Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
öfversättningen af drottningens tira der äro stundom oafsigtligt ekivåka.
Hvi talar h. m: t om Va-lentine som » Raouls älskarinna ».
Nog var majestätet frivolt, men det hade ock sin värdighet.
Käresta, högt älskade, menar hon.
Skilnaden mellan det och » älskarinna », var nog ej h. m: t obekant.
Charmanta blommor och ovationer åt aftonens hjeltinna — som mot alla menskliga beräkningar blef den svenska sångerskan.
Svenska D.
B. och fru Östberg gratuleras!
Füharmoniska sällskapet hotar betänkligt att taga lofven af den gamla hedervärda Musikföreningen med dess lika gamla och lika hedervärda sångerske- och sångarekrafter (där den relativa uugdomen utgöres af — k. operakören).
Till straff därför beslöt Musikföreningen att förstöra marknaden för sin yngre, rysliga kollega och gaf till den ändan en plötslig repris af Berlioz ' Faust, d. v. s. ena aftonen var det föreningen, som gaf legenden med biträde af k. operan, andra gången var det k. operan, som gaf det med biträde af musikföreningen.
Men meningen var lika §od.
Och utförandet lika dåligt.
Detta utvisade~nämligen enomisskännelig dekadans.
Rösterna voro gamla ooh slitna, samsjung-ningen bland herrarne, trots operakoristeraa, allt annat än hår * fin ocb eget nog, sjelfva orkestern gaf ej sina deliciösa partier med samma finess som förr.
Solisterna redde sig bättre, ehnrn fru Edling ocb hr Strandberg föreföllo medtagna af forcerad tjenstgöring.
Mefisto stod stark, ban har medikament för allt ondt såsom apothekare och mot allt god t som demon.
Den pikanta, ehuru vid träget upprepande monotona serenaden, sjunger hr Smith nu som förr med sann diabolisk kulör, som ej ens förnekar sig i fonografens fräsningar och gnissel, obligataccompag-nement från hemorten, Mefistos icke tolkens.
Följden af denna konkurrentslughet blef, att det stackars Filharmoniska sällskapet sjöng för — proppfulla hus, utsålda lfingt i förväg.
Man har förundrat sig öfver, att k. hofkapellet ej ens för Sebastian Bachs skull ville medverka vid Maikeuspassion.
det fins andra passioner —!
Emellertid spelade det Dahlska kapellet mycket bra sin Bach, mycket bättre än k. hofkapellet skulle gjort kanske.
N. W. Gade hade ju ock inspirerat det danska kapellet, bland hvars ledamöter violinisten under en aria särdeles utmärkte sig.
Den lilla ouvertuna gafs med godt samspel, ackompagnementet var fint och harmoniskt, det hela ländande hr Balduin Dahl till mycken heder.
Heder hade ock sällskapet sjelft af sin andel, trots det att inöfningen af kända skäl måst grufiigen påskyndas.
Naturligtvis förminskade den korta samöfningstiden med den amhulerande orkestern harmonien i ensemblenummer, men de egentliga pröfvostenarne, a capella-koralerna, utfördes pä ett sätt, som i högsta grad hedrade sällskapet och dess energiske hr Hallén.
Icke ens den olyckliga omständigheten, att några mer niti * nerade än klangsköna fruntimmersröster inlade litet skärande mes-sing i dessa koraler, förtog deras totalintryck, som var af rätt välljudande, ren och harmonisk art. Ett godt prof på hr Halléns instruktörtalang bildade replik-körerna, hvilkas ansenliga svårigheter på ett lysande sätt öfvervunnos.
Till och med herrar småpojkar från Östermalms skola utförde sitt lilla parti med den äran, ehuru ps.
94 andra gången uteslöts.
En del af publiken trodde dessa småbarn skulle föreställa änglar — i körerna nämligen.
