Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad. förut beslutat att äfven vid äre-straffen en viss latitud borde domaren medgifvas, man nu bör konseqvent tillämpa denna princip äfven på den ifrågavarande §:n.
Den invändning, som deremot blifvit gjord, att det skulle vara omöjligt för domaren att förutse, när någon förändring i brottslingens sinnelag komme att inträda, har lika mycket eller snarare lika litet tillämpning på de föreg:de fall, der R. o.
Ad. såsom alternativt straff redan stadgat förlust på viss tid af medborgerligt förtroende.
Jag förenar mig derföre med dem, som yrkat att detta alternativ äfven måtte införas i den nu föredragna §:n.
Sparres yttrande, att stora vådor för framtiden skulle uppstå, om man antoge det förslag, som här blifvit af Gr.
Hamilton framstäldt.
Den näst föregående talaren har likväl genom uppläsning af 7:de §:n i 17:de kap.
Rättegångsbalken visat att några sådane vådor, som dem Gr.
Sparre skildrade, genom denna förändring icke kunna uppstå, ty huru man än förändrar straffet för menedsbrottet, qvarstår dock den civila påföljden, att den icke må vittna, som begått mened.
För öfrigt måste jag förklara, att jag anser de skäl, som blifvit anförda för det föreslagna tillägget, vara fullt giltiga, enär, huru skändligt menedsbrottet än är, man dock kan tänka sig, att det blifvit begånget under förmildrande omständigheter, t. ex. om ett vittne har förtegat en omständighet, som skulle ländt till den brottsliges röjande, är detta förtigande visserligen högst klandervärdt, men hade mången gång sin grund deri, att vittnet står i något närmare förhållande till den brottslige, och brottet framstår således under betydligt mildrande omständigheter.
Hr Carleson: Emot Gr.
Mörners tydning af 17:de kap. I8:de §:n Rättegångsbalken skulle jag önskat åberopa stadgandet i 7:de §:n af samma kap., men som det Högloft.
Ståndet troligen skulle anse det föga upplysande, om Gr.
Mörner och jag med lagen i hand skulle tvista med hvarandra om dess rätta tydning, vill jag endast erinra att, mig veterligen, Kongl, benådning för menedsstralfet hittills aldrig haft den påföljd att menedaren sedermera fått vittna.
Den 15 Jnlif. m. 483 Hr von Koch:
Dä jag begärde ordef, var det i ändamål att erinra det Höglofl.
Ståndet om stadgandet i 17:de kap. 7:de §m R. B., hvarigenom det förekommes att någon fara för samhället kan uppstå genom antagande af det tillägg till den förevarande §:n, som blifvit af Gr.
Hamilton föreslaget.
Ehuru jag erkänner vigten af de argumenter, som af Gr.
Mörner blifvit mot detta tillägg anförda, måste jag fikväl förena mig med dem, som yrkat att det måtte i den föredragna §:n införas, emedan jag anser det vara högst olyckligt, att R. o. Ad. genom ett föregående beslut — i hvilket jag icke deltagit — ibland straffarterna upptagit äfven straffet: förlust af medborgerligt förtroende, och således tror det vara min pligt att söka så mycket som möjligt inskränka detta straff.
Såsom ett ytterligare skäl för afslag å det af Gr.
Hamilton föreslagna tillägg till denna §, får jag påpeka inkonseqvensen deri, att en menedare då skulle komma att bibehålla medborgerligt förtroende, oaktadt han i allmänna omdömet vore så vanfrejdad, att det icke ens kunde honom tillåtas att såsom vittne begagnas.
Då jag förra gången hade ordet, yttrade jag mig i afseende på det af Hr Carleson först åberopade lagrum i 17:de kap.
Rättegångsbalken.
Sedermera hafva (lera af de talare, som i denna fråga hysa åsigter motsatta mina, såsom ett ytterligare stöd för sin mening åberopat 7:de §:n i samma kap., och jag får derföre besvära det Höglofl.
Ståndet med några ord angående denna §.
Deruti uppräknas åtskilliga omständigheter, som utgöra jäf för vittnen, och deribland att den person, som åberopas att vittna, förut begått mened.
