Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet hvad som kan blifva följden af att undandraga näringarne skatter i Sverige, der det finnes en ganska känd term, eller den bekanta Svenska afundsjukan, som i reactionär väg snart kommer tillbaka, och då det tilläfventyrs händer, att den, som varit oförnöjd och lyckats undkomma utgörandet af den mindre skatten, och sålunda velat skaffa sig fördelar på andra näringars bekostnad, sedermera får betala mer för mindre.
Häruti får den värde Friherren rätt på hvad jag menade med vådan för brukshandteringen att söka vinna en otillbörlig nedsättning.
Hvad åter en annan ledamot yttrat, att man aldrig skulle hafva fått tillbyta sig ett SkZ? stångjern mot en tunna råg, så var måhända den värde ledamoten icke född vid den tid då sädane byten skedde; men att sådane ägt rum, det är ett factum.
Medan jag har ordet, ber jag att få rätta ett misstag i mitt första yttrande i afseende på maximum och minimum.
Hr Lagerhjelm har önskat nedsättning i det sednare lill 50 proc. och Hr Geijer jemväl en sådan nedsättning i afseende på maximum, och deruti finnér jag
Ilr Geijers förslag vara sämre än Hr Lagerhjelms, emedan derigenom kan man ej komma lill det maximum, som na är bestämdt.
Hr La g erli j el m :
Det är åter i afseende på ett misstag, som eu värd talare här begått, som jag utbeder mig alt få yttra några 62 Den 4 December f. m. ord.
Den värde talaren liar sagt, att ”bifaller man Hr Lagerlijelius motion i detta afseende, sä följer deraf nedsättning till hälften af de inkomster, som Kronan för närvar, äger af de ifrågavar. bergverken.
” Bevillningen af dessa bergverk bar för år 1835 — 1840 utgått med 65,514 r:dr 30 sk. 4 rist.; märkandes dock, att denna inkomst härflutit icke blott från stångjernsbruken, utan äfven från manufacturverken inom riket, äfvensom från svafvel- och alunverken.
Den nedsättning, som möjligen skulle kunna blifva en följd af min motion, skulle komma att belöpa sig till en summa af 18,000 r:dr.
Jag får likväl dervid fästa Herrarnes uppmärksamhet derå, att en dylik nedsättning alldeles icke är en absolut följd af min motion, utan innebär denna blott ett förtroende till taxeringscomiteerne, då deremot de värde ledamöter, hvilka här talat emot min motion, måste hysa ett misstroende till samma comiteer.
Det är blott denna ytterligare rättelse jag velat anmärka, alt nemi. allt hvad af min motion följer, är icke mer och icke mindre, än en öppnad rättighet för taxeringscomiteerne att göra stadgandet i 33 § i bevilln.förordn. lill en sanning, vid tillämpningen deraf på 73 och 74 §§ i samma förordning.
Någon synnerlig insinuation för Hr Waerns motion har jag icke här hört yttras; hvad som egentligen utgjort föremål för discussion, har varit den af Hr Lagerhjelm väckta.
Denna motions öde inom detta
Hus kommer säkerligen att afgöras af Hrr ledamöters öfvertygelse om den mer eller mindre fara, som de möjligen kunna anse vara förknippad med antagandet af ett nedsatt minimibelopp emot det som nu förefinnes, d. v. s. med andra ord: faranatt åt taxeringscomitéerne lemna en ytterligare latitud, än den, som hittills varit åt dem upp,- låten.
För att bedömma del tillkommande, tror jag det alltid vara intressant att skärskåda det närvar.
Då Westmanland är ett län, som till ganska stora qvantiteler producerar jern, så tager jag mig deraf anledn. att anföra, hvad som derstädes vid sista pröfningscomiteen hlef beslutet.
En niondedel af ortens hammarskaltspris uppgick då till 1 r:dr 26 sk. 8 r:st. pr Sk#.
Comitéen classificerade bruken i 4 classer, hvaraf den 4 classen omfattade de minst lönande bruken; och ehuru jernbruk af till och med 2 och 3 classerna, såväl genom vågattester, som genom export-bevis, tydligen ådagalade, att de icke haft mera än 1 r:dr 24 sk. i productionsvinst å Sk# af sitt jern, så fann ändock comiteen, naturligtvis enligt nu gällande lagar, att 4 classens bruk skulle taxeias till en productionsvinst af 1 r:dr 26 sk. 8 r:st per Sk#; det var således de sämsta bruken, som måste vidkännas denna contribution.
