Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En verklig näskramp bröt ut, så skarp var den lukt som spred sig i salen.
Konstnärinnan fortfor att spela, men en alt odrägligare lukt utbredde sig i rummet.
Hon bleknade och kände sig häftigt illamående.
Ännu en gång sänkte sig likväl hennes händer öfver klaffarne, men då var det som alla onda andar sluppit lösa ur gasens rike.
Ingen mänsklig näsa förmådde uthärda något sådant.
Allmänheten skrek, rasade och trängde till utgångarne.
Aromasia sjönk vanmäktig ned vid sidan af sitt ododion.
Ingen tycktes bekymra sig om henne eller ens märka hennes vanmakt.
Hvar och en tänkte blott på sin egen näsa och sträfvade att så fort som möjligt komma ut i fria luften.
Det var ej nog med den odrägliga lukten.
I salen märktes ett olycksbådande hvinande och doft buller.
Man fruktade, att lysämnets syrgas skulle, ehuru denna befann sig öfver glastaket, komma i beröring med de ur ododiet strömmande gaserna och frambringa ett våldsamt utbrott som kunde förstöra hela byggningen och döda alla de närvarande.
Det gälde således att frälsa lifvet och att ögonblickligt komma från det farliga stället.
»Fort, fort härifrån!» skrek man, vrålade, tjöt.
Men genom den förskräckliga trängseln sökte två personer att bana sig väg in i salen.
Det var en ung man och ett äldre fruntimmer.
»Ären I galna,» skrek man till dem och stötte dem till baka.
»Huset springer i luften.»
»Vi måste in!» ropade Apollonides och den gamla Vera.
Men folkmassan ryckte dem med sig.
De måste följa den våldsamma strömmen.
Det vardt en vild flykt in åt den inre staden.
Blott få kunde komma öfver något luftfordon och svinga sig upp öfver det farliga stället.
De flästa flydde till fots i täta massor.
De flyende hade ej hunnit längre än till Rydbergs torg, då en förskräcklig knall hördes, och man såg stadens starka gatulysning blekna för det alt öfverväldigande sken som utbredde sig i luften.
»Hvilken olycka!»
»Så förskräckligt!»
Men man fortfor att fly ända bort åt den stora ägghvitsfabriken vid f. d. Gammelport.
Där stadnade man, vände sig om och betraktade eldskenet som vitnade om en förskräcklig brand.
Det var med en känsla af välbehag man stod och stirrade på skenet, välbehag öfver att känna sig själf i säkerhet, och hjärnorgeln skulle knapt kunna framkalla en så angenäm stämning.
På Dicksonsgatan hade Vera och Apollonides ändtligen lyckats komma ur trängseln.
Skalden var nog lycklig att finna ett fordon, med hvilket han, högt öfver de flyende massorna, förde Aromasias gamla franka till baka till olycksstället.
Där rasade en fruktansvärd brand.
Släckningsmanskapet var redan i full verksamhet med sina eldkväfningssprutor och alla räddningsverktyg.
»Fram med Salamandern,» hette det.
Den Östbergska räddningsdrägten, såsom det påstods förfärdigad efter ett fem hundra års gammalt mönster, sattes på flere modige män hvilka utan tvekan gåfvo sig in i den värsta elden för att se om något vore att rädda.
Men de kommo till baka utan att hafva funnit något.
Alt i byggnadens inre var redan förstördt.
Endast de yttre murarne återstodo.
Släckningsmanskapet kväfde snart de lågor som slickade dessa ruiner.
»Aromasia är död!» klagade Apollonides i häftigt utbrott af sin smärta.
Den gamla väninnans sorg var stum men otröstlig, tycktes det.
»Huru har alt detta tillgått?» sporde poliskommissarien vid
Öfveråsgatan och anstälde ett skarpt förhör med de från förödelsen undsluppna festsalstjänstemännen.
På den frågan kunde ingen svara.
Alla funno det obegripligt.
»Det lär väl vara luktklaverets skuld,» förmodade en af dem.
