Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna åsigt har äfven blifvit delad af en annan ledamot, för hvilken jag hyser den hjertligaste högaktning; men då jag särskildt ämnade besvara honom, nämner jag här blott, att de begge i denna punkt varit ense.
Jag skulle också genast öfvergå till deras mening, om förhållandet verkligen vore sådant, de uppgifvit; men Hr Dalman har såsom bevis endast åberopat, och jag begär uppmärksamhet derför, ett flera dagar efteråt afgifvet yttrande till R. o. Ad:s protocoll.
I delta yttrande hade väl Hr Skogman framställt en mening derom, att det kunde låta sig göra att antaga banklagen äfven sedan 72 §. fallit; men denna Opinion, framställd flera dagar efter det banklagsförslaget här var föremål för öfverläggning och således långt efter dess föredragning inför Konungen, kan den (jag frågar i förnuftets namn) användas för att fälla honom eller gifva å't saken en annan moralisk egenskap, än den hade idet ögonblick, förslaget tillkom?
Jag tror icke, att Hr Dalman sjelf i ett redbart svar kan påstå detta.
Nå väll jag ställer då till begge dessa ledamöter den frågan, hvarpå byggen J ert omdöme, att förslaget utgjort ett försök att framsmyga en grundlagsförändring?
Konungens meddelande af bank lagsförslaget var icke åtföljdt af någon propos. till dess antagande i civillags väg.
Hvad rätt har man då att säga, att D e ii i Juli f. m. 35 det var dertill ämnadt?
En tillämpning är dessutom blott ett uppsåt, för liv i 1 k e t intet ansvar är i lag bestämdt; men denna ursägt behöfves icke bär.
Jag minnes ganska väl, ätt H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt förklarade, att förslaget icke blifvit meddeJadt i annan afsigt, än att komma under öfvervägande först sedan 79. fj. blifvit antagen, och jag menar, att Statsrådet, Frih.
Åkerhjelm förklarat detsamma; säkert påminner jag mig, att begges framställningar beledsagades med den högtidliga förklaring, att om Hr Skogman felat, ville de dela hans ansvarighet, och då voro de äfven berättigade att upplysa, hvartill förslaget varit ämnadt.
Men nu frågar jag: när ett godkännande afUtskts anmärkning endast hvilar pä förutsättningen, att banklagsförslagct innebar ett försök att i civillagsväg ändra grundlagen, men intet bevis derpå finnes, utan jag tvärtom framställt ett motbevis, som ligger kraftigt deri, att Konungen aldrig gjort en sådan propos., hvarpå vill man då grunda straffet för Ilr Skogman att mista sin tjenst?
Jag erinrar mig mycket väl, huru det här tilldrog sig.
Ingen hade fallit på den lankan, att banklagsförslaget innebar ett dylikt försök, då Hr Bernh. Rosenblad, hänförd af Gud vet hvilken ifver, framställde sin tanka, att hvad som icke vanns på den ena vägen, kunde vinnas på den andra.
Jag minnes ock hvad intryck detta oförsigtiga yttrande gjorde på mig, och måhända kommer alltsammans från detta yttrande.
Men i allt fall måste, innan en auctoritet kan falla till ansvar, den innehafva bevis om det brott, för hvilket man vill, att bestraffning skall äga rum; man måste hafva mer än misstanka, och jag kan derföre ej annat än vidblifva den tankan, att Constit.-Utsk. fästat ett oskäligt afseende på denna sak.
Jag ber nu att äfven få upptaga Hr Cederschjölds erinran, att jag misstagit mig, då jag sagt, att Hr Skogman blifvit af Utsk. ställd till ansvar för expedierandet af den nya instructionen för R.
Hr Cederschjöld har påmint, att föremålet för anmärkningen låg i sjelfva förslaget till Konungens contrapropos. om denna in— struction, och jag emotlager gerna Hr Gederschjölds rätte!* se, ehuru den icke gör någon ändring i mitt moraliska omdöme; ty det motskäl qvarstår alltid, att sedan Konungen antagit förslaget till contrapropos. och dermed vändt sig till R. St., hafva Ständerna bifallit det?