Den 3 classens bruk taxerades lill 1 r:dr 32 sk. 9 r:st. pr Sk#, bruk af 2:dra classen till 1 ndr 40 sk. 11 r:st. samt bruk af 1 classen till 2 r:dr b:co pr Sk#, hvilket utvisar, att, oaktadt bevis företeddes derå, alt en sådan productionsvinst på långt när icke hade ägt rum, man dock var fallen för att debitera bruken för den vinst, ja för den höga vinst, hvarom jag nu haft äran lemna upplysning.
Jag tror sä
Dsn 4 December m. 63 mycket mindre någon fara vara dermed förenad, att åt taxeringscomitéen lemna en dylik latitud, lik den Ilr Lagerhjelm i sin motion afser, som vi böra komma ihåg, ”att allmänna tron på förmånlighcten af att på kragen hära jernets tecken och dertill den nationella fallenheten ali tro, det alltid fett finnes i grannens gryta, ” merendels sätta laxeringscomitecrna i sinnesstämning att icke taga den minsta af den productionsvinst, som kan åstadkommas.
När man dertill lägger, att här finnas bruk (jag menar i Westmanland, hvilken provins jag känner, emedan jag der är boende), som äro på öfvergångsperioden — mine Hrr! bruk, hvilka i så ringa qvantitet och så ofördelaktigt producera jern, att de hålla på att förvandlas i jordbruk; anse dä Hrrtna rätt och billigt vara, att afskära comitéerne möjligbeten att vid taxeringen af ett bruk, sora knappast har 40 sk. vinst pr Ski? å sitt jern, kunna understiga det nu varande minimibeloppet eller 1 r:r 26 sk. 8 r:st. pr SkSf?
Kan det väl innebära någon fara, att åt taxeringscomit (ferne gifva en sådan latitud, endast med afseende på de bruk, som så ofördelaktigt producera sitt jern, att de gå, så att säga blott för att föda arbelarena, då man dessutom bör vara öfvertygad derom, alt der man känner någon productionsvinst hafva ägt rum, der blifver den äfven debiterad?
Man har jemfört jordbruket och jernbruken med hvarandra.
Afven jag känner, att åkerbruket ingalunda i närvar, ögonblick är fördelaktigt; men jag håller mig till den gamla regeln: ”nullum magnum parvumve sine comparatione-. ” de måste jemföras, och hvad jernet då angår, så ser man ofta på våra öfverfyllda vågar, att det icke kan exporteras.
Vill man då att brukspatronerne skola äta jern?
Man kan det icke, men man kan förtära säd.
När det blifver öfverproduetion af säd, kan man gömma den till ett annat år, dä det lönar sig bättre att sälja densamma, och då den i alla händelser blifver förr såld än jernet från våra vågar.
Hvad beträffar det inkast, att jernet ofta vore illa smidt, så medgifver jag det visserligen; men jag ber dock
Hrr:ne taga i betraktande sakens verkliga förhållande, att Hrr:ne mätte se våra vågar fyllda med jern, under det alt magasinerne stå tomma på spanmål.
Delta malle väl bevisa, alt man alltid behöfver säd, men icke jern.
Jag sluter mig till Hr Lagerhjelms motion.
En värd talare har fästat uppmärksamheten å den förmenade oriktighet å min sida, att jag anställt en jemförelse emellan hammarskatten såsom en grundskatt och per milleafgiften för landlegendomarne såsom en bevillning.
Det är kändt genom bevillningsförorduingens stadganden, hvilka redan länge varit tillämpade, att då första gången landlegendomarne skulle i taxeringsvärde uppföras, måste sådant ske med betraktande af den afkomst de åt sine ägare inbringade, hvilken afkomst åter naturligtvis skulle beräknas efter ett medelvärde å spanmålen.
När nu så bände, ett eller annat år, att spanmålens värde understeg det från början antagna medelvärde, efter hvilket egendomarne blifvit taxerade, så följer deraf, att egendomarne för detta år måste be - 64 Den 4 Decmber f. m. tala en större permille-afgift, än de egentligen bort utgöra, äfvensom att ägarne måste finna sig tröstade af möjligheten, alt ett annat år spanmålsprisen skulle öfverstiga samma medelvärde.
Så måste äfven
Hrr brukspatroner göra under de år, då conjuncturerne äro svåra, och det var denna jemförelse, på hvilken jag anspeglade.
En värd talare på denna sidan bar, med afseende å de uppgifna bevillningsbeloppen af 2'» och af brukens och landtegendomarnes inkomster, begärt en upplysning på hvad sätt, man kommit till samma belopp.
