Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det strider mot allmän lag att, såsom ljuf bestraffa den, hvilken förfar sin husbondes häst, men deremot icke alt såsom sådan bestraffa den tjenare, hvilken förskingrar sin husbondes spanmål, hvilket likväl Utsk. föreslagit, så mäste, i fall detta är rikligt, det jemväl, i förra händelsen, vara billigt att en så beskaffad förbrytelse straffas såsom stöld.
Eljest borde
Disk. utstryka hvad som blifvit stadgadt om förskingring.
Jag tror emellertid, för min del, att uttrycket ”förfar” är lika rikligt som det Utsk. föreslagit, och anser följaktligen alt i morn. bör göras det tillägg Hr Cederschiöld föreslagit.
Med ordet ”förskingra” förstår jag i allmänhet om jag tillegnar mig en annans tillhörighet utan att sjelf vilja behålla den.
Men om jag tillgriper hvad mig icke tillhör, antingen för att behålla det sjelf eller för att skänka bort det, så är den brottsliga handlingen af enahanda beskaffenhet.
Det är af denna orsak, som Utsk. begagnat ordet ”förskingrar”, hvilket för öfrigt är en lagterm, som gällt i alla lider.
Det är fördenskull rätt och billigt att i denna lag stadga ansvar för tjenare, sorn förskingrar anförlrodt gods.
Dessutom ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att
143 jag aldrig bestridt det icke den, sorn förfar sin husbondes egendom, bör allvarsamt straffas; men jag har endast påstått, att ett sådant brott icke kan karakteriseras såsom stöld.
Rån jag kalla en dräng, som far illa med min häst, för ljuf?
Man måste väl i lagen, likasom i allt annat, gifva en gerning sitt rätta namn, och man får icke åt en förbrytelse gifva benämningen stöld, derföre att man anser den svårare än stöld o. s. v. Det kan t. ex. icke falla mig in att såsom tjuf beteckna den person, som våldfört sig på en annan och gifvil honom så eller så många slag, ehuru delta brott kan vara lika samhällsvådligl som tjufnad.
Men det har sin egna och härifrån skiljaktiga karakter, hvilket också bör bestämma straffet; och på samma sätt bör jemväl en tjenare, om han förfar min egendom, straffas för detta brott, och om han stjäl, straffas för det.
Om således, på sätt Frih.
Rehbinder anmärkt, det kommer alt fattas ett tillräckligt strängt straff för den tjenare, som förfar min egendom, så är sådant en helt annan fråga.
Det blir Utsk:s pligt att söka redan vid denna riksdag åstadkomma ett stadgande i delta afseende; men jag försvarar Ulsk:s åtgärd att i denna författning, der det är fråga om stöld, gifva denna förbrytelse sitt rätta namn.
Gr- Sparre har tillkännagifvit hvad han menar med stöld, och jag förmodar alt hans mening är LagUtsk:s.
Det är således stöld, om en tjenare tillgriper sin husbondes spao. mål och behåller den eller gifver bort den; men del är deremot icke stöld om han, under det han för säden till qvarnen, af elakhet skär hål på säcken och låter den rinna bort.
Jag anser dock, för min del, karakteren af det sednare brottet vara vida fulare; ty i förra fallet kan någon ursäkt finnas, i det sednare deremot ingen.
Det är fördenskull högst nödvändigt, att ordet förfar införes i författningen, på det att man i intet fall må hafva ett brott, som är gröfre än det skall kunna bestraffas.
Sparre har ansett, att det vore en orimlighet att kalla ifrågavande förbrytelse för stöld; men 1734 års lag kallar den emellertid så, när den sker uppsåtligen, och det lärer väl icke kunna bestridas, att det är att uppsåtligen förfara en sak, när tjenaren låter sin husbondes spanmål rinna bort, eller knäcker ryggen på hans bäst o. s. v., hvarpå tusen exempel kunna anföras.
