Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi skola till och med framställa ett förslag, som torde kunna leda till ett mera allmänt deltagande i detsamma.
Må de olika partien förstå att draga nytta af annonseringens välsignelser.
Må man, hvar och en på sitt håll, låta trycka sin kandidats namn på åtskilliga jätteaffischer och en mängd mindre plakat, hvilka på det fördelaktigaste sätt anbringas å några för ändamålet lämpliga fordon, som i sakta mak kuskas gata upp och gata ned, allt för allmänandans väckande, stärkande och höjande.
Vi skola med största nöje åtaga oss tryckningen af dessa affischer, och for att visa vårt varma intresse för detta samhälles framåtskridande, lemna vi, vid större beställning, resp. partiledare tio (10) procents rabatt.
V Tio (iO) procents rabatt!
Och herr redaktör Smyger, hvad skrifver han?
Han skrifver ingen ting.
Han skrifver aldrig.
Han lär genom egen och andras erfarenhet ha kommit till den för oss litet hvar uppmuntrande slutsatsen, att hvad en skriftställare i vår tid än må behöfva, icke behöfver han kunna skrifva.
Derfor har han, så » literatör » han är, aldrig lagt an på denna otacksamma genre.
Sig och sin tidning bereder han framgång med andra medel.
Genom att personligen ställa sig in hos alla, smickra fåfängan, smeka svagheterna, gifva den rätt, som sist talar, och på det godmodigaste och vänskapligaste sätt taga heder och ära af den, som står honom i vägen, har han hittills redt sig förunderligt väl här i verlden, och tänker göra det äfven hädanefter.
Det är detta, som kallas konsten att lefva.
I hvad fall som helst är det for honom konsten att bjuda sig sjelf på frukost.
Det ärbans första och sista lefnadsmål.
Ty maken till menniska att äta frukost fins icke.
Börja när han vill, slutar han ändå aldrig förr än midt i natten.
Nu, vid riksdagsmanna-valet, öfverträffar han sig sjelf i den vägen, ty ett par insändare, arga partigängare begge, som efter behag få sköta korten i hans tidning, tura om att låta honom göra table rase vid frukostbordet.
Får han slag och faller offer för sin sköna lifsgerning, så skrifver hans tidning en snyftande minnesruna, de andra bladen aftrycka den, och halfva staden lägger hufvudet på sned och följer honom med tårfylda ögon till grafven.
Men gråter man öfver eländet, eller hvad gråter man öfver?
Efter alla dessa ansträngningar for samhällets bästa, eger riksdagsmannavalet rum, och oppositionens, » unga Sveriges », kandidat faller igenom, faller så djupt, så djupt, att han kanske aldrig kommer upp i dagsljuset igen.
Ur W. F. Dalmans korrespondens.
Eu genomförd skildring af W. F. Dalmans bana såsom politiker och skriftställare, skulle vara ett ganska omfattande företag, som vi åtminstone för tillfället icke kunna åtaga oss.
Hufvuddata i hans lif och verksamhet hafva nyss under ett odeladt erkännande af det betydelsefulla i hans lifsgerning — med särskildt betonande af de vigtiga dragen: initiativ i genomdrifvandet af årliga riksdagar, qvin-nans myndighet, arfslagarnes ändring m. m.
— stått att läsa i hela svenska pressen.
En rekapitulation häraf skulle naturligtvis icke vara af något egentligt intresse.
Deremot hafva vi förestält oss att allmänheten med nöje kommer att läsa några utdrag ur Dalmans korrespondens: bref hvilka dels tillhöra hr friherre C.
Bondes arkiv, dels af Dalmans efterlefvande m. fl.
blifvit stälda till vårt förfogande.
Derjemte skola vi, på grund af personlig bekantskap med den hädangångne, samt af notiser, dem vi erhållit af hans närmaste och af några bland hans vänner, meddela ett och annat drag som icke förut varit bekant eller icke blifvit i nekrologerna framhållet.
Till Crusenstolpe.
Stockholm den 28 / 1 1833.
Min bäste bror!
Af din tidning for i lördags, som jag icke förr än i afton kommit att läsa, finner jag med en verkligt smärtande känsla, att du anser mig vara författaren till den artikel, som uti D.
finnes införd angående avantscenernas indragning.
