Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Björnram går till bordet vid altarets venstra sida, sträcker ut sina begge händer öfver de der liggande skärpen och läser, halfhögt, en korrt bön.
Derefter tar han tre skärp från högen och vinkar åt
Plommenfelt, som på ett hyende bär dem till hertigen och ställer hyendet på ett litet rundt bord, öfverklädt med rödt sammet, vid sidan af ländstolen, i hvilken han sitter.
Plommenfelt ledsagar alla tre de Vetande till foten af thronen; hertigen stiger upp och hänger skärpen öfver deras axlar.
Medan detta försiggår höres en svag instrumentalmusik.
Björnram uttalar högt de orden:
«Kunskap och oskuld förvandlens i handling och kraft, för att utrota otro och flärd och flytta svärdet ur vekliga i starka händer!»
Derefter vändande sig till hertigen, yttrar Björnram:
«I den Osynliges namn, å hans heliga vägnar och på hans befallning, hälsar jag dig, min son, tre gånger tre sjufaldigt och nietaligt för en bland de väldige på jorden; ty du blir det!
Hertigen går ned från thronen och till det yttre samlingsrummet, beledsagad af de tre Vetande Bröderne, som på hyender bära de invigda skärpen.
Vid den betäckta dörren till kapellet klappar
Plommenfelt tre starka slag (derefter ett uppehåll), så sju (nytt uppehåll) och slutligen nie.
Röst från samlingssalen: «Har den Utsände något att förkunna de Vetande kring det heliga Försoningskorset?»
Plommenfelt innanför: «Brudgummen söker sin trolofvade.
Rösten: «Huru heter bruden?»
Plommenfelt: «Helena.»
Dubbeldörrarna öppnas.
Alla de Vetande äro stående kring bordet och hälsa stormästaren med niefaldiga handklappningar.
Hertigen går, med stolt hållning, fram till elfenbensstolen och sätter sig.
De Vetande sätta sig då äfven, utom de tre, som bära skärpen på hyender.
Desse Riddare af Försoningskorset träda fram och stadna vid elfenbensstolen.
Imedlertid drager
Plommenfelt sig tillbaka i bönkapellet, hvars dörrar stängas och förhänget nedsläppes.
Hertigen äskar ljud medelst tre slag i bordet af elfenbensklubban.
«Det är fullkomnadt» – säger han – «i den Osynliges rådslag, och den Utsände har begåfvat mig med tecken, hvaraf jag, i kraft af mitt Härmästarekall, vill göra eder delaktige, Vetande Bröder och födde Riddare af vår S:t Helenæ-orden och det heliga Försoningskorset.»
En och en af dem, som sitta kring bordet, stiger upp och träder fram till hertigen, som kastar öfver hvarderas axel ett af de gula och svarta sidenskärpen.
Derefter kysser han den sålunda prydde i pannan.
När alla fått sina skärp och åter intagit sina platser kring bordet, äskar hertigen ljud med klubban på vanligt sätt, och yttrar:
«Har någon Vetande Broder något att andraga för Storkapitlet?»
Allmän tystnad.
«I den tre gånger tre högtlofvades namn förklarar jag då sammankomsten slutad och kapitlet upplöst. »
Alla stiga upp, göra en djup bugning för hertigen och aflägsna sig efter hand.
Hertigen går ånyo, men ensam, upp i bönkapellet till Björnram och Plommenfelt.
En stund derefter reser han till Rosersberg 56.
För sista gången införa vi på skådeplatsen en utländning, hvars öden några lustrer varit ganska nära förknippade med Sveriges.
Ehuru Schweitzaren Beylon ännu befann sig i mannaålderns mognad, hade njutningar och frosseri, i förening med ett stillasittande lefnadssätt, nattvak och själsansträngningar, så undergräft hans helsa, så i förtid tärt hans lifskrafter, att han sjelf anade sina dagars slut nalkas.
Han motsåg detta med en filosofs lugn, för upplyst att hysa vidskepliga farhågor eller dåraktiga förhoppningar.
