Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
“Hvad vore lifvet utan vänskap och kamratskap — — för kärleken tror jag inte på — åtminstone inte på någon ren kärlek — — och det fins ingen kvinna, hvars hjärta jag inte skulle kunna köpa — fast prisen äro olika — men det hör inte hit.“
Sven ackompanjerade sakta och vekt, men så klagande, som vore också hans erfarenhet förfärligt bitter.
“Men se vänskapen — det är något annat, det — medvetandet af samhörighet — — man känner, hvad det är i sådana stunder som nu.“
Prisse låg med cigarren i munnen tillbakalutad i sitt soffhörn.
Kring hans mun spelade ett fint ironiskt smil, liksom jämförde han i tanken Hennings ord med någonting, hvartill de icke passade.
Men denne såg det ej.
Han höll ännu ansiktet lutadt mot armarne, helt och hållet försjunken i sina egna tankar.
Borta vid pianot satt
Sven framåtlutad öfver klaviaturen, liksom smekte han med händerna sina tondrömmar fram.
Henning fortsatte sin tankegång:
“I sådana ögonblick som detta, då förnimmelsen af gemensamhet i sträfvanden och mål gör sig så varmt gällande — då anar man dunkelt den innerliga meningen af det ordet — kamratskap — då känner man sig i stånd att offra något — vore det än —
“ — en guldklocka!“
Det var Prisse som passat på tillfället att vara försmädlig.
Ordet skar cyniskt in i stämningen, och han ångrade sig, så fort det undsluppit honom.
Henning lyfte hufvudet.
Det lyste till i hans däfna ögon, när han såg på Prisse.
“Ja, håna du — det är ingen konst, men jag skall säga dig en sak: det är lumpet, är det!
För ser du, det är i alla fall en vacker känsla att veta sig kunna offra något för en vän, men den har du aldrig erfarit, för du är en egoist, förstår du!“
Prisse blygdes verkligen för sig själf och fann sig vara tämligen lumpen och föraktlig.
Vid pianot hamrade Sven “Der Wentzel kommt“ med feberaktig ifver.
Fingrarna riktigt hoppade öfver tangenterna.
Han måste vara antingen mycket glad — eller mycket upprörd.
Man kunde icke se hvilket, ty han vände ryggen till, och det var dess utom redan skumt.
“Blef du arg, hva’?“ sade Prisse, i det han tog Henning om halsen med vänstra armen. “Det var ju bara skämt.“
Henning gjorde sig lös med en min, som sade, att han satte sig öfver Prisses otacksamhet, och ringde.
“En half punsch till!“ befalde han den inträdande Heben.
Vinden kom från viken.
Isande kall var den, men det svalkade så skönt kring de heta kinderna, och Sven frös icke alls, fastän han ingen öfverrock hade.
Med långa, fasta steg marscherade man på den hårdfrusna vägen.
Där borta skymtades redan staden som ett kaos af ljus.
Stämningen var icke glad.
Hvar och en gick tyst försjunken i sina egna tankar.
I början hade Prisse försökt anslå en muntrare ton, men det hade icke alls velat lyckas.
Förgäfves kom han fram med de tarfligaste kvickheter, hvilka under vanliga förhållanden skulle gifvit Henning kärkomna anledningar till hånfulla skratt och ett “nej hör du“ eller “försök inte“.
Men de lämnades i kväll alldeles opåaktade.
Allting fick passera.
Därför tröttnade han också snart: “Ni är ju några riktiga tunguser!“
“Ja, hvad går åt dig, Henning?“ frågade Sven, men denne hörde det visst icke.
Han teg fortfarande.
Det hördes ej annat ljud än fötternas regelmässiga tramp mot den frusna vägen.
Mörkt var det, så att man knapt kunde skymta hvarandra.
Men cigarrerna glödde till i mörkret för hvarje bloss.
Prisse kände en arm förtroligt smygas under sin.
Strax därefter började Henning tala vid hans sida:
“Ser du — jag måste ha igen min klocka i kväll — alldeles nödvändigt för en viss orsaks skull.
