Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Patern upptäckte sjukdomens orsak; brytningen inställde sig snart nog, och Erlands lif var från det ögonblicket utom fara; men efterverkningarne fortforo länge och voro af förfärlig art, ty hans själsförmögenheter, i synnerhet hågkomsten af det förflutna, voro nästan släckta.
Knappt nog igenkände han sin fader och moder.
Patern satt under sjukdomens långa dagar vid hans säng och förströdde honom med sagoberättande.
Han lyssnade och uppfattade blott med möda sammanhanget i de enkla historierna.
De sagor, patern berättade, valde han med serskild beräkning: de rörde sig uteslutande kring unga riddare, som blifvit förhexade af bergsrån eller trollqvinnor, och som ur horn, bräddade med gift, insupit kärlek och glömska af det förflutna.
I Erlands själ antogo småningom dessa bergsrån och trollqvinnor skepnaden af en ung skön flicka, mot hvars bild han i början log, men som snart förekom honom hemlighetsfull och förskräcklig.
Denna flicka var Singoalla.
Stundom undföll Singoallas namn hans läppar; men det skedde mekaniskt, och ljudet af detta namn, förut så älskadt, trängde då, liksom hade det kommit ur en annan mun, helt främmande in i hans själ och fyllde honom med fasa.
Han erinrade sig oredigt det äfventyr han utstått i det främmande folkets läger; han kände sina armar bundne och såg en dolk riktad mot sitt bröst.
Men handen, som syntes honom föra denna dolk, tillhörde än en mörk man med gnistrande ögon, än en skön flicka, och denna flicka var Singoalla.
Dock lekte hans inbillning äfven med spillror af ett skönare förflutet.
Han såg sig stundom försatt till kullen vid bäcken och plockade der blommor i sällskap med en flicka, som föreföll honom innerligt ljuf och älskvärd.
Men denna qvinnobild bar icke Singoallas, utan Helena Ulfsax’ milda drag.
Och detta var icke underligt, ty Helena Ulfsax vakade ofta vid den sjukes säng, och hans ögon afspeglade då hennes anlete.
Slutligen var Erland så återställd, att han kunde gå ut.
Stödd på sin moders arm och beledsagad af den ljuslockiga Helena, vandrade han in i den doftande skogen och insöp himmelens friska luft.
Tillfälligtvis eller måhända af vana gick han den stig, han sjelf banat till kullen vid bäcken, hans förra mötesplats med Singoalla.
Granen susade som vanligt på kullens topp, bäcken sorlade ock som vanligt, och samma blommor vexte der som fordom.
Erland satte sig vid bäckens rand; en svag hågkomst af något ljufligt förflutet spelade som en ljusstråle genom hans minnes töcken och uppfyllde hans bröst med mildt vemod.
Han blickade upp, såg
Helena vid sin sida och förde hennes hand till sina läppar.
Men riddar Bengt hade nu beslutat, att Erland, sedan han blifvit någorlunda återställd, skulle lemna fädernehemmet, för att i lifvets brusande flod återhemta mod och lefnadslust, samt i krigets skola utbilda sig till man och riddare.
Han ville, såsom forntidens krigare, genom tapperhet förvärfva ryktbart namn och ära.
Ynglingahågens lust för äfventyr vaknade med dubbel styrka.
Sommaren tillbragtes med rustningar för resan.
Tjugo man af riddarens underhafvande utrustades, för att följa ung Erland.
Han valde dem sjelf bland bygdens raskaste gossar, och dagligen öfvade han dem i vapen på slottets borggård.
Hösten nalkades, och nu tog Erland farväl och drog, rikt utrustad med vapen, hästar och penningar, bort i spetsen för sin lilla skara.
Vägen togs till Calmar, hvarifrån en skuta skulle föra äfventyrarne till Tyskland, der Erland ville erbjuda kejsaren sin tjenst.
Men innan Erland lemnade Ekö slott, hade han och Helena Ulfsax svurit hvarandra trohet.