Nu blir frågan: närén person till sin goda frejd blifvit af domaremakten restituerad, kan han då likväl anses vara besvärad med ett sådant bränmärke, att han af domstolarne kan och bör jäfvas såsom vittne?
För min del tror jag icke att en sådan mening skulle kunna göra sig gällande.
I 2:dra kap. 19:de §:n af nya strafflagen säges nemi.:
»Den som till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, bafve förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves; vare ock under den tid, påföljden honom ådömd är, såsom vanfrejdad ansedd och förthy utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjutande god frejd erfordras»; — ett stadgande, som tyckes gifva vid handen att efter den bestämda tidens förlopp de olägenheter, som medfölja denna straffpåföljd, äfven skola vara försvunna.
Detta vore likväl icke förhållandet, om det åberopade stadgandet i 17:de kap. 7:de §:n Rättegångs-balken finge qvarstå oförändradt.
Inkonseqvensen al dessa båda lag-§§ skulle, om Gr.
Hamiltons förslag antoges, framträda så bjert, att den nödvändigtvis måste medföra en förändring i det äldre lagstadgandet, mot hvilken jag för min del hyser stora betänkligheter. 484 Den 15 Juli t. m. Gr.
Genom den föreslagna promulgationslagen stadgas i 2:dra §:n: »Alla i de öfrige balkarne af 1734 års lag eller i särskilda lagar eller författningar gifna straffbestämmelser för brott, å hvilka i nya lagen straff satta äro, varda likaledes genom denna lag upphäfda etc.»
Nu står det i den omtalade 18:de §:n af 17:de kap.
Rättegångsbalken:
»Bär någon falskt vittnesbörd, bote fyratio daler, de fattiges ensak, och vare aldrig vittnesbär.
Hvar som med gåfvor, löften, hot eller å annat sätt någon förmått häfver att falskeligen vittna, stånde samma straff etc.»; och i den derpå följande 19:de §:n säges: »Gör någon mened i annat fall, då domaren liflig eller skriftlig ed honom ålagt; bote ock 40 daler, de fattiges ensak, och vare ärelös».
Ärelöshet, som omtalas i 19:de §:n, lär väl ingen vilja påstå icke är en straffpåföljd, men huru låter det då tänka sig att förlust af egenskapen att vara vittnesbär, hvilken nämnes i 18:de §:n och hvarmed tydligen åsyftas samma sak, icke äfven skulle vara ett straff?
Är nu stadgandet i 18:de §:n, att menedare vare aldrig vittnesbär, upphäfdt, så måste äfven det i 7:de §:n förekommande, att menedare icke må vittna, vara upphäfdt.
Skulle åter den, som är på vissa år dömd förlustig medborgerligt förtroende, icke efter de bestämda årens förlopp vara vittnesbär, så frågar jag hvad det är för medborgerliga rättigheter och förmåner han återvinner?
Han kan komma i åtnjutande af alla möjliga förtroendeposter, såsom medlem af en jury döma om menniskors väl eller ve, men får icke begagnas såsom vittne, icke inför en domstol intyga sanningen af en sak!
Inkonseqvensen häraf vore så klar och så i ögonen fallande, att antingen det ena eller det andra af dessa stadganden måste förändras.
Jag tror att en sammanblandning här eger rum af straffbestämmelser och de i Rättegångs-balken föreskrifna jäf mot vittnen.
Jag tror äfven att om denna lagparagraf antages, kommer derigenom att upphäfvas den allmänna påföljden, hvilken finnes stadgad i 17:de kap. 18:de §:n Rättegångsbalken, men att föreskriften i 7:de §:n åter kommer att qvarstå.
Att emellertid äfven den vid en blifvande revision af Rättegångs-balken torde böra förändras, derom vill jag icke nu utlåta mig.
Hamilton påyrkade tillägg till denna § vinner R. o. Ad:s bifall, kommer frågan om förändring af stadgandena i Rättegångs-balken och hvad som deraf bör qvarstå, att afhandlas då den föreslagna promulgationslagen blir föremål för Ståndets pröfning.
Detta hindrar likväl icke att man, tilldess något annat uttryckligen stadgas, kan åberopa 17:de kap. 7:de §:n Rättegångs-balken såsom ett hinder för att den, som begått mened, sedermera må kunna vittna.