Borttager man nu det stadgande, som i berörde afseende finnes i 17.34 års lag, sä har man icke något deremot svarande, och när ingen motion derutinnan blifvit väckt, så lärer man väl också icke vid denna riksdag få denna lucka i lagstiftningen fylld.
Jag vågar fördenskull fortfarande anhålla att de ifrågavande orden må uti författningen införas, och jag går så långt ali, om R. o. Ad. bifaller del, vill jag hos Hr Gr. o. Landtm, hemställa att Ståndet måtte tillfrågas, huruvida ej en inbjudning härifrån lill de öfriga RiksSlm må afgå att förena sig uti det af R. o. Ad. fattade beslut.
Sparre har icke haft annat att mot mitt förslag anföra, än att hvarje brott bör hafva sin rätta benämning och bestraffas derefter; men om han icke har något annat - skäl att andraga, anhåller jag om bifall till hvad jag tagit mig fri - 144 Den 30 Oktober. heten föreslå.
Hr von Hartmansdorff har redan anmärkt, att Utsk. i förevartde mom. såsom hustjufnad ansett om tjenare förskingrar husbondens egendom; och likväl känner Gr.
Sparre ganska väl, att förskingring af annans egendom icke af lagen betraktas såsom stöld.
När således, enligt LagUlsk:s åsigt, förskingring blifvit belagd med straff såsom för stöld, kan jag icke finna någon konseqvens deruti, att Utsk. icke lika väl betraktar såsom stöld det brott, då tjenstehjon uppsåtligen förfar husbondens egendom.
Gr; Sparre har omnämnt en sådan förseelse, då man kör för hardt med en annans häst; detta låter visserligen ganska lindrigt; men örn man, genom att bryta ett ben af honom, gör honom oduglig, torde del vara ett ganska groft brott.
Dylika förbrytelser äro icke utan exempel, och hvad jag tror mig kunna förutse är alt, om Utskrs förslag vinner bifall, skola de ingalunda blifva sällsynta.
Hr Cederschiöld har talat om förskingring af anförtrodt gods; men den värde talaren medgifver väl dock att detta brott är ett tillgrepp och att det fördenskull har alldeles samma karakter, som stöld, eller att jag antingen sjelf behåller eller också bortgifver något, som icke tillhör mig.
Nu har Hr Cederschiöld sagt att om lagens stadgande i fråga om det brott, som här är i fråga, skulle förändras, skulle det inträffa, alt en tjenare, som slår benen af husbondens bäst, icke blefve straffad såsom tjuf.
Men om en främmande person slår benen af en häst, så bestraffas sådant icke såsom stöld, utan såsom en våldsgerning; är det då lämpligt att en sådan olikhet i bestraffning skall finnas för en tjenare och en främmande person, att för samma brott den förre straffas såsom tjuf och den sednare såsom våldsverkare.
Ar sådant rimligt, och bör icke lagstiftaren följa rim och reson, såsom man säger?
Man kan visserligen stadga ett jemförelsevis högre straff för det ena brottet än för det andra; men man får icke bestraffa en och samma handling såsom olika brott.
Vill jag således straffa det, att man förfar en annans egendom, såsom stöld, så måste jag jemväl straffa alla möjliga dylika brott på samma sätt, och hvarje tjenstehjon, som förfar, om än alldrig så obetydligt, af sin husbondes egendom, bör då anses såsom tjuf.
Men detta har jag icke hort alt någon påyrkat, och tilläfventyrs torde man icke heller göra det.
Ordet förfar hade för öfrigt i fordna tider en annan betydelse än nu; och med det begrepp, som för närvartde dervid är fästadt, vågar jag påstå, alt det icke vidare passar såsom beteckning af det fordom dervid angifna brottet, och det är af delta skäl som Utsk. föreslagit ifrågavar:de förändring.
Sparre har syftat på ett an nat föremål, än det egentliga; han talar om stöld och säger, att dermed icke kan menas något annat, än då man tillegnar sig en annans egendom, antingen för att behålla den sjelf, eller för att bortgifva den åt någon annan.