Det gläder oss att nämna, att änglarne i allo uppförde sig sansad t och gentilt, ehuru det nog var en gruflig pröfning för mer än en af dem att sitta stilla så länge, uppflugna kring predikstolens barrière och utsatta för publikens faderliga kontroll.Änglarne voro frodiga och rosen kin dade, somliga utstyrda i båts * manskostymer och skridskostöflar.
Hr Hallén hotade dem skämt * samt med ena knytnäfven före böijan, hvarpå änglarne svarade honom med glada blickar och breda småleenden.
Bland solisterna utmärkte sig främst hr Strandbet ' g, som gaf evangelistens temligen taktlösa, ansträngande, reciterande parti med god artikulation, virdadt sångsätt och mild tjusande tonklang, korteligen alldeles som sig borde.
Hr Holms sträfva bas-bariton gaf illusion åt Pilati parti, men passade mindre för första delens recitativ ocb aria, där röstens utvecklade beskaffenhet också var ett hinder för full verkan.
Fru Edlings sköna röst föreföll vid första konserten ansenligt fatigaerad, men hade repat sig till extrakonserten, hvarvid den utmärkta sångerskan särskildt i arian » Förbarma dig » nära nog rörde publiken till tårar genom sitt känslorika, poetiska föredrag och sin ädla ljufva timbre.
Vid denna konsert var hr Lundquist någos hes, hvilket förtog verkan af hans storartade sång i Jesu parti.
, Med denna konsert har Filharmoniska Sällskapet inlagt stor förtjenst om det svenska konsertlifvet.
Det har i sanning mit en skam, att sådana konstens monumentala jätteverk som Bachs oratorier ioke införlifvats med den inhemska musikodlingen.
Filharmoniska sällskapets ära blir dessutom fördubblad, då man erinrar sig de svårigheter, som uppställt sig mot verkets ntftrande, svårigheter, hvilka sällskapet med sin hr Hallén i spetsen besegrat på ett exemplariskt sätt.
Att denna musik har sina modiga 200 år på nacken 1 Man skalle nästan icke vilja tro det, så lefvande är den än i dag.
Denna lyckliga omständighet orsakas främst af den dramatiska prägel, som hvilar öfver arbetet i dess helhet, särdelea dess andra del.
Redan introduktionskören sätter åhöraren nästan med vild in i den tragiskt storslagna, djupt gripande situationen: Kristi vandring till Golgatha.
Samma dramatiska accent genomgår folkmassans korta replik-körer, hvilka ännu i dag äro oöfverträf-fade i naturlig ton på samma gåDg som i musikalisk affattning (detta senare till skilnad från nutidens Wagnerism m.
) Att lftrjungarnes körer skrifvits för blandad kör synes oss däremot mindre naturligt, då ensam manskör här naturligtvis varit det rlttaste.
De äro dock så sköna, att man knappt får tid göra denna reflexion för all den rika skönhet, här strömmar en till möte.
Detta senare är i synnerhet fallet med koralerna, arbetets höjdpunkter.
Synnerligen de af orkesterna icke beledsagade göra ett i all sin enkelhet nära nog himmelakt upplyftande, rentoch idealiskt intryck.
En koral sådan som: » Och Herdens röst jag känner, som ropar mig vid namn » gifver i pjelfva verket jordens barn en försmak af de heliges sånger bortom tiden, den för åhöraren in i musikens allra heligaste och visar dess frSnd-skap med andeverld och gudomlighet, denna masikens konst, som så ofta neddrages till idel öronfägnad, till sinlig lust, till synd och skam, här strålande af idealiskt skimmer, gripande människans innersta hjertefibrer med helig rysning, ledande tankarne hän öfver molnen till sällare verldars lycksalighet.
Arbetets 200 år märkas i någon mån i ariorna.
Här undgår Bach ej en Händels eller Haydns öde.
Alt och basariorna göra dock därifrån lyckliga undantag, särdeles basarian » ger na vill jag allt fördraga » samt den ofvannämnda gripande alttarian » Förbarma dig ».
