Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är visserligen bland dem, som länge önskat och i min mån sökt bidraga till, att det förhållande, att landets penningebehof uteslutande skall ersättas utur en statsbank, måtte förändras.
Jag tror och har alltid trott, att en statsbank, enligt våra representativa förhållanden, aldrig kan förskaffa sig ett så vidsträckt förtroende, som en stor privat association, sådan t. ex. som i London och Hamburg, der interessenterna sköta sina affärer sjelfva och med hela sin förmögenhet, en för alta och alla för en, ansvara för ingångna förbindelsers uppfyllande.
Jag önskar likväl under närvar, förhållanden, att vår statsbank må vinna det högsta möjliga förtroende.
Jag tror, att det kraftigaste medel för ernående af detta ändamål är, att Ständerna sjelfva icke visa misstroende till de personer, som få sig uppdraget att förvalta Banken.
Gillar man denna grundsats, så tror jag, att redactionen af de nu ifrågavar. punkterna kan och bör blifva ganska kort.
Innan jag afgifver mitt förslag i denna väg, vill jag dock förutsända en critik af Utskrs förslag.
Det säges i 5:te punkten, hvarest i öfrigt omtalas, hurusom Banken skall förstärka sin metalliska cassa medelst inköp från främmande länder af guld och silfver, att dessa köp dock icke böra "ifrågakomma, när coursen håller sig öfver pari.”
Detta stadgande kan då icke gerna anses stå tillsammans med hvilka grundsatser som helst.
Att säga, det Banken skall förstärkas genom inköp af guld och silfver, och ej medelst uppköp af vexlar, hvilket går lättare och i all tysthet, så att det icke höres af de förskräckta, då deremot silfverköp alltid väcka mera uppseende, dertill kan jag icke fatta någon rimlig grund.
När Banken behöfver köpa silfver, mäste coursen alltid vara öfver pari.
Då coursen är under pari, går silfret af sig sjelft in i Banken, och då behöfver den icke köpa det, utan för att accumulera.
Stadgandet i 6:te punkten innefattar åter en ny restriction för Fulhnägtige.
De skulle, om dessa förslag antoges, finna sig så snärjda i föreskrifter, att de måhända under olika åsigter, ang:de tillämpningen deraf, omsider kunde nödsakas att förblifva i fullkomlig overksamhet.
I y:de punkten har man talat om minskning i ett för rörelsens behof umbärligt öfverskott i representativt mynt, och uti detta behof öppnat ett nytt fält af anledningar till operationer, hvilka man synts vilja föreskrifva endast med afse - *4°
Den 24 Juli t. m. ende å metalliska cassans förstärkning, hvarom denna period af betänk, handlar.
Jag frågar, om man någonsin kan komma till sammanhang, då man sålunda flyttar sig fram och tillbaka från det ena ämnet till del andra.
Emot 8:de punkten har jag redan anmärkt, att den talar om lånerörelsen i sammanhang med erforderliga åtgärder för reella fondens förstärkande; och redan detta är tillräckligt skäl dertill, att punkten icke här bör qvarstå.
Den g:de punkten är egentligen ett appendix till den 8:de, och jag yrkar nu, att i stället för 3:dje, 4;de, 5:te, 6:te, 7:de, 8:de och g:de punkterna en redaction må antagas af följande lydelse: ”Sorn Bancostyrelsen möjligen kan behöfva till upprätthållande af Bankens metalliska cassa att genom köp eller annorlunda, på sätt
Styrelsen för hvarje särskildt fall finnér lämpligast, bereda Banken en extra tillgång af vexlar eller silfver, berättigas Styrelsen att i första rummet, till större eller mindre belopp, använda Bankens såsom grundfond ägande statsobligationer, och dernäst, om så skulle behöfvas, pantsätta Bankens fastighetsinteckningar, under vilkor, att den i skuldförbindelserna Banken särskildt förbehållna uppsägningsrätt för hela skuldbeloppet icke får af annan innehafvare begagnas."
