Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Män — detta till oändlighet utsträckliga argument, på grund hvaraf det skall anses för en skyldighet, att häldre låta en i allmänhet ansedd man bära en lögn på sin tunga inför hela verlden, än att understå sig rätta hans misstag, med det minsta tvifvel; näst detta kärlekslösa sinne för de Styrandes verkliga ära och framtida historiska minne, som icke hyser nog värma, icke nog mod, för att med ett ädelt motstånd ge dem tillfälle till en stor handling, den, att rätta ett begånget fel; att näst denna eftergifvenhet, att icke våga låta rätt bli rätt i H. 3a 498 Den a8 November f. m. för denna gången — sä var det egenteligen Hans Excellence Utrikes StatsMinisterns argumentation och thema, sedermera af flere Talare varieradt, som i sjelfva rättsfrågan ledde pluralitetens omdöme.
"hvilken § i Grundlagen, som förbjuder "Konungen, att styckevis antaga, (det är "stympa) ett Lagförslag?”
Då jag kort derefter fick ordet, kunde jag af ren förvåning knappast framföra mer än den contrafrågan:
Står det i RegeringsFormen, alt Konungen äger lätt, att styckevis antaga ett Lagförslag?
I StatsMinisterns fråga involveras tydligen den princip: att allt hvad som icke i Grundlagen ur för Konungen förbudet_, dertill skulle han hafva rätt, ja en oinskränkt rättj på sätt man, enligt syftningen af den Nådiga Skrifvelsen till LandtMarskalken, af den 8 i denna månad, också synes vilja för alltid etablera.
Mine Herrar! jag kom från en aflägse Landsort, egenteligen i hopp, att med min röst och efter min förmåga få bidraga till några för
Landet vigtiga förändringar i dess financiel la och industriella förhållanden; att ifra för förbättringar i våra Allmänna Uppfostringsverk, ett ämne, för hvilket jag offrat någon tid och möda.
På sin höjd föreställde jag mig möjligheten, att nödgas göra motstånd mot ett alltför lättsinnigt anslående af allmänna medel; men ingalunda kunde jag tro, det jag skulle Den 28 November f. ra. 499 uppfordras, alt mot Styrelsens högsta organer strida om principer, så vådliga, så absoluta och så djerft yttrade, att jag skulle vara blind, för att icke se, det deras utveckling på samma sätt immerfort, som sedan Grundlagens stiftande pracliserats, skulle ovilkorligen och ganska snart leda till hela den Lagbundna Styrelseformens upplösning och tillintetgörande i mitt Fädernesland.
Knappast hade jag inträdt med underlägsna krafter på detta stridsfält, förr än jag möttes med rop, som skakat mitt innersta.
Medborgare i det Monarkiska Sverige, är jag här offentligen beskylld för democratiska principer.
Jag är ingen älskare af declamation på detta rum; men att försvara sig sjelf och sina tänkesätt, der, hvarest man blifvit anfallen, det är en naturlig rättighet, som äfven tillhör mig.
Tillåten mig då, mine Herrar! en förklaring, en gång för alla, emot hvilken jag, med bibehållande af heder och ära, aldrig skall kunna handla.
Ehuru innerligen genomträngd af begär efter Medborgerlig frihet, är jag dock icke så kortsynt eller oförnuftig, att jag önskar mitt Fädernesland en democratisk Styrelseform, som dess geografiska och politiska läge och dess af ädla minnen lefvande Historia ovilkorligen förbjuda, att här införa.
Dessutom deltager äfven jag med hela Na - 5oo Den 28 November f, ro. tionen i en glädjefull stolthet, att se Thronen åter intagen af en kraftfull Hjelte, hvars blotta namn är för Sveriges nu lefvande generation en förmur mot allt utländskt anfall.
Äfven jag lagger i de ädla Telningarne af Hjeltens Dynasti mitt hopp på en skön framtid för Fosterlandet.
