Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Två ting fordras för en fortsatt lycklig utveckling: det ena, att revolutionärerna vidgå, att i Kristi lära upprinner hufvudkällan till den moderna världens lycka; — det andra, att stationärer och reaktionärer medgifva, det bristerna i den officiella kristendomen äro upphofvet till mycket af det elände, som föranledt motståndarnes hat, och hvars mörka slagskuggor falla öfver vårt relativt lyckliga århundrade.
Trygg.Hvardagslifvet i de italienska städerna.
Det är svårt att förstå, hvarföre så litet af våra dagars nyfikenhet på det lif, som lefves i andra länder, kommit Italien till del.
Just i sitt nuvarande öfvergångsskede, när det gäller att göra en hel, modern kulturstat af alla .dessa gamla, sinsemellan splittrade och olikartade småstater, torde det dock, tycker man, kunna ha ett dubbelt intresse.
Det är ingen lätt jordmån som i Italien måste bearbetas af främ-jarne af modern kultur.
Här är » marken klassisk men sedan sekler liggande för fäfot », där stenbunden och ouppodlad, som i kulturfientliga ödemarker, genom öknar och haf skilda från ali civilisation; på andra ställen är den otacksam och styf, genomträngd af fördomarnes och konservatismens gamla, sega rötter; på åter andra så bördig, att gräs och ogräs växa om hvartannat i innerlig förening.
A andra sidan bjuder det, som finns kvar af det gamla, med sina fäderneärfda bruk och segt kvarlefvande föreställningar, ännu i sina spillror bilden af ett äldre kulturtillstånd, en gång gemensamt för hela Europa, hvilket vi andra för längesedan lemnat bakom oss.
Härtill kommer intresset att blicka in i en värld, fullständigt och uppfriskande olika allt, som man i Norden vant sig vid att anse som det enda möjliga, det tilltalande och älskliga hos mycket af det, som man blir förtrolig med; hjärtligheten, ja hjärtevärmen i mottagandet.
Trots den turistström, som årligen vältrar ned öfver Alperna, är Italien i fråga om gästfrihet ännu kvar på den gamla goda tidens patriarkaliska stånd- ' punkt.
Och själfva den förening af omständigheter och ömsesidiga fördomar, som låter främlingsströmmen gå i en fåra för sig, mellan hoteller, museer och skådespel af » folklif », gör det lätt för en hvar, som på allvar önskar det, att fä se medelklassens hvardagslif och göra bekantskap med deras lifsuppfattning.
Jag tror icke heller, att någon ångrat sig, som trott det löna mödan att blifva bekant med italienarne själfva och icke blott döma dem enligt förutfattade meningar och efter den ofärdiga och disharmoniska yta, som i de större städerna möter hans blick.
Allraminst ångrar man sig, om man varit intresserad af den italienska renässansens kulturlif och genom studiet af böcker och konstverk sökt&gt; bilda sig en föreställning därom.
Det finns ännu mycket i sättet att se138
HVARDAGSLIFVET I DE ITALIENSKA STÄDERNA.
och sättet att lefva därnere, som är en bättre hjälp till att förstå hela
renässansens föreställningsvärld, än många skarpsinniga böcker.
För att få se det italienska stadslivet i sin prydno, bör man bege sig till någon af dessa större bergsstäder med oförändrad medeltidsprägel, där samma murar, som sett belägringar och utfall, ännu omgifva staden, palatsen och tornen ännu höja sig från samma platsej \, där de stodo klippfasta under de inbördes stridernas raseri, adelsfamiljerna ännu bo kvar i samma palats och delvis följa samma vanor som i gamla tider och befolkningen i kvällningen ännu böljar fram och tillbaka på de trånga krokiga gatorna.
En sådan stad är Siena.
Kvällspromenaden är där också dagens stora händelse, som flickorna längta till, fruauie icke kunna afstå från, de unge sprättarne aldrig försumma.
Det kan tyckas ett lika oskyldigt, som enformigt nöje — detta att dag ut och dag in gå samma vägar och möta samma människor.
Men hör man på hvilken roll det ännu spelar i befolkningens föreställningar, förstår man bättre dess betydelse äfven för hela medeltidens kulturlif.
Af dåtida skildringar, som ge - oss en inblick i detta kulturlif, vill jag här endast anföra den mest bekanta, Dantes » Vita Nuova », den förtjusande enkla saga, klar i teckning och öfvergjuten med ljus som en af Fra Angelicos himlasyner, hvari han inbäddat sin konstmässiga kärlekspoesi och skolastiska lärdom.