Jag lemnade denna upplysning, men får äfven tillika nämna, att denna beräkning endast grundar sig på den ena af premisserne för brukens beskattning, men icke pä den andra, nemi. den af ett maximum och ett minimum.
Då jag gjort detta medgifvande, bör man icke derföre antaga detsamma såsom ett motskäl, och jag får ännu en gång upprepa hvad jag sist yttrade, att jag anser ej detta skäl behöfvas, för att komma till det resultat, hvartill Ulsk. ledt sig, alldenstund de öfrige af Utsk:s skäl ej blifvit vederlagde.
En värd talare har uttryckt sin förundran deröfver, att jag kunnat uppträda lill försvar för Utsk:s betänk.
Till svar derå får jag nämna, att det aldrig väcker min förundran, om en ledamot af R. o. Ad. försvarar sin öfvertygelse.
I detta ömtåliga ämne hade jag önskat, att icke hafva varit satt i nödvändighet att såsom ledamot af Bevilln.Ulsk., i hvad på min röst berodde, uppträda såsom skiljedomare emellan 2:ne näringar, som troligen ligga hvarje fosterländskt sinnad representant lika varmt om hjertat; men om det å ena sidan var för mig svårt att till fördel för det ena eller andra intresset afgifva min röst, så var det å andra sidan nödvändigt att, lill grund för denna rösts afgifvande, lägga de undersökningar, spm voro mig möjliga att anställa, d. v. s. att söka skaffa mig en öfvertygelse i ämnet, så samvetsgrann som den stod att vinna.
Då jag således delat Utsk:s öfvertygelse och bilrädt betänk, i denna del, har jag ansett såsom en moralisk pligt att försvara ett beslut, hvaruti jag deltagit, äfvensom jag ansett mig böra underkasta mig denna moraliska pligt, äfven om det skulle uppväcka en eller annan ledamots förundran. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättat kl. (i e. m.
Närén näring befinner sig i betryck, så är det billigt, att de bördor, som på henne hvila, lindras.
Men om detta är rättvist för en näring, måste det äfven så vara för andra.
Månne icke förhållandet i närvar, ögonblick är sådant, att icke blott jernhandteringen, utan äfven landtbruket och andra näringar äro lidande?
Dä lärer väl äfven billigheten fordra, att om man beviljar nedsättning åt den ene, så bör man göra likaledes ät de öfrige.
Huru har dermed tillgått hitintills?
Jo, man bar medgifvit nedsätlningar åt jernhandteringen; men hvilka hafva jordbruket och de öfriga näringarne fått?
Det vöre naturligtvis väl och behagligt, om nedsättning kunde medgifvas åt dem alla; men statsbebofven tillåta det icke.
Under Den 4 December f. m. 65 sådane förhållanden mäste man tillse, att jemlikliet iakttages näringarne emellan.
Man säger, att jernhandteringen drifves med förlast; så är äfven utan tvifvel förhållandet på många ställen med jordbruket.
För detsamma medgifves likväl icke bevillningens nedsättning under en viss proc. af taxeringsvärdet, och detta får i sin ordning icke nedsättas så lågt, att minimitariffen understiges.
På samma sätt som jernbruksägaren klagar, alt jernpriset fallit, så kan jordbrukaren klaga, att sädesprisen förringats.
De sednare hafva måhända fallit vida mera, ty de uppgå nu knappast till | och kanske pä många ställen ej mera än till | af hvad de förut varit.
Då jordbrukaren således får vidkännas en förlust, för hvilken någon skattenedsättning ej beviljas honom, kan jag icke medgifva någon sådan för jernbruksägaren, utan tillstyrker bifall å Utsk:s betänk.
Jag nödgas åter begära ordet, endat för att göra en rättelse i mitt förra yttrande, på det att detsamma icke må föranleda någon särskild discussion eller propos.
Jag bar nemi. åberopat Hr Geijers reservation, då min mening var att endast åberopa Hr Lagerhjelms.
Jag anhåller, att denna rättelse må vid utskriften af prot. anmärkas.
Då jag varit den, som anfört, huruledes en nedsättning till hälften af stångjernsbrukens nuvar. taxeringsvärde äfven skulle medföra en nedsättning till hälften af den bevilln.afgift, som af desamma utgår, så anser jag den anmärkn., som af Hr Lagerhjelm sednast blifvit framställd, gälla mig och ingen annan.
