Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var då trettioåtta år.
Skulpturen och gravyren ha sedan gjord känd af alla denna skarpa, ojämna och uttrycksfulla profil, detta ansigte helt igenom i relief, hvari den utskjutande hakan och munnens halft spända båge svära emot personens skönhet och blickens djup.
Ansigtets öfre del tillhörde en stor konstnär, den undre en slug diplomat.Meyerbeer mottog Poncelet med en väns hjertlighet; professorn presenterade mig som sin neveu, och hade han i det ögonblicket i stället för sitt borgerliga namn burit en Kohans eller Montmorencys, sa skulle jag ej känt mig stoltare •öfver den plötsliga slägtskapen.
Meyerbeer var artigheten sjelf; men under det han uppenbarligen ansträngde sig till det yttersta för att synas lugn och kunna hänvända till oss sina vänliga ord, lyckades han ej fullkomligt i dessa bemödanden.
Hans upphetsning var till och med så utomordentlig, han var så oöfvervinnerligt konsternerad, att det icke ens kunde förklaras af den stora bataljens annalkande.
Slutligen, efter att en stund ha oafvändt betraktat mig, stälde han till mig den oväntade fragan:
— Hur gammal är ni, unge man?
— Nitton år.
— (Jag gjorde mig femton månader yngre ty
— Och ni har aldrig sett någon första representation?
— Aldrig! ...
(Nu ljög jag igen, ty jag hade redan den 30 januari 1830 varit en af » claqueurema » vid den ryktbara representationen af Victor Hugos Hernani på Théâtre Français.
Hans inre rörelse blef allt starkare, och han började vandra fram och tillbaka, mumlande osaramanhängande meningar:
— Ja, så är det! ...
Hvarför skulle ej denne unge man kunna besvärja olycksödet?
Om jag vore spelare ofch hade förlorat allt på en enda sedel när, och om jag hade framför mig en ung människa, som aldrig spelat förr, så skulle jag skicka honom midt öfver gatan här till Frascati, spelhuset, för att vända lyckan åt mig, och kanske skulle han komma tillbaka med en förmögenhet ... Hvårföre skulle det ej kunna vara detsamma med det afgörande stora partiet, som jag har att spela i öfvermorgon?
.. Rossinis like, eller ringare än Carafa! ...
Professorn trodde sig böra göra ett försök att lugna honom:
— Se så, käre maëstro, tag mod till er!
Hur kan ni väl vara orolig, när ingen inom operan betviflar, att det blir en lysande framgång?
Jag dinerade i går i Café de Paris med direktören sjelf, Véron; han påstår, att Robert skall göra honom till millionär ...
Man talar om en balett af nunnor, som måste bringa de surmulnaste i extas ...
Ni, ni sjelf, är den enda, som djerfves misströsta ...
Ür Dagens Krönika.
3. — Ack, min vän, min vän!
stammade kompositören, blek och darrande, som om han hade haft sjelfva Bertram och hans följe efter sig.
Ni vet inte, ni ...
— Det är då någonting särskildt?
— Ja, men lofva mig, ni likasom er unge slägting, att inte skratta för mycket åt en stackars tok! ...
— Jag!
skratta åt en man, hvilken jag beundrar, såsom hela Paris skall beundra honom om sex dagar och hela Europa om ett år !.
— Nå väl, jag skall säga er ajlt!
Jag har ej kunnat motstå en frestelse, hur oförnuftig jag vet, att den är.
Mademoiselle Lenormand är min granne ...
— Huru, lefver hon ännu, den gamla spåqvinnan ?.
— Ja, min vän ...
Hon bor vid rue de Hasard — ett väl valdt namn för en profetissa.
Jag har varit där för att höra, hvad hon skulle säga mig, i morse, och det är där&gt; före som ni finner mig så perplex.
— Hvad sade hon er då?
— Naturligtvis bad jag henne att göra le grand jeu
— ni vet, det som kostar dyrast.
