Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den åsigt jag i detta ämne länge hyst och fortfarande hyser, finnes uttalad i den reservation Hr Adlercreutz bifogat LagfJtsIos Betänk., nemi. att det må vara hvarje qvinna, som fyllt 25 år, medgifvet att blifva myndig; och denna meddelade tillåtelse anser jag fullkomligt tillräcklig.
Hr Nordenfelt har sagt, att K.
M:s förslag är rättvist, behöfligt och nyttigt.
Att det är rättvist att låta qvinnan blifva myndig, bestrides icke af mig; men denna rättvisa är ju upfylld då man låter qvinnan utan hinder få blifva det så snart hon gifver sin vilja derom tillkänna.
— Att deremot ålägga henne såsom ett tvång att vara myndig, dertill finner jag mig åtminstone ej af rättvisans fordringar upmanad.
Hr Nordenfelt har vidare sagt, att denna rättighet är för qvinnan behöflig.
I afs. derpå har dock samme talare uplyst, att han rådfört sig med flera qvinnor, och af dem fått olika svar, då somliga önskade vinna den ifrågasatta rättigheten, andra voro tveksamma, och åter andra alldeles icke önskade det.
Mig synes det då soni man af dessa svar ej skulle kunna draga den slutsats att lagen behöfde blifva sådan att alla qvinnor derigenom förklarades myndiga, ehvad de sjelfva önskade sådant eller ej.
— Vidare säger den värde talaren att det skulle vara sårande för den blygsamma och oskuldsfulla qvinnan att framträda till K.
M. och begära en nåd framför sina medsystrar.
Men den värde talaren synes hafva förbisett, att reservationen ingalunda innebär, att hon skulle framträda till K.
M. och begära någon nåd, utan att det skulle vara hennes rättighet att blifva myndig då hon sjelf sådant önskade: hon behöfde blott för domaren gifva denna sin vilja tillkänna; och den qvinna, som är till den grad oskuldsfull och blygsam, att hon icke kan framträda inför domaren med ett sådant tillkännagifvande, henne råder jag att afstå från alla dylika anspråk, ty med myndigheten är förenad skyldigheten att svara inför rätta när sådant påkallas; och då hon icke kan för sin blygsamhets skull göra en skriftlig anmälan hos domaren och helt Den 30 September t. m. enkelt gifva tillkänna att fion vill blifva myndig, vore det ju en grymhet att ålägga benne sådana skyldigheter, som med denna rättighets utöfvande äro förenade.
Jag vill åtminstone icke göra mig skyldig till ett sådant våld emot qvinnokönet.
Vidare säger samme talare, att förändringen är nyttig, emedan många verksamma krafter derigenom skola tunna tillgodogöras.
Detta är visserligen ganska sannt, men samma fördel vinnes ju i alla fall, då det står hvar och en öppet att inträda i myndighetsståndet, som känner sig ega förmåga.
Inkastet, att hon snart kunde förstöra större delen af sin förmögenhet, har han bemött dermed, att hon sannolikt skulle använda den återstående delen så mycket bättre; men, långt ifrån att inse någon nytta deraf att hon förlorade en del af sin egendom, skulle jag vilja anse fördelaktigast för henne sjelf, att hon finge behålla den i sin Itel het, och att således ingen annan blefve myndig än den som sjelf ansåg sig ega förmåga att sköta sitt gods.
1 likhet med Ilr Nordenfelt har äfven den siste talaren påstått, att genom antagandet af detta förslag skulle åstadkommas en förändring i qvinnornas upfostran.
Men äfven denna fördel vinnes ju i alla fall, ty, om en lag stadgar att hvilken qvinna som helst kan vid 25 års ålder blifva myndig, om hon så vill, så måste ju föräldrarna skaffa sina döttrar en upfostran lämpad derefter.
Qvinnans jemlikhet med mannen torde också vara fullt erkänd, då man ger henne rättighet att blifva myndig, utan några derföre i förväg lagda hinder.
— Men emellan reservantens förslag och K. M:s af Utsk. antagna Propos. företer sig en väsendtlig skillnad, emedan enligt den sednare hvarje qvinna skulle vid 25 års ålder ovilkorligen vara myndig, då hon efter det förra blott skulle hafva rättighet dertill, efter förut hos domaren gjord anmälan.
Della sednare sätt att lagstifta synes vara så mycket lämpligare, som man bör hafva anledn. hoppas, att ingen qvinna rusar åstad med en sådan anmälan, innan hon först noga öfvervägt, huruvida hon är i besittning af de egenskaper och den erfarenhet sorn för ändamålet erfordras.
