Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med bruten själskraft hviskade han: »förföraren har fått sin dom.
O, Gud, förlåt!» – Och så dog han.
Ett år har förklingat på tidens omätliga guldharpa.
På en soffa sitta Fabian och Hertha.
De älska hvarandra som syskon.
De sucka.
Då inträder en gammal tiggerska och ber om en slant.
Hertha skyndar att räcka henne en tjugufemöring.
Men vid denna rörelse halkar klädningsärmen ned och blottar en bländande hvit arm, på hvilken ett litet födelsemärke i form af ett genomborradt hjerta fans.
Vid denna anblick störtar tiggerskan på sina knän och utropar under tårar: »O, Gud, mitt barn, mitt återfunna barn!»
Fabian och
Hertha titta på hvarandra utan att förstå ett dugg.
»Hvad heter min far?» ropade Hertha, och en gudomlig aning smög sig in i hennes hjerta.
»Han hette – – »
»Frans!!» ropade både Fabian och Hertha som af en plötslig gudaingifvelse.
»Frans!
Ja så hette han!»
Fabian och Hertha föllo i hvarandras armar: »Vi äro inte syskon!»
Alla tre föllo derefter på knä och loftackade Herran Gud i himmelen, som styr allt till det bästa.
Sanna händelser ligga till grund för denna anspråkslösa roman.
Måtte den i ditt hjerta, gode läsare, uppväcka afsky för brotten och en sann och lefvande förtröstan till honom deruppe; och må du ej för strängt döma honom som syndat, ty den som ångrar, honom skall varda förlåtet!
åtta delar.
(Fru Carlén)
“Bakom kulisserna.
Jag är endast några och hundra år gammal, således vid full vigör.
Jag sitter i ett gammalt båtlider och skrifver det här på en uppoch nedvänd silltunna.
“Jungfrutornet.“
Hon sitter på det gamla Jungfrutornets spets med en yxa i sin lilla barnsliga hand.
Hennes förgråtna ögon stirra ut på det vida haf.
»O, du min älskling!» suckar hon, »här har jag nu väntat dig så länge, så länge; kommer du ej?»
En förfärlig bölja kastade i detsamma sina svallvågor upp der hon satt.
En korkad butelj följde med och stannade i hennes knä.
Mekaniskt öppnade hon den.
Den inneslöt hans sista helsning:
»Jag är död, Rosa!» stod der ju skrifvet.
Se, hvad är det för en himmelsk eld, som förklarar hennes anlete?
Hon sätter yxan till sitt klappande hjerta.
En sekund – ett hugg – och allt skulle varit slut! O, kärlek, kärlek!
Men – hon släpper yxan – med ett anskri af glädje störtar hon i hans öppnade famn.
Han var ju der!
Han lefde!!
»Albin!
»Rosa!!!»
Tredje Delen.
“Ett lyckligt parti.“
Rosa och Albin blefvo gifta!
“En nyckfull qvinna.“
Anna var fem år gammal. »Jag vill ha karameller!» sa Anna.
Mamma skickade efter två skålpund Hakes N:o ett.
Anna rynkade på näsan: »Jag vill ha äplen i stället.» Mamma lät hugga ned ett äpleträd.
»Nej, jag bryr mig inte om äplen,» sa’
Anna och stormgret så der bortåt ett par veckor.
Anna blef tio år.
»Jag vill ha en ponny!» sa’ Anna.
Pappa köpte henne en ponny.
»Nej, jag tror jag vill ha en häst – en stor häst!»
Pappa köpte henne en stor häst.
»Usch, hvad det är tråkigt!
– Jag vill rida på en åsna.»
Och hon klättrade upp i pappas knä.
Pappa var kammarherre.
Anna blef tjugo år.
»Jag vill gifta mig med en husarlöjtnant!»
Löjtnanten kom.
Hon nöp honom i vaden, men som han ej märkte det, fann hon att han var stoppad.
Han fick afsked.
Dito en grefve.
Dito en baron.
Dito en kunglig sekter,
m. fl. m. fl.
Hon har försvunnit.
Jag tycker mig hvarje dag igenkänna henne, men finner alltid en annan.