Icke vill jag befordra inkräktning ar på Konungamakten.
Måtte Sveriges Thron inför hela verldens ögon bli allt mer och mer fast och vördnadsbjudande!
Måtte den bli understödd af ett fritt, enigt och kraftfullt folk!
Sådan är min önskan.
Men må dessa digressioner ursägtas mig, clå afsigten dermed till en del varit den, att de, på detta rum, som äro ännu yngre än jag, ej måtte låta de, sig så kallande, gamle
Männen afskräcka sig från att offentligen yttra sin öfvertygelse om rätt och orätt, af frugtan att bli nedtystade med rop och beskyllningar, för att vara democrater och förespråkare för mobben.
Denna taktik är gammal, nu nästan för gammal och utnött.
Der åter dylika framställningar flyta från renare källa, från en vilseförd och upprörd fantasi, en förväxling af begreppet om folkets ursprungliga frihet och Statsmagternes verkningskrets, der blir ett något djupare studium i Rättsläran ett icke onyttigt medel, att bringa de, med lofvande talenter utrustade unge
Män, till den föresatts, att lika mycket försvara Folkets rättigheter, som Monarkens magt.
De» 28 Novcm be v f. ra. 5o t
Är del då Konungen tillåtet att gör,\ allt, livad Grundlagen icke uttryckligen förbjuder?
— Det ar denna vigtiga fråga» hvartill jag omsider återkommer.
Ligger då icke i sjelfva begreppet af Lagbunden Konunga-magt någonting, som begränsar utöfningen af denna magt?
Eller beskri liver icke Grundlagen i sin bela omfattning en krets, inom hvilken denna magt måste röra sig och hvarutöfver den ej får gå, utan att träda in på den Medborgerliga frihetens område?
Är icke denna, genom Grundlagens anda och sammanhang bestämda rörelsekrets lika helig och oöfverträdelig, som inskränkningen för vissa i Lagen beskrifne fall?
Eller kan man mera länka sig en Grundlag, som satte uttrycklig regel för hvarje handling af den ena eller andra Slatsmagten, än en Civil-Lag, sorn utstakade huru individen vid hvarje särskildt tillfälle skulle lefva och verka?
Måste man icke antaga, att lika litet, som den senare kan onäpst inträda på sin nästas rättsgebiet, om än ingen bestämd
Lag värjde det, lika litet må ock den föna kunna, utan att visas tillbaka, sväfva öfver det allmänna omfång, sorn Grundlagarne afteknat?
Andre hafva före mig på ett segrande säll visat, till hvilka orimligheter, till hvilka vådor principen i sin verkställighet skulle leda.
Jag frågar blott ännu en gang, skall icke naturen af hvarje sak, sammanhållen med de principer» 5o2 Den 28 November f. m. hvilka ofver allt i Grundlagarne äro nedlagde, skall icke sundt förnuft äfven få åberopas till någon motvigt mot det extensiva tolkningsbegäret bos Magtens organer; skola Folkets fri- och rättigheter, en ändamålsenlig verksamhet hos de Lagstiftande Församlingarne, deras värdighet, ja sjelfva deras existens undanryckas allt annat stöd, än som kan hämtas från den döda bok. stafven?
Icke har Sveriges Constitutionella lif utbildat sig mycket under dess Adertonåriga bana.
Huru skulle annars en Rådgifvare, som alltsedan 1809 års
Statshvälfning stått en af de närmaste intill den Kongl. Spiran, och ännu längre torde ämna utöfva det mägtiga inflytande, han både i sin Konungs Rådkammare och på vårt lagstiftande rum omisskänneligen visat sig äga, huru skulle han tilltro sig, att inför Rikets nyss församlade Ständer förråda, såsom sin öfvertygelse, den grundsatts, att allt är Konungen tillåtet, som icke är förbjudet? ■— Dock! tidens storm bortsopar falska principer och principlösa Ministérer; men sanningen, den enkla sanningen, om också ilott såsom en enskild mans testamente, skall taga ut sitt välde.