Villigt medgifver jag de stora svårigheter, i hvilka en domstol skulle råka, om det komme i fråga att såsom vittne åberopades en person, som på vissa år varit ådömd ärans förlust, och efter denna tids förlopp inställde sig hos domstolen för att Oen 15 Juli f. m. 485 aflägga vittneseden, men jag hoppas att, innan detta skall kunna inträffa, den anmärkta inkonseqvensen skall vara afhjelpt.
Min mening var endast att erinra om det förhållande, som den siste värde talaren redan fästat uppmärksamheten på, att det nemi. är Strafflagen, och icke Rättegångsbalken, som för närv:de är föremål för öfverläggningen.
Jag anhåller att ännu en gång få fästa den siste värde talarens uppmärksamhet på de orimliga konseqvenser, som skulle blifva en följd af det förslag han förordar.
Det skulle kunna hända att en person, sorn begått mened och på vissa år varit dömd förlustig medborgerligt förtroende, blir vald till nämndeman.
Han åberopas till vittne, uppstår från sin plats i rätten och framträder för att vittna, men jäfvas och återtar sin domareplats, för att kanske biträda att, när domen skall fällas, öfverrösta domaren.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändad och dels bifall till densamma, med tillägg af orden »eller på viss tid» efter orden »för alltid»; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på bifall till densamma med ofvansagde tillägg, då svaren utföllo med många nej jemte åtskilliga ja; hvarefter propos. på bifall till §:n utan förändring förnyades samt besvarades med många ja, jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Hr Carleson begärde votering.
Uppsattes och justerades följ:de voter:s-propos.: »Den som bifaller 6:te §:n i 13:de kap. af Lag-Utsk:ts förslag till strafflag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. §:n med införande af orden: »eller på viss tid» efter orden: »för alltid».
Godkändes. 486
Den 15 Juli f. m. 14:de kap. l:sta och 2:dra §§:na.
Bi föl los. 3:dje §:n. H.
Emot den mildring af straffbestämmelsen, som Utsk:t tillstyrkt i lista mom:t af denna §, har jag intet att anmärka, då den synes vara en konseqvent följd af den inskränkning af dödsstraffet, som blifvit vidtagen.
Deremot kan jag icke finna att den nedsättning, sorn i 2:dra mom:t är föreslagen, varit af behofvet påkallad.
Afven i detta mom. är det fråga om den, som i bestämd afsigt att döda dräpt en annan, och den aktsamhet om menniskors lif, som till förmån för brottslingen med skäl gjort sig gällande vid stadgandet af straffbestämmelser, synes mig fordra att man med någon stränghet bestraffar den, som med vilja beröfvar en annan menniska lifvet.
Det här afsedda dråp skall visserligen hafva skett under synnerligen mildrande omständigheter, men det måste likväl förutsätta en ganska stor brottslighet i viljan, då det blifvit begånget med afsigt att döda.
De straffbestämmelser för dråp, som vid sista riksdagen antogos, tror jag i allmänhet icke vid tillämpningen visat sig för stränga.
Såvidt jag kunnat inhemta, hafva domarne icke allför ofta tillämpat minimum, och i nådeväg har sällan skäl funnits att gå under lagens minimum.
Jag anhåller att 2:dra mom:t i denna § måtte antagas i öfverensstämmelse med K. M:s Propos. Gr.
Det är mycket svårt att framställa något bestämdt skäl hvarför man vid valet af straffbestämmelser just ansett ett så och så svårt straff vara det lämpliga.
Skälet hvarför Utsk:t föreslagit denna straffnedsättning har likväl varit att de omständigheter, under hvilka ett så beskaffadt dråp, som det här ifrågavide, kan vara begånget, kunna vara så oändligt skiftande och så mångfaldiga, att en större latitud än från 6 till 10 år synts Utsk:t nödvändig.
Man kan på ena sidan tänka sig, att någon med kallt blod och på ett grymt sätt beröfvat en menniska lifvet, och på den andra sidan att en person blifvit af en annan till det yttersta retad, förolämpad och förföljd och slutligen i en hastig vändning och uti en tillfällig upphrusning i uppsåt att döda dräper sin förföljare, och man måste erkänna att mellan dessa båda ytterligheter ligger en så stor skillnad, att fyra års skillnad i straffet kan synas otillräcklig.