De äro sig alla lika.
“Rosen på Tistelön.“
Förfärligt bröto sig de af stormen piskade böljorna mot de rysliga »pater-nosterskären».
Det var ett riktigt smugglareväder.
Ensam i sin lilla koja på stranden satt Tistelöns väna ros – en sjuttonårig flicka, och tänkte på sin älskade jaktlöjtnant, som måste vara ute en sådan natt.
En och annan orolig tanke på fadern, den gamle smugglaren, som denna natt beslutit spela tullverket ännu ett spratt, smög sig äfven som en förhärjande siroccovind in i hennes själ.
Hon bäfvade för dem båda.
Den bångstyrige fadern och den hetsige löjtnanten!
Då slogs dörren opp med ett hiskligt brak och in störtade Anton, den unge fiskargossen.
Han var också kär i rosen på Tistelön.
Fasan lyste ur hans ögon.
Hon satt stum och väntade hvad som komma skulle.
Men Anton molteg; fasan hade förstummat hans läppar, och de rysliga syner, han skådat, omtöcknat hans själ.
Men hon förstod hans stumma språk.
Hon störtade sig ut bland de vilda böljorna.
I dess djup återfann hon sin älskling.
De blefvo förenade i döden.
Men Anton går ännu på stranden och tittar efter om hon ej skall komma upp igen.
Sjette Delen.
“Ett rykte.“
(Endast för flickor.)
Ur Lilias dagbok.
Den 1:a Jan.
Gifte jag mig.
Den 2:a.
Bedrog jag min man.
Den 3:e.
Skiljdes vi åt.
Den 4:e.
Gick jag på maskerad – återsåg min man.
Jag ville pröfva om han var mig trogen.
Jag lät derför en väninna kokettera för honom.
Han tjusades.
De åtföljdes.
Mitt hjerta sved: jag kände att jag ännu älskade honom.
Jag följde dem i smyg.
Jag lyssnade vid deras dörr – O, Gud! hvad jag led!
Då kom en student och tog mig på bar gerning med att lyssna.
Han bodde i samma korridor.
Han var djerf.
Jag vågade ej förråda mig.
O!!! – – – – – – – – – – – – – –
Den 5:e.
Gret jag.
Den 6:e.
Ville jag uppsöka min man.
Han gaf mig tusan.
Den 7:e.
– – Fann jag att jag var mor.
Den 8:e.
Kan ingen menniska tänka sig hvad jag led – ty
Den 9:e.
Räknade jag ut att min man var – barnlös.
Den 10:e.
Blef jag andligt sinnad.
Den 11:e.
Gifte jag mig med en, som jag trodde vara ett nöt.
– Men jag bedrog mig: han höll mig i tygeln i åtta dar.
Den 19:e.
Hade jag ett möte med min första man.
Han älskade mig ånyo men – min andra man lefde ju än.
– O, fasa!
– Jag sjönk dock i hans armar.
Den 20:e.
Drunknade min andre man.
Nu skall jag åter bli din tänkte jag och sträckte mina armar mot min förste – Men nej – nu ville han inte ha mig.
Den 21:e.
Gret jag och öfverlade.
Den 22:a.
Tänkte jag: jag får väl skaffa mig en tredje – o. s. v.
Sjunde Delen.
“Ett år.“
Det var bröllopsnatten.
Hon omslöts af de afundsjuka sparlakanen.
Han gick i vredesmod af och an på golfvet.
Jag älskar dig ej – kom ej hit!» sade hon och gjorde en afvärjande rörelse med handen.
»Var lugn, – jag älskar inte dig,» svarade han samt gick och lade sig på soffan.
Hon gret.
»Skulle vi inte kunna komma öfverens?
Inte behöfva vi lefva som hund och katt,» sade han.
»Ja, låtom oss se till om ett år,» svarade hon och vände sig om.
Han gjorde äfvenledes, och snart lågo de båda försänkta i sömn.
Ett år förgick.
Soffan flyttades ut i ett annat rum.
Den var öfverflödig.
Åttonde Delen.
“En natt vid Bullarsjön.“
Pastor Grave var läsare.
Pastor Grave var en usling.