Ingens ofärd och förbannelse, ingen ånger, intet agg qväljde hans samvete.
Visserligen hade han gerna lefvat längre, om sådan varit hans skickelse; ty, med undantag af kroppsbräckligheter, erböd lifvet honom endast behag: men utan fasa och knot gick han några år förr en händelse till mötes, som han i alla fall ej kunnat undvika några år senare.
För öfrigt gjorde skärseldar och brinnande svafvelsjöar lika litet intryck på hans sunda omdöme, som han kände sin egen syndabörda ökad af Adams och Evas paradisiska matlust till det äpple, som, enligt Gamla Testamentets vittnesbörd, utgjort syndafallet och gjort hela menniskoslägtet skyldigt till evig fördömelse, hvilken endast kunnat häfvas med försoningsoffret af en underbart förkroppsligad Gudasons marter och död.
Beylon bibehöll till sista andetaget sina alla åsigter och sträfvanden oförändrade: tacksamhet, trohet och nit för sina höga välgörare; åstundan att tjena, men äfven obemärkt leda dem; och omtanka för de sinas bergning, äfven sedan han ej längre hade sin egen att fundera på.
Ställningen inom konungahuset ansåg han högst betänklig och den oroade honom djupt.
Försoningen mellan konungen och drottningen hade ökat misshälligheterna mellan honom och enkedrottningen, mellan honom och hans äldste bror.
De förra hade redan utbrustit i öppna anstötligheter: de sednare lupo dolskt och förstörande som en mina under thronen, dit hertigen redan då traktade, utan att fråga efter, om det endast blefve spillrorna deraf, som han kunde hoppas att tillskansa sig, och om dessa spillrors besittning af honom skulle betalas med landets skada och hela hans slägts undergång.
Konungen fördjupade sig i skuld och nöjen.
Hans inkomster förslogo hvarken till dessa, till de frikostiga understöd, han, med känslans värma och ädel grannlagenhet, egnade åt sitt lands snillen, till de företag, han åsyftade, för att sprida förfining, glans och trefnad öfver sin hembygd, ej heller till hans praktbegär och stundom rentaf skamliga utsväfningar.
Den hjelp, han eljest kunnat och bort söka i sitt penningebetryck, skydde han mera, än sjelfva trångmålet.
Han både hatade och fruktade Riksens Ständer.
Ingenting låg honom så ömt om hjertat som purpurns makt och höghet, och han ville på samma sätt, som Ludvig i Frankrike, vara enrådande kung.
Gustaf insåg rätt väl, att ständerna ej länge skulle låta sig nöja, att endast gälla och behandlas som siffror, och att de ej på andra vilkor skulle taga honom under armarna i penningeväg, än om han åt dem inrymde det behöriga inflytande i statens värf, som han innan regementsförändringen förespeglat, och som innefattades i det ryktbara revolutions-programmet: att konungen endast skulle bli den förste medborgaren bland ett fritt folk.
Det var just detta löftes uppfyllande, han skydde som pest, och tillät sig de mest halsbrytande, förderfliga och vanhedrande medel heldre, än denna lagliga utväg att få sina behof afhjelpta.
Med hertig Carl stod det ingalunda bättre till.
Han befann sig i skuld öfver öronen, betalte aldrig och saknade således helt och hållet kredit.
Han fick derföre stundom hålla till godo rätt beska påminnelser till och med af handtverkare.
En sådan, som länge sprungit med en obetald räkning och ständigt blifvit afspisad med fagra löften, nådiga småleenden och hugsvalande handtryckningar, fick en gång af sin höge gäldenär det snäsande svaret:
«edra om«ständigheter måtte vara bra eländiga, kära ni, efter «ni är så satans efterhängsen.» – «Det är så med mina också, Ers Kongl.
Höghet», svarade handtverkaren, som låtsade sig hafva hört hertigen beklaga sig öfver sin penningebrist 57.
