Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rätt öfver edgangsbeslutet och tror sig, af sådan anledning, icke behöfva å den af Underrätt utsatta dag tillstädeskomma.
Underrätten, som är i okunnighet om, att dess edgångsbeslut blifvit öfverklagadt, måste, efter lagens tydliga föreskrift, fälla den, utan anmäldt förfall, uteblifna tilltalade åt saken.
Nu kan det ganska lätt inträffa, att, på samma dag Underrätt fällt den tilltalade åt saken, Öfverrätt upphäfver Underrätts edgångsbeslut, eller bestämmer annan dag till edens alläggande, hvarigenom händer, att på samma dag 2:ne hvarandra motsatta beslut af särskilda domstolar i eu och samma sak komma att meddelas.
Olägenheten af detta lagbuds ofullständighet blir för den tilltalade ännu mera känbar, i fall tiden för besvärs anförande öfver Underrätts hufvudsakliga beslut, hvarigenom han blifvit fälld åt saken, redan tilländagått, och detta beslut således vunnit laga kraft, innan Öfverrättens utslag, hvarigenom edgångsbeslutet upphäfves, meddelas.
Till förekommande för framtiden af all oredighet, trassel och villrådighet, som af detta lagstadgande i dess nuvarande skick blifva en följd, vågar jag föreslå det tillägg uti 31 §. 17 Cap. Rätteg.B:n, att Öfverdomstolarna åläggesatt, när besvär öfver edgångs beslut inkomma, derom genast lemna vederbörande Underdomstol underrättelse, samt när besvären blifvit afgjorda, af utslaget deröfver tillsända Underdomstolen ett exemplar.
På det att detta åliggande af Öfverdomstolarna vidalia tillfällen må kunna ändamålsenligt fullgöras, bör tiden till io8 Den i Mars c. ra. edens tilläggande vid domstol i stad förändras från en månad till 6 veckor eller något längre, samt vid domstol å landet, i fall nästa ting skulle infalla inom 6 veckor, utsättas till det näst derefter infallande Ting.
— Om remiss af denna motion till LagUtsk. får jag vördsammast anhålla.
Hr Höökenberg, Garl Åke, bade inlemnat följande anförande:
En aktningsvärd medborgare, sjelf icke representant, och som således, enligt våra former, saknar tillfälle att hos R.
St. framställa sin angelägenhet, har meddelat mig härbos bifogade handlingar; och då jag, vid granskning af dessa handlingar, funnit rättvisan och billigheten af hans petitum, har jag ansett mig icke böra vägra att framställa följande vördsamma motion.
Innan jag likväl går att vidröra det ämne, som utgör föremålet derför, anser jag mig böra förutsända den förklaring, att afsigten icke är att anföra något klander, utan endast att af R.
St:s, på rättvisa och billighet slödda, frikostighet begära ett litet penningeanslag åt en man, hvilken utöfver 45 år nitiskt tjenat sitt fädernesland, och som gedion) en besynnerlig ödets skickelse, egentligen förorsakad genom redan döda förmäns åtgärder, fått vidkännas en minskning i de inkomster, h^n för sig och en talrik familj påräknat att under sina återstående dagar uppbära.
Då jag sålunda förklarat mig icke vilja tillåta mig något klander af vidtagna åtgärder, om dertill ock möjligen skulle finnas anledning, anser jag mig, utan att fela emot 90 §.
Reg.F., kunna öfvergå till ämnet, för att deraf göra en nödvändig expose'.
AmiralitetsKammarRådet Strandberg, som i denna stund är Kamererare på stat i Förvaltningen af Sjö-ärenderna, ehuru tjenstledig, åtnjuter ej mer än gil R:dr B:co i lön, 80 t:r spannmål derunder inberäknade; lönen på stat är dock 1200 B:co, med 114 t:r spannmål derunder.
Genom händelser, dem jag hvarken klandrar eller vill upprepa, har Strandberg från början af år 1826, då tillgångarna tilläto löneforökningen, som likväl, enligt K. M:s Nåd.
Bref d. 2 Nov. 1824, var beslutad, innan Strandberg erhöll tjenstledighet, icke ännu erhållit den lönetillökning, som tillhör hans på stat ännu innehafvande tjenst.
Strandberg är nära 70 år gammal, har en talrik familj, är i ganska små omständigheter och har i många värf redligt och utan anmärkning tjent fäderneslandet.
