Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blef det ej hans lott, att på ”Äretrappan” komma högt i ämbetsmanna-väg: så uppnådde han deremot i skaldefrejd ett desto upphöjdare hedersrum.
Vore högljuddheten af samtida pris, och af ett lika en- som mångstämmigt, alltid osvikligt bevis på en poets storhet: då hade Sverige näppeligen ägt någon större, än Runius.
Så populär, som han under sin lifstid var, och ännu i ett par årtionden efteråt fortfor att vara, har, i Sverige, före honom ingen, och efter honom endast Dalin, Bellman och Tegnér varit.
För Stjernhjelm hade man en viss lärd och högtidlig aktning; men Runius blef i den vittra och vackra verlden, hvad man nu skulle kalla dess ”lejon”.
Väl uteblefvo ej klandrare alldeles.
Han knotar någongång öfver en ”Herr Tadlerkopf”, öfver folk som obefogadt häcklade honom, – till och med ”på vers, fast det ej kom på trycket”, – öfver ”förtal och otidig censur”.
Man har ock sett, huru han i det nyss anförda stycket besvärar sig öfver dem.
Men de äskade förgäfves ljud; de måste förstumma för det allmänna bifallsjublet; såsom han äfven i samma stycke sjelf antyder.
Också täflade, liksom i kapp, den tidens Vittre, så utmärkte som outmärkte, att rosa honom.
Man firade honom såsom en ”Poesiens Hercules”, – en ”Poeternes Phenix”, – ”Smycket för Sveriges Skalder”, hvars blotta ”namns nämnande borde hållas som heligdom”; det var en ”nåd af Gud, att få se jemväl det minsta af hvad han skrifvit”.
Äfven de ypperste, Frese och Fru Nordenflycht, instämde: den sednare väl med någon hejd; den förre åter, som egnat honom två särskilda lofqväden, lät sig så förnimma:
Så länge nå’n Poet kan på sin luta spela,
Och Orphei musik i verlden vördnad får;
Så länge ljuset vill oss dag och natt afdela,
Och någon rime-sten ännu i Sverige står:
Så skall till Runii beröm, hvar Skalder vistas,
I evighetens längd, de djupsta runor ristas.
Öfver hela landet skref man af honom och kunde honom utantill; upprepade hans infall, – sådana som det om Björnesteken, om Rangen, om Skräddaren som han ej kunde betala; sjöng hans visor och hans i daktyliska rim dansande menuetter.
Ännu 1733, således året efter Dalins uppträdande med Argus, utkommo Runii skrifter i en ny och med en tredje del tillökt upplaga; hvarvid är bifogadt ett Kongl.
Privilegium emot eftertryck, emedan ”Vårt Cantzelij-Collegium berättar, att detta värck mycket berömmes och af många åstundas”.
Samlingen af hans Dudaim (Liljor) var nu härmed fullbordad: till sin första del bestående af ”Andeliga Blommor”; till sin andra af ”Verldsliga Liljor” (Bröllopps- Graf- och Lyckönsknings-skrifter); till sin tredje af ”Sinnekryddor” (en blandning af andliga och verldsliga stycken).
När Dalins medtäflarinna, sjelfva Herdinnan i Norden, sade sig här finna ”qvickhet, lärdom, eld, lätthet, andakt, sötma, kraft, philosophi”: hvad skulle icke då andra läsarinnor och läsare finna?
Dalin sjelf, ehuru det icke är utan, att han på ett och annat ställe roar sig en smula öfver Runii skalde-maner, uraktlät dervid aldrig en viss försigtighet och förtäckthet.
Ja, tjugu år sednare, eller 1753, när Sahlstedt förklarade i sista delen af sin Svenska Vers- Samling, att han ej hos Runius funnit något värdigt att i denna samling införa, väckte sådant en allmän förtrytelse.
Fastän samma dom der öfvergick Columbus och Lucidor, uppehöll man sig endast vid yttrandet öfver Runius; såsom en oförlåtlig skymf mot en af nationalvitterhetens heroer.
Att vådan af slikt majestätsbrott ingalunda var Sahlstedt obekant, märkes ock på ordasätten och den utförligare motiveringen.