En stor del af denna saga eger rum ute.
Det är ute, som han ser henne första gången vuxen, » klädd i hvitaste hvitt, mellan två höfviska kvinnor, hvilka voro längre komna i ålder ».
Det var ute, som hon en gång, då hans vandel gifvit anledning till klander » nekade honom denna ljufva hälsning, i hvilken han egde hela sin lycksalighet » ..
Det var tydligen ute, längs någon loggia eller stenbänk, som de voro samlade dessa kvinnor, » hvilka han gick förbi liksom ledd af lyckan », och af hvilka en anropar honom.
När han kom midt framför dem och såg att hans » gentilissima donna » icke var bland dem, hälsade han med tillförsikt och frågade, hvad de täcktes vilja.
Kvinnorna voro många, bland dem vissa, som skrattade med hvarandra.
Andra funnos där, som sågo på honom, väntande på det han skulle säga.
Andra funnos där, som talade sinsemellan, bland hvilka en som, riktande sina ögon på honom och kallande honom vid namn, sade dessa ord: » till hvad ända älskar du denna din sköna, då dit icke förmår uthärda hennes närvaro?
Säg oss det, ty målet
för en sådan kärlek måste visserligen vara olikt andra ».
— ----
Så kan det gå till ännu i dag.
Passionerna kunna nog vara mindre ideella, men formerna äro de samma.
Särskildt är den som gripen ur nutidslifvet, skissen af den skämtande, pratande kvinnoklungan och den ädla dam, drottningen i kretsen, som med italiensk ledighet och spirituellt147 HVARDAGSLIFVET I DE ITALIENSKA STÄDERNA.
behag anropar den förbigående och halft skämtande, halft deltagande ställer honom inför sin domstol.
Det är visserligen sannt, att ramen utvidgats något sedan Dantes dagar.
Äfven Siena har ju haft sin efterblomstring af roccoco-lyx, koketteri och utveckladt sällskapslif under 1700-talet, hvilken lemnat minnen, äfven den, i stadens utseende.
Bland dessa främst den eleganta, enastående, frittliggande Lizza-promenaden, anlagd på en gammal exercisplats ofvanpå stadsmurarne vid foten af citadellet.
Äfven Siena har sin défilé af vagnar, som om sommarkvällarna stå i ring på musik-rundeln, medan damerna taga emot från vagnarna och endast genom sin tillgänglighet skilja sig från adelsdamerna i Roma.
Men större delen, äfven bland de förnäma, gå ännu till fots.
De trånga, släta gatorna, där endast sällan ett åkdon tvingar de gående att söka skydd utefter husväggarna eller in i de öppna boddörrarna, dessa hemtrefliga gator äro lifliga nu som förr.
Det gamla har assimilerat det nyare och båda tillsammans äro skådeplatsen för ett fullständigt sällskapslif xute, hvartill nordiska länder icke hafva något motstycke; ledigare, rikare på omväxling än världsstädernas » corso », intimare, inrymmande flera möjligheter, än badorternas promenad-timme eller kotterilif på » la plage » eller societets-husens verandor; viktigare än bägge för de deltagande.
När jag först kom dit ned och hörde dem tala, trodde jag, att detta » ute » som så ofta förekom, betydde ute i sällskapslifvet och icke blott ute på promenad.
Jag hörde unga lefnadsglada fruar beklagas för att männens oresonliga svartsjuka eller okloka försumlighet hindrade dem från att komma tillräckligt ut, och de värsta följder förespås af detta beteende; jag hörde somliga mödrar klandras för att de af lättja voro för litet ute med sina flickor, som voro unga och glada, stackars barn, och måste längta efter att se litet af lifvet; andra mödrar fördömas för att de glömde sitt ansvar för sina egna intressen, ville spela unga och omges af beundrare, när de hade fullvuxna döttrar, som kräfde både tillsyn och vänlig omtanke, så att man i tid sökte ut åt dem ett lämpligt parti.
Småningom fann jag, att allt detta gällde den dagliga promenaden.
Senare, när vi, min omgifning och jag, hunnit den punkt i förtrolighet, då detta öppenhjärtliga folk framlägger i dagen både egna och andras innersta lifshistorier, fick jag höra, att denna dagliga promenad kunde vara en likaså god ram, som någon balsalong, till tragedier och komedier, uppträden och situationer.