Den skall en gång freda mitt stoft från att någonsin trampas af ett slägte, som ropar: lefve den omskränkta monarkien!
D e 11 28 N o v e 111 b e r f. m. 5o3 Herr Lefrén, Johan Pehr:
Den siste värde Talarens framställning har uppkallat mig' att begära ordet, och jag anhåller derföre om Höglofl.
Ridderskapets och Adelns undseende; men när fråga är om att måla taflor, under förutsättning, att penseldragen äro sanna, så tillhör det hvar och en att granska, huru desamma dragas.
Grefve Frölich har sagt, att Ridderskapet och Adeln protesteradt emot RiddarhusOrdningen.
Jag bestrider detta yttrande.
Ridderskapet och Adeln har, i anledning af den Kongliga Skrifvelse nan/rd/AX, att Kongl. Maj:t antingen täcktes antaga hela det insända förslaget, eller ock låta bero vid det gamla.
Ingen protest deremot har blifvit gifven; enskilt protesterar jag emot ett sådant yttrande.
Det är min rättskänsla, som säger mig, att Ridderskapet och Adeln icke har rätt att gå så långt.
Yi hafva icke rätt att protestera; vi hafva endast rätt att i Constilutions-enlig väg göra anmärkningar emot det, vi finna stridande mot våra beslut.
Detta vore icke rätta vägen alt gå för ett Stånd, som har äran till föresyn och Förfäders minne till ledning.
Jag har här fått höra den framställning, att det skulle vara farligt och skamligt, att bekänna sig till democratiska principer.
Jag för min del tillstår, att jag bekänner mig till democraliska principer; ty de stå väl tillsammans med den Svenska Konungamagten.
Det är sammanbindningen af denna magt med Folkets 5q4 Den 28 November f. m. bästa, som bar utgjort Nationens styrka från Hedenhös; men det är Demagogen, som jag hatar, han må komma från den så kallade hopen, eller vara betittlad.
Jag skulle icke längre uppehålla Herr Grefven och LandtMarskalken samt Ridderskapet och Adeln, om jag icke funnit min känsla såsom Riddersman sårad af det uttryck, att Ridderskapet och Adeln bortskänkt sina lagliga rättigheter, och låtit inkräkta på Rikets Ständers lagstiftningsmagt.
Dä Ridderskapet och Adeln hade denna fråga under öfverläggning, så stod det ju Ståndet öppet, att, med förkastande af Nya RiddarhusOrdningen, bibehålla den gamla.
Ståndet gjorde det förra.
Äge vi då rätt, att vägra lydnad åt lagar, som iiro i laglig ordning promulgerade ?
Äga Konungens Rådgifvare magt, att vägra utgifvandet af en Kongl. Majrts befallning, då den blifvit behörigen contrasignerad.
Man invänder, att man derigenom äfven kunde komma att lyda befallningar om mord eller andra brott.
När det kommer så långt; då sitter en Tyrann på Thronen med Slafvar kring hans fötter; då äro samhällsbanden redan i sin upplösning, och liäfderna visa enda utvägen till så olyckliga Nationers räddning.
Vi äge rätt, att anklaga Konungens Rådgifvare, om de tillstyrka befallningar, som äro olagliga; mea Den a8 November f. m. 5o5 lyda dessa befallningar måste vi, tills rättelse i laglig ordning vinnes.
Detta har Ridderskapet och Adeln gjort; detta har vår LandtMarskalk gjort, den jag vördar och många med mig.
Jag kan derföre icke hindra min förtrytelse, att uttrycka sig, då jag ser en man anfallen, hvilken fört LandtMarskalksstafven under förra Riksdagen med ära, och äfven vid denna Riksdag skall göra det.
Om de Herrar, som ville tvinga oss till en olaglig handling, då de ville förvisa frågan till ConstitutionsUtskoltet, hade velat gå tillväga med något mera moderation, och begagna den anvisning Kongl.