Men luktklaveret hade aldrig förr gifvit anledning till något dylikt.
Man efterforskade hvar Aromasia låtit förfärdiga sina doftsatser och kom till den visshet, att en mycket känd kemist därvid biträdt henne, men denne kemist kunde nu mer ej påträffas.
Han hade kanske omkommit på samma gång som konstnärinnan.
Man hade sett honom senast på middagen samma dag olyckan inträffade, och han hade då varit i fröken Rosendofts sällskap.
Nämda fröken togs i förhör, men hon kunde ej gifva några upplysningar.
Hon var i ett ganska upprördt tillstånd.
»Det var förskräckligt,» utropade hon oupphörligt.
»Hvem hade kunnat tro det?»
Hennes fasa öfver olyckan var synbarligen uppriktig, men den kunde synas allt för stark, då man visste huru hon hatat Aromasia.
»Nu behöfva vi ej längre frukta för att Aromasia skall väljas,» sade fru Skarpman-Stormfågel i förtrolig hviskning till fröken Rosendoft.
»Nu är valet mig fullkomligt likgiltigt,» yttrade fröken Rosendoft. »Icke kunde jag tro, att vår tillställning skulle sluta på detta sätt.
Kemisten försäkrade mig, att han vore säker på sin sak och att han blott skulle göra luktklaveret misstänkt hos allmänheten samt genom en väl beräknad gasström gifva Aromasias ansigte en blå anstrykning som det kunde komma att behålla ett par månader.
Det var ni som rådde honom att göra satsen riktigt stark.»
»Ni är ett sjåp, min kära Rosendoft.»
Det var alt hvad fru Skarpman-Stormfågel vidare yttrade.
Valdagen.
Röstmaskinerne voro i full verksamhet inom alla valkretsar, tillhörande Majornas tredje rote.
De röstande behöfde icke personligen infinna sig i vallägenheterna.
Därtill hade man naturligtvis icke tid.
Man skickade sin röst genom telefon-fonograf, ett valsätt som då nytjats redan i flera hundra år, men oupphörligt undergått ändringar och bättringar, till dess man nu kunde från äfven de aflägsnaste orter inom valkretsen ögonblickligt få sin röst meddelad röstmaskinen, hvilka lika ögonblickligt räknade henne till de redan afgifna och skickade summan till central-maskinen, från hvilken tidningarne hvar femte minut mottogo underrättelse om valets gång och huru många röster hvar och en af kandidaterne till den minuten erhållit.
Dessa maskiner voro valförrättare och sköttes inom hvarje valrum af en enda maskinist, men vid centralmaskinen voro två maskinister anstälda.
Något misstag kunde omöjligt komma i fråga, ty maskinerne voro af statsmaskinisterne noggrant undersökta och därefter med statsstämpel försedda, väl skötta och riktigt smorda.
»Huru går det med valet?» frågade fru Milde-Strängsell, själf folkombud med stort anseende.
»Se här ha vi vår gamla Handels- och Luftfartstidning,» svarade hr Strängsell, hennes man, en af de kemister som biträdt den ryktbare
Molekulander att anlägga den stora ägghvitsfabriken vid f. d. Gammelport och sedermera varit en af grundläggarne af den ännu större fettfabriken i Hagakvarteret.
Herr Strängsell var en ryktbar kemist, kanske den förste uppfinnaren att omedelbart ur de mest urenkla beståndsdelar framkalla ägghvithaltiga grundämnen, af hvilka kunde beredas ej blott bröd, utan äfven kött samt en i allmänhet välsmakande näring.
Denna uppfinning var visserligen ännu icke utbredd öfver hela Skandinavien, men företaget syntes redan tryggadt, i synnerhet sedan bankdirektören Giro tagit saken om hand och lyckats skapa ett storartadt aktiebolag.
»Vår gamla Handels- och Luftfartstidning,» sade Strängsell, »påstår, att Aromasia Doftman-Ozodes ännu har de flesta rösterna.»
»Men det är väl icke möjligt?» invände frun.
»Hon omkom ju i går afton.»
