Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt att detta förslag skulle gifva anledning till intriger.
Men, Mina Hrr! om något tillfälle till intriger förefinnes, måtte det vara nu.
Jag beiiöfver endast i R. o. Ad:s minne återkalla, huru vid 1809 års riksdag Baron Jacob Cederström lyckades med några få liktänkande genomdrifva en af de största reformer, som någonsin R. o. Ad. såsom Stånd undergått.
Cederström, som märkte huru vid den votering, som anställdes i frågan, ett misstag blifvit begånget, teg dermed tills största delen af Adelns ledamöter hunnit aflägsna sig; han anmärkte då felet vid voteringen, som blef förklarad ogiltig och måste verkställas ånyo, hvarvid han och hans parti, som qvarstannat, hade större antal ledamöter närv:de.
Man har här talat om att det föreslagna antalet af 30 ledamöter skulle vara för högt tilltaget.
Vore det fråga om 50 a 60 eller, såsom Frih.
Cederström sade, 300, vore det en annan sak.
I vårt brödrarike
Norige är bestämdt att vid besluts fattande skola § af Stortingets ledamöter vara närv:de, och hos oss bör det väl då icke vara för mycket att bestämma ungefär Ty.del af Adelns ledamöter.
Detta antal af 30 personer utgör ju ej fullt hälften af det antal, som fordras til!
Utsk:sledamöter, och en stor del af vårt Kansli har ju representationsrätt, antingen såsom hufvudmän eller på grund af fullmakt.
För min del röstar jag för förslaget.
Ingen lärer väl vilja bestrida, att, på det en representantkammare må anses lemna garantier för en mångsidig pröfning af förekommande frågor, denna kammare bör vara någorlunda talrikt representerad, och att det har föreslagna minimum ej kan anses för högt.
Man har här sagt, att Adeln, likasom de öfriga Stånden, är Svenska folkets representanter, och att de beslut, som fattas, afse ej blott Adelns, utan äfven de andra Ståndens intresse.
Detta är så till vida sannt, att vid de beslut, som fattas, böra afses fäderneslandets intres - 436 Den 10 December f. m. sen; men i afseende på denna fråga, må hvarje Stånd pröfva sig sjelf.
Jag anser således att R. o. Ad. ej bör tillerkänna sig det förmynderskap öfver de andra Stånden, att Adeln genom ett afslag förhindrar förev:de punkts antagande, i händelse öfriga Stånden för deras del dertill lemna bifall.
Det kan ju hända, att de andra Stånden anse skälen för förslagets antagande så bindande, att de bifalla det.
Ingen lärer väl heller tvifla på, att ,om en riksdagsman gör sin skyldighet (och det är dess skyldighet att närvara vid öfverläggningarne), skall aldrig något sådant behöfva inträffa, sorn att ett beslut blir om intet i brist på tillräckligt antal närv:de ledamöter.
Medan jag har ordet, må det tillåtas mig att erinra att, då det blifvit sagdt, alt hvad Gr. björnstjerna berättade hafva handt i parlamentet i Turin, skulle varna oss för antagande af denna grundlagsförändring, han endast omtalade att man vid en fråga, der intresset var så stort som i afs. på jernvägar, var tvungen att på några timmar ajournera parlamentet, för att detsamma skulle blifva fulltaligt.
För min del anser jag att man bör antaga detta förslag, öfverlemnande åt de andra Stånden sjelfva att bedöma, huruvida antalet är för stort eller för litet i förhållande till ledamöternas samfälda antal.
En af de föreg:de talarne, en af de få, som äro nog lyckliga att på sin plats hafva ryggstöd, har förklarat, att han anser sig ej böra uteslutande yttra sig såsom ledamot af Adeln, utan fastheldre såsom en Svenska folkets representant.
Detta yttrande skulle i visst fall hafva sin tillämplighet, om Svenska representationen utgjordes af en enda kammare; men såsom det nu är, böra de olika Stånden hafva afseende på de egendomliga förhållandena för hvart och ett af dem.
Särskildt hvad Adeln beträffar, tillåter jag mig att fästa uppmärksamheten derpå, att Adeln icke bör alsia denna punkt.
Nyssnämnde talare har äfven omnämnt ett förhållande, som eger rum i England och hvilket han befarar äfven skulle komma att här tillämpas.
Jag tillhör deras antal, som anse att importen i vårt land redan är allt lör stor, men att nu sträcka den derhän, att från England importera bruket att, för att omöjliggöra lagliga beslut, större eller mindre del af Ståndet skulle, vid uppkommen fråga om votering, aflägsna sig till nedre rummen för att dricka punsch, torde vara att drifva frihandeln allt för långt.
