Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är inte alltid han är så rädd för besvär att han känner sig befogad att förklara hur ”obehagligt berörd” han finner sig af att man vågar komma till samma stad som han!
Fru Horten och jag fingo plats till venster och de andra tu till höger.
Lyckligtvis!
Så slapp han den skammen att Brandes skulle se honom i sällskap med mig, stackars man, som är så förföljd af min vänskaplighet!
”Der kommer fru Brandes, der kommer fru Brandes!” hviskade fru Horten till mig.
Det var en hög, rank gestalt.
Vacker som det tycktes, mörk med någonting trotsigt i hufvudets hållning, svart hatt och en mörk bucklig lugg, som dock lemnade en vacker panna fri.
Kragen var något nedringad och visade en särdeles välformad hals, som uppbar hufvudet något högt.
Hon trängde sig in bland mängden och försvann längst bort, i salens fond.
En stunds väntan ännu och så dök en liten mörk skepnad upp på talarestolen.
Han såg icke ut som vanligt; först och främst var han klädd i frack, hvilket han eljest icke brukar, och så var han så nervös att det var en tortyr bara att se.
Det varade flera sekunder innan han kunde tala.
Allas ögon voro rigtade på honom.
Det drog i ansigtsmusklerna, den breda munnen öppnade sig gång på gång, men ännu icke ett ljud.
Det låg något så förpint öfver hela detta pergamentgula ansigte, något så förstördt öfver denna smalaxlade gestalt, som höjde sig öfver talarestolens räckverk, det var som ruinerna af en förbränd energi.
Det var som en ensam man, kastad ut till den uppretade mängden, tusen roflystna ögon ha slukat honom på afstånd, ett myllrande virrvarr af händer ha gripit efter honom, slitits om honom, sökt att draga honom i stycken, velat pina honom till döds med tusen små grymheter; men ännu lefver han, höjer sig, lyftad af en menniskovåg, sargad, utmattad, halfdöd af trötthet, men ännu med en sista ansträngning att skaffa en fri plats omkring sig, att få fotfäste.
Det är som om detta ansigte nitat sig fast i mitt minne.
Och vid minnet häftar det en underlig ångest.
Det fins svek och opålitlighet i detta ansigte.
Det laglösa i mitt inre sträcker sig emot upprorsanden.
Det ärliga, kärfva i mitt lynne ryggar tillbaka för denna dubbelhet.
En sådan menniska kan vinna hela ens tillgifvenhet och förråda den.
Så började han tala.
Hans föredrag var mattare, mycket mattare än det brukar, och innehållet mera tunnt.
Efter föredragets slut ormade vi oss ut bland mängden så skyndsamt som möjligt.
Jag ville icke träffa den ädle unge mannen som söker mig i den obemärkta bondbyn men som förebrår mig att jag kommer till samma stad som han.
Supé och sällskapskomedi hos Bruhns.91
Kjöbenh. d. 29 Nov. 86.
I Lördags, det var den 27, således dagen efter föreläsningen kom Brandes hit upp före frukosten.
Jag blef helt häpen när jag öppnade dörren för att gå till frukostbordet och han kom gående i korridoren.
Skulle gå strax.
Hade bara kommit för att fråga hvarför jag varit så ledsen dagen förut.
Ja han ville inte intränga i mina enskilda angelägenheter, men om det var något han kunde hjelpa mig med – – – .
Nej, det var det icke.
– Ja jag skulle inte tro att han ville tvinga sig till mitt förtroende, men jag kunde väl i alla fall säga honom – – – .
Det var bara en bagatell, det var rakt ingenting, det sammanhängde för resten med så mycket annat.
– Men det måtte väl i alla fall inte sammanhänga med hela min föregående historia?
– Åh nej, men det var så dumt att tala om.
– Seså!
– Och så förde han mig fram till min vanliga plats på chäslongen och satte sig sjelf midt emot.
Nu skulle det fram.
– Jag vred mig som en plågad orm.