Nå väl! för slaget står då numera under beskydd af begge Statsmagternas beslut, och det skulle vara besynnerligt att säga:
Vi äro väl skyldiga att lyda detta Statsmagternas beslut; men till den, som föranledt det, skola vi hålla oss om ansvar.
Resultatet blir således alltid detsamma.
Man har bär begärt återremiss; men ali återremiss förutsätter ändamålet att komma till något annat beslut än afslag, och då jag icke här kan tänka mig annan åtgärd än afslag, vidtager 9 ä 34 Den i Juli. f. ni. jag deri så gerna straxt.
Jag motsätter mig således begäran om äterremiss, och förnyar min anhållan om propos. till a ('slag.
Hr Dalman; Då man, såsom jag, har 2:ne så skickli- • ga och vana sakförare emot sig, sorn Frih.
Boye och Hr Tham, så är man verkligen tveksam att uppträda; men jag skall likväl försöka ett genmäle å några deras anmärkningar.
Det är en sanning, att det dictamen af Hr Skogman, hvaruti han öppet erkände sin öfvertygelse vara, att det ifrågavar. hank lagsförslaget kunde antagas oberoende af 72 §.
Reg.F., upplästes i Ståndet några dagar senare, än då sjelfva förslaget förevar till discussion; men då detta dictamen endast utgjorde en närmare utveckling af hvad Hr Skogman i de förslaget följaktiga motiverna till banklagen yttrat, och utaf hvilken Hr Skogmans egna förklaring jag vann fullkomlig visshet derom, att hans mening var sådan, som han i de nämnda motiverna uttryckt den; ansåg jag mig icke böra underlåta att jemväl taga den inför Ståndet gifna förklaringen i betraktande.
Uti motiverna säges uttryckligen, att i händelse 72 §. icke skulle antagas, behöfde endast den förändring i banklagsförslaget äga rum, att Banken, i stället för ”Sveriges Rikes,” komme alt behålla benämningen ”R.
St.*s
Bank;” och jag hemställer till hvar och en, som läst de meranärnnda motiverna, som hört Hr Skogmans förklaringi ämnet och som derjemte altenderat till Hr Rosenblads bekanta yttrande i frågan, om han icke anser det vara ovedersägligt, att meningen verkligen varit att i civil lagstiftningsväg tillvägabringa antagande af banklagsprojectet, äfven utan grundlagsenlig förändring af 72 §.
Iieg.F., hvarföre man ock i sista §. af förslaget finnér stadgadt, alt ändringar i samma lag kunde äga rum i den ordning, 87 J.
Reg.F. föreskrifter, och hvaraf sålunda följer, alt författningen skulle anses såsom civillag.
Då nu denna lag likväl bestämdt involverade en förändring af grundlagarna, lärer det, äfven för den största advocatoriska skicklighet och ursägts-benägenhet, likväl vara omöjligt att bortraisonnera, att ju icke förslaget innebar ett olagligt försök att åstadkomma ändring i grundlagen.
1 anledning af Gr.
Horns yttrande, att den ifrågavar. anmärkningen vore lumpen, tager jag mig friheten förklara, att jag ingalunda kan deruti instämma, utan anser tvärtom densamma af högsta vigt; men jag erkänner förbiseendet af mig att icke i min anmärkningsanledning innefatta jemväl de Statsrådets ledamöter, som tillstyrkt förslaget.
Jag tror visst med Gr.
Horn, att den ministeriella ansvarighet hos oss, enligt det hittills iakttagna sättet att tillämpa den, är och förblifver en tom leksak ; men jag tror, att densamma, äfven under våra närvar, representativa former, såvida hvar och en efter bästa öfvertygelse och förstånd sökte alt verka inom dem, skulle kun - P en i Juli f. m. 35 na blifva något belt annat och af ganska stor betydenhet, oell att ganska mycket godt, som nu saknas, skulle kunna inom administrationen framtvingas äfven under de felaktiga former, jag visserligen medger att den har att bandia.