Jag får annars mycket obehag, och det kan du spara mig, gamle schajas!“
“Hur så?“
“Jo, ser du — ännu har jag något öfver tio kronor kvar af de tjugu, jag fick på den.
Och den andra tian gör du mig nog den tjänsten att skaffa — bara tills i morgon — för du är ändå en god kamrat, gamla Prisse, det är nu kändt och erkändt.
— Och han tryckte varmt Prisses arm.
“Snälla du — det är omöjligt — alldeles omöjligt! “
“Jaså!“
— Det låg någonting af misskänd godhet i den ton, med hvilken det sades.
“Hör du — du ska’ inte vara ond på mig för det jag sade där inne.
Det var öfverilning, för jag vet mycket väl, att du också är i stånd att offra något — — men du ska’ inte misskänna mig, för det har jag väl visat någon gång, att också jag kan göra något för en kamrat!“
Tonen var dämpad och melankolisk.
Prisse kände sig vek om hjärtat.
“Om jag blott visste någon lefvande råd! “
Du har ju en ny bonjour!“
— Orden kommo sakta, med ett uttryck af mild förebråelse.
“Den tjänsten kan du väl göra mig att sätta in den — bara till i morgon — då skall jag lösa ut den, för då får jag mynt.“
Prisse gick tyst en stund:
“Ja, ser du — den här rocken — inte för det jag är pjunkig af mig, men gumman mor min — du vet att hon är fattig — — hon har suttit och knogat ihop till den här rocken — och så måste jag lofva henne att aldrig sätta in den — förstår du — gumman känner sin son!
— Han skrattade till för att visa, att han icke var på något sätt sentimental.
“Kors, att du var så hjärtnupen.
Det har jag aldrig märkt förr“, sade Henning i en ton af bitterhet och hån.
“Asch — så du pratar!
Jag hjärtnupen?“
“Nå, då kan du väl — — när du får den igen i morgon!
Du begagnar väl inte bonjour om natten?“
Gör du själf det, tänkte Prisse.
“Är det säkert, att jag får den igen i morgon?“
“Visst fan är det säkert!
“ — Det lät mycket trovärdigt.
“Nå, så tag den då!“ — Prisses ton var missbelåten.
“Jaså, du är ond?
Då ska’ vi naturligtvis inte tala om saken.
— Henning släppte hans arm och började hvissla Boccaccio-marschen i accelereradt tempo.
“Ond?
Nej för fan!“
Prisse blygdes öfver att vara genomskådad, och för att reparera saken antog han en munter ton och erbjöd sig frivilligt att ställa om alltsammans.
Man hade under tiden hunnit till hörnet af Nybro- och Hamngatan.
Där hölls ett ögonblicks rådplägning.
“Tror du, att man kan få en tia på den?“ tillfrågades Sven, som hade mycken vana vid att värdera.
“Inte på stora stampen“, lydde hans utlåtande.
“Nå, då pallrar jag mig väl till någon af småmammorna!“ — Prisse var nu ifrig att visa sin offervillighet.
“Tjänis, gossar!“
“Hör du — du — hvar ska’ vi träffas?“
“Det var sant — för fan!
— Vänta — — om en kvart utanför Rydberg, hva’?“
“Ja, det blir bra!“
Prisse aflägsnade sig uppför Nybrogatan, de andra gingo rakt fram mot Kungsträdgården.
Genom fönstret till Fritzes bokhandel föll ljuset skimrande gult ut på den mörka gatan, som vimlade af folk.
Där utanför hade samlat sig en skara människor, som knuffades, trängdes och nyfiket sträckte fram sina hufvuden, så att ansiktena blefvo skarpt belysta af det utströmmande skenet.
Den målare, hvars senaste arbete exponerades där inne, var Stockholms-fruarnas gunstling, och man måste nödvändigt ha sett hans senaste tafla, som kunde blifva ett lättfunnet samtalsämne på de närmaste supéerna.
Sven och Henning stodo vid hörnet af hotell Rydberg, där strömmen af konstnjutningsmättade strök förbi.
Flere eleganta herrar hälsade på Henning.
Han började tycka, att Sven såg något ruskig ut att så här stå offentligen exponerad med.
“Det var sant — hör du — jag har en tafla där inne.