Men nu är frågan blott, huruvida upsållig förskringring i ett fall af husbondes egendom, honom lill skada och ingen annan lill gagn, bör straffas lika med en sådan - för - Den 30 Oktober. 145 förskingring i ett annat fall.
LagUtsk. säger, att tjenstehjon, som upsåtligen förskingrar husbondes egendom, skall straffas såsom ljuf.
Dermed lärer väl menas att, om tjenaren t. ex. förskingrar säd, eller något annat likartadt ting, är sådant stöld.
Om detta icke är Ulsk:s mening, så vet jag icke hvad lion innebär; ty att förskingra är väl detsamma, som alt förspilla.
Ar emedlertid Utsk:s mening sådan, så bör man äfven såsom tjufnad beslraffa, om tjenaren förfar en häst eller en oxe eller dylik egendom, som husbonden honom anförtrott.
Det är egendom i ena fallet lika väl som i det andra, änskönt förskingringens föremål är af olika beskaffenhet.
Jag kan fördenskull icke finna annat än alt Hr Cederschiölds tillagg bör af R. o. Ad. bifallas, allrahelst som det öfverensstämmer med vår hittills gällande lag.
Sparre har sagt, af t om en främ mande person slår benen af en bäst, så är det icke stöld, och således kan det icke heller vara stöld om en tjenare gör det.
Men icke förthy har LagUtsk. antagit såsom stöld om tjenaren förskingrar anförtrodt gods.
Om fördenskull en främmande person förskingrar sådant gods, så är det icke stöld; men om en tjenare gör det, så straffas han såsom tjuf.
När så är, kan jag icke inse, hvarföre ej äfven det är stöld, när tjenaren förfar min egendom.
Utsk:s förfarande är således att gå på sidan om saken; ty ingen lärer väl kunna bestrida, att det är alldeles detsamma alt förskingra anförtrodt gods som att förstöra hvad som är lemnadt under ens värd.
Detta mäste dock närmare exprimeras, och det sker genom införandet af ordet förfar, på sätt både af Hrr von Hartmansdorff och Cederschiöld, samt äfven, jag vågar påstå det, af mig blifvit tydligen ådagalagdt.
Jag beklagar alt Frih.
Rehbinder glömt 12 kap. H. B., eljest skulle han finna, att enl. denna lag förskingring af anförtrodt gods i vissa fall straffas såsom stöld.
Jag har sagt att förskingring, begången af tjenare, bör straffas strängare, än af andra personer, och detta öfverensstämmer fullkomligt dermed, att då förskingring, verkställd af främmande personer, straffas mildare, så straffas förskingring af tjenare strängare.
Att emellertid förskingring af anförtrodt gods äfven kan straffas såsom stöld torde, på sätt jag nyss bade äran nämna, Frih.
Rehbinder kunna se af 12:te kap. H. B.
Jag bar ansett det vara min pligt, att härom uplysa R. o. Ad., på det att Ståndet icke mätte under den fortsatta diskussionen öfver delta ämne blifva fördt bakom ljuset.
Sparre deruti, att man under diskussionen icke bör föra R. o. Ad. bakom ljuset; men icke desto mindre synes det mig, som Gr.
Sparre sjelf bade gjort det; åtminstone måste jag bekänna, alt jag blifvit dragen bakom ljuset genom Gr:ns första yttrande.
Om jag icke misstager mig, upgaf nemi.
Gr. Sparre, att 3:dje momit af ifrågavaride § vore lika lydande med samma mom. i Ulsk:s först 14 H. 10 146 Den 30 Oktober. afgifna förslag.
Jag har nu fått låna delta af en annan ledamot, och finner att deri just de orden stå, hvilka jag önskar måtte blifva införda i uärvartde lagtext.
Jag vet icke räll, hvilken det är, som velat föra R. o. Ad. bakom ljuset.
Här är fråga om, huruvida förskingring af anförtrodt gods är samma begrepp som stöld.
