Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Följden var, att Biskoparnes sjelfrådighet inom deras serskildta stift fortfor, och den synes hafva sträckt sig, äfven till deras ringaste underlydande; ty, då Axel Oxenstjerna, år 1645, blifvit Grefve af Södermöre, och gjorde för dervarande tjenstemän, ett gästabud på Wärnanäs, föreslogs af en Capelan en skål, hvari han skämtsamt ”tackade Gud för godt sjelfsvåld”.
Efter 30:åra krigets slut, väckte åter Drottning Christina, vid 164!) års Riksdag, frågan om GeneralConsistorii uprättande, men erhöll, ånyo ett undvikande svar.
Jemväl under Carl X afhandlades samma fråga, år 1659 utan påföljd.
Då Presterskapet, under Carls XI:s minderårighet, fortfor att upträda mot Rådet och Adeln, såsom de öfriga Ofrälse-Ståndens målsmän, för Reductions-anspråken, vågade ej de styrande stöta sig med Biskoparne.
Emellertid ställdes, genom 1661 års Canzli-Ordning, Kyrkoväsendets angelägenheter under CanzliCollegium.
I de eröfrade länderna, uprättades likväl Öfver-Consistorier, på den fot, som förut är omtalad.
Det i Sverige, på Riksdagarne församlade Presteskapet ansåg sig, utan lagligt bemyndigande, för ett slags National-Consilium, som, under namn af Riks-Constslorium, (Consistorium regni) utöfvade domsrätt, och till hvilket man vädjade från Dom-Kapitlen.
Carl XI begagnade Presterskapet till att störta Adeln, och taga enväldet.
Detta använde han väl till att år 1686 utfärda Kyrko-Ordningen, Den 11 Mars e. m. 207 och uphäfva Riks-Consistorium, men han drog dock i Betänk., att ytterligare inskränka väldet för Biskoparne, hvilka så väsentligen bidragit till utvidgningen af hans eget.
Hans krigiska
Son hade, under
Sina ständiga utrikes fälttåg, icke rådrum att, oaktadt Sin gudsfruktan, sysselsätta
Sig med ordnandet af kyrkans angelägenheter i hemlandet.
Ulrika Eleonora och Fredrik I, de der för kronans erhållande, underkastade sig hvilka eftergifter, sorn fordrades, vågade ingalunda, mot Preslerskapet, mera än mot något annat Stånd, utsträcka Konungamaktens anspråk.
Den gamla sjelfrådigheten och osammanhanget fortforo samt befästades genom det inflytande, som 1719 och 1720 årens Regeringsformer, jemte 1723 års Privilegier gåfvo Biskoparne och Ståndet.
Enskilda personer väckte väl, 1722 och 1730, fråga om en Ecklesiastik-Öfverstyrelses eller Ofver-Consistorii uprättande, men utan framgång.
Den lättsinnige Gustaf III vanvårdade Religionens angelägenheter, och Prest-sysslors försäljning, af hans gunstlingar samt omgifning, inritade sig.
Mot slutet af sin regering, då han ville begagna Presterskapet till Adelns motvägande, och enväldets införande, visade sig en förändring i Hans handlingssätt. 1786 inrättade Han, för Presterliga befordrings-ärender en EckiesiaslikUeredning, bestående afen lekman samt tvenne Prester; och då, vid Riks-Rådets uplösning 1789, Allmänna Beredningen blef införd, utnämndes en Biskop, att uti Preste- och Ecklesiastika-mål, som af en Prestman, med säte och stämma, dedanefter serskildt borde komma att besörjas, vara ledamot och föredragande.
Endast trenne prestman, hvaraf de tvenne första samtidigt, blefvo ledamöter af Allmänna Beredningen.
När den siste dog, år 1804, utnämndes ingen presterlig efterträdare.