Jag ska’ gå och höra efter, om jag möjligen haft något anbud.
Tänk, om Prisse kunde få igen rocken strax!“
“Ja, du dröjer väl inte för länge“, sade Sven, huttrande af köld.
“Nej vars — jag är igen på ögonblicket.“
Vinden blåste om hörnet kall och rå.
Sven slog upp kragen på sin tunna kavaj och knäppte den stramt om lifvet.
Det gjorde alltid hvad det kunde.
Hvarpå han började promenera fort af och an på trottoaren längs med torget, till dess han mötte Prisse, som kom från Arsenalsgatan.
“Tjänis!
Hvar är Henning?“
“Inne och hör efter, om han haft något anbud på sin tafla.
Han kommer strax.“
De gingo ett par slag fram och tillbaka.
Prisse var vid briljant humör, tycktes det.
Han hade tian på fickan, och det observerades icke alls, att han ingen rock hade under sin paletå.
Strax därefter kom Henning. “Tjänis, Prisse!
Nå?“
“All right!“ Prisse stack sedeln i hans hand.
Det var förbannadt hyggligt af dig!“
Prisse slog bort saken.
“Ja-a — hvar ska’ man nu göra af sig?“
“Ni kan gärna göra mig sällskap — det är så trist att gå ensam ända upp till Badstugatan.
Och hvarför ska’ vi inte kunna vara tillsammans, fast vi inga pängar ha?“
“Jo-o vars!“
“Låt oss kila med!
— Man satte sig i gång.
“Vet ni, gossar — det har varit en spekulant på min tafla“, sade Henning.
“Så-å“, instämde Sven och Prisse samtidigt.
“Han stod en lång stund framför den, och så mumlade han:
’fan annamma!
— En af herrarne hörde det; han trodde det var den ryske millionären, som bor på Grand.“
“Bruka de ryske millionärerna säga sitt lilla ’fan annamma’ på svenska?“ frågade Prisse och såg giftig ut.
Henning blef häftig strax: “Än se’n då!
Det måtte de väl ha lof till!“
“Det är inte fråga om det — — en millionär har lof att göra nästan allt hvad han vill, men inte är det mycket troligt — eller hvad säger Sven?“
“Det måste vara en missuppfattning“, menade Sven.
“Kanske det var en vanlig svensk profryttare“, retades Prisse.
Henning var stött.
“För öfrigt bad han ju fan ta’ hela konstverket, och det bevisar, att han önskade slippa se det oftare.
Det var också något att vara stolt öfver“, fortsatte Prisse oförbätterligt.
“Det begriper du inte“, sade Henning vresigt.
Så blef det tyst ett ögonblick.
Drottninggatan strålade af ljus från skyltande butiker.
Människomassorna strömmade som två svarta floder åt olika håll på hvar sin trottoar.
Men trångt var det ändå om platsen, och knuffar utdelades åt höger och vänster, ty somliga gingo på orätt trottoar, och andra hade brådtom och trängde sig fram utan konsiderationer.
“Hör nu ni!“ — Sven och Prisse vände sig om.
Henning hade stannat midt i folkträngseln, skrikande och gestikulerande.
Han generade sig aldrig för att väcka uppseende.
Det var “artistemang“, påstod han.
De båda andra gingo tillbaka.
Han stod utanför en matvaruhandel, som skyltade med åtskilliga läckerheter.
Bland annat lågo där inne på ett fat tre präktiga humrar och blänkte med sina röda skal i den rika belysningen.
“Ser ni inte så’na humrar!
Sicken en glansdager på klon där!
Kan man se någe’ styfvare?
— Du ska’ studera det här, Sven, för dina humrar voro allt tämligen matta.
Sätt dem i ljussken — du ser själf, hur mycket bättre det verkar!“
“Ja-a, det förstås, men det är ju en kopia!“
Henning fick en ny idé: “Hör nu — om vi skulle gå in och äta hummer?“
De andra sågo frågande på honom.
“Nå, hvad tycker ni?“
“Det vore kanske inte så tokigt“, menade Sven.
“Du vet, att jag är en stor hummerist“, fortsatte Prisse.
