Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här gjorde hon, för första gången, bekantskap med plågorna, och det, hon måste uthärda, syntes henne så afskyvärdt, » att hela hennes själ uppreste sig häremot, och det föreföll henne, som om detta minne för alltid skulle kasta en skugga öfver hennefs lycka. » Dessutom var det för henne mycket smärtsamt att amma barnet.
Helst ville hon slippa det, men Falk fordrade det.
Derigenom kände hon sig blott kränkt och ännu olyckligare.
Mer och mer fjermas hon från mannen och hans arbeten.
Utflykten till Kristiania, samvaron med artisterna, besöket i konstutställningen, målningen af porträttet — allt detta eggar upp hennes lidelsefulla konstnärsåtrå.
Slutligen blir den öfvermäktig, då hon misslyckas i Stockholm, då taflorna, hon exponerat på emigranternas utställning, endast väcka medlidande.
Brytningen är oundviklig.
Ullavill bort fråi) Falk, bort från hemmet, som binder henne, bort för att ånyo blifva, hvad hon en gång varit.
» Jag kan inte mer vara din hustru », säger hon, » vi kan lefva tillsammans som två vänner — men inte som man och hustru mera — vi skall inte hålla mindre af hvarandra för det — men på ett annat sätt — vi måste tvinga vår känsla att förändra natur. »
Hon reser, hon blir konstnär, hon målar ett härligt mästerverk — och dock är hon ej lycklig, ty hon längtar efter de älskade.
» Jag vet bara », skrifver hon, » att jag aldrig kan helt rifva mig loss från dig, meil heller aldrig helt lefva med dig. » Detta är hennes förbannelse, faran i alla äktenskap med en qvinna, sådan som hon, och dervid hade det stannat, om hon egt en annan make.
Men Falk är, som sagdt, en sä fullkomlig ideal-typ, en man, så enkom skapad för fru Edgrens teorier, att han nöjer sig med det lilla, hans hustru skänker honom.
I svaret skrifver han:
» Du kan aldrig give mig dig selv hel og holden, siger du.
Så giv mig da halvdelen, giv mig da så meget, du kan give — jeg skal ikke forlange mere.
Ingen mand, def har fät begavelse og krafter til at virke noget i livet, egner alle disse kraefter udelukkende til sin familie.
Hvorfor skal da jeg forlange dette af dig? » Och längre ned heter det:
» Jeg hai: laert at blive nöjsom nu, og jeg har fundet, at den störste kjaerlighed er Hcké den, der krsever mest, men x tvaertimod den, der lader sig nöje med det mindste, hellere end at tabe alt. »
Här ega vi sålunda en praktisk lösning af frågan.
Den är mycket vacker, mycket sublim, mycket rörande.
Den är äfven det enda sätt, som möjliggör föreningen, hindrar den brytning, som annars vore oundviklig, möjliggör ett äktenskap på ackord och utan skyldigheter.
Här hafvakontrahenterna icke offrat sina intressen.
Hvar och en sträfvar for samma lifsgerning, som före äktenskapet; hvar och en är fri, följer sin egen vilja, böjer sig ej för maken och har intet, som binder sig.
Äro de nu lyckliga?
Sva » ret gifva de sjelfva.
Längtan blir dem öfvermäktig, saknaden är för stor.
Dessutom — hur begära det?
Barnen växa upp nästan utan att känna modern, således utan ledning af den hand, som ömmast vårdar dem; mannen sitter ensam i det gemensamma hemmet; en gång om året skall han mottaga hennes besök; då vill hon vara hos honom några korta sommarmånader *; sedan reser hon åter, och allt är som förr, endast att de hvaije gång måste mer och mer fjermas från, mer och mer bli främmande för hvarandra och samlifvet.
Dessutom ega de knapt ett enda gemensamt intresse.
Bandet, som förenar dem, blir allt svagare och svagare.
Slutligen måste det brista — eller en ändring inträda.
