Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är som om den mörka vågen ville bortföra mig och som om jag vid din hand kunde klamra mig till det flyende lifvet.»
Han låg och smekte hennes hand, lätt mellan sina båda.
Då öppnades plötsligt dörren, och fru Heine kom in i rummet.
Hon var klädd i en elegant promenaddrägt, bar hatt på hufvudet och handskar på händerna.
Med ett uttryck af uppriktig sorg i sitt välmående ansigte gick hon fram till sjukbädden och utbrast i jemrande ton:
»Jag skulle fara ut och åka — med Pauline — — men jag vet knappt om jag vågar.
Cocotte mår inte bra.»
Det drog ett obeskrifligt leende öfver den sjukes ansigte, en blandning af ömhet och medlidande, med en liten nyans af elakhet på djupet.
»Arma Cocotte!» sade han.
»Om hon dör?» klagade fru Heine med tårar i ögonen.
»Då står du ensam i verlden, mitt stackars tjocka barn!
Men den gode Guden kan inte vara så grym, att han tager ifrån dig både Cocotte och mig!»
Hon tycktes icke förstå sarkasmen i dessa ord.
Papegojans helsotillstånd upptog henne synbarligen helt och hållet.
Hon stirrade ett ögonblick på den sjuke, med en bekymrad, eftertänksam blick.
Men hon ville ogerna försumma sin vanliga promenad i vagn genom Champs elysées och Boulognerskogen, och hon bestämde sig slutligen för att lemna sin älskling.
»Låt Catherine se till Cocotte ibland», bad hon.
Men plötsligt fick hon en idé: »Eller — — » hon tvekade ett ögonblick — »får jag flytta buren hitin?
Det vore så lugnt, ifall någonting skulle hända.»
Heine gjorde en komisk åtbörd af förtviflan.
»För guds skull nej!» utropade han.
»Men vi ska’ nog se till henne», tillade han lugnande.
»Och om hon skulle bli sämre, så lofva mig att skicka Catherine efter doktorn?»
»Ja, ja, ja.»
Då böjde hon sig, ändtligen lugnad, ner öfver bädden, strök med sin handskbeklädda hand öfver hufvudkudden, slätade ut skjortlinningen och kysste flyktigt den sjukes panna.
»Adjö med dig, min stackars vän!»
— Och hon försvann brådskande ut genom dörren utan att bevärdiga Margot med en blick.
Margot stod borta vid fönstret och stirrade.
Scenen hade gripit henne så djupt ...
Denna inkarnation af helsa och välmåga — och så den bleka menniskoskuggan på sjukbädden.
Å ena sidan en stark och frisk kropp utan själ och å andra en bruten fysik med en själ så stark och frisk, så full af energi och viljekraft, att den under alla dessa år sörjt för kläder, föda, hus och hem åt den stora, starka kroppen utan själ — —
Margot vände sig om och gick sakta fram mot sjukbädden.
Återigen kände hon, så djupt att det nästan blef till smärta, det kvinliga behofvet att omhulda, att vara nyttig, att ge.
Han låg och lyssnade, välbehagligt, till hennes lätta steg.
»Jag tycker om att höra dig surra omkring i rummet», sade han.
»Det ger en sådan förnimmelse af trygghet.
— — Har du hört talas om den lifdömde fången, som en vårmorgon fann en fluga i sin cell?
Hon var den första lefvande varelse, han sett under långa vintermånader — hvad under att han gladde sig åt hennes muntra surrande och att hon inom kort blef honom så kär.
När det var kallt i cellen, satt hon på hans finger, och han värmde henne med sin andedrägt.
Han gaf henne en liten puppa af bomull att sofva i, och när han hvisslade sakta, kom hon surrande och satt sig på hans näsa — — —»
Det första hade han sagt med ett tonfall af den innerligaste värme, men som alltid, när han rycktes med af sin känsla, reserverade han sig med ett småleende emot sin egen sentimentalitet.