Den kvickheten var illa beryktad i hans mun och framkallade naturligtvis protest från Hennings sida: “Nej, hör du, Prisse!“
Och så ett öfverlägset skratt.
Innanför butiken var ett litet trefligt serveringsrum.
Där slog man sig ned kring ett rundt bord — “kände sig nedslagen“, sade Prisse; han var alldeles omöjlig i kväll.
— Hummern kom in, stor och präktig var den, och man kom i stämning.
Det var ju pittoreskt med en liten fest i en matvaruhandel!
Henning var alldeles förryckt af blotta tanken: “Hva’ sägs om ett glas vin?“
“Åhjo, vi ska’ inte vara elaka; det har inte ondt gjort“, skämtade Prisse.
“Ne-ej“, bekräftade Sven och gaf Prisse ett beundrande ögonkast.
Henning gick och skickade efter en butelj Sauterne.
Gröna glas funnos på stället.
Vinet kom, och värden serverade: “Skål på er, gossar!
Det här var festligt, hva’?
— Han lyfte sitt glas.
“Tacka för det — jubelstyft är det“, muttrade Prisse, ifrigt sysselsatt med att draga fram köttet ur en knäckt klo.
“Så drick då, din fan!“
Prisse lydde.
“Apropos dricka“, sade han, i det han stälde glaset tomt ifrån sig, “har du läst Drachmanns ’Skyggebilleder’?“
“Fy tusan, Prisse, nu börjar du bli för svår!
Ska’ det vara kvickt?
— Henning vände sig vädjande till Sven, som också hade mycket brådt med sin hummer.
“Kvickt?
Nej, kära bror, det var inte meningen.
Jag frågade helt oskyldigt därför, att jag hört sägas, att han begått ett affall.“
“Ett?
Jag tycker, att det är affall hela boken“, sade Henning torrt.
Det blef allmänt skratt.
Till och med Sven rycktes ett ögonblick ifrån hummern.
“Hör du — du — börjar du gå mig i handtverket?“ skrattade Prisse.
“Men efter som vi äro inne på kapitlet om kvickheter“, fortsatte han, i det han noggrant undersökte hummerskalet, “kan ni svara på den frågan:
Va’ Drachmann på studentmötet i Lund år — — ja, det gör det samma.“
“Asch, det där är gammalt, vet jag.“
Henning gjorde en föraktfull åtbörd.
Men Prisse lät sig ej bekomma: “Nå du, Sven, har väl inte hört det?
Kan du säga det?“
“Hvad man drack?
— Punsch förmodar jag, och konjak.
De där skåningarne ä’ så vilda att supa.“
“Bravo!“ jublade Henning.
Prisse var just känd för att icke spotta i glaset.
“Har man hört på den!“ skrek Prisse förtjust.
“Han gaskar opp sig mot aftonen!
Skål du, ostvirtuos!
Jag förlåter dig din dåliga tanke om oss skåningar.“ — —
“Hva’ ska’ vi nu hitta på?“ frågade Prisse, då de en half timme senare stodo rådville på gatan utanför; och Sven såg nyfiket på Henning.
Nu vaknade denne till besinning: “Kors för fan — klockan!
Den glömde jag totalt!“
Man satte sig i rörelse utför gatan.
Henning var ond och höll ett förskräckligt väsen.
Han kom underfund med, hur dum han varit, och grälade på de andra därför, att de icke påmint honom.
Det, mente han, var förbaskadt ruskigt gjordt.
Åtminstone var det allt annat än vackert.
Om en stund blef han dock lugn och började synbarligen fundera på utvägar.
“Hör du, Sven du“ — han fick honom förtroligt under armen — “du känner ju Augusta i cigarrbutiken?“
“Ja-a, men högst obetydligt“, medgaf Sven, redan på förhand bekymrad för utgången.
“Det är vår enda utväg nu“, påstod Henning, i det han utan vidare gjorde sin egen sak till allas.
Sven teg.
Han ville hälst slippa att vara med om den vändning, samtalet nu tagit.
“Det är inte farligt att vigga en tia af henne“, fortsatte Henning.
“Hon gör det så gärna.
Den tilltalade teg fortfarande lika energiskt.
