Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med högra handen lösgör hon ett blåemaljeradt litet guldhjärta, som hänger i en fin kedja om hennes hals, och räcker honom det med en hållning, som om hon högtidligen dubbat honom till sin riddare.
– Jag vet, att ni är min vän, – säger hon.
– Tag detta som ett tecken till, att jag också hyser vänskap för er!
Han böjer knä, som det anstår en riddare, och kysser hjärtat, som ännu är varmt af hennes kropps värme.
– Vi få kungligt besök i dag! säger geheimekonferensrådet grefve Conrad Holck, i det han kastar en blick genom fönstret mot vägen utanför Nörreport, där en kunglig släde kommer glidande fram i stark fart, dragen af sex hvita hästar med hingstridare och gulgalonerad kusk och två krithufvade lakejer bakpå.
– Lilla gemålen, som nyss fyllt tretton år, far upp från sin plats och hoppar fram till fönstret.
Han följer hennes rörelser med ett förälskadt småleende.
Hon är en pudrad och spädlemmad docka med ett barns ansikte och en gestalt af idel antydningar.
Han – ja, han liknar icke längre en för sina galanta äfventyr illa beryktad kavaljer, utan en ung och menlös och nygift äkta man.
En trygg belåtenhet skiner från hans kyrkängelsansikte, spelar omkring den godmodiga munnen och skälfver i yttersta tippen af den nobelt böjda lilla näsan, som dock förefaller diminutiv i förhållande till den omgifvande ansiktsovalen.
Båda rikta sin uppmärksamhet mot den kungliga släden, som ilar framåt vägen, och båda mulna när det hvita sexspannet spränger Blaagaard förbi.
Inne bakom glasrutorna ses konungen och drottningen sida vid sida, och på framsätet midt emot en enda kavaljer.
– Hvem var den uppvaktande? frågar lilla Juliane Marie. – Warnstedt?
– Nej – det var icke ens en hofman!
Det var en medikus.
– En medikus!
Är kungen icke riktigt frisk?
Holck rycker på axlarna, sätter sig i rörelse inåt gemaket och vandrar en stund, funderande af och an på golfvet.
– Jag har verkligen – på sista tiden – försummat H.
M:t otillbörligt – – grumsar han.
– Det vore kanske bättre, om du i stället försummat mig? säger den lilla gemålen, i det hon griper fatt i hans arm och försöker se hotande ut, med sammandragna ögonbryn.
– Ja, det är ditt fel – lilla troll!
I samma nu är hon öfver honom som ett yrväder.
Han retirerar skrattande, tills han utmattad sjunker ner på en kanapé, då hon kastar sig upp på hans knän och slår händerna omkring hans ansikte.
– Är det ett fel, att du icke springer ute om nätterna nu och slåss med väktare eller superar med balettdamer och franska aktriser?
Jag vet nog, hvilken vidlyftig kavaljer du varit!
Men därför har du nu också ditt straff – hädanefter får du hvarken slåss eller supera med någon annan än mig.
Nu vet du det, – du – bête!
Han skrattar så, att hans hull blir blodrödt, och hans runda ansikte strålar af förälskad lycksalighet.
– Jag sade – sade bara – sant!
– Du är alltför bedårande!
– Jaså, på det viset!
– Hon klappar hans feta kind så att det smäller och dallrar ända ned i dubbelhakan.
– Ja, du har alldeles rätt – du har försummat kungen på sista tiden.
Det blir väl bäst, att du uppvaktar honom i dag och känner efter hur landet ligger?
Han blir plötsligt allvarsam, nickar eftersinnande och mumlar:
– Jag får verkligen – hädanefter – försöka.
– – Bara det hjälper?
Det kungliga slädpartiet återvänder, följdt af en jublande folkskara, genom Nörregade och öfver Marmorbron till slottet, och de kungliga makarna draga sig tillbaka hvar till sin enskilda våning för att hvila ut.