Enligt 12:te kap.
H.B. är sådan förskingring i vissa fall ansedd lika med stöld; men i allmänhet är förhållandet icke sådant, hvadan Gr.
Sparres yttrande i detta fall icke är tillämpligt.
Om raina anteckningar äro rik tiga, har R. o. Ad. redan bifallit 4:de §:ns 3:dje mom. eller 53:dje §:n i Betänk.
JV2 37, samt således besltilil alt ordet ”förfar” skall stå qvar.
Jag anhåller fördenskull att delta ord måtte i förevar:de mom. införas.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt, alt uti Ulsk:s förslag icke blifvit yrkad annan förändring, än att, i st. f. orden ”upsåtligen förskingrar", skulle Införas ”upsälligen förfar eller förskingrar”, bief propos. till bifall å den af Ftsk. föreslagna 4:de § först framställd och besvarad med blandade Ja och Nej; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla denna §, med den deri nu yrkade förändring, samt,'sedan svaren härvid utfallit med starka
Då, såsom jag förut haft äran anföra, en i vår lagstiftning ytterst vådlig lucka skulle upslå genom uteslutandet af det nu utaf R. o. Ad. beslutade stadgandet, vågar jag anhålla att de öfriga RiksSt:n mätte inbjudas alt uti berörde beslut sig förena.
Denna framställning begärdes på bordet. § 5.
Det är denna'§. som motsvarar 2:dra, 3:dje och 4:de mom. i Ctsk:s förra förslag lill 6:le §:n.
I 2:dra mom. liar Flsk. gjoit skillnad mellan tillgrepp frän barn eller afvita och från andra.
Flsk. har nemi. i förra fallet begagnat orden: ”Om man svikligen täger’ och i sednare fallet oidet ”stjäl”.
Detta har skelt derföre, ali i lagen ordet stjäl alltid bör begagnas, då håga är om stöld, men ordet ”tager”, då snatteri afses.
Allt borltagaude från barn eller afvita blifver nemi. alltid ett svikligt tagande, emedan de icke äro i tillfälle alt värja sin egendom, och den gamla lagen begagnade också ifrågavar:de benämning för berörde slags tillgrepp.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm, uplyst, att 2:dra, 3:dje och 4:de momme af (i:te §:n af Flsk:s förra förslag, hvilka motsvarade nu förevarule §, hade af R. o.
Ad. blifvjt bifallne, blef propos. till bifall å denna § framställd och besvarad med Ja. § 6.
Den 30 Oktober. 147 Gr.
I denna § liar Utsk. gjort ett tillagg, för hvilket jag utbeder mig att med några ord få redogöra.
Det har länge varit erkändt såsom en brist i vår lagstiftning, alt man icke gjort tillräcklig skillnad mellan å ena sidan om man upbryter en kista eller skåp på det ställe der den ena eller det andra befinna sig, och å andra sidan om man hemför dem till sig eller bortför dem till annat ställe och sedermera upbryter dem.
Utländska lagar, t. ex. den Fransyska, göra en väsendtlig skillnad mellan dessa brott, men bestraffa dem begge såsom inbrott.
Fransyska lagen benämner den förre, eller inbrottet: ”infraction”, och den sednare: ”enlévement”.
Nu bar det länge öfverklagats i vår lagskipning, alt man saknade ett fullständigt stadgande i detta afseende, och följden har varit, att då lagen sade: ”bryter man sig in för att stjäla” etc., hvartill äfven hänförts om man bryter upp skåp, kista eller annan förvaringspersedel, så hafva vissa domare, vid det förhållandet, att man, utan att stölden redan var begången, satt sig i besittning af dylik persedel, och sedermera på annat ställe npbrutil densamma, icke ansett sig kunna tillämpa lagens stadgande i afseende på inbrott.