Det var längs Via Cavour, som den kände rouén dagligen med sina blickar förföljde den unga änkan, hvilken han icke ens kände personligen, tills hennes väninna och dagliga sällskap klagade för hennes vänner, desse antastade honom, han förklarade: » Så tar jag henne till hustru, om det är bara det, som det är fråga om ».
Hon svarade ja — och de blefvo ett mönsterpar.
Det är på Lizza eller i gathörnen, där fruarne prata i klunga, som dessa små flammor mellan ynglingar och flickor tändas och underhållas, hvilka vanligen till slut icke förbränna annat än — biljettpapper.
Det var under musikaftnarne på J^izza, som han lät henne förstå,140 HVARDAGSLIFVET I DE ITALIENSKA STÄDERNA.
att han menade allvar — men sedan försvann utan ett ord till förklaring och lät henne gå där och speja och undra, tills han slutligen en dag återuppträdde, men som friare till den rika Elvira B — i.
Samtidigt fick hon höra, att han verkligen gjort preliminärer till frieri till henne, men dragit sig tillbaka, när han fick höra, huru liten hennes hemgift var.
Så kan det verkligen gå till.
Det händer ofta, att de unga komma öfverens på förhand — hvartill det icke torde behöfvas så många ord!
Men när det kommer till giftermål tar oftast familjehänsyn, tradition och det nyktra italienska förståndet ut sin rätt, och det brukar icke vara svårt för föräldrar och målsmän att slå kallt vatten på hans unga låga.
Ibland kan det dock nog hända, att det icke är det nyktra italienska förståndet, utan det varma sydländska blodet, som tar öfverhanden och ett giftermål blir nödvändigt.
Man kunde dagligdags få se ett exempel på promenaden.
Hans högförnäma familj hade redan utsett en brud åt honom, då han under en höst-villeggiatura förälskade " sig i denna fattiga adelsflicka, hvars familj de omöjligen kunde gilla.
De nekade också sitt!
samtycke och indrogo hans understöd.
Han gifte sig ändå, sökte sig en bankplats och hyrde en liten gård utanför staden, där de lefde ytterst knappt i flera år.
Småningom blef där försoning, och de kunde flytta åter till staden.
Efter denna början skulle man väl kunna tro, att de blefvo allt för hvarandra.
-- Ja, han hade fått lära sig att arbeta, var en mönstergill, omtänksam
familjefar, som skulle gått i elden för de sina, en uppmärksam man, som alltid var färdig att gå med henne på de enda nöjen, hon satte värde på — promenaden och teatern.
Voro de någongång bjudna på aftonkrets med musik, gick han alltid med; på stona fester gick hon ej.
Hon hade fått smak för att lefva tillbakadraget; sminkade sig och tog sina klädningar från Livorno, var fåfäng, men ej nöjeslysten, stolt och klok — så stolt och klok, att när hon visade sig mycket ute med någon liten fru, alltför obetydlig för henne, kunde man vara viss på, att mannen velat göra henne sin kur.
Men ve den, som försökte insinuera något ditåt!
Det var en förtjusande liten grupp, som de bildade om eftermiddagarna på sin soffa vid rundeln; det kvicka äkta paret, som hjälpte hvarandra att skämta-, vigt och med abandon, som man skämtar i Siena; den blonda beundrande lilla väninnan, mindre passiv likväl än samma typ i norden; barnen, som lekte kring gruppen; signor Alberto, den blondas godmodiga man, som grefvinnan retades med, såsom med en stor snäll hund — men utan koketteri.
Aldrig såg man en glimt i hennes ögon, som talade om att komedien blifvit henne för besvärlig, eller att hon mindes.
När man blifvit van — och invigd, kunde man annars se rätt mycket, bara vid att se sig om.
Där står Giulia, blek och skygg, och så rädd för den lille tyste misstänksamme mannen vid hennes sida, att hon icke vågar se upp; där går Aurelia förbi, med synbar belåtenhet mönstrande gruppen med sina stora, svartbruna, brännande ögon; Aurelia, som en gång drömt om eget hem och egna barn, så gammal flicka hon nu var,141 HVARDAGSLIFVET I DE ITALIENSKA STÄDERNA.
hem och barn med honom, som sökte henne därföre att hon var olik andra och han var viss på, att hon nog skulle ta hans ställning som läkare i småbyn med förstånd.