Efter 1809 års statshvälfning, då Ecklesiastik-ärenderna sammanfördes under En föredragande hos Konungen, med den fullständighet som allt sedan bibehållit sig i högsta instantien, qvarstod för Prest-befordringar den serskilda Ecklesiastik-Beredningen, intill år 1818, då hon uphäfdes, såsom öfverflödig, sedan dessa, lika med alla andra, borde, i sittande Stats-Råd, föredragas._
Dithörande besvärsmål handlades sedermera, lika med andra, i Allmänna Beredningen, intill år 1840, då detta mellanting, af 2:dra och 3:dje instantierna uphäfdes.
Vid den Riksdag, som då hölls, ökades Ecklesiastik-ärenderna betydligt, genom den utvidgning af allmänna folkundervisningen, hvartill R.
St. då anslogo medel, och hvarom författning, d. 18 Juni 1842, utfärdades.
Således finnes ännu, för kyrko-ärender, ingen gemensam, eller oafbruten central-styrelse, i 2:dra instantien.
Erke-Biskopen har, utom åliggandet, i de sällsynta fall, som 24 kap. 14 §:n Kyrko-Ordn:n omförmäler, att varna Biskoppar som icke, genom förmaningar af sina Consistoriales, låta sig rätta, från sitt embetes försummelse, villfarande meningar i läran, dryckenskap, eller annan otillbörlighet, ingen väsendtlig myndighet öfver Biskopar, eller Consistoriel’, i andra Stift, eller deras embetsföring.
Dessa, som skola, hvar inom sin krets, vaka öfver lärans renhet, 208 Den il Mars e. m. och rigtiga meddelande, öfver folk-skolorna, hvilka förnämligast äro att anse såsom en förberedelse till den stora mängdens religions-undervisning, öfver kyrkotukt, och förvaltningen af kyrkans medel, äro sjelfva utan upsigt.
De sakna icke sällan erforderliga kunskaper, till att förhöra Prester och i öfrigt utöfva sitt vigtiga kall, emedan till Biskopar få väljas lekmän, utan theologiska insigter, och hvilka, för den skuld, genom Kongl. Nåd, befrias från de Prest- och Pastoral-examina, förutan hvilka ingen får blifva Kyrkoherde, eller utan den förra ens Prest.
Likaså går det understundom med Biskoparnes bisittare Lectorerna, som följaktligen sjelfva, likasom Biskopen, sakna de presterliga kunskaper, hvilkas befintlighet de borde, hos sina underlydande, bevaka.
Befrielsen, från ådagaläggandet af dessa kunskapers egande, sträcker sig, genom den Kongl.
Nåden, understundom äfven till Professorer, hvilka, icke desto mindre, för sina lärdomsförtjenster i andra hänseenden, erhålla stora pastorat.
Om Biskoparne försumma sina skyldigheter, om de hvarken hålla ordning i sina egna prsebendeförsamlingar, eller visitationer i andra socknar, om både undervisningen, det exemplariska lefvernet, kyrkotukten, och medelsförvaltningen åsidosättas: sä är det ingen högre embetsmyndighet, utom Depart:ts-Chefen, som det egentligen åligger, att bry sig derom, eller tillhälla de felande alt fullgöra sina skyldigheter.
Från Just.-Kanslerens, eller Just.-Ombudsm:ns tillsyn, äro de Ecklesiastika-ärenderna icke undantagna, och exempel förekomma väl, att desse högste åklagare vändt sin talan mot församlingsmedlemmar, som varit irrläriga, eller gifvit andra förargelse, äfvensom mot en och annan Kyrkoherde, samt något Domkapitel.
Men mot någon Biskop eller Contracts-Prost äro åtal lika obekanta, som de äro vanliga mot Landshöfd:r och deras biträden.
Månne en större felfrihet, å de förres sida, eller häfden, att lemna dem ål sig sjelfva, är orsaken dertill?
Depart:tsChef har befattat sig med visitationer i Consistorierna, och vissa kringresande Inspektörer finnes ej för kyrkans, såsom för andra angelägenheter.
Formliga berättelser om hvad som förefaller i vården om kyrkan och hennes medel, om Folkskolorna och deras eftersyn, afgifvas ej heller till vederbör:de Depart:ts-Chef, såsom om andra angelägenheter.
