Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi hafva i mångfalldiga århundranderi haft ett reelt mynt och derunder möjligen mången gång den så kallade handelsvågen varit emot oss, men vi hafva aldrig sett vårf reela mynt försvinna ur rörelsen oftare, ändå man satt vid sidan deraf, antingen ett i inre värde vida underhaltigt annat metallmynt eller sedlar, som efter godtycko förökatsj och ej vid uppvisandet blifvit infriade, men deremot så ofta någon af dessa förderfliga operationer vidtagits, har alltid det reela myntet försvunnit.
Således hafva erfarenhetens låror visat samma följder, theoriens förutsagt.
Hvad inställandet af Engelska Bankens infriande -af sina sedlar år 1797 beträffar, så var den föran Ridd o.
Prat 5 Baud. i o. l46
Den 7 April f, m, y ledd, ej af undervigt i handel, Englands handel var då i högsta flor, utan af en åt Regeringen letnnad försträckning, vida öfversiigande hvad Bankens tillgångar till detta ändamål tillät, och hvarigenom dess för infriandet af sina förbindelser återstående fond blef otillräcklig.
Men det år otvifvelaktigt, att då hela summan af Bankens löpande lån till Regeringen, ej steg till n millioner P. St., utgörande knappast hälften af hvad denna redan då årligen med lätthet så. som lån upptog, Bankens förlägenhet lått kunnat häfvas, och att underlåtandet häraf beredt alla de skakande följder för Englands ägande rätt och näringar, dess vacklande myntvärde firén 1815-—1820 förorsakat och år kanske det största financiella misstag, man kan förebrå den store Wiljam Pitt, samt bevisar, att hvarje stor och vigtig politisk eller oeconomisk sanning måste först genom erfarenhetens läror utvecklas.
Boije har ansett några missvext-år vara tillräckliga att till intet göra realisationen.
Oriktigheten häraf bestyrkes tillräckligt deraf, ått de svåra missvext-åren på 1780-talet ej kunde skaka 1776 års realisation, hvars stadga först upphörde genom införandet af ett nytt tvångsmynt.
Herr Friherren anser vidare Friherre Wirséns yttrande om nedsättning i de de vanliga råntorne såsom en följd af realisationen, ej kunna stå tillsammans ined de 9 å a4 procent, Friherren förmodar ågarne af de föreslagne enskilta actierne i Banken komma alt uppbära.
Utan att att för min del anse actiesystemet nu vara det lämpligaste medlet att consolidera Banken, eller vilja nu ingå i nå - t}en f April f> tit k gnrt indersökning, huruvida Actie-lgarne Verke* t?gen kunde komma att uppbära hela i4 pro-* cent å sitt insatta Capital, vill jag erinra Friherre Boije derom , att om de verkeligen ko narn o att uppbära så stor utdelning, följden vöre, ait det bestämda antalet actier steg i värde, så et! deras afkastning i förhållande till värdet, i jBiif. händelser kom att stå i någorlunda proport >n mot vanliga rånton Således fastän Engelska Banken årligen delar ut 8 å 10 procent.
Verkar det ej till förhöjning i den gångbara räntan • nen väl till uppstegrande af actiernes värj de 1 2 ä 3oo procent.
Jag kan aldrig frångå <len öfvértygelsen, att då stadga i mynt-väsenc et och förtroende återkommit, den höga ränta , om för det närvarande knappast ändå är n i räcklig försäkran mot nu möjliga förluster, af sig sjelf måste upphöra.
Jag styrkes i denna finka af det historiska factum, att efter 177b # års realisation, i ett tidehvarf, då visserligen vjåra oeconomiska lagar ej voro båttre ån nu, och ej eller rvåra Capital-tillgångar större, de publik 1 cassorne inåste af brist på lånsökande, ' 'gåra tillåtelse få nedsätta räntan å sina utlår ningar från 6 till 5 procent.