Rådfråga vi dertill de fall, då Konungen vid dylika brott meddelat nåd, särdeles under den tid som förflutit förrän 1861 års förordning blef gällande,—under hvilken tid nådeansökningar nästan dagligen förekommit och blifvit bifallna, eftersom för dråp var stadgadt dödsstraff', — så tror jag att det icke sällan Den 15 Juli f. m. 487 skall hafva inträffat, att brottslingarne fått umgälla dessa brott med straffarbete på kortare tid än 6 år; jag känner fall, då en dylik dråpare blifvit benådad med 5 års fästning, oell det förekommer mig, att sådana fall skulle kunna gifvas, då gerningsmannen, retad af den dräpne till brottet, skulle endast förtjena 4 års straffarbete.
Man måste komma ihog, att vid dessa brott förekommer icke någon synnerligen förderfvad vilja, som skall kufvas genom straffet, utan att 4 år synes vara nog att späka det häftiga sinne, som genom missgerningen kommit till utbrott.
Utan att föröfrigt vilja vara envis i denna sak, hvilken — jag erkänner det — till en stor del beror på den individuella uppfattningen af straffarbetets stränghet, synes det mig dock att det här föreslagna minimum af 4 år skulle vara fullt tillräckligt, och jag yrkar derföre bifall till Utsk:ts förslag.
Gradationen af de särskilta straffen efter den större eller mindre brottsligheten af en handling är en af de största svårigheterna inom lagstiftningen, och det kan derföre icke falla mig in att söka uppställa någon regel derför, utan den åsigt jag uttalar, hemtar jag från de resultater, hvartill Utsk:t kommit genom de straffnedsättningar det föreslagit.
Utsk:t har nemi. genom denna nedsättning blifvit nödsakadt att för konseqvensens -skull följa samma principer äfven vid de följande arterna af dråp, så att i 5:te §:ns sednare mom. har Utsk:t föreslagit ett minimum af 1 års straffarbete för dråp, visserligen begånget under särdeles mildrande omständigheter, men dock alltid ett brott, i afseende å hvilket lagen synes mig höra genom någon stränghet skydda medborgare, snarare än att genom alltför ringa straff uppmuntra brottslingen.
Icke nog med denna konseqvens, som inom sjelfva dråpsbrottet blifvit en följd aff denna nedsättning; äfven i afseende å andra §§ inom det föredragna kap. har den föranledt konseqvenser, som synas mig i än högre grad betänkliga.
ex. har i 10:de §:n minimum blifvit nedsatt ända till 6 månader.
Då jag för min del icke kan finna nödvändigheten af dessa nedsättningar, förenar jag mig i yrkandet att den föredragna §:ns senare mom. måtte bifallas, sådant det blifvit af K.
M. föreslaget.
Hvad den siste värde talarens anmärkning emot den 10:de §:n vidkommer, får jag erinra, att den deri förekommande nedsättning alldeles icke är någon ovillkorlig följd af öfriga i detta kap. föreslagna nedsättningar, så att R. o.
Ad. kan lätta sitt beslut ang:de 10:de §:n oberoende af beslutet ang:de denna och följande §§; dock ber jag att få nämna, att äfven i det fall, att en dylik misshandel skett af hastigt mod, kan straffet bestämmas ända till 4 års straffarbete.
En ganska allvarsam anmärkning mot Utsk:ts förslag i denna § är den, att derigenom föranledts nedsättning af straffet i 5:te §:n ända till ett år, då någon af hastigt mod dräpt en 488 Den 15 Juli f. m. annan, af hvilken han blifvit retad.
St:r att detta är för ringa straff, då har CJtsk:t orätt, men nekas bör väl icke att ju sådana dråp kunna inträffa, då gerningsmannen, retad af den dödade, utan mening att dräpa, blott i afsigt att slå till, varit orsaken till en persons död, och om omständigheterna i öfrigt äro mildrande, kan anses hafva tillräckligt umgällt sitt brott med ett års straffarbete.