En ljuft poetisk, idyllisk och nästan outsägligt egendomlig aria kommer efter skildringen af Jesu död, nämligen » En qväll då luften kylig var ».
Denna märkvärdiga arias verkan stördes hos oss betänkligt genom att den utfördes af innehafvaren af Jesu parti, livilket till en följande repris bör lätt kunna rättas.
Af recitativen ega många liflig dramatisk innebörd, såsom » Du milde Oudl Här står min vän i rep och och tågor ».
Ett intressant och djupt konstrikt arbete är dnetten med kör, föröfrigt erbjudande svårigheter bland de största, som torde finnas i hela oratorieliteraturen.
Första afdelningens slut-kör är i sanning ett bjeltenummer, der gamle Bach visar sig i all sin prydno.
Skildringen af Jesu död (i andra afdelningen) söker sin like i mildt allvar och kraftig karakteristik.
Qvartet-ten: » Nu Herren är i ro försatt » med körens poetiska infall: » Min Jesu, nu god natt », hör också till det mildaste på samma gång som allvarligaste, som Bach skrifvit.
Samma känslor besjäla den sköna slutkören:
» Vi sätta oss med tårar neder Och ropa Dig i grafven till:
SomDa ljufligt, somna still! »
De af hrr Oade och Hallén företagna arrangementen med musiken förefalla oss lyckliga genom sin konseqvens och pietet, förtjenster som äfven utmärka den af den store tyske romanskompositören Robert Franz företagna orkestreringen.
Öfversätt-ningen till svenska språket är verkstäld af hr A. Lindgren, som förträffligt vetat bevara den tyska poesiens ålderdomliga, fint naiva och rörande trohjertade ton.Vi lyckönska till sist Filharmoniska sällskapet till den lager, det redligt flätat sig i och med detta storverk.
Konserisäsongen har till större delen uppfylts af välgören-hetssoiréer och söndagsmatinéer.
Pä en af de förra framfördes eo temligen verserad dilettantprodukt af fru professorskan Netzel, på en af de senare en dito dito af hr prof. Hallström, sjungen af hr ödman, som väl dagen derpå kunnat bli tokig af tidnin-garnes omdömen, så olika som olja och vatten.
Be fyra unga qrartettspelarne Aulin etcetera ha haft en i alla afseenden lycklig säsong; allmänheten har hedrat sig och dem med talrika besök, programmen ha varit goda och omvexlande, samspelet i ill min het förtienstfullt, soloprestationer af hr Aulin förträffliga, de biträdande med den utmärkta, alltför sällan hörda pianisten fröken Thegerström i spetsen, förtjenta af alla loford.
Nu som alltid önska vi god fortsättning åt detta smakodlande företag!
i&amp;kapelsen » gafs Långfredagen, som vi hoppas för sista gången, i Stockholm — på den dagen.
Denna oratoriernas operett pusar så illa som möjligt på kyrkoårets dystraste festdag.
Hädanefter bör man gifva Bachs härliga Matheus -- eller Jo-haanespassion den dagen.
Hvilket annat verk passar bättre på den dagen?
Och hvilket sämre än Skapelsen, detta det gladaste oratorium, som finnes?
Må man gerna ge den muntra tjusande kompositionen år från år, men må man förskona oss därifVån på Långfredagen i ett Herrans tempel, som nyss vibrerat af de sorg-fylda dödpsalmerna kring Vår Frälsares graf.
Redan 1800 gaf man » Skapelsen », Karsten och Justina Wässe-liai omtalas från den tiden.
Man sjöng då på Riddarhussalen ned en enda smal lägång.
Publiken dog visserligen, men så småningom här och hvar, ieke där.
Den brändes ej inne.
Nu är C.
J. Lundqvist vår Karsten, Dina Edling vår Wäs-selius (af Geijer klassiskt benämnd Wässelia).
Lokalen Östermalms förtjusande kyrka med dess eleganta illumination.
Fru Edling var aftonens l \ jeltinna.