Min mänhet att ej vara misskänd af en person utaf hvars enskilda vänskap jag rönt många prof, bjuder mig att säga dig, att icke jag är författare eller har något slags del i denna artikel lika litet som jag någonsin haft del i några personliga anfall mot dig, huru skiljaktiga vi än kunna vara i politiska meningar — och troligen finner du få af dina antagonister i förutnämnda hänseende, som så uppriktigt försvara din personlighet som jag.1 Denna for-
1 I Dagligt Allehanda för den 25 jan.
1833 läses följande utfall mot Crusenstolpe och mot den af honom då ännu utgifna tidningen Fäderneslandet:
» Avantscenerna å kgl.
operan hafva, såsom bekant Kr, af teaterdirektionen blifvit tillslutna för allmänheten och detta oroar ett par af Stockholms tidningar.
Det okynne, som i dessa gömda vråar bedrefs af personer, hvilka besökte spektaklerna mera för att obemärkt utöfva sitt sjelfsvåld, un för att njuta af de sceniska föreställningarne, har rättvisli-gen påkallat direktionens åtgärd i detta fall.
En tidning, hvars namn vi gerna undvika att nämna, emedan det såsom sådant innefattar ett verkligt hån och hvars högt välborna och uppsatta redaktion, till följd af vitiösa naturanlag, nästan aldrig finner sig vid hvad hederligt och klokt folk gör, rörde genast larmtrumman öfver detta direktionens oerhörda tilltag. » klaring hoppas jag tillfredsställer dig, derfor gör jag den en&amp;kildt, innan jag gör den offentligen.
Så vidt det står fast, att hvad som är alltid har en mer eller mindre nödvändig identitet med hvad som varit, så kan jag utan att skrymta ännu kalla mig
Din vän W. F. Dalman.1
1 Denna biljett åberopades några år senare offentligen af Crusen-stolpe under ganska egendomliga förhållanden, nämligen i en polemik, som han då i Aftonbladet förde med Dalman, efter det » Skildringar ur det inre af dagens historia » utkommit och blifvit i Dagl.
strängt bedömda.
I en uppsats i nämnda tidning för 7 sept.
1836 skrifver Dalman bland annat: » Om hr Crusenstolpe ansett den af honom så omsorgsfullt gömda, nära fyra år gamla, biljetten såsom en talisman å hans sida mot all kritik af undertecknad, angående honom och hans skrifter, så var detta högst enfaldigt, och om han i det fallet bedragit sig, så måtte det väl få skrifvas på hans egen räkning. » *
Då jag ett par gånger förgäfves sökt att slippa in till dig,1 förmodar jag sådant äfven vägras mig i dag.
Jag vill emellertid bedja dig att till din fru öfverlemna bilagda genom redaktionen af Dagligt Allehanda insamlade 91 rdr 16 sk. bko, hvarå din frus qvitto torde, till införande i tidningen, varda mig meddelädt.
Mitt uppriktiga deltagande och mina välönskningar ledsaga dig vid din förestående affärd.2 Om dem som föranled t den kan man dock säga: » The veta icke hvad the göra. » Det blir väl också motto på historien öfver de sista tidernas regemente i Sverige.
Min vördsamma kompliment för din fru af en bland de många återvunna vännerna
W. F. Dalman.
1 Crusenstolpe befann sig, då detta skrefs, i Stockholms stadshus-
liUkte.
* Crusenstolpe affördes till Vaxholm den 20 juli 1838.Min käre bror!
Då Aftonbladet tjuter af låtsad förskräckelse öfver de befarade förskräckliga följderna af min motion i norska frågan och Hierta jemfor mig med sjelfva Hin Onde, torde det intressera dig att veta, bur denna motion tillkom ocb hvaraf du kan berätta, hvad du finner tjenligt.1
Lördagen den 17 december, eller dagen efter ryktet här spridt sig om norska stortingets beslut, angående upphäf-vande af ståthållareskapet, åt jag middag hos L.
J. Hierta med C.
H. Anckarsvärd, K.
Bonde, Björck, Blanche m. fl.
riksdagsmän.
Jag väckte då fråga om en motion för att hindra kungen att omedelbart sanktionera det ifrågavarande beslutet och reservera Sveriges rätt att derom yttra sig.
Jag föreslog derför först grefve Anckarsvärd att väcka motionen och sedan frih.
Knut Bonde m.
fl., men den tycktes icke vinna sympatier.
På samma sätt möttes jag på en karlsupé samma afton, der ingen hade reda på frågan.
Söndagen var jag hemma största delen af dagen och om aftonen på spektaklet med min familj och samtalade icke med någon i ämnet.
Måndags f. m. den 19 erhöll jag besök af A.