Maj:ts skrifvelse innehöll, enligt hvilken oss stod öppet att inkomma med förslag till en ny Riddarhusordning och dertill uppgifva motiverna, så hade al! obehaglig discussion i detta afseende upphört.
Jag afskyr alla personliga anfall emot detta Stånd, och dem som med heder tillhöra detsamma, samt kan icke godkänna de Mäns handlingssätt, ifrån hvilka sådant utg§,r.
. Hans Excellence _, Herr Grefve af Wetterstedt:
Efter hvad en värd Talare nu yttrat, borde jag icke upptaga ett ögonblick, af Högloft.
Ridderskapets och Adelns tid; ty de tänkesätt jag ämnade yttra, dem har han hällre framfört, än jag skulle 5o6 Den 28 November f. m. kunnat göra.
Jag väntade icke eller att hufvudfrågan skulle ånyo väckas, i synnerhet sedan Friherre Anckarsvärd inträdt på den bana, hvartill jag uppmanat honom, då han yttrat, att det är anledning till anmärkning emot contrasignenten af RiddarhusOrdningen, och dermed vändt sig till ConstitutionsUtskottet.
Det är den lagliga vägen, han har valt, och för den lyckönskar jag mig.
Jag är dock glad att Grefve Frölich å nyo väckt frågan, hvarigenom jag kommit i tillfälle att få besvara tvänne omständigheter, som röra mig personligen.
Herr Grefven säger, att jag erkänt, det något Original-document af RiddarhusOrdningen icke finnes.
Det bestrider jag, att jag har yttrat, och förklarar härmed, att ett sådant Orginal-document finnes i HofCanzlersExpeditionen, och är bilagdt StatsRådets Protocoll.
Det är efter delta Original-document^ som tryckningen blifvit verkstäld, och ingen Boktryckare har sammanflickat någon Riddarhusordning; emedan den består af de utaf Kongl. Maj:t bifallna §§ i det nya förslaget, tillika med de bibehållna §§ af det gamla.
Grefve Frölich har sedermera sagt, det jag skulle yttrat den läran, att Konungen kan göra allt hvad, som icke i Grundlagen är förbudet.
Jag har alldrig yttrat den tankan, och då Grefve Frölich åberopat sanningen och det sunda förnuftet, som genom tidens storm skola bortsopa falska principer; så bar jag, för alt i sitt rätta Den 28 No ve ra ber f. m. skick återställa, både det sunda förnuftet och sanningen af hvad jag sagt, och så att det icke i den allmänna härjningen äfven bortsopades, ansett mig böra afgifva denna förklaring.
Genast vid början af justeringen utaf Protocollet för den i8:de, tyckte jag mig finna, att Ridderskapet och Adeln af vikit från den vanliga och, efter mittbegrepp, Grundlagsenliga Formen, att icke låta discussionerna vid justeringen sträckas vidare, än till blotta anmärkningar vid Protocollet, och reservationer af sådane Ledamöter, som icke haft tillfälle förut aflemna dem.
Men i dag har jag lärt mig den nya praxis, att man begynner vid justeringen en ny strid om principer och ord.
Denna rättighet nödgas äfven jag för denna gång begagna till mitt försvar emot de anmärkningar, hvarmed den upplästa reservationen blifvit anfallen.
En värd Talare, Herr Lefren, har förklarat, att han fästat sig egenteligen vid ordet protestj som finnes i min reservation.
Det står der i det sammanhang, alt jag säger, det Ridderskapet och Adeln emot Kongl.
Maj:ts Nådiga Skrifvelse har protesterat.
Jag väntade mig denna anmärkning vid det begagnade ordet, och är således 5«8 Den 28 November f. m. icke alldeles oberedd alt svara derpå.