När Struensee träder in i sitt yttre gemak, fängslas hans uppmärksamhet strax af en förseglad skrifvelse, som ligger på sekretären.
Adressen:
Herr Etatsrådet Struensee tycks präntad med förvänd stil.
Han bryter sigillet och läser:
En verkligen uppriktig vän af Etatsrådet må det vara tillåtet att varna för följderna af det dygdens, religionens och anständighetens bud kränkande förhållande, hvari Herr Etatsrådet står till H.
M:t Drottningen.
Var öfvertygad, att Geheimekonseljen, när denna förbindelse utan tvifvel inom kort upptäckes, icke skall underlåta att uppenbara sanningen för H.
M:t konungen.
När han slutat småler han föraktligt.
I sitt förhållande till drottningen vet han sig vara oangriplig.
Men hans dagliga besök hos Hennes Majestät ha alltså gjorts till föremål för illvilliga utläggningar.
Eftersom han hvarken genom börd eller rang synes berättigad till den synnerliga nåd, drottningen visar honom, har afunden supponerat en annan, hemlig anledning, och omständigheterna förläna ett sken af sannolikhet däråt.
Drottningen har ett eldigt temperament och lägger icke band på sina känslor af sympati eller ovilja, kungen är bara skalet af en man och den kavaljer, drottningen vid alla tillfällen utmärker, har ett visst renommé för sina segrar under Cypris’ banér.
Allt sedan han flyttade till slottet har det ideligen gått bud mellan drottningens våning och mezzaninen.
Än lider Hennes Majestät af någon liten krämpa, som han måste bota, än behagar Hennes Majestät ha tråkigt och önskar underhållas med läsning eller samtal i ett af de inre gemaken.
I allmänhet får då också hennes uppvaktning draga sig tillbaka – och Elisabeth
Eyben gör sin reverens med en min så oförsynt diskret, som om hon väl visste, hvad det betyder att vara i enrum med denne kavaljer.
– När Hennes Majestät rider befalles han ofta till manègen, och i alla större festligheter vid hofvet måste han deltaga.
Drottningens blickar irra oroligt omkring, tills de finna honom – och uttrycket i hennes ögon är trånsjukt – med fosforglans i pupillerna.
Hans fantasi kretsar som en nattfjäril omkring detta fosforsken och flyger sedan till konungen.
Danmarks envåldshärskare talar ofta om högstsalig tsar Peters horn som om H.
M:t afundades alla ryssars själfhärskare hans i lifstiden krönta hufvud!
Onekligen äro många förutsättningar för ett crimen læsæ majestatis förhanden!
Också förvånar det honom knappast, att skvallret redan börjat tissla i slottets korridorer, och icke heller erfar han någon sedlig förtrytelse öfver misstanken, som ingalunda är honom främmande, ty den rodnad, som stiger till drottningens kinder, när hon ser honom, vittnar helt visst om varmare känslor än vänskapens.
Föreställningen därom kittlar i hans bröst värre än om fåfängan vore hans hjärta; men tankarna gå icke vidare.
Drottningens skönhet har aldrig satt hans blod i minsta svallning – utom den gången, hon landsteg i Altona som en jungfrubrud på femton år.
Då han sedan mötte henne, ställde hon sig själf på piedestal som majestät; därmed blef hon marmor för hans känsla.
Och när hon steg ned, iklädde hon sina yppiga behag en dräkt som i ännu högre grad neutraliserade hans begär – blef en pseudoman i lifrock med sluttande axlar, smal om lifvet, lik en insekt med en oproportionerlig abdomen och en embonpoint, som uppbars af ben i gula skinnbyxor och med inåtgående linier.
– Han skakar sitt hufvud energiskt och småler förälskadt.
– Dygdens väg ligger solbeglänst framför honom!
Ingen drottning i världen kan vända hans sinne från den lilla kammarjungfrun, han dyrkar!