Jag önskar så innerligt, att jag kunde — — vara er till minsta glädje», sade hon.
Jag känner med hvarje nerv i min sjuka kropp, hur alla goda tankar och önskningar sväfva från dig till mig.
I dina händer skulle jag kunna lägga det dyrbaraste, jag eger, utan ett ögonblicks tvekan — — jag kände det så från första stund.»
Hon kämpade emot sin rörelse.
»Skall jag läsa för er?» frågade hon.
Hon sade det endast för att fylla tystnaden och få magt med sig sjelf.
»Ja, läs någonting — hvad som helst — — bara jag får höra din röst.
Den verkar som musik på mina nerver.»
Hon tog en bok, som låg uppslagen på hans nattduksbok, men studsade och ville hastigt lägga den tillbaka, då hon såg att det var en bibel.
Han märkte det och smålog — ett hjertegodt barnaleende, som lyste upp hela ansigtet.
»Jag läser ofta i bibeln nu», sade han.
»Det är en härlig bok, som med rätta kallas böckernas böcker.
Jag menar rent literärt — — jag dömer som fackman.
Jag läser t. ex. gerna Salomos höga visa — ’Sångernas bok’ på hebreiska.
Och Jobs bok, detta vittnesbörd om att en varelse i verlden varit lika eländig som jag.
— Troligen ett posthumt arbete — — Det fins också en Jobs bok efter mig!»
Han teg ett ögonblick. »Det är en egen sak att ligga sjuk», fortfor han.
»Det är någonting så helt annat än att vandra omkring frisk och stark der ute i lifvet.
Man ligger ensam och stirrar och stirrar — och så en vacker dag befinner man sig plötsligt ansigte mot ansigte med en blek, allvarlig herre, hvars bekantskap man tycker sig ha gjort alldeles nyss.
Det är ens eget andra jag.
Man kommer lätt in på allvarliga ämnen under den långa tête à têten med denne allvarlige herre.
Det blir tal om gud och religion.
När man ligger utsträckt på ryggen faller det sig helt naturligt att vända blicken mot himmelen.
När ingen mensklig makt kan hjelpa, lyfter det seglifvade hoppet sina ögon mot Gud.
Gud är allsmäktig och allgod.
Gud kan hjelpa.
Jag vände mig till honom utan hyckleri.
Jag trädde inför hans ansigte med mitt tvifvelsjuka småleende — han har nu en gång skapat mig så, att jag icke kan låta bli att småle, till och med åt det högsta; och han bör ju kunna förstå sitt eget verk!
Ja, jag hade icke ens afsvurit mina gamla hednagudar.
Men jag lättade mitt hjerta inför honom och sade: ’Hvad har jag gjort dig, o Gud, att du bekajar mig med allt menskligt elände?
Har jag icke lofvat och prisat dig i baron Cottas tidning?
Någon djefvul eller Menzel måtte ha baktalat mig inför dig.
Tro honom icke, o Gud, ty det är visst ett af de kryp, jag behandlat på samma sätt, som Apollo behandlade Marsyas en gång.
Si jag erkänner min litenhet inför dig, du store mästare, i hvars hand alla menniskomarionetternas trådar hvila, du som spelar dina komedier och dramer med oss jordens barn till tidsfördrif för änglarne i din himmels parkett.
Jag har kanske varit en dålig gycklare.
Jag erkänner, att jag promenerat omkring på verldsmaskeraden med en falsk näsa.
Men är icke ditt straff för hårdt, o Gud?
Jag var så lycklig den tiden, då jag var frisk, och någon af mina förläggare, Campe eller Cotta, skickade mig sextusen mark — fast de voro uppätna på förhand.
Du har kanske velat pröfva mig?
Låt nu pröfningen vara förbi, och återgif mig hvad jag egt?’»
Han talade med låg röst men utan ansträngning.
Det roade honom synbarligen att tala, och Margot njöt som en smekning hvart och ett af dessa intima ord.