Genom detta förslag tilldelas qvinnan således samma fördelar som genom det andra, men med undvikande af dettas olägenheter.
I full öfvertygelse härom lår jag således tillstyrka K. o.
Ad. att med afslag å Utskts förslag aniaga det, som af llr Adlercreutz blifvit i hans reservation framstäldt.
Under den tid jag deltagit i LagUtsk:s arbeten, har jag hittills haft lyckan att, i de frågor som blifvit föremål för II. o. Adis öfverläggning, dela de åsigter, som blifvit framställda och på ett så öfvertvgande sätt försvarade af Utslcs Ordfide.
Thyvärr är detta icke förhållandet i afs. å den fråga, som afhandlas i det nu under öfverläggning varande Betänk.
Enligt hvad de vid Utslcs förslag fogade reservationerna utvisa, hafva nemi. af R. o. Ad:s vid frågans afgörande i Utsk. närv:de ledamöter
Tre varit frän Utskis majoritet skiljaktiga, och då jag således är den ende på detta rum, som inom Utsk. bidragit till beslutets fattande, så anser jag mig böra med några ord redogöra 448 Den 30 September f. m. för de skäl, som, förutom de i den Kongl.
Propos. samt Utsk:s Betänk, anförda, föran ledi mig härtill.
Det synes mig nemi. öfverensstämma med grundsatsen af sann rättvisa, att qvinnan, likasom mannen begåfvad med själ och tankeförmåga, bör likasom han vara for sina handlingar tillräknelig; men härför är ett oundgängligt vilkor, att dessa handlingar skola vara af henne frivilligt och sjelfständigt företagna, hvaremot våra nu gällande lagar försätta qvinnan i ett sådant tillstånd af beroende, att det är för henne omöjligt att med sjelfständighet utföra någon handling och derför bära ansvaret: och af sådan anledn. böra vi ändra våra lagar derhän alt det blir henne möjligt att så handla och att så vara ansvarig för sina handlingar.
Betraktad ur denna synpunkt, blir myndigheten ingalunda hvad den alltför ofta. ehuru orätt, kallas, en blott rättighet för qvinnan, utan myndigheten är just vilkoret för att hon skall kunna blifva hvad hon hör vara, och hvad, enligt min öfvertygelse, den svenska qvinnan är fullt värdig och således äfven fullt berättigad att vara: ett sjelfständigt handlande men också för sina gerningar ansvarigt väsende.
Med hvad jag sednast nämnde och då jag betraktade f-ågan blott ur rättens synpunkt, anser jag mig också hafva besvarat hvad som blifvit yttradt derom, att qvinnorna skulle sjelfva önska eller icke önska att blifva myndiga.
Jag har äfven på samma gång besvarat den siste talarens påslående, att Hr Adlercreutz^ reservation bonte antagas, emedan den medgifver åt qvinnorna alla fördelarne af Utskis förslag utan de olägenheter, som talaren ansåg blifva en följd af nämnde förslag.
Att sä är förhållandet, vill jag icke förneka, men just derföre att i sådant fall en rättighet skulle lemnäs utan motsvarande skyldighet, kan jag ej godkänna detta reservantens förslag.
Enligt min åsigt borde myndigheten utsträckas ännu längre än K. M. och Utsk. föreslagit, och qvinnan, då hon nått myndig ålder, tillåtas att vid det måhända vigtigaste steg i sin hela lefnad, få fritt besluta, d. v. s. giftomannarätten borde uphöra, då qvinnan nått 25 år eller myndig ålder; likasom jag deremot anser, att det borde vara qvinnan lika litet som mannen tillåtet, att af en blott nyck afstå från sin rätt att vara myndig; men då möjligen dessa båda förändringar i hvad K. M:s Propos. innehåller, skulle göra afbroltet från nuv:de förhållanden allt för stort, och då jag för öfrigt helt och hållet är af samma åsigt som den, hvilken i den Nåd.
Propos. gjort sig gällande, så inskränker jag mig till att anhålla om bifall till Utslcs förslag.
Landtm, tillkännagifvit att ytterligare 7 talare anmält sig till afgifvande af yttrande i förev:de fråga, upskjöts öfverläggningen till e. m:s plenum samt åtskiljdes B. o. Ad. kl. | pä å e. m.
Den 30 September e. tn.
Onsdagen den 30 September 1857.
Justerades 4 prot.-utdrag för denne dag f. m. samt pleniprot. för den 1 sistl.