Jag skall nu analysera detta förslag, för att ej råka ut för samma missförstånd, som i förmiddags träffade mig.
Förslaget säger, att styrelsen för hvarje särskildt fall får begagna hvilken utväg den sjelf finnér lämpligast, och bereda den afsedda tillgången för Banken icke blott i silfver, utan äfven i vexlar.
Jag skulle icke hafva ansett nödigt att uttrycka båda dessa alternativer, om jag icke hört en värd ledamot af Utsk. vid något tillfälle förklara, att meningen vore, det
Bancofullmägtige icke borde befatta sig med någon vexelhandel, hvilken åtgärd den värde ledamoten för sin del fördömt.
Jag får fästa uppmärksamheten dervid, att om man ansett allt vexelstyreri från Bankens sida olämpligt, så länge hon var tillsluten, är förhållandet likväl helt annorlunda, sedan bancoluckan blifvit öppnad till utvexling.
Det har utaf en practisk man blifvit uppgifvet, huru det går till, då en köpman behöfver penningar för någon utrikes skuld.
De söka då vexlar på börsen, men få der ofta betala en, för en tillfälligtvis existerande större concurrens af sökande, mer än skäligt uppjagad cours.
Ägde nu Banken dylika papper, dem hon alltid vore i tillfälle att sälja för åtminstone lika godt pris som den enskilde, så skulle köpmannen säkerligen helst vända sig till Banken.
Jag tror altså, att då Bankens enda handel måste vara penninghandel, bör denna jemväl sträcka sig till handel med vexlar på utrikes ort och icke blott till uppköp för att förstärka cassan.
,Då nu, såsom jag föreslagit, Banken först skulle få använda sina såsom grundfond ägande statsobligationer, samt dernäst berättigas att pantsätta sina fastighetsinteckningar, likväl utan uppsägningsrätt för den blifvande enskilde inne - Den a4 Juli e. m. hafvaren, kunde Banken härigenom operera med en säkerhet, motsvarande tillsammans io£ millioner; och då hon ägde denna i så lätt disponibla papper, samt derjemte 17 millioner i reel cassa, och vid betraktande tillika af Bankens här förut omtalade vinstgifvande egenskap att ensamt få förse hela landet med det lagliga myntet, står vår Bank på de mest solida fötter, om den under en god förvaltning får röra sig fritt och naturligt.
Men för att kunna förvalta en Bank val måste man ovilkorligen hafva frihet.
Det går icke an att binda någon till händer och fötter, för att sedan bedja honom gå; han måste då falla.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, numera förklarat, att vi väl kunna taga alla de ifrågaställa punkterna under discussion, men att endast 3:dje punkten nu kommer under beslut, anhåller jag att få yttra mig öfver denna.
Utsk. föreslår rättighet för Bancostyrelsen att begagna 2:ne creditiv.
Jag anser detta oriktigt, såväl i afseende å det ena som det andra, och förutser, att de skola medföra ränteförluster.
Om man i stället valde den vida enklare utvägen att ålägga Bancostyrelsen att till Bankens förstärkande öppna ömsesidig vexelcredit med solida främmande bankiers hus, banker och handlande, så är jag säker, att Banken aldrig skulle behöfva pantsätta sina inteckningar för att erhålla tillgång på behöfliga capitaler till vidmagthållande af vexlar; och Banken skulle derjemte erhålla dem på ett sätt, hvarigenom hon icke blott för ögonblicket beredde sig tillgångar, utan så, att hon uti och genom dessa operationer beredde en fortgående förbättring i sitt tillstånd, och hvarigenom inga utomordentliga åtgärder för upprätthållande af Bankens credit blefve behöfliga, utan ensamt en säker och årligen ökad vinst beredd.