Hon visste, att denne högdragne själsaristokrat icke skulle talat till henne så, om han icke känt, att hon var en af andens utvalda.
Och medvetandet derom fylde hennes bröst med stolthet.
Hon lyssnade blott; och han fortsatte:
»Det var för öfrigt också en annan anledning till min himlafärd.
Jag vände mig till Gud på trots, liksom jag i början vändt mig ifrån honom på trots.
I min ungdom var fritänkeriet ännu icke vulgariseradt; otron var de andliga aristokraternas stolta tro.
Otron har blifvit satt i system.
Ateismen har blifvit doktrinär; den har sina fanatiska munkar och storinkvisitorer, som byggde bål åt mig och stekte mig i sina små broschyrer och tidningsuppsatser, så snart de misstänkte, att min ande icke ville låta binda sig i deras dogmer.
Min ande sprängde deras dogmer — på trots — och flög till Gud.»
Det fina småleendet hade nu åter börjat leka i hans munvinklar.
Han gjorde ett ögonblicks uppehåll; derpå fortfor han:
»Men den stannade icke längre tid der uppe, än jemnt så pass, att den åter kände sig fri från ateisternas dogmtyranni.
Från alla håll och kanter trädde kristendomens skolmästare fram till mig och tolkade sin glädje öfver, att jag nu trodde som de.
Bland andra steg också min högreaktionäre bror Gustav fram bakom ett moln och sade: ’Käre Heinrich, du erkänner då tillvaron af ett högsta väsen!’
— Då blef det mig plötsligt trångt i himmelen, och jag mins att jag svarade honom ungefärligen så här:
’Om det gifves ett högsta väsen, så måste det vara utrustadt med alla fullkomliga egenskaper: allvetande, allmakt och allgodhet.
— Hvad kan det nu bekymra denna stora, hvita koloss om en liten råtta i en af Paris’ smågator tror på honom eller icke?’»
Han låg ett ögonblick tyst; synbarligen fråssade han i minnet af denna scen.
Derpå tillade han med en plötslig tankeöfvergång:
»Hemligheten af mitt lifs alla motgångar är den, att min ande icke kunde tåla trycket af det lättaste band.
Jag var för fri för alla partier: republikaner och rojalister, kristne och hedningar — alla fordra de, att man skall låta inpassa sin ande i ett schema.
Min var för oafhängig till det!
Derför blef jag en friseglare med min egen brokiga flagga på gaffelnocken.
Derför susade också allas kulor omkring mig; och till sist blef jag skjuten i sank.
Men jag gaf mig icke!
Min ande står ännu i dag upprätt på skeppsvraket och svänger oafhängighetens, tankefrihetens trikolor.»
Och med ett utmanande leende tillade han:
»Jag kunde aldrig bli en dogmernas man.
Jag tror, att hvarje åsigt i lifvet låter sig försvara, liksom man på en bal kan dansa med alla flickor.
Det fins vissa blaserade kavaljerer, som alltid bjuda upp de sittande flickorna på balen.
Det der förstår jag!
Jag har alltid sjelf haft en oöfvervinnelig lust att dansa med de åsigts-flickor, som stått lägst i kurs.»
Sent på aftonen satt Margot hemma hos sig och läste i den mycket förkättrade boken om Börne de välbekanta slutsidorna, i hvilkas stolta ord hon tyckte sig se Heinrich Heine träda sig till mötes, lifslefvande:
— — — I alla händelser: jag är fullt medveten om min viljas och mina afsikters redlighet, och när jag kastar en blick på mitt förflutna, reser det sig inom mig en nästan glad stolthet öfver det goda stycke väg, som jag redan tillryggalagt.
Jag undrar om mitt kommande lif skall vittna om lika stora framsteg?
Uppriktigt sagdt: jag tviflar.
Jag känner en sådan underlig själens trötthet; om jag också på sista tiden icke just skapat stort, så var jag dock ständigt — andligen — på benen.