Öfver sitt förhållande till mamsell Slottsberg vårdade prinsen sig ej längre att kasta någon slöja.
Han hade köpt henne ett hus på Regeringsgatan, gent emot Hercules’ backe, der yppighet herrskade mera än smak och sjelfsvåld mera än glädje.
Hennes klädsel och nöjen kostade honom dessutom betydligt.
Hon behöfde i sanning någon ersättning, icke blott för ett fallet rykte, utan äfven för tomheten i den vällustings umgänge, för hvilket detta rykte blifvit ett rof. Hertigens besök hos henne voro mindre kärlek och lidelse, än djuriskhet och tidsfördrif.
De stadnade dessutom icke der.
Han sökte redan på andra håll förströelser och äfventyr; och mamsell Eckermann tillika med några andra flickor vid theatern räknades redan till hans furstliga harem.
Hertigens ordensvurmerier aflupo ej heller utan betydliga kostnader.
Han leddes dertill både af svärmeri och list.
Han afsåg nemligen att skaffa sig anhängare, med hvilkas tillhjelp han hoppades kunna bemästra sig thronen, derest någon gynnsam tillfällighet inträffade.
Läsaren såg i föregående kapitel, huru politiska anslag framtittade ur sjelfva «Försoningskorsets» sanctuarium, der det anspelades på maktens förflyttning från Gustafs i Carls händer.
Dit syftade ock utdelningen af de gula och svarta skärpen, emedan dessa färger tillhörde hertigen af Södermanland.
För att komma åt penningar, sedan Carl ej längre kunde skaffa sig dem på ärligt sätt, förstod han att sätta konungens, sin brors, lidelser i rörelse.
Än anropade hertigen hans frikostighet, än kittlade han Gustafs högmod, framställande sitt trångmål såsom kastande en skugga på konungens egen person, än lät hertigen med flit förstå, att (men icke huru) han smidde ränker mot thronen, för att såmedelst ägga konungens misstankar och förmå honom att köpa sig fred af Carl, då denne också förändrade tänkesätt, yttranden och uppförande – så länge penningarna räckte!
På detta sätt förtyngde prins Carl ansenligt kung Gustafs både penningeförlägenhet och regeringsbekymmer.
Hertig Fredrik var en för ren danelse, att af egennytta plåga sin äldste bror, och vid den tidpunkt, hvarom nu är fråga, hade han icke lyssnat till de politiska planer, i hvilka honom var ärnad en hufvudroll.
Enkedrottningen, hans mor, som hatade sin äldste och föraktade sin andre son, talade redan högt om sina önskningar i afseende på den tredje, den hon, ej utan skäl, ansåg värdigare en spira, än de begge andre.
Carl hade, i början af Gustafs äktenskap, erbjudit sin hyllning åt dennes gemål, som likväl endast besvarade den med okonstlad syskonkärlek.
Nu var det Fredrik, som tröstade
Carls gemål öfver hans ostadighet och köld, och alla underrättelser från den tiden sammanstämma deruti, att hertiginnan af Södermanland bönhörde sin vackra svåger.
Alla dessa ställningar och förhållanden voro Beylon väl bekanta och fördystrade hans tankar, då han från sin lilla lägenhet vid Ulriksdahl for till Drottningholm, att sista gången öppna sitt hjerta för konungen och tillika öppna hans ögon.
Schweitzarens förstörda utseende jagade genast det fryntliga småleende från Gustafs läppar, hvarmed han emottog sin trogne förtrogne.
Som han likväl var mera kung än menniska, blef Gustaf straxt mindre bekymrad, då Beylon skyllde endast på sin sjuklighet.
– «Det gör mig ondt, kära Beylon, mycket ondt, att din helsa står på så klena fötter; men vi ha ju ett Collegium Medicum.
Jag skall ge de herrarne särskild befallning att göra sitt bästa, och foi de gentilhomme! skola de icke nu visa hvad de duga till.»
– «Der oljan är förtärd, allernådigste herre, måste lampan slockna.