“Hör du, Sven — du får låna en tia af henne till i morgon.
Då får jag mynt, ser du, och då betala vi.“
“Jag är inte tillräckligt bekant med henne för att kunna låna pängar af henne.“
“Hvad fan gör det — vi gå med dig in.
Var nu inte omöjlig!“
Augusta var “artisternas cigarrflicka“.
Hon kände alla de unge konstadepterna, och hennes butik var deras vanliga mötesplats.
“Nå — hvarför kan du inte själf låna af henne“, inföll Prisse, som gått tyst under hela tiden.
Henning blef stött: “Jag?
— Jag har gått och lagt ut hela tiden och bjudit både på middag och kväll — men när jag då ber er om en liten småsak — — strax nä, nä!
Fy tusan sådant kamratskap!
Nu går jag hem!
Tjänis!“
De andra stodo kvar.
Och på båda smög sig en och samma förnimmelse — att de burit sig bra otacksamt och lumpet åt.
På en gång satte de efter honom.
Sven tog hans arm:
“Är du stött, hva’?
Åh skräp!
Du kan väl begripa, att jag gärna gör dig den tjänsten.
Kom med nu, så gå vi till Augusta.“
Henning spelade oblidkelig i början, men han föll snart ur den rollen, och allt blef godt igen.
Alla tre gjorde sällskap till cigarrbutiken.
“God afton, söta ni“, hälsade Henning, som naturligtvis inträdde först.
— Flickan hälsade igen.
Hon var blek af nattvak och klädd i svart från topp till tå.
Till och med ögonbrynen och håret voro kolsvarta; men ögonen voro blå.
“Kväll Gusta lilla!
- Prisse hade varit kär i flickan för en tid sedan och bedt att få kalla henne för du.
Det hade hon tillåtit, oaktadt hon icke besvarade hans känslor.
Sist kom Sven.
Han hälsade tyst genom att lyfta på sin gamla, grönaktiga hatt.
“Vi skulle ha hvardera en cigarr“, inledde Henning konversationen i en ton, som en dansk skulle kallat “flot“.
Jo, det gick för sig.
Hvad skulle det vara för sort?
“Ja, hvad vill ni ha’ för någon?“
Efter någon öfverläggning enades man om en “Törntagg“ — Prisses nyupptäckta favoritcigarr.
De andra tände sina cigarrer och slogo sig sedan ned på korgsoffan.
Sven stannade kvar vid disken, nervöst tummande cigarren utan att tända den.
Han var blekare än vanligt, och hela hans utmagrade ansikte tycktes darra af sinnesrörelse: “Hör — fröken Augusta — skulle ni vilja göra mig den tjänsten att“ — — han hade tydligen svårt att få fram det följande — “låna mig tio kronor — — tills i morgon!“ — Svetten pärlade i klara droppar på hans panna, när han slutat.
Det kom ett drag af förvåning i Augustas ansikte, och de svarta ögonbrynen höjdes märkbart.
“Jo gärna“, sade hon, tog en tia ur lådan och räckte honom.
— Hon var alldeles för väl uppfostrad att låta sin förvåning få uttryck i ord.
Sven stod och fumlade borta vid disken, alldeles förbi af blygsel; ville trycka hennes hand, men visste icke, om det gick an.
För att rädda situationen tog Henning nu, sedan saken var rangerad, åter ordförandeskapet:
“Se det var en snäll flicka“, sade han kärvänligt och strök med sin hand längs med hennes hvita underarm, som var naken ända till armbågen, under det han såg henne in i de glänsande blå ögonen.
Till sist ville han ha en kyss, men det lyckades icke.
Så bröto de upp och kommo ut.
Sven stack sedeln till Henning.
“Tack du!“
— Han tryckte Svens hand.
Det följde ett ögonblicks paus.
Man gick långsamt framåt Fredsgatan.
“Ja, nu kilar jag allt och får igen uret i rykande rappet, men vill ni möta mig i Kungsträdgården om en halftimme, så bjuder jag på kaffe och punsch i Berns.“
Jo, det ville man.
Sven och Prisse promenerade af och an i Kungsträdgården, med stora steg, ty det var kallt, och blodet måste vara i omlopp, så vida man skulle kunna hålla stånd mot den bitande blåsten.