Om det, som jag öfver hufvud taget skapat, var godt eller dåligt, derom skola vi icke strida.
Det var stort; jag märker det på den smärtsamma utvidgningen af själen, hvarur dessa skapelser kommo fram ... och jag märker det också på litenheten af de dvergar, som stå framför mitt verk och svindlande söka mäta det med blicken.
Deras ögon nå icke dit upp, och sina näsor stöta de blott emot piedestalen af de monument, som jag har byggt upp i Europas literatur till evig ära för den tyska anden.
Äro dessa monument helt och hållet otadliga, äro de utan vank och lyte?
Jag vill icke uttala någon bestämd mening derom.
Men hvad småttingarne ha att anmärka mot dem, vittnar blott om småfolkets egen inskränkthet.
De erinra mig om de små pariser-gaphalsar, som, då obelisken restes på Place Louis XVI, stodo nedanför den och utbytte sina respektive åsigter om denna stora solvisares nytta och värde.
Vid detta tillfälle fick man höra åtskilliga lustiga filistermeningar.
Der var en genomskinlig, bröstsjuk skräddare, som påstod: den röda stenen skulle icke vara hård nog att i längden motstå det nordiska klimatet, snövattnet skulle snart söndersmula den och vinden skulle kasta den omkull.
Karlen hette Petit-Jean, och sydde mycket dåliga rockar, af hvilka icke den minsta lapp kommer att gå till efterverlden; och sjelf ligger han redan begrafven på Père la Chaise.
Men den röda stenen står ännu upprätt på Place Louis XVI, och skall stå der århundraden ännu, trots allt snövatten, alla vindar och allt skräddarepladder.
Det hände en lustig tilldragelse då obelisken restes.
På platsen, der den stora stenen legat, innan man reste upp den, fann man några små skorpioner, synbarligen härstammande från en del skorpion-ägg, som kommit med från Egypten i obeliskens inpackning, och här i Paris blifvit utkläckta i solhettan.
Öfver dessa skorpioner upphäfde nu gaphalsarne ett förskräckligt verop, och de förbannade den stora stenen, som Frankrike hade att tacka för de giftiga skorpionerna, hvilka skulle bli en ny landsplåga för barn och barnabarn ...
Och de lade de små odjuren i en ask och förde dem till poliskommissarien, som strax upptog förhör om tilldragelsen ... och några timmar derefter blefvo de arma små djuren afrättade ...
Också när andens obelisker resas, kunna allehanda skorpioner komma i dagen, små giftiga djur, som kanske också härstamma från Egypten, och som snart dö och glömmas, medan det stora monumentet står kvar, upphöjdt och oförstörbart, beundradt af framtidens barn.
Det är i sanning något underbart med denna Luxor-obelisk, som fransmännen hemtat från det gamla Mizraim, och stält upp som prydnad midt på denna hemska plats, der de den 21 jan.
1793 firade sin förfärliga brytning med det förflutna.
Lättsinniga som de äro, fransmännen, ha de kanske här rest en minnessten, hvilken utalar sin förbannelse öfver hvar och en, som lägger hand på Pharaos heliga hufvud!
Hvem tyder den stämma från urtiden, som talar ur dessa gamla hieroglyfer?
Kanske innehålla de ingen förbannelse, utan ett recept för tidens sår! O, den som kunde läsa det!
Den det blefve gifvet att uttala de läkande ord, som äro ingräfda här ... kanske står der skrifvet, hvar den fördolda källan porlar, ur hvilken menskligheten måste dricka för att kunna helas; hvar det hemliga lifsens vatten finnes, om hvilket ammorna ha berättat så mycket i våra gamla barnasagor, och efter hvilket vi nu smäkta som sjuka gubbar.
— Hvar flyter detta lifsens vatten?
Vi söka och söka ...