Jag anhåller om bifall tili förslaget.
Hr Cederschiöld, Rob. Teofr.:
Man har sagt, att detta förslag är egentligen rigtadt mot R. o. Ad., och att R. o. Ad. derföre bör upptaga den utkastade handsken.
Jag vet icke om så är händelsen; men om så är, anser jag att handsken af Adeln bör så upptagas, att Ståndet hädanefter talrikare infinner sig vid plena, men alldeles icke så, att detta förslag godkännes.
Den JO December f. m. 437
Det kan nemi. leda till stora obehag och stor skada.
Om ett beslut skulle blifva ogiltigt derföre att de vid beslutets fattande närvarande ledamöternas antal icke uppgick till 30. så skulle mycket trassel deraf uppkomma vid afgörandet af så beskaffade vigtiga frågor, deruti intressena voro mycket olika, såsom t. ex. vid beviljande af anslag tili nya jernvägar eller andra sädane större företag.
Hus är sådana obehag icke att befara, emedan erfarenheten hittills visat att, då sådana vigtigare frågor skola afgöras, R. o. Ad:s ledamöter i allmänhet infinna sig till ett flerdubbelt större antal, än det nu såsom minimum ifrågaställda.
Men inom de andra Stånden, som bestå af en fåtaligare personal, der skulle, uti sådana vigtigare frågor, der de motsatta intressena voro representerade af hvar sitt parti, minoriteten kunna, genom att aflägsna sig, tillintetgöra beslutet.
Man har visserligen häremot anmärkt, att ett sådant förfarande icke skulle vara representationen värdigt och derföre icke borde såsom möjligt antagas; — men, Mina Hrr! jag får då fästa eder uppmärksamhet deruppå, att man, om jag icke misstager mig, i allmänhet anser 2 slags list såsom tillåten, nemi. krigslist och riksdagslist.
Då jag således anser förslaget vara hvarken nyttigt eller nödvändigt, anhåller jag om afslag derå.
Lika med en föreg:de talare, är jag öfvertygad derom att, då beslut, som äro af någon större vigt, skola fattas, R. o. Ad. talrikt infinner sig, och torde derföre hela detta ilrågav.de stadgande vara onödigt.
Vidare har här yttrats, att det ingenting gjorde, om minoriteten ginge bort och derigenom omintetgjorde ett beslut, samt sedermera återkom med förstärkning; man skulle derigenom få se en verklig majoritet.
Just af den anledningen, Mina Hrr! afskafTades dock det andra uppropet, och det var, enl. mitt förmenande, ganska riktigt.
Man har här som vanligt citerat Engelska grundlagen.
Jag inser icke att vi, derföre att ett dylikt stadgande finnes i den Engelska grundlagen, behöfva införa ett sådant i vår Svenska.
Jag anhåller om afslag å förev:de punkt.
Att för detta stadgande, som man vill införa i vår grundlag, cn riktig princip ligger till grund, synes ingen vilja bestrida; men man har ansett att det skulle medföra stora olägenheter och möjligen föranleda missbruk.
För min del anser jag, att samma grundsats, som redan förefinnes inom den civila lagstiftningen, äfven bör, och med än mera skäl, gälla inom representationen.
Man vet, att i häradsrätten, för att den må vara domför, alltid skall sitta minst 7 ledamöter; jag skulle vilja att i ett Stånd, som t. ex. bestode af 50 ledamöter, öfver hälften vore tillstädes.
Hvad Adeln beträffar, hvars antal ledamöter enl. en talares uppgift skall ut - 438 Den 10
December f. m. göra 550, synes mig ej vara för mycket, om 30 äro tillstädes.
Det är inom vår kyrkolag stadgadt, att en prest icke behöfver predika, om icke minst 2 personer äro närv:de. Hos Adeln kan inträffa, att Landtm, får hålla plenum inför nästan tomma väggarne.
En ledamot har talat om Italien och Sverige, om det färska och det torra trädet, —• naturligtvis anseende Sverige såsom det torra.
Jag tror dock att denna lilla ympqvist på det torra trädet skulle vara ganska nyttig, och jag anhåller derföre om bifall till förslaget.
För min del anser jag att detta förslag bör bifallas.
Man skulle visserligen kunna säga, att det varit bättre, om man användt ordet »omröstning» i st. f. »beslut», d. v. s. att 30 ledamöter borde vara närv:de vid hvarje omröstning.
