Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström förmenar, att denna kärlek finnes i rikare mått der, hvarest allmän religionsfrihet finnes, så ber jag att få inför R. o. Ad. omförmäla en tilldragelse, som händt mig sjelf under årets lopp, ehuru orsaken till dess inträffande, härleder sig från en föreg:de tid.
Anställd vid en af hufvudstadens större församlingar, fick jag en gång den sorgr 174 Den 16 Juni. liga underrättelsen, att 2:ne unga qvinnor voro beredda alt öfvergå frän vår lära till den kalholska.
Jag besökte dera och fann orsaken till deras förvillelse ligga i bristande bildning och uplysning.
Min önskan blef derföre, att efter bästa förmåga undervisa, och så bibringa dem en sannare insigt i vår heliga lära.
Tvifvelsutan hade jag derutinnan lyckats om jag icke ouphörligen blifvit motarbetad från ett håll, som icke en gång skulle hafva skytt att innestänga dem på ett ställe, der de aldrig borde finnas.
För att besegra all list och kunna rycka dem derifrån, anhöll jag i största tysthet om Öfverståth.-Embetets handräckning, som äfven i djupaste hemlighet mig lemnades.
Jag har icke heller hört, alt man här i staden egt någon kunskap om denna tilldragelse, förr än den framställdes i en af våra tidningar, sedan den likväl först stått att läsa i en Tysk tidning, ehuru med namnförvexling, så att skulden kastades på Kyrkoh.
Ekdahl.
Efter ett i anledn. af denna tilldragelse inför nyssnämnde embetsmyndighet hållet enskildt förhör, emottog jag af en person, som tillhörde en annan församling än jag, ett allt utan kristligt afskedsord.
Knappt hade den första månaden af detta år ingått, förr än jag erhöll en skrifvelse från ett Katholskt samfund i Nord-Amerika, ifrån början till slut upfylldt af de gräsligaste anathemer, såsom att min själ vore dömd till helfvetes eld, att afgrundens heta lågor skulle förbränna hela den förbannade jord hvarå jag trampade, m. m. dyl.
Jag får upriktigt bekänna, att jag icke önskar att en sådan kristlig kärlek skall finnas inom vårt fädernesland.
Jag erkänner, att jag icke i landet vill insläppa anhängare af ett samfund, hvarifrån dylika bref kunna utgå.
Jag påyrkar derföre, att vi måtte skyddas från sådana trosförvandter, intilldess den kärlek, som de så högljudt predika, höjt sin röst i deras eget inre.
En annan talare har belyst de många fläckar, hvilka, enl. hans förmenande, vidlådde den Svenska statskyrkan.
Jag vet mycket väl, att enl.
Christi ord, hans kyrka skall vara ren och utan fläck.
Jag önskar äfven af innersta hjerta, alt vår kyrka vore fullkomligt ren och fläckfri, men jag vet äfven, att ingen enda kyrka på jorden är utan fläck, och jag ber dessutom att få erinra, att det icke finnes något enda kristligt samfund, som icke kallas stridande, just derföre alt dess anhängare måste strida för ernående af salighetens krona, just derföre att de måste rentvagne varda.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om de fläckar, som vidlåda vår kyrka, skola aftvås derigenom, att vi öppna portarne för Mormonerna och andra vilsefarande sekter.
Jag tror det icke utan fruktar, att fläckarne skola blifva större.
Jag fruktar, att de många strider, som hvarje menniska har att bekämpa, skola blifva ännu häftigare, och att många hjeltan, som lefvat i frid och glädje, skola bringas att bära ett större kors, än de eljest behöft, en större börda, än det är Guds vilja att dem pålägga.
Skulle R. o. Ad., emot min förmodan, bevilja den äskade återremissen, anhåller jag, att LagUtsk. äfven måtte under förnyadt Öfvervägande taga innehållet af Hr Spångbergs förslags 1 mom.
