Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I England har man ej underlåtit att, i synnerhet med hänsyn till barnens väl, träffa vissa bestämmelser med afseende äfven &amp; hemslöjden; men man har gått ytterst försigtigt till väga och man glömmer der aldrig, att &gt;my house is my castle », lika litet sam man glömmer, att äfven arbetaren är en fri britisk medborgare, som eger rätt att fritt träffa aftal om användandet af sin tid och sitt arbete.
Med afseeende å kontraktefriheten mellan arbetare och ar-betsgifvare har i öfrigt det tyska systemet ännu ej lemnat själf-bestämningsrättens grund, och om de faktiska förhållandena erbjuda åtskilliga olikheter mot det engelska systemet, så beror detta mera på skilnaden i nationel tradition och indastriella sedvanor än på principiella olikheter i lagstiftning.
Visserligen kan man med skäl säga, att arbetareförsäkringslagarne äro ett slaga försök på reglering af löneförhållandet, emedan ju försörj ni ngs-medlen till största delen måste tagas ur produktionsvinsten, men vi skola nedanför betrakta denna betydelsefulla lagstiftningsåtgärd ur helt andra synpunkter.
Däremot skall fastställandet af normalarbetsdag naturligtvis blifva ett direkt ingrepp i kontrakts-friheten.
Den största och afgörande skilnaden ligger däri, att, medan i England arbetarnes fria association, som ofvan påpekadt, gynnats (men ej reglerats) af lagstiftningen och vuxit sig fram till jembördighet med arbetsgifvarne, till likställighet som kontrahent, och medan arbetarne å denna väg ständigt framkämpa de reformer, hvilka förhållandena medgifva, har man i Tyskland genom den såkallade » socialistlagen » förbjudit den fria associationen.
Som nu endast ett samfcildt uppträdande af arbetarne kan göra dem till likställda kontrahenter gentemot kapitalet, så har med socialistlagen ansvaret fallit tillbaka på tyska regeringeo,som mist försöka med statssocialism å arbetarnes vägnar.
Emellertid måste man komma ihåg, att socialistlagen endast är en » undantagslag ».
Själfva näringslagen af 1869 medgifver koalitionsrätt för uppnåendet af ekonomiska fördelar (alltså äfven genom strejker), medan andra lagar innehålla tillräckligt skyddande bestämmelser mot hemliga politiska föreningar och dylikt, så man skulle trott, att en undantagslag varit obehöflig.
Om alltså socialistlagen nu skulle dö, så träda åter näringslagens bestämmelser i full kraft, men frihet i Tyskland och frihet i England bli ja likväl ej alldeles samma sak.
På ett område fins det mycken likhet mellan engelsk och tysk lagstiftning, nämligen inom den egentliga fabi ' iks- och verk-siadslagstiftningen, detta emedan England varit förebilden.
» I båda landen finna vi lagstiftningens sträfvanden riktade på omsorgen för arbetarnes hälsa och säkerhet, föreskrifter beträffande barnauppfostran, arbetstiden för barn och unga personer, pauser ocb måltider inom den samma samt om qvinnors arbete; vidare finna vi åtskillig öfverensstämmelse beträffande fabriksordning och uppslag, hvarjämte lagens genomförande i båda landen lagts i fabrikinspektörernas hand. »
Vännerna af det tyska förmyndare-systemet invända så ofta mot det engelska fria systemet, att det sist nämda genom att öfverlåta åt arbetarne själfva att sköta sina ekonomiska intressen lemnar dem vind för våg, ej tillräckligt beaktande skilnaden mellan den lefvande arbetaren ooh den liflösa maskinen eller ▼aran.
Ett faktum är dock, att just England gått i spetsen, där det gällt humanitetens fordringar på lagstiftningen i arbetarefrågor.
Där arbetarne själfva Önskat ett ingripande genom lag, har man visat dem allt tillmötesgående; och det torde i detta afse-ende vara tillräckligt, då vi referera hufvudpunkterna i den nya lagen af 1878.
I denna söker man skydda arbetarnes helsa genom föreskrifter om lokalernas rymHghet och rengöring, om säkerhetsåtgärder vid vissa fabrikationer, om uteslutande af barn och qvin-nor från vissa sorters arbete m. m.
Arbetarnes säkerhet under arbeUi och förfaringssättet vid olycksfall omhandlas vidlyftigt och med indragning af en mängd detaljer.