Ett skäl för antagande af detsamma är äfven, att, så framt förslaget om uppskof i riksdagarne bifalles, under sådana förhållanden kan antagas, att ett fulltaligt antal af R. o. A:s ledamöter alltid bör kunna beräknas vara tillstädes.
Jag yttrade redan förra gången jag hade ordet, att jag ej ville motsätta mig att R. o. Ad. skulle utgöra t. o. m.
100 ledamöter vid besluts fattande, såvida saken endast rörde R. o. Ad.
Jag anser att bäst vore, om i detta afseende hvarje Stånd fick sköta sig sjelf, utan någon annans förmynderskap, samt att ett dylikt stadgande, som det ifrågav:de, borde införas i hvarje Stånds arbetsordning, men en plats i grundlagen anser jag det icke böra erhålla.
Man har anmärkt att i Noriges Storting skola § vara närvarande för att vara beslutsmässige.
Detta hade undfallit mitt minne, då jag förra gången yttrade mig; men man bör komma ihåg, att när Norska grundlagen skrefs, Christiania var en liten stad jemförelsevis med Stockholm, hvadan det icke möter så stora svårigheter att der samla ledamöterne, ifall de äro ute i byn.
I större städer tror jag det skulle föranleda stora svårigheter, om man för hvarje gång, då segern vore oviss, skulle ut och leta efter sådane, som tillhöra en viss åsigt.
Liljencrants har behagat skämta med oss här långt ned i Huset, hvilka han förmenat hafva ryggstöd — förmodligen af läktaren.
Dylikt skämt från första grefvebänken få vi nykomlingar här underkasta oss.
Han har vidare sagt, att jag ville importera vanor från England.
Här är dock fråga om en import, som jag vill motsätta mig, alldenstund jag yrkat afslag å punkten.
I dag hafva vi bytt roler; det är Hr Grefven som synes utan betänkande (tull?) vilja importera en öfverflödsvara och nu är frihandlare; jag som för tillfället är prohibitist.
Den 10 December f. m. 439 Gr.
Hr von Koch har salt att man i denna fråga borde låla hvarje Stånd sköta sig sjelf, samt att detta, hvarom nu är fråga, hörer till hvarje Stånds egen ståndsordning.
För min del anser jag att frågan icke rörer hvarje Stånd särskildt, utan hela fäderneslandet, och man måste således betrakta frågan såsom en allmän.
Hvad beträffar att Norska grundlagens stadgande i förev:de hänseende vore lättare att uppfylla än den Svenska lagens, kan jag icke förklara detta annorlunda, än att man i Christiania souperar mindre än i Stockholm.
Frih. von Paykull: Frih.
Sprengtporten har sagt att, då nu Adeln bifallit grundlagsförändringen ang. uppskof med riksdagen, det uppgifna antalet af 30 ledamöter ständigt skulle vara närvide.
I den omnämnda grundlagsförändringen ser jag deremot ett skäl för att icke antaga förslaget.
Det är väl icke troligt att
Adeln då skall visa sig talrikare vid riksdagarne än nu.
Jag vidblifver mitt yrkande på afslag å denna punkt.
Sedan öfverläggningen förklarats härmed afslutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af förev:de förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på detsammas antagande och, då dertill svarades starka ja, blandade med nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd, upplästes och godkändes följande förslag till voter:s-propos.: »Den som antager det uti 24:de punkten af Konst.-Utsk:ts Mern.
N:o 3 upptagna förslag om den ändring i 53:dje §:n R. O., att beslut icke må af något
Stånd fattas, derest icke minst tretio ledamöter tillstädes äro, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, förkastar R. o. Ad. ifrågav:de förslag.» Sedermera företogs voteringen och befunnos efter dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Ja — 99.
Nej — 61. R. o. Ad. åtskiljdes kl. } 2 e. m.
Brakel. 440 Den 10 December e. m.
Ousdagen dcu 10 December 1862.
Fortsattes behandlingen af Konst.-Utsk:ts Mern.
N:o 3, dervid förekom 25:te punkten, om ändring i 56:te §:n R. O., ang:de inskränkning af tiden för motioners väckande.
26:te punkten, om ändring i 76:te §:n R. 0., ang:de StatsRådets decharge för dess åtgärder.
För min del anser jag detta tillägg öfverflödigt och blott tjenande till att upptaga anmärkningar, som redan en gång förut blifvit gjorda, hvarför jag anhåller om afslag.