Oh, jag snålades inte!
Utan att känna mig, önskade hon, det såg jag nog, så gerna hon ville lefva, att kunna gifva mig ett fördelaktigt och angenämt svar.
Men ack, det var fåfängt!
Tio gånger började hon om igen och lade ut korten; tio gånger lem-nade de samma oblidkeliga orakelsvar: ett fall, två fall, tre fall!
Professorn sökte slå bort intrycket häraf med skämt:
— Jag ser mig omkring, utropade han, och jag frågar mig sjelf, om jag befinner mig i en salon vid rue Richelieu eller på spetsen af Broeken!
Ja, käre maestro, där ser ni följden af att lefva två år i gemenskap med satanas!
Jag skulle förstå er förskräckelse, om en personage ur Faust — andra delen — fattade er i kragen och ropade: » du falla skall! » Men äfven då behöfdes det en viss mise-cn-scme ... Oberons horn eller kulstöpningeo i Friskytten!
en ödslig plats i Schwarzwald eller månen upplysande en walpurgisnatt, en ringdans af trollpackor kring en kokande kittel eller under hvalfbågarne i ett profaneradt kloster! ..
Men i Paris under konung Ludvig Filips borgerliga regering * midt ibland sönerna till Voltaire!
Dessutom, ett fall, två fall, tre fall, det ligger ingen reson idetta, det är två för mycket!
Ni vet väl, att två negativer jaka, hvarför skulle då inte tre affirmativer neka?
— Ingenting är tydligare, tvärtom — svarade Meyer-beer.
Tre fall, det betyder, att min opera skall falla tre gånger, eller med andra ord att man skall gifva den tre gånger, såsom bruket fordrar, sedan strykes den från affischen ... och så, död, förbi, glömd! ...
— Nej, nej, icke så, utan i stället framgång, ära, odödlighet!
Vi reste oss för att gå.
Meyerbeer hejdade oss där med några ord, som föreföllo mig mera melodiska, än om jag hört Rubinis röst.
— Men er biljett, unge man?
Tror ni, att ni slipper ifrån den?
— Jag.
en biljett åt mig?
Men jag har ju ej minsta rätt till en sådan ... jag har aldrig tänkt mig att begära ...
— Det är just därför jag ger er den.
Ni skall inlägga i mitt verk er ungdom, er öppenhet, friskheten i edra intryck ... Är detta då ingenting?
Och tror ni väl, om det berodde på mig, att jag ej skulle föredraga hundra unga man sådana som ni framför ett lika stort antal blaserade lejon eller motvilligt stämda konstkritici?
Men ni skall klappa händerna med kraft, eller hur?
Låt mig se hvad edra händer duga till.
godt!
långa och seniga ... pianisthänder ...
Jag också har börjat med det; jag var en virtuos.
Kanske borde jag aldrig ha syftat högre ....
Han framtog ur fickan en biljett.
Derefter vände han sig till professorn:
— Jag vill inte, såsom min hjelte Robert, göra sakerna bara till hälften ... Der är er nevös biljett, ni har redan er egen.
Tag nu också detta mitt kort, gå midt öfver boulevarden och titta in till Leduc, chefen för biljettkontrollen på operan, samt bed honom från mig, att han byter om den ena af edra biljetter, så att ni får plats bredvid hvarandra.
Adjö ...
au revoir!
Hade jag den lyckan att vara katolik, skulle jag säga: bed för mig !.
Yi gingo, efter att ha förnyat våra tacksägelser.
Väl Qtkomna på gatan, fattade min följeslagare min arm med en sällsam blandning af rörelse och glädje.
— Den där spåqvinnan har haft sitt goda med sig, — sade han, — det är kanske henne, som du har att tacka for din biljett.
Ty jag tror bestämdt, att vår stackars store•
man hade en smula tappat hufvudet.
Man har sett så besynnerliga saker i den vägen!