Det lyder sålunda: ”Den till främmande trosbekännelse hörande Den 1C Juni. 175 prest eller annan person, som antingen döper, och i vilsefarande trossatser upfostrar barn af Lutherska trosbekännare, äfven när sådant sker under sken af barmhertighet, eller med föregifvande, att det egt rum på begäran, eller på annat sätt lockar och förleder sådan trosbekännare lill affall från Statskyrkan, eller genom meddelande af undervisning i främmande trossatser, dop, konfirmation eller annan dylik åtgärd, medverkar lill dess affall från Statskyrkan, skall förvisas riket.” Jag anser nemi., alt en sådan proselyl-makare icke bör ostraffadt få drifva sitt hemliga spel inom den Svenska statskyrkans sköte, och tillämpar å honom skriftens ord om ulfven, som klädt sig i fårakläder, och går omkring uti hjorden, såsom ett rytande lejon.
Onskligt hade varit, att antagandet af en s. k. dissenter-lag inom Svenska samhället, med sin med rätta beprisade EvangelisktLutherska statskyrka, hade varit öfveiflödigt; sä hade ock kunnat vara, om denna kyrkas målsmän i sinom tid hade vetat handla i enlighet med kyrkans grundsatser.
Beklagligt är emedlertid, alt så ej skett.
Såsom exempel härpå, vill jag blott fästa upmärksamhet på, att då några af dess svagare medlemmar hafva önskat fortfarande få begagna en kyrko-handbok och en lärobok, hvilka, på en tid, då det kyrkliga lifvet ingalunda var sämre än nu, kunde med välsignelse begagnas, och hvilket ovedersägligen ulan fara för kyrkan och dess lära, — enär denna var densamma före, som den år efter 1811 — kunnat medgifvas; sä har sådant blifvit dem förvägrad!.
De hafva då sammankommit, för all på egen hand söka en andelig upbyggelse, den de ej funnit vid den gudsljenstens utöfning, der den enl. deras begrepp, sämre kyrkohandboken begagnades; de hafva derföre blifvit ålagda böter och straff, genom lagligt eller olagligt tillämpande af en antiquerad författning, som, ehuru innehållande flera andra föreskrifter, hvilka dagligen öfverträdas, aldrig oftare tillämpas, än vid slika tillfällen.
Åtskilliga bland dem, hafva nu slutligen funnit sig af samvetet tvingade, alt för sitt konsistorium tillkännagifva, det de nödgas öfvergifva statskyrkans gemenskap, tills dess de återfå i kyrkan de gamla renläriga böckerna, etc. etc.
För min egen del kan jag ej godkänna dessa stackars trosbröders skäl, till uttagande af del betydelsefulla, och för vår kyrkas närmaste framtid, måhända vigliga stegel; men del är mig ändå icke möjligt, att bryta slafven öfver dem.
Ej annat jag kan finna, hafva de steg för steg tvingats fram lill den ståndpunkt, på hvilken de nu befinna sig.
Och första impulsen till delta framtvingande, har varit den oevangeliska, oprotestantiska sträfvan, att söka vinna enhet i ord, under förgätandet af enheten i anda och sanning, som, ej från kyrkans, men från dess ovisliga målsmäns sida, föreslafvat förstnämnde vägran, linder sådane omständigheter vore det ju en obarmhertighet, alt låta de arma utsättas för de hårda följder, hvartill sådant förfarande på grund af nu gällande lagar måste leda, äfvensom del vore för samhället högst menligt, att, såsom slutet nödvändigt måste blifva våldsamt, från sig 176
Den 16 Juni. skilja de trogna evangeliskt-lutherska bröder, som så handlat, och de som möjligen skola följa deras exempel.
Att antaga en dissenterlag för de inom evangeliskl-lutberska bekännelsen qvarstående personer, hvilka af samvetet tvingas alt skilja sig från statskyrkan, är under sådana förhållanden ej längre öfverflödigt; — efter mitt förmenande är det tvärtom högst nödvändigt, och lika nödvändigt, som del vore obehöflig!, ja skadligt, att innan liden dertill är inne, antaga en så vidsträckt religionsfrihet, som den Frih. Crentz i sin motion föreslagit.