Då hafvets böljor dansade kring Erlands skuta och förde honom allt längre från fosterlandets strand, hände stundom att besynnerliga tankar bemäktigade sig ynglingen.
Singoalla genljöd i hans sinne och förvirrade det.
Han på en gång afskydde och älskade detta namn.
I dess klang lågo kärlek och svärmeri, gift och trolldom.
Stundom glänste i hans hågkomst bruna ögon, rodnade bruna kinder och ville likasom trotsa den ljusa bilden af Erlands trolofvade, den milda Helena, ville likasom med sin skönhet öfverlysa hennes; då sade Erland:
– Vik bort, gudlösa trollgestalt ur min själ!... och han hvisslade på vind, ställde sig vid rodret och styrde med säker hand sin köl mot södern.
SEDNARE AFDELNINGEN.
Sorgbarn.
Tio år hafva förflutit och många förändringar under den tiden timat.
Herre på Ekö slott är nu riddar Erland Månesköld; hans fru är Helena Ulfsax, och hon bär redan en liten Erland vid sin barm.
Riddar Bengt och fru Elfrida äro begge afsomnade.
Då Erland från sin utländska färd, mätt på krig, blodsutgjutelser och tom ära, återkom till hemmet, hvilade de båda redan i sin murade graf under klosterkyrkans altare.
Men pater Henrik lefver, och såsom han fordom besökte riddar Bengt, så besöker han nu riddar Erland och sitter om aftonen i salen vid hans sida, samtalande om de märkliga händelser, riddaren upplefvat i främmande länder; fru Helena lyssnar och småler åt sin lille son; tärnorna lyssna äfven, der de längst bort i salen hvälfva sina sländor.
Erland är lycklig med sin unga maka; men hans lycka är icke oblandad, och hvilken jordisk lycka är väl det?
Han har i stridernas vilda hvimmel urladdat sin ungdoms eld; manligt allvar, stundom öfvergående till dysterhet, hvilar på hans panna; han har pröfvat lifvet och menniskorna; nu söker han blott vid den husliga härden, i stillhet och glömska, sin jordiska sällhet.
Men i djupet af hans själ dväljes en skugga, som suckar i sitt mörker och vill stiga upp i tankens och känslans ljus.
Dock, riddaren förbannar hennes suckar och besvärjer henne, som en ond ande, att förblifva stilla i sitt djup – ty alldeles förjaga henne förmår han icke.
Denna skugga följde honom i strider och äfventyr, i glädje och sorg, under tider af uppfyllda förhoppningar och tider af gäckad väntan.
Hans minne af den bruna flickan har visserligen klarnat; men står dock i hemsk belysning, lik den, som hvilar öfver heden, då månen blodröd går upp öfver synranden.
Det är oupphörligt förenadt med minnen af besynnerliga sammanträffanden nattetid i skogen, af helgerån, giftdrycker, dolkstygn, trolleri och hedniskt väsende.
Och likväl tillstår han stundom bäfvande för sig sjelf, att han med kärlek fasthänger vid denna bild; i sådane stunder vågar han ej skåda sin Helena i ögonen; han rider ut i skogen, rider vildt, så att hästen betäckes af skum, rider länge, intilldess natten rufvar på nejden.
En sommarafton, då riddaren, ansatt af sitt dystra lynne, red i skogen, inträffade åskväder med strida regnskurar, som föranledde honom söka skydd i klostret, i hvars grannskap han befann sig.
Brodren portvaktaren, nu så skallig af ålder, att tonsuren för honom var öfverflödig, öppnade porten, helsade riddaren och underrättade honom att priorn befann sig i bokrummet.
Riddaren gick in och fann sin gamle lärare, med pennan i hand, skrifvande i en foliant, på hvilken han för tio år sedan börjat arbeta.
Det var den outtröttliga fliten, som lägger sandkorn till sandkorn, tilldess berget är färdigt, såsom tiden lägger sekund till sekund och med samlade sekunder härmar evigheten.
