Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom är det icke jag, som är denna skolinrättningens uppfinnare; jag har varit hennes motståndare, först på detta rum, vid 1823 års riksdag, och sedan i den stora s. k. läroverkscomitéen.
Men jag blef omvänd der och liar sedan lärt att ännu mera värdera lärosättet, hvilket jag, så vidt i min förmåga står, skall söka göra gagneligt för mitt fädernesland.
Det är General Lefre'n, som förtjensten af denna uppfinning tillhörer, och jag är öfvertygad, alt hans namn skall vara ett bland dem, som man skall med tacksamhet komma ihåg frän detta tidehvarf.
Man har vid nuvarande riksdag varit till den grad ogen, till och med hård mot den nya Elementarskolan, att det behöfves att någon tager till genmäle för att henne försvara.
Konungen begärde ett anslag för hennes utvidgning, på det att den erfarenhet, som man ännu i denna afton oupphörligt säger icke vara tillräckligen vunnen, skulle i större omfång ernäs, derigenom att lärjungarnes antal fördubblades och med detsamma bevisades, huruledes mycket talrikare lärjungar skulle, med förhållsvis färre lärare, än nu finnas, kunna derstädes undervisas.
Ehuru man i allmänhet varit benägen att bevilja hvad Konungen äskat, och änskönt Statsötsk. äfven föreslog, alt den begärda summan måtte lemnäs, har dock anslaget vägrats.
När man slutligen blott önskade, alt det anslag, skolan redan äger, och hvilket hon allt ifrån sin stiftelse åtnjutit, måtte åtminstone få uppföras på stat, på det att skolans lärare malte hafva någon säkerhet för sin framtid, så vägrades detta af 2 Stånd, och när de båda olika meningarue af anslag på stat och anslag tills vidare, kommo under omröstning i förstärkt Statsötsk., så segrade den sednare, hvarigenom skolan förblef i sin osäkra ställning.
Jag har uuderslödt frågan om anslag till de gamla skolorne i allmänhet, och till Upsala cathedralskola särskildt, hvilken genom omröstning i förstärkt Statsötsk. fick sitt anslag beviljadt.
Men den skola, hvars målsman jag varit, har tvertom blifvit behandlad på sätt jag nyss anfört.
Jag nämner detta endast till upplysning om vederbörandes handlingssätt; ty jag önskar, att de gamla skolorna mätte florera allt hvad de kunna.
Om de, såsom jag är öfvertygad, ej skola, oaktadt alla anslag och alla bemödanden, öfverträffa nya Elementarskolan, som har så många motståndare och hvilken tvifvelsutan skulle hafva färre, om hon vore mindre duglig och mindre farlig för dem, sorn anse sig vara innehafvare af det enda rätta lärosättet; så skola de gamla skolorna just derigenom bevisa den nyas företräde.
Man säger, att Utsk. icke varit behörigt att yttra sig öfver en så vetenskaplig fråga, som den om lärosättet; men en annan talare har redan anmärkt, alt hvilken lagstiftningsfråga som helst, ehuru likgiltig hon må anses, dock i sin grund åsyftar att lösa något svårt problem, hvarmed tiden arbetar.
Som penningar behöfves till alla företag, antingen Ekon.Utsk. eller Statsötsk. yttrar sig öfver frågan om dem; så är frågan om anslagets beviljande alltid frågan om lif må gifvas eller verksamhet fortsättas eller utvidgas för någon inrättning.
Så förhåller sig äfven med skolfrä - 48 Den 1 Februari e. m. gorna. R.
St. hafva icke ansett sig förhindrade att dömma öfver decimalsystemets införande i penningeräkningen, eller om lämpligheten af ångfartygs begagnande i st. f. andra till sjöförsvaret, eller om smärre krigsskepps byggande i st. f. större, o. s. v. Men då fråga är om skolor, då vill man icke medgifva någon omdömesförmåga, fastän de fleste hafva barn, på hvilka skolorna dagligen göra sina rön.
Huru dessa ulfallit, måtte väl föräldrarne veta.
Jag frågar dessutom, hvarföre Ekon.Utsk., som handlagt dylika frågor under alla föregående riksdagar, nu först skulle, vid den innevarande hafva blifvit obehörigt att derom yttra sig?
Här är dessutom fråga om ett lillökadt anslag af 11000 t:r spanmål, efter det förslag, som skolrevisionen uppgjort.
Derom måste Sländerna yttra sig, och med detsamma eftersinna grunderna för anslagets belopp.