Alla läsare äro uslingar.
Alla uslingar äro läsare.
Pastor Grave älskade med sinlig glöd Katinka.
Katinka var gift med Pelle.
Pastor Grave älskade Imogéne.
Imogéne var förlofvad med Alonzo.
Pastor Grave gjorde Pelle och Alonzo till läsare; skickade Pelle till »Nova Semblas fjell» och Alonzo till »Ceylons brända dalar» som missionärer.
Sedan förförde han med djefvulsk list Katinka och Imogéne.
De vandrade en natt vid Bullarsjöns klippiga stränder.
Då kommo Pelle och Alonzo tillbaka.
De störtade fram till Katinka och Imogéne och slungade sig med dem ned i Bullarens mörka djup.
Pastor Grave blef vansinnig.
Se der följderna af läseriet!
Detta är en tendensroman.
Teckning ur verkligheten.
(M. S. Schwartz.)
Karaktär!
Är det ej ett af menniskans uppfinningsrika själ uppdiktadt namn för ett intet?
Kan en menniskas karaktär bestämma hennes öde sedan hon bland lifvets dystra bränningar och skär, dess lidelser och brott, löjen och suckar kastats omkring som en lekboll för händelsernas oberäkneliga och nyckfulla vindkast??
Kan den medfödda karaktären hindra hennes fall för kärlekens sirensånger, guldets demoniska, allt uppslukande välde, ärelystnadens eggande furier och fåfängans glittrande afgudar?
Se här en fattig qvinna, dygdig, gudfruktig och skön – hon har karaktär, men ack! ingen chignon.
Hvem tolkar väl för oss blinda dödliga de tusentals qvalfulla strider som utkämpats inom detta bröst?
Strider mellan hedern och fåfängan – dygden och – chignonen!
Och hvem segrar väl?
Dygden!
Nej; och tusen gånger nej – chignonen.
Men fins då i denna dystra jemmerdal ingen själ nog stark att med seger genomgå alla syndens och frestelsernas täta fiendehopar?
Finnes då ingen, som med styrkan af sin karaktär bortvisar den skenbara lyckans i brokiga, förledande kläder dolda ulfvar – och som en hjelte, luttrad kan genomgå allt?
Se, detta är en fråga, som denna enkla berättelse skall söka utreda.
I en förskräcklig köld och klädd i trasor, stod en ung gosse på den plats i Stockholm, som nu kallas Djurgårdsslätten.
Denne unge gosse vill jag nu närmare beskrifva för dig, min värde läsare.
Han var mycket vacker, men ur de nattsvarta ögonen, som voro omgifna af blåa ringar etc. lyste den djupaste förtviflan på samma gång som en jernfast vilja.
Den krökta, fint bildade näsan, den lilla munnen antydde på karaktär af stål.
Men kinderna voro bleka och infallna – det syntes att tiden icke gått honom spårlöst förbi, utan tryckt sin härjande hand på hans själ.
Det syntes att han genomgått nödens och de bittra sorgernas skola; att han hungrat och frusit, misshandlats och föraktats – ja, hvem vet? kanske en försmådd kärleks bittra qval etc. marterade denna själ.
Han hette Olof och var ett hittebarn samt fem år gammal.
Säkerligen en af dessa olyckliga varelser, som äro de enda spåren af att deras elaka fäder – varit menniskor.
O, bittra tid!
När skall den stunden komma, när I blifven straffade med halsjern och bojor, I usle förförare, skändliga ormar som slingra er in i det oskyldiga hjertats heliga lustgårdar och nedtrampa de herrliga blommorna derinne.
Men låtom oss återvända till Olof.
Den unge gossen frös och hungrade etc. der han stod.
Då kom en herre honom förbi.
Olof utkämpade en hård strid i sitt inre – Nej! han kunde icke tigga.
»Hör du, min gosse,» sade den främmande herrn, som stannat.
– »Du skall få en slant om du kan stå på hufvudet.»
Främlingen visade en silfverslant.
Den gnistrade mot ljuset och skenet föll på bagarboden midt emot.
Olof tvekade.
Han var hungrig; slanten lyste så förföriskt.
Men hvarför har jag fått ben, frågade han sig sjelf.