»Handels- och Luftfartstidningen har bestämda underrättelser från central-röstmaskineriet, och den tidningen låter sällan beslå sig med en oriktig uppgift.
Det är något som gått i arf hos det bladet i mer än fem hundra år.»
»Jag läste nyss Stolta Luftblåsan,» sade fru Milde- Strängsell, »och där uppmanas de väljande, att icke kasta bort sina röster på en död kandidat.»
»Handels- och Luftfartstidningen har tvärt om för några timmar sedan erinrat de väljande, att enär man ännu ej kan vara fullt öfvertygad om fröken Ozodes’ död, så bör man ej häller underlåta att välja på henne.
Den erinran tyckes hafva gjort verkan.
Det gäller också, att visa grundlösheten i den uppgift som redan i förra veckan stod i stockholmsbladet Nästa Veckas Nyheter, hvilken påstår, att fröken Ozodes ingalunda är vald i denna vecka.
Finnes det bladet hafva kommit med en förhastad nyhet, torde dess anseende få en svår stöt.»
»Ack, min vän!» utropade frun.
»Aldrig förr har jag funnit dig hafva så dålig människokännedom.
Om en tidning i våra dagar kominer med en förhastad nyhet, skadar det visst icke hennes anseende.
Nyheten, det är hufvudsaken.
Förhastad eller icke, det är något fullkomligt likgiltigt för allmänheten.
Tillförlitlighet och sanning behöfvas ej mer.
De ha för öfrigt aldrig behöfts.
Vår Handels- och Luftfartstidning kommer alt för mycket efter sin tid, om hon fortfarande vill sätta det tillförlitliga och sanna i främsta rummet ...
Hör du hvad man ropar utanför våra fönster, och ser du huru folket uppför sig?
Det är väl bästa profvet på hvad jag säger.»
Utanför fönsterna hade uppstått en stor folkskockning, dels i luften af velocipedryttare, dels på balkongerna och på själfva gatans glasbanor.
Man trängdes omkring några tidningsutdelare hvilka flögo fram och till baka, upp och ned utanför husen, sänkte sig till marken, snuddade vid gångbanorna och åter lyfte sig till de öfversta våningarne.
»Handels- och Luftfartstidningen!» trumpetade somliga i sina basuner, hvilkas ljud framkallades af velocipedmaskineriet, utan någon särskild ansträngning af utroparen.
»Stolta Luftblåsan!» skränade andra på samma sätt.
»Nästa Veckas Nyheter!» dånade det med ännu skarpare basunstötar.
Alla voro de lika ifriga, flaxade lika oförtrutet, skötte utropningsmekaniken med samma skicklighet, ty alla voro de bolagsmän i något af dessa blad.
Men alla hade icke samma framgång.
Afsättningen visade sig mycket olika.
Handels- och Luftfartstidningen tycktes vinna föga efterfrågan.
»Hon är för gammal,» hette det.
»Öfver fem hundra år!
Inte kan en sådan tidning meddela något nytt.»
»Intet affärshufvud,» sade en annan; »väntar först att få saken sanningsenligt bekräftad, innan den omtalas i bladet.
Hvilken odräglig tidsspillan!»
»Det bladet gör sig bara löjligt!»
Stolta Luftblåsan fick någon bättre afsättning, men det var omkring säljarne af Nästa Veckas Nyheter som de flästa tidningsköparne trängdes.
»Se, det är ett blad som är snabt i vändningarna,» sade man.
»Af det får man veta något.»
»Det springer, nej, flyger före sin tid.»
»Sådan är en tidnings uppgift.»
»Hit med Nästa Veckas Nyheter!»
»Nästa Veckas Nyheter vill jag ha!»
»Se så, kan jag inte få Nästa Veckas Nyheter!»
Och öfver alt lät det på samma sätt.
Man slets om den tidningen, och när man slitit sig till ett exemplar, slukade man innehållet med hull och hår, med fetstilsrubriker, corpusrader och petitnotiser.