Detta är, hvad Falk — eller fru Edgren — drömmer om.
Icke &lt;^m ett äktenskap, som egentligen är en skilsmessa; icke jheller om ett äktenskap, der hon offrar sin konst, men om ett samlif, som just derigenom blir möjliggjordt och lyckligt, att hon känner friheten, vet, att hon kan bruka den, när och hur hon önskar, vet, att hon har rättighet att arbeta för sin lifsgerning, följa, när den kallar, och stanna, när den tillåter.
Medvetandet härom blir kanske starkt nog att binda henne.
Ett skall det väl åstadkomma: det, att hon ej öfvergifver sina älskade för så lång tid.
* Jemför Ullas egna reflexioner: » Det nlturligaste och riktigaste för henne hade varit att tillbringa vintern i Rom och att arbeta der på sitt håll, medan han arbetade på sitt — och så råkas igen till sommaren, daT båda kunde vara lediga och lefva för hvarandra. »
rMinnen från publicistmötet 1886.
I striden.
Några ord af en deltagare.
Som bekant, har under inneyarande är ett reaktionart strömdrag sökt att göra sig gällande inom vår press i och med den företeelse, som rullar sina vågor, lika heliga som Ganges * eller Nevans, under den icke just lämpliga benämningen Vårt land.
Befalhafvaren på en af dess farkoster tillkämiagaf sig nyligen skola styra kurs på Me-delhafvet, bland annat för att katfilogartadt redogöra for alla möjliga bigotta konstskapelser på vägen, men rakade i brist på proviant och har sedan icke afhörts.
En annan af tidningens litterära stormän styr synbarligen kurs på den allena saliggörande kyrkans sköte, ' och vi önska honom, all lycka på vägen.
Afven om han icke försvinner lika spårlöst som den nyssnämnda kamraten, torde dock icke denna publicistiska nutidsupplaga af den .heliga alliansen innebära någon egentlig fara; dess tendens är nämligen allt for tydlig och dess krafter alltför svaga, hvad intelligensen beträffar.
Dessutom är tidningens språk så singuliert, att det öfvergår snart sagdt allt hvad mau i den vägen kunnat tänka sig möjligt.
&lt; * Det kan läta otroligt, men är icke desto mindre sant att tidningen Vårt land for lördagen den 24 Juli 1886 innehöll en ledande artikel under den smakfulla öfverskriften Våra ynhyggar.
Huruvida tidningen dermed åsyftade någon syndabekännelse för sitt eget lifgarde, bland hvilket, såsom ofvan antydts, redan en och annan lemnat ledet, kunna vi icke afgöra.
Tiden medgaf oss nämligen icke att genomläsa den grufligt långa uppsatsen; vi faste oss blott vid den säkerligen i hela verldens press ensamt stående rubriken för en ledande artike) i en daglig hufvudstadstidning.Deremot liatf uuder en längre tid inom publicistklubben ett för den fria tanken ocb för det fria ordet vida farligare attentat varit under förberedelse, ett attentat som emellertid slutade på publicistinötet med ett fullständigt fiasko.
Aldrig har en klo varit dold i silkeslenare tassar, än hvad fallet var, då man här föregaf sig häfdä bildningens oeli humanitetens fordringar.
Saken var, såsom våra läsare torde erinra sig, i korthet den, att man för blifvande förändringar inom vår tryckfrihetslag sökte af publicistmötet framkalla ett uttalande i reaktionärt syfte, gömdt under den vackra benämningen för medlingsförslag.
Det var förbehållet en Andra kammarens nyvalde ledamot, hr Ernst Beckman, sjelf tidningsman eller f. d. tidningsman, att frambära en proposition som, om den antagits, skulle bragt löje och skam öfver svenska pressen.
Att skära ris åt sig sjelf, brukar nämligen ej vara nyttigt, åtminstone ej för fullvuxna personer.