På grund af de gjorda motionerne i ämnet, kunde likväl Utsk. föreslå så myckeo frihet, som jag nyss antydt; och jag får derföre anhålla, det ifråga val ide Betänk, måtte varda återremitterad! till Utsk., så att Utsk. på grund af de gjorda motionerne må komma i tillfälle att utarbeta en lag, som inrymmer möjlighet för dem af evangeliskt-lutherska bekännelsen, hvilka önska skilja sig från statskyrkan, att det oaktadt kunna få fortfarande bygga och bo på den kära fosterjorden.
Jag har utaf Hr Tharas yttrande blifvit föranledd att ånyo begära ordet.
Hr Tham har börjat sitt anförande med att tillkännagifva sitt ogillande Hr Carlesons reservation, af hvars upläsande jag begärt, och deruti jag för min del i allo instämmer, samt med det påslåendet, att den Svenska statskyrkan aldrig medelst förföljelser, utan endast genom kärlek sökt återföra irrläriga i kyrkans sköte.
Det torde icke vara svårt att bevisa, det Svenska kyrkan icke alltid visat en sådan kärleksfullhet, som Hr Tham förmenat, ulan att den tvertom vid flera tillfällen, ulan all skonsamhet förföljt de med henne olika tänkande.
Hr Tham, såsom prestman, bör icke vara okunnig om de förföljelser, som i de sjuttonde och adertonde seklen föröfvades mot de s. k.
Pielisterue, och deraf jag endast vill omnämna, hurusom en allmänt aktad prestman, Tollstadius, kyrkoherde i S:t Jakobs församling här i staden, kastades i häkte derför alt han lärde, ”att goda gerningar icke äro urabärliga för saligheten”, samt huruledes en annan värderad prest, Ullstadius, från Abo, dömdes till dödpn, men benådades med fängelse å Smedjegården, hvilket varade i 40 år, derför att han påstod, ”alt tron och gerningarne hos en kristen icke kunna åtskiljas.”
Dessa exempel, hvars sanningsenlighet Hr Tham icke lärer kunna bestrida, torde vara ett tillräckligt prof på den kärleksrik;! ömhet, hvarmed Svenska kyrkan omfattat, de med henne olika tänkande.
Vidare har Hr Tham påstått, att det är nödvändigt alt hafva straffbestämmelser, för affall från statskyrkan, såsom en ersättning för den i kristna kyrkans första tider, herrskande kyrkotukten.
Jag känner lika väl som Hr
Tham, att om någon medlem af den första kristna kyrkan hade begått något brott, så belädes han med kyrkostraff, men detta är något helt annat, och jag tror ej, alt Hr
Tham kan åstadkomma bevisning derom, att kyrkan använde verldsliga straff emot olika tänkande.
Det var först sedan den rnmerskkatholska kyrkan utbildat sig, och stadfästat sitt herravälde, som man Den 16 J uni. 177 man såg, huruledes olika länkande förföljdes och källerier bestraffades med en uprörande grymhet.
Detta sätt att vilja piska tro in i en menniskas sinne, har likväl, såsom vi alla veta, städse misslyckats, och jag förstår sannerligen icke, huru man med historiens vittnesbörd för ögonen, kan vilja ifra för bibehållande af straffbestämmelser, som alltid visat sig fruktlösa.
När den Katholska kyrkan, på höjden af sitt välde och under en tid, då folken ej stodo i någon liflig beröring med hvarandra, till följd af svåra kommunikationer, dä boklryckerikonsten ännu ej var upfuunen, så att idéerna endast långsamt förmådde sprida sig, icke ägde makt att fasthålla menniskorua vid en enda lem, samt icke förmådde böja de motslräfviga sinnena under ”en enda saliggörande kyrka”; huru vill man då i våra dagar, då forskningen i allt, som utgör föremål för menskligt vetande, är fri, och dess resultater sprida sig med förvånande hastighet lill alla delar af jorden, samt dä afståndet nationerna emellan, snart sagdt är lillintelgjordt genom användande af ångkraften och electriciteien, begära, alt kunna förhindra, alt andra idéer, än man sjelf gillar, bana sig väg till meuniskosinnena?