Rummet var sig likt, dunkelt och högtidligt; björkarne beskuggade som fordom det gröna spetsbågefönstret, och folianterna stodo på sin gamla plats; ja det veck, som patern för tio år sedan, under den siste lästimmen med sin lärjunge, lade vid Extremum hunc Arethusa mihi concede laborem fanns ännu i den gamla Virgilius.
Men den fordne lärjungen var icke mer yngling, utan en man med allvarlig panna och bleka, skäggbevuxna kinder.
Riddar Erland satte sig vid patern sida.
Det utanför rasande ovädret, de mot fönstret slående regnskurarnes vemodiga sorl stämde samtalet i dyster ton.
De begge männen samtalade om menskliga tingens förgänglighet, men då Erland endast såg det vexlande, bortflyende, skummande och försvinnande i tidens flod, pekade patern mot himmelen och påminde om det oförgängligas tillvaro; då Erland yppade sin erfarenhet, att han ingenstädes funnit ren metall i menniskonaturen, utan alltid slaggblandad, svarade patern: – stoft är stoft, ande är ande.
Men äfven här i stoftet skall anden dock blifva herre.
Materien är underkastad en andeblifningsprocess, himmelen skall nedstiga till jorden, och en ny tid komma för menniskoslägtet.
– Tror ni det, fromme fader? sade Erland.
– Måhända är det då byggmästaren, som nu går öfver jordens grund och rödjar platsen ren för den nya byggnaden?
– Hvad menar du? sade munken.
– Jag menar pesten, den svarta döden, böldsjukan, som härjar verlden.
Jag har förut berättat er, hvad jag såg i Tyskland, i Italien, i Frankrike, ja hvarthän jag riktade min kosa.
Då jag återvände hit, lemnade jag bakom mig en kyrkogård, omfattande alla söderns länder, full af jemmer, död och förruttnelse.
Menniskorna dogo icke annorledes än säden faller för lian.
Lübeck var den sista stad jag besökte i romerske kejsarens rike, ty der inskeppade jag mig åter till Calmar, och på Lübecks gator lågo nio tusen lik.
Jag har hört omtalas städer, der hundra tusen menniskor dogo inom få dagar.
Är ej detta byggmästaren, som vandrar öfver jordens grund och rödjar platsen ren för den nya byggnaden?
Skall icke ordningen snart komma äfven till oss?
– Miserere, Domine!
Herre, förbarma dig! mumlade patern med sammanknäppta händer.
– Se, fortfor riddaren och pekade mot fönstret; – se dessa droppar, som falla mot rutorna och glida förenade till bäckar allt längre ned!
Måhända hafva de moln, som alstrat dem, drifvit hit från söderns pestsmittade bygder, der de uppsupit giftångorna från de lik, som betäcka jorden; måhända äro dessa moln endast mordengelns mantel, som fladdrar öfver våra hufvuden; måhända bär hvarenda af dessa droppar i sitt sköte fröet till de lefvandes förintelse.
– Herre, förbarma dig! hviskade munken ånyo.
Mörkret i bokrummet ökades af de svarta skyar, som drogo öfver himlahvalfvet.
Då och då ljungade en blixt genom rymden och kastade ett bländande sken i rummet.
Det var som om Gud talat från himmelen och hans vredes röst bekräftat riddarens hemska gissning.
– Det går en sägen, fortfor riddaren, – att pestens ankomst till en ort bebådas genom en syn.
Man ser tidigt om morgonen en gosse inträda genom stadsporten med en räfsa i handen.
Räfsar han utanför ett hus, der dö många.
Stundom åtföljes han af en flicka, bärande en qvast, och sopar hon utanför ett hus, der dö alla.
Men detta är väl blott en saga.
Visst är, att de flesta menniskor tro yttersta domen vara nära, och derför testamentera sin egendom till kyrkor och kloster.
– Du sade sannt, utbrast priorn, – det är byggmästaren, som rödjar platsen ren för sitt nya hus.