Om det vore möjligt alt inrätta skolorna så, att icke allenast en bättre undervisning gåfves, utan att denna kunde lemnäs för bättre pris än eljest, månne icke sådant utgjorde föremål för Släudernes öfvervägande, innan anslaget bestämdes?
Ville man göra en skälig anmärkn., så vore det den, att StatsUtsk. icke behandlat ärendet gemensamt med Ekon.Utsk.
Likväl och som man för ögonblicket icke äskar anslag, utan blott yttrar tankar, som skola grundlägga anslagsfrågan; så mätte det icke vara orätt att Ekon.Utsk. bereder ämnet.
I sjelfva saken synes första frågan varaden: hvad skall på allmän bekostnad läras?
Vid flera riksdagar tvistades huruvida staten rätteligen borde gifva medel och egna omsorg åt andra än de s. k. lärda skolorna, hvarest döda språk jemväl lärdes och prester, vetenskapsidkare och embetsman bildades, samt huruvida omsorgen om alla öfriga skolor ej borde öfverlemnas åt den enskilda omtankan.
Man har sedermera antagit och jag har icke eller nu hört bestridas, ali staten borde lemna allmän undervisning åt alla medborgare och bekosta, utom lärda skolor och gymnasier, äfven större och mindre apologistskolor.
Dernäst kommer frågan: huru skall undervisning rätteligen ordnas så, att hon med minsta kostnad gör den bästa möjliga verkan?
Apologistskolan har länge varit af så ringa omfattning, att hon icke kunde anses vara annat än en bättre folkskola.
Genom de omsorger man numera egnat åt folkskolorna, bör man kunna hoppas, att de uppfylla sitt ändamål, och alt apologistskolorna äfven blifva hvad de böra.
De sednare räknas redan till elementarläroverken, och dessa utgöra, som J väl veten mine Hrr, den gemensamma stam för undervisningen, på hvilken sedermera både allmän vetenskaplighet och lillämpningsstudier böra grundas.
Dervid förekommer en 3:dje fråga:
Kunna vetenskaper finnas utan de döda språk, som i_ våra lärda skolor läras, nemi. Lalin, Grekiska och Hebreiska.
Ar det möjligt, så är det äfven görligt för en yngling att fortgå från apologistskolans undervisning, i fall hon vore fullständig, till universitetet, för att blifva student.
Jag skulle icke tro, att någon anser vetenskapligheten ligga i de döda språken, emedan intet språk är annat än vetandets uttryck, hvarföre och vetenskapliga verk kunna öfversättas pä
Den 1 Februari e. m.
49 pä hvilket ulbildadt språk, som helst.
Att så förhåller sig, be. visas bäst deraf, att vetenskapsmän i vårt land både funnits och linnas, utan att de egentligen hafva lagt sig på studium af de döda språken.
Vore ingen vetenskaplighet möjlig dem förutan, så skulle, i händelse Judar, Greker eller Romare icke varit till, någon vetenskap ej funnits i verlden.
Det tror ingen på allvar; och om sålunda god bildning är möjlig utan dessa språk, så frågas, huru de allmänna läroverken skola inrättas, så att undervisning i dessa språk kan undgås af dem, som önskar slippa deras inhemtande, t tin alt för öfrigt mista något af en god undervisnings fördelar?
Medlet är helt enkelt, alt undervisningen i alla andra ämnen, än dessa 3:ne språk, blifver gemensam, och att de lärjungar, som ej läsa dessa, inhemta så mycket mera af de lefvande språken, och gä skolan så mycket fortare igenom, emedan lill methoden också hörer hvad i en sednare punkt förekommer, eller att hvarje gosse kan, efter sin förmåga, fortgå obehindradt af de öfriga.
Det är gifvet, att undervisningen t. ex i naturaliiistorien icke blifver annorlunda för Pehr, som läser latin, än för Pål, som icke läser detta språk; på samma sätt förhåller det sig med geographi, ma themalbik, eller hvilket annat ämne som helst.
Efter den gamla skolans tanka, är det icke rätt att låta en gosse, som icke läser de gamla språken, inhemta andra ämnen tillsammans med den, som icke läser nämnde språk, utan gossarne skola skiljas åt i hvar sin skola.
Den nya skolan säger: i lefvande språk och i sakkun skaper, religion, mathemathik, historia, geographi &c. skola begge gossarna läsa tillsammans; men då den ene läser Latin, Grekiska eller Hebräiska, så må den andre, som icke bekostar sig med samma språk, under liden sysselsättas med Fransyska, Tyska eller Engelska.