Döden är den ende orostiftare, som Eder Maj:ts makt ej förmår kufva, och lifvets skänk den enda välgerning, för hvilken jag ej har Ers Maj:t att tacka.»
– «Du ser ditt öde alltför mycket i svart.»
Jag skattar mig säll att få dö under den milda spira, som redan åtta år gjort millioners ära och lycka, och jag medför i grafven förtröstan till det konungsliga ädelmod, hvaraf jag under min lefnad åtnjutit så otaliga vedermälen.»
– «Är det någon önskan, som ligger dig på hjertat, välan, så tala!
Jag bifaller den på förhand; ty jag vet, att du endast begär hvad som är rimligt och passande.»
– «När döden är i faggorna får man dristighet; jag märker det i detta ögonblick och, begagnande Ers Maj:ts nådiga löfte och vanliga bevågenhet, bönfaller underdånigst, att Ers Maj:t täcktes ur dess handkassa låta min i Schweitz boende broder få till dödsdagen uppbära ett årligt understöd af 1000 livres, som jag hittills lemnat honom af de frikostiga bidrag, jag åtnjutit i Eders Maj:ts och dess höga föräldrars tjenst.»
– «Intet annat än det!
Det hade i alla fall skett, din bön förutan, så snart jag fått reda på dina slägtförhållanden.
Der har du imedlertid min hand på den saken.
Är du nu lugnad?
Konungen sträckte sin hand åt Beylon, som kysste den med djup rörelse.
Då han var i begrepp att utbreda sig i tacksägelser, afbröts han af konungen:
– «Se så, ej ett ord mera om det lapprit!
Slå nu dödsbetraktelserna ur hågen och låtom oss tala om något annat.
Har du nyligen varit på Svartsjö?
Vill enkedrottningen, min fru moder, ännu icke gifva med sig?»
Med den varsamhet, finhet och ödmjukhet, som läsaren af gammalt känner i alla Beylons framställningar till sina höga beskyddare, vidrörde han nu den ofvan antydda ställningen inom konungahuset: tillstyrkte en snar och fullständig försoning mellan Gustaf och hans mor: varnade för hertig Carl, som hemligen underblåste osämjan; hvars ordenssammankomster dolde politiska syften; som vore redebogen till hvilket förtvifladt steg som helst, för att läska sin äregirighet och reda sig ur sitt svåra penningebetryck.
Det vore endast medelst detta, han kunde hållas i tygeln, om konungen tid efter annan gjorde honom och hans frillor föräringar, infriade de skuldebref, som mest besvärade honom, o. s. v.
Framförallt fästade
Schweitzaren monarkens uppmärksamhet på vigten af, att noga bevaka hertigens ordensförehafvanden; ty Beylon hade, af ett åsyna vittne, sig bekant de i förra kapitlet beskrifna tilldragelserna vid riddarnes af Försoningskorset sednaste sammanträde.
– «Allt det der är godt och väl,» – föll konungen härvid i talet – «men att finna någon ordensvurm, som går in på att bespeja sin mästare, eller att lurendreja någon klok menniska och vältänkande in bland ordensvurmar och illasinnade: det är lättare sagdt, än gjordt.»
– «Jag skulle också misströsta, om icke Ers Maj:t vill för detta vigtiga ändamål tillita sitt eget oemotståndliga inflytande och det i afseende på en person, som redan är invigd i mycket rörande Sveriges höga regentslägt, och hvilken just för närvarande har hertigens öra, såsom redskap åt hans kärleksäfventyr,» – svarade Beylon.
– «Du menar Badin?»
– «Den saken skall jag fundera på.
– Men hvad fattas dig?
Din gula hy blir ännu blekare, dina ögon slockna, din panna fuktas af svett, bröstet häfves, munnen fradgas och andedrägten blir kortare ..... han svimmar!
(Ringer)......
Baron Ehrensvärd! hjelp mig att bära Beylon till soffan ......