S'uteligen kan jag ej undgå att instämma i riber rens förlitande på Försynens omvårdnad Öfver Sverige, med tillägg af det hopp, att denna Försynens vishet oell godhet måtte lillå* ta i8e3 års
Riksdag blifva den epok i Sveriges historia, från hvilken obrottslig rättvisa i Stånders beslut och grundläggning af narin - l4ä Dell 7 April J. nu I gar/ies aafhrutna framskridande i välstånd kunna räknas.
Herr Hjerta, Gastaf:
Jag år så fört kommen af Herr Rosenblad, i hvad jag ämnat anföra, att jag nästan icke har något att tillägga 5 utan anhåller endast att ej någon bestämd tid måtte åläggas Utskotten , samt att i stället de blott anmodas, att skyndsammeligen inkomma, med Betänkandet, angående finance-regleringen.j
Man har sorn anledning till Utskottens förbindelse, att hastigt besvara frågorne om de grun-J der, Utskotten Ämna tillstyrka för denna regie j ring, åberopat loijauté.
Jag är ursäktad, oni jag är litet villrådig, då jag ej vet om vi på Svenska hafva rått begrepp derom.
Jag känner*- de Svenska orden; heder, åra, pligt.
Om kån-islån för dessa begrepp åro motsvarande dettrjr utländska ord, lärer säkerligen Utskotten sök^i fullgöra den förbindelse de hafva, att så snart de veta hvad deskola tillstyrka Stånderne, framlägga det.
Men i fall det är af annan betydenjhet, beder jag för min del, att det ej af mig måtte fordras, att jag af tidens flod skall hänföras att blifva så loijal, att jag skulle tvingas ntt deltaga 1 framläggandet af ett förhastadt och ofullständigt betänkande till Riksens Ständer.
Jag instämmer hufvudsakligen med Friherre Wirsén; likväl ej i hvad soni angår silfvermyntets införande här i landet, hvilket jag anser vara ovigt och otjenligt, när vana och sjelfva landets natur, gifver anledning tro, att. sedelmyntet, sona när det i en Bank inväxlas Den 7 April j. m, i4 g i t förenar hårda myntets säkerhet med växelns beqvämlighet, kan och böf blifva Sveriges enda mynt.
Ej heller kan jag dela den lankan, att Bankens nu ägande fond ar otillräcklig till växling efter 124 a 128 sk. cours.
Om Bankens publicitet blifver antagen, skola Riksens Ständer erfara, att dess Banks tillstånd ej är så afskräckande.
Lika med Herr Friherren tror jag, att ingen liflig eller nyttig handel kan påräknas i ett land utan stadigt mynt och Bank.
Ty den Jean aldrig hafva förmon af att dit inskaffa annat än förtärbara varor som lätt afsättas, och ej dc förvarbara, som tjena till besparingar, eller sorn är detsamma, till myntmassans ökande.
För öfrigt, enär Herr Rosenblad så fullständigt yttrat sig angående en realisations bestånd, vill jag endast tillägga, att hvad garanti för framtiden angår, är det ganska lätt att tillvägabringa en sådan, derigenom att man antager ett medel, som jag vill föreslå; det nemligen, att göra Domaremagten till hvad den bör vara, ifven i anseende till Riksens Ständers Bank, ■hvilket sker, om man efter nu gjord myntregBering, tager Konungslig sanction på myntvärBiet, och Svea HofRätt således derefter mäste Blomma äfven Banken att fullgöra sina förbinBlelser.
Jag är öfvertygad, att vi då aldrig skulBe behöfva sakna mynt; och anser då all den ■a. anti vara vunnen, som kan beliöfvas och Bordras, enär ändå alltid Ständers beslut och jfa Den 7 April f. m.
Konungs sanction, kan, om ett våld låter tänka sig af dessa förenade -samhällsmagter, rubba ali ägande rätt i landet.