Augusti f. m.
Uplästes ett af Hr von Axelson, Georg, inlemnadt så lydande memorial.
Som jag i morgon afreser från hufvudstaden, får jag härmedelst afsäga mig den plats jag innehaft såsom suppleant i BankoUtsk., med vördsam anhållan att vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen. R. o.
Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer att vid deras nästa sammanträde utse en suppleant i BankoUtsk. efter Hr von Axelson.
Fortsattes öfverläggningen om LagUtsk:s Betänk.
Till den svårighet som redan förefinnes, och elen betänksamhet som hvar och en måste hysa vid att yttra sig öfver denna af pressen så länge och så ofta bearbetade fråga, sällar sig ytterligare den, att de som förorda förslaget alltid ställa sig på ståndpunkten af försvarare af den förtryckta och lidande menskligheten.
Det låter som om hvar och en, som icke anser detta förslag nyttigt, skulle underkänna qvinnans menniskovärde, skulle anse henne så underlägsen mannen, att hon vore nästan en underordnad varelse.
Jag vill då till en början förklara att, om jag också icke kan instämma i detta förslag, så är det icke till följd af någon så beskaffad åsigt.
Utan att här vilja öfva mig i courtoisie eller säga fleuretter till det täcka könet, kan jag dock försäkra, att jag värderar detta kön fullt ut lika mycket som hvar och en annan, men jag gör detta just till följd af de egenskaper det eger.
Deremot skiljer jag mig från förslagets anhängare deruti, att de tyckas vilja ombilda detta kön till något annat, och jag vet icke rätt, om jag skulle efter en dylik förvandling kunna tillerkänna dem lika högt värde som nu.
För att likväl, utan att ingå i någon undersökning härom, nu sysselsätta mig blott med lagfrågan, ber jag att få upprepa hvad jag flere gånger förut tillVIII H. 29 Den 30 September e. m. kännagifvit, nemi. att jag, i fråga om lagars stiftande, anser mig böra utgå från sådana grundsatser, som hafva stöd i sakens egen natur.
Efter min öfvertygelse är det med de moraliska lagarna på samma sätt som med de fysiska: de äro på förhand med nödvän dighet gifna.
Skillnaden är blott den, att för de sednare är nödvändigheten fysik, för den förra framgår den ur reflexionen, och det tillhör således lagstiftaren att vid utöfvandet af sitt kall följa den anvisning, som ett noga iakttagande af sakernas egen natur lemnar.
Med all den suveräna makt som vi ega, torde vi dock, då vi ej kunna ombilda naturen, göra klokast i att efter densamma rätta våra lagar; och att gvinnans beskaffenhet ej kan ombildas, det tror jag skalden sannt uttryckt, då han säger:
Natur, vi öfvervinna, dig ej; i hydda, som på thron, som sömmerska, som amazon, en qvinna blir ändå en qvinna.
Att, såsom man påstått, följden skulle blifva af den ifrågasatta lagstiftningen, att qvinnans upfoslran skulle helt och hållet förändras, så önskade jag något närmare få reda på hvad dermed menas; är nemligen frågan, att qvinnor icke längre skola upfostras till qvinnor, utan lill karlar, så skulle jag i allt fall deremot på det kraftigaste protestera.
Jag tror alt Försynen redan vid men »iskans skapelse antydt de olika sfererne för de båda könens verksamhet, och att lagstiftaren icke ostraffadt söker öfverskrida dessa, hvilket man nu synes hafva för afsigt.
— Hvad upfostran beträffar, så erkänner jag, att denna i allmänhet, lika litet det ena könets, som det andras, är något »non plus ultra,» och tror att i detta afs. mycket är att göra.
Man bör försöka att genom upfostran bibringa såväl det ena som det andra intelligens och moralisk kraft, men om det är meningen att genom upfostran gifva det svagare könet en riktning företrädesvis åt det praktiska lifvet, så tror jag att en sådan afsigt ej kan hafva upkommil annat än genom ett missförstånd.
En talare yltrade på f. m., alt en far, då han såg att en lag funnes, som berättigade hans dotter att blifva myndig, skulle derigenom tvingas att gifva henne en sådan upfostran, att hon kunde sköta sig sjelf och sitt gods, samt intaga den sjelfständiga ställning, som vore henne af lagen anvisad.