Något för förslaget utmärkande var ock dess barnslighet.
Hr Beckman sade sig önska frihet för uttalanden i religionsfr&amp;gor, men icke hel frihet, utan half eller treqvarts frihet.
Med andra ord, han ville lägga en munkafle på dem som icke förstode att begagna sig af det » vackra språk », hvaraf han ansåg sig sjelf och sina gelikar mäktiga.
Under sådana förhållanden skulle tidningen Vårt land / såsom vårt förut derur anförda språkprof tillräckligt ådagalägger, snart nog bli lifdömd, men vi tro icke att en sådan katastrof bör framkallas genom åtgärder utifrån.
Förmodligen skulle ock hädanefter — ifall hr Beckman blifvit segervinnare — i hvaije tvistigt fall en komité blifvit af nöden, hvari hr B. och andra skönandar varit sjelfskrifna
— en komité för utredning af språkets relativa skönhet på en graderad skala för kättare.
Detta näpna tilltag skulle just varit passande att sanktioneras af publicister i Viktor Bydbergs land — han som en gång tillkännagaf att han slungade sitt spjut i den lofliga afsigten att såra och döda
— oeli i Thomas Thorilds land, han som falde de oefterhärmligt drastiska orden, att man målar icke fan i morgon-rodnadens glans, i himmelens azur, lika litet som en so i rosenrödt
Och vi ega f. 11. ett prejudikat, som kanske skulle kunnat mista sin kraft, ifall publicistmötet brutit stafven der-öfver — vi mena utgången af det Striudbergska tryckfrihetsmålet.
Det yttrades under debatten vid publicistmötet, att
8 — U 5en annan utgång af detta mål skulle fört oss 50 år tillbaka i tiden, och den som skrifver dessa rader vill taga sig friheten att en smula förtydliga det yttrandet.
Att den ifrågavarande, af Strindberg hånade dogmen är ett nonsens infor både Gud och menniskor, har ofta blifvit sagdt på » vackert språk », men saken gälde nu, om det finge sägas så att det faktiska förhållandet utan alla omsvep uttalades.
August Strindberg hade det modet och den talangen att säga sanningen just så.
Det må noga bemärkas, att Strindberg använde icke i detta fall vulgära uttryck, något som enligt vårt förmenande straffar sig sjelf i en sak sådan som denna, utan hans ord, friskt och hänsynslöst, var verkligen ett spjut, slungadt i den lofliga afsigten att såra och döda.
Detta tryckfrihetsåtal kunde icke gerna uteblifva; uttalandet var nämligen i ordets fulla bemärkelse alltför sårande for att kunna få passera oanmärkt af Zions väktare, för sa vidt den dittills traditionella vördnaden för statskyrkans dogriier fortfarande skulle ega bestånd.
Juryns utslag var derfor af oberäknelig vigt, icke i det enstaka fallet, utan såsom en principfråga.
Och nu begärde hr Beckman samt några med honom liktänkande, att en samling svenska tidningsmän skulle uttala sin förkastelsedom öfver juryns utslag i det Strind-bergska målet, att publieistmötet skulle begära en hämsko på det fria ordet.
Detta vanärande förslag förkastades emellertid med en öfverväldigande majoritet Heder derför åt 1886 års publicistmöte, nu och i kommande generationer !I friden.
Menlös betraktelse af
Fingal Fingalson.
Sämjorna, bröder, och icke slåms;
Minnoms Orestes och Pylades och på dem bråms; Hoppoms
Och det med skäl,
Att när slutadt är vårt lopp, omsider allt går väl.
E. Fahlrrcintz.
Den erbjöd ett både rörande och upplyftande skådespel, denna frukostmiddag, som fyra af hufvudstadens dagliga tidningar den 11 sistlidne juli gåfvo å Hasselbacken för samtliga deltagarne i nioncle svenska publicistmötet.