Det uttrycket föregående qväll förbannade jag mellan mina tänder, ty nu kunde jag icke komma undan, och det hade endast afpressats mig nästan mot min vilja af den inre, fysiska smärta jag led af. – Smärtan blir icke mindre intensiv derför att en annan kan le åt den.
Med ett sista försök att dölja det verkliga drog jag fram slitningen af att vara stäld som ett slags skiljedomare mellan Gustaf och Ellen.
Han satt och höll mina händer och så skrattade han som om jag varit ett litet oförståndigt barn.
– Hvad skulle jag bry mig om Geijerstam, han, grön och omogen, med ett skinande trindt litet anlete.
Var det inte annat!
Kunde jag ta det så högtidligt?
– Det är obehagligt.
Och så går G. och skriker ut mig som osedlighetsapostel.
Ja det är inte för rart, ”især for en Dame”.
Jag hade väl sett hur han sjelf varit ute för den saken?
– Nåja, att det förargade mig, det kunde han förstå.
Ändtligen hade han lyckats få ur mig något som han tyckte kunde likna kärnan i det hela.
Men – – – ja han bara frågade – hade jag blifvit ovän med Lundegård?
– Men i Guds namn hvad hade vi blifvit ovänner om?
– Jo, Lundegård är snærpet.
– Hvad är han?
– Snærpet.
– Han, som hyllar Hans Jæger!
– Kan inte hjelpas.
Teori och praktik äro två olika ting.
– Nej dethär måste jag berätta honom!
– Inte lönt.
Bara barnsligheter.
Jag tyckte visserligen det var tråkigt nu, men det skulle snart gå öfver.
– Nej det var inte barnslighet att vara ledsen öfver att mista en gammal vän.
Jag skulle säga honom hvad det var som stod emellan oss.
– Bara att jag känt mig sårad af ett Lundegårds yttrande att det var honom ett sådant obehag att jag kommit till Köpenhamn, emedan han hade som en förnimmelse af att jag kunde ha haft någon förhoppning om att han skulle skaffa mig bekanta här.
– Men hur Lundegård kunde hitta på att säga någonting dylikt?
– Ja det visste jag inte.
Men jag antog det för Snærperi.
Att han fruktade att någon skulle bry honom för mig, när man nu visste att jag fans i Köpenhamn.
– Ja antingen fans det i dethär någonting som jag ville dölja, eller också fans det i Lundegårds uppförande någon hemlig bevekelsegrund, som jag ej kunnat genomskåda.
– Det trodde jag också.
Och nu hade jag sagt allt hvad jag sjelf visste.
– Om Lundegård fått någonting emot mig på senare tider?
– Jag visste ingenting annat än att vi differerade så i fråga om Fra Kristianiabohêmen.
– Hå, det var präktigt!
Jag mister således det ena partiets sympatier för det jag har osedliga tendenser, och jag stötes tillbaka af honom för det jag har allt för sedliga åsigter?
– Nåja, trots åsigtsskiljaktigheten fann han Lundegårds uppförande oförklarligt.
Han måste ha blifvit förälskad i ett eller annat ”Pigebarn”, som brukar ”drille” honom med mig.
Ty en qvinna måste det vara som kunde blanda sig i detta.
Hans manliga bekanta här skulle säkerligen anse det allt för mycket för hans privatsak om han var förälskad i mig eller jag i honom för att de skulle vilja vidröra det.
Gentlemen bruka icke tala om den slags ting.
För resten tyckte han att det var dumt af Lundegård och mig att bryta med hvarandra, men han var för litet bekant med honom för att kunna säga något till honom.
– Jag sade att det icke skulle dröja så länge innan det hela var mig fullkomligt likgiltigt.
För närvarande kände jag blott en viss lust att ge honom så godt igen.
– Hvilket äkta qvinligt sätt att uppfatta saken på!
Ge så godt igen – men det var i alla fall inte vackert tänkt.
– Ja det kunde jag inte hjelpa.