Han börjar: ”Jag lärer behöfva ett längre företal till min ursäkt, för det jag inga rosor hämtat ur Runii Dudaim”; och synes liksom sjelf häpen öfver sin djerfhet.
För oss är den ynnest, hvari Runius stod och länge bibehöll sig, af det skäl märkvärdig, att den ger oss en måttstock på den dåvarande vittra sällskapsverldens smak.
Det hela af hans Dudaim är tvifvelsutan sådant, som det af Sahlstedts, Bloms och Hammarskölds förenade omdömen stämplas.
Bloms är ganska utförligt; Hammarskölds innehåller ungefär detsamma.
Dock anser
Blom ”ett och annat af hans smärre stycken röja qvickhet och anlag för Skaldekonsten”.
Hammarsköld åter, ehuru likaledes tillkännande honom en viss grad af sällskaplig qvickhet och infalls-fyndighet, säger den vara en blott prosaisk; och förkastar honom således oinskränkt.
Hålla vi oss endast vid total-intrycket, eller fatta vi endast i sigte flertalet af de alster, som just företrädesvis tillvunno honom det stora skalderyktet: då undgå vi ej att studsa, vid anblicken af så afgjord omotsvarighet till så dönande loford.
Härvid kunna vi likväl icke med Blom förklara slikt förhållande blott derigenom, att ”det borde så vara, så länge blotta lättheten att sammanpara likljudande ord gjorde snille och smak umbärliga, och så länge man ej behöfde skrifva sorgfälligare, än man granskades”.
Lika litet kunna vi med Sondén –till Runii urskuldande – antaga, att han ”knappast hade någon annan afsigt med sina rimmerier, än att roa sina bekanta”.
I detta fall skulle han lika sorglöst ha lemnat sina verser åt deras öde, som t. ex. före honom Sven Dalius, och efter honom Haquin Bager.
Men långt derifrån!
Väl utlät han sig ej sällan om dem med en blygsamhet, som någongång fann ett älskvärdt, ja poetiskt uttryck; såsom i denna vers ”till Baronessan Oxenstjerna”, med begärd afskrift af en förmanings-visa, – en bland hans mest omtyckta:
Sjelf må du tukta dig,
Rimmare tröga!
Rimmet bör frukta sig
Sjelft för de Höga.
Verser åt Tärnorna
Men låt för Stjernorna
Stjernhjelmar skrifva!
Icke dessmindre, och ehuru mycket han lefde blott för stunden, kom dock emellanåt på honom ett ryck, att han borde göra något för sin odödlighet.
Han ämnade derföre sjelf utgifva sitt verskram, samladt i en prydlig upplaga; och hans ömtålighet, när något klander nådde hans öra, ha vi redan anmärkt.
Förmodligen var den ”Herr Tadlerkopf”, som i synnerhet förtretade honom, satirskrifvaren Triewald (om hvilken mera längre fram); ty synbart nog är, att denne, vid sina skarpa och icke oqvicka häcklanden af den tidens dåliga poeter, äfven – och ofta enkom – syftat åt Runius.
Kanhända var alltså just Triewald föremålet för detta fordom högt beprisade sändebref ”till en god Vän angående otidig censur”:
Ser du mitt fel i ett och anna’,
Så skrif mig till med posten, om du vill:
Du skall ha lof, och ändå tack dertill,
Skönt du mig huden full vill banna;
Och om du ej derpå får höfligt svar,
Så helsa mig för ingen ärlig kar.
Men om du mig på ryggen höflar
Så ränn för atton tusend böflar!
Jag aktar slafs
Som hunde-glafs,
Och mina gamla vantar.
Gud ge, du mig ej pantar!
Deta utfall, som står så fjerran ifrån den lugna värdigheten af Stjernhjelms epigramm om ”månan, den en huud skäller på”, är dock ej utan en viss putslustighet; men andra ställen kunna framletas, der ett bittrare missnöje höres.
Det herrskande berömmet åter, i sitt öfvermått och sin långvarighet, väcker egentligen derföre vår undran, att både författarne, och åtminstone en betydlig del af deras läsare, började vid den tiden redan vara bekanta med samma tids fransyska litteratur, och således med dess fordringar på tankevett och sällskapsvett, anständighet, uttryckets adel, styl i målningar, ton i skämt, med mera.