Hr Lagerhjelm har till vederläggning af mitt anförande sagt, att den nedsättning af bevillningen, som af bifall till hans motion blefve en följd, icke skulle uppgå till mer än 18,000 r:dr på det hela.
Jag får i anledn. deraf fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att om IL St. skulle medgifva, att minimum vid beräkningen af behållningen för hvarje stångjernsbruk nedsatles från | till T'g, skulle ju derigenom taxeringscomiteerne, på sätt jag förut yttrat, få en vida större latitud än de nu äga, för minskning af brukens taxeringsvärde.
Om t. ex. Hr Lagerhjelm ägde ett bruk, som förut varit uppskattadt lill en behållen afkastning, motsvarande f af hammarskattspriset, men rättighet blefve taxeringsmännen medgifven, att nedsätta denna afkastning till af nämnde pris, månne icke då bemälde taxeringsman skulle kunna säga, att Hr Lagerhjelms bruk skall uppskattas efter den sednare normen?
Om nu taxeringscomitderne sä förfore med alla bruken, månne icke den följd deraf skulle uppkomma, att taxeringsvärdet för samtelige bruken skulle nedsjunka till hälften emot nu.
Samme värde talare har sagt, att hans afsigt vore blott att bereda taxeringsmännen tillfälle att göra den 73 § till en sanning.
Denna rättighet äga de i alla fall lika vidsträckt, som rättigheten att göra den 72 § (hvilken rörer fastighet å landet) lill en sanning, nemi. genom nedsättning af taxeringsvärdena till den minimitariff, som såväl för faslighet å landet som för 5 H. 9 66 Den 4 Der,ernber f. m. stångjernsbruken blifvit fastställd.
De följder, som tillämpningen af en så beskaffad minimitariff, sorn den Hr Lagerhjelm föreslagit, ovillkorligen komme alt medföra, skulle, enligt min förmening, blifva ganska vådliga.
Ridderstolpe har såsom skäl för sin mening uppgifvit, att ett bruk i Westmanland, som bevisligen icke ägde för hvarje
Sk ti stångjern större behållning än 40 sk., likväl blef uppskattadt efter 1 r-.dr 26 sk. 8 r:st. för hvarje Sk??.
Möjligen kan orsaken härtill ligga uti tillämpningen inom laxeringscomiteen af det utaf Frihm citerade ordspråket, att det alltid är god mat i grannens gryta; men om en jordägare skulle kunna bevisa, att lian af sin egendom ej haft en skillings behållen inkomst, tror väl Ilr Friherren, att detta olyckliga förhållande skulle föranleda till en derefter lämpad nedsättning i egendomens taxeringsvärde?
För min del tror jag det icke, äfven om ej minimitariffen derföre lade hinder i vägen, och bruken få väl då också lof att i detta fall dela lika öde.
Det är visserligen sant, att man kan gömma på spanmålen i hopp om en fördelaktigare afsättning; jag skulle dock tro, att detsamma kan med jernet iakttagas.
Visserligen behöfves mera spanmäl än jern, men den produceras också i större myckenhet; och dä jernet dessutom är en produet, som ovillkorligen är säljbar i alla länder, så synes mig, att man bör, i afseende på dess försäljning, ganska lätt kunna följa precist samma grunder, som Hr Frih.
Ridderstolpe ansett böra iakttagas vid försäljningen af jordbrukets alster.
Jag gillar den grundsats, att bevillning måtte åläggas eller rättare sagdt minskas å näringarne efter behof.
Det synes mig, som Bevilln.Utsk. tillämpat denna princip på en af Rikets modernäringar, nemi. på jordbruket, men alldeles icke pä en annan af dem, eller på smidet.
Jag skulle dessutom vilja erinra, alt en jemförelse emellan dessa näringars beskattning är föga lämplig, dä nemi. jordbrukets bevillning utgår efler egendomens capitalvärde, men bevillningen på bruket åter efter den behållna vinsten af en fabrik, som dessutom lider af en grundskatt, hvilken ingen annan fabriksrörelse i Sverige är underkastad.
Om man nu vill fortsätta jemförelsen emellan afkastningen af ett bruk och afkastningen af en landtegendom, så skall likväl förutsättas, att jernbrukens afkastning ovillkorligen skall inom landet consumeras, hvilket likväl icke är förhållandet.
Man ser sådant vid landtbruket, emedan det ringa öfverskott, som ur landet utgår i handeln, vanligen balanceras af en motsvarande import vid andra tillfällen.