Häruti instämde Hr Waern, Jonas. Gr. af Ugglas, Ludvig:
För min del anhåller jag att få påminna R. o. Ad. om att Ståndet förra riksdagen antog detta förslag, sådant det nu blifvit framställdt.
Jag torde äfven få er^ inra derom, att under det frågan här behandlades, uppträdde en af Konungens rådgifvare med ett yttrande, hvars sanning icke lärer kunna jäfvas.
Han sade nemi., att äfven om en olägenhet i detta fall skulle kunna för Stats-Rådets ledamöter uppstå, ithy att ansvarigheten blefve vidsträcktare, vore sådant dock af mindre vigt, än att en tanke skulle kunna göra sig gällande, att misshushållning med statens medel kunde ske, utan att ansvarighet uppstode.
Att ett sådant förhållande nu kan inträda, torde icke kunna bestridas, då man vet att, i följd af sättet för våra räkenskapers förande, revision ännu icke blifvit verkställd för året näst före det, då R.
St:r sammanträda.
Härutaf är en gifven följd, att för ett år af tre all granskning och all ansvarighet är omöjlig; ty granskningen blir illusorisk, då icke någon anmärkning emot Konungens rådgifvare kan framställas i hvad som angår förvaltningen af statsmedel för år, under hvilka denna icke för någon revision hunnit framläggas.
Jag anser således skäl vara att antaga förevarande förslag.
Den 10 December e. m. 441 Gr. Wachtmeister, Hans:
Jag skall blott i korthet yttra min mening.
Då en fullständig granskning af statsmedlens förvaltning onekligen är en af hufvudprinciperna i vårt statsskick, och då det är omöjligt att en dylik granskning fullständigt kan ske, så framt icke sådana anmärkningar få upptagas, som af Stats-Utsk:t med anledning af revisorernes granskning anmälas, ehuru dessa afse en tidervmd, som redan varit föremål för Konst.-Utsk:ts granskning, men för hvilken räkenskaperne icke då ännu varit afslutade, så får jag rösta för bifall till förslaget, hvilket fullkomligt öfverensstämmer med andan i våra Grundlagar.
Jag tror knappast, att det finnes något annat konstitutionelt land, der regeringen är underkastad en så detaljerad granskning, som här i Sverige.
Denna granskning verkställes nemi. icke blott af för sådant ändamål särskildt utsedde revisorer, utan äfven af R.
St:r sjelfva.
För min del är jag öfvertygad att tills dato ingen särdeles olägenhet visat sig till följd af det nuvarande stadgandet i 7(i:te §:n R. O.
Förslaget till förändring skulle deremot leda derhän, att hvarje nykommen revisor skulle, för att visa sitt nit, rifva upp hvarje liten obetydlig småsak, hvilket åter endast skulle tjena till att hålla Stats-Rådets ledamöter sub reatu i ännu tre år.
Jag tror icke att något synnerligt godt derigenom skulle vinnas, och framför allt tror jag, att det ingalunda är nyttigt, att göra konselj-ledamots-platserna ännu oangenämare, än de för närvarande äro.
När man besinnar att årligen 6—7000 ärenden gå igenom StatsRådets händer, så torde man finna, att det också är ganska svårt att undvika, det icke något misstag insmyger sig.
Jag anser det icke tillhöra representationen att ingå i en så detaljerad granskning, som med förslaget åsyftas, och jag får derföre anhålla om afslag derå.
Anledningen till detta förslag måste sökas i en önskan att bringa 76:te §:n R.
O. i fullkomlig öfverensstämmelse med 30:de §:n, 2 mom. derstädes, och jag medgifver att, i fall man endast är angelägen att erhålla en sådan fullkomlig öfverensstämmelse, så kan förslaget hafva skäl för sig.
Men om man åter vill betrakta den konstitutionella ansvarigheten ur en högre synpunkt, än vanligen är fallet, tror jag, att man icke kan bifalla detta förslag.
I 76:de §:n, sådan den af Konst.-Utsk:t är föreslagen, heter det: »dock vare den décharge, som vunnits derigenom, att Konst.-Utsk:t vid föregående riksdag lemnat ett mål oanmärkt, icke gällande i afseende å en fråga, hvilken Stats-Utsk:t, på grund af anmärkning, framställd af R.
Stms revisorer, anmäler enligt 30:de §:n, 2 mom.»
Hur skall man nu uppfatta ordet »oanmärkt»?