Men tankarna flyga vidare:
Om också hans hjärta för tillfället varit fritt, skulle klokheten utan tvifvel ha förbjudit honom att inleda en kärleksintrig med en så högt stående dam.
Kärleksintriger sluta sällan utan slitningar, och för en kavaljer, som njutit en drottnings gunst, blir situationen lika ohållbar, antingen han själf i underdånighet tröttnar först, eller Hennes Majestät i nåder behagar kasta sina blickar på en annan.
Icke alla suveräna furstinnor kunna visa sig så generösa, som Rysslands storhjärtade Katharina gent emot sina afdankade galaner!
Ingenting frestar honom att kasta sig in i ett äfventyr, som möjligen kan få oberäkneliga följder.
Han tror sig kallblodig och erfaren nog att hålla drottningens känslor inom sina egna önskningars tempererade zon.
Förhållandet sådant det nu är lofvar honom idel fördelar, och skvallret kan endast göra hans ställning säkrare.
Envåldsmakten skall otvifvelaktigt inom kort falla i drottningens händer, och ingen lär då våga att kasta sten på en man, som också i intimaste mening tros äga hennes gunst.
Och inga skrupler skola hindra honom att för sina syften betjäna sig af all underdånig respekt, som ägnas honom under ett falskt antagande.
Han spritter till vid det dörren öppnas af kammartjänaren, som anmäler grefve Holck.
Struensee reser sig, öfverraskad, kastar brefvet in i en af sekretärens lådor och går artigt sin gäst till mötes.
– Hvilken lycklig slump har förskaffat mig äran af ett så smickrande besök?
Holck småler förnämt-förbindligt.
Han kommer synbarligen från en uppvaktning, klädd i full gala, med rocken öfversållad af ordnar och Elefantens blåa band öfver bröstet.
Pariservärjan vid hans sida har ett fäste, som glittrar af ädelstenar.
Han liknar en välfödd bagarepojke i en grandseigneurs dräkt.
Han svarar och beledsagar sina ord med många sirliga komplimenter:
– Endast mitt hjärtas längtan att se herr etatsrådet!
Jag har nyss, vid mitt besök hos kungen, fått bekräftelse på, att ni befinner er midt i nådens solsken!
– Ack – säger Struensee under ifrigt bemödande att återbörda all denna eleganta förbindlighet – i nådens fulla solsken står endast ni själf, herr grefve.
Behagar Ers Excellens taga plats?
– Jag tackar – å, ni är alltför artig, mitt kära etatsråd!
– Han sätter sig välbehagligt i länstolen, som Struensee bjuder honom.
– Jag hoppas, att den nådiga grefvinnan befinner sig väl?
– Tack, tack, mitt kära etatsråd – där leker en skymt af godmodig malice i Holcks munvinklar – min gemål har, dessbättre, ännu icke haft anledning att anlita er kända skicklighet.
Hur mår drottningen?
– Jag tackar, min käre grefve.
Drottningens hälsa är god – det fattades henne endast en smula exercise –
– Ni lycklige!
Därför står ni så högt i hennes gunst.
Jag afundas er verkligen, mitt kära etatsråd!
Det blef aldrig mig beskärdt!
– Jag tror icke att Ers Excellens någonsin utvecklat all sin naturliga älskvärdhet för drottningen – snarare motsatsen, efter hvad det sägs!
– Ja, jag vet, att man påbördar mig många synder – men det är mest förtal – jag kan försäkra er, att jag egentligen alltid varit Hennes Majestät vördsamt tillgifven.
– I så fall, min käre grefve, är ni verkligen en martyr, hvars öde måste väcka det lifligaste deltagande!
– Ni skämtar hjärtlöst – ni lyckans utkorade!
Men säg mig uppriktigt, mitt kära etatsråd – tror ni det finns någon möjlighet för mig att utplåna det mindre fördelaktiga intryck, jag gjort på drottningen?