»Aromasia Doftman-Ozodes har icke valts i Göteborg,» stod det i bladet med stora, feta bokstäfver.
»Men det står icke, att hon vådligen omkom dagen före valet?» anmärkte någon.
»Hvad behöfde det sättas ut?
Bladet vill naturligtvis icke vara ogranlaga.»
»Nå ja, då kan man naturligtvis icke rösta på henne.»
Det var slutet på dessa samtal.
Kemisten och hans hustru hade också köpt Nästa Veckas Nyheter, och det i två exemplar, till förekommande af tidsspillan.
Frun läste sitt exemplar, under det hon skötte om sina yngsta barn, mannen sitt, medan han tänkte ut en ny förening af vatten, luft och kolsyrad kalk, hvaraf han ämnade göra ett nytt försök att förfärdiga välsmakande kött och bröd.
»Det är kärleken som gjort mig till födoämneskemist,» brukade Strängsell säga, och då hans vänner frågade honom, huru detta tillgått, upplyste han dem, att han som älskade familjelifvet inom hus och icke tyckte om att hvarje dag fara med sin hustru till ett värdshus, men ej häller ville, att hon skulle genom omsorgen om köket dragas från sina arbeten vid riksdagen, för hvilka hon visat så stor håg och så mycken duglighet, ansträngt sig för att upptäcka de ämnen, af hvilka konstgjord föda kunde utdragas och som ej behöfde någon vidare tillredning för att förtäras.
Hans ansträngningar hade lyckats och skulle sannolikt en gång varda till nytta och välsignelse för hela mänskligheten, om man också icke ännu förstått att draga mycken fördel af dem utanför Göteborg som ständigt gick i spetsen för framåtskridandet.
I trakten af den staden började man redan år 2378 tänka på att använda åkerfälten till annat ändamål än spanmålsalstring samt fram för alt att göra sig oafhängig af det öfriga landets hveteodling.
Man hade redan börjat till England utskeppa de konstgjorda födoämnena af alla slag och ej blott det konstgjorda hvetebrödet hvilket någon tid förut uppfunnits i östra Sverige och öfver Göteborg skickats till utlandet, dock mest endast såsom ersättning för den hafre hvilken förr utförts till England, men hvars odling man långt förut i hela Sverige öfvergifvit.
»Det är således kärleken som åstadkommit hela denna omhvälfning i den allmänna hushållningen,» anmärkte någon.
»Ganska visst, och kapitalisternes företagsamhet som sedan gjort det enskilda kärleksverket till en allmän välsignelse.»
Men man trodde icke ännu i det öfriga Skandinavien mycket på de stora uppfinningarne i Göteborg.
Ännu fortforo landtbruksmgeniörerne att odla jorden för att, med väderleksfabrikernas hjälp, framkalla rika skördar, och ännu betade ofantliga boskapshjordar på de vidsträckta norrländska ängarne.
»Det kommer en tid, då alt detta skall hafva undergått fullkomlig förändring,» sade man i Göteborg, men i Stockholm ville man ännu ej höra talas därom.
»Göteborgarne tro sig om att kunna omskapa hela jorden,» sade man i Stockholm och skakade på hufvudet.
»Vi äro praktiska,» sade göteborgarne.
»Och vi sätta praktiken på aktier,» sade bankdirektören Giro.
Men på valdagen läste hr och fru Strängsell Nästa Veckas Nyheter, under det de äfven öfverlemnade sig åt ofvan nämnda sysselsättningar.
Mannen hade förklarat sig vilja uppfinna något medel, hvarigenom hustrun kunde befrias från äfven barnens skötsel, men om något sådant hade frun ingalunda velat höra talas.
»Mina barn sköter jag själf,» hade hon med bestämdhet tillkännagifvit.
»Vår tids kvinnor må väl kunna visa, att hemmet icke, såsom man i forntiden påstod, skall lida af att husmodern har ett yrke eller ägnar sig åt offentliga värf.
Indelas blott tiden rätt, så hinner kvinnan med bägge delarne, och har hon blott erforderliga kunskaper samt en allvarlig vilja, så kan hon verka både i det offentliga och det enskilda.