B: s hufvudredaktör, magister Sohlman, som frågade mig hvad jag tänkte om norrmännens förfarande i ståthållarefrågan.
1 I Aprilhäftet 1860 af » Ställningar och forhållanden » har Crusen-stolpe i någon mån begagnat sig af denna tillåtelse och angriper på samma gång med häftighet Aftonbladet.Jag sade honom då detta och att jag funderade på att väcka en motion med begäran att riksens ständer skulle erhålla del af norska stortingets beslut innan det företogs till pröf-ning.
Denna idé upptog S. med värme och lofvade att lemna den sitt kraftiga understöd och samma dag skrifva en artikel i Aftonbladet såsom precurseur till motionen.
Då först blef mitt beslut fast.
Jag dikterade genast min motion och begaf mig dermed på Aftonbladsbyrån, der Sohlman genomläste och gillade densamma, och införde om aftonen samma dag i A.
6. den famösa antinorska artikeln.
Först två dagar derefter den 21 väckte jag motionen på riddarhu-set, utan att jag derom vidare kommunicerat mig med någon annan betydande person inom representationen och var lika okunnig som ett barn angående regeringsledamöternas opinion.
På riddarhuset väckte den genast allmänna sympatier, men ännu på morgonen den 28 december, då den der förekom till remiss, hviskade man till mig att justitieministern skulle uppträda emot.
Du finner häraf att det egentligen varit A.
B: s egen redaktör som föranledt att motionen fick se dagen, likasom det varit hans sedermera gjorda mystiska omsadling, som hindrat saken att gå fram med den lugna diskussionens kraft, utan tvärtom drifvit den in i passionernas hvirfvel och framför allt hindrat att norrmännen icke sjelfva, kommit öfver-ens att efterskänka kungen sitt löfte och taga skeden i vackra handen.
Det är således ur alla synpunkter Aftonbladet som har skulden for de svårigheter, hvari frågan kan komma att invecklas.
Vänskapligast och ödmjukast W. F. Dalman.
Till L.
J. Hierta.
Stockholm den 17 mars 1842.
Oaktadt A.
B. uppenbarligen, vid flera tillfällen, just med afseende å Dagl.
Alleh., framkastat att hvarje reform-vän alåg att sluta sig till det hvilande representationsförslaget och till och med i en artikel af O. O. låtit denne säga, att D.
A. vore » förskräckt », att i tidens frågor taga steget ut — att det vore » konservativt » etc. — teg D.
A. dock i det längsta, för att ej börja polemiken.
Först i måndågs gaf D.
A. en den allra mest moderata förklaring * der i D.
A. endast yttrade att denna vigtiga sak väl tålde pröfvas och undersökas innan den kategoriskt afgjordes.
I stället att upptaga detta motiv, ja utan att ens vidröra detsamma, faller A.
B. öfver D.
A. med en sanslös bitterhet, talar om en påkommen sjelfständighet, afundsjuka, rankyn, narrkåpa etc. och hotar slutligen att om D.
A. ej svärjer efter A.
B: s formulär, tukta detsamma m. m. d.
Jag frågar: var nu ej detta opåkalladt?
onödigt?
utmanande till strid på lif och död?
Om fred önskades, hvad var enklare än att citera D.
A: s artikel och sedan yttra sig om de skäl D.
A. anfört för uppskof med sitt omdöme?
Eller vågar ej A.
B. trycka denna D.
A: s lilla artikel, emedan skälen deri svårligen kunna vederläggas och deklamationer ej dugde?
Att du icke » känner » det hvilande förslaget, är ett » oegentligt » uttryck, så vidt dermed kan menas, att du icke skulle veta att det fins till eller att du icke läst det; meningen var att du icke skulle studerat eller genomtänkt detsamma, att dess detaljer och konseqvenser icke äro dig tillräckligt bekanta, lika litet som de ännu äro det för mig, eller kanske för någon annan än Bergfalk och grefve Spens (hvilka också deremot hafva många invändningar).
Då du tydt mitt råd, att du borde af bida D.
A: s utredning, såsom ett råd till A.
B. att icke fatta sitt beslut förrän D.
A. refererat ärendet, eller då du ansett D.
A. inbilla sig vara i denna sak » visare » än andra, har du begått ett misstag, som är temligen oförklarligt.
Min önskan är endast att A.
B. ville uppskjuta sitt omdöme öfver Dagi, Allehandas tanke i ämnet till dess D.
A. fått fullständigt motivera densamma; det är i denna syftning jag bedt dig afbida.
Hvad du gör för egen del, deruti har jag ej rätt eller fog att blanda mig, så vida det ej rör D.
