» och följa med till läroverket, så att han icke blef efter i studierna.
Nej, det var honom alldeles omöjligt, han måste hålla sig hemma!»
»Ja, då är det väl bäst, att jag blir hemma, jag med, och ser om dig – när du är så usel,» sade jag.
»Ja, det var la snällt.
Gör det!» sade han med ett ironiskt leende.
Han kände alltför väl min pligttrohet i studierna för att veta, att jag ej utan i högsta nödfall skulle försumma en dag på seminarium.
Man kan således lättare tänka sig än beskrifva hans till häpnad gränsande förundran och missräkning, då jag kallade in Emelie och uppdrog åt henne att gå till rektorn och anmäla vår frånvaro.
Detta var första gången i mitt lif, som jag var borta ifrån en lektion.
Men studierna försummade jag i alla händelser icke, ty jag arbetade ytterst flitigt vid boken hela dagen, med undantag af de stunder, som jag satt vid Tegnéhrs »sjukbädd».
Jag visade honom nemligen en så rörande omvårdnad, att han borde skämts ögonen ur sig och stigit upp straxt, om han haft den allra ringaste ambition.
Sålunda lemnade jag ej rummet ens för att gå till gamla Gustafva och intaga min middagsmåltid, utan lät Emelie hemta maten hem till oss, blott för att alltid kunna vara till hands att lyda hans minsta vink och efterkomma hans minsta önskan.
Dessutom erbjöd jag mig villigt att hemta en doktor och att skaffa medicin till honom, allt för mina egna medel.
Men härtill svarade han helt otacksamt, att han nog skulle krya till sig ändå, utan både doktor och medicin, blott jag ville låta honom ligga i fred.
Jag var dock allt fortfarande lika öm och omtänksam om honom, i förhoppning att han redan nästa morgon skulle känna sig förpligtigad att åter följa med till läroverket.
Den vackra Emelie var också omtänksamheten sjelf, hon kunde ej länge i sender vara ifrån hans »plågoläger».
Än kom hon in för att gifva honom hafresoppa att dricka, än för att byta om våta, kalla omslag om hans hufvud.
Han grinade visserligen illa åt både hafresoppan och de kalla omslagen, men var på samma gång så intresserad af hennes ömma omvårdnad, att han mer än en gång under dagens lopp totalt föll ur sin sjukroll och började vilja skämta och glamma med henne.
Men då passade jag alltid på och varnade honom bestämdt för alla lifligare rörelser, såväl hvad kroppen som själen beträffade, på det att, såsom jag uttryckte mig, hans sjukdom ej skulle förvärras och draga ut på tiden.
Tegnéhr såg dervid föga blidt på mig, men Emelie log tacksamt åt mina vänliga omsorger.
Nästa morgon sökte jag med lock och pock förmå honom att stiga upp och följa med till seminarium.
Men omöjligt!
Han påstod sig vara sämre i stället för bättre än dagen förut.
Och dertill förklarade han bestämdt, att han på inga vilkor tillät mig försumma ens en enda lektion mera för hans skull.
Då hade jag naturligtvis intet annat val, än att ensam begifva mig till läroverket, ty det syntes mig vanskligt nog att här hemma söka invänta hans »fullkomliga tillfrisknande», då han tydligen sjelf icke ville blifva frisk.
Jag måste ju i alla händelser taga mera hänsyn till min pligt än till den känsla, som jag väl far nämna vid sitt rätta namn: svartsjuka.
Men det var dock med svidande hjerta och med stor harm, som jag sålunda nödgades lemna min rival, ty det var han, det kände jag ju alltför väl, ensam hemma med den tillbedda Emelie.
Först rann det mig i sinnet att, innan jag förfogade mig åstad, gifva mamsell Ringvall en vink om att hålla ett vaksamt öga på de båda unga, men i andra ögonblicket tillbakavisade jag denna tanke såsom en kränkning af kamratskapet.
Och hellre än jag begick någon handling, som stred emot min hederskänsla, hellre måtte då allt gå, huru det ville.
I klassen kommo straxt alla öfver mig för att få veta, huru det stod till med Tegnéhr.
Jag framstälde hans tillstånd precist sådant, som han sjelf önskade att det skulle anses: att det var sämre i stället för bättre än dagen förut.
Och både lärare och kamrater uttryckte sin lifliga sympati för min vackra handling, att uppoffra en hel dag för vårdandet af den sjuke kamraten.
Under dagens lopp beträddes jag med något, som förut aldrig händt mig, nemligen med ouppmärksamhet under lektionerna; men lärarne gjorde ingen anmärkning derför, emedan de väl antogo, att jag hade mina tankar hos den sjuke i hemmet.
Och det hade jag äfven, fast icke blott hos honom utan kanske ännu mer hos henne, som med eller mot min vilja blifvit brännpunkten för mina tankar och känslor.
Jag tänkte på, hvad de båda kunde komma öfverens om derhemma, när de nu icke längre behöfde taga hänsyn till någon, som bevittnade och kritiserade deras ord och handlingar.
Jag ångrade nästan, att jag icke stannat hemma lika länge som Tegnéhr, då ju lärare och kamrater endast kunnat haft loford om min uppoffring af tid och omsorger för honom.
I stället för att bevaka mina intressen hade jag nu emellertid för pligtens skull rymt fältet.
Men jag räknade på framtiden.
Ju samvetsgrannare jag skötte mina studier, desto större utsigter hade jag att vinna en god och ärad ställning i lifvet och i sammanhang dermed äfven den qvinna, jag älskade, ehuru jag hvarken vinnlade mig om flöjtblåsning eller kurtis.
När jag ändtligen, efter lektionstimmarnes slut och en hastigt intagen middagsmåltid hos gamla Gustafva, återkom hem, så kunde jag ej undgå att märka, att de båda unga, Tegnéhr och Emelie, utbytte ännu förtroligare ögonkast än förut.
Jag aktade mig också noga för att på hela eftermiddagen lemna dem ensamma.