Lika detaljerade äro föreskrifterna beträffande arbetstiden för barn, qvinnor och unga per-SWW) i det nämligen skilnad göres på olika industrier, hvilka kanna vara olika ansträngande eller farliga.
Äfven inom hem- * l ($den äro barn och unga personer skyddade mot öfverarbete.Med afseende &amp; fristunder och måltider under arbetstiden finnas ganska detaljerade föreskrifter, olika för olika industrier.
Angå-ende helgdagsfrid (för judar lördagen, för andra söndagen), hela eller halfva fridagar samt skolgång för barnen finna9 likaledes bestämmelser, äfvensom beträffande läkare ' tillsyn med personer under 16 år.
Ändtligen ingå i lagen, utom bestämmelser angående vissa uppslag och register, föreskrifterna angående fabriksinspektörernas myndigbet ocb skyldigheter vid bela lagens genomförande i praktiken.
En stor del af bestämmelserna gälla endast » skyddade personer » d. v. s. barn och unga personer å ena sidan, qvinnor å andra.
Detta gäller ej ensamt arbetet i hemmen utan äfven fabriks- ocb verkstadsarbetet, men bestämmelserna om lokalernas inrättning, om skyddsåtgärder mot olycksfall, om förfaringssättet vid sådana och dylikt mera gälla ju äfven för fullvuxna män.
Dessa senare önska dock ej, att man lagstiftar alltför mycket for dem, emedan de veta, att de genom sina associationer äga förmåga att själfva uppställa vilkor ej endast för det ekonomiska förhållandet till arbetsgifvaren, utan lika väl då det gäller arbetssättet, och de finna för sig fördelaktigast att i detta afseende städse lämpa fordringarne efter lokala förhållanden.
Emellertid ser man, att Englands regering och parlament iogalunda varit återhållsamma, då det gällt att tillgodose humanitetens fordringar på lagstiftningen, utan tvärtom gått i spetsen för andra nationer.
Helt annorlunda förhåller det sig, som redan är nämdt, då man kommer in på det ekonomiska området, och då vi nu gå att betrakta de olika delarne af arbetare för säkringen, skall man se de båda systemen i skarp motsats mot hvarandra.
Såväl oly eks fall för säkringen som sjuk- och ålderdomsförsäkr i ngen betraktas helt olika i England och i Tyskland, ej endast af staten utan äfven af arbetarne själfva.
Med afseende å olyclcsfallförsäh^ingen måste man erinra sig, att det inom den engelska lagskipningen är en gammal rättsgrundsats, att den som genom handling eller försummelse förorsakar skada eller förlust för annan person är skyldig att gifva penningersättning.
Men vare sig att arbetaren gjorde ersättningsanspråk enligt statute eller common law, mötte honom åtskilliga svårigheter, och många oegentligheter voro rådande.
År 1880 fick man emellertid en ansvarighetslag, » Employers liability act », hvari arbetsgifvarne åläggas ersättningspligt för olycksfall, hvilka härleda sig från handlingar eller försummelser, som kunna till-räknas arbetsgifvarne, medan arbetarne själfva måste bära följderna af andra olycksfall.
Inom arbetarekretsar har man nu visserligen velat utsträcka aosvarsskyldigheten; men man har därvidlag ej utgått från något socialistiskt åskådningssätt, hvilket skulle innebära — i likhet med det tyska systemet — att hvilket som helst olycksfall, själf-ftrvålladt eller ej, skall medföra ersättningsskyldighet.
Man håller sig inom det allmänna ansvarighetsområdet enligt traditionella rättsgrundsatser; men på samma gång frågar man, om ej vissa na undantagna fall böra indragas därunder.
Det gäller frågan om arbetskamraters handlingar eller försummelser.
Engelsk rättspraxis är nämligen nu, att den som går in på att utföra ett arbete gemensamt med andra, äfven går in på att taga följderna tf de andras förfaringssätt, således att ej arbetsgifvaren utan en-dast den felande kamraten blir ersättningsskyldig enligt common law, men detta är naturligtvis af ringa värde för den skadelidande.
Nu har ju onekligen den moderna storindustrien utvecklat sig så, att det blir rentaf omöjligt för arbetaren att föra samma slags kontroll med sina kamrater, som då han t. ex. tillsammans med några sådana öfVertager ett betingsarbete.
En fabrik har ofta flera hundrade arbetare, hvilka arbetsgifvaren, cj arbetaren, väljer.
Arbetsgifvaren kan säga, att det är alldeles omöjligt att ntöfva en sådan kontroll, att alla försummelser från arbetarnes sida kunna undgås, och då han sjelf gjort allt möjligt för att bindra att olyckor ske, så bör han äfven vara ansvarsfri.
