Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dermed kom han, som vanligt litet senare på kvällen, öfver på kapitlet om sina erotiska äfventyr, hvilka på intet vis voro mindre märkliga än de andra; om ock fullkomligt omöjliga att närmare beskrifva.
Huru mycket hans åhörare egentligen trodde af de ständigt i allt bjertare färger skiftande historierna är inte godt att säga, ty det hade de längesedan kommit underfund med att uttalandet af det ringaste tvifvel om berättarens sannfärdighet genast bragte honom till tystnad och sålunda gjorde slut på roligheten.
Bland de yngre tycktes nog den åsigten vara förherrskande att William
Anilin var den störste lögnare som någonsin brukat munläder, men bland de äldre, mindre skeptiskt anlagda naturerna, fans det nog mera än en, som inte var så alldeles säker om hvad han kunde tro och hvad icke.
Anilin här och der skarfvade till betydligt, insågo de nog, men de hade ju redan sjelfva sedan afresan från hemmet i Finlands skogsbygder sett och hört så mycket som förut skulle förefallit dem otroligt, att de inte mera riskerade förklara just någonting för alldeles omöjligt.
Någon närmare utredning kunde heller icke åstadkommas, ty det var, som redan nämnts, en öm punkt hos kocken-sagoberättaren att han inte tålde någon kritik af sina historier.
-- Om du vet det bättre så är det ju onödigt att jag berättar -- lydde det vanliga svaret på gjorda inkast.
Och sedan hjelpte inga ursäkter.
Det var slut ända till nästa lördag.
En annan punkt, som var kanske ännu ömmare hos Anilin, var hans tillgifvenhet för hemlandet och allt hvad dertill hörde.
Derom tålde han heller icke några förklenande yttranden utan att genast på det skarpaste snäsa till den oförsigtige, som lät slikt komma sig till last.
Så fick han nog af matlagningen och beslöt sig för att styra kosan tillbaka till New-York igen.
Köket var öfverlemnadt i efterträdarens vård jemte kaffesäcksförklädet och mössan, Anilin sjelf klädd i helgdagsståt med hvit skjorta och högblå kravatt, samt åhörareskaran ovanligt talrikt församlad för att fira den sista aftonen i lägret med ett par flaskor s.k. cognac.
Jag hade i god tid begifvit mig till mitt rum för att få höra något riktigt extra rosenrasande befängdt såsom slutkapitel i William Anilins äfventyrsserier.
Men jag hade bedragit mig i grund.
Det blef intet äfventyrsberättande alls, utan först bara ett utbyte af nyheter från hemlandet, dem posten medfört samma dag, och sedan ett allmänt samtal om hvars och ens utsigter och planer för den närmaste framtiden.
De fleste ämnade sig hem sedan de fått något ihopsparat för att sedan lefva i lugn och ro på någon egen liten lägenhet.
Endast bland de yngre fans det en och annan, som menade att man inte borde åtnöja sig med alltför litet utan hellre försöka på ännu något år.
Kanske hade man tur och kunde förtjena ihop så mycket att man rentaf kom hem som rik karl.
Ty derom voro nog alla ense att det var fattigt der hemma i Finland och klent med förtjensten.
Här ute skulle man samla hvad man behöfde för att sedan der hemma inrätta sitt lif efter egen önskan.
Hemåt skulle man nog förr eller senare söka sig igen, det fans ändå inte något land, der man hellre ville stanna.
Till den åsigten nickade gubbarna sitt tysta bifall och bolmade fundersamt vidare ur sina snuggor.
Men en ung, öfvermodig fyr, som först nyligen kommit öfver och ännu inte hunnit glömma de tre årens exercis i Wasa, ville inte ena sig med de andra.
Han kunde icke förstå, sade han, hvad som öfverhufvudtaget bragte folk att längta tillbaka till Finland.
Hvarföre skulle man byta ut den dollar man här förtjenade mot en mark der hemma?