Men just det förhållande, att man icke från Styrelsen erhåller förslag till reformer, hvarken i det ena eller andra afseendet, torde bäst bevisa, att Styrelsen helst trifves i de ofullkomliga former, som finnas, helst då de anföras såsom tillräckliga anledningar för dess strafflöshet och urskuldande.
Man har sagt, alt då banklagsförslaget blifvit öfverJemnadt till Ständerna och stäldt i beroende af deras antagande eller förkastande, har någon brottslighet icke kunnat äga rum.
Om nu likväl 3:ne
Stånd bifallit förslaget, bade det ju blifvit lag, d. v. s. grundlagen hade blifvit öfverändakastad genom en civillag emot ett
Stånds protest och på en riksdag.
Men hvad skulle man då hafva sagt?
Jo, förmodligen detsamma, som man nu anför i afseende å instructionen för R.
St:s Revisorer, att sedan den nemi. blifvit af Ständerna sjelfva antagen och åtgärden sålunda af båda Statsmaglerna gillad, vore klandret emot en Konungens rådgifvare, sorn tillstyrkt densamma, absurdt.
Jag tror således faran just ligga deri, att något förslag framställes till antagande af Ständerna i annan väg, än grundlagen bjuder; ty sedan det en gång blifvit lag, lärer man nog få behålla det, Vi hafva i detta afseende ett talande exempel i indragnings-, magten, sorn olagligen frånnarrades R.
St, vid 1812 års riksdag , och som man ännu aldrig velat återgifva; och jag är öfvertygad, att om icke Representationen, måhända äfven den så mycket tadlade journalismen, varit vaksam, så bade ett lika förhållande möjligen kommit att inträffa med banklagen.
Jag är ingalunda af Hr Cederschjölds deduetion, ehuru vida bättre utförd, än Utskts verkligen miserabelt uppställda betänk., öfvertygad, att ju icke 106 §. varit för detta fall tillämplig, och det var isynnerhet under förhoppning, att lagen skulle få afgöra i saken, som jag framställde anmärkningsanledningen, emedan det icke står tillsammans med min uppfattning af grundlagens föreskrift att för ett enda fall, sådant som det förevar., hvaraf all skada utehlifvit, skilja en i öfrigt duglig embetsman från sitt embete; men då en bestämd ansvarighetslag för Konungens rådgifvare finnes, böra öfverträdelse!' deraf lika litet lemnäs obestraffade, som hvarje annan embetsmans lagöfverträdelser.
Jag föreställe!' mig likväl lill och med, att Riksrätt för något enskildt misstag kunde döma en Konungens minister lill embelets förlust, men att folket derefter skulle kunna, petitionera den sakfälldes benådning.
Men att lemna bestämda lagöfverträdelser utan åtal anser jag vara högst vådligt.
Jag vill icke tala om tillämpning af de stränga straffbestämmelser, hvilka i 1 §.
Ansvartslagen innefattas; men att 3 och 8 §jj. kunde rättvisligen af Riksrätt tillämpas, derom är jag fullt 36 Deli i Juli f. m. öfverlygad. 3 §. upptager nemi. bestämdt den casus, att Konungen tillstyrker ett steg, som ar stridande emot 72 §.; och att det ilrågavar. förslaget är deremot stridande lärer hvarken Utsk. eller någon annan betvifla.
Af sådan anledning och oaktadt jag, såsom icke ledamot af Constit.-Utsk., ej äger afgörande röst, hvad tillämpningen af 106 §. beträffar, anhåller jag dock om återremiss, på det Utsk. må taga i närmare öfvervägande, om icke en sådan tillämpning må anses rättvis, icke blott hvad beträffar Statsseeret.