Arbetaren åter kan säga, att ej han sjelf utan arbetsgifvaren valt den kamrat, som vållat honom skada, och ansvarigheten faller alltså indirekt tillbaka på arbetsgifvaren.
Då nu arbetarekretsarne påyrkat sådan indirekt ersättnings * skyldighet, har man uttryckt saken så, att den moderna utveck-iogen medfört ett tillstånd, där man kan tala om ett » industrins ofier *, hvilket den beträffande industrin sjelf måste åtaga sig som bvaije annan börda, så mycket hellre som man nu till dags ju kan teckna försäkring mot sådana fall.
Ty då arbetaren sjelf ej på något sätt bär skulden för sin olycka, så måste sådan skuld med thy åtföljande ersättningsskyldighet falla på den arbetsordning och de omständigheter, hvilka göra det lika omöjligt för arbetaren som för arbetsgifvaren att utöfva en verksam kontroll.
Man må nu vara enig häri eller ej — i England har man innu ej hunnit till enighet — så betrakta de engelska arbetarne saken ingalunda ur en socialistisk synpunkt; de tro sig kräfva Ur Dagens Krönika.
19endast hvad som rätt är enligt vanliga ansvarighetBgrunds&amp;tser och begära ej nSgon gåfva, något som i högsta grad skalle strida mot deras själfkänsla.
Om en olycka skett genom arbetarens egen försummelse och oförsigtighet, så kan det ej falla honom in att begära ersättning på annat sätt än genom sin egen hjälp * kassa eller det bolag, där han försäkrat sig mot dylika fall.
Äf * venledes då en olycka skett genom en händelse för hvilken ingen människa kan sägas bära skulden.
En arbetare, hvilken inkallats såsom vittne för parlamentets komité, tillfrågades, om han vore af den åsigten, att arbetsgifvarne borde vara ansvariga äfven för sådana olycksfall, hvilka vållats af arbetarne själfva, och han svarade: No, that would not be fair — det vore ej billigt.
Lagen af 1880 faststälde gränserna för ersättningsskyldighet; men man aktade sig väl för att fastställa någon tariff eller fråntaga arbetare ooh arbetsgifvare rätten att på enskild väg komma öfverens om sättet och storleken af ersättningarne.
Det var de båda parterna obetaget att enligt öfverenskommelse inrätta sig sä, som de funno fördelaktigast.
Då lagen blifvit antagen, säger Bromsen, läto grufegarne i Lancashire och Cheshire sina arbetare veta, att man ville opp * höra med som hitintills att inbetala frivilliga bidrag till arbetar-nes Permanent Relief Society; i stället därför ville man na upprätta en grafegarnes ömsesidiga assuransförening.
Detta var för arbetarne en mycket obehaglig underrättelse och deras representant Pickard offentliggjorde en skrifvelse till grufegarne, däri han förordade, att man begagnade Perm.
Relief S. såsom bas för en öfverenskommelse, därvid grufegarnes ansvarighet enligt lagen skulle upphöra.
Man skulle då undvika många rättstvister.
Ansedda jurister hade uttalat, att lagen » ej hade afskurit arbetsgifvarne från att afgifva sin ansvarighet genom assurans ».
Följden blef att arbetarne enligt uttrycklig öfverenskommelse afstodo från sina rättigheter enligt lagen mot att grufegarne inbetaide vissa bestämda bidrag till Perm.
Relief S. och att storleken af ersättning under tiden för arbetsoduglighet faststäldes.
Man ser, huru principen om frihet och själfstyrelse går som den röda tråden genom allt, äfven där vissa lagbestämmelser funnits nödvändiga.
Försäkringen mot olycksfall sker i öfrigt i England under många former.
Arbetsgifvare ha upprättat ömsesidiga föreningar, hvilka öfvertaga försäkring af ersättningar enligt lagens bestämmelse om ett maximum utgörande summan af de sista tre årens lön, men hvilket man föreslår faststäldt till £ 250.
DiU-näst tecknar man äfven dylika försäkringar hos aktiebolag, där vanligtvis arbetsgifvaren försäkrar sig själf mot ersättning9kraf enligt lagen och dessutom hvarje arbetare för ett maximalbelopp af £ 50 mot olycksfall, hvilka ej ingå under lagen; på detta sätt lära millioner arbetare nu vara försäkrade.