– Så gjorde han en lustig fråga.
Helt tvärt.
Om jag hade gifvit akt på uppasserskan här?
Hon är så vacker.
– Ja jag hade gifvit akt på henne.
– Hon hade passat upp vid bordet då fröken Mohr var här, och han hade då lagt märke till henne.
Om jag – ”sådant märker man så snart” – kunde säga honom om hon hade en till käresta eller om hon hade alla?
– Frågan var mer än vanligt komisk.
Jag sade att derom visste jag intet annat än att hon i fjor var förlofvad med kyparen ombord på Gefion.92
Så gick han efter att jag bedt honom komma efter middagen när han kunde ha lust att besöka mig.
– Ja, det passade bra.
Sju vore hans vanliga tid att gå ut.
Efter frukosten kom Hallberg och sedan Lundegård.
Hvarför i all min dar kommer han hit, när det plågar honom bara att jag fins i staden!
Han stannade här emellertid efter det Hallberg var gången.
Vi hade ingenting att säga hvarandra.
Jag lade mig på chäslongen.
Hvarför talade han icke om han ville stanna qvar, och hvarför gick han icke om han ej ville tala?
– Trodde han att han gjorde mig en tjenst med att sitta här?
Det stred och bände inom mig.
Jag hade sådan lust att köra ut honom, men jag visste att jag skulle ångra mig bakefter.
Och så teg jag i det längsta.
Men slutligen kunde jag inte mer. – ”Jag är ännu lika ursinnig,” sade jag i samma ton som man brukar säga: det är vackert väder idag.
– ”Gå på med det då,” sade han mycket lugnt.
Det var just som han skulle gå.
Han kom fram till chäslongen och räckte mig handen till farväl. – ”Är det mer du har på hjertat, så bara kom fram med det.” – ”Nej ingenting annat än jag tycker att när du inte vill kännas vid mig här, så behöfver du inte kännas vid mig i Hörby heller.
– Han sade ingenting, bara lösgaf min hand och gick bort att draga ytterrocken på.
– ”När du hunnit tänka lugnare på saken skall du se att du öfverdrifver”, sade han. – ”Det vet jag, men det hjelper mig inte.
Jag är lika ursinnig för det.”
– ”Ja då kan jag inte hjelpa’t.”
Nej hvem kan hjelpa’t!
Sen man gett en spark kan ingen göra för det, – naturligtvis.
Den sparkade bör inse det och låtsa som om det aldrig hade händt.
Jag kom till Köpenhamn för att hänga mig på honom, för att draga nytta af hans relationer, för att tvinga honom att skaffa mig bekantskaper.
Hvilket beckplåster jag måtte vara!
– – – Som en snyltgäst kom jag öfver den store Axel Lundegård.
Han skulle skaffa mig fram i verlden!
– Jag tror att jag blir vansinnig af det.
Jag kan inte tänka på annat.
Och jag slår mig i ansigtet derför att jag är så dum att jag bryr mig om det.
När jag bara får rasat ut invärtes skall det gå öfver.
Jag är ännu för frisk att gå och grubbla öfver det länge.
Ännu förefaller mig den skymfen så hånande orimlig att jag icke kan fatta den.
Derför tar jag fram den gång efter gång för att titta på den ordentligt, jag tror beständigt att jag tagit miste, att det icke var detta han menat.
Man säger att
Rosmer var svag.
Jag vill vara starkare än han.
Skulle jag icke kunna vara stark nog att kunna samla några omkring mig?
Få se!
Om det funnes en enda menniska som jag kunde känna mig fri och ärlig emot, då – Axel Lundegård – då skulle jag skratta åt dig.
Då skulle jag känna för dig hvad jag känner för Janne.
Hvarför kan du inte vara ensam?
Af det blir man stark.
Men – – – – – – – Ja, låt se.
I ditt arbete ligger en möjlighet.
Och då – Axel Lundegård – då skall du se hur jag skall få sol på mina taflor och hur du stryker bort som en skugga.93
D. 30de Nov.
I går qväll var fru Agrell här.