Det kan visserligen sägas, att Ridderskapets och Adelns beslut icke var någon sådan protest, som formligeu sattes på papper och uppskickades med en Deputation; men jag hemställer, om man icke ändå kan nyttja ordet protest, om en sådan handling, att Ridderskapet och Adeln i flera timmar disen tterade öfver huru man borde anse deu Nådiga Skrifvelsen, och när slutligen Ridderskapet och Adeln, efter en sådan discussion, genom votering kom till det resultat, att icke antaga den nya RiddarhusOrdningen, utan tvärtom alternativt anhöll, att antingen den bos Kongl. Majit föreslagna måtte i sin helhet gillas, eller ock få bibehålla den af år 1818, så underställer jag, 0111 nyttjandet af ordet protest, är så alldeles klandervärdt.
Samme Talare har sedermera sagt sig äfven vara bland dem, som hysa democratiska principer, och derföre ogillat ett från min sida i afseende på dessa ord afgifvet försvar, som synes honom alldeles onödigt.
Jag vet också, att democratiska principer kunna sägas hysas och efteilefvas af en hvar i en Monarkisk Stat, och jag delar i detta fall samma åsigt, som Herr Lefre'n; men jag hemställer till dem, sorn voro närvarande, då Friherre Boije häromdagen uppstod mot mig, om icke meningen i hans yttrande innefattade detsamma, sorn om han Dci; 28 November f. ra. sagt: der står en demagog; en sorn talar för mobben.
En sådan är jag dock icke: för att vara en sådan vill jag icke heller blifva beskyld.
En värd Ledamot, Herr Tham, bar för alt vederlägga mig, begynt •citera mina ord.
Det är ganska lätt, att vederlägga hvad yttrande och hvad språk som hälst, om man får begynna med att citera orätt.
Den värde Talaren bar sagt, det jag skulle yttrat, att Ridderskapet och Adeln bortskänkt en rättighet.
Jag hemställer, om hela detta ord finnes i mitt anförande?
Ilan har äfven framställt såsom min grundsatts, att vi skulle äga, att vägra lydnad åt en Kongl. Maj:ts befallning, som kommit till ossi laga väg.
Der hafva vi en ny position af Herr Tham!
Det var den värde Ledamotens egna ord, så vidt jag i hast kunnat anteckna dem på denna plåna.
Jag vågar äfven bestrida, att jag någonstädes sagt något sådant.
Huruvida en enskild bland Ridderskapet och Adeln, man för man, måste lyda eller ej, äfvensom om Ridderskapet och Adeln tillsammanstagna, i egenskap af en Lagstiftande Församling, har rätt att vägra lydnad till en laglig befallning, derom har jag ej yttrat mig; men jag har sagt, att de ej äro skyldige lyda, och följaktligen kunna vägra lydnad till en befallning, som tillkommit i olaga väg.
Der är mitt svar och den vederläggning, som jag har att gifva på Herr Thams yttrande.
Herr Tham har til - Den 28 November Jf. ra. lika ställt mig på den obehagliga punkt, att jäg skulle behöfva yttra mig, huruvida jag ogillade Herr LandtMarskalkens förhållande, då lian besvurit och antagit den nya RiddarhusOrdningen.
Jag är upprörd vid att finna, att åt hvad jag sagt, i afseende på sak kan gifvas en så högst besynnerlig vändning.
Min aktning för Herr LandtMarskalken, min aktning för detta
Stånd förbjuder mig att ingå i några personella perorationer; eljest skulle jag vilja låna de störste vältalares fraser, för att yttra, huru mycken vördnad jag har för Herr Grefve De Geer; men jag förklarar blott nu, att jag icke gjort honom någon beskyllning.
Jag antecknade en del af hvad Herr Grefve Wetterstedt yttrade, som jag icke 1111 finner för mig läsbart och hvarå jag således för närvarande ej kan svara.
Blott ett ord vill jag nämna, i anledning af hvad Herr Grefven förklarat, om den Original-handling, som skulle legat till grund, för tryckningen af RiddarhusOrdningen.
