Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare skulle följa, att den i öfverflöd förderfliga vahran skulle minskas, utan att någon klagade öfver ringare inkomst af sin bränvinsbränningsrättighet, och de, som önskade få behålla och nyttja sina stora och mycket påkostade Bräuneri-Im ättningar, dermed obehindradt, fast med större afgift och troligen större inkomst, få fortfara.—Consumenten, särdeles den, som ej ville inskränka sitt begär, blefve den, som egenteligen finge betala.
Mycken säd, mycken ved och mångå dagsverken skulle för det Allmänna besparas, samt ändteligen det utgöra hvarje jordegares ovillkorliga fördel, att icke lönnbränneri eller oloflig införsel af bränvin agde rum, emedan just en hvars inkomst berodde på ett fortfarande bränvinets högre pris, och ett noggrannt iagttagande af Författningarna.
Särdeles om, såsom troligt vore, arrendena utsattes i bränvin in natura eller efter markegångspris.
Styrelsen bar envälde att afgöra om bränvinsbränningsrättighetens utöfvande, likasom i andra ekonomi mål.
Höjd öfver den enskildtes och vinningslystnadens beräkningar, är åt
Stj^relsen i Grundlagen denna rättighet förvarad.
Rättigheter äro icke för - Den 4 Junii f. m. 97 förgäfves — de förutsätta skyldigheter.
Hvad Styrelsen anser klokt och rigtigt beräknadt till förderfvets motarbetande, bör den med kraftig hand utföra, innan folket föres till yttersta brandten af sedes- och kraftlöshetens afgrund; icke frugtande något klander, så länge dess blickar äro rigtade på målet: allmänt välstånd för mensklighetens högsta förädling.
Om än folket icke förr märker, att det styres efter andra grunder, märker det sådant vanligen korrt före sitt fall, när det befinner sig förd t tillbaka i stället för framåt; när moraliteten sjunkit, när kraften aftynat; och om än det bländas eller clöfvas af språket örn samhällets ökade folkmängd oell tilltagande välmåga, saknas likväl sällan de tidens väktare, som förkunna, hvad den lider, som veta att skatta menniskoslägtets förkofran icke efter massan af krälande varelser, utan efter den själ och anda, som deruti lefver; som veta att skilja emellan förruttnelse bringande öfverflöd och en hälsosam välmåga.
Jag åberopar mig i detta afseende reservationerne, som, af behörige personer afgifne, vittsorda tillståndet i Landet.
Till följe af Landets glesa befolkning gå här alla förändringar både till ondo och godo långsamt; dock finnas punkter, der en 27 7 98 Den 4 Junii f. r». sammanförd folkmasssa något på förhand visar den utgång, som för det hela är att vänta.
Vi' sakna således icke föresyn.
Jag frågar t. ex. om hela vår Indeldta Armee vore i det skick till hälsa och krafter, som en del af Garnizons-trupperne nu äro.
Skulle vi vara belåtne med Försvarare, af hvilka vid pass \ eller f låg på sjukhus och resten nästan endast vore att betragta såsom convalescenter.
Sedan Riksdagens början har man väntat att från Styrelsens sida se framlagdt något förslag, ledande till det mål Kongl. Maj:t i dess Nådiga proposition förklarat sig önska: minskad bränvins-förtäring; men då det ej afhörts, icke må vi, Folk och Styrelse, då stå hand fallna och blott för hvarandra framställa önskningar, under det förderfvet okufvadt ännu skulle under ett halft decennium fullfölja sin förödelse.
Med sådane åsigter är det som jag vågat framträ-' da med detta Förslag, begagnande min motionsrätt att begära få detsamma pröfvadt och bedömdt.
Måtte Styrelsen, ehvad det antages eller förkastas, icke lemna saken derhän, ty icke gör det endast tillfyllest, att vända sin uppmärksamhet på uppfostran för att afvända bränvinets förderfliga inflytelse.
Ett så.mägtigt ondt måste på alla pur/eter motarbetas, och ingen lemnäs åt sorglösheten.