Och det för att få frysa och emellanåt kanske svälta ännu dertill.
Här hade man då åtminstone bra mycket bättre föda, och att frysa kom alls inte i fråga.
Då blef William Anilin vred och tog sig före att ge pojkspolingen huden full med ovett.
-- Du är en valp, sade han, ingenting annat än en valp och talar just som du är klok till.
Ingen menniska kan lefva af bara hvetebröd och ingen heller i bara sommarväder.
Den dag kommer nog ännu då också du blir led på sådant lif och ger allt hvad du har för att komma hem till Finland igen.
Der behöfver man heller inte svälta och frysa om man bara arbetar som en karl, det är ändå det bästa land på jorden och -- ja, nu hurra vi gossar!
Och gubbarna stämde upp ett ljud som dånade tillbaka från bergen på andra sidan dalen och kom vrålaporna nere vid floden att tystna af skam öfver oförmågan att konkurrera med slik björnalåt.
jo, jag försökte först draga på munnen en smula -- men det blef ingenting af.
Man blir så underlig till mods emellanåt der ute i vildmarkerna.
Historietter
TUSCHRITNINGEN 1
DRÖMMEN OM EVIGHETEN 5
NATTVARDENS SAKRAMENT 14
SOTARFRUN 21
PELSEN 37
KYRKOFADERN PAPINIANUS 47
VOX POPULI 56
SKUGGAN 62
SPLEEN 69
EN KOPP TE 77
KRONÄRTSKOCKAN 86
SANN HISTORIA 93
SYNDENS LÖN 105
DUGGREGNET 113
HISTORIELÄRAREN 120
REGISTRATORN 127
GYCKLAREN 132
MARDRÖM 141
ATT DÖDA 149
EN HERRELÖS HUND 158
TUSCHRITNINGEN
EN aprildag för många år sedan, på den tid då jag ännu undrade öfver lifvets mening, gick jag in i en liten cigarrbutik vid en bakgata för att köpa en cigarr.
Jag valde ut en mörk och kantig El Zelo, stoppade den i mitt fodral, betalade den och gjorde mig färdig att gå.
Men i detsamma föll det mig in att visa den unga flickan, som stod i butiken, och hos hvilken jag ofta brukade köpa mina cigarrer, en liten handteckning i tusch, som jag tillfälligtvis hade liggande i plånboken.
Jag hade fått den af en ung konstnär, och i mitt tycke var den mycket vacker.
»Se här,» sade jag, och räckte henne den, »hvad tycker ni om det här?»
Hon tog den i handen med nyfiket intresse och såg på den mycket länge och mycket nära.
Hon vände den på flera olika håll, och hennes ansikte fick ett uttryck af ansträngd tankeverksamhet.
»Nå, hvad betyder det?» frågade hon till sist med ett vetgirigt ögonkast.
»Det betyder ingenting särskildt,» svarade jag.
»Det är bara ett landskap.
Det är mark, och det där är himmel, och det där är en väg ...
En vanlig väg ...»
»Ja, det måtte jag väl se,» fräste hon till i tämligen ovänlig ton; »men jag ville veta hvad det betyder.»
Jag stod rådvill och förlägen; jag hade aldrig kommit att tänka på, att det skulle betyda någonting.
Men hennes föreställning stod icke att rubba; hon hade nu en gång fått för sig att taflan måste vara något slags »hvar är katten?
Hvarför skulle jag annars ha visat henne den?
Till sist satte hon upp den mot fönsterrutan för att få den genomskinlig.
Troligen hade man någon gång visat henne ett slags egendomliga spelkort, som under vanlig belysning föreställa ruter nia eller spader knekt, men som, då man håller dem upp mot ljuset, föreställa någonting oanständigt.
Men hennes undersökning gaf intet resultat.
Hon lämnade igen handteckningen, och jag beredde mig att gå.