Det är sannt, att för öppnandet af en sådan credit fordrades i första rummet, att den delegation af Statsmagten, som finnes nedlagd hos Bancostyrelsen, icke vore beroende af en godtycklig, vid hvarje riksdag efter Ständers vilja föränderlig instruction, att således den lagstiftning borde finnas i ordning, som lemnade säkerhet att med Bancostyrelsen ingångna förbindelser ovilkorligen blifva gällande.
Derföre är det nödvändigt att i lag innefatta ett bestämdt stadgande af sättet för enskilda att göra sin rätt emot Banken gällande.
I afseende på 3:dje punkten föreslår jag, i stället för dess nuvar. redaction, följande:
"Att till förstärkande af metalliska cassan Bancostyrelsen ålägges att öppna ömsesidig vexelcredit med solida banker, bankierer och handlande, att i solida utländska banker insätta sin af denna rörelse uppkommande vinst på utländsk ort för att i silfver indraga, då Banken för sin vexel kan vara i behof; och då silfver kan upphandlas, vare sig på in- eller utländsk ort, för lägre pris, än det efter den fastställda myntfoten kan utgifvas, bör det till obegränsadt belopp upphandlas.” Jag har icke utsatt, antingen crediten skall öppnas med ut - Den Juli c. m. eller inländska handlande, emedan jag anser, att det hörsne med beggedera.
Vidare har jag sagt, att den utaf berörde credit å utländsk ort uppkommande vinst icke bör indragas, förrän Banken för sin vexling deraf är i behof, derföre att Banken alltid är i tillfälle att indraga den, dä hon vill; men i samma mån hon låter den föröka sig, stiger hennes credit och consoliderar sig på den utländska handelsmarknaden.
Jag tror icke, att någon vidlyftig deduction behöfves för att bringa till öfvertygelse om riktigheten af dessa mina åsigter.
Frågan är dertill alltför enkel och klar.
Hr Le trön har i förmiddags yttrat, att kostnader för Banken skulle uppstå genom vexelköp.
Här är icke fråga om några vexelköp, men väl möjligen vexelförsäljning genom öppnande af en sådan credit på större handelsplatser, så att Banken kan draga vexlar.
Den concurrens, hvaruti hon i afseende härå kunde råka, kan aldrig blifva farlig, emedan Banken kan lemna och få credit för 3. ä i proc., då den enskilde ickekan göra det under 5 ä 6.
Det är klart, att då vexlar bomme hit, dragna pä Banken med qo dagars sigt, inlöste Banken dem genast och vunne derpå räntan.
Den af mig framställda begäran i afseende å behandlingsformen af denna och några följande punkter har blifvit utaf Gr.
Frölich motiverad1.
Han har fullständigt ådagalagt sammanhanget de ifrågavarande punkterna emellan, och jäg behöfver sålunda icke vidare härvid uppehålla mig.
Jag har icke heller hört, att någon ens försökt bestrida min begäran, hvilken icke innefattade endast, att de särskilda punkterna måtte komma under gemensam» discussion, utan under gemensamt beslut.
Jag kan icke tro* att denna begäran bör förvägras, och hade således deråt hoppats B., o. Ad:s bifall; men jag har likväl icke hort hvarken någon förklaring af Hr Gr. o.
Landtm, i denna del, eller att han bevärdigat min framställning med någon propus.
Uti sjelfva saken kan för öfrigt vara mycket att anmärka $ men jag inskränker mig för närvar, till ogillande af uppställningen samt till den erinran, att det icke kan vara nyttigt för en bankrörelse, att hvarje dess åtgärd skall på förhand befinnas utpekad.
II. Ex. Ilr Gr. o. Landtm, yttrade, att då nu förevar. utlåt, af BancoUtsk. första dagen hos R. o.
Ad. till pröfning företogs, hade H. Ex. hemställt, om Ståndet önskade, att utlåt, skulle punktvis företagas; denna framställning hade blifvit med ja besvarad.