Jag får bekänna, att jag, vid åhörandet af hvad Herr Grefve Wetterstedt yttrade, icke kunnat fatta den mening, som skulle något Original blifvit till Tryckeriet afsändt att begagnas.
Om något sådant Original finnes i HofCancellersExpeditionen, dit jag troligen alldrig kan komma, så är det en sak, hvaröfver jag efter Hans Excellences för - Den 9.8
November f. m. 5ii säkran, bör låta mitt omdöme, jemte Ridderskapets och Adelns, hvila.
Vidare har jag intet att tillägga, men förbehåller mig, att få utveckla mitt försvar en annan gång, då jag icke är så alldeles oförberedd på att blifva anfallen med sådane yttranden, som jag tror skolat helt och hållet förfalla, om de värde
Ledamöterne behagat nogare fasta uppmärksamhet på verkliga innehållet af min skriftliga reservation.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken erinrade å nyo örn nödvändigheten, att hålla sig vid ämnet.
Jag anhåller, att få blott yttra några ord, lill begagnande af elen rättighet, som hvarje angripen har att försvara sig.
Jag skall göra det med moderation; men jag begär, om också med nytt äfventyr att anses vilja personligt anfalla, att få återföra den värda Ledamoten till något, som alltid torde vara nödigt att iagttaga, nemligen till sanningen.
Man afviker alltid från sanningen, när man genom sjelfskapade tydningar af andras ord förvandlar dem till en annan mening än de äga.
Mina ord voro en erindran derom, sorn. orden föllo, huru lätt det går, att när man är inne på de democratiska principerna, gå längre än man bör, då man också icke alltid känner, hvarest man stannar.
Nu öfverlämnar jag åt hvar och en, att döma, om man icke kan vara inne på de democratiske 5ia Den 28 November f. m. begreppen, utan alt derföre vara deraocrat; samt om i detta mitt yttrande låg någon sådan beskyllning, som den värde Talaren tillagt mig.
Jag har nu sagt, hvad som är ord för ord sanni, och tili Eder egen moderation, Mine Herrar, hänskjuter jag, om jag icke till fy Ilestgjort den värde Talarens anspråk, då jag förklarade, att det icke var min afsigt att såra.
Delta tycker jag för honom bordt vara nog; och bryr mig för öfrigt litet om hans obilliga missnöje.
Fortsattes justeringen af PleniProtocoIlet för den 18 dennes f. m. till slut; hvarefter Herr von Qvanten, Carl, anmälte sig och yttrade:
Det är i afseende på Herr Thams folsta framställning, som jag anser mig nödsakad, att till Protocollet yttra några ord.
Herr Tham afvek från ämnet till frågan om en förändrad representation.
Då Herr Tham talar om Sverige, å ena, samt Neapel, Spanien och Portugal, å den andra sidan, så frågar jag:
Kan en sådan jemförelse äga rum?
Och behöfva vi någonsin frukta, att icke med ordning och lugn kunna öfverlägga och besluta om en så beskaffad fråga, utan att komma i en sådan ställning, som dessa olyckliga Nationer.
Hans Den 28 November f. m. 5i3 Hans Excellence Herr Grefven och Landt Mar skalk en yttrade, det han ansåg sig böra underställa Herr von Qvanten, huruvida det af Herr von Qvanten omförraälte ämne hade något sammanhang med förevarande protocolls-jus teringen.
Herr von Qvanten:
Jag stall blott tillägga några ord.
Då Herr Tharas yttrande inflyter i dagens Proloeoll, hoppas jag det icke förnekas äfven mig, att få raina ord der intagna, emedan jag skulle anse Ridderskapet och Adeln icke handla rätt, att gilla en sådan jemförelse, sora den värde Talaren gjort, derigenom att den leranades oanmärkt.