Då blef den stackars flickan med ens mycket röd och bröt ut med gråten i halsen:
»Fy, det är riktigt illa af er att göra narr af mig så där.
Jag vet mycket väl att jag är en fattig flicka, som inte har haft råd att skaffa mig någon vidare bildning; men därför behöfver ni väl inte göra narr af mig.
Kan ni inte säga mig hvad er tafla betyder?»
Jag skulle ha gifvit mycket för att kunna säga henne hvad den betydde; men det kunde jag icke, ty den betydde ju ingenting!
Ja, det är nu flera år sedan dess.
Jag röker nu andra cigarrer och köper dem i en annan bod, och jag undrar nu icke längre öfver lifvets mening; men det är icke emedan jag tror mig ha funnit den.
DRÖMMEN OM EVIGHETEN
MEDAN jag ännu var mycket ung, trodde jag med fullkomlig visshet, att jag hade en odödlig själ.
Jag ansåg detta för en helig och dyrbar gåfva, och jag var lycklig och stolt öfver den.
Ofta sade jag till mig själf:
»Det lif jag lefver är en dunkel och förvirrad dröm.
En gång kommer jag att vakna till en annan dröm, som står verkligheten närmare och har en djupare mening än denna.
Ur den drömmen kommer jag att vakna till en tredje och sedan till en fjärde, och hvarje ny dröm står sanningen närmare än den förra.
Detta närmande till sanningen utgör lifvets mening, och den är sinnrik och djup.»
Och i glädjen öfver att veta, att jag i min odödliga själ ägde ett kapital, som icke kunde förloras på spel och icke utmätas för skuld, förde jag ett utsväfvande lif och slösade likt en furste med hvad jag ägde och hvad jag icke ägde.
Men en afton befann jag mig med några af mina stallbröder i en stor sal, som glimmade af guld och elektriskt ljus, och ur hvars golfspringor det steg upp en lukt af förruttnelse.
Två unga flickor med målade ansikten och en gammal kvinna med rynkorna fyllda af gips dansade där på en tribun, ackompanjerade af orkesterns hvin, männens bifallsskrän och klangen af krossade glas.
Vi betraktade dessa kvinnor, drucko mycket och samtalade om själens odödlighet.
»Det är dåraktigt att tro,» sade en af mina stallbröder, som var äldre än jag, »att det skulle vara en lycka att äga en odödlig själ.
Betrakta denna gamla gumma, som dansar där borta, och hvars hufvud och händer darra, då hon står stilla ett ögonblick.
Man ser strax, att hon är elak och ful och fullkomligt värdelös, och att hon blir det mer och mer med hvarje dag.
Hur löjligt skulle det icke vara att tänka sig, att hon hade en odödlig själ!
Men det förhåller sig alldeles på samma sätt med dig och mig och oss alla.
Hvilket dåligt skämt skulle det icke vara att skänka oss evighet!»
»Hvad som misshagar mig mest i det du säger,» svarade jag, »är icke det, att du förnekar själens odödlighet, men det, att du finner ett nöje i att förneka den.
Människorna likna barn, som leka i en trädgård, omhägnad af en hög mur.
Gång efter annan öppnas en port i muren, och ett af barnen försvinner genom denna port.
Man säger då till de andra, att det föres bort till en annan trädgård, som är större och vackrare än denna: då lyssna de ett ögonblick under tystnad, och sedan fortsätta de att leka bland blommorna.
Antag nu, att en af gossarne är vetgirigare än de andra och klättrar upp på muren för att se, hvart kamraterna taga vägen; och när han kommer ned igen, berättar han för de andra hvad han sett: utanför porten sitter en jätte, han äter upp de barn som föras ut.
Och de måste alla föras ut genom porten i tur och ordning!
Du är den gossen, Martin; och jag finner det obeskrifligt löjligt, att du berättar hvad du tror dig ha sett, icke full af förtviflan, utan stolt och glad att veta mera än de andra.»
»Den yngsta af dessa flickor är mycket vacker,» svarade Martin.