Man tyckte sig ej för det utländska goda behöfva försmå det inhemska; och deri hade man rätt.
Men att man kunde finna detta inhemska godt, och ostördt njuta, med lika smak, det ena bredvid det andra, – det är deruti, som det besynnerliga af saken består.
Mellertid var den skildrade allmänna beundringens art en i sig sjelf ganska tvetydig.
Den gällde lika mycket den publike gycklaren, som den store poeten: eller fastmera, den förblandade och försmälte dessa begrepp.
Den förvånande rimmar-färdigheten, som dock betydligt, hos honom som hos Lucidor, underlättades af otaliga språk-misshandlingar, kom honom väl till pass i ett tidehvarf, der de fleste ännu ansågo Poesien vara till egentligen för att uppvakta vid bröllopp och graföl, vid födelsedagar och namnsdagar, vid disputations-acter och befordringar, vid kannan och gröten.
Öfversvämningen i tryck af dåliga tillfällighets-rim, ömsom gratulerande, ömsom condolerande, var omsider vuxen derhän, att Presterskapet hade 1688 utverkat en Censors-Instruction, hvari anbefalltes en sträng uppmärksamhet på slika skrifter, ”som mestadels pläga vara odugliga, både quoad materiam et stylum”.
Befunnes de ”förargliga och anstötliga emot Religionem, Statum publicum et bonos mores”, så skulle Censor ”strax förkasta dem”; felade de blott ”uti elaborationen” och vore ”utan art”, så skulle han ”visa dem till Professorers och Scholæmästares correction”.
I sednare fallet måtte dock förordningen ej strängt blifvit handhafven.
Åtminstone fick Runius vara sjelf sin ”scholæmästare”.
Hans förnämsta tjusmakt bestod i en viss ordjollrande tokrolighet, – ungefär lika pusserlig i sorgehus som i brudehus; och den anmälte sig såsom sådan genast, redan i påhittet af titlar.
Så t. ex. ej blott ”en sannfärdig brölloppskrift angående att gå ogift är förgift” (hvilket thema sedan genomföres, ungefär som en prediko-text, i flerfaldiga afdelningar), eller ”en vacker lagom gammal man en vacker Nyman fick försann” (bruden hette Nyman); utan ock, vid en Bruksförvaltares begrafning: ”en lång grafskrift, men kort utläggning om bruk och missbruk”; vid en Handelsmans: ”dyr tid i all land”; vid en Traktörskas: ”en berömvärd värdinna i verlden” o. s. v.
Lucidor hade föregått med dylik titeljagt; men, jemnförda med dessa titlar, förtjena hans i allmänhet kallas smakfulla.
Bättre eller sämre, var smaken af alla slika öfverskrifter dock tidens; det visste Runius, och dervid höll han sig.
En annan omständighet, då man jemnför öfverskrifterna på Lucidors brud- och grafskrifter med dem på Runii, är ock anmärkningsvärd: de flesta af Lucidors angå förnäma och högtförnäma personer; de flesta af Runii deremot besjunga endast borgar- och prestfolk, militärer af ringare grader, civile tjenstemän utan adel eller ock blott af lägre.
Den ende rätt förnäme, som ledsagats till jorden vid ett qväde af Runius, är Drottning Christinas Råd och General-Guvernör Olivecrants: öfver hvars stoft hans betraktelser dock börja med denna jemnlikhets-sats:
Vi äro alle jord, ehur vi raisonnera.
Skulle det anmärkta möjligtvis betyda, att landets högadel och magnater redan begynnt växa ifrån en dylik sångmö, som Runii?
Man ser dem visserligen, när man bläddrar i hans lyckönskningar, visor och ströverser, ganska nådigt hålla henne till godo.
Men icke osannolikt är, att han ägde sin hängifnaste vittra allmänhet bland ofrälse-stånden.
En enda egenskap ger åt hans beställda rimsmide någon rätt till aktning, på samma gång som den gör heder åt hans hjertelag.