Ack, det skall ännu dröja en god stund innan vi finna detta stora läkemedel; och intill den tiden kommer, ha vi ännu en lång sjukdomsperiod att genomgå, och allehanda kvacksalvare skola uppträda med huskurer, hvilka blott skola göra ondt värre.
Der komma nu närmast de radikala och föreskrifva en radikalkur, som i sjelfva verket blott har en yttre verkan, som på sin höjd fördrifver de yttre utslagen, men icke den inre ruttenheten.
Om det också skulle lyckas dem att för en kort tid befria den lidande menskligheten från dess vildaste kval, så skulle det blott ske på bekostnad af de sista spår af skönhet, som patienten ännu har kvar; ful som en helbregdagjord filister skulle han stå upp från sitt sjukläger, och i den fula sjukhusdrägten, i den askgrå jemlikhetskostymen skulle han nödgas framsläpa hela sitt lif.
All munterhet, all skönhet, all blomdoft, all poesi skulle pumpas ut ur lifvet, och intet skulle återstå annat än den Rumfordska nytte-soppan.
— För skönheten och geniet skulle det icke längre finnas någon plats i våra nya puritaners gemensamhetsväsen; båda skulle bli piskade och undertryckta på ett ännu mycket sorgligare sätt än under den äldre regimen.
Ty skönhet och geni äro ju också ett slags konungadöme, och de passa icke i ett sällskap, der hvar och en, i den missmodiga känslan af egen medelmåtta, söker nedsätta hvarje högre begåfning ända till det banalas nivå.
Konungarne försvinna och med dem försvinna de sista diktarne. »Diktaren skall gå med konungen», dessa ord torde nu få en helt annan betydelse än den ursprungliga.
Utan auktoritetstro kan icke heller någon stor diktare uppstå.
Så snart hans privatlif belyses af pressens obarmhertiga ljus, och dagbladskritiken gnager på hans ord, kan icke diktarens sång få den vederbörliga respekten.
När Dante gick genom Veronas gator, pekade folket på honom och hviskade: »Den der har varit i helvetet.»
Hade han väl eljest kunnat skildra det så troget med alla dess kval?
Men hur mycket djupare verkade icke, under förutsättning af en sådan respektfull tro, Franzesca da Riminis berättelse, Ugolinos och alla de andra kvalgestalternas, som runnit upp i den store diktarens hjerna.
Nej, de äro icke blott framsprungna ur hans ande, han har icke diktat dem, han har sjelf lefvat dem, känt dem, sett dem, han var verkligen i helvetet, i de fördömdas stad ... han var i landsflykt.
De moderna puritanernas ödsliga hvardagsstämning breder sig redan ut öfver hela Europa som en grå skymning, hvilken kommer före en ofruktbar vinter ...
Hvad betyda väl de stackars näktergalarne, som plötsligen, smärtsammare men också vackrare än någonsin upphäfva sina melodiska suckar i den tyska diktarskogen?
De sjunga ett vemodigt farväl!
De sista nymferna, som kristendomen skonat, de flykta nu in bland de tätaste snåren! — — —
Under hvita trädet sitter
du och hör, hur vinden hviner,
ser hur himlens moln sig dölja
bakom gråa dimgardiner.
Ser hur skog och marker ligga
nakna i det gråa ljuset;
vinter utom, vinter inom —
sjelfva hjertat vinterfruset.
Och då några hvita flingor
ner på dina skuldror dala,
tror du, det är snö, som faller
ifrån trädets grenar kala.
Men du märker snart, det är ej
snö från trädets grenar kala;
hvita, doftande blommor är det,
som om vår och solsken tala.
Med en glädjens rysning ser du
vinter sig i sommar byta,
snö i blommor — fram ur hjertat
varma känslor ånyo bryta.
Margot genomläste ännu en gång dessa strofer, som hon öfversatt till franska och nedskrifvit på ett ark af finaste velin.