För att stå på – svarade hans förstånd.
Det måste således vara orätt att stå på hufvudet.
Han gjorde en rörelse för att neka.
Kraften svek honom.
Han var hungrig – – –
Värde läsare!
Hvilken skall väl segra i denna strid mellan ljusets och mörkrets makter!?
Se, redan böjer sig hans kropp – – Nej – en engel hviskar något i hans öra.
– Med en häftig rörelse reser han sig upp.
»Nej!» säger han, »jag kan ej, vill ej stå på hufvudet.
Och med långsamma steg, skrikande mage men fridfullt samvete aflägsnade han sig.
Det goda – Karaktärens makt öfver frestelsen segrade.
Tjugo år senare.
I en praktfull villa på en af de vestindiska öarne sitter en ung man med armen i band.
Det är Olof som tjenat i franska flottan, men i en strid med engelsmännen blifvit sårad och förd i land.
Bredvid honom på verandan sitter tvenne unga damer:
Fru X., som vårdat honom under hans sjukdom, och hennes niece Lucie.
Med blickar som glöda af den djupaste kärlek betraktar fru X. den unge mannen, under det Lucie med svartsjukans och den tillbakasatta kärlekens svårmod stickar på ett par halfstrumpor.
Olof, som ännu ej är frisk, sitter med halfslutna ögon.
Hvad försiggår väl inom honom?
Strider han emellan pligt och kärlek?
Hennes hand hvilar i hans – – en sakta tryckning – han uppslår sina ögon – deras blickar mötas – – hvilket haf af kärlek sam icke i denna blick!
»Kom till mig i paviljongen klockan tolf i natt,» hviskar hon och försvinner.
Han blef sittande i tankar.
Han märkte ej att löfverket bakom honom rörde sig, att mannen lyssnat på allt och nu med vredens eld i sin blick med långa steg smög sig derifrån.
Men Lucie hade sett allt.
Hon darrade för Olofs lif, ty herr X. hade redan förgiftat fem och strypt fyra af sin hustrus älskare.
Hon smög sig derifrån.
Herr X. satt i sitt rum och laddade en sexpipig revolver, under det en svart slaf stod och slipade en sabel.
På bordet fans ett skålpund arsenik och en kanna blåsyra.
Han syntes upptagen af hämndtankar.
Då smög sig en hvit gestalt in till honom.
Det var Lucie.
»Du skall ej döda Olof!» sade hon.
»Jo, ta mig fan, han skall dö, ty han älskar Estella!»
»Han skall älska mig i stället – låter du honom då lefva?
Den hvita gestalten försvann.
Olof satt ännu qvar på verandan.
Då kom Lucie.
»Olof!» hviskade hon, »du älskar Estella?»
»Ja!» svarade han och suckade.
»Men hon är gift!»
»Ja, tyvärr!!»
»Men jag är inte gift!»
Hon såg upp med en hastig blick.
»O, Lucie,» ropade han, »nu märker jag allt – detta är pligtens väg!
Jag kan ej älska någon annan än den som är fri!
Det är dig jag älskar!»
Då framtittade Estellas bleka ansigte.
Morgonen derpå fann man herr X. död och Lucie försvunnen.
Efter mycket letande fann man en af Lucies morgontofflor och en lösfläta i en brunn.
Säkerligen hade hon drunknat.
Det vore fåfängt att söka skildra hvad som föregick i Olofs själ.
Med döden i hjertat, men i medvetande af att ha motstått frestelsen och ödet återvände han till Sverige.
Min värde läsare!
Du tror kanske att Olof nu genomgått alla de lidanden som de bittra nornorna bestämt åt honom.
Ännu skall hans karaktär få strida i mången dust.
Arbetet adlar mannen.
Detta är en obestridlig sanning, som ytterligare bevisas af Olof. Genom arbete hade han nu svingat sig upp till officer i flottan.
Han var i Stockholm.
Då kom Estella, styrd af sin blinda kärlek, till Stockholm.
Nu skulle hon vinna honom, för hvilken hon kunnat offra sitt lif.
Åter uppflammade Olofs lidelse för Estella.