»Det är förfärligt att förintas, och det är också förfärligt att icke kunna förintas,» sade en annan af mina vänner.
Martin fortsatte hans tankegång:
»Ja,» sade han, »man borde kunna finna en medelväg.
Omgjorda dina länder och gå ut och sök medelproportionalen mellan tiden och evigheten.
Den som finner den kan stifta en ny religion, ty han har då i sin makt det bästa lockbete som någonsin en människofiskare har ägt.»
Orkestern slutade med en skräll.
Salens guld glimmade mattare genom tobaksröken, och genom golfspringorna trängde det alltjämt upp en lukt af förruttnelse.
Vi bröto upp och skingrades hvar åt sitt håll.
Jag irrade länge fram och åter genom gatorna, jag kom in på gator som jag icke kände igen och som jag aldrig sedan har återsett, underligt öde och tomma gator, hvilkas hus tycktes öppna sina led för att bereda mig rum, hvart jag än styrde mina steg, och sedan åter sluta sig bakom min rygg.
Jag visste icke hvar jag befann mig, förrän jag med ens stod framför min egen port.
Den stod vidöppen.
Jag gick in genom porten och upp för trapporna.
Vid ett af trappfönstren stannade jag och såg på månen; jag hade icke förut gifvit akt på att det var månsken denna kväll.
Men jag har aldrig hvarken förr eller senare sett månen sådan.
Man kunde icke säga att den lyste.
Den var askgrå och blek och onaturligt stor.
Jag stod länge och stirrade på denna måne, ehuru jag var fruktansvärdt trött och längtade efter att få sofva.
Jag bodde i tredje våningen.
Då jag hade gått två trappor, tackade jag Gud, att det endast återstod mig en.
Men då jag kommit upp för denna trappa, slog det mig, att förstugan icke var mörk, som den eljes alltid brukade vara, utan svagt belyst liksom de andra förstugorna, där månen sken in genom trappfönstren.
Men det fanns endast tre trappor i detta hus, utom vindstrappan; därför var den öfversta förstugan alltid mörk.
»Vindsdörren står öppen,» sade jag till mig själf.
»Ljuset kommer från vindstrappan.
Det är oförsvarligt af tjänstfolket att lämna vindsdörren öppen, det kan ju komma tjufvar upp på vinden.»
Men där var ingen vindsdörr.
Där var endast en vanlig trappa, likadan som de andra.
Jag hade alltså räknat fel; jag hade ännu en trappa kvar.
Men då jag hade kommit upp för denna trappa och stod i förstugan, måste jag behärska mig för att icke skrika högt.
Ty äfven denna förstuga var ljus, och icke heller där stod någon vindsdörr öppen, men en ny trappa förde mot höjden liksom nyss.
Och genom trappfönstret sken månen in, och den var askgrå och glanslös och onaturligt stor.
Jag störtade upp för trappan.
Jag kunde icke tänka mera.
Jag vacklade upp för ännu en, och ännu en; jag räknade dem icke längre.
Jag ville skrika, jag ville väcka upp detta förhäxade hus och se människor omkring mig; men min strupe var sammansnörd.
Plötsligt föll jag på den tanken att söka läsa namnen på dörrskyltarna.
Hvilka människor kunde väl bo i detta Babelstorn?
Månljuset var för svagt, jag ref eld på en tändsticka och höll den tätt intill en skylt af mässing.
Jag läste där namnet på en af mina vänner, som var död.
Då lossnade min tungas band och jag skrek:
»Hjälp!
Hjälp!»
Detta rop blef min räddning, ty det väckte mig ur den förfärliga drömmen om evigheten.
NATTVARDENS SAKRAMENT
DET var nästan i min barndom det passerade.
Det var en blåsig höstkväll, ombord på en af skärgårdsbåtarna.
Vi hade ännu icke flyttat in från landet, och jag reste ut och in för skolans skull.