För alt nu fullständiga detta och derjemte tillkännagifva, att inbrott är tillämpligt, icke allenast på det förra, utan äfven på det sednare fallet, har Utsk. i Usla mom. af (ide §:n tillagt orden: ”eller, för brottets föröfvande, bortförer och med våld eller list öpnar skåp, kista, skrin eller annan förvaringspersedel, som med lås, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten är.”
Jag hoppas att R. o. Ad. skall billiga detta Utslcs försök ätt afhjelpa en väsendtlig lucka i vår nuvar:de lagstiftning.
Uti 3:dje momd är ingen annan förändring gjord, än att orden ”äfven om inbrott ej skett” utbytts mot orden: ”dock utan inbrott.”
I afseende på 4:de mom. hafva inom Preste- och BorgareSt:n framställts anmårkn:r derom, att det på något sätt borde gifvas tillkänna, eller utmärkas, när en person, som vid stölds föröfvande med vapen inträngt, baft för afsigt att sig af dessa vapen begagna, och icke blott tillfälligtvis varit dermed försedd.
Utsk. har med anledn. häraf tillagt orden: ”eller eljest användt ringare skräckmedel eller hot”, för att derigenom antyda alt förbrytaren icke användt vapnen i annan måtto, än alt dermed injaga skräck.
I 5:le §:n har Utsk. borttagit orden ”ansigtets betäckning.”
Denna ändring bar'jemväl skett till följd af en anraärkn. från förenämnde hegge RiksStånd, hvilken gick derpå ut, att en mindre skarpsinnig domare möjligen skulle kunna på det sätt upfatta dessa ord, alt de äfven vore lillämplige på en tjuf, som droge kragen öfver ansigtet, eller på annat vis sökte dölja sitt utseende.
Delta har naturligtvis icke varit meningen, utan blott att det strängare straffet skulle tillämpas på sådana tjufvar, som svärta sig i ansigtet eller maskera sig.
Utsk. har emellertid, i st. f. orden ”ansigtets betäckning”, infört orden ”eller genom förklädning”, hvarunder naturligtvis jemväl förslås då den brottslige maskerar sig.
10* lis Den 30 Oktober.
Dessa 5ro orsakerna lill de ändringar ifrågavar:de § undergalt, och å hvilka jag nu vördsamt anhåller om R. o. Ad:s bifall.
Hr Ced erschiöld:
Det är endast på några ord i 3:dje mom. som jag anhåller alt få fästa upmärksamheten.
Dessa åro orden: ”dock utan inbrott”.
Efter hvad jag af Gr.
Sparre hört, äfvensom i enlighet med hvad jag sjelf inhemlat, står i förra förslaget: ”äfven om inbrott ej skett.”
Jag anser dessa ord tydligare, än de förra, uttrycka meningen.
I mom-.t står nemi. ”eller der sig undangömt”; häraf skulle man kunna tro, att om tjufven inkommit ulan inbrott, så skulle han icke straffas såsom för inbrott.
Detta kan dock icke vara Utsk:s mening, och derföre synes det mig sora det lättaste vore, att antingen bibehålla det gamla stadgandet, eller ännu bättre att helt och hållet borttaga orden ”dock utan inbrott”, emedan mom. derigenom icke blefve stridande mot 1 :sta mom.
Meningen är ju blott, att om någon olofligen inkommit och begått stölden om nättén, skall han straffas såsom för inbrott.
Jag anhåller fördenskull att ifrågavande ord måtte utgå, eller, om sådant icke anses lämpligt, att det förra förslagets ordalydelse i berörde hänseende mätte bibehållas.
Ilar tjufven inkommit genom inbrott, så handlar §:ns l:sta mom. derom, och då är 3:dje mom:t icke tillämpligt.
Detta till svar å Hr Cederschiölds anmärkn.
För öfrigt är saken så likgiltig, att jag derå icke fäster något särdeles afseende.
Lagberedningen har i sitt förslag användt de ifrågavande orden, och Etsk. har ansett lämpligt, att, så vidt möjligt, följa detta förslag.
Emellertid är det mig fullkomligt likgiltigt, om R. o. Ad. anser dem böra utgå.