Det är en viss oförställd godmodighet, en oskrymtad upprigtighet; hvad han säger, tycks alltid vara verkligen menadt.
Också berättar Broms, att hans hand städse var redo ”till tjenst, ej till förtjenst”; att han, utan all vinst-beräkning, ”tjente androm med det Gud täckts honom förläna”; och att han hade ”så förbundit sig mång’ hjertan i vårt land”.
Detta öfverensstämmer ock noga med hans egen försäkran i ett grafqväde, der han börjar med bedyrande, att han, ”fast nödgad att på vers så mycket skrifva”, ännu ”ej uthängt rimsmidarskylten”, och fortfar:
Men när min hand sig till den sysslan länar,
Det endast då för denna orsak sker:
Att saken sjelf, ell’ folket, det förtjenar;
Ell’ ock, att man mig tvingar eller ber.
Förr vill jag dö och se mitt hjerta blöda,
Än lockad, lejd ell’ sjelfmant gå åsta’,
Att ge beröm åt lefvande och döda,
Som ingenting berömvärdt sjelfve ha.
Ett diktadt lof, en konstig lögn att smida,
Bevar’ mig Gud! fast jag fick gull som gräs;
Hos mig, som skref, det efteråt skull’ svida;
Och mellertid förarga den, som läs.
Redan detta ställer honom högt uppöfver massan af hans rimmande samtida.
Han var dock ingen fal lakej-själ, som de.
Men onekligen ägde han ock större skaldegåfvor, än de.
Visserligen äro hans utförligare stycken mestadels platta och på allt vis osmakliga.
Hans psalmer bli ej sällan slagdängor; i sina gift-qväden behandlar han kärlekens och äktenskapets mysterier föga delicatare, än Lucidor, ehuruväl med en smula mer vilja att vara anständig88; och hans grafsånger äro njutbara blott så ofta de stupa ned i det löjliga, – hvilket gerna sker just då, när de sätta på sig den högtidligaste uppsynen.
Den hexametriska lofsången ”Nimrods Skäkta, till Göteborgs beröm”, ett misslyckadt försök att lyfta sig till jemnhöjd med Stjernhjelm, är blott derföre märkvärdig, att han der bemödade sig strängare, än Stjernhjelm och Spegel, om en på latinska prosodien grundad versbyggnad; samt dermed gaf första föredömet till de vid slika rön oundvikliga språk-vrängningar, som sedan möta oss hos Nicander och Palmfelt.
Men med tredje delens utgifvande, ehuru sammanföst den (lik de öfriga) är, skedde hans minne största tjensten.
Ty det är ibland denna dels visor och småverser, som några gullkorn (eller åtminstone silfverblickar) af poesi, här och der, framglimma: än i komisk art, såsom infall af verklig qvickhet och rolighet; än i lyrisk, såsom godsinta utgjutelser af epicureisk belåtenhet och bacchisk hänryckning.
Hit hör den länge allbekanta visan ”Blomster-drömmen”, som börjar:
Vid ett berg uti en dal,
På det alltför sköna näset,
Låg jag, sommarnatten sval,
Och sof sött i gröna gräset;
På en blomster-hufvudgärd,
Som mig blef förär’d,
Drömma blef jag lärd:
Om jag glömde
Hvad jag drömde,
Vor’ jag drömmen intet värd.
Hit höra ”Tacksägelse-vers för tre dagars välfägnad”; – ”Ett litet infall för ro skull”; – ”Öfver en, som ätit Björnestek”; – ”Trompet-stycke för Morianen Wilhelm”; – samt framför alla visan om ”Friskens och Runii Påsk-resa till Dalarön”.
Sjelfva den moraliska visan ”öfver Verldenes Fåfänglighet” har flera drag af samma lynne.
Det är ock i dessa stycken, som äfven hos Runius, liksom hos Lucidor, ett tycke af slägtskap med Bellman yppar sig: ett tycke, af Blom ej bemärkt hos någondera; af Hammarsköld endast hos Lucidor; af Wieselgren hos bägge, men med förbiseende af den omständighet, att i dylika stycken går Runii maner långt närmare, än Lucidors, intill Bellmans – om än blott intill skämt-sidan deraf.