Då Gr. v. Fersen i dag begärt, att 3, 4; 5, 6, 7, 8 och q punkterna skulle i ett sammanhang discuteras och afgöras, samt H.
Ex. å denna framställning gjort propos., hade han erhållit nej till svar.
Ehuru Ib Ex. funné det icke böra förvägras någon att i discussionen ingå uti pröfning af flera punkter, ansåge IL Ex. likväl, att propos. måste göras på hvarje punkt efter nummerordningen i utlåt.
Den i\
Juli c. m. i43 Hr Löfrén:
Jag får först framställa den fråga till Hr Gr. o. Landtm., huruvida discussion medgifves gemensamt öfver flera punkter än den föredragna.
Jag har icke kunnat uppfatta, om något bestämdt förklarande i detta afseende blifvit meddeladt.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han, i öfverensstämmelse med hvad han nyss yttrat, ansåg discussionen kunna omfatta punkterna 3 t. o. m. g, men att propos. endast kunde göras punktvis.
Hr Lefre'n: Hvad tredje punkten beträffar, har man anmärkt, dels att creditiven skulle vara öfverflödiga, dels alt stadganden derom nu mera icke ens vöre lämpliga efter de beslut, som på f. m. blifvit fattade och hvarigenom R. o. Ad. bestämi, att åtgärder till förstärkande af Bankens metalliska cassa icke behöfde vidtagas., förrän den sjunkit under o. millioner r:dr specie.
Uti Utsk:s förslag står visserligen taladt örn förhållandet emellan metalliska cassan och sedelstocken; men det lärer icke kunna nekas, att en bestämd minimisumma äfven har ett visst förhållande till sedelstocken.
Jag torde således icke behöfva uppehålla mig vidare för vederläggande af nämnde anmärkning, och öfvergår derföre nu till frågan om creditivens nytta i allmänhet Beliofvet eller nyttan af att förstärka Bankens cassa kaninträffa, antingen då coursen är hög eller låg.
Är den låg, så är det naturligt, att tillgång på vexlar, hvarför silfverköp kunna verkställas, är ganska god, och då bör följaktligen
Ban ken använda ränterevenuer och andra öfverskott till silfverköp.
Är åter -coursen hög, så är det naturligt, att Banken icke framstår såsom köpare, emedan bon då bidrog att uppjaga coursen än högre.
Men det går derföre icke an att säga till dem, sorn komma till bancoluckan och begära att få tillvexla sig silfver:
Ihna fä vara så goda och vänta, ty coursen har varit så hög, att vi icke kunnat skaffa oss något.
Creditorer låta icke afspisa sig så knapphändigt, utan Banken är nödsakad att se sig om efter utvägar att promt inlösa sina sedlar med silfver.
Då måste hon begagna sig af creditiv; då hon icke kän köpa, mäste hon låna.
Banken får visserligen då en skuld på utrikes ort; men det är icke att förmoda , att coursen ständigt skall vara hög.
Ban ken passar altså på att köpa vexlar, då hon icke oroar börsen, och dermed Iiquiderar hon successive sin skuld.
På det siittet framställer sig saken för den, som vill se henne practiskt och enkelt och icke omgifva sin föreställning med phraser.
Samma talare, emot hvilken jag ställt dessa mina erinringar, har sagt sig hafva hört af en ledamot af BancoUtsk. , att Banken aldrig borde köpa vexlar.
Om jag icke bedrar mig, har jag rätt alt taga åt mig denna hänsyftning, emedan jag svarade bemälde talare i denna omständighet vid conferencen hos IL Ex.
Ilr Gr. af Wetterstedt.
Jag vill på - »44 Den i!\
Juli e. m. minna mig, att en annan ledamot då sade, att Banken aldrig borde sälja vexlar, och det var med denne talare, jag instämde.