Det är följaktligen tillfälligt, om den Ecklesiastike Depart:ts-Lhefen har nödig kunskap om hvad sig i stiftens angelägenheter tilldrager, hvilka ecklesiastika tillgångar, som der finnas och huru de användas.
Endast från de eröfrade landskapen, Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län, ingå kyrkoräkenskaperna till Kammar-R:n, men de insändas obedelbart från Contracts-Prostarne till Landshm och gå således Consistorierna förbi.
Af dem erfares icke tillståndet oftare, än vid Pastorsombyten, hvilka sällan förekomma, eller vid Biskops-visitationer, hvilka äro ännu sällsyntare, eller då kassabrist upstår, och rättegång mot vederbönde anställes.
Huruvida en företagen byggnad varit onödig, eller olämplig, eller medel blifvit otillbörligen dragna från sitt rätta ändamål, till ett annat, o. s. v. är det ingen, som så Den 11 Mars e. m. 209 så noga känner, än mindre åtalar, om ej någon sockenbo tager sig dristighet dertill, hvilket dock, för obehaget och olägenheterna deraf, sällan sker, ehuru mycket man än understundom klagar öfver försumlighet i detta hänseende.
Om, och huru, kyrkans angelägenheter hos oss vårdas, är enl. det föreg:de, mer, än i andra förvaltningsgrenar, öfverlemnadt åt dithörande embetsmäns välbehag.
Afven då en Biskop vill, med eftertryck handhafva sitt embete, har han ej fria händer, såsom en Landshöfding, utan han kan öfverröstas af sina Consistoriales, hvilka, på sätt vi sett, ega att gifva honom förmaningar.
Desse bisittare äro, till en del, sjelfve Kyrkoherdar, och om de än böra så vara, för att inhemta nödig kännedom om pastoral-vårdens fordringar: så medförer det likväl benägenhet till öfverseende hos underlydande Kyrkoherdar, med sådana försummelser, hvilka Consistoriales sjelfva låta komma sig till last.
Om en Biskop råkat i strid med sitt Consistorium, och dess fleste ledamöter mot honom hålla tillsammans: så kan han, för hela sin embetstid, förblifva af dem öfverröstad, uttröttad, och till sin verksamhet förlamad, emedan hvarje ny Lector tillsattes, hvarken af Biskopen, eller på hans förslag, af Konungen, utan af Consistorii flertal, hvilket redan innehar magten, och lika ogerna som andra, plägar vilja släppa henne ur sina händer.
För att hafva fred, och kunna något uträtta, måste Biskopen följagtligen, i mycket, om ej det mesta, foga sig efter sina underlydande Consistoriales, och ofta se genom finger med dem.
Så försvagas äfven hans inflytande på de underlydande Prestérna och deras befordran.
De flesta af dem hafva, bland Consistorii ledamöter, om icke släglingar, åtminstone gamla skolkamrater och vänner, som dels skydda, dels söka framhafva dem.
Det är svårt för en Biskop, att genomskåda alla dessa förbindelser, samt ännu svårare att hindra deras menliga verkan på kyrkans angelägenheter.
Om någon Prest skall, för fel, i lära eller lefverne, eller i embetets utöfning, inför Domkapitlet åtalas:,så finnes der ingen af lagen bestämd åklagare.
Följden af dessa förhållanden har varit, och är, att olika plägseder utbildats, och genom det långvariga bruket stadgats inom stiften.
Vill Depart:ts-Chefen bringa olikheterna till enhet: så stöter han emot, icke blott häfden, utan äfven mot Biskoparnes urgamla myndighet.
För hvad de af densamma förlorat, i förhållande till sina underlydande Consistoriales, äro de benägna att taga sin skada igen, i förhållande till Depart:ts-Chefen, De äro, på sina Biskopsstolar, orubbliga, samt veta sig kunna, i egenskap af sjelfskrifna Riksdagsmän, inträda i Preste-St., och möjligen i Const.Utsk., der föranleda åtal, eller RiksSt:ns offentliga ogillande, af en besvärlig men lätt nog aflägsnelig
Depart:ts Chef, utan att han på dem har samma inflytande, som på godtyckligt afsättliga Landshöfd:r.