Erland, när jag såg dig anlända hem och såg den hvita mantel med rödt kors, hvilken betäckte din rustning, då sade jag till mig sjelf:
Se der en stridsman, som invigt sitt svärd åt trons utbredande, sin kropp åt späkningen, sin egendom åt kyrkan, sitt allt åt Gud!
Jag trodde, att du aflagt en andlig riddarordens löfte, att du var munk och krigare i en person.
Jag gladde mig deråt, ty det var just sådan jag drömde mig din framtid, då du ännu var gosse; det var detta mål jag ville att du sjelfmant skulle söka.
Väl är icke allt detta uppfyldt; du har kämpat mot de otrogne i Litthauen, men är en verldslig man: du har maka och son.
Vet, unge riddare, att en byggnad uppföres med jorden till grundval, med himmelen till tak.
En ny väldig arbetare har lagt sin hand på verket och påskyndar det med jettefart; ja, denne arbetare är, såsom du sade, ingen annan än Pesten, som nu härjar jorden.
Menniskorna, sade du äfven, testamentera allmänt sin egendom till kyrkor och kloster.
Väl, byggnaden reser sig således sten för sten.
Den mycket hafver, honom skall mera varda gifvet.
Guldets onde elementarande kristnas icke förr, än han bundits i kyrkans band; då blir han engel, som ur ymnighetshornet välsignar jorden.
Allt, allt, hvad jordisk rikedom heter, skall, penning för penning, samlas i kyrkans sköte; och då allt, allt är samladt der, hvar är då de jordiske furstarnes makt? hvar den rike, som förtrycker den fattige? hvar den nödlidande, som förgäfves ropar på bröd? hvar en andlig förmåga, som ej skall utvecklas i Guds tjenst? hvar en gnista snille, som ej skall framletas ur askan och upplifvas till ett stort ljus? hvar en enda barnasjäl, som ej med alla sina slumrande förmögenheter skall utbildas till en fullkomlig menniskosjäl?
Då kyrkan eger allt, så är också allt gemensamt, hela menskligheten ett brödraskap, förenadt i kärleksmåltider kring Kristi bord; då är ingen rik, men heller ingen fattig; då är det tusenåriga riket kommet.
Ja, må det komma!
Erland, det är detta mål, till hvilket ett förbund, utbredt öfver hela kristenheten, sträfvar.
Förbundets hufvud är vår fader i Rom, och jag är en af dess ringaste medlemmar med föga kraft, men med god vilja och godt hopp ...
Ovädret fortfor derute.
Det var nu mörkt, och patern tände en lampa.
Dess bleka ljus kunde ej dölja de hvita blixtar, som alltemellanåt fladdrade öfver fönstrets svarta grund och göt sitt återsken på riddarens och munkens bleka anleten.
– Följ mig till kapellet ...
Guds röst höres i stormen ... låtom oss bedja! sade patern och steg upp.
Erland följde honom.
Vaxljusen i altarets grenstakar tändes.
Samlade kring altaret och knäböjande vid detta uppstämde munkarne en sång, i hvars högtidliga toner dallrade känslor, som förnummos i allas hjertan: menniskans fruktan för naturens öfvermakt och vilda vrede, dess dunkla alstringskraft och oemotståndliga förstörelseverk, men äfven menniskans förtröstan till ett barmhertigt väsen, hvars kärlek är närvarande äfven i ödeläggelsen.
Med munkarnes sång förenade sig tonerna från klockornas helgade metalltungor.
Men högre och kraftigare än de dånade åskan, brusade stormen.
När bönen var slutad, återvände patern och riddaren till bokrummet.
Klockorna ljödo ännu; de skulle ringa, sålänge stormen fortfor, och mana det kringboende folket till bön.
Riddaren ville nu återvända hem och ämnade begifva sig till sin häst, som öfverlemnats i brodren portvaktarens vård.