“Hvad säger du om dagen?“ frågade Prisse. “Tycker du den varit glad?“
“Ja ’vars — — det är alltid roligt att vara så där tillsammans.
Det är en smula kåranda ändå.“
“Åhja — — i miniatyr!“
Samtalet afstannade på en stund.
Det gick anmärkningsvärdt trögt i afton.
“Henning dröjer“, anmärkte Sven slutligen.
“Om han inte kommer?“ framkastade Prisse.
“Nej, så tarfligt kan han inte bära sig åt.“
“Åhnej — kanske!“
“Det är en karl som slår sig fram i lifvet“, sade Sven sakta.
“Henning?
Jo, det vill jag lofva!“
“Det göra aldrig vi.“ — Sven kramade hårdt Prisses arm.
“Tror du det?“
“Ja.
— — — Jag vill nu inte tala om mig själf, för jag duger ju inte alls till något — — utom att måla ostar“, tillade han med bitter själfironi — “men det är en dålig uppgift för ett lif“.
Bättre vore att vara mäjerist — göra riktiga ostar — ty hvad är konsten ändå mot naturen!“
Prisse kände något underligt i halsen, liksom hade strupen med ens torkat ihop.
Tonen i Svens ord var så gripande undergifven.
“Men hvad dig beträffar, Prisse, så skulle det kunna blifva något af dig“ -- här bröt bitterheten oemotståndligt fram — “om du blott vore utrustad med mindre hjärta och mera oförskämdhet.
Det är med den man sparkar sig en väg i lifvet!“
Prisse hade aldrig hört Sven tala så som i afton.
Det var, som om han i ett ögonblick ville gifva luft åt all den harm, som samlats inom honom af tusentals bäska erfarenheter under ett lif i onyttiga försakelser.
“Jag knogar på så godt jag kan“, framstammade han för att säga något.
“Knogar ja — — du trefvar dig fram, söker sanning och natur i konsten — men dit hinner man inte med ens, må du tro, och det är en förbannadt mager väg.
Måla som fruarna vilja ha det, din dumma fan — det lönar sig; du är ännu ung och har framtiden för dig.
Sedan kan du ju alltid söka naturen på lediga stunder.
— — Nu målar du en katt utan skugga ute på en äng — förmodligen ser du ingen skugga i naturen, men sätt i guds namn till en smula svart, för det ha’ kattorna på andra taflor.
— Och af publiken fins det nog en och annan, som har sett en katt på en äng, men ta’ mig fan, om han har sett efter någon skugga där — sådant ser man bara efter på taflor.
Men när inte dina taflor äro som andra, så vill ingen ha dem.
Eller sätt en apa vid en bok med ett par glasögon framför sig och låt henne se djupsinnig ut.
Sådant begriper folk!
— — — Går du med hem?“
“Ska vi inte vänta på Henning?“
“Nej, jag är trött nu.“
De gingo uppför Hamngatan.
I backen mötte de Henning.
“Tjänis gossar!
Hvarthän?“
“Hem“, svarade Sven lakoniskt.
Prisse teg.
“Går ni inte med till Berns?“
“Nej.“
“Ja, godnatt då!“ — Henning räckte fram sin hand.
“God natt!“
Sven vände sig om för att gå, men då han kom att se Hennings frågande, förorättade min, tillade han nästan ofrivilligt: “Tack för i dag!“
“Ingen orsak“, sade Henning välvilligt.
“Det var ett sant ord“, tänkte Prisse.
Högt sade han: “Ja-a — tack du!
— Men orden ville knapt fram.
“Tack själf!“
Så skildes man.
Följande morgon klockan åtta fann vaktmästaren herr Printze i anatomisalen.
Han hade då redan gjort en lång tur utåt Kungsholmen och arbetade nu med morgonfrisk energi.
Märkvärdigt nog — han tycktes trifvas godt på anatomisalen, fast där var så kallt och ruskigt, att han måste sitta med öfverrocken på; ty under tre dagar fans han där nästan vid hvilken tid man kom dit.
Uppe var han om morgnarne innan modern, och sent kom han hem.