Det kan icke vara annorlunda, i anseende till den sjelfständighet, som Biskoparnes prestembete medförer.
Men detta förhållande visar ock behofvet af mera, icke af mindre, upsigt, genom Collegier, öfver dem, än öfver Landshöfdme.
Biskoparnes poli5 H. 14 210 Den 11 Mars e. m. tiska vigt är, genom deras sjelfskrifvenhet alt vara Riksdagsmän, så stor, att deras skicklighet dertill, mera än till Prestembetet, torde nog mycket komma i betragtande, serdeles hvad ErkeBiskopen beträffar, hvilken är sitt Stånds gifne Taleman, och ledare vid Riksdagarne.
Parlamentariska styrelsesättet fått insteg äfven hos oss, hafva Departrts-Cheferna blifvit så ofta omhytta, att ingen af dem kunnat på ärenderna utöfva det inflytande, som endast en långvarigare förvaltning kan medföra.
När jag emottog embetet, hade, sedan 1809, blott 2:ne företrädare innehaft det, den ene i 13, den andre i 9 år.
Jag förvaltade det i något öfver 7.
Under de 16 år, som sedermera förflutit, har jag haft 7 efterträdare, af hvilka hvardera alltså i medeltal förestått sysslan i 2 och £ år.
Hvad stadgan i embetsföring och ärendernas fortgång skolat på dessa täta ombyten lida, är lätt att inse.
Menligt för denna förvaltningsgren är dessutom, att der icke, såsom i Landt- och Sjöförsvars-Depart:ten, fordras, att Chefen skall ega närmare sakkännedom af de ärender, han förnämligast skall förvalta, att alltså icke hafva tillhört hvarken Prest- eller det verldsliga lärare-embetet.
Först i sednare tider hafva 2:ne Prester, och 2:ne verldsliga Professorer varit dess innehafvare.
För några år tillbaka har till och med en Kavalleri-Officer haft sig detsamma anförtrodt.
Afven om Depart:ts-Chefen varit prest, eller verldslig offentlig lärare och förblefve sä länge vid sitt embete, att han lärde sig vederbörligen känna saker och personer: så skalle lian hafva svårt vid att rätteligen sköta det, utan biträde af ett underlydande Ecklesiastik-Colhm, motsvarande det, eller dem, som andra Deparhts-Chefer hafva under sig.
Om religions-secter upkomma och vederbönde Consistorium begär förhållningsbud, hvem skall han, å embetets vägnar, rådfråga, i afseende på affällingarnes behandling, om han ej är af samma mening med den, Consistorium möjligen framställt, eller, i alla fall, vill hafva saken skärskådad af flere?
Hvilken Ecklesiastik myndighet skall han höra, när frågor upstå om ändringar i religionsböckerna, Gudstjensten eller kyrkolagen, eller i Presterskapets skyldigheter och rättigheter, i förvaltningen af Ecklesiastika medel m. m.
Bör eller kan han ej göra föredragningen, i förlitande på sin egen urskillning allena: så skall han antingen, efter eget godtycke, höra Erke-Biskopen ensam, eller ett eller annat Consistorium, eller, för att icke förbigå och stöta någotdera, fråga dem alla 13, såsom hittills vanligen skett.
Inkomma de med stridiga yttranden, till hvilkas bedömande sakkunskap, såsom prest erfordras: så är föredraganden, om han icke varit det sjelf, i samma förlägenhet, som förut.
Hade han ett Ecklesiastik-Colhm att tillgå: så kunde han antingen umbära Consistoriernas utlåtanden, eller ock, när de bchöfdes, låta Ecklesiastik-Colhm sammanföra de skiljaktiga meningarne till ett helt, och derefter utarbeta förslag till gemensamt utlåt, eller til! författningar, alldeles så, som öfriga Depart:tsChefer låta sina underlydande Collegier göra, med förordningar, som skola utfärdas, eller med Landshöfdns eller Reg:ts-Chefers Den 11 Mars e. m. 211 skiljagtiga förslag och hemställanden.