Grefve Lowenhjelm,, Carl Axel:
Afven jag skulle ej göra anspråk på att förlänga denna discussion, om jag ej ansåg det vara min pligt att öppet förklara, att ehuru jag, då denna fråga förra gången förevar, understödde utsättande af viss tid, inom hvilken Utskotten med deras Betänkande borde inkomma, hvilket då var min' öfvertygelse; kan jag, sedan jag af åtskillige talare blifvit om rätta förhållandet upplyst, nu mera icke biträda denna tanka.
Den enda utväg, jag nu tror vara användbar är, att remittera hela discussionen till Utskotten, och afvagta dem lid, då Utskotten, ledde af sin pligt och af sitt nit för saken, kunna med Betänkandet inkomma.
Boije har synts hysa en särskildt fruktan att man åsyftade att öfverraska Riksens Ständer i afseende på detta ämne, och fotar denna tanke på de öfverraskningar, som skola ägt rum vid förra Riksdagar, Hvad mig angår, hyser jag icke en sådan fruktan.
Jag tviflar att frågor af denna art någonsin mera liberalt kunna framställas för Riksens® Ständer, än det skett med denna.
Den har hit-® kommit utan att Regeringen velat i detta mål® hafva något inflytande, och Hon linr afhållit® sig ifrån allt yttrande derom.
Häruti lärer så-B ledes ingen med skäl kunna förmoda någon af-fl sigt till öfverraskning från Regeringens sidaBj
Att den åter skulle komma från en del af Rik-H! $ens Ständer, tror jag vara lika litet tänkbartH
I Dea 7 April f. m. 151 Vi Öfverlägga oell yttra livar och en sin tanke efter vår öfvertygelse, och ingen vill med våld eller list göra den andra förlustig af sin mening.
För öfrigt har aldrig någon vigtigare fråga förevarit till Riksens Ständers öfverläggning oell det är farligt att brådstörta den.
Skulle Riksens
Ständer anse frågans vigt fordra längre tid för Riksdagen, än den uti Grundlagen föreskrifna, är det ingen tvifvel att ju Konungen beviljar den.
Boije har i praemisserne till Friherre Wirséns anförande trott sig finna anledning, att denne sednare skulle hafva tadlat Riksens Ständers rätt att andra myntförhållanderne.
Utan att ogilla den närvarande principen får jag blott nämna, att det mynt sorn ej är så bestämdt, att det af ingen kan rubbas, är ett dåligt mynt.
Hvarken Kongl. Maj:t eller Riksens Ständer kunna gifva det ett värde, det måste bestämma sig sjelf, om det skall vara godt.
Hvarje magt som inblandar sig uti myntets qvantitet eller qvalitet ingriper uti ägande rättens helgd.
Jag kan ej annat än au bekänna mig äga samma åsigt, som den jag haft uti FinaneeComittén.
Det har varit fråga om ett lånsystem.
Det är naturligt att ett iand .sorn nyligen genom sin Regents vishet blifvit pefriadt från en tryckande Stats-skuld, ogerna sikall emotse en tid, då det skulle upptaga ett pytt lån; men då det är nödigt, bör man icke^ låta leda sig af fördomar och sorglösa minnen, utan med lugn se saken och derefter bestämma jin öfvertygelse.
Det som då var skadligt, kan jin möjligen vara nyttigt.
Hvad särskilt angår {Statsobligationer, hyser jag den öfvertygelse3 152 pen 7 April f. m. att oaktadt deras nytta, nu bestrides, torde dett tid komma då man villigt tillgriper detta medel, ty utgifter gifvas som icke blott tillhöra näi \ arande, utan afven böra fördelas på tillkommande slägten.
Men det är för tidigt att nu granska detta förhållande.
Friherre Boije har .-att i tvifvel den af Finance-Comittén föreslag ne myntförbättrings beständighet, hvilken han säger Comitteert hafva lofvat.
Jag tror ej att Comittéen gifvit ett så farligt löfte; den h; ej kunnat gifva det för en närmare framtid, än mindre för evigheten.
Deri har inskränkt sig till att säga hvad den anser nu vara nyttigt.
Tider kunna komma, då allt omstörtar.