Han är i de år, då han vore berättigad att, vid afskedstagande, få sin lön på indragningsstat uppförd; men han vill ej begära afsked förr, än han vet sig kunna komma i åtnjutande af hela lönen på stat, 1200 R:dr B:co, med 114 ttr spannmål derunder.
Dea i Mari e. m.
Min vördsamma anhållan är således, att B.
St., af billighet och rättvisa mot denne gamle embetsman, som står vid grafvens brädd, ville gunstigt anslå den obetydliga summa, som svarar emot sammanräknade beloppet af skillnaden emellan den summa, Strandberg å BiksStaten uppburit (911 B:dr med 80 t:r spannmål derunder) och hvad KamererareIpnen varit från den dag, den började att med 1200 R:dr, ii4 t:r spannmål derunder beräknade, utgå, hvilket ock synes instämma med hvad K. M. om Strandbergs tjenstledighet och dess lönevilkor samt om den tjenstgörandes arfvode i Nåder förordnat; äfvensom jag lika vördsamt anhåller, att Strandberg för sina få återstående dagar måtte få på allmänna indragningsstaten åtnjuta den årliga skillnaden emellan dessa begge ofvannämnde löner.
Af bär bilagde species facti och öfriga documenter *) torde H. StatsTJtsk. blifva i tillfälle att närmare inhemta förhållandet och erkänna billigheten af denna min vördsamma anhållan, hvars remitterande till nämnde Utsk. torde komma att äga rum.
Hr Hjerta, Lars Joh., uppläste 2:ne memorial, så lydande: 1:0
Den mångårigt fortsatta striden emellan å ena sidan dem, som yrka en utvidgad näringsfrihet, och å den andra dem, som klaga öfver ett obehörigt intrång i handtverksembetena till det skattdragande borgerskapets förfång, visa, att man ännu icke lyckats utfinna det rätta medlet att förena eller jemnka mellan dessa båda interessen, och att samhället i denna del ännu lider af en sjukdom, som måste Väcka fosterlandsvännens bekymmer.
Båda partierna hafva i min tanka rätt.
Näringsfriheten kunde vara större, än den är, och den handtverkande eller handlande borgaren likväl mindre betungad.
Att vinna dessa båda ändamål, har också en ledamot af BorgareSt., Hr Assessor Hessle, åsyftat uti en nyligen afgifven motion, hvari han föreslagit, att, till förekommande af det intrång städernas borgerskap nu lida af sådana handtverkare, som sätta sig ned på landsbygden och inkomma till städerna med sina producter eller derifrån emottaga beställningar, alla på landsbyggden boende handtverkare borde, emot åtnjutande af frihet för sitt yrke, deltaga i skatten till städerna, lika med dervarande borgersbapet.
Jag tror icke, att detta förslag skulle blifva af någon särdeles nytta, men ännu mindre, att det vore rättvist att på detta sätt göra näringar på landshyggden skattskyldiga under städerna, likasom jändel under medeltiden var det till vissa feodalherrar.
Emedlertid är det lika orättvist, att bor - *) Dessa handlingar åtföljde motionen till StatsUtskottet.
Ilo Den i Mars e. m. gerskapet ensamt skall upprätthålla städerna genom fördelande sig emellan af de till deras underhåll och förvaltningsbestyr nödiga afgifter, helst sedan näringarna icke mera kunna föras tillbaka inom det fordna skyddet af de för tiden af deras uppkomst visserligen nyttiga skråprivilegiernas ursprungliga, ti ångare gränsor.
Jag föreslår derföre i stället vördsamt en annan åtgärd, som jag vågar tro närmare ledande lill ändamålet, nemligen, att alla invånare istad må, lika med horgerskapet, bidraga lill städernas underhåll i ett visst förhållande till deras utskylder till Staten; hvaremot ingen skall vara betaget, som dertill visar sig äga skicklighet, att, efter behörig anmälan, drifva hvilken borgerlig näring han behagar.
Härigenom bortfaller otvifvelaktig! det förnämsta och det enda verkligt ömande skäl, som hittills gifvit skråembetena fog till deras klagan.
Ännu en annan olägenhet synes dock förtjena uppmärksamhet, såsom absolut nödvändig att afhjelpa, så framt den Svenska industrien någonsin skall lyfta sig till en större höjd från det lägervall, hvari många handtverksslöjder nu befinna sig.
Om nemligen en handtverkare nu erhåller burskap t. ex. i Trosa, så får han, vore han än i sitt yrke den skickligaste i liela landet, likväl icke afsätta sin vara i någon annan stad än uti Trosa, utom på de allmänna marknaderna.