Lucie var ju död och Estella var fri.
Inga pligtens iskalla band lade sig nu mellan honom och föremålet för hans passion.
Hon hvilar i en ottoman.
Han sitter på på en pall vid hennes fötter, hviskande om kärlek.
Då får han ett bref.
Han bryter det med feberaktig brådska.
Han störtar upp.
»O, usla qvinna!» ropar han, »det är du som mördat Lucie och din man!»
Han rusade ut.
Skulle icke den starkaste karaktär kunna duka under för ett sådant bittert öde?
Ännu är ej allt slut.
Estella sjuknade och dog.
Hon testamenterade på dödsbädden till Olof en samling bref. De voro från Lucie.
Lucie var inte död.
Det var hon som mördat herr X. och sedan flytt.
Estella var oskyldig!!!
Hvem kan tolka hvad
Olof led?
Det var ju han som dödat henne.
I sin första förtviflan köpte han sig två alnar segelgarn, men kastade åter bort det och gick i utländsk sjötjenst.
Men han fick icke den tillfredsställelsen att dö för fiendens kulor – utan dog af en häftig snufva.
Nu min värde läsare får du sjelf leta ut sensmoralen i denna roman och bestämma om det var händelserna etc. eller Olofs karaktär som bestämde gången af hans olyckliga öde.
Kapten Pålle Parfvel.
(H. af Trolle.)
Nu, då jag blickar tillbaka på mitt förflutna lif och skärskådar de händelser, jag upplefvat, med den gamles och erfarnes öga, ser jag mig kunna utan farhåga lägga fram denna enkla berättelse för läsaren.
Han skall i dessa rader icke finna någonting af den sorts romantik, som slappar nerverna och gör Hoffmans droppar till en nödvändighet.
Nej! detta är en enkel och sannfärdig historia om hvad jag upplefvat, fri från all öfverdrift, spännande intriger eller romantiska äfventyr.
Således, gode läsare, titta in i mitt lifs enkla och hvardagliga panorama:
»Skyndom nu att draga vefven
Draga vefven, draga vefven.»
Mitt ungdomshem.
Jag beger mig på väg.
Fänrik
Parfvel var en hedersman med svensksundsmedaljen på bröstet, ingenting i plånboken och sällan någonting i magen.
Hans lilla boställe i det fattiga Småland var ej tillräckligt att föda honom, hans hustru, mormor och en liten samt tre fullvuxna söner.
En dag sutto vi alla vid middagsbordet.
Barkbröd och potatis var vår måltid.
På min lott föll en liten mikroskopisk mångögd potatis.
Den blickade så sorgsen upp till mig och jag, eller rättare min mage, besvarade blicken med en elegisk suck.
Jag var familjens goda hufvud.
Jag reste mig upp och sade:
»Bröder, låtom oss minska bördan för vår far.
Jag blir sjöman.
Calle och Frans bli soldater.»
Dessa ord väckte genklang icke allenast hos Calle och Frans, nej, äfven min yngsta bror och min mormor uppfattade min mening.
De lade sig att dö af smittkoppor.
Sigrid Liljeholm
Min gamla Vän!
Hur modig, hur öfvermodig oftast, är man icke vid sjutton år!
Gazer och spetsar och band, som fladdra omkring oss, de tyckas oss vara idel vingar.
Vi flaxa så långt det bär, ack, men de vingarna bära så lågt, det märka vi snart.
Har du sett en sjuttonåring vid pennan?
Var säker att det skrifves en tragedi i fem akter, en hjeltedikt eller något annat högt och stort.
Det var en dag i Åbo, för många år sedan.
Jag stod framför brasan och ditkastade blad efter blad af mitt manuskript.
”Ma chère, hvarföre bränner du sådant galant papillottepapper”, sade tante Aurore, som i detsamma inträde, ”sådant är ju alltid brist på.”
”Åh, tante, det är bara skräp, början till en misslyckad tragedi.”
”Mais, chère petite, ne brûlez donc pas cela!
Det var alldeles icke ovanligt i salig konung Gustafs tid, att en dame skref ett plaisanterie för att uppföras vid någon fête i famillen.
Sådant hade alltid succès.