Detta är den yttersta konseqvensen af den nu ifrågav:de nedsättningen, och jag erkänner derföre att man gör rätt, då man vid afgöraudet af denna fråga äfven betraktar den inverkan, som den har på 5:te §:n. Gr. Hamilton:
De skäl, som tala för bibehållande af förut gällande straffbestämmelser, hafva redan blifvit af föreg:de talare utvecklade.
I afseende å detta brott skulle jag likväl icke motsatt mig en nedsättning, om icke en dylik åtgärd för konseqvensens skull äfven skulle medföra straffnedsättningar i andra §§.
I afseende å redaktionen af sednare mom:t kan jag icke dela de föreg:de talarnes åsigter.
Tillfölje af den förändring, som blifvit gjord i Irsta mom:t, hvilket Utskrt gifvit följande lydelse: »Hvar som i uppsåt att döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid eller i lo år», synes mig att det icke vore lämpligt att i sednare mom:t använda den ordställning, som blifvit i den K.
Proposm begagnad.
Vida tjenligare tyckes mig den af Utsk:t föreslagna redaktion af §:n vara, och jag får derföre föreslå, attR. o. Ad. måtte bifalla Utsk:ts förslag i den föredragna §:n, endast med förändring, att straffbestämmelsen i sednare mom:t höjes från 4 till 6 år.
Jag medger, att efter den förändring, som blifvit vidtagen i första mom:t af denna §, sednare monr.t skulle erhålla en bättre lydelse, om det redigerades på det af Gr.
Hamilton föreslagna sätt, och då denna redaktionsförändring är ganska obetydlig, får jag, ehuru icke någon vän af redaktionsförändringar, projekterade under pågående diskussion, afstå från mitt förra yrkande och förena mig med den siste värde talaren.
Afven jag afstår från mitt förra yrkande och instämmer i det förslag, Gr.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §:n oförändrad och dels bifall dertill med den förändring, att i sednare monr.t ordet 4 utbyttes emot ordet 6; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades flere nej jemte ett eller annat ja, och sedermera propos. på bifall till §:n med ofvanberörde förändring, då svaren utföllo med flere ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 15 Joli f. m. 189 4:de §:n. H.
I konseqvens med det beslut, som R. o. Ad. nyss fattat, anhåller jag att straffbestämmelserna äfven i denna § måtte höjas till likhet med de i den K.
Proposm föreslagna, så att siffran (> utbytes mot 8 och 2 mot 4.
Det synes orimligt, att straffet för misshandel med berådt mod, ehuru utan afsigt att dräpa, hvarigenom likväl den misshandlade ljutit döden, skulle kunna gå ned ända till 2 år, eller detsamma, hvarmed den kan straffas som endast genom vållande förosakat en persons död, äfvensom den, hvilken uppsåtligen misshandlat annan, så att deraf kommit mindre lyte, eller lindrigare sjukdom, i hvilka båda fall, jemlikt 9:de och 12:te §§:na, 2 års straffarbete är bestämdt till maximum af straff.
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på bifall till §:n med den förändring, att orden 6 och 2 utbyttes emot orden 8 och 4, hvilken propos. besvarades med ja. 5:te §:n. H.
I öfverensstämmelse med R. o. Ad:s beslut vid de båda föreg:de §§:na, hemställer jag att det Högloft.
Ståndet måtte höja de af Utskit i denna § föreslagna straff till likhet med den K.
Proposm, så att det i lista mom:l komme att heta från »4 t. o. m. 8 år» och i sednare mormt »2 år» i st. för »1 år.»
Öfverläggnirigen förklarades härmed slutad och propos. framställdes först på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera på §:ns antagande med de förändringar, att i första mormt orden 2 och 6 utbyttes emot orden 4 och 8, samt i andra mormt ordet 2 infördes i stället för ordet 1; hvilken propos med ja besvarades. 6:te §:n.
Jag får endast fästa uppmärksamheten derpå, att det icke förekommer någon straffbestämmelse för lifstidsfånge, som begår dråp under mildrande omständigheter; om ett dylikt fall inträffar, huru skall han då straffas?
Uti 4:de kap. 12:te §:n af nya strafflagen stadgas »Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som dödstraff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst 21 dagar; och må 490 Den 15 3 uli f. m. denna skärpning, i svårare fall verkställas 3 gånger, dock med minst 3 månaders uppehåll mellan hvar gång.»