Detta är alltsammans, hvilket man sä förskräckligt utmålat.
Gossarnes föräldrar eller målsmän äga alt bestämma huruvida de önska att barnen sk ola'af de döda språken läsa alla tre, två, ett eller intetdera.
Om man bibehåller den gamla methoden, så är det gifvet, att på hvarje ställen, der elementarskolor finnas, måste man upprätta en skola för de gossar, som läsa de döda språken, och en annan för dem, som icke läsa samma språk; således på de flesta orter, hvarest en gemensam skola vore nog, göra sig dubbla kostnader.
Inskränker man sig äter till en; så är det klart, att i den stad, hvarest blott lärdomsskolor finnas, måste alla barnen läsa de döda språken, antingen målsmännen vilja eller icke, och ehuru de ämna barnen att blifva skeppare, köpman eller hvilket annat yrke som helst, för hvilket berörde språk icke erfordras.
I den stad åter, hvarest blott finnes en apologistskola, får intet barn tillgång att lära de gamla språken, om det än skulle hafva aldrig så stor lust att blifva prest, embetsman, eller dylikt.
Statens tillgångar förslå icke alt upprätta dubbla skolor pä alla ställen; och om medel funnes, så skulle apologislskolorna ändock blifva vanlottade, derigenom alt de bästa lärare, hädanefter såsom hittills, droges till iärdomsskolorna.
Upprättar man deremot skolor efter det nya sättet, så blifver en sådan i allmänhet 7 H. 7 50 Den 1 Februari e. m. tillräcklig, om staden ej är alltför stor.
Den, som vill läsa de gamla språken, får det i sin ordning, och den som vill slippa dem, går sin gång så långt lian vill eller skolan räcker.
Det är en fördel för Staten att betala mindre och för den enskilde mannen alt, på hvarje ställe der en skola finnes, få den undervisning för sina barn, som lian åslundar.
Under det jag var Statssecreterare för ecelesiastik-ärendena, hände det sig i en stad, hvarest man förut begärt att få en lärd skola, emedan man icke var belåten med apologistskolans inskränkta undervisning, att sedan denna väl blifvit förvandlad lill lärdomsskola, man äter klagade deröfver, alt alla lärjungarne skulle plågas roed de döda språkens studerande, oaktadt de flesta lärjungarne ej hade något gagn deraf.
Om man ser till huru förhållandet är i hela riket, efter de uppgifter, som inlemnades till Läroverkscomiteen, så visar sig, att antalet af apologislskotornes lärjungar förhöll sig lill lärdomsskolornes, såsom 1 lill 2; men af lärdomsskolörnes lärjungar blef blott 4- embetsman eller gick den lärda vägen, och I arto ngo liil näringarne eller hvarjehanda borgerliga yrken; följaktligen vore det blott | af alla de lärjungar, hvilka elementarläroverken uppfostrade, sorn gingo den vägen, der de döda språken fordrades, hvaremot ^ beträdde den andra.
Likväl har lärarenas antal vid de båda slagen af läroverk stått i ett nära nog omvändt förhållande.
Staten använder åt ett håll mera och åt det andra mindre medel än som behöfves, eller gifver för mycket åt den ene och för litel åt den andre, under det att de _ fleste i landet äro obelåtne med den skolform, som nu finnes.
Ar det skäl att sålunda förfara?
Sedan jag nu betraktat frågan i allmänhet, anhåller jag att lill besvarande få upptaga de särskilda anmärkmr, som blifvit gjorda.
En talare har nämnt, huruledes gymnasierne lemna åt lärjungarne en frihet, sorn de vid sina år icke förmå att bära.
Gymnasium medför ett slags halfTrihct eller halfherrskap, som icke duger.
Lärjungarne tituleras af sina lärare för herrar och bevisa i sitt förhållande äfven mot dem alt de anse sig vara det.
Disciplinen på gymnasierne är i allmänhet mycket klen, jemförelsevis mot hvad hon är inom skolorna.
Genom bristen på tukt, lider både ynglingens läsning och hans bildande till en allvarsam, ordentlig och laglydig undersåte.
En talare, med hvilken jag vanligen icke delar tänkesätt, har i dag omnämnt den blist på ordningssinne, som ofta räder hos dem, hvilka utgå från de allmänna läroverken.
Denna lillskrifver jag egentligen gymnasierne och deras oförmåga att införa den ordning, som erfordras.
Chef för läroverken, har jag sett alltför många prof pä denna oförmåga.