I Lucidor var förmycket lidelse, förmycket tragiskt element, förmycket pathos, för att kunna på äkta Bellmanniskt vis leka med både fröjder och smärtor.
Mer befryndad med Bellmans sinnesart var Runii.
Hade i hans själ funnits mera djup, och hade han förstått sin fördel, att enkom just i denna rigtning utbilda sitt skaldskap: då skulle han i fullständigare måtto vara Bellmans förebud.
Månne dock ej, bland Bellmans berättande målningar i alexandriner, följande ”Infall för ro skull” kunde ganska väl försvara sin plats?
Fråga.
Välkommen hem från Wims, min kära kamerat!
Hvad vanka’ der för godt?
Hvad fick du der till mat?
Ugnstekter gröt, färskt smör och gäsemjölken fin,
Färsk fisk, söt mjölk och bröd, och dricka klart som vin:
Vår bästa krydda var den sköna gröna löken;
Vår’ musikanter vor’ en näktergal och göken.
Sänghimlen var sapphir, och sjelfva sängen grön,
Besatt med hyacinth, beströdd med tusenskön.
Zephirens ljufva blåst, som sjelfva sötman flägtar,
Uppfriskar mod och blod, och svalkar mer än nectar.
Kort sagdt: der var för syn, för hörsel, lukt och smak,
Ett herrligt nöjes mål, en rätt förträfflig sak!
Dock feltes der en lust, som femte sinnet sakna’;
Förstå: den Adam fick, när han af sömnen vakna’.
Si der!
Tag fägnad fritt på tre ell’ fyra vis:
Der ingen Eva är, är intet Paradis.
Afgjordast likväl – till och med redan i titeln – yttrar sig den Bellmanska likheten i beskrifningen om resan till Dalarön.
Har några stropher till prof!
Friskens och Runii resa till Dalarön, Påskafton 1712; i ett capitel af sjutton verser.
Med Herr Baumans friska måg
For jag rundt omkring compassen:
Dock så, att jag alltid såg
Bergen och den gröna vassen.
Vill jag aldrig vara frö,
Om på större sjö
Jag till någon ö
Lifvet vågar:
Ty jag frågar
Efter giftas mer, än dö.
Fägnad kom oss strax emot;
Jo, töfva lite:
Vänlig min, och mage-bot
I det skönsta aquavitæ.
Detta var den första skåln,
Och en sup på åln,
Hvilken Mor i gåln
Lät oss känna,
Som kund’ bränna
Och curera feta kåln.
Bränvinsbröd var fint på trån:
Minns!
Lisa lät oss smaka
I de delicatska rån,
Att hon också kunde baka.
Ja! en morgonvard så rar,
Som hon åt oss bar,
Plär min mor och far
Endast bruka
För de sjuka,
Och på stora högtidsdar 89.
Helge-messan gick nu på:
Vi ock gingo dit tillika.
Aldrig nånsin, förr än då,
Hörde jag en fisk predika;
Men, jag märker, Torsken kan
Mer, än någon ann’ 90:
Ty tro fritt, att han
Talte mustigt,
Sjungde lustigt;
Ja, han dundra’ som en man.
Mig är tiden alltför lång,
Att beskrifva hela Påskan,
Andr’ och fjerd-dags kyrkogång,
Och hur der vi hörde åskan;
Hur vi spelte; hur vi log’;
Hur vi for’ till skog;
Hur vi noten drog’,
Och fick stickor;
Hur, för flickor,
Örngått vi i famnen tog’.
Summa: för en spel-kamrat,
Fanns der brädspel, kort och bricka;
För en hungrig, fanns der mat;
För en torstig, fanns der dricka;
Vackra ögon för vår syn;
Dunder uti skyn;
Lust i hela byn!
Utan pengar
Mjuka sängar,
För en sömnig ögnabryn.
Trög jag for på märren min:
Friskens kusk – den var en hona!
Bäst han satt på kärran sin,
Vill’ han sina handskar skona;
Stack han då, den mannen arm,
Händren, att bli varm,
Uti kuskens barm,
Midt på skogen;
Jag i krogen
Stod och vänta’, full med harm.