Se så,..... eau de luce, och skicka i ögonblicket efter min lifmedicus!»
Konungen lossar sjelf Beylons halsduk och håller en flaska eau de luce under hans näsa.
Imedlertid komma, jemte läkaren Dalberg, flera af uppvaktningen inspringande.
En hastar, att lyfta undan Schweitzarens fötter och att utbreda en näsduk på sidensoffan, för att akta den från fläckar.
När konungen blir varse detta, utbrister han, med häftighet:
Huru kan ni tänka på sådan strunt, som en sidenmöbel, då en menniska lider, då det kanske till och med gäller dess lif! – Ah! han andas lättare; ögonen återfå sin eld.
Gud ske lof!.....
Du återhemtar dig, min stackars Beylon: hvad det gläder mig!.....
Ni, lifmedicus Dalberg, sätter er i vagnen bredvid Beylon, följer honom hem och ansvarar mig för hans vård och skötsel.
Med ilbud vill jag, morgon och afton, ha underrättelser om hans tillstånd .....
Nej, nej, inga tacksägelser, Beylon! jag förbjuder dig det; du skulle bli ännu mera matt af ansträngningen att tala ....
Se så, Ehrensvärd tar honom under ena armen och Dalberg under den andra och leda honom ned i vagnen ......
Jag litar på er konst och er skicklighet, kära Dalberg, att Beylon snart må bli bättre.
Slå bara bort de der dystra tankarna, med hvilka du kom hit.
En frisk menniska skulle duka under på så mörka inbillningar.»
Beylon kastade en matt, men uttrycksfull blick på konungen, lyftade sedan ögonen mot höjden, fattade ännu en gång Gustafs hand och tryckte den mot sina läppar; hvarefter föreläsaren yttrade med aftynad röst:
– «Guds välsignelse öfver Ers Maj:t och dess hus!».......
Konungen gick till fönstret, för att se Schweitzarens affärd.
När denne sista gången blottat hufvudet för sin monark och med sina slocknande ögon uppfångat hans slängkyss ock afskedsnick, skyndade Gustaf – till sitt skrifbord!
Hans blixtbevingade tankar irrade nu i ett ögonblick från det känslosamma af skillsmässan till beräkningar rörande följderna af föreläsarens död.
Denne hade under loppet af ett fjerdedels sekel varit invigd i alla konungahusets och statens ömtåligaste värf och förtroenden.
Hans papper innehöllo sannolikt mången vigtig upplysning, hvilken konungen var angelägen att gömma undan obehöriges nyfikenhet, – och mången, som Gustaf ville skaffa sig sjelf angående föräldrar och syskon; ty Beylon hade haft allas hemligheter om hand, men lika obrottsligt iakttagit tystnad mot de öfriga kungliga personerna, hvilka förtroendet vid hvarje särskilt tillfälle ej var ärnadt, som emot hvilken annan som helst.
Gustaf, hvilken nyss ådagalagt en så huld – prisvärdt och efterdömligt huld! – vårdnad om sin döende trogne tjenare, hade knappt hört honom uttala afskedets välsignelse, innan Gustaf, med handen ännu kyld af föreläsarens kalla läppar, skref till sin hofkansler baron Fredrik Sparre en befallning att passa på när Schweitzaren afsomnade, genast bemäktiga sig och försegla alla hans efterlemnade papper samt derefter skyndsamt öfverlemna dem till konungen personligen.
Om i något fall en smickrad fåfänga kunde uppväga känslan af kroppsliga qval, så borde sådant visserligen inträffa vid Beylons dödssäng.
Från en obemärkt främling, som han först beträdde Sveriges jord, och oaktadt en ringa tjenares befattning utan anseende, som var den enda han någonsin beklädt, styrde han snart sagdt sitt nya fädernesland intill sin död, beredde dess stora hvälfningar, var aktad och firad af allt hvad i detta land fanns lysande och utmärkt, emottog på sjuksängen dagliga vedermälen af regentslägtens bevågenhet och ömma deltagande, och dog med vissheten att varda saknad långt mera än de fleste högst uppsatte i samhället.