I somliga fall, såsom då fråga är om fördelning af Pastorat, eller medels förvaltning, är den Ecklesiastika Depart:ts-Chefen nästan i värre belägenhet, än någon annan, emedan han måste inhemta yttranden både af verldsliga och andeliga myndigheter, håde af Landshöfd:r och Consistorier.
Följden af de öfverdrifna anspråk, som man gör på nämnde Depart:ts-Chef, är, att han icke kan upfylla dem, i brist på det sakkunniga biträde af Collegier, hvilket hans Embetsbroder hafva och begagna.
Ecklesiastika komiléer af alla slag ständigt funnits, sedan 1809, torde dock, uti ingen af våra inre förvaltningsgrenar, utom den Juridiska, vära sä litet uträttadt, som i denna.
Så saknas t. ex. ännu ny Kyrkolag och Kyrkostadga, hvarmed arbetet börjades för 21 år sedan.
Frågan om en ny fördelning af Prestgällen på Gottland, hvarom nådig skrifvelse för 20 år sedan afgafs till R.
St., är ännu oafgjord o. s. v. Hvad jag yttrat om kyrkans egentliga ärender, gäller äfven om den Allmänna undervisningens, hvilka, mer eller mindre, varit med de förra förknippade.
Samma olikhet i kyrko-ärenders behandling, hvilken, inom serskildta Stift egt rum, oaktadt Kyrkolagen varit för dem alla gemensam, har äfven inom deni, varit rådande i afseende på den allmänna undervisningen, ehuru samma Skol-ordning gällt för dem alla. Ofver-Consist:m skulle, efter Oxenstjernas förslag, äfven hafva inseende öfver läroverken och de studerande.
Under det tvisten om dess inrättande pågick, lät Gustaf Adolph, år 1625, utfärda Constitutioner för Upsala Universitet, enl. hvilka det skulle förestås af en Canzler, som, efter den Akademiska Senatens råd, af Konungen förordnades, och Erke-Biskopen beständigt vara Pro-Canzler.
Dervid förblef det sedermera med den skillnad, att Akademiska Senaten, enl. 1665 års Constitutioner, nämnde och Konungen stadfästade Canzleren.
I 1626 års Canzli-Ordning § 18, mom. 5 ställdes Akademier och Skolor under Canzli-Collegii vård.
Likaså skedde med Läroverkens angelägenheter, genom 1661 års Canzli-Ordning § 2 mom. 14.
Ifrån 1645, då Axel Oxenstjerna blef Upsala Akademies Canzler, fortforo Riks-Canzlererna och Canzli-Presidenterna att vara det omkring 100 år.
Sedan 1747, då Kronprinsen Adolp Fredrik blef Upsala Akademie Canzler, hafva Kongl. Prinsar och Thronföljare merendels varit det, serdeles i Upsala.
Efter Skånes eröfring, och ett nytt Universitets uprättande i Lund, blef dervarande Biskop, dess Pro-Canzler. 1686 års Kyrkoordning kap. 24 § 3, ålade Biskoparne fortfarande upsigt öfver Gymnasier, skolor och ungdomens uptucktelse, samt de dertill förordnade lärare.
Genom 3 §, 9 mom. i 1719 års CanzliOrdning, ålades Canzli-Presidenten och Collegium, att hafva noga inseende huru studierna i riket idkades, samt, med Consistoriernas tillhjelp draga försorg att Skol-Ordningen förbättrades, att stipendierna ej måtte försnillas, eller till andra behof, än vetenskapers lärande, användas.
I 1773 års Canzli-Ordning § 2 mom. 7, ålades Canzli-Collegium enahanda upsigt öfver Akademier och 14 * 212 Den 11 Mars e. m. öfriga läroverk som den, de föregide Canzli-Ordningarne föreskrifva.
Då berörde Colligium uplöstes 1801, updrogs ”till ernående af ett fullkomligt sammanhang i hela upfostringsverket, och till afhjelpande af de brister, som i dessa angelägna verk sig visade, samt från en delad upsigt deröfver kunde härflyta” öfverinseende! och styrelsen af upfostringsverket, alldeles odeladt, åt ett Canzlers-Gille, bestående af Canzlererne vid rikets trenne Akademier och sedermera derjemte af flere civile embetsman.