Hvar och en finner likväl hvilken stor förmån, hvilken sporre till täflan och utveckling i slöjdskicklighet skulle ligga deruti, om afsättningen icke vore inskränkt inom en liten folkfattig stads staket och dess omgifning, utan för hvar och en fri och oinskränkt i hela Riket.
Är det icke anmärkningsvärd!, att under det utländska handverkerivaror af alla slag kunna försäljas hvar som helst i landet, detta icke likaväl får ske med en inhemsk; och att t. ex. en artikel, tillverkad i Arboga, är confiscabel i Köping, 7 fjerdingsväg derifrån, medan den utländska varan af samina slag hänger i nästa bodfönster och fritt säljes.
Bör man väl då undra, om den sålunda kringstängde och, i förhållande till inkomsterna, dessutom af utskylder till staden hardt tryckte handtverkaren högljudt klagar öfver ’’den s. k. utländska införseln?"
Jag föreslår derföre vördsamt, att hvarje handtverkare inom Riket må äga att, när, hvar och genom hvem han vill, inom Riket försälja varor af sin tillverkning, naturligtvis under behöriga controller emot missbruk deraf till tullförsnillning.
En sådan rättighet äger för närvarande rum för förläggare af böcker och skrifter.
Detta har haft den lyckligaste verkan på Svenska bokhandelns utvidgande i sednare tider.
Hvad skulle väl bokhandeln varit utan en sådan rättighet?
Jag hoppas, att fördelen af dess utsträckande äfven till andra yrken skall visa sig lika förmånlig, och anhåller derföre, att H. Oecon.Utsk. täcktes taga de skäl, jag nu anfört, i ynnestfull! betraktande, såsom, i min tanka, denar - Den i Murs e. m. in mast ledande till ändamålet af näringarnas utveckling, förnad med skydd för individerna. 2:0
Det lärer vara det Högl.
Ståndet väl bekant, att R.
St. redan vid 1823 års
Riksdag beslöto och till K.Mrssanction i underd. framlade ett lagförslag om offentlighet vid Underdomstolar och Poliskamrar. K. M. fann då icke för godt att bifalla det.
Vid sisth Riksdag väcktes åter samma fråga, och samtlige RiksSt. instämde uti det tillstyrkande förslag, LagUtsk. i ämnet uppgjort. R.
St. framburo nu för andra gången denna angelägenhet tili thronen; men äfven denna gång blef R.
St:s begäran utan verkan.
K. M. förklarade sig nemligen ej kunna då "för närvarande antaga detsamm a."
Formen af detta svar, ehuru afslående, synes bekräfta den förmodan, att ingen ovilkorlig obenägenhet emot olfentlighet vid domstolarna varit vållande till afslaget.
En sådan obenägenhet torde icke heller böra antagas hos en Regering, snm förutsätter, att dess domares gerningar äro sådana, att de icke behöfva sky ljuset.
Det är således allt skäl att hoppas, att om R.
St. ännu en gång förnya sin anhållan i detta ämne, skall Regeringen låta sina tillfälliga betänkligheter vika för Nationens ihärdiga och enhälliga öfvertygelse.
Jag behöfver icke erinra H. R. o. Ad. om delta ämnes' vigt, som genom tvenne Riksmötens discussioner är tillräckligt ådagalagd.
Då det kan antagas, att bland landets Underdomare svårligen någon inkommer, som känner sig så djupt sjunken , att han likgiltigt kan se andras förakt i ögonen, så måste man ock medgifva, att någon säkrare garanti än offentligheten icke finnes emot väld och godtycke i domarens åtgärder.
Konungen icke skall neka sitt folk denna garanti, då han otvifvelaktig! känner, attfolket vördar sin Öfverhet endast i den mån det har att vänta rättvisa af dess organer.
Jag tror derföre, att R.
St. icke böra öfvergifva de fordringar de förut framställt i detta ämne; och för att åt dessa åter bereda en grundlagsenlig väg till thronen, föreslår jag, att offentlighet vid alla landets Underrätter och Poliskamrar må införas, medelst ett så lydande stadgande:
"Vid alla Underrätter och Poliskamrar skall rättegång offentligen hållas, och vare förthy, så långt utrymmet tillåter, ej någon förment alt inne vara, medan Rätten sitter.