Stockholm måste vara kärt,
Fast jag ingen hustru Bengta
Hade, den mig kunnat lärt
Efter dess caresser längta:
Ty till Stockholm trådde jag
Från ett glädjelag,
Der jag, med behag,
Hos min qvicka
Lilla flicka,
Önskat bli till domedag!
Läsaren dömme, om ej dessa stropher äga så mycket af Fredmans Epistlar eller Fredmans Sånger, att en och annan lätt kunde gälla för att vara tagen der.
Också har Bellman, i hvars barnaår ännu Runii visor allmänt söngos, såsom gosse lyssnat till dessa toner med fruktbärande välbehag.
– I en helt olika rigtning inverkade Runius på den unge Dalin.
Dennes fordom så berömda ”Förblindade
Verld” har tydligen haft i sigte Runii (dittills ej mindre berömda) ”Lofsång efter öfverstånden Sjukdom”; från hvilken den ock har ärft melodien.
Runii portrait, stucket i koppar af Assessor Brenner, visar oss framför hans Dudaim ett gladlynt, men föröfrigt just
ej mycket sägande ansigte, omhöljdt af en ståtlig allongeperuk.
Verserne derunder, af den latinske fändriken och poeten Lithou, äro lika prydliga, som peruken.
Fru Brenner.
Samtidig med Runius, och äfven af honom besjungen, var den lärda och vittra Sophia Brenner91.
Bekant är om henne Leopolds utsaga, att hon ”skref på flera språk lika väl, eller rättare, lika illa”.
Detta yttrande passar dock bättre på Runius, än på henne.
Ty redan sjelfva modersmålet skref hon med större noggrannhet, än han; samma omsorg förråder sig i hennes sätt att begagna de främmande språken; och uppenbart är, att åtminstone hennes tyska och italienska qväden taga sig långt fördelaktigare ut, än hennes svenska.
Jag har i detta ögonblick tillhands blott det första qvartbandet af hennes ”Poetiske Dikter”: men deraf kan man dömma till det andra; och i hela nyssnämnda band torde, bland de svenska, – utom kanske bröllopps-skriften på sidd. 259–261, – ej månget ställe kunna upptäckas, der man förnimmer en skymt af fantasi och någon poetisk uttryckets höjning.
Deremot träffas bäggedera i vissa hennes tyska: t.ex. sonetten till K.
Johan Sobieski; den till och med något i Lohensteins smak yppiga brudskriften öfver hennes Syster (sidd. 57–58); den likaledes om samma skola påminnande artigheten till Aurora Königsmark; och det med mycken omhugsan utarbetade lofqvädet till målaren Ehrenstrahl.
Detta sista utmärker sig äfven, oväntadt nog, genom en högre åsigt af Konstens ursprung och betydelse.
Likaså skulle måhända ingen italiensk sonettist blygas för dessa rader öfver den Svensk- Venetianske Fältherren Königsmark:
Quest’ è l’avello, in cui estinto giace
L’alto terror dell’ Ottomanna gente,
Del Turco domator braccio possente,
L’onor de l’armi: il Konigsmarck audace.
Si lagna il Dio Guerrier, piange la Pace,
Mentr’ è giunto al occaso il Sole ardente,
Ch’ à la Luna infedel tinse sovente
Di sanguigno rossor l’altera face.
Ma se de Clotho al fin l’ira fatale
L’invitto vincitor par eh’ abbia vinto,
Vivranne il nome suo sempre immortale:
Coronato d’ allor’, di palme cinto;
Il grido eterno, à si gran nome uguale,
Rimbombera frà semidei distinto.
Det, som i ett eljest obegripligt mått tillvann henne samtidingars vördnadsbetygelser, var väl egentligen denna hennes sällsynta och flerfaldiga språk-talent, förenad med en aktningsvärd personlighet, en i följe deraf aldrig moraliskt missbrukad rimgåfva, jemte egenskapen att i sin tid vara den både första och enda svenska poetissan.
Också sparade man under hennes långa lifstid intet, som kunde lända henne till gamman af sin ära.
Satiristen
Triewald sjelf kallade henne ”vår nord’ska Sappho”.