För en kavaljer med så mycken personlig älskvärdhet anser jag ingenting i den vägen vara omöjligt!
Det glider en skugga öfver Holcks runda ansikte, och han säger, förbindligt-förebrående:
– Nu är ni icke uppriktig, min käre vän!
– I detta fall – genmäler Struensee – är det nästan svårare att vara artig.
– Den, som i så hög grad som ni, min käre grefve, äger kungens nåd, tör kunna lefva utan drottningens.
– Jag tackar – det svaret var både artigt och uppriktigt!
Holck fingrar fundersamt sin dubbelhaka och ser sig omkring i rummet som om han letat efter en bortflugen idé.
Då han icke finner den, faller en slöja af vemod öfver hans fullmånsansikte, och gripen af fruktan att blotta sig ofrivilligt kastar han sitt diplomatiska fäktvapen, och går rakt på sitt mål!
– Min käre vän – börjar han, långsamt som om tankeverket råkade i olag vid hvartannat ord – jag tror mig – någon gång – ha gjort er tjänster, till hvilka jag – möjligen – kan referera – –
– Min käre grefve – jag skall alltid vara tacksam för er anbefallning hos konungen – och om jag på något sätt kunde visa min erkänsla, skulle det vara mig en glädje.
– Å, jag ber.
– Ingen orsak.
Men jag vore verkligen mycket förbunden – om – – känner ni den unge Hauch – generalens son?
– Nej, jag har icke den äran.
– Det är skada – jag menar för unge Hauch.
Det är nämligen för hans räkning jag ville bedja er – använda ert inflytande.
Generalen önskar lifligt – en anställning för sin son – –
– Och hvad slags anställning har herr generalen tänkt sig för den unge?
– Som kammarpage.
Har ni talat med kungen om den saken, min käre grefve?
– Icke ännu.
Warnstedt står för ögonblicket alltför väl anskrifven – jag ville också först, om möjligt, försäkra mig om er medverkan.
– Vi måste välja det rätta ögonblicket – det hastar ju icke – –
– Så mycket bättre!
För närvarande tror också jag, att unge Hauchs chancer äro små.
– Men om – Holck reser sig upp och räcker fram sin hand till afsked – om något tillfälle yppar sig – och om jag skulle lyckas – utverka den gunsten af kungen – vill ni lofva, att icke motarbeta hans anställning?
– Ack – mitt inflytande är tyvärr så ringa –
– Å, visst icke.
Jag tackar er redan på förhand.
– Nej, nej, min käre grefve – det finns icke den ringaste anledning därtill!
När Struensee med många bugningar och komplimenter följt sin gäst till dörren, står han en stund orörlig midt på golfvet och småler:
Detta är nästan rörande!
Den gode grefven finner sin ställning osäker, misstänker att Warnstedt motarbetar honom hos konungen – önskar att sticka ut Warnstedt med unge Hauch – och anhåller om Struensees medverkan!
Det skymmer öfver staden – luckorna stängas framför fönstren på nedre botten, och det lyser bakom gluggarna.
En skugga glider genom de folktomma gatorna och tänder tranlyktorna från hörn till hörn.
En kavaljer med kappkragen uppslagen öfver hakan och filthatten neddragen öfver pannan kommer vandrande genom Nörregade, viker in i S:t
Pederstræde och försvinner i ett litet hus på andra sidan kyrkan.
Där, innanför dörren till höger i förstugan, sitter monsieur Gabel och hans madam å ömse sidor om klaffbordet.
Midt emellan deras ansikten står en tennstake med ett brinnande talgljus, som delar sitt sken rättfärdigt mellan bådas svartmuskiga fysionomier.
Han talar lifligt, men med någon tvekan i sin röst, som om han hade dåligt samvete eller fruktade att icke kunna öfvertyga:
– Det är ju en Guds lycka bara!
Att inlåta sig med en gentil kavaljer har mera respekt med sig än att få barn med en simpel karl – som kanske till på köpet nekar!