Hon låg väl kringbonad på min chäslong och hade det bra.
Hon frågade mig hvarför jag är så hänsynslös emot Lundegård vid alla tillfällen; det är en så påtaglig ovänlighet att alla måste gifva akt derpå.
Jag sade henne att detta just är min mening; jag sade henne också orsaken.
Hon fann hans yttrande så barrockt och orimligt att jag borde ha gapskrattat åt det blott.
Och hon hade rätt: han är så tillgjord att hans prat icke förtjenar den ringaste uppmärksamhet, det är ju endast löjligt.
Javäl.
Jag inser att hon har rätt i att han är en förkonstlad narr, som knappt har något i behåll af sig sjelf, men jag kan ändå inte skratta.
Det lilla af honom sjelf som fins qvar kan jag icke låta bli att hålla af, derför har han kunnat såra mig.
Tig Ernst!
Du är sjelf en narr, eljest brydde du dig icke om honom.
Edvard Brandes ryckte på axlarne och sade att han kunde icke begripa hvad han ville göra med gamla Final, G.B. ryckte på axlarne och sade att han var ju en alldeles omogen en, liksom Geijerstam, och Fru
Agrell skrattar åt honom och härmar hans tillgjordheter.
Jag ser det samma som dessa, men ändå – – –
Borchsenius sade att om Axel Lundegård inte vore bättre än sina teorier, så skulle han inte se så frisk och välmående ut.
Sqvallerbyttorna i Stockholm har kört omkring att jag skulle vara så intim vän med Stella Kleve och bjuda henne till mig hela veckor i stöten.
”Ja om hon är sådan som hon ser ut, så måtte det vara ett svin till qvinna,” sade fru A. när hon såg hennes porträtt.
– ”Det var också tusan,” sade den lilla frun vid ett annat tillfälle.
För resten såg hon täck ut der hon låg, kisade mot lampan som en katt emot solen och pratade hit och dit på sitt raska, nervösa sätt.
Fru Lange brukar vara het på nya bekantskaper, sade hon; hör till det slags menniskor som alltid flyta ofvanpå.
Hon kan vara angenäm, men är så lätt att hon aldrig går till botten med något.
Lilla frun tycker inte det är roligt att lefva, hon orkar inte – – – .
Puh! Gamla Ernst orkar.
Nej du tycker det är mycket roligt att lefva och du tycker det är mycket ledsamt att dö, min unge lilla!
Hon berättade att Lundegård förra gången kommit för sent till ångbåten när han skulle följa henne.
Han hade varit ”mycket vänlig mot mig, snäll och tjenstaktig hela tiden”.
Och så skref han till henne.
Och inuti brefvet låg ännu ett annat bref, skrifvet i den första sinnesstämningen då han kom för sent, och som han skickade med, sade han, för det psykologiska intresse det möjligen kunde ha.
Hon hade skrattat så att hon kunnat gå åt.
Detta med det ”psykologiska intresset” hade förefallit henne så öfvermåttan komiskt.
– Hum.
Det fins då flera än jag, som göra sig löjliga med sådant!
Tjenis, kamrat, jag tar hatten af för dig.
Hon är ledsen för Politikens recension och ledsen för det inte Georg Brandes tycks bry sig om henne.
Hon har lagt sitt visitkort i hans låda, men han har icke gjort visit.
Hon hade på sladdervägen hört att han klagat öfver att både E.B. och han äro så öfverlupna af svenska författare och författarinnor, att de äro alldeles utledsna derpå.94
Förra gången var Georg Brandes hos henne nästan hvarenda dag.
Hon hade fått höra en sqvallerhistoria, hvilken hon trodde innebära en förklaring öfver att han icke kom.
Förra gången hade han en dag sökt henne, men hon var icke hemma.
Hon blef mycket ledsen deröfver.