Solen spelade genom fönstren in i hennes boudoir, der hon satt vid sitt lilla skrifbord klädd i en morgondrägt, som föll löst och fritt kring hennes spensliga gestalt.
Det ljusbruna håret hvirflade i lockig rikedom ner på hennes skuldror och bröt sig mjukt mot morgondrägtens matt ljusblå ylle.
Kinderna hade fått färg af tankearbetet och den framåtlutade ställningen.
Ögonen glittrade som vatten i solsken.
Ännu en gång läste hon denna sång om våren som vaknar ånyo, det första varma lifstecknet från ett hjerta, som stelnat i lifvets köld.
Det föreföll henne, som var det hennes egen historia, han gifvit i dessa enkla, konstlösa strofer.
Det var som om dikten varit skrifven för henne, om henne — just nu.
Det fans icke en nyans af stämning eller rytm, som icke väckte genljud i hennes eget inre.
Hon reste sig upp och började gå af och an på golfvet.
Strofernas stigande rytm blef så småningom till ett ackompanjemang åt tankarne, som kommo och gingo.
Glada tankar, sorgsna tankar dansade fram med lätta steg — alla gälde de honom och den tid, som gått.
Dag efter dag hade hon setat vid den döende skaldens sjukbädd; dag efter dag hade hon kommit honom närmare och närmare.
Denna stolta diktarsjäl, som gentemot andra var så spotsk och misstrogen, hade blottat sig inför henne från första stund, derför att han från första stund förnummit en instinktlik sympati.
»Du skall bli min högra hand — mitt allt», hade han sagt.
»Vill du det?»
»Jag har ingenting att dölja för dig.
Du är min andes intimaste vän, min själs älskarinna.
— Det veka, innerliga tonfallet af hans röst klingade ännu i hennes öron; hon hörde öfvergången till det gäckande skarpa och såg det halft frivola, halft vemodiga småleendet, som lekte kring hans läppar, då han fortsatte:
»Det är illa bestäldt med kärleken här på vår dumma jord.
Antingen älskar man bara med kroppen eller också bara med själen.
Idealet vore att älska både med kropp och själ. — — — men idealet är som vanligt oupphinneligt — åtminstone för mig.»
En dag, då hon böjde sig öfver hans sjukbädd, hade han som ett barn sträckt ut sin hand efter den lilla signetringen, som hängde vid klockkedjan ned från hennes bröst.
Det var en karneolsring med en fluga ingraverad i stenen.
Han höll upp den och såg på den under sina halfslutna ögonlock; derpå sade han sakta, i det han, mot sin vana, begagnade sig af franska språket:
»La Mouche — flugan — är du!
Jag är den lifdömde fången, och du är flugan i min cell.»
Från den stunden kallade han henne »La Mouche».
Alla dagar ville han ha henne hos sig några ögonblick.
När lidandet tog öfverhand, skref han alltid egenhändigt en liten biljett, deri han bad henne uppskjuta sitt besök. — »Det vore en lumpen egoism att under sådana omständigheter vilja locka dig hit, min kära Mouche.»
La Mouche hade tagit den roll, han tilldelat henne; och hon tog den på fullaste allvar, så som hon visste, att han önskade det.
Fru Heines något ansträngda kyla låtsade hon sig icke märka.
Hon kände, att han var glad åt hennes besök och hon visste med sig, att hon var till nytta.
Heines sekreterare var ännu sjuk, och La Mouche hade intagit hans plats.
Den sjuke hade vant sig vid hennes kärleksfulla kvinliga omvårdnad; han kunde icke längre undvara henne.
Hon skref de bref, han dikterade; hon läste för honom, när han behöfde ro, och hon rättade det franska korrekturet till hans dikter, som voro under utgifning hos en fransk förläggare.
När han fick ett af sina vanliga krampanfall, måste hon sitta hos honom, tyst och stilla, och hålla honom i hand; det gaf lindring.
När plågorna lemnade honom i ro, tyckte han om att höra hennes lätta steg på mattan.