Det oförutsedda och obegripliga har en så stor andel i den första representationen, hvaraf ett styckes framgång beror.
Teaterdirektörer och artister ha så ofta misstagit sig.
Jag skämtade där uppe, men nu börjar Meyerbeers oro att gripa mig också.
Midt framför Café Cardinal mötte vi Christen Urhan, en af de allra konstigaste typerna från denna tid, hvars lilla historia eller legend kanske skulle vara kuriösare än den stora historien; Christen Urhan, förste altviol i kapellet, och som af sina kamrater i orkestern hade blifvit döpt till » gudsbarnet ».
För att göra er en föreställning om honom, tänk er en af Zurbarans munkfigurer, endast med den skil-naden, att han i stället för den grofva bruna yllekåpan bar ett slags svart långrock eller surtout.
Inlägg vidare i hans drag den strängaste asketism och den renaste kärlek till musikens konst, och ni har Christen Urhan framför er.
Professorn kände honom, — hvem kände han för resten icke inom kretsen af musikverlden i Paris?
— Vi komma från Meyerbeer, — började han; — Robert-le-Diable ...
— Är ett mästerverk, — afbröt lifligt notpulpetens man.
— Ja, och man talar isynnerhet om en nunne-balett med Taglioni som abbedissan ...
— Derom kan jag ej döma, — svarade Urhan med en musikalisk värdighet, som ej lemnade plats för skämt.
— Ah, det är sant!
Förlåt, iag glömde.
Det är nu i flera år, som ni är förste alto i detta förderfvelsens hem, men ni vänder lika samvetsgrant som oaflåtligt ryggen åt rampen och har på alla dessa år inte sett så mycket som smalbenet på en dansös!
Men det hindrar er ej från att vara en ojämförlig artist.
Nå, hafresoppan på Café Ang-lais är alltid lika förträfflig?
— Utmärkt.
— Så mycket bättre, så mycket bättre! ...
Helsa kapell-mastar ’ Habenech!
När vi hade skilts från honom, förklarade mig professorn, att Christen Urhan hela året igenom förde fastlags-regien, ' och att han hade ett abonnement å Café Anglais, där han hvarje dag serverades en fisk- och en grönsaksratt samt en fruktkompott, allt oundgängligen föregånget af enhafresoppa på mjölk med små sockerbröd, hvad i det franska köket kallas en » potage au lait d ’ amandes ».
Utbytet af biljetten försiggick utan svårighet, tack vare Meyerbeers kort, hvilket på kontrollören verkade som en *
trollformel.
Vi erhöllo de bägge numren 95 och 97.
-- Och nu farväl!
— sade professorn; om du vill, och for att vara säker på att komma i god tid, så dinera vi tillsammans hos Biffi, hvars fönster ligga utåt operans peri-styl.
Låt oss mötas kl. 6 precis.
Och två dagar senare slogo sig två claqueurs, en student och en professor, ned hos Biffi, den italienske restaura-tören vid rue Le Pelletier, bägge så gripna af den festliga qväll som väntade dem, ätt det helt visst den gången skulle varit dem omöjligt att skilja en fasan från en nötskrika och en tryffel från en rofva!
Däremot Hade professorn varit så mycket angelägnare att skaffa oss ett bord vid ett af fönstren, så att vi kunde iakttaga, hvad som tilldrog sig på gatan.
Vi betraktade ömsevis teaterns upplysta façad och barrièrerna framför ingången, hvilka hade svårt att stå emot den växande mängden; vi sågo vexelvis på våra ur och på pendylen i restaurationsrummet, och när den första vagnen stannade framför teatern, reste sig professorn.
— Stunden är inne, — sade han.
Paris ’ Stora Opera, hvilken efter mordet på hertigen af Berry 1820, hade sett sin sal jämnas med jorden, — det var afsigten att » rena » platsen genom uppförande derstädes af ett chapelle expiatoire, — hade från 1821 fått sig anvisad en provisorisk sal vid rue Lepelletier, hvilken hade bygts så fort som på 1 år och 3 dagars tid.