Iiedan vid sjelfva samlingen, som skedde vid tretiden, uppenbarade sig en.
innerligt blid stämning.
Af ven de mest notoriska stridstuppar inom publiciteten buro på sina läppar ett fryntligt och gemytligt leende, som tycktes säga till hela verlden i allmänhet och till de politiska motstån-darne i synnerhet: » Du bör ej fruktan bära.
Soyons amis! » Det var uppenbart, att de flesta af gästerna på förmiddagen i någon af hufvudstadens kyrkor eller missionskapell upbygt sig med dagens predikotext, » det borttappade fåret. »
De voro penitenter, allesammans.
Och äktheten af deras sinnesändring uppenbarade sig redan vid bran vinsbordet i en stegrad h jertlighet och godsinthet, som tömde både helan och halfvan utan att fästaminsta afscende vid den politiska trosbekännelsen hos den, som slog i eller sade skål!
Under maltidens lopp utvecklade sig omväudelseverket med förvånande fart.
Man kunde riktigt se, hur det nya lifvet sköt både blad och blommor.
Det var redan uppbyggligt att bevittna, hurusom dessa hundratals tidningsmän och tidningsmaninnor af ej blott olika nationaliteter och tungomål, från skånskans grötlena legato ända till norrländskans spikhammarlika staccato, utan äfven af de mest skilda politiska och estetiska riktningar, hurusom de nu sutto som säta knäkamrater vid de festligt dukade borden.
Ännu uppbyggligare var det att se dem äta med den mest ostörda matlust, dricka, konversera, glamma, hurra vid skålarne samt först och sist trycka — trycka hvarandra utan ätskilnad till höger och venster med en lika skinande belåtenhet, som om de varit stadda med tryckningen af sina resp. i prenumerations väg raskt och stadigt växande tidningar.
Det var en syn, som gaf en försmak af den sälla, profetiskt bebådade tid, då » kor och björnar skola gå i bet, och lejonen skola äta halm såsom oxar. »
Emellertid var nu denna endrägteliga samvaro och samätning egentligen intet annat än en återspegling af den beundransvärda, att icke säga underbara harmoni, som bildade sjelfva grundvalen för hela festen, harmonien mellan de fyra värdarne.
Underbar ja, ty man bör komma ihåg, att dessa fyra värdar, dessa fyra hufvudstadstidningar, ingalunda i allmänhet framställa bilden af en i stilla frid på ängen vegeterande fyr-väpling.
De bilda tvärtom sins emellan rätt stridiga motsatser och utgöra ganska typiska representanter för de fyra temperamenten.
Värdarne voro nämligen det ärftligt-koleriska Aftonbladet, det protektionistiskt-melankoliska Nya Dagligt Allehanda, den ungdomligt sangviniska Dagens Nyheter och det halfofficiöst-flegmatiska Stockholms Dagblad.
Och trots dessa motsatser hade de vid detta tillfälle samarbetat på ett sätt, som ingifver de rikaste förhoppningar för framtiden, den, såsom man far hoppas, snara framtid, då harmonien dem emellan skall varda en konstant företeelse.
Det varder en gyllene tid för Sveriges eller åtminstone Stockholms tidningsmän.
Förverkligadt varder då på dem det löfte, som Cvrus, enligt livad vi minnas frånskolbänken, gaf sina perser efter en for dem tillstäld bankett, det ' löftet nämligen att de skulle hvar dag ia lefva lika kräsligt.
Erfarenheten har ju nu lärt oss, att enighet ger icke blott styrka, utan äfven — festliga frukostmiddagar.
Och hurudana sedan!
Sällan har väl någon ledande artikel i en tidning väckt sa odelad tillfredsställelse som den ledare, den » menu », de fyra värdarne gemensamt utarbetat och hvars innehåll publicistmötets medlemmar voro i tillfälle att i bokstaflig mening inhemta.
Denna ledare har ock den oskattbara förtjen-sten att vara kort, men så mycket mustigare.