Skogman, ulan äfven i afseende å öfriga Statsrådets ledamöter.
Jag har nemi. af senare erhållna upplysningar blifvit öfvertygad, att dessa sistnämnda varit fullkomligt lika delaktiga i rådslaget som Hr Skogman; och jag skulle vilja råda Frih.
Boye att icke alltför mycket åberopa de yttranden, sorn i banklags frågan af dessa Ministrar här blifvit afgffna, emedan, oro handlingarna från Coustit.-Utsk. fullständigt meddelas, ett helt annat ljus i saken torde uppgå, än det Konungens rådgifvare bär velat sprida öfver sitt handlingssätt i denna sak.
Jag medger öppet, att, då jag hörde dessa ursägter och oskuldsförsäkringar, jag verkligen trodde, att de lagstridiga åsigterna icke af Statsrådets ledamöter blifvit tagna i Öfvervägande, eller i någon grundlagsvidrig afsigt framställda, utan att
Statssecreterarens yttranden uti de oftanämnda motiverna möjligen hafva kunnat af ”oaktsamhet” undfalla uppmärksamheten.
Men jag känner nu något helt annat, i rådslaget.
Att låta en blifva syndabock för en sak, hvari flera varit lika brottsliga, kan icke öfverensstämma med mina grundsatser.
Då nu Constit.-Utskts slutliga s. k. dechargebetänk. förekommer till pröfning, har en högtidlig och vigtig dag inträdt, såväl för Representationen sorn för Styrelsen.
Det är på denna dag, mitm Hrr, som den förra, eller Representationen, har att framställa, huru hon förmår uppfatta landets ställning och behof, och den sednare att få veta, huru Nationen är belåten med hennes åtgärder och med de personer, hvilka såsom rådgifvare stå vid sidan af thronen, iklädda ansvarigheten för hvad som mot fäderneslandets nytta skett eller underlåtits.
Innan jag likväl ingår uti en generel undersökning i detta afseende, och hvartill jag §f Constit.Utskts memor. saknar all ledning, anhåller jag att likväl först få beträda samma oriktiga väg, sorn Utsk. följt vid uppställningen af sina utlåttn, samt skall dervid börja med memor.
N:o 10, angtde Hr
Dalmans anmärknts-anlcdning emot Stats$ecret.
Boye har, i afseende å denna punkt, gjort en framställning, som är af den mest förvillande beskaffenhet, enär den innefattar en hel och conseqvent bevisning onj Hr Skogmans frikallande från alla grundlagsstridiga åtgärder, en bevisning, grundad på det lika förvillande
Den i Juli (. ra. som mot verkliga förhållandet stridande påstående, attbankJagsförslaget var upprättadt endast under förutsättning, att 72 §.
Reg.F. skulle vinna den ifrågaställa ändringen, hvaremot förslaget i annan händelse skulle i allo förfalla.
Jag vill göra Hr Frihtn den rättvisa, att det icke kan hafva varit med afsigt, han åt sitt anförande gifvit en så förvillande natur, utan antager hellre, alt han icke tagit kännedom om, eller möjligen alldeles glömt de skriftliga motiver, som voro det K. förslaget följaktiga.
Om icke dessa bestämda facta funnes, som äro i fullkomlig motsats med de af Hr Frih. i dess premisser antagna förhållanden, skulle jag medgifva, att hans deduetion vore riktig1.
Men Regeringens mening var verkligen, alt banklagsförslaget skulle antagas, äfven om frågan ang:de 72 §.
Reg.F. föll; de ofvannämnda motiverna, hvilka jemväl funnos åberopade i det bifogade Statsrådsprot., innehöllo uttryckligen särskilda alternativer för händelsen af bifail till förändringen af 72 §. och särskilda för afslag till densamma.