Öfverläggning må Rätten, om den nödigt finner, inom lyckta dörrar hålla, äfvensom ransakning uti mål, som röra brott emot sedligheten och äro af sådan beskaffenhet, att de enligt tryckfrihetslagen icke äro tillåtna att kungöras.
Åhörarna böra då afträda på tillsägelse af Ordföranden, som äfven i öfrigt äger meddela nödiga föreskrifter till bibehållande af skick och ordning."
Ill Den i Mars e. m.
Detta redactionsförslag och det af förra Riksdagens LagUtsk. framställda skilja sig, dels genom uteslutandet af några föreskrifter i afseende på åhörares skyldighet att åtlyda Ordförandens befallningar, att ansvara efter lag för oljud, att icke åstadkomma trängsel för dem, som Rätten tillhöra m. fl., hvilka sjelfmant synas följa af sakens natur och således icke erfordra något särskildt lagstadgande; dels ock deruti, att offentligheten vid Poliskamrar, enligt det förra förslaget, endast skulle sträcka sig till sådana mål, i hvilka desamma ”äga domsrätt.”
Följden af detta sednare blefve, som hvar och en inser, den, att allmänheten linge tillträde endast vid mål af jemnförelsevis obetydligare art, såsom om försummad lykttändning, gaturenhållning, klämtning, m. m. dylikt; hvaremot all offentlighet vore utestängd från ransakningar om gröfre angifvelser, hvari allmänna säkerheten är mera i fråga, i hvilka godtycket är farligast och ansvarets stränghet både påkallar och väcker en större uppmärksamhet.
Denna ändring i redactionen torde H. R. o. Ad. äfvensom LagUtsk., till hvilket motionen lärer remitteras, finna påfordrad af sjelfva sakens ändamål.
Dessa arne memorial lades på bordet.
Hr Dalman, Wilh. Fredr., uppläste följande 2!ne anföranden: 1:0
Utgående från den princip, att lagstiftningen icke kan, i afseende på formen, begå något större misstag, än då den meddelar föreskrifter, hvilka i tillämpningen befinnas overkställbara och således uppmana till öfverträdelser, vågar jag vördsamt föreslå sådan förändring i vår nuvarande Rättegångsordning, rörande domares skyldighet att, vid s. k. extra förrättningar, icke afresa från förrättningsstället förr, än alla begärda exemplar af protocoli och utslag blifvit till parterna utlemnade, att det i alla mål, som blifvit till syn på stället utställda och framför allt i alla ägodelningsmål, hvilkas vigt och vidlyftighet isynnerhet sådant påkalla, må bero af domstolen att, sedan målet blifvit till slut utfördt, bestämma, huruvida utslag genast kan meddelas, eller om för utslagets afkunnande och expeditionens utlemnande annan dag, inom viss tid af t. ex. högst en månad, bör utsättas, från hvilken dag fatalier för ändrings sökande i sådant fall skola beräknas.
Jag tror att en ömsesidig fördel för såväl parter som domare härigenom skulle beredas, och anhåller om remiss till LagUtsk., under förbehåll att framdeles få närmare utveckla motiverna för denna motion. 2:0
Man är numera temligen ense om den sats, att ju mindre Staten lägger sig uti och söker mästra de företag, som T) e n i M a r s e. m. som egentligen tillhöra den enskilda om tankan, desto bättre sörjer han för dessa företags framgång; ju mindre man styrer i de flesta oeconomiska angelägenheter, desto bättre styrer man.
Likasom den moraliska inbildningen går bast, då hon sker af egen kraft och i fullkomlig frihet, utan impulser och försök att peka för menniskan, huru hon bör tänka och studera, likaså går den oeconomiska utvecklingen ojemnförligt bäst, om hon får framgå af egen kraft och utan mästrande.
Det enda, som Staten måste göra, är, i förra fallet, att bereda tillfällen tili undervisning, i det sednare att bereda communicationsmedel.
Men det sker både i den moraliska och physiska verlden, att man oftast förbiser det enkla, sorn ligger framför fotterna, och deremot företager sig jettearbeten, som först borde komma i fråga då, när allt förberedande, allt smått och enkelt är undangjordt och icke mera lemnar något att önska.
Af denna svaghet att vilja rita ut i kolossala företag, innan det enkla och, om jag får säga, primära är undangjordt, hafva vi i vårt kära fädernesland sett lysande exempel i mång ting.