Jag hade varit lat som vanligt och skulle examineras i ett par ämnen för att kunna komma upp i en högre klass.
Jag gick af och an på däcket i skymningen, med kragen uppvikt och händerna i kavajfickorna, och tänkte på mina motgångar i skolan.
Jag var nästan säker om att bli kvarsittare.
Då jag böjde mig fram öfver relingen och såg hur skummet fräste hvitt och hur babordslanternan kastade gnistrande gröna reflexer i det svarta vattnet, kände jag mig frestad att hoppa öfver bord.
Då åtminstone skulle väl matematikläraren ångra sin kitslighet – då, när det väl var för sent – –
Men i längden blef det kallt därute, och när jag tyckte mig ha frusit nog, gick jag in i rökhytten.
Jag tycker mig ännu se den interiör af värme och hemtrefnad, som mötte mina blickar, då jag öppnade dörren.
Den tända taklampan svängde långsamt af och an likt en pendel.
På bordet ångade fyra whiskytoddar; fyra cigarrer blossade, och fyra herrar berättade svinaktiga historier.
Jag kände dem alla som grannar på sommarnöjet: en bolagsdirektör, en gammal präst, en premieraktör och en knapphandlare.
Jag bockade mig höfligt och slog mig ned i en vrå.
Jag hade visserligen en svag känsla af att min närvaro kanske kunde förefalla öfverflödig; men å andra sidan hade det ju varit för mycket begärdt, att jag skulle gå ute i blåsten och frysa, när det var så godt om utrymme i hytten.
Dessutom visste jag med mig själf, att jag mycket väl kunde bidraga till underhållningen om det behöfdes.
De fyra herrarne sneglade på mig med en viss kyla, och det uppstod en paus.
Jag var sexton år, och jag hade nyligen gått och läst.
Man har sagt mig, att jag vid denna tid hade ett menlöst och oskyldigt utseende.
Pausen blef likväl icke lång.
Några klunkar ur glasen, några bloss på cigarrerna, och meningsutbytet var åter i full gång.
En säregen omständighet frapperade mig dock: alla de historier, som berättades, hade jag redan hört otaliga gånger, och jag fann dem för min del tämligen enkla.
Svinaktiga historier kunna som bekant indelas i tvenne hufvudgrupper: den ena koncentrerar sig närmast kring matsmältningsprocessen och därmed förknippade omständigheter, medan däremot den andra, som står ojämförligt högre i kurs, med förkärlek rör sig om kvinnan.
Den förra gruppen hade jag och mina skolkamrater länge sedan lämnat bakom oss; så mycket mera öfverraskade det mig därför att höra dessa mognade herrar ägna den sitt lifligaste intresse, medan den andra, vida intressantare gruppen förbigicks med tystnad.
Skulle det möjligen vara af någon slags obehörig hänsyn till mig?
Jag behöfver icke säga i hvilken grad misstanken härom förargade mig.
Den lifliga stämningen i hytten hade smittat mig och gjort mig företagsam, och jag föresatte mig energiskt att göra ett slut på dessa barnsligheter.
»Hör, farbror,» inföll jag helt oförberedt under tystnaden efter en historia, som var så oskyldig, att endast prästen skrattade åt den, »kommer farbror ihåg den där historien, som kapten berättade i förgår?»
»Farbror» var bolagsdirektörn; han var en vän till min far.
Och jag fortsatte oförskräckt:
»Den var den festligaste jag har hört i hela mitt lif.
Den kunde farbror gärna berätta!»
Fyra par förbluffade ögon riktades på mig, och det uppstod en pinsam tystnad.
Jag ångrade redan mitt hastiga mod.
Bolagsdirektörn bröt isen med ett litet lättsinnigt skratt, som endast var ett svagt eko af de åskor han låtit rulla ett par dagar tidigare, då kaptenen berättade historien.
»Hi-hi – ja den var inte illa ...»
Och han började berätta den.