Enkedrottningen skickade honom bud, att hon ville, efter hans död, draga försorg för hans enskilta betjening, hvilken således blef lottad, som derest den haft en kunglig husbonde.
När han kände sin sista stund nalkas, lät han kalla riksråden Fersen och Liewen samt grosshandlaren Pejl.
Den förstnämnde uppsatte hans yttersta vilja; de sednare bevittnade den.
Det utgjorde inseglet på Schweitzarens ära, att hafva sådane män kring sin dödsbädd.
Fersen skildes med djup rörelse från honom.
Den mäktige aristokraten räknade föreläsaren Beylons frånfälle för sin största förlust, allt sedan bonden Olof Håkanssons, tio år förut.
Ja, Fersen lemnade ej sin döende vän, innan denne sjelf gifvit sin önskan tillkänna, att få vara ensam med sin själasörjare och landsman, pastorn af reformerta kyrkan, Voullaire; densamme, som besörjt Beylons införskrifvande till Sverige då han anställdes hos Lovisa Ulrika.
«Snart» – yttrade denne – «äro dina kroppsliga lidanden förbi.
Evighetens portar äro färdiga att öppnas.
I namn af vår heliga kyrka, landsmanskap och gammal vänskap spörjer jag dig, broder! om någonting i detta ögonblick gnager ditt bristande hjerta mera, än dödsarbetet?»
Beylon (med matt röst:) «Nej.»
Voullaire.
– «Du har dyra pligter mot det land, der du först andats, mot det, der du innan korrt drager ditt sista andetag: huru har du uppfyllt dessa pligter?»
Beylon. – «Jag har alltid älskat och, så vidt jag kunnat, sökt tjena mina begge fosterland.»
– «Försynen i sin barmhertighet lät dig födas i ett fritt land, broder! och fritt kallades, innan din ankomst hit, det land, der ditt stoft skall förvaras: hvad bevekte dig, att arbeta på denna frihets undergång, och att i stället för den oskyldiga befattning, för hvilken jag anmodade dig, att utbyta Genf mot Stockholm, åtaga dig uppdrag, som förflyttat makten ur folkets händer?
Hvi svek du sålunda troheten mot ditt eget ursprung?»
Beylon. – «Jag trodde mig gagna folket, fast på en annan väg, än den vanliga.
Slem vinning var icke mitt mål.
Friheten här var endast skenbar; jag har icke varit redskap åt förtryckare.
Schweitz behöfver ej ångra, att hafva sändt en son till Sverige.
Jag ville upplysa och i en god riktning leda den styrande.«
Voullaire. – «Du var således förblindad af sjelfförtröstan och förblindade dig sjelf.
Menniskan beslutar och Gud styrer.
Hvad vill du jag skall säga dina anhöriga, våra landsmän, när jag, kanske snart nog, återvänder till dem?»
Beylon. – «Att jag älskar dem tills lifvets pulsar stadna, att min sista tanka blir en välsignelse öfver dem, och att de ej må blygas för det jag varit en konungatjenare.
Jag har just i den skepnaden afstyrt mycket ondt.
Om jag ej blifvit bortryckt i mina halfva dagar»......
(afbrytes af bröstets rosslande).
Voullaire. – «Ögonblicken äro dyrbara.
Du har beställt om ditt hus.
Vänd nu dina tankar helt och hållet från det verldsliga.
Dö lugn, med öfvertygelsen, att jag i fosterbygden skall värja ditt rykte.
För sista gången fridhälsar jag dig, broder, vän och landsman!......
Som själasörjare har jag slutligen några ord att säga dig.»
Reformerta presten började nu tala i andliga ämnen, och fortfor dermed tills sista gnistan i föreläsarens ögon slocknat.
Beylon (nästan hviskande och afbrutet:) «Jag ser ..... dig ej ... mera .... broder!......