Som oratorisångerska har denna artist ej många sina likar i Europa.
Skön stämklang, hredt legatoföredrag, innerlighet och allvar — allt harmonierar.
Särdeles B: dur: arian var ett ädelt konstverk, äfven F: durarían, ehuru här Louise Michaiilis majestätiska föredrag är oförgätligt och nedtryckande för äfven en så värdig efterträdarinna som fru Ed-ling.
I Evas dao beundrade man ostördt.
Skada blott, att ej en vackrare röst här eekunderade den utmärkta sångerskan.
Hr Strömberg i sina härliga partier var korrekt och aktningsvärd, men röst och sång alltför underlägsna ämnet.
Sångkonsten svek betydligt.
Den, som hört apothekare Smith i Skapelsens basparti, vill dessutom ej höra någon annan.
Hr Lundqvist var däremot en värdig tolk af Haydns gudomligt glada musik, ett par recitativer särskildt vore ypperliga glansprestationer.
Med modesti hade hr L. förändrat passagen om » en eldig brudgum, som löper till sitt mål! » till » en eldig bjelte, som passar for sitt mål ».
Hr Strömberg å sin sida förändrade visligen passagen om » oxen som hvilar sig » etc. till något idylliskt om » en stilla fridfull dal o. s. v. » Hr Strandberg sjöng den sköna Cdurarian välljudande, men för svagt och monotont.
Karls oh n var ock med på ett hörn.
Hofkapellet under sin första chef ackom-pagnerade som vanligt.
Påskdagens obligata matiné hölls också i år af hr Axel Rundberg.
Sjelf sjöng hr R. med i Mendelsohns Erosqvartett och Marcliettis eleganta och expession duo ur op. Ruy Bias.
Hr R: s sång är alltför bekant från k. operan, så att derom är intet att nämna.
I duon biträddes han af musikälskarinnan fru Heints, och i qvartetten af sina elever vid k. operan.
Qvartetten slutade i annan tonhöjd, än den började, men duon gick försvarligt.
Derpå öfvergick hr R. till att accompagnera sina biträden med afgjord fördel.
Man fick nu höra litet af hvarje: Gertruds arioso ur op. Hamlet, föredraget af fröken Jungstedt i en för rolen passande kostym och stil.
Bifall och tre nigningar.
Sånger af Sjögren m.
fl., sjungna af frk.
Volfs duktiga altröst, svart som drägten.
Bifall och en nigning.
Cadizflickorna framtrollade af frk.
Petrini med ovanligt stark röst och god teknik, i violett siden med guld.
Lucca var roligare, men hon var ju Lucca.
Bifall och tre nigningar, modest långt in i dörren.
Briljant kom fru Östberg i frasande gyllene siden, som » stod » ypperligt mot bakgrunden af guld och speglar på hr Berns * estrad.
Hon sjöng älskarinnepartiet i en lång konverBation med hr Lundquist, den älskade, som äfven här med modesti uteslutit det skabrösa, som aldrig felar i Wagners nyaste operor, deras » helighet » till trots.
» Duon » är full af vackra drag, ett rysligt att säga påminnande om pjelfva — Donizetti; den sjöngs med bravur, ehuru Gina Oselios röst här passat bättre, fru ÖBtberg var ej nog bred för jättinnan i fråga, höjdtonerna slungade hon fram ypperligt; detta gick litet sämre däremot för moitiéen, som dock i andra momentm ypperlig som älskare, brodor ooh hjelte och bjeltetenor.
Hr Lundmark sjöng väl tjusande gamla visor ooh fick därför lika mycket bifall som damernas kände favorit i damernas nyaste hyllningsdikt i 6 åttondelar af den artige prof. Hallström.
Bä — a — ä — sjöng favoriten, s&amp; det kunnat väcka döda, » bä — ä — ä — Ila Sorrentina ».
Nästa gång är det bäst att gå rakt på saken: Bella Stockholmina!