I händelse af olycksfall kan arbetaren dä hafva anledning öfverväga, om han bor hänskjuta sig under lagen och låta domaren afgöra beloppets storlek eller föredraga den bestämda summan i sin egen försäkring.
Denna » contracting oat of the act » har blifvit klandrad såsom ett » kringgående af lagen ».
Emellertid är det en gifven sik, att båda parterna ha stor fördel af saken, hvilken i öfrigt ännu väsentligen blott inom gruf- och järn vägsindustrin blifvit mera allmän.
Arbetsgifvarne betala visserligen mera än man be-räknar, att de skulle fått betala under de senare åren, om ersättningsanspråk gjorts enligt lagen, men en stor olycka kan inträffa, där otaliga arbetare drabbas och där ersättningen kanhända skulle bli ofantlig, då domaren ålade arbetsgifvaren hela ansvarigheten.
Arbetarne å sin sida undvika en mängd processer, hvilkas resultat mycket ofta skulle vara ganska tvifvelaktigt, och som dessutom städse skulle kosta pengar, ofta mera än det tillerkända ersättningsbeloppet.
Ett oafbrutet processande skulle i öfrigt ej bidraga att upprätthålla det nu vanligtvis ganska goda förhållandet mellan arbetare och arbetsgifvare.
För att vara fullt rättvis måste man emellertid anföra, att de flesta Trade unions ej bifalla dessa öfverenskommelser, hvilka de betrakta såsom en emancipation från deras egen organisation.
De anföra, att då Trade unions offrat mycket pengar och arbete på att fram agitera lagen af 1880, så var det ej för att på denna väg skaffa arbetarne ersättning i några af de fall, där de komma till skada, utan hufvadsyftet var att framtvinga sådana säkerhetsåtgärder, hvilka kunna förebygga olyckor.
Från de arbetare-bill, där öfverenskommelserna träffats, har man deremot invändt, att syftet äfven genom sådana i verkligheten uppnås.
Då bolag teckna försäkring undersöka de först förhållandena med afscende &amp; säkerheten och arbetarne komma därigenom att tillgodogöra sig bolagens erfarenheter beträffande orsakerna till olycksfall inom de olika indastrierna.
Ett faktum är ock att, sedan lagen kommit till stånd, antalet olycksfall aftagit, men detta är äfven fallet där arbetarne blifvit » contracted out ».
Äfven detta är ju nämligen en försäkring, där arbetsgifvarens assuranspremie stiger och faller med tilltagandet eller aftagandet af olycksfallen.
Arbetsgifvarnegöra ju sioa tillskott i förhållande, procentvis, till arbetames eget tillskott, och det sistnämda rättar sig natarligtvis i det stora hela taget efter hvad som fordras för att verkställa de mellan båda parterna öfverenskomna utbetalningarne vid olycksfall.
Antagligen kommer man ej heller att afvika från principen om det fria aftalet äfven på detta område, och det lär vara all orsak att tro, det oppositionen från Tradé unions sida förskrifver sig därifrån, att man för agitationsändamäl — med anledning af ofvan nämde strid om ansvarighetens utsträokning — önskar tills vidare upprätthålla ett visst missnöje med den nu varande lagen, ty utan missnöje ingen agitation.
Men genom » contracting out » har just sämja mellan arbetsgifvare och arbetare nppstått.
I Tyskland, där man i den egentliga fabrikslagstiftningen härmat England, har man däremot med afseende å arbetareförsäkring slagit in på helt andra vägar.
Hvad nu olycksfallser sättningar beträffar etablerade lagen af 6 juli 1884 (l oktober 1885) ¿mwzsförsäkring för arbetsgifvarne till fördel för deras arbetare utan afseende å œ ' saken till olyckan.
Man lemnade alltså fullständigt ansvarighetsprincipen, hvilken hittills varit gällande.
Det går så långt, att, enligt ett utslag, olycka-fallsersättning betalas då t. ex. en arbetare dödas af blixten.
Det är tills vidare industrin, landtbruket och sjöfarten, hvilka skola bära följderna af den skada arbetaren under sysslandet därmed måtte lida, alldeles på samma sätt som då någon del af de döda inventarierna skadas.
De engelska arbetarne skulle aldrig finna sig i en princip, hvilken å ena sidan ställer dem i klass med boskap och hästar eller med maskiner och redskap, och &amp; andra sidan, genom att borttaga ansvarighetsprincipen, ställer den skadade arbetaren i klass med fattighjon.