Provisoriet kom att räcka länge nog, nämligen ända till 1874, då operan odelades genom en eldsvåda, och dessa decennier representera på samma gång den mest glänsande period, som den lyriska konsten någonsin haft — och förmodligen någonsin kommer att fa — Frankrike eller något annat land.
Man har ofta beskrifvit fysionomien af en première; detta obestämda ofattliga sorl, som utgår från två tusen bröst och hvilket för den af oro darrande författaren skall förbytas i sympatiska applåder, ovilligt mummel eller iskall tystnad.
Ulan att öfverlemna mig åt min håg att förnyadessa beskrifningar, vill jag blott påminna om en karakteristisk detalj: Premièren af Robert-le-Diable intager en plats för sig i operans och den parisiska societetens historia.
Efter en mellantid af sexton månader, sedan julirevolutionen räknadt, förde denna minnesvärda afton den 21 November 1831 för första gången tillsammans på neutralt område Faubourg S: t Germain och den nya regimens aristokrati.
Man höll sig dock strängt främmande för hvarandra, man observerade hvarandra; ni skulle sagt, att det var två fiendtliga arméer på en stilleståndsdag.
Åskådarne i orkesterfatöljerna, alla i stor toilett och med teaterkikaren i hand eller monoclen i ögat, nämnde för hvarandra namnen på de sköna damerna af det ena eller andra motsatta lägret, hvilka i logerna utbredde den gamla racens eleg&amp;ns eller sin nyskapade lyx.
Sällan hade man ens i denna lysande sal skådat så mycket diamanter och spetsar, perlor och sammet, så många vackra ögon och hvita skuldror.
Dessa drottningar för en dag eller en safson kunde jag än i dag uppräkna, men hvartill skulle det tjena?
det förefaller mig, som skulle jag uppkalla de dödas skuggor.
Femtioåtta år hafva svept öfver dessa rena pannor, öfver dessa svarta lockar, öfver dessa mjuka och smidiga lif, — nog för att göra mormödrar eller mormorsniödrar af dessa unga flickor och fruar, spöken af dessa skönheter, reliker af smycken, svepdukar af roberna, förvandla alla dessa lef-vande former till bild, minne, glömska.
Man visade hvarandra också i salen på dagens celebriteter, männen af den nya generation, som politiken, konsten, journalismen, poesien, literaturen utpekade för den allmänna nyfikenheten: Eugène Delacroix och Paul Delaroche, Berlioz och Camille Roqueplan, Balzac och Alfred de Musset, Vitet och Mérimée, Horace Vernet och Decamps, Jules Janin och Alexandre Dumas, Armand Carrel och Armand Bertin, Alfred de Viguy och Casimir Delavigne, Emile Deschamps och Loëve-Weimars ...
Desse, de ha åtminstone lefvat qvar i sina verk.
Om de sista, som gått bort ur tiden, Thiers och Victor Hugo, är det tillåtet att fråga, huruvida, för dem sjelfva och oss, deras lefnads höga ålder må gifva anledning till glädje eller beklagande.
Klockan en qvart öfver sju hördes de tre slagen.
— Jag känner mig icke lugn, — hviskade professorn till mig. — Inte jag heller, — svarade jag.
Var oro blef ej af lång varaktighet .. Knappt hade orkestern under Habenechs ledning låtit böra de första takterna af introduktionen, hvari kampen mellan den gode och den onde ängeln så klart angifves; knappt hade ridån höjt sig öfver den anslående och så snart populär vordna kören » Pokalen låt oss tömma! » så kände vi en af dessa aningar, välbekanta for dem som äro vana vid premifcrer, och som före författaren, före skådespelarne, före publiken, alldeles bestämdt säga: slaget är vunnet eller forloradt!
— Roberts och Bertrams entrée hel sades med enhälliga bifallsyttringar.
Men hvilka artister var det ej också!