Den lydde sålunda:
• Saumon aux épinards.
Filet de bœuf, Jardinière.
Chaudfroid de gélinotte aux foie gras.
Poulet rôti, Salade.
Fraises à la crème frappée.
Fromage.
Dessert.
Författarue hade ock haft den omsorgen att for den slutliga publikationen och gratisdistributionen lemua sitt opus i händerna på den snart sagdt verldsbekanta David-sonska officinen på Hasselbacken, hvars blotta namn bör vara en borgen för arbetets förträfflighet Och slutligen hade de vid sjelfva ombrytningen tillsatt åtskilliga flytande noter af den angenämaste beskaffenhet.
Det är nu blott att önska, att det harmoniska samarbete, som under så lyckliga auspicier blifvit börjadt, måtte af dem med all flit fortsättas till heder for dem sjelfva samt till hugnad och uppmuntran for öfriga tidningsmän i deras släpiga lif.
En något menlös önskan kanske, men fullt upprigtig!
* Då Fingal Fingalson nämt rätternas namn vid den rikliga måltid, hvaraf t. o. m. rektor Gödecke borde känt sig mättad, om han varit närvarande, synes det oss som om F. F. varit alltför kortfattad i fråga om vinerna.
Der fans eljest t. ex. en vinsort lika sprittande och sjudande som hr Struve under religionsdiskussionen i andra kammarens lokal, der fans en annan sort lika stark som Julius Mankell i d: o d: o o. s. v. Ja, man hade sträckt artigheten ända derliän att för hr Ernst Beckmans räkning sågs på middagen åtminstone en karaff fluidum af samma halt soin hans anförande i religionsfrågan.
Jlrd: s anm.
- 0x5 -- För sportsmän *.
Efter det att i näst föregående häfte af denna tidskrift lemnats en historik öfver Hundutställningens tillkomst och en redogörelse för anordningarna vid den samma, vilja vi
— sedan utställningen nu tillhör den förflutna tiden — kasta en återblick på henne.
Bland utställningskomiténs ledamöter hade hofjägmästaren E. Bohnstedt och fil.
R. Sundström åtagit sig bestyret med anordningarna i utställningslokalen och ledningen af sjelfva utställningen.
Lokalen var, såsom vi förut nämnt, Kavalleri-Etablissementets stall och ridhus å Ladugårdsgärdet.
Sagda byggnader hade arméförvaltningens intendents-departement välvilligt upplåtit, och rönte komiterade mycket tillmötesgående äfven från öfversten G.
H. Leijonhielm, såväl hvad lokalens inredande som äfven åtskilligt annat beträffade.
Inredningen, som utmärkte sig för ändamålsenlighet, prydlighet och dyrbarhet, fullbordades under loppet af onsdagen den 14 juli.
Kättar af rutstaket och försedda med grindar hade blifvit uppförda långs väggarna och läktaren samt i två dubbelrader i ridhusets båda afdelningar.
I dessa utstäldes ungefär sju niondedelar af alla de anmälda húndame, och blott vid pass två niondedelar — alla dessa stöf-vare — förvarades i stallet, der inredningen på grund al * de redan förut befintliga spiltornas rymlighet var mycket enklare ..
* Såsom våra läsare torde erinra sig, innehöll juni — juli-häftet af Dag.
Krönika ett par uppsatser om landtbruksmötet och hundutställningen.
Forts, följer nu enligt löfte, h varvid vi tilläggn, att ofvanstå * ende rubrik torde äfven framgent komma att i tidningen tillgodoses.På onsdags e. m. togo referenter från flera större Stock-holms-tidningar närmare kännedom om lokalen och de vidtagna anordningarna.
Tidningar inom och utom hufvud-staden meddelade både före och under utställningen uppgifter .om deh samma, hvarjemte Tidning för Idrott, såsom specielt organ äfven för jagten i vårt land, innehållit fullständigare redogörelser för denna i sitt slag första svenska exposition.