Sådant är ju alldeles omöjligt, och det vanmäktiga försöket alstrar endast åtlöje hos den uplyste och fördomsfrie.
Väl kan man genom skrämsel förmå den feghjerlade, att icke tillkännagifva sitt hjertås öfvertygelse, men man kan icke tvinga honom att utbyta denna öfvertygelse emot en annan.
Man kan möjligen tvinga honom att begå Herrans Hel.
Nattvard, men man kan icke hos honom, emot hans vilja väcka den tro, hvarförutan denna heliga handling saknar all betydelse, och blifver en tom ceremoni, som man endast af nödtvång sig underkastar.
Erfarenheten gifver oss äfven vid handen, all fullkomlig samvetsfrihet är ett oundgängligt vilkor för framkallande af ett sanni kristligt lif.
Jag har rest och vistats uti de flesta af Europas stater, och jag har öfverallt funnit, att i de länder, der samvetsfrihet finnes, såsom England och Frankrike, står presterskapet på en hög ståndpunkt, under det att ett motsatt förhållande eger rum, der religionstvång herrskar.
Delta har äfven sin ganska naturliga orsak deruti, att all fri täflan bär rika frukter, så att det bemödande den ena församlingens presterskap ådagalägger, att öfvergå den andra församlingens föreståndare i lära och lefverne, framkallar en bättre och renare anda, än der ingen täflan eger rum.
Finnes deremot icke religionsfrihet, blir det krisina sinnet snart ljumt, och presterskapet försumligt i upfyllandet af sina vigtiga åligganden.
Hr Tham har vidare anmärkt, alt Frih.
Creutz och jag, mycket ordat om samvetsfrihet, men alt vi förvexla! della begrepp med religions- eller bekännelsefrihel, om hvilken sednare nu endast vore frågan.
Jag deremot påslår och vidhåller, att det i sjelfva verket, icke finnes någon åtskillnad emellan religionsfrihet och samvetsfrihet, samt alt den distinction emellan dessa begrepp, som Hr Tham här gjort, och hvilken, mig veterligen, för första gången blifvit framställd uti den comitialis, efter sisla Riksdagen utfärdade ryktbara cirkulär, är af sådan beskaffenhet, att om man i något annat 8 H. 12 178 Den 16 Juni.
Europeiskt land framkom med något dylikt, skulle sådant endast väcka ett medlidsamt åtlöje.
Ja, jag frågar Hr Tham, om han verkligen på alfvar vill påstå, alt samvetsfrihet kan finnas ulan bekännelsefrihet?
Eller tror då Hr Tham, alt det finnes någon mensklig maki, som kan tvinga menniskans inre öfvertygelse, eller att samvetet icke lider elt svårt tvång, genom alt tvingas fördölja den öfvertygelse hjertat hyser?
Med samvetsfrihet förstås, rättighet för hvarje menniska, alt tro, dyrka och bekänna Gud, i enlighet med sitt samvetes öfvertygelse.
Begreppen om samvetsfrihet och reli gionsfrihet äro således identiska, samt sammanhänga så nära med hvarandra, att den som vill hindra bekännel.sefriheten, derigenom äfven våldför samvetsfriheten, hvilken utgör en menniskas oförytterliga rättighet, hvarmed den verldsliga makten icke har något att skaffa.
Till svar å min framställning om de talrika utflyttningar, hvartill bristande samvetsfrihet inom fäderneslandet gifvit anledn., har Hr Tham endast anfört, att det var ganska väl, att man blef af med Erik-Jansenisterne.