Jag har visst velat, att Banken icke borde befatta sig med något coursstyreri, och att hon således aldrig borde oroa börsen; men sådant kan icke ske, om hon ej framställer sig såsom säljare, utan endast som köpare och vid sådana tillfällen, då god tillgång visar sig.
Jag tror altså, att de föreslagna creditiven äro högst nyttiga och vigtiga, och B., o.
Ad. skulle göra illa, om vi, såsom föregående Ständer, icke lemnade Bancostyrelsen rättighet att begagna creditiv.
Beslutet i detta afseende vid sista riksdag har varit orsaken, att realisationen ännu icke kunnat för sig gå: och skulle man nu förfara på samma sätt, försatte man Baneostyrelsen uti en möjligen ganska brydsam belägenhet; ty just derföre, att styrelsen icke ägde rättighet att skalfa sig sådana creditiv, ökades det verkliga behofvet deraf.
Blotta rättigheten och tillfället att gagna en eller annan ressource är för crediten en så stärkande omständighet, att man blott derföre oftast icke behöfver begagna en sådan rättighet.
Denna sats är så nära axiomatisk, att hvar och en måste erkänna den, så snart han enkelt och naturligt ser förhållandena.
Jag skall nu äfven lemna ett kort svar på hvad jag hört yttras rör:de det stadgande i 6:te punkten, att noggrannt tillses bör, att det silfver, Banken uppköper, verkligen har från utrikes ort inkommit.
Det är naturligt, att om Banken köpte upp silfver inom landet, komme hon att köpa sitt eget silfver, hvilket, enär det stöde högre än utvexlingsgrunden, nästa dag åter utginge.
Att på sådant sätt köpa silfver vore detsamma som att ösa vatten ur saltsjön i Mälaren, för att åter låta det inlöpa i det förra vattnet genom Norrström.
Det är nödvändigt, att silfret måste hemtas utifrån, om bristen verkligen skall ersättas.
Sättet, huru man skall kunna controllera, att det verkligen inkommit utifrån, är föremål för de reglementariska föreskrifterna.
Jag vet visserligen, att personer finnas, hvilka tro, att dessa controllersvårligen skulle kunna på ett tillförlitligt sätt inrättas.
Jag skulle dock icke vilja betvifla, att man må kunna finna åtminstone en ärlig man, hvilken kunde medfölja silfvertransporten såsom commissionär; och för att icke upptaga denna utväg, som man vill påstå lånar sig till lustighet, kan man ju låta silfret inpackas i fastager, förse dem med vederbörande consulers sigill, och låta bevakning medfölja transporten m. m.
Hvad angår y:de punkten, synes det mig naturligt, att då Utsk:s förslag deri grundar sig på förutsättningen, att Bancostyrelsen skulle erhålla rättighet att utgifva nya sedlar i förhållande till metalliska fondens tillstånd, borde Utsk. ock uppgifva sättet för styrelsen att tillvägagå, i händelse utsläppningen af sedlar för något visst tidsmoment funnes vara för stor.
Banken skulle nemi. då upplåna sina sedlar emot obli ga - Den 24 Juli c. m. gationcr, Hvilka hade den egenskapen framför sedlarna, alt de icke knnde presenteras till invexling i bancoluckan; men rörelsecapi talet minskades derföre icke, enär obligationerna fanne plats i den större rörelsen.
Då BancostyreJsen åter märkte, att rörelsen önskade ett större antal transportsedel-, hade styrelsen tillfälle att utsläppa samma sedl^1, som hon förut indragit.
Den mindre rörelsens behof intvingade då åter utur den större rörelsen de deruti använda obligationerna.
Detta operationssätt är ingalunda påfunnet af Utsk.
Det gagnas dagligen af den val kända Engelska banken och alla bankierer, som förstå att sköta en bank och icke låta e.onsiderationer bestämma deras verkningssätt.
Jag vill hoppas, att Ständerna icke må binda händerna på Bancostyrelsen i fråga om så rättmätiga och erkända grundsatser som de nu omförmälda.