Då jordbruket dessutom har sä många andra ressourcer än blott och bart den att försälja spanmålen, då andra produeter finnas för landlmannanäringen, så anser jag det vara alldeles oriktigt, alt endast och allenast taga spanmälsprisen lill grund för en jemförelse med bevillningen å en annan med landtbruket så olika produet som jernet.
En värd talare har till stöd för sin mening sagt, att en egendom vinner icke någon nedsättning i dess bevillning, derföre att Den 4 December f. m. 67 sädesprisen falla, och alt på grund deraf det skulle vara orått att vil ja nedsätta bevillningen å jernlillverkningeu, då jernet faller i värde; men den värde talaren torde icke hafva erinrat sig, att värdet af en landtmannaproduct faller egentligen derföre, alt productionen af samma vara blifvit ökad och att deruti således visar sig ett förhållande, som icke äger rum vid jernlillverkningeu.
När ett bruk, så funderadt sorn våra Svenska, förut betalar en bevillning af sin jordegendom, så anser jag det vara alldeles oriktigt, att vidare belasta sjelfva näringen med någon bevillning, såvida icke denna näring har en bestämd behållning.
Det torde likväl i nuvar. tidpunkt vara utrönt, att bruken, såsom fabrik för sig endast och allenast, icke hafva en behållning, motsvarande den minimitariff, som Bevilln.Utsk. velat stadfästa.
Det är temmeligen allmänt bekant, alt flere bruk för närvar., endast såsom fabrik, gå med förlust, åtminstone lemna de ej någon behållning.
I sådant fall finner jag alldeles icke iakttagen den ringaste grundsats, då man, detta oaktadt, yrkat belasta denna näring med en bevillning, alltid dervid ihågkommande, att dess fabrik betalar en grundskatt, som fabrikerne i allmänhet ej måste vidkännas.
Det borde dessutom enligt min öfvertygelse vara en statsekonomisk åsigt, att söka befordra det lägsta möjliga tillverkningspris af vårt stångjern, äfvensom det möjligen skulle kunna ingå i denna åsigt, att snarare befrämja productionen deraf genom exportpremier, än att hindra densamma genom en beskattning.
På grund häraf skulle jag visserligen vilja borttaga minimiiariffeu för bevillningen pä bruk; men inskränker mig dock lill de yrkanden, som i detta afseende blifvit af Hr Lagerhjelm framställde och tror, att 11. o. Ad. för närvar, icke kan komma längre, om det än vore R. o. Ad:s öfvertygelse att snarare befria jcrnhandteringen från minimilariffen, än att bestämma den till ,,8 såsom 11 r Lagerhjelm det föreslagit.
Detta blifver således hvad jag i detta fall kommer alt yrka.
Jag ber få upptaga några skäl, som blifvit anförde af en värd talare, hvilken hyser en åsigt, motsatt emot min.
Den värde ledamoten har nemi., såsom skäl för afslag å Hr Lagerhjelm» motion, anfört, alt det här vore fråga om en direct skaltenedsättning för bruken, och att, genom bifall lill nyssnämnde motion, man skulle öka den möjligen blifvande statsbristsumman.
Jag ber i anledn. häraf fä fästa uppmärksamheten derå, all här ingalunda är fråga om någon direet skattenedsättning, utan blott att bringa den 73 och 74 §§ i bevilln.förordn. derhän, alt det måtte blifva möjligt för taxeringseomite'erne att beskatta bruken efter deras verkliga värden, af hvilket äfven torde finnas, att detta af den värde talaren anförda skäl icke billigtvis kan antagas såsom verkande till afslag för ofvanomförmälde motion.
Såsom ett ytterligare skäl för bifall derå, ber jag fä anföra ett förhållande, som för närvar, genom tillämpning af desse ofvan citerade §§ uppkommit.
Detta är nemi. att bruksegendomarne hafva, efter alt hafva undergått värdering på här anförde grunder, blifvit cs Den 4 December f. m. uppskattade till alltför höga värderingspris, i förhållande till deras verkliga värden, och alt de allmänna cassör, som utlånat penningar åt desse bruk, måhända genom denna oriktiga taxeringsgrund blifvit förledda att utlåna medel till vida högre belopp, än deras reglementen dem tillåtit, i den händelse taxeringen varit riktig och i öfverensstämmelse med sanna förhållandet upprättad.
Jag fortfar således att yrka propos. å Hr Lagerhjelms motion.
Hr La gerli j el m:
Tvenne värde talare hafva åter fallit in i den förvillelse, i att tro, det en skattenedsättning skulle blifva en ovillkorlig följd af min motion.