Jag får derföre påminna Herr Tham om, alt då Gustaf I afskaffade Catholisismen, upphörde all anledning till fruktan hos Svenska Folket, att fritt yttra sig och tala öfver hvad ämne sorn häldst.
Derföre kan man också numera med lugn •öfverlägga äfven om ett förändradt representations-sätt, utan att behöfva frukta sådana resultat, sorn ofvannämde länder beklagligen framvisa.
Friherre Anckarswärd: Herr Tham har yttrat, att minoriteten bjudit till att tvinga majoriteten till en olaglig handling.
Det är mot detta yttrande jag vill anföra min reservation.
Herr Thara, så väl som många andre, utgår från den synpunkt, att ingen olaglighet är begången i formen vid i H. 33 Den a8 November f. m. utfärdandet af den nya RiddarhusOrdnipgen.
Bevisningen för denna mening är likväl alldeles åsidosatt.
Hvad mig angar, så anser jag mig, i egenskap af Representant, icke kunna åsidosätta allt afseende A ett af föregående Representation fattadt beslut; utan har i denna fråga trott mig böra, i framsta rummet, fästa mig vid Ridderskapets och Adelns sista handling under förra Riksdagen.
Det är belt och hållet, och allenast pa denna omständighet, som de olika opinionerna hvila.
Majoriteten har nu vunnit seger i utslaget; men derföre kan icke minoriteten anse sig besegrad i grundsattsen.
Jag är öfvertygad, att, om det vore möjligt att anställa en votering deröfver, huruvida man anser den ifrågavarande RiddarhusOrdningen tillkommen i laglig väg, eller icke, skulle vi få ett helt annat resultat; men jag är också öfvertygad, att den majoritet, som då skulle uppkomma, icke skulle envisas att påtruga minoriteten, att dess tanka vore en olaglig 'handling.
Jag tror dessutom, att med det lugn och med den sans vi behandlat saken, vi, såsom majoritet, icke skulle hafva beskyllt våra motståndare för något sådant, som de motiver, hvilka blifvit oss tillagde.
Det är ogerna jag förlänger denna discussion, och det är derföre jag inskränker mig till denna korta tankeyttring.
Grefve Horn_, Clas Fredrik:
Äfven jag ryår frånvarande utur Plenum, eftermidda - gen den 18 dennes; hvarföre jag först i dag till Protocöllet får afgifva min Reservation mot Ridderskapets och Adelns, genom votering fattade beslut, rörande RiddarhusOrdningen, och anhåller att i sammanhang dermed få väcka en Motion.
Härefter uppläste Grefve Horn följande:
RiddarliusDirectionen är en myndighet af Grundlagen erkänd, då dess Constitutionella åligganden bestämmas af Riksdagsordningen, hvarjemte en serskild Instruction uppdrager ät nämde Direction förvaltningen af Riddarhusets angelägenheter.
Utfärdandet af hvarje ny Riddarhusordning måste vara en bland de vigtigaste af dessa angelägenheter, och borde visserligen vara Directionen ålagd; men om detta uppdrag saknas uti Instruetionen, synes det mig icke destomindre vara för RiddarhusDirectionen en sjelfkrafd pligt, att, med skyldigt afseende på den Constitutionella värdighet och det förtroende densamma innehar, till verkställighet befordra, hvad Ridderskapet och Adeln i Grundlagsenlig form beslutar, rörande sitt Stånds enskilda angelägenheter, hvilka påkalla en större uppmärksamhet, i samma förhållande de hämta sin betydelse och vigt från ett nära samband med Nationens.
Så är förhållandet med den från trycket år 1824 utgifne Riddarhusordning; dess tillkomst borde väl inom RiddarliusDirectionen föranledt den Ben 28 November f. m. fråga: af hvem och luiru en Riddarhusordning, den Ridderskapet och Adeln ej antagit, kunde, med iagttaganrle af Tryckfrihetslagens föreskrift om Författare-ansvar, till allmänheten utgifvas.