Månne icke bäst vore, att bibe hålla de ordalag, som slodo i förra förslaget till ifrågavande morn., nemi. ”äfven om inbrott icke skelt.’1'
Man hade derigenom undvikit den motsägelse mot 1 :sta morn., som Hr Cederschiöld, enl. min tanke, rätteligen påpekat.
Häruti instämde Hr Ribbing, Arvid.
Uppå härefter serskildt framställde propos:r, biföll R. o. Ad. de utan anmärkn. lemnade lista, 2:dra, 4:de och 5:te momme, samt straffbestämmelsen uti förevar:de §, men blef 3:dje mom:t, efter först till bifall derå framställd propos., som besvarades med Nej, antaget, med den förändring, alt, i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s vid pröfningen af LagUtsk:s Betänk.
JVs 37 fattade beslut, orden ”äfven om inbrott ej skett” infördes i st. f. orden ”dock utan inbrott.” § Sedan Hr Gr. o.
Landtm, uplyst, att denna § helt och hållet motsvarade 8:de §:n i Utsk:s förra förslag, med den skillnad, som blifvit en följd af §§:nes förändrade nummer-ordning, att 6:te §:n blifvit åberopad i st. f. den 7:de, och 3:dje §:n i st. f. den 6:te, yttrade Den 30 Oktober. 149 Hr v o d Hartmansdorff:
Så vidt jag kan erinra mig, blef denna § förra gången af R. o. Ad. återremitterad.
Jag yrkade då, att skamstraffet skulle qvarstå, såsom lämpligare för (illgrepp af ringare värden, men der osäkerheten alt kunna skydda egande-rätten vore större.
Jag är fortfarande af samma tanke; men befarar att R. o. Ad. delar Utsk:s mening att i allmänhet afskaffa skamstraffen.
Finge de likväl bibehållas, så önskade jag alt det måtte ske här, samt att Utskrs förslag följaktligen måtte ogillas och lagens gamla stadgande qvarstå.
Vid sista öfverläggningen ang:de denna fråga, talades så vidlyftigt om olämpligheten af att bibehålla skamstraffet, att jag numera anser det öfverflödigt att deröfver vidare orda, utan inskränker mig blott till att åberopa hvad jag då hade äran yttra.
Spö- och risstraffen äfvensom kyrkoplikten äio redan, till följd af 3 Stånds beslut, afskaffade, och alt då R. o. Ad. skulle vilja, för det i denna § omtalade brott, serskildt bibehålla eller införa skamstraffet, förmodar jag icke kan vara del Höglofl.
Ståndets afsigt.
Jag vågar fördenskull, för min del, vördsamt tillstyrka bifall till Utsk:s förslag.
Den härefter till bifall å förevar:dé § framställda proposm besvarades med Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förklarade alt han funnit
Ja öfvervägande. § 8.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, nplyst, att denna §, hvilken motsvarade den förut af R. o. Ad. godkände 9:de § af Utsk:s förra förslag, endast innehöll den redaklionsförändring, att, i st. f. orden ”straffas med böter efter lista §:n, samt straffarbete från två lill och med fyra år”, blifvit infördt ”straffas, för stohl, med böter efter lista §:n, samt straffarbete från och med två lill och med fyra år”, blef förevar;de § bifallen. § 9.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, nplyst, att denna §, som motsvarade den af R. o. Ad. förut bifallna 10:de § af Utsk:s förre förslag, var dermed likalydande, med undantag af den redaklionsförändring att, i st. f. orden ”från två till och med sex år”, blifvit infördt ”från och med två till och med sex år” yttrade Hr von Hartmansdorff:
Här stadgas, att, utan afseende å det tillgripnas värde, skall förbrytelsen anses såsom stöld.
Hvarföre må det då icke jemväl i sista mom:t heta: ”Lag samma vare, om någon tillgriper penningar” etc.
Ordet ”tillgriper” gäller naturligtvis äfven om det ringare värde, som eljest utgör föremål för snatteri.