Men så kom Giulia emellan, hennes bästa vän och hans förtrogna och gick deras ärenden så väl, att hon lyckades öfvertyga honom om, att Aurelia gjorde sig lustig öfver honom — och han då slutligen i förtviflan tog henne och hennes deltagande och hennes hemgift och flyttade från byn till staden som praktiserande läkare.
Au-relias sätt kunde han dock aldrig förstå.
Men så kom det slutligen en dag till en förklaring och Giulia fick, som Aurelia tillönskat henne, när de råkats utanför apoteket dagen efter förlofningen, » den lycka hon förtjänade ».
— Där.
* sitter vinhandlaränkan i sin vagn och vill hålla krets efter adelsdamernas mönster.
Där sitter Odette, en Odette som blifvit tagen till nåder igen efter långa bittra år af längtan och otadlig vandel, därföre att flickan växte upp och vännerna föreställde mannen, att felet väl ändå till en stor del var hans.
Där sitter hon nu med sin man och dotter, litet gråsprängd i håret och nervöst känslig kring munnen, men förnäm och elegant, som hade hon aldrig lemnat Palazzo Sansidei för sin älskare.
Där stå löjtnanterna och röka, och där gå studenterna och gestikulera, och hålla ögat, hvar och en på sitt föremål, " gift eller ogift, oemotståndligt söt eller lockande rik.
Men därborta under träden är den lifligaste gruppen af alla.
* Där äro de skarpa tungorna och de kvicka berättartalangerna samlade kring de båda populära fruarna, den vackra, lifliga Bianca S. och den unga gräsänkan, med det pärlande skrattet och den runda, mjuka lefnadsglada sienesiska typen — men utan en fläck på sitt rykte.
Ögon gnistra af skratt och lif, solfjädrar vifta, skämtet och infallen flyga och hållas uppe, som fjärilarna i den japanska solfjädersleken.
Rätt elegant kan också anblicken vara, då man lägger an på att vara ett högkvarter för sydtoskansk aristokrati och finbildning, icke en vanlig provinsstad.
Ett säreget behag och en viss medeltida lokalfärg får denna promenad genom förtroligheten och umgängesledigheten mellan de olika klasser, som där råka på hvarandra, från hvilka den falska rädslan för att synas framfusig eller för att kompromettera sin värdighet tyckes alldeles bannlyst.
Det är icke alltid, som man kommer åt att se — eller höra — skämtets fjärilar leka genom luften, som skådespelet har detta dramatiska intresse, eller som man kan tycka sig öfverskåda de trådar, hvilka leda alla dessa marionetter.
Ibland tycker man i stället, att man blott allt för väl öfverskådar dem, och gripes af blandade känslor af sorg och af äckel, när man sitter och hör på denna krönika, af hvilken det framgår, att där bland alla dessa eleganta damer icke finnas många, som icke ha sin lilla historia, bland alla dessa uppmärksamma äkta män knappast en, som icke är notoriskt otrogen, och endast få bland dessa distinguerade adelsmän och lärde, så mottagliga för behaget af älskligt kvinnoumgänge, hvilka icke äro ursinniga spelare.
Det är skvaller, man lyssnar till visserligen, men142
italienskt eller åtminstone sydtoskanskt skvaller tyckes skilja sig från andra varieteter af arten däri, att det talar tämligen sannt.
Det är krönika mycket mera än psykologisk analys.
Skarpa och obarmhärtiga, som tungorna kunna vara, är det främst händelsen, som intresserar detta folk af liffulla berättare, och händelsen kommer vanligen i dagen ungefär sådan som den varit.
Stilla damer, som icke låta märka något finnas nog och äro typiska äfven de, men de äro undantagen.
Det ligger annars icke i folkets lynne att ängsligt bevara hvarken individens egna eller andras, hemligheter, eller att ha någon nordisk skygghet för att dryfta saker med främmande eller underordnade, som vi skulle tro om att icke kunna » sätta sig in i » förhållandena.
Jag märkte det minsann på promenaden vissa dagar, då man icke lyckades bli hvarken road eller sympatiskt berörd.
Helst hade jag, då velat ströfva ut till något af klostren eller landtgårdarna, på de cypress-krönta kullarna, men hade gått med ändå, i hopp att kunna komma undan upp på fortezzan, hvarifrån landskapet, med sina breda våglinier och djupa skuggor, brukade vara så storartadt i den starkgula toskanska solnedgången.