— Den både löjliga och smädliga insinuationen om min valforvandtskap med grefve Horn förtjenar ej något svar.
Jag har aldrig hvarken sagt eller tänkt, att A.
B. vill göra revolution — dertill är det för egennyttigt — ännu mindre har jag trott att det kan göra en sådan — dertill brister både mod och förmåga — att vara förskräckt är sannerligen för mig främmande — men jag har sagt och står vid dessa ord: att A.
B. blir misstänkt att vilja fiska i grumligt vatten, d. v. s. se söndringen och upplösningstillståndet fortfara.
— Och hvad skall man tänka annat, då man ser A.
B. understödja ett förslag, som det l: o erkänner vara felaktigt, och 2: o vet icke rimligen kunna gå igenom i mer än ett stånd.
Det faller ju då likafullt, och den splittring partistriden åstadkommer gifver regringen äfven i öfrigt ett öfvertag för hela riksdagen och förstör ohjelpligen hoppet att få ett annat förslag hvilande, stödt på allmänna valprincipen.
Det är just för att rädda denna princip, som D.
A. vill en förlikning, och min tanke är orubbligt den, att den som motarbetar detta och exklusivt drifver på det nu hvilande förlaget, skadar representationsförändringen mer än han kan godtgöra.
Dixi et salvavi.
Vänskapligen W. F. Dalman.Min heders bror!
Tack for din biljett *.
— Deri framlyser din gamla vänskap och ditt förtroende till mig, hvilket jag aldrig upphör att värdera, äfven då vi tänka olika i politik.
Beträffande den lilla artikeln i Dagbladet, så har aldrig min afsigt varit att i denna fråga öppna någon polemik, helst med ett så begränsad t fält for diskussionen som Dagbladet.
Jag har endast velat offentligen ange min mening att oppositionen nu, såsom så ofta tillförne, handlar i högsta måtto politiskt oklokt genom metoden att sila mygg, då man rätt ofta sväljer kameler.
Således är min oförgripliga tanke fortfarande, att när, såsom du sjelf medger, man anser den nuvarande regeringen värd landets förtroende, det icke är hvarken rättvist eller grannlaga att nedsätta ministrarnes löner.
Det är lindrigast sagdt en ohöflighet om icke rent af en förolämpning.
Jag frågar, om du på ditt kontor har personer, som väl sköta dina affärer, skulle de icke hafva skäl anse såsom ett bevis på din missbelåtenhet om du nedsatta deras lönevilkor, ehuru äfven dessa endast äro tills vidare öfver-enskomna?
och skulle du undra på om de deraf funne sig sårade och begärde sitt afsked?
Hade man vid förra riksdagen, såsom jag påyrkade, uppfort tillökningarne endast såsom dyrtidstillägg, så hade man möjligen utan att handla emot grannlagenheten kunnat borttaga dessa, men såsom frågan vid- förra riksdagen behandlades finnes nu intet skäldertill, åtminstone när det angår embetsmän, hvilka aro pligtiga att anse sig beroende af representationens förtroende och, om de vilja detta, berättigade att hos henne finna stod emot en alltid till allenastyrande böjd regent.
Dessutom lär du väl icke på allvar vilja påstå, att 15,000 r: dr är något för stor lon för en minister eller att den icke be-höfves for hans lefnadskostnad.
Jag förtjenar med min ringa verksamhet lika mycket, ja något år till och med mer, och nog lefver du upp 15,000 r: dr om du räknar rätt.
Deremot skulle jag, såsom ledamot af stats-utskottet, ingalunda medgifvit att t. ex. de förvaltande verk, hvilka behöfva omorganiseras eller Kongl.
Kansliets expeditioner uppföras till högre anslag på ordinarie stat, innan en sådan organisation skett.
Nu bibehåller man t. ex. expeditionschefen och expeditions-sekreterare, hvilka begge två äro onödiga och hinderliga för ärendena, i stället för en organisation med byråchefer för vissa fack, inom dessa ministern till hjelp.
Man bibehåller på ordinarie stat de miserabla kopist-tjensterna, hvilka inom kansliet, mer än kanske något annat, fortplanta odugligheten o. s. v. För min del tycker jag, att detta är upp- och ned vänd t och allting annat än statsmannamessigt.
Om statsförvaltningen kostar några tusen riksdaler mer eller mindre, är en småsak.