Komiterade sökte å sin sida bidraga till en allmännare spridning af kännedom om utställningen dels genom förberedande meddelanden i tidningarna, dels genom annonsering och affischering, dels genom utgifvande af en katalog öfver de anmälda hundarne (med uppgifter om deras kön, iarg, ålder, födelse- och uppfödnings-ort, föräldrar, ras, pris och egare), dels genom upplysningars flitiga lem-nande åt referenter (att ej någon särskild plats kunde vid utställningens öppnande och prisutdelningens verkställande upplåtas åt dem, synes oss bero på beskaffenheten af den ständiga inredningen i ridhuset), dels genom utdelande af fribiljetter för alla utställningsdagarne till en mängd tidningsredaktioner och personer.
Den i ridhuset befintliga * lilla läktaren, hvilken var afsedd för de kungliga och furstliga personerna, de dem uppvaktande damerna och herrarne, komitéledamöterna, pris-domarena och de utdelade prisens mottagare, var klädd med blått, kronbeströdt kläde från kungliga husgerådskammaren, ^af blomsterhandlaren Th. Schiött) med blomsterguirlander och växter, med flaggor och sköldar.
Vid ingången till utställningslokalen blåste flaggor och vimplar (till låns erhållna från flottans förråd) från höga stänger, och voro två inskriptioner — Hundutställning — med jättestora bokstäfver anbragta.
Men besökaren behöfde icke vägledas häraf, ty ehuru särskildt anstälde väktare gjorde sitt bästa (häri stundom störda af besökande af båda könen) att hålla hundarne tysta, hördes alltid några af dem, naturligtvis mest sådana, som ej voro vana att stå bundna *, tjuta efter förmåga.
* Ehuru det blifvit af komiterade på ålskilliga sätt tillkännagifvet, att alla de utstälda hundarne skulle vara bundna samt försedda med starka halsband och koppel, hade likväl rätt många utställare försummat detta, hvaraf följden blef mycket besvär för väktare, enär hundar sleto sig lösa nattetid, fastän de ej kunde smyga sig bort.
Nya koppel måste också anskaffas åt en del hundar, och sina utgifter härför har komiténDc anmälda hundarne mottogos i utställningslokalen under torsdagen den 15 juli och tidigt på morgonen (skulle nämligen vara afslutadt kl. 6 f.
) nästfÖljande dag.
Detta arbete var mycket ansträngande för de härmed sysselsatta, här ofvan nämnda komitéledamöterna och upptog en stor del af natten mellan nyss sagda båda dagar.
Sedan allt blifvit i ordning på fredagsmorgonen, öppnades utställningen kl. 10 f. m.
Genast blef tilloppet af åskådare stort, och inom en timme rådde nästan trängsel i ridhuset, den mest besökta lokalen, hvilken också inneslöt de för den stora allmänheten intressantaste hundarne.
Medlemmar af diplomatiska kåren, lands- och hufvudstads-bor samt utländingar rörde sig nu om hvarandra.
Inemot kl. 11 f. m. anlände utställningskomiténs ordförande, H.
H. kronprinsen, H.
H. kronprinsessan, prinsen och prinsessan af Reuss, hvilka för tillfallet gästade hofvet, äfvensom strax derefter DD.
H. prins Eugen.
Intet officielt öppnande af utställningen egde rum, men de kungliga och furstliga personerna, åtföljda af sin uppvaktning och komité-ledamöter, togo utställningen i ett noggrant och rätt långvarigt betraktande.
Ursprungligen hade komiténs afsigt varit att hålla utställningen öppen till kl. 8 e. m. den 18 juli.
Men kongl.
trafikstyrelsen, som medgifvit de anmälda hundarne och deras vårdare fri resa på 6tatens jernvägar till och från Stockholm, bestämde också, med hvilka tåg hundar och vårdare skulle färdas.