”Med min vanliga impulsivitet” – så säga alla författarinnor, – ja nogaf, hon satte sig genast ned att skrifva såhär: det gjorde henne så förskräckligt ondt att han skulle ha sökt henne och hon icke fått den glädjen att träffa honom, hädanefter skulle hon stanna hemma alla morgnar vid samma tid och ”käre doktor Brandes, kom i morgon vid elfvatiden.”
Han kom, men hon märkte att han inte var i sitt bästa lynne.
Han hade sedan yttrat:
”hon bjöd mig till sig och jag trodde naturligtvis att hon arrangerat en literär frukost för mig, men deraf syntes icke ett spår.
Hon hade helt enkelt bjudit mig dit för att sitta och torka; kan man tänka sig någonting så oförskämdt!”
Fru Horten stannade qvar efter oss andra till Langes.
Man hade talat om mig.
De tyckte jag såg så ung ut.
Jag var varm, förargelsen öfver att se ett visst förhatligt ansigte hade hållit mig som en spänd sträng, men helt fiasko var det ju då icke: ingen hade tänkt på att jag behöfde medlidande.
Lange sade att han hela tiden haft en förnimmelse af att jag suttit och gifvit akt på honom och att han icke gjort något godt intryck.
Jag satt bara och tänkte på att han hade en präktig figur, vackra händer och dråpliga pojkar.
Daniel Sten är äcklig.
Hon sade till mig att herr Hallberg gifvit ett omdöme om hennes sista novell, som fröjdat henne mer än något annat skulle gjort.
– Hvad hade han sagt då?
– Att den påminte om mig.
Jag blygdes öfver hennes klumpighet så att jag kunde icke svara ett ord.
Hvad skall man svara till sådana – oförskämdheter!
Men efter det skall jag icke kunna tåla henne.
Hon är mig rent af vidrig.
I samma ton gick hon på att smickra mig hela qvällen.
Buuh!
Sådana menniskor blir man sjuk af.
Jag tycker om fröken Alberg, egentligen för det hon på hemvägen från Langes talade så varmt om Georg Brandes.
Hans lif är så glädjelöst, sade hon.
Han är så fint kännande, så otroligt ömtålig, och efter allt hvad han genomgått sjukligt misstänksam.
Hans hustru är så ”liten”; hon förstår honom icke alls.
Någon fast kärntrupp af gamla vänner har han egentligen icke här.95
Det var lustigt att se hur Lundegårds ögon glänste till när fru Agrell kom in i rummet för att helsa.
Jag har aldrig sett dem sådana.
De följde henne – glänsande, varma, lyckliga.
Det var icke att misstaga sig på.
Hin håle spionerar på mig.
I går stod vår lilla jungfru och passade på mig i korridoren.
Hon skulle rapportera.
Fan hade rukit på henne och frågat om jag skrifvit en komedi, ”en vän till honom hade skrifvit och frågat honom”, derför ville han skaffa reda.
Förra rapporten löd att fan icke ansåg det lönt att gå till bords när icke jag var der; hans första fråga gälde alltid det.
Men nu har fan ingen glädje af bordsgrannen.
Jag spelar den stumma.
Han vet nog att det är Brandes.
Satögonen äro svartare än annars.
Nu är han arg.96
Alla menniskor tala om hur jag fallit af.
Sist i dag fru Schou.97 Jag såg så mycket friskare ut för två år sedan.
Skulle jag verkligen icke hinna – – – –
Åhjo. Jag är inte sjuk.
Jag kan bara inte hålla mig lugn.
Men jag skall dra mig tillbaka, göra det trefligt i mitt ide och lägga på hullet.
Ernst, min gubbe, du och jag måste lefva några år ännu.
Det fins så mycket arbete för oss.
Om man bara visste när man skulle dö!
Om det blott ville ske just när man gjort det bästa man förmår – – – och så fort, fort!
Icke det långa eländet.
Om du fins, du Gud som de tala så mycket om, så låt mig dö i rätt tid, när arbetet är fullgjordt; utan att en dag längre framsläpa ett eländigt ålderdomslif.