Men i samma stund inträdde denne och anmälde, att en gosse af ett främmande besynnerligt utseende ville tala vid priorn.
– Hvarifrån kommer han i detta oväder? frågade priorn förundrad.
– Jag vet icke, svarade brodren portvaktaren.
Priorn och äfven riddaren tänkte ögonblickligt på den syn som troddes bebåda pesten.
Gossen infördes i bokrummet och betraktades med undran af patern och riddaren.
Han var liten, späd, endast omkring nio år gammal.
Regnvatten droppade ur hans långa mörka lockar, men en kappa, som han aflagt derute i hvalfgången, hade skyddat hans bruna drägt mot väta.
Hans anletsdrag voro sköna, men buro tillika en sådan pregel, att man knappt trodde sig se ett barn; ty det låg så djupt allvar på hans panna, så mörk erfarenhet och hemlighetsfull glans i hans ögon, så mycket tyst och tåligt lidande på hans bleka kinder, i linierna kring hans lilla mun och i den fina åderteckningen på hans stora ögonlock, att det bildade icke en naturlig, utan en öfvernaturlig samklang med hans barnsliga ansigte.
Hans drägt var, såsom nämndt är, brun och i tyget grof, men likväl så skuren, som om den förfärdigats af en moder, stolt öfver sitt barns skönhet.
Var detta pestgossen?
Nej, han bar icke den förfärliga räfsan ...
Nej, han var ej en skengestalt, utan en liten varelse med menniskoblod i ådrorna.
– Hvem är du? frågade patern och lyste med lampan på främlingen.
– Jag heter Sorgbarn, svarade gossen.
– Har du vandrat långt i detta förfärliga oväder, stackars barn?
– Hvarifrån kommer du?
– Fjerran ifrån.
– Sorgbarn!
Ett ovanligt namn!
– Är du kristen? frågade riddar Erland hastigt, ty de svar, patern hitintills bekommit, gjorde honom underlig i hågen.
Gossen jakade åter.
– Kan du uttala Guds och Kristi namn? frågade priorn till yttermera visso.
– Gud och Kristus, upprepade gossen, idet han böjde hufvudet och gjorde korstecknet.
– Nåväl, fortfor priorn lugnad, – berätta mig nu, hvad ditt ärende är, och gif mig äfven närmare besked än hitintills om anledningen till din vandring, huru du kommit hit, samt hvem din fader och hvem din moder är.
Derefter skall du föras till klosterköket för att äta dig mätt, och sedan detta skett, skall du få en säng att hvila uti till nästa morgon, ty trött och hungrig måtte du väl vara.
Medan priorn talade så, sken en blixt in i rummet och rullade åskan så häftigt öfver deras hufvuden, att patern och riddaren ovilkorligt korsade sig och mumlade: miserere!
Men Sorgbarn stod lugn, med ögonen fästade på golfvet.
– Kom fram, sade riddaren till gossen, – och låt mig närmare betrakta dig!
Sorgbarn gick fram och såg riddaren i ögonen.
Riddar Erland lade sin hand på hans hufvud och suckade djupt – han visste ej hvarför.
Han kunde ej skilja sin blick från gossens drag; de påminde honom om något förflutet.
Och under det han så betraktade den lille vandrarens ansigte, började åter skuggan, som dvaldes i hans själs djup, att sucka, röra sig och söka tränga upp i själens ljusare, af minnets klarhet belysta ängder.
Då grep riddaren med omedveten häftighet om den lilles arm och tvekade, om han skulle trycka honom till sitt bröst eller slunga honom bort med sin arms hela kraft.
Men gossen gaf riddaren en blick, som om han ville säga:
– Släpp min arm!
De upplysningar, patern äskade, vann han dock endast genom många upprepade frågor.
Se här hvad han fick veta:
Sorgbarn hade vandrat långt, genom stora skogar, genom många städer och farit öfver vidsträckta vatten.
Hvad dessa skogar, städer och vatten hette, det visste han ej, ty han var icke vettgirig i afseende på namn, och de namn han hört hade han också glömt.