Om ej felet läge i sjelfva läroverksformen, så är jag fullt öfvei tygad, att de nitiska lectorerne vid Rikets gymnasier skulle bryta det oskick, som der råder; men de kunna det icke: hvarföre?
Jo, emedan formen ligger deremot.
Denna är således icke likgilltig i undervisningsverken, på sätt en talare yttrat, då lian sade, alt blott lärarne vore goda, så blefve nog lärjungarne bra.
Förhölle det sig sålunda, behöfde Den 1 Februari e. ra. 31 man icke tvista om läromelhoderna; man kunde låta lära huru sorn helst och skulle icke befatta sig dermed.
Men just derföre, alt vigt ligger på methoden, är del, mine Hrr, som man derom tvistar i skulrevisioner, i tidningar och annorstädes.
— Man har förebrått Ulsk., alt det icke ägde nog sakkännedom i den fråga, hvarom det sig yttrat.
Jag vill å min sida påstå, att de, som yttrat sig mot Ekon.Utsk:s förevar, betänk., hafva visat långt mindre kännedom af den skola, hvars duglighet och användbarhet de i del hela bestridt.
I det följande skall jag söka bevisa delta påstående.
Man har sagt, att nya Elementarskolan till universitetet lemnat allt för få lärjungar, jemförelsevis med de allmänna läroverken.
När man jemförer henne med andra läroanstalter, så befinner hon sig i ett bättre förhållande.
Nya Elementarskolan har af sina lärjungars antal lemnat 2g proc. studenter om året.
Detta finnen J, mine Hrr, ulan tvifvel vara ganska litet; men det är derföre, att J måhända icke veten huru det förhåller sig med skolorna i allmänhet.
Det är dock sä, alt skolorna i Stockholm lemna icke mer än jjproc. , skolorne i Upsala rf, och skolorne öfver hela Riket icke mer än 2j proc. studenter.
Man har utom detta rum till en del berömt skolan för de sludenlämnen hon lemnat; men derjemte uppkastat tvifvelsmål, huruvida bon väl sköl te de döda språkens studium.
En talare har icke bestämdt ulsagt hvad han menade, men dock framställt något, sorn svnles syfta åt samma håll.
För att svara derpå,, vill jag i korthet göra en jemförelse mellan nya Elementarskolans och de öfrigas lärjungar öfver hela Riket, så att J mine
Hrr, skolén deraf erfara i hvilket förhållande de sta tilt hvarandra.
Uppgifterna lemnar jag ur tidskriften Frey, begagnad både i Skolrevisioncr och annorstädes; deras riktighet, kan icke betviflas.
De angå studentexamen i Upsala.
Med de gamla språken, hvilkas lidande man befarat genom det nya lärosättets begagnande, föt höll det sig så, alt i Lalin hafva ibland 11 af nya Elementarskolans lärjungar, 9 erhållit näst det högsta betyget, eller cum läudé adprobalur (en undfick sistl. termin det högsta, men jag skall ej upptaga honom i räkningen); Upsala calhedralskola, som i allmänhet står främst, hade af 57 lärjungar 2S med cum laude och 1 med laudatur, d. v. s. hälften; Stockholms gymnasium hade blott 73 af 171; Strengnäs 40 af 114; Westerås 34 af 93 o. s. v. utan något laudatur.
Om jag ginge igenom hela uppgiften, så skulle det visa sig, att ingen på långt när kommit till det goda förhållande, som nya Elementarskolan.
Ofvergär man nu lill Grekiskan, så befinnas samtliga läroverken hafva haft lärjungar, som undfått högsta betyget, utom skolan pä Barnängen och gymnasium i Calmar.
Af de ofvanuppgifne 11 lärjungar ifrån nya Elementarskolan, hvilka undergått studentexamen, hade 4 erhållit det högsta betyget, eller laudatur, och 5 det närmaste derintill; Upsala calhedralskola blott 12 af 57; detta ehuru aflägset från förhållandet i nya Elementarskolan, slår dock närmast derintill; men deremot har Upsala lyceum endast 1 af 54 med högsta be - 52 Den 1 Februarie m. tyget; Stockholms gymnasium 6 af 171; Strengnäs 4 af 114; Westerås 2 af 93; Linköpings 4 af 154 o. s. v. Hvad Hebreiskan angår, så hafva af de 11 studenterne 1 icke läst Hebreiska, men af de öfriga 10 hafva 4 fått högsla betyget; Upsala cathedralskola 2 af 57; Stockholm 1 af 171; deremot ingen från Strengnäs, Westerås, Calmar, Götheborg, Carlstad och Upsala lyceum; Linköping hade 2 af 154; Wexiö 1 af 58 o. s. v. Det H.