Det är det enda jag ber dig om.
Det enda!
Jag ber icke om ett lif efter detta.
Ro efter arbetet, det är allt hvad jag ber om.
Ack om du hade en hand – gamla bok! – en sval hand att lägga öfver mina ögon, som icke få gråta.
Brandes inledningsföreläsning handlade om Hegels filosofi och Heibergs estetik.
Han plockade ned härligheten sten för sten, gjorde den så oemotståndligt komisk.
För honom sjelf hade
Hegel en gång varit det orubbliga evangelium.
Det märktes också i hans böcker att börja med.
Han vågade icke frigöra sig från det gamla ofelbara.
Någonting annat ville han också fästa åhörarnes uppmärksamhet på; hans äldre arbeten taga kritiken på det gamla häfdvunna sättet, abstrakt, estetiskt, hållande sig endast till verket utan att på något bestämdare sätt sysselsätta sig med menniskan, som frambringat detsamma.
Derför är hans ”Den Romantiske Skole i Tydskland” mindre intressant än de efterföljande delarne af Hovedströmninger.
De nuvarande föreläsningarne äro komna till liksom för att komplettera detta äldre arbete.
Hans andra föreläsning handlade om Hoffmann och Chamisso.
Den var obeskrifligt intressant och framsades alldeles förträffligt.
Det var deras personliga lifs inflytande på deras diktning han framstälde, och de bilder han upprullade hade någonting påtagligt och kraftigt.
Tredje föreläsningen hade till föremål v.
Arnim och Brentano.
Den var liksom mattare än de föregående två.98
Jag tror att det var aftonen efter det Brandes frågat mig om den vackra uppasserskan.
Jag hade märkt att någon flyttat in i rummet bredvid.
Jag hade i korridoren mött något som liknade en elegant ungherre, och jag trodde att det var han.
Rätt som jag satt och skref utåt qvällen hörde jag derinnifrån hviskande röster och halfqväfda skratt.
Aha vackra Ingeborg!
Jag känner till rummet; soffan står just vid den dörr som fins bakom mitt skåp, och dörren har en springa.
De hviskade så tyst och långa stunder sade de ingenting utan bara kysstes och dessemellan hörde man en hand klappa en qvinnas stramt åtsittande klädningslif.
Qvinnan hviskade så lågt att jag icke kunde urskilja ett enda ord, men hon tycktes be om något, smekande, intagande.
Hon hviskade så sakta att icke ens rösten kunde kännas igen, men tonfallen hade någonting ömsom skälmskt och ömsom hängifvet; det var klart att hon höll armarne om hans hals och tryckte sitt ansigte in emot honom.
Hans röst lät på en gång gäckande och passionerad, kanske en smula öfverlägsen, det låg alltid ett skratt i den.
– ”Men du er da skrækkeligt nysgjærrig!” hviskade han.
Aha, hon ville veta hvart han skulle gå!
Åh så hon tiggde och bad, emellanåt skälmskt och emellanåt nära tårar.
Han bara skrattade.
Talade helt lågt också han.
En egendomligt käck och frisk stämma och det fans så många skiftningar i den.
Talar man så till en värdshuspiga, äfven om hon är så vacker som Ingeborg?
Jag hade alltid varit nyfiken på det; sådant får tredje man inte gerna veta.
Intet under då att jag spände mina öron!
Nu skulle han gå.
Alla hennes försök hade varit förgäfves, på hennes sista fråga svarade hans lefnadslustiga röst:
”mellem to og fem” – det blef en paus och så upprepade den igen, gäckande, triumferande:
”mellem to og fem”, den var så på en gång retsam och tillvinnande, denna röst, man kunde hålla tio mot ett att han skulle komma tidigare hem än han sagt.
Men var det möjligt att en köpt kärlek kan få alla dessa fina öfvergångar, som det funnits i hennes röst?