Comittéen hade gifvit det positiva öfte i att en förändring aldrig skulle inträffa, hade den öfverskrida mensklighetens gräns.
Man rn$ste
Utgå från deri eviga principen, att ett mynt mäste vara stabelt; detta har varit grunden för Comittéens Betänkande.
För denna orsak skull måste myntet bestå uti silfver.
Denna grund, kart icke jäfvas. yMan liar satt i fråga om tiden för en sådan myntförändring nu vore inne.
Hvad denna fråga angår, tror jag visserligen, att ert' handling kan Under lyckliga auspiciej hafva framgång, då den deremot uti en sämre conjunctur hade misslyckats; men, ehuru jag icke tilltror mig att rätt kunna bedomina tidens skick, skulle jag likväl tro att närvarande tid punkt vöre i afseende på Sverige den lämpligaste, emedan de öfrige makterne nu svårligen kunna sysselsätta sig med annat än med sig sjelf- j ve.
Boije har framställt den h\ othcs, att missväxt skulle kullkasta realisation \
Den 7 April f, m. 150 Detta vågar jag betvifla.
Om myntet är be. stämdt, kullkastas det hvarken genom någon införskrifning af spannmål, eller krig, eller af någon annan dylik händelse.
Den enskilte kan derigenom lida förluster , men ipke myntet.
Dessa saker böra ej förblandas.
Skulle en sådan olycka hända, vore det Riksens Ständer värdigt, att hafva på förhand åt Regeringen öf-r verlemnat medel, att på annat sätt anskaffa spannemål.
Men må Gud afvända olyckan Friherre Boije har trott att räntan på de föreslagna nctierne skulle uppgå ej blott till 7 a g pro cent, utan till och med till i>4 procent; innan jag känner claven till denna beräkning, kan jag ej fatta den.
Comittéens enkla framställning torde.bäst utvisa, att deruti ej finnes någon dold afsigt.
Boije har trott att pennjngeräntan i allmänhet, så mycket mindre skulle nedsättas, sorn BaneoActierne gåfvo högre ränta.
Jag får blott härvid anmärka, att ej alla kapitalister kunna hafva BancoActier och att det således skulle vara blott få sorn härigenom njöto en rättvis belöning, för det de ingått Uti ett nytt företag.
Hvad angår att det skulle vara farligt att skuldsätta Staten; får jag blott er.; inra om innehållet af Friherre Wirséns tal, och jag får påminna, att den som begagnar ett capital till ett nyttigt ändamål, måtte ej ångra den ränta han ger för detsamma.
Boije håller för, att genom myntbestämningen 7 eller 8 millioner
R:dr skulle dragas ur rörelsen.
Jag vågar tro motsatsen.
Det är ej fråga om hvarken att indraga eller utsläppa, allt skulle blifva i sitt förra skick, Således får jag tills Jyrkä,.
Den 7 April f. m. att ingen lid må för esler ifvås Utskotten o eli ;itt discussionen hel och hållen till dem varder Öf~ verlemnad.
Derjemte instämmer jag fullkomligen deruti, att alla dessa yttranden måttQ befordras till trycket.
Det är Ständerne värdigt» att, i en fråga som ingriper uti allas interessen, lemna upplysningar åt Allmänheten.
Friherre Anckarsvärd» Carl Henric:
.lag liar trott mig finna, att man under discussionen, betydligen aflägsnat sig ifrån ämnet.
Jag vill ej nu ingå uti någon afhandling, hvarken om dea ena eller andra financiella åsigten.
Jag har , O O trott liufvudfragan vara Friherre Björnstjernas önskan, att; Utskotten måtte så fort ske kan praeliminariter inkomma med grunderne till financeplanen.
Jag finner att Ridderskapet och Adeln näppeligen på ett mera tillfredsställande sätt "kan få motionen besvarad, än genom Friherre Wirséns yttrande, och att man har allt skäl att vara nöjd, särdeles då motionairen äfven förklarat sig vara det.