Utsk. har vidare i 8:de punkten sagt, att lånerörelsens förminskning är en åtgärd, som i sista rummet, och endast då Bankens säkerhet sådant ovilkorligen fordrar, får vidtagas.
Detta förslag har tillkommit såsom en concession för dem, hvilka kunna frukta, att nämnde, utväg möjligen komme att för tidigt begagnas.
En enskild skulle aldrig underkasta sig några sådana föreskrifter i afseende å den ordning, uti hvilken han borde vidtaga det eller det medlet att upprätthålla sin credit.
Han skulle i detta hänseende endast rätta sig efter omständigheterna, så att han, i mån af dessa, ibland utsträckte och ibland indroge sin rörelse; men med de penningeförhållanden, vi hos oss äga, har Utsk. ansett den lugnande föreskriften vara behöflig och derigenom så godt som uteslutit ens möjligheten af, att någon indragning kommer i fråga, enär så många utvägar förut skola passeras, att det ingalunda är antagligt, att denna sista någonsin behöfver vidtagas.
Det synes då icke böra kunna väcka någon förskräckelse, att Utsk. nämnt den omförmälda sista ressourcen.
Man kunde väl saga: men hvarföre har då Utsk. insatt detta stadgande, då det aldrig kommer att tillämpas?
Svaret är ganska enkelt:
Hvarje bank måste äga rättighet att minska sin rörelse, om hon skall kunna förskaffa sig credit.
Om man omtalade för en utländning, att Svenska banken väl vore skyldig utlåna penningar, men icke hade rättighet att indraga sin rörelse, så skulle han säga, att det vore högst oklokt, om icke löjligt, att sålunda beröfva Banken en så vigtig del af dess attributioner såsom bank.
Sade man åter, att Banken väl äger inskränka sin rörelse, men att denna åtgärd skall i sista rummet vidtagas, samt man derjemte upplyste om de öfriga utvägar, man valt för att betrygga Bankens functioner, skulle denna utländning svara:
"Ni har gjort rätt; ty de lånbehöfvandes fördel är icke upphöjd öfver hvar och ens rättighet att utaf Banken fordra iakttagande af hennes pligt att upprätthålla sin utvexling.
Jag tillstyrker bifall till 3:dje punkten. 10 H. ‘ 19 i.jG Den a4 Juli c, m. Hr Stråle, Nils "V\7 i 1 1j. i För min del kan jag icke finna, att 3:dje punkten, sedan R. o. Ad. frångått Utsks förslag i den 2:dra, kan utan förändring bifallas.
Der står nemi.: ”Till förstärkande af metalliska cassan, i händelse den genom stark utvexling någon gång skulle blifva så minskad, «tt densamma sjunker linder nyssnämnde förhållande etc.
Om åtgärder till förstärkning af metalliska cassan icke vidtoges, förrän densamma sjunkit under det bestämda minimibeloppet, strede sådant emot beslutet i föregående punkt, hvilket ålägger Bancofullmägtige att vidtaga sådana åtgärder, innan cassan sjunkit till berörde belopp.
3:dje punkten, sådan den nu lyder, innebär altså en bestämd motsägelse, och förändring af redactionen deri är således nödvändig, äfven om man i öfrigt ville godkänna punkten; roen jag hemställer, om man icke kunde utsträcka förändringen ännu längre, och derigenom göra punkten på samma gång kortare och ändamålsenligare.
Bancostyrelsen äger redan, enligt lianklagen d. i Mars i83o, rättighet att begagna Riksg.cont:s obligationer. 4 §• af denna Jag lyder sålunda: ”Den summa af 4,400>00° r:dr, som R.