För själfkänslan är det en ofantlig skilnad mellan å ena sidan, att arbetaren i likhet med alla andra medborgare utsöker ett ersättningskraf enligt en allmänt gällande rättsprincip, och å andra sidan, att han ställes i en klass för sig som den, hvilken i likhet med fattighjonen måste hjälpas utan afseende å, huruvida han äger ett äfven inom andra samhällsklasser erkändt ersättningsanspråk.
En författare har också kallat det tyska systemet en » législation d ’ assistance », icke » d ’ assurance », emedan det här ej är tal om något för något.
Man hade i Tyskland väntat sig en utvidgning och ett skärpande af ansvarighetsprincipen, likasom i England skett, men i stället därför drefs regeringen steg för steg till en omedelbar beskattning af industrin till fördel för arbetarne, hvilka ej betala bidrag.
Som detta innebar ett ökande af produktionskostnaderna,hvitket oundvikligen skalle haft till följd ett sjunkande af arbets * lönerna, så mycket mera som man äfven stod i begrepp med att införa sjuk- och ålderdomsförsäkring; grep man till det mycket tvifvelaktiga medlet att gifva industrin ersättning för de nya skatterna genom tullskydd.
Detta tullskydd kunde emellertid ej komma till stånd utan motsvarande tullskydd för landtbruket, alltså skatt på lifsmedlen.
Då nu arbetarne få betala detta, kom man att taga med ena handen hvad man gaf med den andra.
Han ser, hur ödesdigert det är att afvika från den sunda engelska principen att ej ingripa organiserande i de ekonomiska frågorna.
Efter endast fem år ser man tyske kejsaren tvungen att på grund af missnöjet bland arbetar ne försöka sig med nya åtgärder, till hvilka utkräfves internationel samstämmighet, medan de engelska arbetarne fortfara att sköta sina intressen på egen hand och ej tyckas böjda att öfverlemna sin ekonomi i lagstiftningens händer, den må vara nationel eller internationel.
Vi ha ofvanför sett, hur de engelska Trade unions betrakta ansvarighetslagen såsom den väsentligaste sporren till säkerhetsåtgärder för skyddande af arbetarne.
De vilja visserligen ha fabriksinspektörer, men de lita vida mera på arbetsgifvarncs eget ekonomiska intresse, emedan det ju beror af dessas skuld och icke-sknld om de skola gifva ersättning i olycksfall och till hvil-ket belopp.
I Tyskland däremot filr den till skada komne arbetaren ersättning, äfven om han själf varit vållande till olyckan, men ersättningen ökas ej, om arbetsgifvaren varit vållande därtill.
Ben sistnämde har alltså intet som helst ekonomiskt intresse af att kosta något på säkerhetsåtgärder och man måste helt och hållet lita på fabriksinspektörernas nit.
Men äfven arbetaren saknar den sporre till försigtighet, som ligger i att ej få ersättning om han genom grof vårdslöshet själf vållat olyckan.
Det var först genom den nya statssocialistiska lagen af 1S84-85 som Tyskland kom att i olycksförsäkringen skilja sig från det sy- » tem,hvilket är gällande i England och förut varit detäfveniTyskland.
Däremot rådde äfven före den statssocialiska rörelsen i Tyskland ganska mycken skilnad mellan de båda ländernas sätt att ordna sjukforscikring och hjelpkassor.
I England har man under mer än 100 år haft sjuk- och bjelpkassor af olika slag och redan på 1700 * talet började lagstiftningen sysselsätta sig med dem.
De äldsta föreningarne såsom &gt;Odd Fellows » och » Royal Föresters » m. fl.
hade i arf från me * deltiden tagit en prägel af frimurare-hemlighet med bismak af sällskapsnöjen, kan hända de enda som arbetarne på den tidenhade tillfelle att deltaga i.
Men snart började man med andra » Friendly Societies », och för närvarande äro ej mindre än £8,000 hufvud- och filialföreningar inskrifaa.
Hälften häraf utgöres af branches eller filialer.
Sålunda räknar » Manchester Unity of Odd Fellows » ej mindre än 4,350 kassor med c: a 618,000 ledamöter och » Foresters » äga 4,900 kassor med 647,000 ledamöter.
Dessa båda föreningar lära ega ungefär 190 millioner kronor som försäkringsfond.
Samtliga föreningar lära ha minst 7 millioner ledamöter, däri ej inräknade qvinnor och barn tillhörande de försäkrade familjerna.