Ett är, huruvida de principer Friherre Wirsén tillkännagifvit äro oemotsägliga; de äro i min tankå ej så bestämdt uppgifne, att de hvarken kunna bestridas eller biträdas, utan synas mig blott att betrakta sorn svar på de gjorda framställningarna, än att vi hastigare än man kunnat önska fått motionen i någon nion besvarad.
Friherre Wirsén hartydeligen tillkännagifvit, att äfven ifrån Utskotten amre att förvänta deras prseliminaira tankar öfver ämnet, innan det uti hela sin vidd förelägges Riksens Ständer.
Jag tror således att man har allt möjligt skäl till tillfredsställelse.
Angående Den 7 April f. m, 155 tryckningen, anser jag Friherre Wirséus yttrande tillsammans med Friherre Björnstjernas, innefatta något helt och således ganska väl kunna begäras till trycket.
Det är ock derföre jag anhåller att få fästa mig vid Friherre Boijes nekande dertill.
Jag tror att man bör lemna Allmänheten del af svaren på Friherre Björn stjernas frågor.
Jag tror att det är öfverens stämmande med Ridderskapets och Adelns tänkesätt, att det är nyttigt, att
Allmänheten sättes i tillfälle sitt bedömma så väl frågorne som svaren, och jag tror att vi böra lemna målen till bedömniande af våra yttre omgifvelser, då vi i saknad af denna ledning icke böra tilltro oss att kunna besluta i enlighet med den allmänna opinionen, hvars tolkar vi äro.
Jag instämmer med dem som anse att ingen bestämd tid bör Utskotten föreskrifvas, och jag tror oss destomindre dertill hafva anledning, som Friherre Wirsén otvunget tillfredsställdt vår önskan- Vi skulle genom ett sådant beslut fela emot sammansatte Utskotten gemensamt, och synas sätta i fråga deras arbetsamhet och verksamhet.
Jag har blott en erinran att göra, den nemligen, att, i stället för att anmoda Friherre Wirsén att låta trycka sitt anförande, Ridderskapet och Adeln ville besluta, att det samma för Ridderskapets och Adelns räkning skall tryckas och sålunda komma Allmänheten tillhanda.
Den siste värde talaren har rätt deri, att discussionen öfverskridit sin primitiva gråns; men deremot icke rått uti att göra den så trång, som han synes vilja, Sam - 156 Den, 7 Jpril f. m. ma rått, som Friherre Björnstjerna har att få ett beslut till remiss på sitt anförande, samma rätt har jag att få beslut på min begäran om ProtocollsUtdrag.
Och jag vet ej med hvad rått man skulle afklippa ämnet.
Den värde talaren misstar sig också då han säger, att jag bestrider tryckningen af Friherre Wirséns Memorial.
Det år icke så.
Jag begär blott att hela discussionen må tryckas.
Den cronologiska uppgift, som Herr Rosenblad gjort om finans-planens behandling vid sista Riksdag, vill jag icke hvar* ken bestrida eller bejaka; men behöfver också, till vederläggning af dess ändamål, icke mera, ån blott åberopa alia de härvarande Ledamöter, sorn bevistade de båda sista Riksdagarne, och säkerligen vittna att finance-planerne vid båda Riksdagarne ej förekommo till slutefiga afgörande förr, ån på sista slutet af Riksens Ständers sammanvaro.
Jag tackar Herr Rosenblad och Grefve Lövenhjelm för rättelsen i det misstag jag skall hafva begått i uppfattningen af Friherre Wirséns mening.
Jag skall förvissa mig derom genom egen låsning af Memorialet; och förklarar gerna på förhand, att med uppsåt tillägger jag ingen andra meningar, ån sorn jag tror mig höra.
Jag får dessutom erinra om den försigtighet jag hade att sjelf framställa tviflet otn min uppfattning.
Af Herr Rosenblads skål, hvilka äga många om, år jag ej mera viss på Realisationens bestånd.