St. vid denna ”riksdag till Banken anslagit, såsom återstod af Rikets skuld ”för kostnaderna vid 1808 års krig, skall, utan beräkning af ”Bankens fasta egendomar och inventarier, utgöra en Ban”kens behållning utöfver de förbindelser, för hvilka Banken ”ansvarar, och användas endast till förstärkande af Bankens ”metalliska fond, sedan silfverutvexlingen börjat, så att möjligen inträffande capitalförroinskning under året af vinsten ”ersättes.”
Uti detta stadgande är således redan åt Bancofnllmägfige uppdraget att förstärka cassan medelst användande af obligationer.
Men jag tror, att det derutöfver äfven bör äga rättighet att upptaga creditiv eller lån.
Jag har hört, att man ville gifva Futlmägtige en generel föreskrift, på grund af hvilken nian trott, att de jemväl skulle kunna vidtaga nyssnämnde åtgärder.
Jag skulle likväl tro, att rättigheten att sätta principalerna i skuld, bestämdt måste uttryckas i fullmagten, såvida man ville undvika tveksamhet såväl hos jFullmägtige sjelfva som hos dem, hvilka skulle inlåta sig i dylika transactioner med Banken derom, huruvida Bancostyrelsen verkligen ägde den ifrågavar. rättigheten.
Jag kan icke föreställa mig, att någon utländsk bankier skulle vilja antaga Bancostyrelsens förbindelser, såvida icke bestämda garantier funnes derför, att de af R.
St. honorerades, och innan K. M., på sätt i alla länder är vedertaget, sanctionerat Fullinägtiges rättighet i denna del; och äfven K.
M. skulle måhända tveka att lemna en sådan sanction, om icke den omförmälda rättigheten vore af R.
St. bestämdt öfver-» låten.
Jag bar hört någon säga, att det skulle vara en skam för Nationen att göra utländska lån för att upprätthålla Banken.
Jag kan icke finna någonting förödmjukande
Pen 24 Juli e. ra. deruti, att den, sorn äger säkra fordringar, hvilka likväl icke för ögonblicket
Uro realisabla, söka andra utvägar försina jrägående behof.
Jag tror altsa, att den meranämnda rättigheten bör lemnäs åt Bancostyrelsen, oell har uppgjort en redaction till stadgande i denna del, hvilket är ganska kort, men likväl upptager mott verna för sin tillvaro.
"Enär en del af Bankens fordringar äro af den beskaffenhet, att de ej inom kort tid kunna indrifvas, må Bancofullmäglige, då omständigheterna sådant fordra, sätta i verkställighet 4 § i banklagen af d. t Mars i83o, och i sådant afseende på de billigaste vilkor, sorn kunna erhållas, förskaffa Bancostyrelsen ett eller flera creditiv, uppgående, i mån af behofvet, till en summa af 2 millioner r:dr specie.”
Detta stadgande tror jag innefatta allt, hvad Fullmägtige behöfva, och då det finnes, är jag öfvertygad, att tillämpning deraf aldrig skall komma i fråga; ty i samina mån Banken kan begagna sådana utvägar, aflägsnar hon behofvet att deraf betjena sig.
Men jag tror, att det är nödigt, att i förvaltningens fullmagt uttrycka den vigtiga rättigheten, på det all tvetydighet må förekommas.
Cronhjelip, Otto Aug.:
Jag har enskildt erhållit del af den propos., Gr. Frölich uppgifvit och hvilken skall innebära en sammanfattning af allt, hvad Utsk. uli 3:dje t. o. m. g:de punkterna föreslagit.
Jag måste dock erkänna, att jag icke kan inse nyttan af denna sammanfattning, och jag saknar deri ganska väsendtiiga omständigheter, sorn finnas i Utsk:s förslag och hvilka äro af högsta vigt för realisationens bestånd.
Jag skulle visserligen icke hafva någonting egentligt emot, att man i en punkt sammansloge alla föreskrifter, angrde utvägarna för vexlingens oafbrutna fortgång; men jag inser icke, hvartill det skulle tjena, och derföre, sedan jag gjort några anmärkningar mot Gr.