Han, som eljes var så känslig för minsta buller, njöt af att lyssna till den lilla flugans surrande kring sjukbädden i rummet, der han låg.
Tonen emellan dem var förtrolig, som den varit från första stund: en hjertlighet som å ömse håll hade en nyans af beskyddande öfverlägsenhet.
Denna öfverlägsenhet kunde icke ge anledning till något missförstånd eller någon misstämning, ty den var ett naturligt resultat af det förhållande, i hvilket de stodo till hvarandra.
Hon var den — jemförelsevis — friska af de två; och som ett hjelplöst barn mottog han hennes omsorger, hvilka hon egnade honom med något af en mors beskyddande ömhet.
Men hon var också den andligen svagare af de två.
Denne man, hvars kropp var ett hjelplöst barns, var sin samtids ypperste diktare; och han visste det väl.
I hans sätt att tala till henne skymtade snillets öfverlägsenhet fram, men alltid med en tillsats af andligt galanteri, som gjorde att det aldrig stötte.
Uet hade aldrig fallit henne in, att det kunde vara annorlunda.
Han var i hennes ögon så stor, att ett intelligensförhållande mellan dem nödvändigt måste bli ett subordinationsförhållande, och hon njöt af detta andliga subordinationsförhållande lika mycket, som han sjelf njöt af hennes moderliga omvårdnad.
Han undervisade henne.
Han kallade sig sjelf »skolmästaren», och den tid, hon tillbringade vid hans sjukbädd, var hennes skoltid.
»I dag hålles ingen skola», skref han ibland, när plågorna hindrade honom från att mottaga henne.
— Men under skolmästarens raljerande öfverlägsenhet skymtade alltid något af älskarens otåliga längtan fram.
Så var det också med hans sätt gentemot henne; alltid fans det denna raljerande öfverlägsenhet, under hvilken han sökte dölja sin allvarliga, djupa tillgifvenhet.
Han kritiserade allt i hennes väsen — hennes sätt att gå och stå, tala och skrifva.
Men när han lyfte upp ögonlocket och såg på henne med en sträng blick, liksom för att rätt eftertryckligt förehålla henne alla fel och brister — då fans det alltid i blicken, bakom den låtsade förebråelsen, ett annat uttryck, som en kvinna aldrig misstager sig på.
Och hon smålog emot honom, lofvande bot och bättring; och den fruktade skolmästaren sträckte sin vackra, hvita hand ut emot henne, drog henne ner emot sig och kysste henne.
Detta förhållande hade sin egen, morbida skönhet.
De visste båda, att det alltid skulle förblifva kyskt, som kärleken mellan två barn, hvilka leka samman, bada samman, smeka hvarandra och somna i samma säng.
Och medvetandet derom gaf dem en känsla af fullkomlig frihet.
Det var som om de kommit in i ett själens oskyldighetstillstånd, der alla fikonalöf voro öfverflödiga.
För den döende gälde icke längre samma lagar, som för de lefvande.
Det fans ingenting att dölja, ingenting att hålla hemligt, ingenting att blygas för — i hela sin karaktär föll detta kärleksförhållande utanför alla regler.
Det var den första tiden af deras bekantskap — smekmånaden i deras andliga äktenskap.
Men allt eftersom de kommo hvarandra närmare och närmare, märkte hon tydligare och tydligare, att den sjuke stundtals pinades af halfheten i detta förhållande.
Hans vemodigt bittra uttalanden om sin kroppsliga skröplighet ingåfvo henne ofta en pinsam föreställning om, att hans ande led Tantali kval genom att ständigt befinna sig ansigte mot ansigte med hennes ungdom och skönhet.
Fantasien höll honom ständigt för ögonen skilnaden mellan hvad som var och hvad som kunde vara.
Under alla de år, han legat utsträckt på sitt smärtans-läger, hade längtan förblifvit oberörd af sjukdomens härjningar.