Nourrit och Levasseur syntes så djupt och innerligt genomträngda af sina roler, att man måste fråga sig, om de efter styckets slut verkligen ater kunde blifva våra och den konstitutionela kartans samtida.
De följande scenerna, hvarunder styckets exposition föregår, och där recitativernas ornamentik gifver fyllnad åt den långsamt framsmygande melodien, gingo med en otrolig verve; Lafont sjöng med smak balladen: » En tapper prins med ädelt hjerta i Normandiet kronan bar », och nu såg man framträda Aliccs älskliga gestalt under m: lle Dorus ’ drag, en medelmåttig aktris, men förträfflig sångerska, som föredrog sin första aria: » Gå — så hon sade — ga min vän » med den finaste takt och nyansering.
Redan från början framstälde sig handliugen med den klarhet, som den franska publiken alltid skall föredraga framför germanisk djupsinnighet.
Och kan det väl finnas ett mera gripande, mera mänskligt ämne?
Mannen stald emellan ängel och dämon!
Spelscenen, Bertrama pikanta rentréer efter hvarje för-loradt kast, la Sicilienne, dan s-motivet, hvilket sedan beskylts för trivialitet, men som denna afton föreföll charmant, hela finalen till första akten lyfte framgången till en sådan värmegrad, att, när ridån föll, jag icke förmådde återhålla denna hiskliga ordlek: » Det förefaller mig, som om la normande Alice vet bättre besked än Lenormand! »
Andra akten är väl den svagaste af partituret.
Meyer-beer var, som man vet, förmedlare, innan han blef mästare och har häruti gjort ett sista offer åt de italieuska formlerna.
Men madame Damoreaus talent, Nourrits ridderliga eld, den vackra baletten, deri Perrot dansade mot mademoiselle Noblet och hennes syster, lemnade icke entusiasmen tid att svalna ett enda ögonblick.
Isabella, annars så föga drama * tisk, inlade en sådan tou i cavatinan &gt;Re ’ n ljuder trumpeten » signal », ock Lon höll ut med sådan kraft mot orkester och kör, att bravoropen fördubblades.
Jag skall nogsamt akta mig att göra en analys af » Roberts » tredje akt, som alla människor kunna utantill, ocb om hvilken en oblidkelig skämtare yttrat, att » Meyerbeer tagit det fantastiska efter kälkborgare-vyer ».
Men denna qväll voro vi då .kälkborgare något hvar, eller rättare, den allmänna rörelsen gaf på förhand en dementi åt Heinrich Heines sarkasm.
Efter buffa-duon, då Levasseur stannade ensam inne på scenen, gaf han med oemotståndlig blandning af diabolisk bitterhet och mänsklig sorgbundenhet sin monolog, afbruten af dämonernas kör.
Denna kör, som sjöngs i ett slags lurar, har slutat med att falla ned i det parodiska,, men vid denna första representation var effekten makalös.
Och hör!
hör hvilken kontrast!
Af grundsrösterna ha försvunnit som stormen.
En ljuf ritournelle skingrar dessa lågor, kommer det hemska hånskrattet att tystna.
Lugnet efterträder stormen.
Försoningens ängel följer fördömelsens i spåren.
Men dramen måste göra ännu ett steg mera; Alices romans: » Då jag drog bort från våra bygder » återkallar Bertram på scenen, och vi blifva vitnen till kampens första phaser.
I ett förtviflans och vredens rus förråder frestaren sitt incognito.
Efter att förut ha skrämt den unga flickan, söker han förföra henne, vägar bära sina händer, sina illa dolda klor, på frälsningens budbärerska.
Hon stöter honom tillbaka med fasa, störtar fram till korset, som står uppställdt i fonden af det vilda sceneriet, omfattar det kraftigt med sin venstra arm, och — kratach! ...
Korset, illa fastsatt i golfvet, vacklar, tager öfverbalan-sen och faller.