Nej, lyckan har riktigt legat på lur både efter henne och oss!
Jesses!
Han har ju sagt mig i dag, att han vill hjälpa oss på fötterna – låta mig få pengar, så att jag kan öppna en ölstuga i April –
– – Och Herre Gud – jag tror att han är riktigt fäst vid flickan!
Han har möblerat åt henne däruppe som om hon vore en drottning – så fint – det har kostat honom vackra slantar!
Och alltsammans är Esthers, har han sagt – och han har lofvat sörja för henne på ett honnett sätt – –
– – Och du ska veta – det är icke godt att säga hvar den mannen slutar!
Han lär stå så väl till boks både hos kung och drottning, att han får allt hvad han pekar på – Jesses!
Där stampar han nu i förstugan!
Och hör hur han flyger uppför trapporna!
Jo – han är, min själ, ordentligt fast!
Innan Struensee hunnit halfvägs i den mörka och branta trappan, känner han mjuka armar omkring sin hals, och en skälfvande liten varelse smyger sig smeksamt intill hans bröst.
Han lyfter henne som ett barn på sina armar, kysser hennes ögon och bär henne upp.
Innanför dörren sätter han henne varligt ned på golfvet, lägger handen på hennes skuldra och ser sig omkring.
I dessa tre rum har han samlat all den lyx och bekvämlighet som han själf älskar att omgifva sig med.
Detta är hans hem, sådant det var innan han flyttade till slottet; det har endast fått en annan adress.
Men den goda genien är kvar, ty här bor Esther.
Han hade önskat, att hon skulle lämna sin tjänst hos drottningen, men hon ville själf hellre stanna kvar tillsvidare.
Dock tillbringar hon all sin lediga tid i detta lilla fågelbo, som han inredt åt dem båda.
I den yttre salen flammar nu ett bål på härden, och två bekväma stolar äro framdragna till kaminen.
Där står ett litet bord med frukter i en snirklad silfverkorg och en flaska vin och två gröna glas.
I det inre kabinettet äro alla vaxljusen tända i kristallkronan, och då hon nu lösgör sig från hans arm och ställer sig framför honom, nigande som en tjänarinna, framstår hennes smärta gestalt mot en bakgrund af idel ljus.
– Är det nu alldeles så, som min nådige herre befaller? frågar hon med ett uttryck af blygt och skälmskt behag.
– Ja, nu är det vackert omkring dig, och i den omgifningen vill jag helst se dig – men du skall icke niga som en tjänarinna!
– Jo, man skall icke försöka göra sig bättre än man är – och jag kan aldrig bli annat än en tjänarinna för min vän.
– Min lilla drottning är du.
– Han sluter henne i sin famn och kysser henne lidelsefullt.
– Hvarför darrar du så – barn?
– När jag längtar mycket, fryser jag fast jag är varm! svarar hon med skälfvande röst.
Han sätter sig i stolen framför elden och drager henne ned på sina knän.
Hon sjunker tillbaka med hufvudet i hans armveck och ser upp med ögonen halfslutna.
– Nu är jag i himmelriket! hviskar hon.
Hennes leende är ljust af stundens lycka och vemodigt af framtidens aningar.
– Men när jag går ensam bland detta siden och sammet, vill jag bara gråta.
Allting är så vackert nu.
– Tänk icke på detta nu – säger han ömt.
– Den tiden – –
– Den tiden kommer snart – jag vet det nog.
Då blir det svårt för mig att lefva.
– Så – så, mitt älskade barn.
– Hvad framtiden bär i sitt sköte, vet ingen.
Men nuet är vårt!
Lys upp nu!
– Jag är ju glad! säger hon, och hennes ansikte strålar, medan tårarna rinna.
Han sitter och ser på henne med blicken tindrande af ömhet och vemod.
Stackars barn.
Alltid har hon en förkänsla af, att lyckan måste få ett slut, så visst som straffet följer på synden.