Ståndet torde af denna uppgift hafva inhemtat, att nya Elementarskolan icke varit andra läroanstalter underlägsen, utan tvertom öfverlägsen, just i de ämnen, der man trott henne vara svagast.
Man antyder, att den rent menskliga bildningen skulle i den nuvar. tiden nästan icke kunna ernås, särdeles om den sammanparas med studium af realvetenskaper, utan döda språk.
Man tror, i allmänhet taladt, att karaktcrsstyrkan skall så alt säga stålsättas genom berörde språk.
Jag vill hvarken uttränga dem eller förneka deras bildande värde; men jag tror icke, att någon undergörande kraft bör i detta hänseende tilläggas dem framför andra bildningsmedel.
Vill man jemföra den nuvar. tiden, som läser mindre gamla språk, med den tid, då Axel Oxenstjerna och andra store män lefde, och då dessa språk mycket odlades, så kan man oek jemföra deras tid med en föregående, då hvarken Latin, Grekiska eller Hebreiska lästes här i landet, såsom under hedendomen, då de starkaste karakterer måhända framträdde.
Ragnar Lodbrok hade utan tvifvel läst hvarken Homerus eller Horatius, men sagan säger dock, att han i ormagård diktade under det alt ormarne slungo honom till döds; diktade det qväde, som innehåller beskrifningen på hans iefnads bedrifter.
Nog var äfven denna sistnämnda eli bevis på karaktersstyrka!
Man säger, att föreningen af de båda bildningsliniernå, eller rättigheten att inom samma skola både få läsa de gamla språken och att slippa är oförnuftig; ingenting mindre.
Jag skulle deremot tro rättigheten att göra det ena, eller alt underlåta det andra, just vara motsatsen; ty man lemnar derigenom tillfälle åt hvarje barns målsman att låta undervisa det efter dess anlag.
Skulle målsmannen derom hafva misstagit sig, så kan han rätta felet, ulan alt (lytta gossen tir skolan, emedan de gamla språkens studium antingen kan återtagas, om det är försummadt, eller upphöra, om det bör öfvergifvasi Man säger, att examina bevisa intet, ulan det är mannen såsom lärd, mannen såsom embetsman, eller med ett ord, mannen såsom verkande i det offentliga eller enskilda iifvet, som bevisar hvad skolan har uträttat.
Detta vore sant, om mannen bildades af skolan allena; men användt på nya Elementarskolan, blifver påståendet oanvändbart till annat än att förringa hennes värde; ty hon är så ny, att ännu få af hennes lärjungar inträdt i allmän tjenst, ännu mindre haft tillfälle visa livad skolan uträttat.
Om hon hade i 50 år lemnat goda embetsmannaämnen, så skulle man säga, att de gamla skolorne lemnat sådana prof under loppet af 200 år.
Sålunda finnen J, mine Hrr, att man aldrig kommer till rätta med en sådan jemförande bevisning.
Man påstår, att erfarenheten icke är stor nog ännu.
Det är Den 1 Februari e. m. 53 möjligt; men då frågas: burn länge skola rönen fortfara, för att skolans duglighet skall anses bevisad?
Jag fruktår ej för uppskofvet eller för undergången af den tanka, som ligger till grond för skolans inrättning, men jag beklagar om fäderneslandet underlåter att för sina barns uppfostran använda ett bättre lärosätt i st. f. ett sämre.
Jag är så viss på riktigheten af grundtanken i denna skolinrättning, att om det skulle lyckas hennes motståndare betaga henne de anslag hon af Staten åtnjuter, skulle enskilde personer begagna hennes lärosätt intill dess de gamla skolorna genom felaktigheten i deras methoder ginge närmare sin upplösning, och nödgades vidtaga rättelse, på det att fadren ej mätte föredraga barnens enskilda undervisning.
Man säger, att öfvergången från den nuvar. melhoden till den nya icke blifvit af Ulsk. uppgifven.
Det är ganska klokt af Utsk. att icke ingå i några utförliga föreskrifter derom.
Öfvergången kan ej ske annorledes, än derigenom att öfvertygelsen bemäktigar sig bådetbiskopar och skolornes lärare samt att dessa gemensamt införa det nya lärosättet.
Så går det redan, efter hvad jag vet, i Carlstad.