Det var första gången jag hört en annan qvinnas tonfall till den man hon älskar, när det utom dem två icke tycks finnas en menniska i verlden.
Och det fans så mycken tillbakaträngd lidelse här.
Är det då möjligt att en qvinna kan vara allas älskarinna och ändå icke förlora denna rikedom af skiftningar?
Det var det som fylde mig med undran.
Jag genomilades af en rysning – eld genom alla ådror – hvad?
Minnet af det som varit.
– Och detta var dock blott en kallt beräknad affär på båda sidor!
En vanlig värdshuspiga och en vanlig ungkarl.
– Hvad hade detta för likhet med den fadda röst jag nyligen hört i ångbåtshytten: ”jag tror till och med jag skulle kunna säga att jag älskar fröken”: – detta utlefvade, vårdslösa, genom näsan talade språk – och så denhär tonen och detta du.
– Derinne i soffan var det en sådan härlig blandning af tillit och tvifvel, af att gifva och taga; det var något af jemt spel, trots skiljaktigheten i det manliga och qvinliga skaplynnet. – ”God natt, søde Barn!”
En sista kyss, och så gick han.
Qvinnan gick icke ut, jag hörde henne gå och ställa derinne i rummet.
Vackra Ingeborg glömde således alla sina andra kunder för denne.
Han var väl rikare än de andra.
Det är ju också deras elegantaste rum, det der № 19 med sina två sängar.
Hur allting ordnades derinne!
Jag hörde stegen fram och tillbaka öfver mattorna, – lätta steg på höga klackar.
Och gång på gång tog man fram sin näsduk och snöt sig förstulet.
Så? hon grät, sakta; bara ett litet solskensregn.
Det var sent och jag gick till sängs.
Ännu sedan jag släckt ljuset hörde jag tysta steg derinne, då och då öppnades dörren ut till korridoren; näsduken nyttjades ännu, men mera sällan.
Så hördes klangen af stora silfvermynt; man räknade penningar.
Prosa!
Beräkning!
Snikenhet!
Buuh.
Historien var triviel.
Jag lade mig att sofva.
Vid tolftiden hörde jag karlsteg, men jag brydde mig icke mera om det.”99
På morgonen kom min beskäftiga Ingeborg i sin ljusa bomullsklädning, flink som vanligt.
Jag låg och såg på henne.
Fans det icke spår i detta ansigte af rörelse, af allt det som dragit fram deröfver i går?
Nej, icke spår.
Ja hon är vacker, men inte elegant och icke själfull, och hans röst och hennes röst – – – – Nej, det var icke till att förstå.
Den kärlek som köpes afviker då icke en hårsmån från den som smyger sig in genom lyckta dörrar, som griper en trots all försigtighet, som – – – –
Jag kände afsmak för hela verlden.
Jag skulle haft lust att veta hvem han var, som haft makt att adla henne så pass, men jag gat icke fråga hvem som bott på № 19.
Vid frukostbordet var jag tyst, jag hade blifvit i dåligt humör.
Jag hade träffat på någonting inför hvilket min menniskokännedom fullkomligt slagit klick.
Man talade om resande.
”Hvem bodde på № 19 i natt?” frågade jag liknöjd och uttråkad.
”En herre med sin kone, de ere slægt med –”
Han nämnde ett ansedt namn här i Köpenhamn, som jag nu har glömt.
Det rörde mig ju heller icke hvem de voro slägt med.
Hum – hans hustru!
Jag hade tidigt på morgonen hört traskande små steg i korridoren och så hade dörren till № 19 öppnats, en mjuk karlröst, som jag kände sedan i går, hade sagt: ”kom, du lille”, och jag kunde förstå att man höll dörren öppen medan hon hoppade in.
Jag hade bara blifvit förargad.
Det var alltjemt detta tonfall, som icke hörde samman med penningspörsmål.
Jag hade vändt mig om och somnat.
Nu hörde jag åter i minnet denna ton: ”kom du lille!”
Och nu var jag icke förargad längre.