Och han vågar icke motsäga henne, ty han vågar icke tro på beständigheten af sin lidelse.
Dock förefaller det honom, som om han aldrig förr känt någonting ens tillnärmelsevis liknande den hjärtats ömhet och alla sinnens lycka, han erfar i detta barns närhet.
Medvetslös af kampen mellan blod och själ föll hon i hans armar, och nu tillhör hon honom med själ och blod, med alla tankar och alla sinnen.
Uttrycket i hennes ansikte, när hon ser upp till honom under de skuggande ögonhåren, klangen i hennes smeksamt mjuka röst, när hon talar till honom, det lyckliga leendet och de rinnande tårarna – allt i hennes väsen andas undergifven känsla och skygg dyrkan, ett barns tacksamhet och en hunds trohet.
– Vet du, att jag drömde om dig i natt? säger han, och hans småleende faller som solljus öfver hennes drag.
– Mina tankar lämna dig aldrig riktigt ur sikte, ser du.
Om dagen syssla de med, hur jag skall ställa det väl för dig på alla sätt – jag vill bara bädda dig i dun och kläda dig i siden som en liten furstinna.
– Men i natt drömde jag, att jag bar dig bort till ett fjärran land – en solbelyst ö midt i det blåa världshafvet – långt ifrån människor – – och där lefde vi för hvarandra, du och jag – – –
Hon ligger med ögonen slutna och hviskar stilla:
– Å Gud!
Om jag någonsin drömde så – skulle jag aldrig vilja vakna mer!
Som det i nåder behagar HANS KUNGLIGA MAJESTÄT
att nästkommande 22 April på Christiansborgs slott låta afhålla maskerad –
– så strålar nu riddaresalen af
ljus, gnistrande från kristallkronornas millioner fasetter.
Nere på det inlagda golfvet vimlar ett par tusen maskerade damer och kavaljerer, kostymerade till herdar och herdinnor, odalisker och sultaner, borgfröknar och riddare från flydda sekel, gudar och gudinnor ur grekiska eller romerska mytologien, typer ur kända lustspel och tragedier, figurer från kungliga tafvelsamlingen, rödskinn och snedögda kinesiska mandariner, små sagoprinsessor, bondflickor från Amager, italienska röfvare och munkar, spanska grander och bönder från Fyen – människor af alla klasser och från alla länder, utklutade i en strålande rikedom af guld och juveler eller koketterande i en elegant och pittoresk fattigdom af siden och sammet, dansande midt i salen, stimmande längsmed sidorna bakom tvillingkolonner af marmor med korintiska kapitäler, som uppbära galleriet rundt om salen, sex manslängder högt öfver hufvudet på den högste dansande kavaljeren.
Däruppe mellan de stora porslinskrukorna på balustraden skymtas några hundratal nyfikna åskådares ansikten, och från väggarna bakom dem blicka lagerkrönta bilder af konungar och drottningar i rikt förgyllda medaljonger ned öfver denna fåfängans orgie af piruetterande sirlighet och gyllene snirklar från i går; men högst uppe i takets plafond flyga vingade amoriner omkring med kransar och blomsterslingor, medan genier, hvilande på hvita bolsterliknande moln, tyckas lyssna till de tusen sorlande rösterna, hvilkas stigande och fallande brus interfolieras med sprittande melodier från kapellmästare Sartis orkester.
Vid salens ena ända stå ännu de förgyllda stolarna kvar, därifrån de regerande majestäten och de båda änkedrottningarna jämte konungens halfbror, arfprins Friedrich, vid maskeradens början åskådat de inledande upptågen.
Nu ha de yngre kungliga personerna anlagt förklädnader och svärma om i djupaste inkognito, igenkände af hela hofkretsen, ty Dianas hållning röjer drottningen, och medeltidsriddarens kutiga rygg förråder Puckel-Fritz.