Visst vore det väl om vi kunde taga oss till vara för flere missvext-år på hvarandra; och om vi kunde taoss till vara för krig ; men som jag icke vet huru man bär sig åt når man tar sig till vara Den 7 April f. ni. 157 N J för sådane olyckor, så kan jag ej anfaga de der skålen.
Då Pitt til Islöt Englands Bank, var det icke en nyck af honom, utan en klokhet att ej, med åfventyr af större olycka, brottas med en conjunktur, hvars makt han såg sig ej kunna undvika.
Herr Grefve LÖwenhjelms yttrande sätter mig i nödvändighet att erinra, hurti mycket den ädle Grefven deri gjort mig orätt.
Jag har icke sagt att jag befarar någon åsyftad öfverraskning, eller imposition på Ständernas fria vilja.
Jag har tvertom sagt, att det behandlingssätt man iakttagit vid sista Riksdagarne , icke varit åsyftad, fast verkan varit densamma.
Vid denna Riksdag har ännu ej något sådant kunnat äga rum, och jag har alltså ej kunnat misstänka något sådant.
Det smärtar mig att Herr Grefven till och med tillägger mig en misstänka på inflytande af Regeringen.
Jag har ej hyst en sådan tanka, och följakteligen ej kunnat uttrycka den.
Jag gör mig tvertom ett nöje att förklara den sanning, att jag aldrig känner någon Riksdag* der Konungen lemnat
Stånderne friheten mera fullkomlig, mera årligt sann, utan allt inflytande, än just denna.
Jag har helt simpelt trott att, om nu, som förut, Utskotten sysselsätta sig med andra saker, och uppskjuta den angelägnaste saken till sist, så kan samma förhållande inträffa som förut, hvars verkan då blir af lika olycklig påföljd.
Jag lörklarar mig gerna, emedan mina afsigter åro goda; men jag vet sannerligen icke hvarföre man vill förvandla den försigtighet, som de förra Riksdagarnes öde lärt mig till misstänksamhet, då jag l58 Den J April /. w., nu ej gått långre i farhåga, än man då gick i verkställighet.
Herr von Hartmansdorff, Atigujl:
Jager, känner billigheten af Friherre Boijes yrkände, att de anföranden, som nu på båda sidor ägt ruin böra tryckas.
Men då han, till styrka derföre, åberopat hvad som vid sista Riksdag skall hafva skett med discussionen rörande 107 §.
RegeringsFormen, anhåller jag få upplysa, att om än yttranderna å begge sidor vid detta tillfälle blifvit tryckta, skedde det ej såsom ett vilkor, fästadt vid tryckningen af hvad som å ena sidan anfördes.
Det synes af Ridderskapets och Adelns Protocoll för nämnde Riksdag, 5:te Bandet, 2.dra Afdelningen, sidan ^97, hvarest står, att sedan Friherre Stael von Holstein den 27 April, begärt det Friherre
Adlerbeth skulle anmodas låta till trycket befordra sitt anförande, i afseende å förenämnde §. hemställde Herr Grefven och LandtMarJKalken, om Ridderskåpet och Adeln , behagade instämma i Friherre Staél von Holsteins berörde önskan, hvilket bifölls.
Härmed var icke förenad någon anhållan om tryckning af öfriga Ledamöters anföranden.
Händelsen gör att jag just nu i min hand har detta Friherre Adlerbefhs anförande och exemplaret visar, att det blifvit särskildt tryckt.
Att saintelige discussionerna i detta ämne sedermera trycktes, skedde till följe af en först den ti Junii särskildt gjord och bifallen motion.
Den 7 April f. m. 3 59 För öfrigt och då Ridderskapet och Adeln beslutat, det Friherre Boijes anföranden, som vi nyligen afhört, må sårskilt tryckas, och deruti influtit utlåtelser, som ådragit sig anmärkning, oell synas mig ytterligare dertill föranleda: så anhåller jag att få fästa mig vid några af Friherrens uttryck.