Der står tydligen, att Statssecret. tillstyrkte K. M. att, i händelse 72 §. kullkastades, till antagande af Ständerna i civillags väg framlägga åtskilliga stadganden, som, ord för ord, äro lika med de i den nya redaclionen af 72 §, befintliga; och om Svenska språkbruket får gälla för hvad det hittills gällt, och man ännu får antaga rättigheten att, äfven när det är fråga om Konungens rådgifvare, förstå och förklara detsamma enligt dess verkliga betydelse, har Statssecret.
Skogman gifvit Konungen råd att, i fall 72 §< kullkastades, försöka komma till samma resultat i cjvillags form genom 3 Riksstånds beslut, en åtgärd, förmodligen beräknad på den vid riksdagens början herskande, meri felaktiga tro, attén motståndskraft endast fanns hos ett Riksstånd eller ilorgareSt.
Det linnés till och med bestämdt utsatt i förslaget, att den projeetérade lagen borde behandlas enligt 87 §.
Reg.F., d. v. s. fiero på 3 Stånds beslut jemte Konungens sanetion.
Sådant är det verkliga förhållandet; och jag medger, att om anledningar till ursägt för Hr Skogman i vissa andra anmärkta fall linnas, måste jag dock gifva honom skuld, der han verkligen liar och förljenar att hafva en sådan.
Jag ber då att lä återkalla i edert minne, mina Ilrr, historiken af detta mål.
Det var icke då banklagen remitterades, utan i ett föregående plenum, som Hr Rosenblad i sin ifver yttrade, hvad han och liera af samma sida med honom sedan säkert ångrat, att hvad man ej kunde erhålla på den ena vägen eller i grundlagsväg, det skulle man söka erhålla på den andra.
Detta i hastighet honom undfallna, något för uppriktiga yttrande väckte, och det med rätta, min och mångens farhåga.
Dä uppsteg H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedt och lillkännagaf, åtminstone efter min uppfattning, att om förslaget till ny redaction af 72 §.
Reg.F. förfölle, komme ock det ifrågavar. förslaget till banklag att 38 Den i Jul 1 f. m. förfalla. H. Ex. justerade visserligen sedermera i någon mån detta yttrande, och jag vill ej fritaga mig från att möjligen oriktigt hafva uppfattat detsamma, oansedt det på enahanda sätt uppfattades både af Hr Gr.
Horn och Hr Cederschjöld, hvilken sednare såsom vittnen åberopade 5oo närvarande lefvande prolocoll.
När banklagen derefter förekom till remiss d. ir Mars e. m., sedan 7a <j:s öde på f. m. var afgjordt, uppstod en liflig discussion om de s. k. olyckliga Statssecretts motiver till nämnde iag.
Då uppstodo, hvar eller annan, de närvar, af Konungens rådgifvare, Hr Gr. af Wetterstedt, Hr Gr. Mörner, Hr Frih. Åkerhjelm.
De klandrade alla mer och mindre motiverna, förklarade, alt de voro Statssecretts "enskilda tankar.”
De kallades ”förhastade uttryck," "någon "oaktsamhet,"
"olyckliga, grundlagsvidriga tankar,” "irri"ga begrepp” m. m.
Jag frågar, om det icke då var anledning att tro Hr Statssecret.
Skogman ensam felaktig.
Man har likväl sedermera fatt anledning att tro någonting helt annat.
Jag har, bland annat, hemlat denna anledning såväl från Gr.
Spens’s anförande i dag, som från några mystiska uttryck i Gonstit.-Ulskts betänk, öfver den af Hr
Dalman i detta ämne anmälda anmärkntsanledning, uti hvilket betänk.
Utsk. tillkännagifver, att det till granskning företagit det i Statsrådet den 3 Mars innevar. år, rörtde detta ämne, hållna prut., endast så vidt den af Hr Dalman emot Hr Statssecret.
Skogman framställda anmärkning dertill föranledi; hvarförutan Utsk, yttrat, att detta prot. kunnat anses stå i sammanhang med "en annan, Utskrs granskning tillhörande, ehuru sedermera utan definitiv anmärkning
Jemnad föregående öfverläggning inom Konungens Statsråd."