Styrelsen hade nu med hänsyn till hemresan påbjudit, att en betydande mängd hundar skulle afgå mellan kl. 9 och 10 sagde dags afton och att dessa hundar skulle vara aflemnade vid Norra stationens lastkaj senast en timme förut.
Enär det tog ganska lång tid att granska de papper, som utställare eller deras ombud skulle uppvisa for att styrka sin rätt att utfå sina hundar, enär för närande personer rundlig tid var af nöden för att hinna till Norra stationen och taga reda på sina der qvarlemnade hundburar, måste utlemnandet af hundar börja redan under eftermiddagens lopp, åtminstone ej senare än kl. 6.
Naturligtvis uppstodo i följd häraf luckor i utställningen, hvarför denna
ännu, då detta skrifves, ej fått ersatta af alla.
Exempel fans till och med derpå, att från landet medsända vårdare sökte hemligen tillegna sig koppel, anskaffade genom komiténs försorg. /
afslöts tore det derför ursprungligen bestämda klockslaget.
Från något håll har det yttrats, att biljettförsäljningen borde hafva afirutits ännu tidigare.
Men skådelystna infunno sig alltjemt och hade grundade skäl for att slippa in ända till kl. 8 e. m.
Erfarenheten under de båda föregående ut-ställningsdagarne hade gifvit vid handen, att inträdessökande infunno sig i sista stund före biljettluckornas tillslutande, till och med begärde att få komma in efteråt.
Hade ko-miterade vägrat att lemna ut hundar före kl. 8 e. m. på söndagen, så hade följden deraf blifvit den, att både dessa hundar och deras vårdare ej hunnit medfölja det for dem bestämda tåget och derigénom förbrutit sin rättighet till fri hemresa på statens jernvägar.
Också vände sig endast några få personer till de närvarande komitéledamöterna med anmärkningar angående hundars utlemnande och erbjödos att få sina utlagda inträdesafgifier åter.
Här nämnda sak kunde i alla händelser, huru dessa komitéledamöter än förforo, ådraga dem klander af tadelsjuka personer, snara att döma, men oftast utan att ega kännedom om de klandrade personernas bevekelsegrunder, hvilket också här nog var händelsen.
Men utställningens anordnare böra icke hafva någon anledning att lägga det dem i detta och ett par andra fall till-•komna klandret på sinnet, ty de hafva, fann man nogsamt, gjort sin pligt och uppfylt sina skyldigheter både mot utställare och allmänheten.
Såsom lätt var att förutse, framstäldes en och annan anmärkning af det innehåll, att djurplågeri utöfvades mot hundarne genom att utställa dem, och att de ej blefvo tillräckligt väl vårdade.
Hvad det förra påståendet beträffar, är ej värdt att fasta ringaste afseende dervid, ty för den, som hyser sådana åsigter, borde ju äfven kreatursutställ-ningén på landtbruksmötet vara en styggelse.
Ej heller mot den vård, som genom komiterades försorg egnades hundarne, kunde några grundade anmärkningar göras.
Hundarne inhystes i rymliga kättar (i stallet trädde ännu större spiltor i dessas ställe), halm i tillräcklig mängd gafs * dem att ligga på (många egare sände för detta ändamål filtar, kuddar o.
), vatten och mat bestodos, så ofta det behöfdes, och vårdarne tillstaddes (ja, tillsades) att då och
* Vid den nugot längre fram på denna sommar hållna hundutställ-nixjgen i Köbenhavn lära hundarne hafva fått ligga ute under ett skjultak och på blotta marken.då föra ut hundar att motioneras på den inhägnade, rymliga gården eller utanför ridhuset på sjelfva » Gärdet ».
Spratts Dog-Cakes, hvilka enligt vitnesbörd af både in- och ut-ländska auktoriteter äro en lämplig och nyttig föda för hundar, gåfvos dem till mat.