Gumman såg aldrig till honom.
Han tycktes gripen af en riktig arbetsmani.
Till dess Sven fick betaldt för sin kopia.
Då försvann Prisse från anatomisalen; och då fick Augusta igen sin tia.
Följande högtidsdag fick eleven Karl
Printze sin första officiela utmärkelse af akademien: 50 kronor för studier i anatomi.
Dagen därefter hade han en liten fest för Sven.
“Kårandan“ var samlad och stämningen hög.
Till sist framträdde Henning, knackade i bålen och äskade ljud:
“Mina herrar!
Jag vet, att det är otacksamt att hålla tal för er.“ — “Bravo!
Bravo!“ afbröts han.
— “Tyst, busar!“ — Skratt. — “Kan ni vara tysta, skränfockar!“ — Hyssningar inbördes.
“Den skål, jag vill föreslå, gäller oss alla.
Hvad heter den röda tråd, som samlar oss här kring bålen?
Kamratskap, vänskap!
Och hvad vore lifvet utan dem?
Ty det fins väl ingen af oss, mina herrar, som icke känt sitt hjärta klappa fort och fullt inför den känslan, som icke någon gång förnummit en fläkt af idéens änglavinge, känt en smula af uppoffringens sällhet.
Och den känsla, som drifver honom att offra sina egna intressen, att taga brödet ur sin egen mun och sticka det i en hungrig väns, det är känslan af inbördes samhörighet, kamratskap.
Låt oss förena oss om en skål och dricka den i botten för lifvets skönaste idé!“
Ögonen blixtrade af hänförelse, och på kinderna flammade blodet rödt.
Det utbröt ett jubel utan ända.
Alla voro de ryckte med af talarens exaltation.
Och man tömde sina glas, och jubelstormen mynnade ut i fyra tal för Henning, såsom kamrat, målare, kamrat och människa.
Och till sist lyftes han högt i taket af starka ungdomliga armar och bars i triumf kring salen.
Först mot morgonen af den andra dagen slutades denna förbrödringens fest.
UPPGÖRELSE.
Informatorn hade brådt.
Hans rum företedde en fruktansvärd bild af oordning.
Alla byråns lådor utdragna, på soffan en hög af gångkläder, nedanför i hörnet en del skotyg uppradadt i rangordning, de nyaste stöflarne till höger och de nästan utslitna morgonskorna längst till vänster.
Borta vid sängen ett kaos af smutsigt linne, strumpor och ylletröjor med ärmarna slingrade omkring hvarandra i passionerad omfamning; och midt på golfvet en stor grå koffert, i hvars uppslagna gap ägaren just var i färd med att kasta böckerna från hyllan, så att dammet rök ur bladen.
Fönstret var öppet.
Genom den yfviga, blomhvita apelkronan föll solskenet in i rummet, icke stickande, skarpt som där ute, utan dämpadt och skärt — det kändes nästan uppfriskande svalt.
Och från trädgården kommo friska fläktar, mättade med vårens finaste blomsterdoft.
De lade sig kylande kring hans heta, svettiga panna.
Utifrån hördes ihållande tjut af en barnastämma, som tydligen sökte göra så mycket väsen af sig som möjligt.
Det var Emil, som därmed trodde sig kunna döfva samvetets röst.
Han hade tagit två pepparkakor af bror Anders — som var gamla Beatas gunstling och därför hade råd att offra något på ärans altare, för att åtaga sig den nesliga och mindre tacksamma rollen af Preussen i kriget mellan Frankrike och Tyskland.
Hans sympatier voro annars afgjordt på fransmännens sida.
Men han hade redan börjat lära sig att växla idealen mot reelare valuta.
Och han var så obeskrifligt glad i pepparkakor.
Bakom pumpen i ett tomt kar satt Anders.
Han var marskalk Bazaine, och hans trettonåriga hjärta ville nästan sprängas af stolthet.
Där satt han innesluten i Metz och betraktade med öfverlägset lugn den hojtande preussiska armén, lycklig i medvetandet af att vara en ädel man och äga herr Blomgrens aktning.
Men herr Blomgren, informatorn, hade brådt där inne.