Samhället borde vara i behof af bägge delarne.»
Praktiskt visade hon, att åsigten vore fullkomligt riktig.
Så påstå åt minstone många författare från 2300- talet.
»Hm, Nästa Veckas Nyheter tror jag icke på,» sade husfadern, sedan han läst bladet.
»Icke jag häller,» yttrade husmodern.
Det var sällan dessa makar voro af olika åsigt, och likväl voro de bägge ganska själfständiga, med hvar sin fullt utpräglade personlighet.
»Men det är andra som rätta sig efter det bladet,» tillade frun.
»Nu skall jag fara till statsutskottet.
Jag måste passa på, ty det är icke omöjligt, att den stora statsregleringsmaskinen redan i dag skall sättas i verksamhet.»
Det dröjde ej lång stund, förr än central-omröstningsmaskinen hade uppsamlat alla rösterna.
Endast få af de röstägande, det vill säga af alla inom Majornas tredje rote boende män och kvinnor af fylda tjugo år, hade icke fullgjort sin skyldighet.
Hvar och en som underlåtit att uppfylla denna skyldighet bötfäldes genast till ett ganska stort belopp.
Man var sträng i det afseendet och tillät icke någon att undandraga sig fullgörandet af sina medborgerliga pligter.
Men så hade man också, såsom vi sett, gjort alt för att underlätta detta fullgörande.
Oxygen Warm-Blasius, väderlekstillverkare, är vald.
Det var hvad som lästes öfver alt i staden på de många telegraftaflorna, och underrättelsen spreds ögonblickligt öfver hela Skandinavien, ty öfver alt var man på den tiden angelägen att få veta utgången af ett val till folkförsamlingen.
I Göteborg var deltagandet naturligtvis lifligast.
Utgången borde visserligen icke hafva varit öfverraskande.
Äfven om Aromasia ännu varit i lifvet, hade hon likväl själf gjort så föga för sitt väljande, att man ej kunde hafva förvånats öfver det ringa antal röster hon erhållit.
Man var icke van vid en sådan liknöjdhet eller, för att nämna saken med i riksdagsvalens häfder föråldradt namn, blygsamhet.
Men efter den förskräckliga händelsen aftonen förut i Örgrytekvarteret kunde man knapt tro, att någon enda röst skulle kastas bort på namnet Ozodes.
Man brukar ej rösta på aflidna personer, äfven om det händt någon gång, att man skänkt sin röst åt dem som sofva bort sitt lif.
Handels- och Luftfartstidningens uppträdande tycktes likväl hafva bevarat åtskilliga röster åt den som från själfva valkretsen uppmanats att anmäla sig, vare sig att den kandidaten vore lefvande eller icke.
»Det där är mer än underligt,» hette det i staden.
»Man väljer på en afliden och man lyssnar till ett blad som tyckes vara alt för ålderstiget.»
»Tro mig», invände en gammal politiker, »att den där ålderstigna tidningen kommer att behålla sitt inflytande långt efter sedan alla de unga bladen för alla tider lagt sig till hvila.»
»Ingenting har öfvertygat oss om, att fröken Ozodes är död,» sade Giro, »och ingen bör derför hafva underlåtit att rösta på henne.»
»Han hade troligtvis satt omröstningen på aktier,» hviskade någon.
Emellertid var Oxygen vald, och glädjen bland hans anhängare visade sig ganska liflig.
Fru Skarpman-Stormfågel flög från hus till hus och sjöng segersånger, fastän somliga påstodo, att det lät som korpens kraxande oljud.
Rosendoft visade sig icke så glad, som man kunde hafva väntat.
Hon sökte Apollonides utan att träffa honom.
Hon tycktes till och med vara otröstlig öfver Aromasias död.
»Hvem hade kunnat ana något sådant?» upprepade hon oupphörligt.
Men allmänheten visste ingenting om fröken Rosendofts oro.
Man talade endast om Oxygens utväljande.