Jag instämmer i hvad den siste värde talaren anfört, och ber blott få tillägga en omständighet, för att till full evidens ådagalägga det ingalunda den följd af min motion vore alt befara, som de värde ledamöterne ansett.
Antagom t. ex. en taxeringscomite', sammansatt af de Hrr ledamöter, hvilka nu lala emot mig: skulle väl denna comité nedsätta bevillningsvärdena?
Kan man då väl säga, att af min motion följer en ovillkorlig skattenedsättning?
Då nu öfverläggningen ansågs vara fulländad, framställde H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, propos. till bifall å Utsk:s yttrande rör.de Hrr Lagerhjelms och Geijers ifrågavar. motioner, och blef denna propos. besvarad med starka nej, blandade med ja.
Då härefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, i afseende på nyssnämnde motioner började framställa en ny propos. anmälde sig Hr Lagerhjelm, som, genast uppropad, yttrade:
Då man väl först yrkat, men sedermera afstått från bifall till Hr Geijers motion, så lärer fråga endast och allenast nu vara, huruvida R. o. Ad. täcktes bifalla min motion, och får jag i anledn. deraf vördsamt anhålla, om Hr Gr. o. Landlm:s propos. till bifall å densamma.
För att hastigast komma till ett slut i denna fråga, anhåller jag om votering emellan Hr Lagerhjelms förslag och Ulsk:s betänk.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att sedan nu votering blifvit begärd, komme voter.propos. att uppsättas, samt lillkännagaf derjemte, att afsiglen med den sednare propos., som H. Ex., innan Hr Lagerhjelm anmälde sig, börjat framställa, icke varit annan, än att hemställa, huruvida R. o. Ad. bifölle
Hr Lagerhjelms förslag.
Upplästes till justering och godkändes följande förslag till voter. propos. :
Den som bifaller BevilIn.Utsk:s, i dess betänk.
N:o 11, afgifna yttrande, ang:de Hrr Lagerhjelms och Geijers motioner i fråga om bevillning af bruk och bergverk, voterar: ja; den det ej vill, voterar nej:
Den 4 December f. m. 69 Vinner nej, anser R. o. Ad., att, pä sätt Hr Lagerhjelm nu föreslagit, det i bevilln.stadgans 73 § bestämda minimum af £ utaf hammarskatlspriset må nedsättas till
x'ff, samt att den i 74 § bestämda skillnad i värderingen å manufacturverk emellan eget och köpt ämnesjern må försvinna och ägarens behållna vinst anses till minst 2V
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit, som följer: Ja — 44.
Nej — 03. 47:de punkten, ang:de tillägg och förändring i 8o § af hevilla.stadgan, i fråga om åliggande för kronofogde att tillse, det hvarje skattskyldig, enligt taxering smännens heslut, behörigen debiteras.
Då R. o. Ad. i sista plenum beslöt förändring i skyldigheterne för kronofogdarne vid taxeringscomiteerne till hvad före sisth riksdag för dem stadgadt var, och då delta tillägg är en följd af det förut gjorda, så anser jag icke några vidare skäl behöfva anföras för dess borttagande.
Ilr von Rosen, Georg Ludv.:
Den förändrig, som Utsk. här föreslagit, vet jag sannerligen icke huru den skulle kunna tillämpas.
Om kronofogdarne skulle tillse, det häradsskrifvarne debitera hvarje skattskyldig enligt taxeringsmännens beslut, så tror jag det äfven vore billigt, att fogdarne erhölle tillträde till pröfningscomiléernes prot., enär det är pröfningscomite'erne, som besluta om några förändringar i taxeringscomiteernes beslut skola ske eller icke ske.
Då nu kronofogdarne icke hafva tillgång lill desse prot. och dessutom uppbördslängderne på landscontoren granskas, der det alltid blifver tillfälle att se, huruvida häradsskrifvarne rikligt upprättat längderne eller ej, så anser jag det nu föreslagna tillägg i hvad kronofogdarne redan åligger såsom varande någonting på en gång oformligt och overkställbar!, och får jag sålunda tillstyrka afslag å Utsk:s i denna del gjorda hemställan.
Vi hafva nu åter kommit till en §, i hvilken det kommer att visas, hvad båtnad uppkommer, derigenom att kronofogden, på sätt nu gällande bevilln.förordn. föreskrifver, endast är en tyst åhörare vid taxeringscomitéer, utan att ikläda sig annan befattning, än att, på sätt författningen stadgar, lemna de upplysningar som af honom äskas.