På sin vandring var han icke ensam, utan hade han haft följeslagare.
Men hvilka, derom gaf han föga besked.
Då patern närmare frågade om detta, teg han, likasom han ej förstått frågan, och då patern upprepade den, teg han åter.
Om ändamålet med sin vandring berättade
Sorgbarn följande, som icke litet förvånade både patern och riddaren:
– Det har blifvit uppenbaradt för min moder, att ett kloster skulle finnas i denna nejd, hvilket en gång i förflutna år blifvit plundradt af hedningar.
Det blef likaledes uppenbaradt för min moder, att de röfvade skatterna skulle återfinnas genom mig, om hon med mig ville företaga en pilgrimsresa till det aflägsna klostret, och om en riddare, som är herre öfver trakten rundtomkring klostret, ville taga mig till sin ende liftjenare, och jag ville tjena honom i hundra dagar och sofva på mattan vid hans dörr.
Då sade min moder, att det vore ett Gud behagligt verk att uträtta detta; min moder sade ock, att hon var mycket olycklig, och att Gud kanske skulle återgifva henne lycka, om denna uppenbarelse blefve uppfylld.
Hon sade äfven, att vi borde göra detta för min faders själs skull, ty min fader har syndat mycket, i det han brutit ett heligt löfte.
Derjemte var min moder glad, att hon erhållit denna uppenbarelse; hon dröjde icke att begifva sig på väg och tog mig med sig.
Jag hade äfven en annan följeslagare på vägen, men nu är jag ensam.
Är detta det kloster, till hvilket jag är sänd?
Har detta kloster blifvit plundradt af hedningar?
Bor här bredvid någon riddare, som heter Erland, ty så skall vara hans namn?
Så talade Sorgbarn med barnslig, sorgset klingande stämma, och dock så tydligt och bestämdt, som om han varit en man.
– Den Gud, som beskyddat dig på din långa väg, späde pilgrim, har ock ledt dina steg rätt, sade patern och betraktade Sorgbarn med vördnad.
– Ja, detta kloster blef för tio år sedan plundradt af hedningar, och den riddare du söker sitter här.
Denne man är riddar Erland Bengtson Månesköld.
Det synes, som om Gud med detta ville göra ett underverk i våra tider.
Utgången skall visa det.
Dock – icke sällan hör man omtalas lika underbara syner och uppenbarelser.
Fick din moder sin uppenbarelse i vaket eller drömmande tillstånd, du unge Sorgbarn?
Men Sorgbarn besvarade icke denna fråga, ty hans blick och hela hans uppmärksamhet var riktad på riddaren.
Gossen skakade hufvudet och sade till sig sjelf:
– Nej, sådan är han ju icke.
Min moder sade, att han är ung, vacker och skägglös.
– Hvad vilja dina ögon? frågade riddaren, som suttit tyst med handen lutad i pannan.
Hans röst var sträng, då han gjorde denna fråga.
– Är du riddar Erland? frågade Sorgbarn.
– Javäl ... och du, unge landstrykare, hvem är din fader och hvem din moder?
Du har sagt mycket, men icke detta.
Ditt tal har varit långt och slingrande som en ål.
Det har runnit bort utan att efterlemna spår.
Af allt hvad du sagt vet jag dock ingenting.
Nu började pater Henrik i väl valda ordalag föreställa riddaren, att detta icke var rätta sättet att bemöta en pilgrim, ung och värnlös som denne, och anländ i ett så underbart ärende.
Icke blott för pilgrimens egen skull, icke blott för hans faders och moders, ej heller blott för klostrets, som väl behöfde återfå sina plundrade skatter, ehuru dess förlust blef ersatt genom riddarens salig fader – utan förnämligast för att se, om ej Gud med detta ville bevisa ett underverk, vore det riddar Erlands pligt att emottaga pilgrimen i sitt hus, och låta honom sofva på sin matta.