Hennes ”Dikter” beledsagas af en Testimoniorum Fasciculus, innehållande nära trettio skrifvelser till hennes pris, på mångahanda tungomål; de flesta i vers.
Bland de latinska förekommer ock en af Svedenborg (då ännu Svedberg); der hon upphöjes föga mindre, än i ett par spanska qväden, det ena från en Nunna i Alcaraz, och det andra från en Nunna i Mexico, – hvilken till hennes vanliga heders-titel Musa Decima tillägger Musa Polare, una de las maravillas de el Norte, Gran Minerva de los Godos (med bifogad försäkran, att hon vida öfverträffar den Atheniska).
Från unica Poetissa Visi- Goda, såsom hon (med något skäl) tituleras i det ena, infordras hon i det andra till
Clara Sybilla Visi-Goda;
Mas docta y mas elegante,
Que las, que en diversas tierras
Veneraron las edades!
På Svenskarnes vägnar åter, beklagade en Adlerstedt hennes frånfälle sålunda:
Vår Svenska Poesi med Dig i grafven går,
Och Skalde-barnen stå förskräckta och helt stumma:
Far väl, vår Poesi! God natt, du Heders-Gumma!
Denna sista helsning betecknar mellertid, hvad hon i sjelfva verket var: en respectabel Matrona, ej blott lärd, men huslig; en dygdesam maka; en öm och omsorgsfull moder till femton barn.
Af sin förtjente man har hon, i en grafskrift, gifvit denna teckning:
Det var hos hans person en gåfva af naturen:
Han, som man säga plär, var dertill skapt och skuren,
Att gå i konst och flit långt öfver medelmått;
Fördenskull kan jag tryggt och utan skryt bedyra,
Att hädanefter väl, kanske, behöfdes fyra
Att komma det åstad, hvarmed han ensam rådt.
Om antalet af sina barn, och mångfalden af sina hushållsbekymmer, har hon egenhändigt underrättat läsaren, i en på Tyska uppsatt lefvernesbeskrifning; att de må lända hennes auctorliga brister till ursäkt.
Hon ber honom besinna det ena med det andra, samt att hon måst vara i en person ”Koch und Küchenmeister, Geheimschreiber und Buchhalter, Lehr- und Zuchtmeister, ja auch Schneider”.
Dock såg hon på sina kärfva skrifter icke utan en behaglig sjelfkänsla.
Hon yttrar i sin dedication till Prinsessan Ulrica Eleonora: ”Så mycket mig är veterligt, lär före mig här i Sverige ingen qvinsperson vara
framkommen med makan foster eller egit afvel, som dessa mina rimvis författade infällen”.
Bättre alexandriner gjorde hon, än Runius.
Det är ej ett stort beröm; men det är dock något.
Förståndig var hon, och redbar; men i sina
Dikter föga diktande; och med undantag af den enda gång, då Lohenstein fick makt öfver henne, skildrade hon äfven Kärleken och Äktenskapet blott från den sida, der hon förvärfvat sin myckna samhälls-nyttiga erfarenhet
Bland denna erfarenhets frukter var ock den son, medelst hvilken bröderne Höijer, bröderne Stenhammar, bröderne Fahlcrantz härstamma från henne, såsom deras gemensamme morfaders moder.
Dahlstjerna.
Så allmänt, som under Christinas, Carl Gustafs och Carl XI:s tid, har Italiens vitterhet aldrig i Sverige varit känd och älskad.
Egentliga väckelsen till denna kärlek gaf nyssnämnda Drottning, hvars hof äfven talade Italienska och på detta språk uppförde skådespel.
Det är då lätt förklarligt, att bland de svenska vitterhets-idkarne omsider någre framstodo, som ansågo den af Stjernhjelm öppnade banan icke leda till målet, om man ej så till vida gjorde sig oberoende af hans föresyn, att man stämde sin skaldesång till närmare likhet med Hesperiens toner.
Huru långt de häri från honom verkligt afveko, blefvo de desto mindre varse, som han ju sjelf hade rigtat mycken uppmärksamhet åt detta håll, ja, sjelf skrifvit Sonetter.