Jag har icke i allmänhet funnit, att fäder särdeles sysselsätta sig med att bibringa sina söner så mycket af detta slags vetande, åtminstone icke att de upfostra dem genom att praktiskt meddela dem sina affärer, och det torde vara föga utsigt att de skulle i detta afs. lemna sina döttrar mera handledning än sönerne, äfven ifall de egde visshet om att de förra skulle komma att intaga en sjelfständig ställning.
Jag har för min del trott qvinnans bestämmelse vara den, att blifva maka och mor, och att hennes upfostran bör mera riktas inåt, än ut åt torget och börsen, eller det yttre lifvet i allmänhet.
Lagstiftaren bör nemligen fästa sig vid det, som måste antagas såsom regel, och sorn sådan måste man betrakta den bestämmelse jag ofvan angifvit såsom qvinnans.
Då mannen danas för det offentliga lifvet, är det blott genom erfarenheten han lär känna den list, som Den 30 September e. m. 451 mäste användas, de omvägar och de svårigheter som måste undvikas och öfvervinnas, och utan hvilkas kännedom han icke kan blifva skicklig att handlägga affärer och yttre angelägenheter.
Denna erfarenhet är ofta ganska dyrköpt; och det är i sanning icke.i skolan eller genom andras lärdomar den inhemtas; han måste sjelf göra denna del af sin upfostran, oftast tyvärr på bekostnad af månget godt, ädelt anlag, som sålunda qväfves.
Månne icke qvinnan skulle, genom att vinna denna erfarenhet, förlora en stor del af de egenskaper, som vi hos henne mest värdera, och månne icke den upfostran hon kommer att gifva barnen skulle komma att smaka deraf.
Hvarföre alltför tidigt bibringa de unge den bitterhet mot medmenniskor de genom förlorade illusioner, svikna förhoppningar tids nog erhålla?
Då mannen således genom sin daning för lifvets yttre bestyr och genom deltagandet deri vinner nödig erfarenhet och kraft dertill, så bildas qvinnan för det inre husliga lifvet.
Der har hon sin skönaste verkningskrets, och då hon måste fostras för detta mål, så kan bon ju icke vinna den erfarenhet och den styrka, som erfordras för handläggande af det yttre lifvets angelägenheter.
Men hvad mera är, hos den verkligt bildade qvinnan förefinnes en ovilkorlig instinkt att undandraga sig dessa bestyr, som måste vara motbjudande för hennes vekare lynne, finare känsla och svagare natur.
Ar det väl dessa hennes känslor, denna hennes beskaffenhet vi skola öfvervinna?
Skola vi genom lagarne och en derefter rättad upfostran tvinga henne utåt?
Och, om vi skulle lyckas, månne det icke blefve på bekostnad af den älskvärdhet, den fromhet och behag, som hon besitter och som göra henne till den förenande, den sammanhållande länken i familjen?
Ty hos benne finnes företrädesvis den milda, försonande ande, den atmosfer af kärlek, sorn sprider välsignelse och lycka omkring sig.
Och tron J ej, mine Hrr, att det är just derföre, att hon är befriad från dessa yttre bestyr, som hon kan bevara mera af själens renhet?
Eller hvarföre ligger hon i detta afs. så mycket öfver oss?
Vi äro dock i grunden af samma natur, och jag vill tro, att om mannen kan undandraga sig från eller på något sätt undvika alla de frestelser och ledsamheter, de bedragna och svikna förhoppningar på heder och löften, för hvilka han till följd af sin verksamhet är utsatt, han också skulle vara fri från en stor del af den kärfhet, som nu oftast vidlåder hans natur.
Vilja vi väl nu tvinga qvinnan att också förvärfva denna egenskap, eller tro vi att hon skall hemta en gladare och mera tillfredsställande erfarenhet af dessa ledsamma rön, som vi sjelfva beklaga att vi nödgas göra, om vi drifva henne ut ur hemmet?
Jag tror, att vi böra vid lagstiftningen antaga som regel hvad efter naturens egen ordning dertill är uphöjdt, och vid qvinnans upfostran företrädesvis afse hennes kall i hemmet, såsom maka och mor.
Man invänder häremot, att fall inträffa, då qvinnan icke når denna sin bestämmelse.
Men dessa fall äro ju undantag, och dessa böra naturligtvis ej läggas till grund för lagen, ehuru lagstiftaren är skyldig, att för de qvinnor, som icke nå sin egentliga bestämmelse, utan måste söka sig en annan verksamhet, underlätta möjligheten att förvärfva hvad de må kunna.
Men här 452 Den 30 September, e. m. är frågan att kasta om sjelfva saken och göra undantaget till regel.