Man kan nemi. säga, att, i fall Konst.-Utskrt anser en inom detsamma framställd anmärkning vara af sådan beskaffenhet, att den icke förtjenar komma till R.
St:rs kännedom, så är detta mål lemuadt oau - 442 Den 10 December e. m. märkt.
Tolkar man saken på detta sätt, så skulle genom bifall till förslaget kunna inträffa, att, hvad ett Konst.-Utsk. efter pröfning funnit vara af egenskap att icke böra komma till R.
St:rs kännedom, kan af ett påföljande Konst.-Utsk., på grund af en framställning från Stats-Utsk:t, förklaras vara af den beskaffenhet, att det bör föranleda till någon åtgärd.
Undersöker man nu till hvad åtgärd en dylik anmälan kan föranleda, så ber jag att få hänvisa till 30:de §:n 2 morn., der det står: »skulle, emot R.
St:rs beslut, de till hvarje hnfvudtitel anslagne summor befinnas dragna till andra ändamål, än dem, sorn under samma hufvudtitel höra, eller något af R.
St:r faststäldt anslag vara öfverskridet, skall Utsk:t genast anmärkning och i R.
St:rs plena anmälan göra emot den embetsman, som en sådan anordning kontrasignerat, hvarefter dermed förfares enligt l()6:te och 107:de §§:ne R. F.» Går jag nu till ansvarighetslagen och efterser hvad påföljd en sådan anmälan och deraf följande rättegång kan hafva med sig, så är det embetets förlust.
Sålunda kan hvad ett Konst.-Utsk. efter pröfning förklarat icke böra föranleda till någon åtgärd, af Konst.-Utsk:t vid en annan riksdag anses böra påkalla riksrätt, och det Statsråd, som förra riksdagen undfått full décharge, kan således den påföljande dömmas till tjenstens förlust.
För min del måste jag bekänna, att då icke under de 50 år, under hvilka vår Grundlag varit gällande, behofvet af ett sådant tillägg gjort sig kännbart, så anser jag det icke heller nu nödigt.
Om man nemi. uppfattar den ministeriella ansvarigheten ur en högre synpunkt, så måste man medgifva, att Stats-Rådet är uriderkastadt en, om jag så må Uttrycka mig, så småaktig kontroll, att den icke vidare bör utsträckas.
Konungens rådgifvare böra väl betraktas såsom statsmän, och icke såsom vanliga redogörare.
Afven jag vill söka betrakta saken ur en högre synpunkt.
Jag har varit statsrevisor två gånger, och har alltid måst beklaga, då man velat neddraga denna vigtiga förrättning till en blott revision af siffror.
Detta gäller visserligen icke Korist.-Utsk:t; men ifrågavarande förslag är dermed jemförligt, och det inträffar vid stats-revisionerna, likasom inom Konst.-Utsk:t, att man kan fästa sig vid en mängd detaljer och i stället förbise hufvudsaken.
Hvad nu sjelfva frågan beträffar, så vet jag icke huru det kan låta sig göra för Konst.-Utsk:t att granska en mängd sifferuppgifter och sådana saker, som tillhöra Stats-Utsk:t och revisionen.
Det är nemi. först statsrevision och sedermera StatsUtsk:t, sorn hafva att öfver statsmedlens förvaltning afgifva betänkande.
Då sålunda Konst.-Utsk:t icke ensamt kan utföra den granskning, som härvid bör ega rum, så återstår intet annat medel, än den utväg, som här är föreslagen, och jag kan icke finna, att den ej är lika fördelaktig för det Stats-Råd, som är ansvarigt för användandet af statens tillgångar, som för staten sjelf.
Enahanda uppfattning af ämnet hade också vid förra Den 10 December e. m. 443 riksdagen en af Stats-Rådets ledamöter, och jag ber att få uppläsa sista raderna af hans yttrande i frågan: »Det är,» sade lian, »af särdeles mycken vigt, att folket icke misstänker regeringen i fråga om en samvetsgrann förvaltning af statens medel; och för att undanrödja all sådan misstro, finnes intet verksammare medel än att på allt sätt underlätta möjligheten att kontrollera förvaltningen.»
Denna granskning kan verkligen icke ske af Konst.-Utsk:t, utan endast af Stats-Utslct.
Händelsen är också den, att sedan sista riksdagens Konst.-Utsk. hade granskat 1857, 1858 och 1859 årens statsråds-protokoll, så framställdes dock ett par anmärkningar för år 1859, hvilka omöjligen af Konst.- Utsk:t kunnat göras, enär de räkenskaper, som voro i fråga, icke voro tillgängliga, alldenstund de då ännu ej blifvit afslutade.