Den var mycket pepprad, och den rörde sig om kvinnan.
Premieraktörn dolde i början sina känslor bakom sin vanliga mask af värdigt allvar, medan däremot knapphandlaren, en gammal bock, som grånat i synden, betraktade mig med ett visst förstulet intresse, i hvilket det ingick något af ökad aktning för min personlighet.
Men då anekdoten började taga en något betänklig vändning, inföll plötsligt prästen, en välvillig gammal man med ett fromt och barnsligt uttryck i sitt slätrakade gumansikte:
»Ursäkta, min bästa bror, att jag afbryter, men – » och han skrufvade på sig en smula, så att han kunde rikta sina ord till mig, »hur gammal är egentligen den unge mannen?
Har han gått fram till Herrans hel ... till nattvarden?»
Jag kände, att jag blef blodröd.
Jag hade glömt, att det fanns en präst i sällskapet.
»Ja-a,» stammade jag nästan ohörbart.
»Jag har gått och läst i vinter.»
»Jaså,» svarade den gamle prästen, medan han långsamt rörde i sitt toddyglas.
Och han tillade utan att se upp, med en röst, som fyrtio års medlarekall mellan Gud och världen hade präglat med öfverseendets och fördragsamhetens milda ton:
»Fortsätt, kära bror.
Ursäkta att jag afbröt.»
SOTARFRUN
DET är en grym och sorglig historia.
Jag hörde den mer än en gång berättas i min barndom, och den kom mig att undra och rysa.
Inne i en sidogata står ett gammalt borgarhus med en slät och grå fasad.
Genom en stor, rundhvälfd port utan alla prydnader – ja, ett årtal finns där, kanske också ett par fruktguirlander – kommer man in på en trång gård, lagd med kullerstenar, en svart, stenlagd brunn som så många andra, dit solen aldrig hittar vägen.
En gammal lind med afstubbade grenar, svartnad bark och af ålder glesnadt löfverk står där i en vrå; den är gammal som huset, ja ännu äldre, och är alltjämt ett kärt tillhåll för gårdens barn och kattor.
Det var förr i världen sotar Wetzmanns gård.
Sotar Wetzmann skall ha varit en ganska beskedlig gubbe.
Han hade haft framgång i lifvet och samlat en rätt stor förmögenhet.
Han var god mot de fattiga, barsk mot sina gesäller – ty så var bruket, och det behöfdes kanske också – och drack toddy på källaren hvarje kväll; ty han hade tråkigt hemma.
Hans hustru var också barsk mot gesällerna, men hon var icke god mot de fattiga och icke heller mot någon annan.
Hon hade tjänat som piga i sotar Wetzmanns hus, innan hon blef hans andra fru.
Den tiden voro Afunden och Kättjan de bland de sju dödssynderna, som lågo hennes natur närmast; numera var det Vreden och Högmodet.
Hon var stor och kraftigt byggd och skall i yngre år ha varit vacker.
Sonen Fredrik var spenslig och blek.
Han var född i det första giftet, och man sade, att han liknade sin mor.
Han hade ett godt hufvud och ett blidt sinne, och han studerade till präst.
Han hade just blifvit student, då han föll i en lång och svår sjukdom, som höll honom vid sängen en hel vinter.
I en gårdsflygel bodde en hjälpmadam med sin dotter Magda.
Ja, hette hon Magda?
Jag vet icke, men jag kallade henne alltid så för mig själf, när jag som barn hörde de gamla berätta om henne någon vinterkväll, i skymningen; och jag tyckte mig då se ett litet blekt och skyggt barnansikte, omflutet af ett stort, ljust hår, och med en mycket röd mun.
Hon var femton år och hade nyligen gått och läst.
Kanhända var det detta »gått och läst», som gjorde, att jag alltid föreställde mig henne allvarlig och stilla som de unga flickor, jag om söndagen brukade se i kyrkan, och att jag alltid tänkte mig henne klädd i en lång och slät svart klädning.