Efter statshvälfningen 1809, uplöstes Canzlers-Gillet, oaktadt de, för dess stiftande anförda, goda skäl.
Det, under namn af CanzliStyrelse, åter uprättade Canzli-Collegium, fick, ehuru blott till namnet, utom hvad några stipendier beträffade, vård och inseende öfver läroverken, enl. 2 § 4 mom. af Canzli-Ordn:n den 23 Qct. 1809.
Förbindelsen mellan Universitets-Canzlerna uphörde, och splittringen af Ecklesiastik-förvaltningen bief, i detta hänseende, större än förut.
Snart derefter nedsattes en Upfostrings-Komité, som varade i flera år, och af hvars arbeten 1820 års Skol-Ordning blef slutföljden.
Men det dröjde icke längre än till 1S24, förr än en ny Komité under d. v. Kronprinsens ordförandeskap, tillsattes och kallades den stora, dels i anseende till förnämligheten och mängden af hans ledamöter, dels i anseende till vidsträcktheten af hans updrag, hvilket omfattade läroverken i allmänhet, t. o. m.
Universiteten, samt Tillämpnings-Skolorna.
Han slutade sina arbeten år 1828.
Första följden af dem blef inrättandet af den s. k.
Nya Elementar-skolan, hvars framgång medverkat till R.
St:rs beslut, att år 1848 bevilja betydliga anslag till Elementar-Läroverkens förbättring, och till Konungens, att, den 6 Juli 1849, utfärda dermed öfverensstämmande föreskrifter.
Sednare har en serskild Komité varit nedsatt, för omarbetning af de Akademiska Constitutionerna, hvilka Konungen d» 2 April 1852 utfärdat, men genom hvilka Akademie-Kanslererna bibehållits.
De väljas af Pro-Kansleren, och Consistorii-Akademici ständige ledamöter, samt utnämnas af Konungen.
För begge Universiteten kan dock samme person vara Kansler.
Af det föreg:de synes att, för den allmänna undervisningen, funnits dels i Canzli-Collegium, dels i Kanslers-Gillet och Kansli-Styrelsen, ett centralt förvaltningsverk i 2:dra instanlien, hvilket äfven omfattat Universiteten.
Men detta har nu mera uphört.
Elementar-Läroverkens vård är lika splittrad, som kyrkans, mellan 12 Consistoriel-, hvartill i hufvudstaden kommer en serskild, af Prester och Lekmän, sammansatt Direktion.
Biskoparne hafva likväl, i egenskap af Läroverkens Epliorer, ett större oberoende af Lektorerne, och ett betydligare inflytande på dem, än i kyrkans angelägenheter, der endast Prestens vigning och visitationer i församlingarne äro dem allena hufvudsakligen förr-, behållna.
Universiteten kunna väl hafva serskilda Kanslerer, men, i sednare tider hafva Rikets Kronprinsar, förenat samma befattning för beggedera.
Depart:ts-Chefen har således icke haft att bekämpa den skiljagtighet i åsigter och behandling af Akademiernas angelägenheter, hvilken egde rum, då hvarldera Univer - Den 11 Mars e. m. 213 sitetel hade sin serskilde styresman.
Men det har varit och Sr svårt nog ändock, för Depart:ts-Chefen att under sig hafva, samt utan upoffring af embetets myndighet, med nödig grannlagenhet behandla Universitetens styresmän, då de äro Kongl.
Prinsar.
Deras ställning gör dem ansvarsfria, hvarigenom deras embetsutöfning blifver likså, ehuru hon, enl. sakens natur, lätteligen faller i händerna på den underordnade Kanslers-Sekretm, som är oåtkomlig, emedan det icke är han, utan Kansleren, som beslutar, och på hvilken skulden kan skjutas.