Missbruk skulle i detta afseende kunna ske i ofantligt stora dimensioner, derest det vore en regering, som ville handla på sidan om representationen.
Sådant kan nu icke inträffa; men jag vill blott anmärka hvad som nämndes den gången, då det var fråga om förbund med utländska makter, nemi. att sådana grundlagsbestämmelser, som den förevarande, bör man stifta just under tider, då förtroende herrskar emellan regering och folk; ty sedan detta förtroende upphört, är det för sent.
De grunder, på hvilka Frih. af Ugglas begärt afslag å förevarande §, voro hufvudsakligen, att han ansåg den kontroll, som R.
St:r böra utöfva öfver förvaltningen af statens medel, icke egentligen vara den, som nu eger rum, utan borde denna förvaltning från en högre synpunkt granskas och bedömmas.
Jag vill icke ingå i någon tvist derom.
Jag tror för min del äfven att granskningen blifvit alltför mycket neddragen till detaljer.
Men detta hänger dock till viss grad åtminstone tillsammans med vår Grundlag och dess föreskrifter, hvilket ock Frilen erkännt.
Då så är, måste man tillse, det Grundlagen må kunna efter det dermed afsedda ändamål tillämpas.
Godkännes
Hr Frih:ns åsigt, då bör äfven instruktionen för statsrevisionerna förändras.
St:r ingå på denna väg, vilja de förändra karakteren af den kontroll, som nu af revisionen och Stats-Utsk:t utöfvas, då är det gifvet, att äfven det nu föreslagna tillägget till 76:te §:n R.
O. är öfverflödigt.
Men så länge denna granskning är qvar, så länge representationen eger utöfva en sådan öfver ej allenast regeringens statsmanna-åtgärder, utan äfven af dess förvaltning af statens medel, måste det äfven göras möjligt att kunna fullständigt verkställa densamma.
Man har sagt, att på 50 år icke någon olägenhet uppstått till följd deraf, att detta tillägg icke funnits i Grundlagen.
Det är möjligt, men säkert är också att någon gång inom statsrevisionen anmärkningar framställts, som icke blifvit upptagna blott på den grund, att décharge redan blifvit lemnad.
Om dylika fall ofta skulle uppstå, kunna lätt missnöje och misstro inträda.
Den 10 December e. m.
Vill man äfven medgifva att nu ifrågasatta förändring kan vara af mindre vigt, måste dock å andra sidan erkännas att ett afslag på densamma vore åtminstone oklokt, enär åt detta afslag lätt kan gifvas den tolkning att man önskade se inskränkt den kontroll, som nu öfver regeringens åtgöranden utöfvas, en kontroll, som, synnerligen i hvad den rörer förvaltningen af statens medel, är ömtålig att vidröra och hvars möjliga utöfvande är af vigt, för regeringens eget anseende kanhända mest.
En talare här i mitt grannskap yttrade, att meningen med den granskning, som Stats-Rådets medlemmar äro underkastade, icke kan vara att småaktigt pröfva eller nagelfara med hvarje utgiftspost, eller med ett ord, att det icke vore någon småaktig granskning, som Grundlagen åsyftade.
Den siste värde talaren har åter uppträdt i motsatt syftning och sagt, alt just
Grundlagen gaf anledning till en sådan granskning.
Jag för min del vågar bestrida detta sednare påstående.
Jag kan nemi. vid läsningen af våra Grundlagar alldeles icke inse, att Stats-Rådets ansvarighet bör betraktas så att man skall ställa dess ledamöter under riksrätt för de obetydligaste småsaker, och om äfven under en viss tid denna småaktighet af representationen iakttagits, så hafva vi nu kommit derifrån, och representationen följer nu helt andra grundsatser vid utöfvandet af sin granskningsrätt.
Vid sådant förhållande synes mig det nu föreslagna tillägget vara öfverflödigt.
Jag föreställer mig, att meningen med läsningen inom Konst.-Utslut af Stats-Rådets protokoller hufvudsakligen är den, att om regerings-beslut emanera, på hvilka uppmärksamheten af en eller annan anledning blifvit fästad, så blir Konst.-Utsk:t i tillfälle att se hvad del elen ena eller andra ledamoten i regeringen haft deruti.
Men icke kan väl meningen vara, att representationen skall nagelfara med hvarje utgiftspost, som regeringen anordnat.