Sålunda hafva t. ex. stora, rikt doterade universitet, med tillfällen till inhemtande af deri djupaste lärdom, uppkommit, långt innan man fästade en tanke vid den primära undervisningen, som dock är basen för all kunskap, och utan hvilken de stora lärda etablissementerna likasom sväfva i luften, utan något sammanhang med jorden eller någon bas att hvila på.
Sålunda har man äfven märkt en bakvändhet i åtgärderna för communicationsmedel äfven i den physiska verlden: stora, kostbara canaler hafva blifvit företagna, innan vi påtänkt ett förbättradt skick af landsvägarna i Riket.
De lemnäs i hela sitt gamla bristfälliga skick, krokiga, backiga och i allo svåra, medan jetteverk i canalväg företagas med oerhörda ansträngningar.
Desmå communicationslineerna, som dagligen måste begagnas af alla invånare i landet och för dem äro absolut nödvändiga, lemnäs åsido, lika ofullkomliga som alltid, ehuru deras upphjelpande vore ett barnarbete och kostade en spottstyfver emot de kolossala företagen att bana vattenvägar, hvilka ännu icke äro nödvändiga eller hvilkas riktning annu icke ens är antydd af någon deråt sig dragande rörelse.
De skola göras färdiga för att afvakta, om någon rörelse händelsevis kan vilja draga sig åt den lineen, under det de lineer försummas, der rörelsen i sekler redan visat sig.
De elfva millioner t. ex., som Götha Canal kostat Jandet, skulle, om de användts på förbättrande af våra stora stråkvägar, hafva förslagit att bringa de flesta betydligare vägsträckorna i sådant skick, att tusentals dagsresor och dragare varit insparade och den, utan ali jemnfÖrelse, största folkmassan, som icke har nog stora varumängder att transportera, för att behöfva begagna canaler, kunnat med lätt— 3 H. *5 Den i Mars e, m. liet afsätta sina producter och hemta sina behof.
Om tiotusen personer af alJmogen kunna med Jätthet och tidsbesparing hela året igenom forsla hvar sitt kärrlass emellan två orter, är kanske vida vigtigare, än att en skuta kan komma fram med last under halfva året.
Hvad blifver den stora rörelsen, om den icke förut har en mindre rörelse, en liflig trafik bland massan att cömbinera sig med och stödja sig på?
Jag värderar denna rörelse i stort, likasom jag värderar de höga universitets-inrättningarna, båda såsom den högsta expressionen af lifvet i hvar sin väg; men jag anser dem båda såsom, om ej skadliga, åtminstone icke rätt lefvande, om de ej hafva utgreningen af sina linaste rötter kraftig och spridd ned uti sjelfva den stora menniskomassan, uti dess sträfvande och rörelse.
De stora handelsvägarna blifva tomma pulsådror, om jcke blodet rörer sig friskt i den stora mängden af de oändligt fina små-ådrorna, hvilka från dem sprida till de yttersta delarna det lif, sorn de ständigt än taga utur, an återföra inuti de stora hufvudådrorna.
Dessa något skimrande bilder och liknelser må förlåtas mig.
Kanske kan dock en eller annan af dem få en klarare åskådning af saken, en impuls att närmare tänka sig iu uti det ämne, som jag här vill framställa och som, jag tillstår det, interesserar mig oändligt.
Hvem har med uppmärksamhet rest genom Sverige, utan att nästan oupphörligt förarga sig öfver hela vägsystemet.
Vägarna äro väl i allmänhet, hvad man kallar, goda, d. v. s. hålda, väl grusade o. s. v. Men detta är ock allt, hvad till deras beröm kan sägas.
Öfver allt möter man branta backar, der ögat vid första blick ser, att nästan jemn väg kunnat vinnas, om man besvärat sig med att vända den något åt silian.
Jag påstår bestämdt att ganska få ställen finnas, der en väglinea går fram, som icke äro så belägna, att man skulle kunna komma fram på en sakta sluttande plan.
Den namnkunnige Telford bar sagt, att han icke i Sverige sett något ställe, der han icke skulle leda fram vägen med en ganska liten lutning af 2 på 100, om jag ej missminner mig, eller mindre än hvad man beqvämt kör uppför med ångvagn.
Mången gång, då man reser och kommer fram ur en bergs- eller skogstrakt, ser man framför sig en slätt, på hvars andra sida man urskiljer en punkt, dit man ämnar sig, men som man måste nalkas med de mest förargliga omvägar.
Ginge vägen rakt öfver fältet, kunde den vara hälften genare och fullkomligt plan; nu har det deremot fordom af en händelse blifvit vanan att vandra i backarna bredvid slätten, och då går också vägen der.