Denna omständighet ökar, för Departis-Chefen, svårigheten att, utan ett underlydande Ecklesiastik-Collegii biträde sammanhålla och sköta den allmänna undervisningen, hvars vård är ännu mera söndrad mellan skiljda och olika myndigheter, än kyrkans.
Utan tvifvel är det ordsaken hvarföre de sista Departits-Cheferua, ehuru de varit Skolornas och Universitetens män, icke medhunnit mera, än att uplösa Elementar-Läroverkens gamla organisation, samt att provisoriskt utdela de anslag, som R.
St:r, för nära 6 år sedan, beviljade.
Emellertid och änskönt några Deparl:ts-Chefer, hafva till sitt biträde, kallat lärare vid Elementar-Läroverken, att frågorna närmare utreda: så sakna ännu dessa läroverk, som äro hufvudstammen för alla de öfriga, både stadgad skol-ordning, och ständig stat.
Öfver läroverkens tillstånd, hafva inspektioner likasom öfver kyrkoväsendcts tillstånd, uteblifvit.
Blott en Depart:ts-Chef har inspekterat skolorna i Norrland, och i de öfriga landskapen ingen, om ej en eller annan spridd skola blifvit besedd.
Universiteten hafva några Departrts-Chefer besökt, dock utan att man vet, om de tagit närmare kännedom af undervisningens gång, eller behandling.
Funnes ett Ecklesiastik-Colkm: så borde hvarken för kyrkans, eller läroverkens, eller fattigvårdens ärender, behöfvas flera eller större Komiléer, än i andra förvaltningsgrenar.
Då skulle äfven, bland Coilegii ledamöter, Inspektörer kunna finnas, utan att Depart:ts-Ch'efen sjelf behöfde att dertill, annat än undantagsvis, påräknas.
Fattigvården är ett barmhertighetsverk, och sammanhänger för den skuld med religionen och kyrkan, emedan ingen oskyld är förpliglad att försörja en annan.
Bland de goda verk och gerningar som Kathoska läran fordrade, voro allmosor, åt de fattige, bland de förnämsta.
Som det oförskylda armodet merändels härrörer från sjukdom: så förknippades sjukvård med fattigvård, begge under kyrkans skydd.
Med Prest-embetet_ var, och är ännu, i Katolska länder, allmosé-utdelningen förenad.
Afven hos oss uprättades Hospital bredvid kyrkorna, eller under deras hägn, och bibehöllos vid dem, i följd af det inre sambandet, äfven efter Reformationen.
På sådan grund var det, som Hospitalen borde, enl. det föreg:de, ställas under det Öfver-Consistan, hvilket Gustaf Adolf ville inrätta.
Enär det icke blef tillsatt, hänfördes Hospital- och Barnhus, genom § 18 morn. 6, i 1626 års Cansli-Ordning, näst efter Läroverken, under Canzli-Colhm.
Enahanda stadganden förnyades, genom 2 § 15 mom. i 1661 års Canzli-Ordning.
Snart derefter, eller d. 16
Maj 1663, af - 214 Den II Mars e. ffi. söndrades sjukvården i 2:dra instantien, till ett Collegium-Medicum.
Men genom 28 kap. i 1686 års kyrkolag, ställdes sjuk-. stugorna, hvilka synas hafva varit de egentliga /afft^-stugorna, eller desamma som dessa, jemte Hospitalen, under Landshöfdines och Biskoparnes, samt lägre verldsliga och andeliga myndigheters, eller ock hvarje församlings serskilda, vård, hvarvid det sedermera förblifvit.
Vid 1762 års Riksdag, nedsatte Ständerna en Deputation för Hospitalen och Barnhusen.
På de förra skulle endast intagas de, sorn; af obotliga sjukdomar, voro besvärade, samt vansinniga, eller af ålderdom och ofärdighet vanföra personer.
Stms framställning, utkom den 11 April 1763, en Kongl. Förordn., hvarigenom Hospitals- och Barnhus-inrättningarne ställdes under öfverinseende af en R.
Sl:rs Jorordnade Deputation.
Den närmare styrelsen i landsorterna skulle dock förblifva på samma fot, som kyrkolagen utstakat.