Jag medgifver detta lika gerna, sorn jag erkänner, att det var nyttigt, att den beryktade presten Almqvist öfvergaf fäderneslandet, men jag vet äfven — och många andra kunna jemväl intyga sanningen häraf — att ett stort antal af Dalarnes och Helsinglands befolkning, bestående af idoga, laglydiga medborgare och sanna kristna, funnit sig föranlåtna till samma steg, derföre att det förvägrats dem alt begagna de gamla handböckerna.
I Gefle cellfängelse hafva nyligen 20 personer undergått vatten- och brödstraff, för del de hrutit emot konvenlikel-plakatet.
Ar detta kristligt?
Är detta öfverensstämmande tned bildningens och lidehvarfvets fordringar?
Emot den tydning jag gjort af 16 § Reg.F:n, har Hr Thara riktat den anmärkn., att densamma icke borde såsom giltig anses, emedan K.
M. icke godkänt den förklaring, 1809 års Const.Utsk. öfver nämnde § lemnat.
Jag får med anledn. häraf förklara, alt Hr Tham icke tyckes hafva upfattat hvad jag härom yttrat, eller begripit hvarom fråga är.
Förhållandet är nemi. följande:
Redan vid 1809 års Riksdag upstod inom Const.Utsk. en häftig strid om de i 16 § Reg.F.-n förekommande orden: ”ingens samvete tvinga, eller tvinga låta, utan skydda hvar och en, vid en fri utöfning af sin religion; ty man sade sig befara, att Svenska Statskyrkan skulle af ett sådant stadgande laga skada, och den tiden var man lika rädd för den Grekiska trosbekännelsen, som man nu fruktar katholicismen; men sedan den liberalare och kristligare meningen, som inom Utsk. och PresteSt. försvarades af dåvarande Biskopen i Linköping, Rosenstein, och Dokt. Wikman Casperson emot Biskopen af Nordin, gjort sig gällande, och §:n blifvit oförändrad den 6 Juni af samtlige RiksSl. antagen, föreslog PresteSt. ett tillägg till §:n af följande lydelse: ”så vidt derigenom icke tillskyndas mehn och skada för den rena, Evangeliska läran.”
Detta PresteSt:s förslag, förkastades af Const.Utsk. i dess den 29 Nov. 1809, öfver de efter Reg.- F:ns antagande, deremot gjorda anmärkn.-r afgifna Mern., men blef såsom R.
St:rs prot. utvisa, förklaradt hvilande, hvarefter Consl.- Den 16 Juni.
Utsk:s nyssnämnde Mein., i livad del rörer 2 och 16 §§ Reg.-F.n vid 1815 års Riksdag, dit pröfningen af samtlige de vid 1809 års Riksdag, efter Reg.Fms antagande, föreslagna grundlagsförändringar upskjöts, af samtlige RiksSt:n godkändes.
Dä nu 16 § Reg.F:n, efter den tydning stiftarne af densamma lemnat, tillförsäkrar hvarje undersåte fri religionsöfning, samt RiksStin sedermera i grundlagsenlig form förkastat den inskränkning i religionsfriheten man påyrkat att göra, i del af Konung och Ständer antagna grundlagsbudet, är klart alt någon ytterligare sanktion af Konungen, hvarken erfordras eller kunnat, ifrågakomma.
För att tydligare framställa denna min åsigt, får jag anmärka, att, derest Hr Tham skulle föreslå, ali i Tryckfrihets-Förordn. borde intagas en föreskiifl derom, att alla skrifter, ämnade att i tryck utgifvas, skulle undergå en föreg:de granskning, men Const.Utsk. afstyrkte detta förslag, under förklarande, att sådant vore att inskränka den redan existerande tryckfriheten, samt detta Utlåt, af R.
St. godkändes, så måtte väl ingen Kongl, sanktion af denna förklaring erfordras, för att den en gång antagna tryckfrihetslagen skall ega gällande kraft.