Det skulle vara ett stort misstag, om man ville med trug och tvång införa melhoden bland dem, som icke vore öfvertygade om hennes riktighet, eller åtminstone villiga till försöks anställande; ty då skulle deras vrånghet göra, att man beskyllde methoden för hvad som läge i lärarnes ovilja.
Men derföre, att lärarnes omvändelse icke går fort, derföre är icke methoden felaktig.
Man säger, att den gamla skolan icke är så oäfven, och att hon ganska väl kan reformeras.
Det tror också jag: den ifrågavar. nya melhoden är icke annat än en reform af den gamla; meningen är endast att bilda henne rikligare.
Ilon kan visserligen fortgå sådan hon är, och ifrån henne kunna, hädanefter som hittills, lärjungar utgå i Statens tjenst; men de bildas, efter min tanka, sämre än vederborde och följaktligen till skada både för dem sjelfva och för det allmänna.
Man kan gå två steg fram och ett tillbaka, man kan gå, på tvären, till och med baklänges; allting går, men det går derefter.
Så är det äfven med undervisningen.
Man säger, att alla lärde män äro emot det nya systemet.
Sådant kommer troligen deraf, att dessa män, oaktadt sin lärdom, hvarken hafva kunskap om den nya melhoden eller vilja befatta sig med att inhemta den.
Framlidne Ärkebiskop Wallin var ock en man, som något gällde inom det lärda ståndet.
Ifrån början var äfven han emot det nya lärosättet; men sedan han inträdt i skolans direction och lärt känna henne, så kom han på andra tankar.
Följden var dels det offentliga yttrande, sorn han i detta ämne afgaf, och som på den tiden väckte mycket uppseende, och dels det förslag till en förändrad skola i pelle, hvilket han uppgjorde.
För skolan och undervisningsverket i allmänhet var det en stor förlust, att denne man så tidigt föll ifrån.
Man säger: hvad skall Konungen göra, om R.
St. förorda, men Skolrevisionen är emot den ifrågavar. förändringen?
Jag medgifver, att valet är svårt; men det förhåller sig så, mine Hrr, med alla reformer.
Det är blott eu eller annan, som yrkar dem, och män - 54 Den 1 Februari e. m. nen af yrket sätta sig särdeles deremot.
Huru var det väl med den stora s. k. reformationen i kyrkan; månne det var Påfvedöme t, som hjelpte Luther oell förklarade honom hafva räll?
Jag har hört del man talat om en Påfve för det nya undervisningssystemet.
Jag skulle önska, alt en Päfves makt läge i deras händer, som vilja förbättra undervisningen och ej i deras, som vilja qvarhålla henne på sin gamla ståndpunkt.
Man säger, att besparingen på den nya inrättningen är oviss.
Det är möjligt, men nog är hon sannolik, efter den erfarenhet man redan äger.
Jemförelsen bör dock icke rättas efter de synbara och pä mångå ställen verkliga lönerna vid de gamla läroverken, emedan dessa böra, enligt Skolrevisionens förslag, betydligen ökas, om dessa skolor må kunna uppfylla hvad Skolrevisionen åsyftat.
Nya Elementarskolan har ibland annat medfört en fördel, vid hvilken de flesta måhända icke fästat sig, nemi. den, alt hafva hindrat lärjungarne att från deras första beröring med det allmänna, vänjas vid det s. k. sportelsystemct; ty hon låter icke lärarne aflönas med sportler, som lärjungarne mäste erlägga.
De betalande bland dessa lemna sina afgifter till skolan, som aflönar lärarne fullt ut; derföre synas deras anslag vara stora; men jemförer man dem med de löneinkomster, som andre skollärare åtnjuta af synbar lön och osynliga, men verkliga sportler, så äro de sednare åtminstone i större städer lika väl om icke bättre lottade.
Det är klart, att någon mäste i alla händelser betala den lön, hvarförutan läraren ej kan lefva; men skillnaden är, alt de efter det gamla systemet gä både ur statscassan och enskilda (ickor, men deremot endast ur statsanslag efter det nya.
Man säger, att antalet af lärjungar i de gamla skolorna till vuxit, hvilket skulle bevisa, att förtroendet till dem ökats.
Jag betvillar icke riktigheten, af de siffror man uppgifvit och förmodar att lärjungars ökning fortgått med tillvexten af folkmängd och bildning öfverhufvud, under det att blott en offentlig skola af det nya slaget finnes; men det stora antal sludenteiy som ifrån enskild undervisning kommer till universiteten, bevisar nogsamt, att förtroendet icke är sådant, som vederborde.