Detta kunde employeras vid pappas namnsdag nästa vecka.”
Åter kastade jag ett blad i brasan och sade halft stött: ”Icke var detta något skämt.
Clas Fleming, sorgspel på vers i fem akter.”
”Ah, förträffligt, ma chère.
Clas Fleming, riksmarsken, med draget svärd i handen.
Habit habillé, broderad rock, frisure ailes de pigeon.
Ebba Stenbock i pocher och engageanter, håret friseradt à la merveille.
Johan Fleming: chapeau bas, spetskrås och manchetter.
Hans älskarinna, (en sådan har du naturligtvis gett honom) en bergère, med en chapeau mignon högt opp på en hög frisure.
Alldeles som i salig kungens tid brukades.
Ah laissez moi faire!
Jag förstår mig på sådant der.
Det blir en surprise tout à fait af god ton.
Mais, ma chère, skona då din pièce!
Om det vore skäl att offra den åt lågorna, skulle jag i sanning vara den första att det äska!
Betänk hvilken effekt detta skall göra!
Du låter, till exempel, fru Ebba deklamera:
”Barbar, må fritt din glaf bland usla offer rasa,
Skall dock mitt stolta mod ej för din grymhet fasa!
Dygd och hjeltemod, förenta i min själ
De bott sen späda år, barbar, det vet du väl.”
Då fäderneslandets historia just aldrig varit tante Aurores starka sida, så undrade jag nästan öfver, att hon kunde gissa sig till personerna i min förolyckade tragedi, om än hon just ej syntes särdeles hemmastadd i tidens kostym.
Jag frågade henne derföre huru allt detta herrskap vore för henne så väl bekant.
Hon log ett litet satiriskt leende och sade:
”I mina föräldrars hus bodde en man, som var – huru bör jag uttrycka det – un peu hors du monde.
Ser du, jag var ung då och gjorde i honom en lysande eröfring.
N’ est-ce-pas?
Nåväl, han intresserade sig för alla gamla enfaldiga sägner, käringsagor enfin.
När han dog, hade han testamenterat mig hela sin förmögenhet, och så kom jag äfven i besittning af hans luntor.
Papillotter för hela min lifstid, tänkte jag då.
Men nu ser jag redan le commencement de la fin af de skrifna papperen, och begagnar derföre stundom bladen ur en tryckt lunta, en gammal histora öfver ett par gamla kungar, ehuru tryckpapper är mera fragilt, än rätt lämpligt skulle vara.
För att döda tiden, medan Lisette fäster opp mitt hår i papillotter, kastar jag stundom ögonen på de framför mig liggande bladen.
Jag har sålunda kommit att läsa om den obstinata riksmarsken, ståthållaren.
I sanning, han blir charmant.
Du vet ej, chère petite, huru nödig en tyrann är för effekten.
Det hörde jag sjelfva Leopold säga.
Låt, till exempel, tyrannen utbryta:
”Min nedrighet den vill jag klart i dagen ställa,
Med usla nidingsdåd vill jag hvar dygdig fälla.”
Ah, kom till mig i morgon, ma chère, jag blir helt lifvad vid minnena från den tid, jag dröjde i min oncles hus i Sockholm.
Du vet att jag växte opp der; och ehuru jag mången gång der fick bära opp ett badinage såsom ”Tavastfröken”, så beredde mig dock min lilla mine ett icke så ovänligt emottagande, äfven i de höga kretsarna.
På begäran fick jag tillbyta mig det lilla som fanns qvar af tantes papillottepapper.
Vid genombläddrandet fann jag, att de innehöllo anteckningar om tilldragelser och personer, hvilka stått i någon beröring med famillen Fleming.
När och af hvem dessa anteckningar blifvit gjorda, var omöjligt att utreda.
Likaså var icke möjligt att veta, huruvida de voro fullkomligt sanningsenliga.
Hvad som särdeles kom mig att misstro dessa pappers trovärdighet, var det ovanliga sättet att se den märkeliga man, som var famillen Flemings hufvud.
Jag genomsökte sednare hvarjehanda böcker, som föllo i mina händer, der jag kunde vänta att finna någon upplysning om den så mycket omtalade blodlystne tyrannen, den hårdhjertade upprorsstiftaren och mördaren, men en sådan fann jag icke.