Att framtvinga en ändemålsenligare organisation, är deremot hufvudsak.
Men härom vore mycket att säga, visst icke till beröm hvarken för ministrarne eller stats-utskottet, icke ens dig undantagen, då du hos bondeståndet (sic) föranledde till det okloka beslutet att afslå propositionen om en minister för allmänna arbeten.
Hvad angår min » förtjusning » öfver den nuvarande ministeren, så är den visst icke öfverdrifven.
Jag har livarken förestält mig eller sagt att den består af statsmän af första ordningen eller att den är liberal i ordets vidsträcktare mening.
Jag tänker endast och har sagt att den är
6den mest konstitutionelt sinnade som suttit vid statsrodret, så långt jag mins tillbaka, d. v. s. nära 40 år.
Och detta åtager jag mig när som helst att bevisa.
Jag påstår äfven, att den i sjelfva verket är långt mera liberal, har mera sammanhållning och myndighet hos konungen, än konung Oskars första minister.
Hvad Gripenstedt beträffar, så har jag visst icke glömt och glömmer aldrig hans handlingssätt under den gamla regimen, hvars detaljer jag måhända bättre känner än du.
Han var då allting annat än en politisk karakter.
Men det hindrar icke, ätt han under den nuvarande regimen framstått både såsom en utmärkt talang och såsom en karakter i den vigtiga frihandelsfrågan.
Också koncentrerar sig junkerpartiet på riddar-huset, samt prohibitivisterna i bonde- och presteständen for att störta honom.
Det vore minsann rätt hyggligt om det liberala partiet i borgareståndet gjorde chorus med dessa!!
Med honom följde likväl ovilkorligen både Almqvist, Lagerstråhle och De Geer, af hvilka ingendera är angelägen att qvarstanna i konseljen, utan tvärtom för sin enskilda räkning sknlle anse för en stor lycka att finna en lugnare och mera tacksam verkningskrets.
Det blefve verke-ligen hugneligt att se hur konseljen derefter komme att gestalta sig.
Fördenskull och då unga herms sinnelag icke torde vara dig obekant, bör du ej förundra dig öfver, att jag, som af ministrarne hvarken har något att söka eller erhålla, ur en fosterländsk synpunkt är rädd för att gifva den nuvarande konseljen den ringaste anledning till splittring eller ett uttryck af misstroende från representationens eller pressens sida, som kunde leda till dess upplösning.
Du nämnde vår schism 1846, men du kommer dervid icke ihåg, att det just var Aftonbladet, som genom sina lands-ortsbref och sitt öfriga naggande på den på sin tid ganska liberala regeringen, förberedde det misstroende votum, ministéren sedermera vid riksdagen erhöll i borgare- ochbondestånden, och som sedermera gaf konung Oskar — i all ära — en välkommen förevändning att skilja sig vid denna for honom temligen besvärliga rådgifvarepersonal, for att sedermera plocka ihop en annan, som, med det enda undantaget af Sandström er, hade platt intet att säga och med hvilken vi måste dragas i 8 till 10 år, under hvilken tid nästan allting gick baklänges, allra helst då man försummade tillfället att taga fasta på det visserligen i falskhet framsagda, men likväl af konung och minister bekräftade ordet om en representationsförändring.
Hvem var det som slet sönder den frågan?
Icke var det Richert, Anckarsvärd, Bergfalk och så många andra representationsreformens uppriktiga vänner, utan det var det absurda Orebroförslaget, de hoprafsade reformsällskaperna och framför allt Aftonbladet, då utgifvet af dig men dirigeradt af Gustaf Hierta?
Således min gode broder, är det ej värdt att kollationera gamla synder och misstag.
De tillhöra oss båda.
Det gäller nu i främsta rummet tillse att vi icke återigen inträda på samma ofruktbara bana, och släppa köttstycket för att fara efter skuggan.
Detta bref har blifvit vida längre än ämnadt varit, men det ena ordet föder det andra och mellan så gamla förtroliga som vi kan en ärlig uppriktighet aldrig missförstås.
Tillgifnast W. F. Dalman.
Månne det kan vara politiskt klokt, att norsfc-hetsifvern hos de s. k. liberale kokar så öfver, att man der-igenom helt och hållet sammanfaller med konungens äflan att göra sin vilja gällande mot sina rådgifvare, och hvad tror man följderna häraf bli?
Du vet väl att riksdagsmän af alla färger nu dagligen • uppkallas i vestra slotsflygeln för att förqväfva all opinionsyttring i norska frågan?
Till C.