Lyckligtvis hoppade mademoiselle Dorus ned ifrån piedestalen med en dansös ’ vighet och försvann ett ögonblick i kulissen, men bra nära var det, att den ljufva Alice hade blifvit allvarsamt sårad.
Publiken var redan till den grad medryckt, att händelsen passerade nästan obemärkt.
En del af åskådarne trodde till och med nog, att det hörde till pjesen, och att detta fall var en följd af Bertrams trollkonster.
För öfrigt hade man ej tid att fasta sig därvid * ty Nourrit framträdde på scenen.
Den härpå följande trion utan accompagnement, och dessutom » Uti mitt fosterland var äran en riddares förnämsta stöd » applåderades med hänförelse.
Och denna hänförelse steg nästan till yra, när efterett changement à vue, dold bakom ett ofantligt moln, bland hvars hvirflar satan nedstörtar i afgrundens djup, teatern visade oss den beundransvärda dekorationen af Sancta Rosa-lias klostergård, en efterbildning af de inre hvalfgångarna i Saint Trophime-klostret.
En darrning af nöje blandadt med en liten rysning, som stegrar njutningen en grad, genomfor salongen, medan på scen lyktgubbar och eldflingor fladdrade i luften, och Levasseurs malmstämma framdånade den ryktbara besväijelsen:
» Nnnnor!
I, hvilkas stoft den kalla stenen tåcker.
Horen min rost! ... »
Allt hvad den sedan några år af romantismen genomsyrade inbillningen drömt sig, allt hvad vi hade läst och anat i Victor Hugos ballader, i öfversättningarna från Burger, Wieland, Schiller och Goethe förverkligade sig infor våra ögon i den ytterligare förskönande förtrollningen af musiken, dekorationerna och dramat.
Snart fördubblades rörelsen.
Bertram hade dolt sig i klostergårdens gömslen.
Vi sägo grafstenarne sakta höja sig, under det att orkestern med en fantastisk melodi förberedde oss på denna nya hex-dans.
Abbedissans grafsten, förlagd framför de öfriga, hade redan låtit oss igenkänna mademoiselle Taglioni, sakta höjande sig midt emot oss.
Alla blickar voro fösta på grafstenen, hvars ena ända steg och steg i höjden, alltmera närmande sig den perpendikulära linien, så att den gratiösa skepnaden skalle komma att stå upprätt på sina fotter.
Men plötsligt brast en af länkarne i mekaniken, och skifvan, som före-stälde grafmonumentet, nedföll med hela sin tyngd.
Till all lycka hade Taglioni i blixtsnabba sekunden insett faran.
Hon tog sin rol af sylfid ett ögonblick i förväg och, i ett nu lösgörande sig såsom en lefvande bas-relief från sin grafsten, hvarpå hon hvilade, kastade hon sig eller föll med ett förvånande och elastiskt språng midt för gruppen af sina systrar, den tidens balettstjärnor.
Hela denna episod varade icke tjugu sekunder, och långt ifrån att blottställa scenens succès inlade densamma deruti, jag vet icke hvilken sensation af verklighet, som gjorde framgången svärmande.
— Professorn och jag sågo pâ hvarandra om igen.
Första gången, när korset föll, hade vi gjort det under tystnad, men efter mademoiselle Taglionis triumf- fall lutade sig Poncelet till mitt öra och hviskade halfhögt:
— Två!!
Jag börjar förstå.Fjärde akten är mycket kort.
Arian » Robert, du, som jag dyrkar! », sjungen af madame Damoreau med en passionerad fulländning, bibehöll atmosferen vid en senegalisk hänförelse-temperatur, som man kunde frukta skulle spränga salen.
Ridån lyfte sig öfver munkarnes kör » O, kommen, I betryckte!
*, som är värdig Bach och Händel.
Tonsättarens snille / artisternas inspiration, ämnets skönhet hade sä mäktigt gripit åhörarne, att vi erforo ett det sällsammaste intryck.