Jag föreställde mig att, om lifstidsfånge begått dråp under mildrande omständigheter, förblef han lifstidsfånge äfven efter föröfvande af denna missgerning, och skulle således straffas enligt den lagparagraf jag nyss hade äran att uppläsa.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef §:n af K. o. Ad. bifallen. 7:de—9:de §§:na.
Riiöllos. 10:de §:n.
Af skäl, som förut blifvit anförda, anhåller jag om afslag å den nu föredragna §:n och bifall tilli den motsvaraude i K. M:s Propos.
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, hvilken propos. besvarades med ja. tl:te §:n.
Alven vid denna § anhåller jag om afslag å (Jtskits förslag och bifall till den K. Proposm.
Ofverläggningen förklarades härmed slutad och propos. framställdes först på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera på afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K.
M:s förslag, hvilken propos. med ja besvarades. 12:te—21:sta §§:na.
Biföllos. 22:dra §m.
Stael von Holstein, Otto Willielm: 22:dra och 25:te §§:na i nu förevarande kapitel af nya strafflagen motsvara ordagrannt 22:dra och 24:de §§:na af K.
Förordningen den 29 Januari 1861 ang:de mord, dråp och annan misshandel.
Under tvenne år hafva således dessa §§ tillämpats, och den stora freqvensen af dylika brott, hvilken beklagligtvis utmärkt sednare tider, har gjort att man ang:do deras lämplighet kan hafva en större erfarenhet, än eljest tvenne år skulle hafva medgifvit, och jag tror att alla de jurister, som tagit någon kännedom om eller deltagit i tillämpningen af dessa stadganden, Ben 15 Joli f. m. 491 icke derom skola kunna gifva något godt vittnesbörd.
Båda dessa §§ afhandla samma brott, enär det för hvar och en bör vara klart att det icke egentligen är något brott, om en qvinna vid nedkomsten söker enslighet, utan att brottet endast består deri att hon dödar fostret genom handaverkan eller underlåtande af det, som för dess bibehållande vid lif var nödigt.
Skillnaden emellan §§:ne är den, att § 22 handlar om barnamord, som är fullt bevisadt, och den 25:te om barnamord, som icke blifvit bevisadt, men der man stöder sig på en presumtion att ett dylikt brott blifvit begånget.
Jag behölver icke gå tillbaka för att gifva en utförlig historik öfver denna fråga, men vill endast nämna, att det icke så sällan uti äldre tiders lagstiftning har händt, att man förblandat den grad af bevisning, som blifvit förebringad om ett brott, med sjelfva brottets karakter.
Att äfven 1779 års lagstiftare begått ett dylikt fel, derpå är K.
Förordnm den 20 Januari 1779 bevis, och ifrån denna förordning, hvilken är källan till den nyare lagstiftningen i detta ämne, har detta fel blifvit öfverflvttadt till nu gällande lag, der i detta enda fall qvarstår den egentlighet, att presumtion om att ett brott blifvit begånget medför straff, ehuru lindrigare än sjelfva brottet.
Ett dylikt stadgande, hvilket kunde hafva skäl för sig 1779, torde numera icke kunna försvaras.
Anspråken på bevisningens fullständighet äro nu vida mindre än då, eller åtminstone hafva de undergått en väsendtlig förändring, så att man numera icke håller sig så strängt som förr ensamt till de båda i 1734 års lag föreskrifna bevisningsmedlen, eget erkännande och tvenne vittnen.
Del förekommer ganska ofta fall, då qvinna födt i enslighet och lagt fostret å lön, och bevisning endast blifvit i dessa båda hänseenden åvägabringad, men man likväl enligt vanliga bevisningsreglor skulle anse det styrkt att hon dödat sitt foster.
Deremot händer det jemförelsevis ganska sällan att full bevisning om barnamord kan anskaffas, och detta har föraniedt dertill, att man i praxis vid 25:te §:n tillämpat vanliga reglor för bedömande af bevisningens fullständighet, men i afseende på 22:dra §:n sett sig nödsakad att — i strid mot hvad i alla andra fall brukas — såsom fullt bevis endast godkänna de i 17:de kap.
Rättegångsbalken föreskrifna bevisningsmedel, eget erkännande och tvenne sammanstämmande vittnen.