»Det är en heder för Göteborg,» hette det, »att i folkförsamlingen företrädas af en så berömd väderlekstillverkare.»
»Han kan mången gång skaffa oss vind i seglen.»
»När man har honom bland sig, vet man hvarifrån vinden blåser.»
»Men nog var det skada, att den vackra Aromasia skulle på ett så sorgligt sätt sluta sina dagar.
Hon var verkligen vacker.»
»Utmärkt vacker!»
»Och en skicklig finansdoktor var hon.
Man kunde nog haft nytta af henne.»
»Men med luktkonsten är det väl nu slut.
Hvem skulle hädan efter våga gå på en luktkonsert?»
»Någon sådan olycka kan hjärnorgeln aldrig åstadkomma.»
»Har ni hört, att man nu mer skeppar ut stenkol från Kina?»
Hvarifrån skulle Kina taga stenkol?»
»De äro konstgjorda naturligtvis.
Det lär vara en hos handelshuset Tsi-ho-ka-ka-lo i Peking anstäld kemist som till punkt och pricka gjort efter våra halländska kol.»
»En sådan filur!
Jag har lust att sätta mig i förbindelse med honom.»
»Om vi skulle bilda ett bolag?»
Så där talade man i kristallpalatset på stora Otterhällan.
De flästa tycktes vara nöjda med valets utgång, på samma gång som åt minstone många bland dem beklagade den vackra Aromasias förskräckliga slut.
Men så for man åter till sina kontorsgöromål, och på aftonen gjorde man utflykter till Trollhättan och till Pater-Nosterskären samt med undervattensvagnarne ned till Okeanos trädgårdar, där det å nyo var stor fest.
Man invigde den nya skandinavisk-skotska tunnelns första halfmil hvilken fullbordats på orimligt kort tid.
»Inom några månader ha vi hela arbetet färdigt,» sade Giro, »men vilja innan dess börja den europeisktamerikanska tunneln.»
»Och så fara på upptäcktsresor till jordens medelpunkt,» tillade någon.
»Naturligtvis,» bekräftade Giro. »Jag har redan bildat ett bolag för den stora jord-medelpunkts-banan.
Några aktier finnas ännu att tillgå.»
Aktierna köptes med begärlighet.
Olyckan i Örgrytekvarteret tycktes vara glömd.
Om Aromasia talade man ej mera.
Men hvart hade Oxygen tagit vägen?
Ingen hade sett honom på valdagen.
Viljetvingaren.
»Jag har lärt mycket under denna vistelse i Göteborg,» sade Oxygen till den vän, åt hvilken han brukade förtro sig.
Det var dagen före valet.
»Ni får väl lära ännu mer, om ni väljes in i folkförsamlingen,» tillade vännen.
»Jag känner ingen längtan efter det målet nu mer,» förklarade Oxygen.
Vännen såg förvånad på honom och väntade en förklaring.
»Lyckligtvis har jag nu lärt bättre känna mig själf.
Jag vet orsaken till mitt uppträdande som valkandidat, den rätta, den enda orsaken.
Jag känner också, att jag icke kan lefva utan Aromasia.
Men låt oss icke tala därom för närvarande.»
»Ämnet tyckes likväl väcka edert deltagande.»
»Det är också något annat jag fått lära mig här: att aldrig stå stilla i utveckling, att aldrig tro, det man funnit det bästa och högsta.
Hjärnorgeln har låtit mig erfara en högre yttring af konsten, vida högre än luktklaveret.»
»Och likväl älskar ni, tror jag mig finna, den utmärkta ododion-konstnärinnan kanske ännu varmare än förr?»
»Jag älskar
Aromasia högre än någonsin!» utropade Oxygen.
»Men hennes konst är besegrad, därom är jag öfvertygad, och skall aldrig mer kunna åter vinna den höga ställning som hon hade ännu för kort tid sedan.
Och äfven mitt yrke hotas med betydlig inskränkning.