Räck mig ..... din hand ....
Jag ...... vill ........ en landsmans armar ......... »
Voullaire. – «Broder! förnimmer du ännu min röst?»
Ett knappt hörbart «ja» framsuckades under dödsrosslet.
Själasörjaren läste högt välsignelsen.
Imedlertid inträdde lifmedicus Dalberg och gick fram till sjuksängen.
En djup pust hördes.
«Andedrägten afstadnar», yttrade presten, vändande sig till läkaren, som tog Beylons kalla hand, den Voullaire dittills hållit.
– «Det är förbi; han är död», – svarade Dalberg långsamt.
I detsamma öppnades dörren af konungens hofkansler, hedrad med det höga uppdraget att bemästra sig den aflidnes papper.
Gustaf III var i begrepp att stiga i vagnen, för att på Ulriksdahl bevista ett hofspektakel, då han i trappan mötte ilbudet, som medförde underrättelsen om föreläsarens dödsfall.
Konungen vände om till sina rum, vred sina händer och yttrade, med uttryck af djup bedröfvelse, till vakthafvande kabinettskammarherren baron Ehrensvärd: «Jag har förlorat en sällsynt trogen tjenare; derföre skall jag låta en sällsynt utmärkelse vederfaras hans minne.
Jag skall låta nedsätta hans lik vid kyrkan på Lofön, mellan mina begge lärare Dalin och Klingenstierna» 58.
Efter ungefär en timmas förlopp frågade Ehrensvärd, om Hans Maj:t befallde, att vagnen kördes bort och att återbud skickades till Ulriksdahl?
«För ingen del!» – svarade konungen – «Man skulle då inbilla sig och utsprida, att Beylon varit mig oumbärlig .....
Mig oumbärlig!.....
En kung skapar nya tjenare, då han förlorar de gamla.
Les affaires font l’homme ......
Dessutom spelas i afton «Tillfället gör Tjufven«, der Bellman, på min begäran, kommer att utföra Marktschreyarens roll, som man sagt mig att han i enskilta kretsar skall ge just con amore 59.
Jag vill en gång se huru en skald bär sig åt som skådespelare .....
Jag har låtit vänta på mig en timma mer än vanligt.
Det är derföre jag är kung, att de öfriga skola afvakta min vilja ....
Säg till lifkusken, att han kör så mycket fortare.«
Befallningen gafs och åtlyddes.
Det kostade konungen en störtad häst.
«Vår stackars
Beylon är död« – yttrade Gustaf högt, men med en isande likgiltighet, i det han intog sin plats i skådespelssalen. – «Hans trohet var efterdömlig.
Också njöt han en oafbruten bevågenhet af mig och mitt hus så länge han lefde.
Vi sakna honom alla rätt mycket ......
Den der flöjten gör god verkan i ouverturen.
Det lofvar att bli någonting med tiden.
Uttini har heder af den lärjungen.«
Hoffolkets anleten, hvilka vid början af konungens tal pligtskyldigast mulnade som till sex veckors hofsorg, blefvo på nytt klara och leende, när den höga sorgeutgjutelsens adagio upplöstes uti ett allegretto, i anledning af ouverturen.
De glädde sig, både att slippa ett störande uppehåll i sina nöjen och att hafva sluppit ett skarpsynt och obevekligt vittne till sina ränksmiderier och äfventyr.
«Beylon är död: jag undrar hvem som får hans rum på slottet, hans sommarnöje vid Ulriksdahl, hans vackra husgeråd och utsökta vinkällare?« yttrade man till hvarandra dagen efter hans död.
Dagen efter begrafningsdagen var han glömd vid hofvet – glömd, som derest han aldrig funnits till i verlden.
Med lika mycken nyfikenhet hvad orsaken kunde vara, som bestörtning i afseende på de möjliga följderna, bemärkte hofkretsen en viss dysterhet i konungens lynne.
Glädjen försvann ur hans närhet, – glädjen, som var detta tidehvarfs själ!