Matinéen var lyckad, folk stod på hvarann, trots slutet ej var godt: duon ur Den Stumma i kör gjorde ingen effekt.
Publiken ansåg den som utgångsmarsch.
För resten: Längt hellre g&amp; än trängas uti skockar!
Ingen trängsel herskade deremot denna dags afton i k. operan, symfonikonsert trots matinéen.
Början var litet si och så: en dansk ouverture, nonchalant framhasplad af k. bofkapellet, som gaf katten den olycklige unge komponisten-dirigentens nervösa intentioner.
Arbetet var dock ej allfbr förkastligt: dess koralartade början var ej oäfven, allegromotiven rätt flytande och eleganta, viol-figurationerna vid slutet likaså.
Men det hela var för monotont, utan stegringar, med allt för enahanda orkesterbrak.
Utförandet hjelpte som sagdt icke upp kompositionen det minsta grand.
Föga framgång.
Hr Henneberg framförde därefter sjelf en » pianokonsert med orkester ».
De gamla formerna för en » konsert », sådan som t ex. Beethoven fixerat dem, hade komp.
alldeles öfvergifvit.
Statyn stod i orkestern, piedestalen på pianot.
Dettas parti var alltför diskret, särdeles hr H. hade dåligt piano och ej tillräcklig kraft, orkestern uppslukade ibland totalt sin aktade andre chefs vackra pianospel unicr hr Nordquists direktion.
Ibland artade det sig till inbördes krig mellan hr Henneberg och hans gamla piano å ena sidan, hr Nordquists och hans unga (alltför unga) orkeater i den andra.
Det hela gaf intryck af en repetition.
Orkestrerin-gen föreföll, moderat anlagd, men opraktisk för solisten; dennes parti var väl mycket fullt af interjektioner, slingringar och krumelurer.
Adagiot var » sött » med tongångar å la Raff, rondot pikant och lustigt, alltsammans led af longörer och torde vinna på koncentrering och — ordentligare framförande af orkestern.
Hr H: s pianospel deremot kan ej klandras, om ock svårigheterna voro alltför hårdnackade.
Bifall.
Den vackra mellanakten ur Mästersångarne spelades två Stager med rättvist bifall.
Därefter kronan bland symfonier, Beetbovens gudomliga Eroica.
Om allegrots tempo kan disputeras med goda skäl å begge sidor; att det bör gå mer korrekt,är däremot odisputabelt.
Den sköna sorgmarschen lände kapellet till beder, icke så scherzot, hvars brådstörtade tempo öfvergick till ett allmänt » sauve qui peut ».
Hornsatsen var dock renlig nog.
Finalen gick med denna schwung, som tilltvingar hr Nord-quist applåder.
Skada blott, att fort och väl så sällan skola gå hand i hand.
Flere repetitioner böra anordnas vid så kända storverks uppförande, där hvarje takt är en gammal kär vän.
Konserten var ej helt lyckad, men afgjordt bättre än den före * gående, hvilket behöfdes.
» Mikadon », som gafs f. f. g. i januari, om vi ej bedra oss, hör ännu alltjemnt till dagens krönika.
Det vore godt, om mikadon sjelf vore så populär i Japan, som hans persifflage i Stockholm.
Utan tvifvel var det dock skada, att detta stycke med dess öfvervägande dekorativa anläggning icke kom till upp-förande på deu för dylika stycken mer lämpliga Blasieholms-teatern.
Vasa-teatern, där den nu gifvits, har ju en scen, hvars låghet och litenhet gör, att dc japanska gubbarne framträda som monströst stora figurer på en liten duk inom en trång ram.
Så mycket större ära tillfaller därför balettmästarinnan fruGull-berg, son iscensatt operetten och hvars anordningar så myoket som möjligt söka bemantla denna brist, som föröfrigt öfverskyles af prunkande grannlåtskostymer, stundom af öfverdådig lyx, elektriska solar, hvaraf äfven salongen får sin lysande andel, vackra, botaniskt korrekta dekorationer m. m.