Som regel kan icke ens qvinnans myndighet antagas, ty då skulle hon ju, äfven sedan hon upnått sitt rätta ändamål och blifvit försatt i sin rätta verkningskrets, fortfarande som gift vara sjelfrådande.
Har hon en gång som ogift fått sig denna rätt tillerkänd, hvarföre skall densamma då frånkännas henne som gift?
— Utgå vi från grundsatsen af mannens och qvinnans jemlikhet — detta uttryck, som jag trodde att vi redan vuxit ifrån, (emedan jemlikhet visat sig i allmänhet vara i verkligheten otänkbar och omöjlig att verkställa), och som i afs. å man och qvinna är helt och hål let orimligt, emedan redan den fysiska beskaffenheten lägger hinder i vägen derför — utgå vi emellertid från denna synpunkt, att de skola vara fullkomligt jemlika, så böra de ju äfven vara det inom äktenskapet.
Skola således mannen och qvinnan gemensamt och med lika makt sköta boets angelägenheter ?
Eller skola de omvexlande handhafva dem?
Huru vi än må resonnera, så finna vidock, ätt denna theori icke kan utföras, såvida vi icke vilja att hvarje familj skall hafva två hufvuden.
Då det således icke låter sig göra för qvinnan, att vid inträdet i äktenskapet bibehålla denna myndighet, hvilken man vill tilldela henne som ogift, kan det då vara skäl att tillägga henne såsom ogift en myndighet, som hon skall förlora?
Eller om man gör detta, hvad skäl har man då att sedan beröfva henne rättigheten att sjelf besörja sina angelägenheter och öfverflytta denna rätt på mannen?
Man har anmärkt, att enka, om än under 25 år, är myndig.
Det kan dock icke nekas, att qvin nan genom sitt inträde i äktenskapet vinner större erfarenhet och en vidsträcktare verkningskrets, än hon egde som flicka.
Man har på f. m. till oss jurister ställt en fråga om innehållet af den i fråga v:de lagen.
Den talare, som framställde denna fråga, ansåg det omöjligt att dermed skulle afses, det en dotter, som vore i sin faders hus, skulle tillerkännas myndighet.
Han har häri misstagit sig, ty det är meningen att hon skall råda sig sjelf så fullkomligt, att om en dotter vid 25 års ålder sade till sin fader: »jag vill icke längre bo hos dig; jag bosätter mig för mig sjelf», så eger fadren icke makt att sätta sig deremot.
Man har på f. m. vidrört ett ämne, som jag helst önskat med tystnad förbigå, nemi. lättsinnet.
Jag medgifver visst, att detta är fullt ut lika stort hos mannen, som hos qvinnan.
Men skillnaden ligger deruti, att felstegen af mannen medföra mindre förderfliga följder, just derföre att han är riktad utåt det yttre 1 ifvet, att han der har så många beröringspunkter och träffas af så många föremål, att intrycken halka från honom likasom från en polerad yta, då deremot qvinnans felsteg oftast blifva af betydelse för hela hennes lif.
Med den aldra djupaste aktning för moralens kraft, tror jag dock, att densamma, så länge vi äro menniskor, behöfver, för att blifva segrande, understödjas af sedvanor, af opinionen, af — om man så vill — fördomar.
Betraktar man således qvinnans myndighet blott som ett steg till den så mycket omtalade »qvinnans emancipation», så tviflar jag på de lycksaliggörande frukterna deraf.
Någon grund finnes likväl för dessa band, som bruket, opinionen, Den 30 September e. m. 453 någon gång fördomen lagt på qvinnan.
Sr ej nog idealist för att tro att de i allo kunna undvaras.
— Man har åberopat exempel från andra länder; men i dessa länder förefinnas helt andra förhållanden och institutioner, som kunna förekomma de olägenheter, svårigheter och frestelser, hvilka af en sådan lagstiftning kunna följa.
Så t. ex. är den allmänt kända Notariats-inrättningen nästan öfver hela Europa antagen.
Hvem af dem, som sett Frankrike, känner icke dessa vördnadsvärda notarier, som bruket och opinionen tillerkänt så mycket inflytande på familjernas öden!
Hos desse finnér ett fruntimmer, som sjelf förvaltar sin förmögenhet, allt nödigt råd och bistånd, och deras inflytande är så vidsträckt, att en sådan person nästan kan förliknas vid en gammal onkel.
Med så mycket mera inflytande är denne försedd, som hans stora erfarenhet i affärer lägger i hans händer en nästan diktatorisk makt.