L. Almqvist.
Stockholm den 23 / 5 1842.
Jag hade ej tid att genast besvara ditt besynnerliga bref, som jag i morgse erhöll.
Jag fann det genast något obegripligt och finner det så äfven nu vid förnyad genomläsning.
Att D.
A: s underlåtenhet att anmäla och rekommendera ett så ledsamt kompendium som Menniskoslägtets Saga, elle / att puffa för åtskilliga besynnerliga sofismer i en, i allt fall, redan i A.
B. aftryckt episod ur samma bok ang. Kahnväldet, skulle tjena såsom basis för en bevisning eller aning om D.
A: s » närmande till Sv.
Biets grundsatser », förefaller nära på forvirradt sagdt.
Och skulle det vara allvar, så får jag nämna, att om D.
Ars liberalism skall bero af dess beredvillighet att kanonisera d: na skrifter, så lärer den hafva föga hopp att hålla sig up &gt; — Men hellre än att uppoffra sin öfvertygelse, ser D.
01 ’ g tvunget att uppoffra din bevågenhet, ehuru påkostande det än må vara.
Hvad grundsatser beträffar, behöfver du likväl ej befara någon » öfvergång » för D.
A: s räkning; utan torde det i detta som i andra fall, vara bäst att sopa rent tör sin egen dörr innan man åtar sig besvär för andras.,
Ars recensioner af dina arbeten hafva alla varit dikterade af red: s öfvertygelse om rättvisa, alltid med tillsats af välvilja för förf.
och i början af en viss entusiasm för hans snille, hvilken numera, jag medgifver det, ansenligen försvunnit.
Din klagan oiver, att D.
A. återkommer till anmärk-ningarne mot » Det går an », » Amorina » etc., skulle vara rättvis, så vida förf.
sjelf återkommit från dessa sina förvillelser om hvad som är moraliskt och estetiskt sant och skönt — men då alltjeinnt samma (enl. D.
A: s åsigt) förvillade idéer framskymta, så far förf.
förlåta att D.
A. också vidblifver sina protester deremot och icke anser de förra för gamla, och genom ångern försonade, synder.
A. haft någon del i förföljelsen mot dig från Elementarskolan, kan väl icke rimligen vara din mening?
hvarför skall jag beskyllas äfven derför?
Lika absurdt är det att påstå, att D.
A. velat » uppäta och förfölja » en förf., som detta blad lofordat mer än någon au-nan i Sverige — och utan tvifvel snarare öfver än under hvad han förtjenat.
Men » otack är verldens lön » — det påstår du dig sjelf hafva rönt af andra, och det påstår D.
A. sig hafva rönt af dig.
För min del beklagar jag mig likväl icke, utan tror mig kunna vara vän af Almqvist utan att derför tycka om hvarken » Det går an » eller » Gabriéle Mimanso ».
Vänskapl.
W. F. B.
Till en vän i landsorten.
Stockholm den 25 maj 1864.
Redlige gamle vän!
Med innerligt nöje och kär hågkomst af vår snart femtioåriga gamla vänskap emottog jag ditt bref af den 19: de dennes med den ypperliga fotografibilden, deraf jag visserligen ser att du blifvit betydligt äldre, men bibehåller hela typen af det allvar och den redliga öppenhet, som återspeglas i de välbekanta dragen.
Med afseende å den sistnämnda egenskapen värderar jag äfven t. o. m. de utgjutelser af harm, du låter flöda öfver mina politiska åsigter i danska frågan och enkanner-gen min ovilja mot Aftonbladet.
Jag kan icke beklaga, utan bör snarare vara glad öfver, att jag icke ens af en gammal vän tar något intryck i aftonbladistisk riktning.
Viss kan du också vara derom, att samma mening delas af den stora majoriteten af upplysta läsare inom hufvudstaden, föranled t i allra senaste tider af det sätt, hvarpå detta blad fort polemiken i danska frågan och dess samvetslösa sträfvanden att inlocka vårt älskade fosterland i obotligt förderf genom ett fullkomligt ändamålslöst krig, för hvil-ket hela det öfriga Europa drar sig tillbaka.
En sådan opinion om Aftonbladet delas äfven af hvarje upplyst och aktningsvärd tidning både i hufvudstaden och i landsorten, så att jag icke betviflar att den delas jemväl af majoriteten bland dem i hela landet, som ega ett klart politiskt omdöme och en oförvillad rättskänsla, — om än motsatsen skulle kunna citeras från Halmstads lilla samhälle.