I utstyrsel-operetter som denna hör librett och partition till accessoiren.
Den förra har många döda, men också diverse lifvade och lifvande punkter, japaneserne äro tecknade au naturel, som stora naiva barn, lätta att få till lipen som till skrattsalvan, i sin arghet härmande vilda djurs grimacer, i sin glädje fnittrande som småfoglar, trippande som ärlor, ett genomkostligt slägte, geuomexcellent framstäldt af Vasateaterns personal, som riktigt tyckes ha naturaliserat sig å la japonais.
Musiken har åtskilliga bizarra vändningar, också ä la japonais, kanske, men följer i öfrigt dess bättre ej det koketta örikets örondöfvande repertoir.
M. Lecocq, Offenbach, Herré, Strauss, Suppé, Millöcker hafva tagits under behandling, men denna behandling är ganska konstförfaren och några direkta plagiat låter hr Sulli-van, kompositören, icke beslå sig med.
Han serverar bland an * dra smårätter en mjuk erotisk vals, eu liflig nautisk sång, engraciös flickterzett med föregående ypperligt fotograferadt pen-sionsflickspladder i en liten lustig kör, en söt liten duo d ’ amour, eo liten enkel romans för den lilla primadonnan öfver samma intreBsanta ämne, en särdeles väl arbetad bröloppsmadrigal, förvånande väl föredragen af Vasasojetter, hvilka väl icke annars ha synnerlig öfniog i kontrapunktens mysterier.
Mikadons kupletter om » humor först och sist » sakna ej en viss komisk grandezza, man märker, att det är teaterns direktör, jag menar hans majestät sjelf, som stämmer upp.
Den gamla nuckans parodiska aria skulla vunnit på en ironiserande draksvans beska roulader, men är i alla fall rätt drastisk.
Den beskedlige excellens-bödeln har vissa refränger af glad t humör och ett tralala i sista akten af osökt munter verkan.
Finalerna låta böra sig, men erbjuda i musikaliskt afseeode föga bemärkansvärdt.
De äro emellertid ratt dramatiska och ej mer vulgära än många andra af den prodaktive maistrënons fatabur.
Äras den som äras bör — Mi — ka — don har i hr teaterdirektören i egen person en mycket lämplig tolk, som med mycken humor föredrager ofvannämda scen, och hvilken för Öfrigt i sitt spel har flera fina och lustiga detaljer, som man ock har rätt att fordra af en af operettfackets främste i vårt lind, hr August Warberg.
Masken och hårpiskan särskildt samt den gyllene påfogeln ej att förgäta — allt var kejserligt gentilt.
Bland kejsarens embetsmän, Däm nom främst hr mästerman, hr Strömberg, som i Ro-kos parti tagit en dråplig och långvarig revanche för fiascot som Nuiidus - Anatol de Beau-peräl.
Utan tvifvel är detta hr Strömbergs bästa operettparti, och af den torrhet man förut i liknande uppgifter tillvitat honom finns här ej ett spår.
Han spelade, sjöng och hoppade - allt högst erkännansvärdt, icke minst det sistnämnda, bvaruti också utmärkte sig fru Jensen, som icke var nog ful för sin rol, det enda fel, hon föröfrigt gjorde sig skyldig till som den giftasgalna prinsessan, men detta onekligen i mycket hög grad.
Hr Lundahl visade, att en person med 11 höga statsämbeten ej blir utmagrad på kuppen, tycktes oss föröfrigt sköta dem alla med mycken ferait *.
Hr Lundin hade en syberp apparition, sjöng och spelade förnämt och idiotiskt, som sig borde.
Hr Rlinger gaf en liten nätt och lätt prins Nankipu, kanske till och med alltför nätt och lätt, låt vara att han är japa-nes.
Utseendet och figuren påminde i åtskilligt om Robert Sjöblom, hvilket var olyckligt vid sidan af en så pass robust älskarinna som fröken Yum Yum Ekström.