Det torde likväl vara nödigt att känna denna öfverläggning; ty om man skall tro berättelsen af tillförlitliga personer, har Utsk. härvid åsyftat en öfverläggning inom Statsrådet, der någon eller några af de Statsrådets ledamöter, som på detta rum yttrat, att motiverna vore "olyckliga” och innefattade "grundlagsvidriga lankar,” då tillstyrkt samma sak.
Jag finner således förhållandet icke fullständigt ulredt.
För min del erkänner jag icke syndabockssystemet, och jag skall aldrig medgifva, att det i afseende på de ansvariga rådgifvarne tillämpas inom vår Representation, så framt jag icke är fullt öfvertygad, att de öfriga af Konungens rådgifvare kunna med rättvisa fritagas.
I närvar, fall anser jag visserligen Hr Skogmans fel oförminskadt, ehuru de öfriga Konungens rådgifvare måhända deruti deltagit; men då Utsk. talat om en föregående öfverläggning inom Statsrådet, och denna tilläfventyrs sprider ett helt annat ljus öfver frågan, än de här af några rådgifvare afgifna förklaringar lyckas förutsätta, tror jag, att Hr Statssecret.
Skogman ej bör ensam drabbas af Representationens bannstråle, innan detta förhållande blifvit närmare utred t.
Den i Juli f. m. 3g
Här liar blifvit af Frih.
Boye sagdt, att i samma stund 72 §:s nya redaction föll, förföll också förslaget till banklag, så vidt del vore stridande emot 72 §. nu gällande redaction.
”Nå väl,” liar man tillagt, ”var denna afsigt straffvärd och var förslaget något annat än ett sådant, sorn framlades, såsom beroende af ett annat?”
Om verkligen denna förmenta afsigt funnits, hvilket dock strider rakt emot det banklagen följaktiga rådsprotocoll, så hvad hade väl varit för regeringen lättare, än att först begära förslaget b vilande, tilldess 72 §. blifvit afgjord och, sedan denna §. blifvit förkastad, återkalla förslaget?
Men så gick det icke till.
Man stridde ifrigt för att erhålla remiss å lagen, innan 72 §. ännu var officielt afgjord och oansedt man kände, att den nya redactionen deraf blifvit i 2 Stånd förkastad.
Således håller ej heller denna argumentation streck.
Jag gör gerna rättvisa åt mina motståndares motiver och begär att få sjelf tillgodonjuta samma rättvisa för mina, ty den, som är örn 0111 sin egen existimation, söker icke att nedsätta andras; men jag måste förklara, att det är sårande för känslan hos mig och hos hvarje rättskaffens representant, då nian, såsom här, hör antydas, att de, som yttra sig till något klander emot Regeringen, vilja sönderbryta conslitulionen.
Det torde vara tänkvärdt, om icke de, som i dessa tider ej sky att tala sanningens språk för Regeringen, äfven då sanningen är obehaglig att höra, torde få anses för lika varma vänner af den conslitutionella konungamagten som de, hvilka oupphörligen se alla Regeringens åtgärder omgifna af solstrålar, men deremot, det minsta lyssnande till folkens alla önskningar om reformer i en sansad anda, blott förebud till de förskräckligaste tider.
Jag förklarar dessutom bär öppet, alt anmärkningarna oftast framkallas af majoritetens sätt att försvara Regeringen, hvarigenom misstankarna mot henne näras och vidga sig.
Jag tillåter mig ej att yttra mig om någons afsigter; men jag lemnar till en hvar att bedöma, om det ej kunde vara en verklig krigslist hos majoriteten i ett Conslit.-Utsk. att, sedan den lyckats undanhålla allt del vigtiga af Rådkammarens förhandlingar, narra minoriteten inom Utsk. att, för några ögonblick förstärkt till majoritet, framställa till R.
St. några få obetydliga anmärkningar mot Regeringen, sådana som de nu ifrågavar. om brännvinshattar och revisionsinstructionen.