Såsom vindmakare återstår visserligen ännu åtskilligt att göra, men det dröjer sannolikt icke länge förr än vår förnämsta förrättning, den att skaffa regn eller torka åt jordbruket, är helt och hållet öfverflödig, på samma gång som hela jordbruket kommer att upphöra.»
»Innan dess kommer ni väl dock,» invände vännen tröstande, »att göra åtskilliga tusen regnmoln.»
»Hvarför vänta till dess beställningarne af sig själfva upphöra?» frågade Oxygen.
»Jag tänker sälja min del i väderlekstillverkningen.
Mina kunskaper kunna användas på nyare uppfinningar, och jag ämnar utveckla och fullkomna hvad andra före mig redan börjat samt slå mig på de under- eller genomjordiska förbindelserna mellan olika trakter.
Det är den närmaste framtidens stora uppgift.
Men innan jag öfverlemnar mig helt och hållet åt detta arbete, måste mina personliga känslor och önskningar tillfredsställas.
Det mänskliga står dock främst, och människans jag intager ständigt första rummet.
Det är med ett arbete i den riktningen som jag för närvarande är sysselsatt.
Det är ett jättearbete, jag vet det mycket väl, svårare än alla andra företag.»
Han tystnade och sjönk i eftersinnande.
»Och hvilket är då detta arbete?» sporde vännen.
»Vill ni förtro mig dess art och mål?»
»Det gäller ej att genomborra jorden eller utsläcka vulkanerne,» svarade Oxygen; »ej häller att sätta sig i förbindelse med de öfriga verldskropparne eller att spränga månklotet.
För alt det där ryggar jag icke till baka, ty jag vet, att det en gång skall kunna utföras.
Men fråga är att kunna tvinga en kvinnas vilja.
Det är på den uppgiften jag nu vill rikta hela min uppfinningsförmåga.»
»Att tvinga en kvinnas vilja!» utropade vännen.
»Kvinnans vilja är väl icke af annan art än mannens?»
»Så har också jag förut trott, men jag börjar komma på den tanken, att kvinnoviljan är något vida starkare.»
»Så sade man också någon gång i forntiden, i synnerhet i de skaldekväden som vi nu finna så gammalmodiga och föga öfverensstämmande med mänsklighetens egentliga beskaffenhet och verkliga mål.
Men i det dagliga lifvet fortfor man likväl att fästa minsta möjliga afseende vid det som kvinnan ville.»
»Hvarför tala om forntiden!» utropade Oxygen.
»Vi lefva ju nu under helt andra förhållanden.»
»Just därför skulle ni,» invände vännen, »icke tänka på att söka tvinga en annan människas vilja, vare sig en mans eller en kvinnas.»
»Se så, inga sedepredikningar af det gamla slaget!
Mina önskningar måste tillfredsställas, det är hvarje individs sträfvan, och så talar man, i fall man är uppriktig.
Aromasia har visat sig äga en vilja som är motsatsen till min, och därför ...»
»Därför vill ni böja den viljan i öfverensstämmelse med eder,» afbröt vännen.
»Ett vackert forntidsdåd!
Och det är nutidsmannen, nej, framtidsmannen som så tänker och vill på det sättet handla?»
»Forntid, nutid och framtid äro mig likgiltiga, då det gäller att äga Aromasia,» förklarade Oxygen med uttryck af fast öfvertygelse.
»Äga!» utropade vännen.
»Se där åter ett äkta forntidsbegrepp!
Skulle mannen äga kvinnan?
Skola de bägge ej vara med lika rättigheter förenade i äktenskapet?»
»Ack, min vän, ni har aldrig älskat.
Det kan man mycket väl höra.
Ni håller er vid teorier.
Jag lefver i verkligheten.
Jag måste äga Aromasia för att vara lycklig.
Det är hvad jag känner och vet, och för det målets uppnående ...»
»Ni måste äga henne,» afbröt åter vännen, »äfven mot hennes vilja?»
»Nej, icke mot hennes vilja, men om denna vilja visar sig motsträfvig, måste jag söka att tvinga henne till öfverensstämmelse med min vilja.
Det är därpå jag nu arbetar.»