Om det i förevar:de mom. begagnas, så har man användt ett uttryck, som icke strider mot ordalydelsen.
Ordet stjäl fanns i Utsk:s förrå förslag och lem nades utan anmärkn.
Jag har redan vid ingressen sökt visa, att Ulsk. i närvande förslag gjort lill sin upgift, att fullständigt uttrycka, 150 Den 30 Ok (ober. det tjufveri vid hvarje tillgrepp stjäl, men att, då det tillgripna stiger till eli visst värde, den brottslige handlingen af lagen straffas såsom stöld.
Detta är i hela förslaget iakttaget, oell ett utbyte af ordet stjäl mot ordet tillgriper är derföre icke nödvändigt, enär lagen förut sagt, att man blott, när det tillgripna stiger till 10 dalers värde, straffas såsom för stöld.
Jag tror fördenskull, att R. o. Ad. utan otydlighet kan bibehålla ordet stjäl, hvilket också egt rum vid föreg:de §§. - Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, då förevartde § i den af Hr von Hartmansdorff anmärkta delen var likalydande med den förut af R. o. Ad. bifallna §:n, anledn. till förändring icke torde lörefinnas, hvarefter denna § af R. o. Ad. bifölls. § 10.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att denna §, såsom motsvarande den af R. o. Ad. bifallne
Ihle §:u af Utsk:s förra förslag, icke torde föranleda något serskildt beslut.
Ropades Ja. §11- Hr von Hartmansdorff: I Utsk:s förra Betänk, var straffet i denna § strängare.
Der stod nemi. ”dä ökes liden för straffarbetet med tvä år” etc.
Här har Utsk. inskränkt denna lid till högst ett år.
För min del skulle jagöuska, att det förra stadgandet bibehölles.
Vid föredragningen inom de öfriga Stånden af denna §, gjordes deremot den anmärkn., ali Utsk., som, i ändami l att undvika den stora latitud vid straffbestämmelserna, som af Lagkommittéu och Lag-beredningen blifvit föreslagen, nödgats pä egen hand utarbeta närvar:de lagförslag, och till löljd deraf måst införa vida flere stadgauden, än berörde kommittéer, det oaktadt genom dessa sladganden kommit derhän, att en ganska stor latitud ändock åt doniaren inrymts.
Utsk. medgifver att förhållandet är sådant; ty genom 10:de, 1 l:te, 2:dra mom. i 15:de samt 17:de §§:ua har verkligen en ganska betydlig latitud medgifvils domaren, oell Utsk. har funnit att della i allmänhet icke tyckts vinna R.
Det är på sådan, grund, sorn Utsk., med nödigt afseende jemväl deta att straffen icke öfver höfvan skulle skärpas, något inskränkt den tolkning af straffets vidd, som beror pä domaren alt efter godtfinnande tillämpa på den skyldige.
Följaktligen har
Utsk. i förevar:de litte § utbytt orden ”två ur” mot ”ett ar”, samt det igeuom sökt att något inskränka domarens makt att afmäta straffet.
Jag bar trott alt en sådan förändring, som nu blifvit vidtagen, öfverensstämde med de åsigter, sorn inom representationen blifvit uttalade, samt har fördenskull icke tvekat, att i detta fall rälta mig efter MedStms beslut, då jag (örmodal, att R. o. Ad. icke skulle finna afsteget vara så synnerligen vigtigt.
Jag kan icke underlåta att, vid hvad den siste värde talaren lill försvar för den ifrågayartde förändringen andragit, an - Den 30 Oktober. 151 märka, att då, enl. hvad §:n innehåller, ”vid samma stöld, två eller flere af de i 3, 4, 5, 6, 7, 8 och 9 §§:ne sagda fall sammanträffa”, denna förändring skulle alltför mycket inskränka domarens icke allenast lält utan äfven skyldighet att, när Iva eller flere af berörde fall sammanstöta, skärpa straffet.