Blifver icke följden, att, i conseqvens med hvad en sådan majoritet önskade, Styrelsen upphöjdes i samma mån, som Utsk. mäste anses hafva strängt och noggrann! fullgjort sin pligt, då det anmärkt slika obetydligheter; och jag frågar, om icke ett dechargebetänk., sådant sorn det af TJlsk. nu afgifna, icke hos den eljest okunnige måste leda till den slutsats, att Styrelsen vore alldeles förträfflig, och om icke meningen dermed kunde vara att, sedan dessa anmärkningar blifvit af R.
St. underkända, framställa henne för Nationen såsom full - 4°
Den i Juli f. m. komligen rentvättad?
Jag tror således, att den majoritet inom Utsk., som voterat anmärkningarna i dechargebetänk., sådana de befinna sig, kanske, sig sjelf ovetande, handlat i Minislerens interesse.
Hvad beträffar instructionen för R.
Sils Revisorer och Hr Statssecret.
Skogmans rådgifvande åtgärd j afseende derå, så står det fast, att då Hr Statssecret. tillstyrkte en Konungens propos.; som innefattade en tolkning af grundlagen, sådant stridde ej allenast emot samma grundlag, nian emöt den allvarsamma admonition, sora R.
St. vid i8a3 års riksdag erhöllo af Styrelsen för ett förment försök å deras sida i samma riktning och emot ett af dem afgifvet förslag just til! revisionsinstruction.
Statssecret. hade således mycket orätt deruti att tillstyrka en propos., som innefattade samma fel, hvilka Konungen anmärkt och strängt klandrat uti Ständernas förslag; men då Konungens propos. i delta ämne blifvit af R.
Sti år 182g antagen, bekänner jag, i likhet med hvad en värd talare här yttrat, att det vore en verklig parodi, om vi nu inginge med anhållan 0111 Statssecret:s entledigande för ett rådslag, som blifvit gilladt af sista riksdagens Ständer, och derigenom öfvergått till kraft af lag.
Jag röstade då emot den nya instructionen för Revisorerna; men dess antagande ägde likväl rum och var en product af sista riksdagens väl kända majoritet.
Lag måste Jikväl respecteras, så lange den icke är lagligen upphäfven, och jag tillåter mig således icke numera något klander mot Statssecretts åtgärd i detta fall och anser, på sådana grunder, Utsk. hafva saknat skäl att derför anmäla honom till något ansvar.
I öfrigt kan jag ej tillbakahålla den erinran, att jag finner det högst oformligt, att Utsk. framhållit ensamt contrasignanten af den K. propostn, och ej de öfriga rådgifvarne, ehuru det är väl bekant af det Rådsprotocoll, sorn medföljde den K. propostn till R.
St., att äfven dessa deltagit i propositionens und. tillstyrkande, samt Således-varit i samma grad felaktiga, som Statssecret.
Syndabockssysternet inom Constit.-Utsk. synes här åter vilja göra sig alltför mycket gällande.
Beträffande den tredje anmärkningen mot Hr Skogman, angrde sättet för brännvinspannornas mätning, är jag glad åt den ovanliga tilldragelse att vid något tillfälle kunna få förena mig med Hr Wollrath Tham.
Jag finner nemi. med honom ej heller det kunna läggas
Hr Skogman till last, att han ansett sig böra från vederbörande infordra upplysning i ett ämne, uti hvars detailler man ej kan fordra fullständig kännedom af en Konungens rådgifvare.
Om således, hvad jag ej förstår (ty jag känner alldeles icke ifrågavar. handtering), fel blifvit begångna, bör Vetenskaps-academien och icke Hr Skogman, som följt Academiens anvisning, uppbära skulden för misstaget; och då detta i alla fall, Den i .Tilli f. m. fall, sa snart missbruket deraf förspordes, af Regeringen rättades, finner jag Konungens rådgifvare i detta fall fria från tadel.