Emellertid såg K. bra ut,så snart det elektriska ljuset ej besken honom, spelade och sjöng med aktningsvärd ifver, eharu partiet olyckligtvis kräfvcr deciderad tenorröst, hvadan hr K: s ganska fördelaktiga b ari ten or här måste strejka i vissa lägen och gifva åt vissa monument en mer heroisk än erotisk nyans, hvilket sistnämnda naturligtvis här mest behöfts.
Stockholmstidningen Figaro har med skäl påpekat, att älskarinnepartiet i denna operett bort utföras af en Olefine Moe (i dennas yngre period).
Finhet, skärhet och barnsligt täckt behag äro utmärkande för de unga japanesiskorna.
Ekström med sina Petterssons-tag gaf partiet en däremot svarande bastant prägel och förverkligade för ingen del idealet af en Yum-Yum, som helst borde framställas af en mycket ung, fin och graciös tärna.
Ekströms vackra, ehuru väl mogna apparition hennes bepröfvade rutia samt komiska förmåga har dock tillvunnit henne mycket bifall, hvilket väl knappast kunnat egnas hennes sång, som i och för sig ioke var tillfredsställande, allra-minst efter 50 representationer en snitt.
Sak samma gäller prinsen.
Fru Klinger har ett behagligt utseende och ett vinnande småleende, men också hon var ej tillräckligt ung iör sitt parti.
Johnssons figur var väl något bättre, men ej utseendet.
I cn dekorationsoperett som denna, får man lof att vårda ytan.
Flere af de unga japanesiskorna gingo väl an vid gas, men då det elaka elektriska ljusets floder strömmade fram öfver salongen mot scenen, fingo väl kläder och dekorationer en högre glans, men den lefvande skönheten decimerades fruktansvärdt, ej minst därför att man nu kom till punkt och pricka (och prickar!
) underfund med 8minkning och grimering och alla deras svarta genistreck.
I gengäld togo sig många af de unga damerna i salongen charmant ut under strålfloderna.
Och de unga herrarne blefvo vridna!
Detta vare dem obetaget.
En annan sak är det, att så mänga herrar bland denna teaters publik ej hinna urladda sig under mellanakterna, då äfven dryckjom stör pratets gång, utan fortsätta med sina förtroenden, sedan den nya akten börjat.
En ung stockholmare sade oss, att alla dem han hört göra sig saker till detta varit &gt;små-ländingar, hvilka flyga i luften om de ej få tala till (en afiägsen)
punkt », men --- men alla äro småländingar inför vår Herre,
står det i ordspråket / och det står inte ens undantag för stockholmare, hvilket är hårdt men rätt.
Icke ens frk.
Petterssons härligaste kostymer eller kupletter ha ibland förmått stäcka de pratans prat.
Qvinnan tige i församlingen och mannen i — teatersalongen !Eskilander Thomassoft
Justitieombudsman — Justitieråd.
Några blad or en märklig meritlista Ull landets högsta domareembete.
en i. d. domare.
Då förf.
till efterföljande lilla framställning på sin tid genom pressen erfor dåvarande Justitieombudsmannen, numera Ju-stitierådet Eskilander Thomassons åtgöranden i den s. k. Qvan-tenaka saken, rönte han i likhet med största delen af den tänkande allmänheten en liflig känsla af förtrytelse.
Men hos förf., som genom ett temligen långvarigt och mångsidigt studium af embetsm&amp;n och deras handlingar bildat sig den uppfattningen, att mån af en åtgärd sådan som herr Thomassons ifrågavarande ofta nog kan draga befogade misstankar rörande verksamheten i det hela, stannade det icke dervid.
menade, att den, som i detta fall på ett efter hans lifliga öfvertygelse så missriktadt sätt uppfattat sitt höga embetes förpligtelser, sannolikt icke häller i embetets utöfning i öfrigt vore tadelfri.