Då kunde det allt hända att man tyckte, att inblicken köptes för dyrt med den sällskapliga, skyldigheten att stanna i hvarje gathörn för att med gammal och ung, hög och låg, herre och dam diskutera de sista nyheterna från de unga nygifta i Arezzo; huru snålt svärföräldrarna höllo henne, trots hennes rika hemgift, så att föräldrarna rentaf ville ta hit henne till julen, när den lille arfvingen väntades, för att hon åtminstone då skulle få det, som hon var van.
I sammanhang med promenaden står kafélifvet.
Man går in en stund och sitter en stund och pratar öfver en glace eller en wermouth.
Det italienska kafé-lifvet är ju i allmänhet vida lifligare än hos oss, det vet en hvar.
I själfva det allvarliga Roma märker främlingen genast, att målet med italienarnes kafébesök är att träffa människor, icke att sitta stilla och förtära.
I en sådan liten stad som Siena har kafélifvet ännu öfver sig något ursprungligt italienskt och gammaldags, lustigt förtroligt, hvilket
emellanåt omotståndligt påminner om Goldonis komedier.
Det promenadlif jag här omtalat blomstrar väl egentligen om sommarn — Sienas briljantaste tid.
Men äfven om vintern hör » ilpasseggio- » till dagens viktigaste händelser och jag hörde ungherrar säga, att de aldrig en dag i sitt lif själfvilligt försummat promenaden.
Annars går umgängelselifvet ut på mottagningar, större och mindre.
De större blifva lifliga under karnavalen där då gemenligen dansas, skolor och högskolor ha ferier och alla » utvandrade » unge sienesare, som möjligen kunna, återvända till » fäderneslandet » för att roa sig och fira karna-val på ett sätt, som i Roma numera blifvit omöjligt.
Men äfven under andra årstider äro formerna alltid lediga och stämningen kan vara både151 HVARDAGSLIFVET I DE ITALIENSKA STÄDERNA.
spirituell, lekande fram och tillbaka öfver literatur, teater, musik eller de kommunalintressen, som med afseende på pigor, mat och barnkamrar finnas till för alla dessa fruar; och liffull, då någon uppseendeväckande händelse är färsk och berättarlynnet tar ut sin rätt.
Ibland när händelsen icke är färsk nog för att ha verkligt intresse, medan den likväl fortfarande sysselsätter sinnena, kunna sådana kvällar kännas lika länga, som den tyngsta nordiska supé.
Ty med ali den synbara ledigheten lemnas här intet rum för phàrmen af att » sköta sig själf i frihet » — som kan göra det bästa engelska sällskapslifvet så tilltalande.
Man måste gripa in, ta aktiv del, om det också rör saker, som man hört omtalas så många, gånger förut, att det är alldeles omöjligt att finna på något nytt att säga, eller man tycker, att samtalet glidit in i fåror, där man är alldeles nöjd med att sitta och höra på, hvad de andra, bättre underrättade, ha att säga.
Det är icke nog med att man hållés för stel.
— Man tillropas » allegra! » — » men så prata då!
hvad tycker Ni om saken? » - r- » signo-rinnan måtte icke känna sig frisk — hon har ju intet att säga » — —
Mest typiska och olika alla våra sedvänjor äro de små mottagningarna, eller kvällsvisiterna.
De kallas där ännu » veglia », hvilket ordagrannt betyder » vaka », men egentligen pratstund.
» Andare a veglia » är liktydigt med att gå bort och prata — och prat, villighet att prata, är här icke blott ett tidsfördrif eller en vana utan en social plikt.
Människan lefver icke med hufvudet eller viljan allena utan äfven med hjärtat.
Och det varma italienska hjärtat fordrar väldiga rökoffer af prat på sitt altare.
Att vilja sitta ensamma hemma om kvällarne, sedan dagens bestyr äro öfver, anses för själfsvåld eller egoism, sällskaplighet för en dygd.
Så resonera de, som resonera; de flesta tänka ej vidare på saken utan gå på » veglia » af gammal vana.
I ett hus, dit jag ofta fördes om kvällarne, där frun var en liten rund, medelålders änka, duglig,-vacker och gladlynt, förekom hvarje kväll en hvithårig » avvocato », en gammal familjevän, sades det.
Senare berättades helt öppet, att han och frun en gång stått hvarandra mycket när£, efter hvilken tid han fortsatt att tillbringa sina kvällar i Casa B-i lika regelbundet, som han tillbragte sina förmiddagar på sin byrå.