Alice upphörde för oss att vara den ringa pilgrimen, hon antog en öfvernaturlig storhet, och gerna skulle vi ha följt henne i de himmelska andarnes korståg mot afgrundens furste.
Också, när den sublima trion l) örjade och Bertram i sin faderliga sjelfviskhet framlockade ur sitt af helvetes-lågorna kopprade bröst trollskt rörande toner; när Alice, växande under sin sändning, gjorde front mot sin förfarlige motståndare och lät Roberts moders testamente blifva en sköld öfver sonens hufvud; när Robert, söndersliten mellan den röst, som lockade, och den, som kallade honom tillbaka, blott förmådde utstöta detta förtviflans skrik: » Förskonen mig, af nåd! », så kände vi oss alla hafva vår insats i denna gemensamma ångest.
Eller ännu närmare uttryckt, det var icke mera en dramatisk representation med orkester, dekorationer, personager och kostymer, som vi hade framför oss, utan vi trodde oss se sammanfattad i denna scen hela medeltidens ande, mänsklighetens stora sak sväfvande genom århundraden mellan Guds hand, som rycker den ifrån afgrunds-fursten, och afgrundsfurstens klo, som vill rycka henne från den gudomliga barmbertigheten.
Professorn stötte mig i sidan.
— Nourrit är för mycket inne i sin rol och ryckes med af situationen — hviskade han sakta, — jag är rädd, att något händer ...
Just i samma ögonblick besvarades de sista noterna i trion af ett anskri af öfverraskning hos en del, af häpnad och förskräckelse hos andra.
Bertram och Robert hade båda tillsammans försvunnit med fall-luckan!
Den store sångaren har lemnat den ena af sina händer åt Bertram och kallade med den andra, utsträckt bakora ryggen, till hjelp sin räddande ängel Alice, hvilken genom att gripa fast i denna hand borde hålla Robert qvar vid afgrundsranden.
Mademoiselle Dorus, antingen hon ej fattade meningen eller kom en sekund försent, gaf honom ej detberäknade stödet, Nourrit förlorade jämvigten, och innan falluckan hann tillslutas, gjorde han Bertram sällskap i djupet, följde honom i hans fall.
Till förekommande af alla olyckshändelser var lyckligtvis bottnen rikligen belagd med madrasser.
Nourrit föll vid sidan af Levasseur, hvilken ännu ej hunnit resa sig och som förvånad utbrast:
— Hvem har då ändrat upplösningen?
— Ingen.
Det är jag, som bär mig åt som en tok ... situationen ... rörelse ... svindel ...
— Du har éj slagit dig?
— Nej, men hvad skall publiken tänka?
Måtte bara ej framgången ha blifvit blottstäld!
Framgången blef endast så mycket mera glänsande, ehnra en utomordentlig uppståndelse rådde i salongen.
Kapellisterna i orkestern och de ibland åskådarne, som hade öfvervarit generalrepetionen och kände den rätta upplösningen, voro ännu oroligare än de andra.
Ridån, som hastigt nedfalts, höjdes åter nästan ögonblickligt, och regissören i f svart frack och hvit halsduk kunde lugna oss med upplysningen, att Nourrit icke blifvit skadad, men att han begärde ett par minuter för att hämta sig, samt att upplösningen af Robert-le-Diable strax skulle komma i sin rätta
Nourrit framträdde åter på scenen.
Han var blek, men uppehölls af denna framgångens feber, som ger konstnären nytt lif eller dödar.
Man förstår, att sångaren efter detta befann sig i en ytterlig exaltation, men när Robert kastade sig i Alices ' armar, var hon ännu mera darrande än han.
Och så kom sjelfva slutscenen; en figurant kladd och beslöjad, så att hon förestälde prinsessan Isabella, tog hand om den ångerfulle syndaren och förde honom till altaret.
Lyckliga tid, då tre lysningar, gifter-målskontrakt och civiläktenskap voro okända formaliteter!