Sådane äro: loijata handlingssätt i motsatts mot andra, hvars tillvaro Friherren synts befara; intentioner a de planer och öfverraskningar, åsyftade surpriser, m. fl. dylika yttranden, hvarigenom den värde Ledamoten velat uttrycka sitt ogillande af de åtgärder, sorn blifvit vidtagna med penninge-väsendet.
Då dessa framställningar skola komma till allmänhetens kunskap, och då ej alla hvarken af densamma eller af Riksens Ständers Ledamöter, t. ex.
Hedervärda BondeSfåndet, kunna förutsättas kånna fremmande spiåk, eller den råtta betydelsen af dessa ord: så vore det önskeligt, att vi, uti våra yttranden nyttjade vårt eget tungomål.
För Friherre Boije, som sjelf år Ledamot af Konungens Canzli, kan det icke vara obekant, att CanzliOrdningarne, allt ifrån Carl Xlhs tid anbefallt vederbörande att, i Kongh Maj;ts bud och befallningar, beflita sig om en ren och tydlig Svenska, samt i möjligaste måtto undvika fremmande/ ord.
Enär Regeringen antagit denna regel för sina yttranden, så synas äfven Riksens Ständer böra göra det å deras sida.
Grundlagen känner ej dessa utländska talesätt och den civila lagstiftningen känner dem ännu mindre.
För min del skulle jag således önska, att dessa och andra dylika, hvarigenom tvety - i6o
Dea 7 April /. m. digbet om meningen kan föranledas, måtte ur våra öfverlåggningar försvinna.
Som jag icke i allo delar Friherre Anckarsvärds tillfredsställelse öfver det sätt, hvarpå Friherre Wirsén i dag besvarat alla af Friherre Björnstjerna framställde frågor, har jag begärt ordet för att deröfver yttra mina tankar, sedan jag förut sagt nej till Herr Rosenblads proposition om tryckning utaf talet.
Jag ansåg nemligen att i och med detsamma som Ridderskapet Och Adeln beslutar tryckningen, skutte Ridderskapet och Adeln äfvert i förväg sanctionera de åsigter, som Friherre Wirsén sökt att göra gålJande, Friherre Wirsén tyckes i sitt memorial försvara FinanceComittéens Utlåtande i hela dess vidd, och som jag på intet sätt kan antaga det deruti framställde financeproject, med alla dess acsessoirerj så har jag ej kunnat samtycka till tryckningen.
Jag tror*ej eller att Friherre Wirséns anföran* de kan anses som ett uttryck af sammansatte Utskottens gemensamma tanke, och derföre har jag trott att det vore ganska nyttigt att Utskotten inkoinmo med ett Utlåtande på samma visj som Friherre Wirsén i dag gjort.
Då kunde man säkrast få veta hvarefter man hade att sig rätta.
Friherre Wirsén har sagt, att man bedömes vanligtvis efter utgången.
Jag tror det äfven, i synnerhet hvad FinanceMinistrar angår.
Så väl Pitts som Liljencrantz’s exempel vittna tillräckligt derom.
Friherre Wirsén har äfvenså litet i sitt Memorial gifvit garanti för realisa - Den 7 April f, m, 161 « sationen, som den finnes i FinanceComittéens utlåtande.
Detta innebår erkännande att inga garantier kunna äga rum, emedan första krig, äfvensom många andra omständigheter kunna öfverändakasta realisationen.
Friherren grundar hela framgången af realisationen på utländska lån, men rnedgifver ej det Statslånesystem, som i andra länder med framgång blifvit begagnadt.
Samma värde Ledamot har i dag sagt, att han i Utskottens Finanoeberedning yttrat den öfvertygelse, att man först och främst borde undersöka orsakerne till förlägenheten.
Jag trodde att efter tvenne månaders förnyade discussioner i detta ämne, vore det öfverflödigt att upptaga Utskottens tid med utredande deraf.
Friherre Wirsén har yttrat, att myntets osäkerhet år förnämsta orsaken till förlägenheten och den creditbrist, som dertill bidrager.