Då studenten fram på vårsidan började komma på bättringsvägen, fick hjälpmadamens dotter på hans begäran sitta hos honom vid bädden en stund om eftermiddagarna och läsa högt.
Fru Wetzmann tyckte icke om det.
Hon var rädd, att det kunde uppstå ett tycke.
Hennes styfson kunde gärna för henne gå och bli kär i hvem han ville och förlofva sig också, det rörde henne icke; men det skulle åtminstone icke bli med en hjälpmadams dotter!
Hon höll ett misstänksamt öga på Magda, men måste låta det passera.
Sjuklingen skulle ju förströs på något sätt; och doktorn hade förbjudit honom att ligga och läsa, ty han hade svaga ögon och fick icke anstränga sig.
Så satt hon då hos honom vid bädden och läste högt ur både andliga och världsliga böcker; och studenten låg blek och matt och lyssnade till hennes röst och såg på henne också och fann behag i henne.
Hon hade en så röd mun.
De voro nästan jämnåriga – han var icke mera än sjutton eller aderton år – och de hade många gånger lekt tillsammans som barn.
Snart nog blefvo de förtroliga.
Fru Wetzmann fann så ofta som möjligt någon förevändning för att gå in i sjukrummet för att se efter hur det stod till där inne.
De båda barnen borde ha märkt det och tagit sig till vara; men man handlar ju icke alltid som man borde.
En dag, då hon ljudlöst och försiktigt öppnade dörren, stod det till på följande sätt:
Magda hade lämnat sin stol, som man hade ställt på något afstånd från bädden, och stod nu böjd öfver hufvudgärden med armarna om den unge mannens hals.
Han åter hade rest sig till hälften med armbågen stödd mot kudden och smekte hennes hår med en tunn hvit hand, och de kysste hvarandra lifligt.
Då och då hviskade de också några afbrutna ord utan mening.
Sotarfrun blef mörkröd.
Likväl kunde hon icke afhålla sig från att le invärtes: hade det icke gått alldeles så, som hon visste att det skulle gå!
Men nu skulle det också vara punkt och slut.
Vreden och Högmodet stego upp inom henne, svällde ut och lyste fram ur hennes hy och ur hennes ögon, som gnistrade; och hvem vet – medan hon stod där osedd och tyst och betraktade de båda unga, som hvarken hade ögon eller öron för något annat än hvarandra – hvem vet, om icke också Afunden och Kättjan i hemlighet kröpo fram ur sina gömslen och spelade upp på hvar sin dolda sträng i hennes själ.
Hon besinnade sig icke länge, utan steg raskt fram till bädden, grep flickan om den späda handleden med en järnhård näfve, gaf henne ett skymfligt namn och slängde henne ut genom dörren under en ström af de fulaste tillmälen.
Därefter svor hon i tjänares och gesällers intresserade närvaro en dyr och saftig ed, att om den ungen en gång till vågade sätta sin fot innanför hennes tröskel, så skulle hon få huden full med så mycket stryk, att hon inte skulle kunna röra en fena på fjorton dar.
Det var ingen som betviflade, att hon ämnade hålla sitt ord.
Den sjuke gjorde icke sin styfmor några förebråelser.
Hvar gång hon gick genom rummet, vände han ansiktet mot väggen; han ville icke se henne och icke tala till henne efter uppträdet med Magda.
Men en dag anförtrodde han sin far i ett samtal mellan fyra ögon, att han icke kunde lefva, om icke Magda finge bli hans brud.
Den gamle skorstensfejaren blef häpen och förargad, men vågade icke strax sätta upp något allvarsamt motstånd: sonen var den ende, som han höll af och som visade honom någon ömhet tillbaka, och han kunde icke uthärda tanken på att mista honom.
Han ställde saken på framtiden och gaf hustrun del af sina bekymmer.
Hur skall jag kunna skildra det som sedan hände?