En mängd ohyggligheter, berättade af motpartiet, har jag visserligen hittat; men dessa voro så tydliga och så tjockt påbredda osanningar, att jag ej kunde anse dem bevisa något emot manuskriptets trovärdighet.
Läste jag åter i hvad jag af tante Aurore hade erhållit af Wervings historia, så tycktes mig, som om jag jemnt såge författaren titta sig öfver axeln, för att se om ej Carl den elftes barska gestalt stode bakom stolen.
Stundom föreföll det mig som om jag såge gubben Werving småle i sin själ, när han med mycken salfvelse utfar mot Flemings grymhet, blodtörst och framför allt hans uppstudsighet emot hertig Carl, men tillika icke försummar att anföra bref och bevis på huru
Fleming handlade alldeles i enlighet med sin konungs befallningar och icke utan förräderi eller svek kunnat förfara annorlunda.
De der beskärmelserna se ut temmeligen som sand, strödd i den kungliga censurens ögon.
Alltså vet man ej huru mycket man af manuskriptet kan sätta tro till.
Sägnerna i en famillekrönika, mundtlig eller skriftlig, taga sig stundom åtskilliga friheter med historien.
Antecknaren synes ock icke velat befatta sig med det egentligen historiska, annat än blott som den grund, hvarpå personerna uppträda.
De stora händelserna omordas vanligen endast i korthet, likasom blott för att återkalla tiden i minnet, och sålunda komma de små tilldragelserna, hvilka utgöra berättelsens egentliga ämne, att klarare framstå.
Klas Flemings karaktär är endast antydd.
Det ser nästan ut, som om den, som gjort anteckningarna, icke rätt skulle vågat försöket, att befatta sig med en så stor karaktär.
Manuskriptet låg hos mig några tiotal af år, innan jag, i en stund af saknad och bekymmer, sökte förströelse i dess omordnande.
Jag sänder det nu till dig.
Någon sammandragning här, en omflyttning der, ett modernare tycke lagdt öfver det hela; sådana små förändringar har jag tagit mig friheten att göra, ja tillochmed någon gång att tillägga en liten reflexion.
Hvad som dock undergått största ändring, är sjelfva språket.
Man synes i vår tid icke älska en tidigare ålders sätt att uttrycka sig, du läser kanske hellre ett nyare, och detta ämne har dock allt för länge sysselsatt mina tankar, för att icke jag skulle önska att meddela det äfven åt någon annan.
Din ....
SIGRID LILJEHOLM.
Solen sjunker blodröd ned bakom bergen, en susande vind far öfver sjön; när den hinner stranden, böja sig björkarne och alarne för dess framfart och strö omkring sig rika massor af gulnade löf.
Men i den fordna klosterträdgården finnas numera inga löf att rycka från träden.
De planterade sydländska träd, som der stodo förr, de hafva förgåtts i vanvård; den fordom ört- och blomsterrika trädgården, är nu ett snår af törne och tistel, och endast några få, små sängar i ett hörn, synas ännu vara vårdade.
På dem vexa rosmarin, timjan, kyrfvel och andra, till kryddor och läkedom, goda örter.
Hvad lider tiden?
Intet ur finnes.
Kanske fanns det fordom i det till hälften nedrasade tornet.
Se der synes en solvisare, den är sned och till hälften nedfallen i grus.
Nådendal, du stolta, du den heliga Brigittas mäktiga och rika dotter, är detta din härlighet!
Allt dunklare faller dagern inom klostrets väggar genom de smala och höga fönstren och genom remnorna i murarne, men i skymningen sitta derinne tvenne gestalter, är det vålnader af nunnor, som besöka sin förstörda boning?
Den ena synes klädd i nunnedrägt, hennes hufvud darrar, hennes kind är fårad och färglös, som på en död.
Hon sitter i en hög, med sirater prydd, länstol, säkert fordom sjelfva fru Priorinnans.
Den andra är ung, kanske femton år, och i hennes blick bor lif.
Hon sitter på en låg pall vid nunnans fötter.