Vore villfarelse eller bedrägeri med uti spelet skulle väl detta snart upptäckas, om icke förr så efter de hundra dagarnes förlopp.
Patern tillade, att Sorgbarn skulle öfver denna natt hvila i klostret, men att om riddaren för den bestämda tiden ville antaga honom såsom sin tjenare, så skulle det fromma och underbara verk, som barnet med denna tjenst uträttade, följande morgon invigas medelst en högtidlig messa i klostrets kapell, hvilken riddaren och fru Helena inbjödos att bevista.
– Nåväl, svarade riddaren, – det må så blifva.
Om jag ej hört denne gosse uttala Guds och Kristi namn, skulle jag tro honom vara en ond ande, ett hemskt spökelse, ett bländverk från afgrunden.
Se hans ögon!
Talar ej olyckan ur deras mörka djup?
Jag säger er, fromme fader, bestänk detta barn i morgon rikligen med vigvatten!
– För mig är hans ansigte behagligt, och icke heller ser jag något ondt i hans ögon, svarade priorn.
– Jag tänker på pestgossen, mumlade riddaren; – måtte den här icke föra olyckan i mitt hus!
– Hvilken tanke! svarade priorn.
– Tala icke så högt!
– Han hör mig icke.
Hvem sjunger dylikt, då åskan går?...
Förbarma dig, Gud! hvilken blixt! ...
Detta utrop framkallades af en ny ljungeld, som bestrålade det skumma rummet med det hvitaste sken.
I sjelfva verket hade Sorgbarn alldeles icke lyssnat till de bägge männens samtal, utan sysselsatte sig nu med en egen lek.
Barn pläga ju hastigt byta allvar mot lek och lek mot allvar.
Sorgbarn hade ur sina kläder framtagit tvenne glasbitar, och lagt dem framför sig på golfvet.
Han knäppte med fingrarne på dem, så att de gåfvo underliga ljud ifrån sig, och sjöng, utan att akta på männens närvaro.
Hans sång var vemodig och omfattade blott några toner, som bildade en enformig, ödslig och främmande melodi.
Om riddaren och patern, i stället för att tala med hvarandra, velat lyssna till Sorgbarns sång, så skulle de på de mellanstunder, då åskan var tyst, kunnat höra följande ord, beledsagade af glasbitarnes toner, regnets sorl derute och klockornas klang från tornet:
Vredgas icke, goda moder,
Gråt ej heller, goda moder,
Om du icke är en syster
Till den mörka nattens skyar;
Ty när nattens skyar vredgas,
Fräsa blixtar öfver verlden,
Och den vida verlden bäfvar;
Ty när nattens skyar gråta,
Då förrinna de i tårar,
Då försvinna de i tårar,
Och de äro icke mera.
Dessa ord sjöng Sorgbarn, och när han slutat dem, började han åter sjunga samma ord.
Men nu steg riddaren upp, gick hastigt fram till honom och trampade glasbitarne i smulor.
– Hör du icke åskan? sade han och fattade gossen häftigt i armen.
– Vill du gäcka Guds röst i stormen?
Plägar ej den fromme korsa sig och böja sitt hufvud för blixten?
Är du en hedning?
Sorgbarn såg på sitt smulade instrument och derefter på riddaren.
– Får jag tjena dig i hundra dagar eller icke? frågade han, likasom han icke förstått riddarens vrede.
Denne släppte hans arm, och kunde knappt uthärda hans blick, men svarade:
– Du må komma, ty det lyster mig att se, hvem du är.
Men dessa hundra dagar skola icke blifva dina sötebrödsdagar, var visa derom!
Du skall få sofva på min matta, men också vara min hund och lönas med sparkar.
Och blifva icke de plundrade klosterskatterna genom dig återfunna, såsom du föregifver, att det blifvit uppenbaradt din moder, då har du ännu värre att frukta.
Sorgbarn tycktes icke frukta utan glädja sig åt löftet, ty det skimrade likasom fröjd i hans mörka ögon.