Men förutom dessa sjuk-, hjelp- och begrafningsföreningar arbeta åtskilliga assuransbolag, hvilka äro underkastade samma stronga lagbestämmelser.
Bland dessa är » Prudential » det största.
Dess arbetare-afdelning lär ha 8 millioner löpande policer och hade 1887 en inkomst derå af 58 millioner kronor med reserver uppgående till 90 millioner.
Andra, såsom » British Work-man », » Pearl », » Refuge * m.
fl., räkna äfven sina premieinkomster i hundratusenden pund.
Lagstiftningen beträffande dessa föreningar eller bolag nämner nu ej ordet » arbetare ».
Det är ej fråga om en » klass » * lagstiftning utan om åtgärder för att i allmänhet trygga hvarje medborgare, hvilken är hänvisad a ‘ tt med små belopp försäkra sig på ett eller annat sätt.
Det fins på ingen punkt något spår af tvång; allting är frivilligt, men 8taten utöfvar genom sina » re-gistratorer &gt; en viss kontroll med styrelserna i afsigt att före-bygga allt hvad som kunde sätta det inbetalade kapitalet i fara.
På samma gång bereder staten dessa institutioner vissa lättnader och förmåner, därunder dock aldrig inbegripet direkt penninge-understöd.
Man tvingar till och med ingalunda dessa föreningar att låta » inregistrera » sig, alltså underkasta sig statens kontroll; men rättsförhållandena i England göra det så att säga nödvändigt, att så sker, om man önskar kunna uppträda såsom » juridisk person ».
Den speciela lagstiftningeu åsyftar, att de inregistrerade föreningarne erhålla vissa i lagen bestämda rättigheter, så vida de uppfylla de i lagen faststälda skyldigheterna.
Bland rättigheterna må nämnas att kunna uppträda såsoja juridisk person, alltså kunna väcka åtal vid domstolarne, låta åtala sig, ikläda sig skuldförpligtelser, äga fastigheter och annat dylikt.
De icke inregistrerade föreningarne skulle egentligen sakna hvad man kallar legal rättsställning.
Men därtill kommer, att de inregistrerade äro tillförsäkrade vissa lättnader med afseende åt.
ex. stäm-pelafgifter bl.
a. t6r anvisningar, qvittenséf, fcolicer, fullmakter, och de äg a prioritetsrätt för sina fordringar, då styrelseledamöter eller kassaförvaltare dö eller göra cession.
Vidare äro de ej underkastade de vanliga inskränkningarne vid insättande af medel i postsparbanker och sparkassor.
Likaledes äga de samma rättighet som sparkassorna att genom Englands bank insätta medel direkt i engelska statsskulden mot 3^ p.o. eller 2 pence daglig af 100 pund.
Men mot dessa rättigheter finnas som sagdt motsvarande skyldigheter, hvilka sammanfattas i de bestämmelser, hvilka åsyfta att för ledamöterna tillvägabringa en effektiv kontroll med kassornas styrelser och tvinga dessa att föra ordentliga räkenskaper.
För räkenskaperna, revisionen, bolagsstämmorna, rösträtten finnas detaljerade föreskrifter, hvilka måste noga efterlefvas.
Därnäst äro förenin garne skyldiga att för de ofvan nämda offentliga re-gistratorerna framlägga sina lagar, sina räkenskaper samt, hvart femte år, en statusuppgörelse, allt enligt af regeringen utarbetade blanketter och vägledningar.
Ofverregistratorn eger rättighet att undersöka förhållandet vid hvarje enskild kassa och att föranstalta om dess liqvidation i den händelse, att medlen finnas otillräckliga att täcka förpligtelserna.
Äfven medlemmar kunna påyrka sådant hos registratorn.
Dessa ämbetsmän äro tillika råd * gifvande, och under deras myndighet äro äfven Trade unions registrerade, emedan dessa ju äro förbruksföreningar, hvilka göra gemensamt inköp af varor för medlemmarne.
Det betecknande vid den engelska ordningen är alltså att den samma 1) icke är bygd på klasslagstiftning utan sorgfälligt undviker hvarje beteckning, hvilken kunde häntyda pä klasskil-nad; 2) icke medför något som helst försäkringstvång; 3) öfver-lemnar åt det fria aftalet mellan arbetare och arbetsgifvare, huru * vida dessa senare skola bidraga till försäkringarne; 4) ej tillskjuter något som helst af statsmedel, utan endast bereder förenin-garne vissa lättnader vid förräntning af medlen mot att förenin-garne underkasta sig en viss kontroll.