Jag vill vidare nplysa Hr
Tham derom, att underrättelsen om den af mig förfäktade tydning af meranämnde 16 §, lemnats mig af en utaf Const - Utsk:s ledamöter vid 1809 års Riksdag.
Förhållandet är nemi. att då jag år 1844 efter hemkomsten från en utrikes resa, vid ett tillfälle sammanträffade med den enda då qvarlefvande ledamoten af 1809 års Const.Utsk., denne, sedan samtalet fallit på den, för affall från vår Statsreligion, lill landsflykt dömda målaren Nilsson, yttrade att denna dom var det grofsta våld, som sedan år 1789 blifvit root Svensk Grundlag föröfvadt, dervid han, mannen från 1809 års Const.Utsk. tilläde, att tilltaget vore sådant, alt ifall han vore JustKansler eller Just.-Ombudsm., så skulle han af sin emhetspligt finna sig ovilkorligen upmanad, att för grundlagens våldförande tilltala, så väl de domare, som i saken dömt, som ock de, som tillställt åtalet.
Den svåra påföljd, ett af Hr Tham anstäldt försök att rädda 2:ne unga qvinnor från öfvergång till Katholska läran för honom medfört, beslående deruti, att han sedermera fått emottaga ett hård! bref från några Kalholiker i de Förenta Staterna, lärer icke kunna antagas såsom bevis, att ingen annan religion än den Lutherska bör få utöfvas här i landet.
Ty ingalunda torde Hr
Tham lyckas att inbilla hvarken mig eller någon annan af R. o. Ad:s ledamöter, att för det alt några Katholiker äro hätska och oförsonliga, alla de öfriga 200 milhr menniskor, som bekänna den Katholska läran, skola hysa ett lika okristligt sinnelag.
Det af Hr Tham framdragna factum bevisar endast, att det finnes dåliga menniskor inom den Katholska kyrkan, likasom inom hvarje annan, men ingenting derutöfver, och att derföre bryta stafven öfver alla dem, som bekänna denna lära, är lika orimligt som att yttra, att alla Frälsarens Apostlar måste hafva varit förrädare, derföre att Judas var det.
Men efter som Hr Tham här omförmält en honom timad tilldragelse, må det äfven tillåtas mig, att, såsom ett motstycke, berätta hvad som 12* 180 Den 16 Juni. handt mig.
Jag har, såsom det torde vara för en eller annan af R. o. Adis ledamöter bekant, upträdt såsom sakförare för de tilltalade uti ett af de åtal, som fanatismen framkallat emot olika tänkande, och della mitt handlingssätt, endast och allenast förestafvadt af öfvertygelsen om åtalets obefogenhet, har föranledt en af hufvudstadens prester, att icke blott offentligen framkasta den beskyllning, att jag affallit från den rena Evangeliska läran, och antagit den Katholska, utan äfven att om mig utsprida
,de mest osannfärdiga, förklenande rykten.
För det att en af den Svenska Statskyrkans medlemmar tillåtit sig ett så ovärdigt förfarande, bryter jag icke statven öfver hela Sveriges presterskap.
Hr Tham har vidare framhållit vådan af att öppna Statskyrkans portar för sådana sekter, som Mormonerna, m. fl. Jag får med anledn. häraf förklara, att man icke banar vägen för Mormonerna, derföre att man beviljar religionsfrihet.
[ England, der denna frihet redan i 200 år åtnjutits, finnas inga Mormoner, och i Tyskland och Frankrike är deras antal högst ringa, hvilket äfven är helt naturligt, ty en sekt, som är nästan hednisk, kan icke vinna många anhängare i sannt kristna samhällen.
Således torde denna farhåga vara öfverflödig.
1 alla fall vinner man inga sanna anhängare till kristendomen, genom att förfölja olika tänkande.
Derigenom skapar man blott martyrer och underblåser en eld, som eljest måhända af brist på näring af sig sjelf utslocknat.
Såsom det icke torde vara för Höglofl.
Ståndets medlemmar obekant, finnes i Europa intet land, med undantag af Sverige och Toscana, hvars lagstiftning har straffbestämmelser för affall från statsreligionen.