Änkedrottningarna, som äro ur leken, ha dragit sig tillbaka till de inre kungliga gemaken, där gamla Sophie-Magdalene i vid kjortel och hög coiffure tronar tyst och orörlig i sitt högsäte, uteslutande upptagen af sin egen värdighet, medan Juliane Marie står i väntan framför ena fönstersmygen och ser sig omkring med ett par ögon, hvilkas hårda uttryck skiner genom den milda minen lika tydligt som kindernas nervösa rodnad genom pudret öfver hennes smått skurna drag.
Och då konungen på väg till sitt spelparti passerar förbi, vädjar hon så enträget till hans uppmärksamhet, att han med en försmädlig grimas följer henne in bakom sidengardinerna, där han under några minuter med synbar otålighet lyssnar till hennes moderliga förmaningar.
– Det är en sak – börjar hon med dämpad diskant – en sak af högsta vikt, som jag ansett mig böra fästa E.
M:ts uppmärksamhet på – det gäller den alltför stora svaghet och uppmärksamhet, som drottning Karoline Mathilde visar en viss kavaljer.
– Jag är er mycket förbunden, min kära stjufmor – säger kung Kristian, ironiskt – men jag finner detta högst naturligt, i betraktande däraf, att denne kavaljer har så vackra ben!
Han njuter med ett skadegladt leende verkan af sin kavata replik.
I hennes ansikte speglar sig häpnad och harm, och harmen tager sig uttryck till trots för vördnaden gent emot majestätet af Guds nåde.
– Om du icke själf bekymrar dig om det passande, min käre Kristian – ifrar hon med rösten darrande och gäll – så tänk på, hvad folket skall säga!
Folket är vandt att se upp till landets moder – och en drottnings rykte tål icke ringaste fläck!
Nu rynkar konungen sin panna, hans min blir otålig och ögonen få ett uttryck, som om han ansträngde sig att finna ett försmädligt svar, men innan han hinner öppna munnen, tillägger hon i blidkande ton:
– Jag menar naturligtvis icke, att det verkligen är så illa ställdt, som – som det talas om – – men drottningen har varit mycket oförsiktig – har behandlat etatsrådet Struensee alltför familjärt – och tillåtit honom taga sig alltför stora friheter ...
– Min kära stjufmor – svarar konungen med bitande köld – jag skulle vara förtviflad om allt detta hindrade er från att resa till Fredensborg eller Lundehave – jag är nämligen öfvertygad om, att landtluften skall ha ett hälsosamt inflytande på ert humör!
Därmed vänder han henne ryggen och försvinner ut mellan sidengardinerna.
Hon stöder sig mot väggen, blek af sinnesrörelse och med tårar i ögonen.
Denna reprimande har nästan tycke af en förvisning.
I riddaresalen går dansen så lifligt, att tankarna svindla och glädjen blir yr.
Glittrande ögon söka hvarandra, och händer mötas förstulet, och kinderna flamma i smyg.
Det skälfver i luften, en hetta, som berusar.
Små lågor börja flämta i de dansandes bröst.
Pulsarna slå i takt med den käcka, retande musiken.
Kavaljerernas ord bli djärfva, och damernas skratta gällt.
Där rör sig i vimlet med värdiga steg en högväxt arab i sin hvita burnus.
– Hej!
Vid den store anden – så ropar ett muntert rödskinn.
– Jag tycker mig ha sett den figuren förut.
I detsamma afstannar musiken, och indianen nalkas araben med många piruetter och kaprioler.
Den dam, som han håller i handen, härmar hans rörelser.
Båda äro smidiga och lätta, hon kostymerad till vestal i hvitt med dok öfver håret, halsen naken och en antik lampa i sin hand; han i brunt skinn med skärp omkring höfterna och ett diadem af brokiga fjädrar i håret.
– Öknens son!
Hvad är ditt namn? frågar rödskinnet.
– Har intet namn! svarar araben.
– Är ingen öknens son! härmar vestalen.