Utom denna inrättning finnes enligt franska lagen det s. k.
Conseil de Famille, under hvars vård äfven den ogifta qvinnan står.
Dessutom finnes ett advokatstånd mod en strängt hierarkiskt utbildad disciplin, och föreståndare, som vaka deröfver, hvarigenom de, som behöfva ett rättegångsbiträde, med säkerhet känna hvar sådant är att finna.
Alla sådana institutioner saknas hos oss: farn i Ije-råd, notariats-inrättning finnes icke, och den klass, som hos oss benämnes advokater, anses med få undantag för allt annat än värd förtroende.
Jag har sorn domare temligt mycken erfarenhet af dessa herrar, och jag ber Gud bevara hvar och en af mina anhöriga från att behöfva vända sig till dem.
Alla de institutioner, som i andra länder förefinnas, och af hvilka en i affärer rådbeböfvande qvinna har att vänta hjelp, saknas således hos oss; men icke desto mindre vilja vi kasta oss hufvudstupa ur tillståndet af full bundenhet in i ett tillstånd af full frihet.
Icke en gång hos vårt brödrafolk har den ifrågav:de grundsatsen blifvit antagen.
I allmänhet har man der icke tvekat att gå in på alla slags friare institutioner; men då fråga väcktes om rätt till större frihet för gift qvinna, mötte den starkt motstånd och man ville ingalunda medgifva den.
Man tillerkände henne endast samma rätt som minderåriga män, eller att handla under tillsyn af en kurator, som egde att biträda henne vid vigtigare förrättningar.
Denne kurator står i nästan samma ansvarighet, som förmyndare hos oss.
Längre vågade man der icke gå.
Här är man deremot beredd att på en gång taga steget fullt ut och tillerkänna henne fullkomlig frihet.
M:s Propos finner jag visserligen en punkt, som antyder någon tvekan i detta hänseende, och som lyder sålunda: »Under den långa tidsföljd, som lagen hos »oss hittills — ehuru måhända mera som en förmån, än som ett »tvång — förklarat en ogift qvinna af hvad ålder som helst böra »stå under annans förmynderskap ...»
M:t sålunda, för att gå en af Representationen förut yttrad önskan till mötes, afgaf denna Propos., ansåg K.
M. sig dock böra tillkännagifva, att det hittills varande stadgandet mera inneburit en förmån, än ett tvång för qvinnan, och att döma of de yttranden, som här på f. m. blifvit afgifna äfven af lagens förespråkare, synes del som qvinnan också i allmänhet betraktade förhållandet på samma sätt.
Jag måste be - 454 Den 30 September e. m. känna, att jag gjort sädan erfarenhet, ty jag har aldrig hört någon qvinna förklara, att hon önskade blifva myndig.
Deremot har man visserligen invändt, att qvinnorna icke förstå sitt eget bästa, de arma varelserna!
Man har således sagt, att vi mäste tvinga dem att begripa sin egen fördel; mig synes det vara ett hån, att ena ögonblicket tala om deras stora förmåga, deras uphöjda egenskaper, och straxt derefter frånkänna dem förmågan att bedöma sitt eget bästa.
Vidare säger K. M:t, i fortsättning af samma punkt: att »den beroende ställning, hvarvid qvinnan i följd häraf för hela sin »lefnad varit bunden, icke kunnat undgå att utöfva ett mäktigt »inflytande såväl på riktningen af hennes upfostran och första bild»ning i ungdomen, som på hennes vanor och sednare utveckling i »en mera framskriden ålder; och verkningarne häraf kunna ej med »lagens förändring genast försvinna.
För att under sådana förhål»landen den större sjelfständighet, som aktningen för qvinnans rätt »kräfver, att lagstiftningen åt henne bereder, och hvilken äfven på»kallas af det friare deltagande i borgerliga yrken, som våra nä»ringslagar numera för benne öpnat, icke må för de ogifta qvin»norna sjelfva blifva vådlig, fordras, att stegen på den nya banan »med varsamhet uttagas.»
Hvaruti består, då denna ialstlagna varsamhet?
Jo, deruti a!t qvinnan icke skall få blifva myndig förr än vid 25 års ålder.
Men något annat har ju aldrig varit ifrågasatt!
För öfrigt finnas här icke några garantier, icke ens någon tiderymd för dem medgifven att bereda sig på denna stora förändring.
En talare på f. m. föreslog den inskränkning, af t lagen icke skulle träda i verket förr än 10 år efter dess promulgation.