Och för att visa huru man i andra länder sig förhåller vid dylika fall, får jag nämna, att för omkring 10 år sedan, tilldrog sig i Portugal, att en Engelsman, Doktor Kalley, hade företagit sig att offentligen predika Protestantismen ibland den helt och hållet Katholska befolkningen, och följden blef, att tvenne i Portugal födde Katoliker, öfvergingo till förstnämnde lära.
Delta framkallade ett åtal både emot doktorn och de 2:ne affällingarne, men åtalet afvisades af General-Prokuratorn, som förklarade, att då 143 § i Grundlagen stadgade, ”att ingen skall af religiösa motiver anklagas” och detta stadgande tillförsäkrade landets innebyggare en vidsträckt religionsfrihet, samt således de serskilda speciella lagar, som vore deremot stridande, icke kunde vinna tillämpning,' fann han såsom åklagare sig böra underkänna anklagelsen.
Detta är just ett exempel att rekommendera åt alla dem, hvilka påstå, att de i allmänna lagen och kyrkolagen förekommande straffbestämmelser, för affall från Statsreligionen, skola fortfarande gälla, ehuru de stå i uppenbar strid emot Grundlagens bud.
Då Hr Tham synes vilja på den heliga skrift grunda kyrkans rätt, att emot dylika länkande använda straffbestämmelser, så trotsar jag Hr Tham alt framlägga något enda exempel deruppå, att vår Frälsare eller flans Apostlar lärde, att man emot olika tänkande, skulle använda tvång.
Christus förmanade tvertom Petrus, sedan denne dragit svärdet mot Ofverstepreslens dräng, att sticka svärdet i skidan, och denna upmaning bör äfven den Svenska Statskyrkan efterkomma.
Vill det Svenska Den 16 Juni. 181 preslerskapet bemöda sig, att genom kärlek och Evangelisk mildhet draga folkets hjeltan till sig, så skall det hedras och älskas; men bemödar det sig att fråntaga menniskan samvels- och tankefriheten, den Gud henne förlänat och ingen mensklig makt kan betvinga, så blir detta bemödande fruktlöst, ja, till och med farligt för Statskyrkan, ty våld och förtryck framkalla motstånd, och motståndet kan få öfvermaklen, så att slutligen hela Statskyrkan ramlar.
Våldet kan väl en tid ega bestånd, men sanning och rätt skola slutligen segra, och våldet krossas enl. skriftens ord: ”hit skall du gå, men icke vidare — här skola dina stolta böljor sätta sig.”
Det tillkommer icke den Svenska Statskyrkan, att sätta sig upp emot Herran Gud, ty att vilja betaga menniskan en oafytterlig, af Gud henne förlänad rättighet, är att trotsa Gud, och det är så mycket mera i ögonen fallande, att det är Guds vilja, att menniskans tanke och vilja skola vara fria, som skriften lärer oss, att Gud förlänade de första menniskorna en så fullkomlig frihet, att Han tillät ormen, alt i sjelfva paradiset predika lögnens läror.
Det vore visserligen mycket att tillägga, men då jag måhända redan allt för länge uptagit R. o. Ad:s tid, vill jag nu endast förnya min förut gjorda begäran, om återremiss af LagUtsk:s förevande Betänk.
Om, på sätt den siste värde talaren i slutet af sitt anförande tycks antyda, det vore att sälla sig upp emot Gud om man i denna fråga hyste en från hans åsigt skiljaktig mening, så skulle jag icke understå mig att yttra en motsatt tanke.
Men jag hoppas att dermed icke förgripa mig ens mot talaren sjelf.
Han har nyss inför R. o. Ad. sökt ådagalägga, att den Katolska ofördragsamheten i Norra Amerika bevisade ingenting.
Om så är, måtte icke eller de exempel på ofördragsamhet inom den Svenska Statskyrkan, hvilka talaren upgifvit, bevisa något mera.