Med slätten bredvid sig reser man öfver de kullar, hvaraf han begränsas, oupphörligt nedför och uppför, till höger och venster i tusentals bugter.
På ett verkligt slättland ser man landsvä - D c 11 i Mars e. m. gen äfven slingra sig sora en orm oell utgöra dubbelt längre sträcka, än den skulle utgöra, om den vore anlagd i rak linea.
Med elt ord: öfver allt nästan är landsvägen sä anlagd, alt den icke kan vara det sämre, om man ock med flit skulle hafva sökt att göra den sä lång som möjligt och så backig sorn möjligt.
Jag yrkar visst icke, att den bör i bast omläggas, som den kunde och borde vara; men något borde man dock vänta att se gjordt af en Nation, som kunnat anlägga Götha Canal och andra dylika storverk.
I England ser man dagligen väg, som är krokig eller backig, omläggas och göras beqväm.
En och annan gång har man äfven sett enskilda personer i Sverige göra något i denna väg; men dels äro de enskildas bemödanden icke tillräckliga att uträtta något i stort, dels uppstår icke derigenom något combineradt och helt system.
Enskilda vägstyckens förbättring är visserligen redan en välgerning, men kan dock mången gång göra en högst obetydlig nytta, emot hvad den skulle göra, om den varit combinerad med ett för en större landsträcka uppgjordt helt system., Innan jag går att framställa mitt egentliga förslag om hvad jag anser böra i det hela och för framtiden göras, vill jag nämna, hvad jag för närvarande och till en början anser kunna ske.
Jag föreslår, det R.
M. anhålla, att en undersökning företogs, som jag vill närmare, detaillera.
Årligen äro många af Rikets geni-officerare spridda öfver landet för mätningars anställande och chartritning.
Utan betydlig kostnad kunde de anställa de nödiga mätningarna och afvägningarna.
Det kan icke blifva fråga att anställa dylika undersökningar uti alla orter och på alla vägar; någon viss sträcka af de allramest besökta stråkvägarna borde till en början utväljas, såsom t. ex. vägen emellan Stockholm och Nyköping, emellan Stockholm och Vesterås, eller någon dylik.
Häröfver skulle en noggrann charta i stor scala upprättas och derpå utstakas den linea, der vägen kunde blifva det kortaste, som är möjligt, med iakttagande tillika, att den på intet ställe blir mera brant, än som är förenligt med lätthet att köra upp och ned för sluttningen.
Jag förmodar, att då undersökningen verkställes med det nit och den skicklighet, som man kan vänta af våra geni-officerare, skall resultatet blifva fullkomlig upplysning i ämnet.
Berättelsen om undersökningen bör vara förenad med kostnadsförslag, så att nästa Ständer må kunna bedöma, huruvida de vilja anslå den erforderliga summan.
Det lyckliga är, att äfven med ringa kostnad kunna nyttiga delar af företaget i sönder verkställas, emedan den nya vägliueen på många ställen kommer att afskära den gamla.
Det skulle äfven kunna hända, att det allmänna behöfde föga bidraga, då det icke är otänkbart, att enskilda skulle vara hugade Den i Mars e. m. åtaga sig verkställigheten mot rättighet att uppbära vägpenningar, eller att allmogen i orten, som inser fördelen af förbättringen, skulle frivilligt biträda med materialier oell dagsverken.
Exempel i det sednare afseendet finnas i många landsorter.
Vår allmoge är snäll calculatör af sina fördelar, och den måste åtminstone inse den ofantliga fördelen af att kunna skona åkdon och dragare och forsla kanske dubbelt större lass.
Hvar och en måste äfven inse, att utan en förbättring af vägarna blifver gastgifvareskjutsens tryckande och förnedrande börda aldrig lyftad från folkets skuldror; ty post-och forvagns-inrättningen bär sig icke på våra backiga och illa anlagda vägar.
Eftertankan säger oss genast, hvad erfarenheten också redan intygat, att dessa vagnar (som, för att kunna gå med fördel, måste vara ovanligt stora) icke kunna köras på våra backiga vägar, utan att förderfva hästar eller bespännas med ett orimligt antal.
Mitt förslag torde således innebära enda vilkoret för framgången af de i andra länder brukliga transportmedel och för afskaffande af del mest demoraliserande af alla onera, som folket bära.
Jag lärer ännu icke behöfva föreslå något reglementarisk! för verkställigheten.