Familjen^ bestående af frun, en tio års gosse, fruns syster och hennes aflidne mans gamla faster, satt vanligen till bords; men det utgör i Italien intet hinder för att ta emot sina intima.
Man tillfrågas » vude favorire? » (behagas?).
En toskansk bonde äter icke en brödkant på landsvägen utan att säga » vuole favorire ».
Men vanligen behagar man ej, utan nöjer sig med att » assistere » (närvara) som det kallas.
Kväll efter kväll hade » Pavvocato » nu i åratal fortsatt att sitta där på en rottingsstol, närvara vid familjens aftonmåltid och ta intresseradt del i de husliga diskussionerna.
I ett hus, där man fick anmäla sig på förhand för att icke frun — mannen var på klubben — själf skulle vara ute, togs man emot i fruns lilla boudoir, där hon satt i kokett, skär peignoir-dräkt och höll fullständig salong för denna krets af tre à fyra.
Ibland anmälde vi oss hos en44
hygglig gammal präst och sutto på skinnsoffan i hans snusdoftande sanktum samt hörde på hans omständliga, älskliga tal från hans skrifbords-plats vid bokväggen, medan jag undrade om det var ur de dammiga kyrkofäderna i skinnband eller den anspråkslösa handboks- och lärobokslitteraturen eller möjligen ur de många delarne af Repettis lexikon öfver Toscana, som han hämtade sitt milda frisinne och kloka deltagande.
En annan kväll gingo vi till en huslig familj, som alltid var att träffa hemma.
Familjen satt kring lampan i salen och tycktes ha trefligt, men för min skull fördes vi in i en iskall » salolto buono » där man fick stå i mörkret, medan de letade efter tänstickor och sedan sitta sin timme i ytterkläderna.
Men de voro professorsfolk, väl underrättade och intresserade i allt, som rörde universitetet, flickan spelade salongsstycken briljant väl; professorn kom in en stund för att hedra, eller mönstra, utländskan och talade om sin studietid i Wien med en om De Amicis påminnande irnpressimistisk liflighet, som jag rätt ofta träffat på hos italienare ...
Det förstås, innan visiten var slut, voro de åter inne på dessa kommunalintressen, i hvilka hela den sienesiska republikens fädernestadskärlek och partistridigheter ännu tyckas fortlefva.
Åter en annan kväll gingo vi till ett gammalt borgarhus, ett af dem, som afton efter afton samlade hos sig samma krets af gamla släktingar och andre familjevänner, hvilka nu en gång fått vana att komma till dem samt af hyresgrannarna i huset, manliga och kvinliga, hvilka kommo in, med sin » scaldino » (fyrfat af lera) i handen, och deltogo i aftonkretsen som en gifven sak.
Bland dessa väckte det ändå en viss undran att se flickorna föras med och tidigt invigas till detta lif af prat.
Någon gång hade dessa flickor en liten virkning med sig, annars förekommo ej handarbeten, men väl ibland lotospel och enkelt kortspel med mycket begagnade kort, uppgiften var dock alltid att vänskapligen dryfta dagens händelser.
Det » verkade medeltid », nästan lika mycket som promenaden, att se huru tydligen det var en vana för inbyggarna af samma hus att afsluta dagen med prat i grannlig sämja.
Äfven tjänarna deltaga mer eller
mindre i kretsen, alldeles som i gamla tider.
&amp; *
Den bild, jag här sökt lemna, kan väl i sina hufvuddrag gälla för småstadslifvet i hela det öfre Italien — men också endast i sina hufvuddrag.
Italienarna äro segt konservativa i sina vanor, och sekler af splittring i små samhällen och den adifferentiation » som kommer af isolering utplånas icke af ett par tiotal år af politisk enhet.
Skilnaden i lokaltyp och hvardagsvanor, uppfattning och lynne kan ännu vara ganska utpräglad mellan invånarne af helt näraliggande samhällen.
Man gör klokt i att hågkomma detta, innan man drager allt för bestämda slutsatser, både af det man får se i Italien ... och det man hör berättas därom.
Cecilia Wccrn.August Blanche såsom författare1).
Länge.
hade man sett efter en pånyttfödande kraft, stor nog och stark nog att skrifva något för scenen, pjeser som icke blott dugde läsas och deklameras, utan^egde teknik nog att spelas och ses med framgång.