Herr Ribbing tilläde derefter mundteligén; - Den 4 Junii f, m. 99 Serskildt får jag yttra mig i anledning af en värd Talares framställning härstädes om nödvändigheten att bibehålla Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes domsrätt i fyllerimål, på det icke sådane förbrytelsers bestraffning må genom rättegångarne allför länge fördröjas, och de tilltalade under tiden få ostraffadt utöfva fylleri.
Jag får dervid erindra, att äfven nu, då Konungens Befallningshafvande äga att döma i dylike mål, fördröjes deras afgörande ganska länge genom rättegångsformer.
Det går nemligen så till, att Konungens Befallningshafvande uppdraga HäradsRätlerne att höra vittnen om fylleribrott, som blifvit hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande åtalade; och det är exempel på, att desse vittnesförhör, af mellankomne omständigheter, uppskjutas flere Ting.
Då sålunda vittnena skola inställa sig först vid HäradsRätten, och kanske sedermera äfven till confrontation inför Konungens Befallningshafvande, måste naturligtvis målens pröfning uppehållas och alltför mycket dragas ut på tiden.
Ett sådant dröjsmål är onekligen ganska skadligt; och om Konungens Befallningshafvandes domsrätt i fyllerirnål skall fortfara, synes det mig vara angeläget, att bestämma någon föreskrift till förekommande af desse måls långsamma behandling.
Det ifrågavarande ämnet anser jag förtjena Ridderskapets och 7* IOO Den 4 Ju n ii f. m.
Adelii6 synnerliga uppmärksamhet, emedan det lärer vara på Ridderskapet och Adeln, som frågans utgång egenteligen beror.
Det bör ej döljas, att här står två Stånds intresse i strid med de två andre Ståndens; och det är derföre af vigt, att Ridderskapet och Adeln noga öfverväger ämnet, för att rigtigt bedöma, på hvilkendera sidan Ridderskapet och Adeln bör gå.
Brån vinets historia i Sverige har på de sednaste 5o år blifvit af stor vigt för Lagstiftaren alt känna; ty det har allt mer och mer inverkat på jordbruket och landthushållningen, och tyckes nu hafva hunnit den punkt, att hela Nationens välfärd står på spel genom misstag i systemet.
Jag skulle nästan våga påstå, att de åtgärder, som vid 1800 och 1809 årens Riksdagar vidtogos i afseende på Bränvinsbräuningen och försäljningen, icke kunna anses annorlunda, än såsom en till öfverdrift gående reaction af missnöjet med KronoBrännerierne.
Då man dervid inrättade den fria Husbehofs Bränvinsbränningen, bade man bort stadga den princip, att tillverkningen ej finge sträcka sig öfver husbehofvet, men detta finnes lätt skulle hafva upptäckt hela oformligheten; ty, ej lönar det sig, alt bränna så litet.
Nu stå vi på den punkt, då vi böra göra oss redo för, om Bränvinsbränningen är nyttig för landet, om den bör vara allmän eller inskränkt till en viss folkklass elller vissa personer, och sluteligen hvad följderne kunna blifva af Den 4 Junii f. ro.
IOI våra beslut i saken.
Jag tror det förhåller sig med husbehofs brån vinsbränningen, såsom med allt liusbehofsarbete, att nemligen det kostar Staten mera, än alla näringar, som drifvas i stort med fördelen af arbetskraftens fördelning.
Husbehofs bränvinsbrän11 ingen är orsaken, hvarföre vi ej kunna tillverka bränvin tillsamma pris, som de, hvilka i stort fabricera denna vara.
Derföre se vi nu det besynnerliga resultat, att ehuru den kannerymd bränvin, för hvilken hos oss skattas, uppgår till ett nästan oerhördt belopp, lurendrejas likväl bränvin från främmande länder in till Sverige på Rikets Södra och Vestra kuster.
Jag frågar följakteligen, om ej ett sådant förhållande bör uppmana Lagstiftaren att arbeta mot det privata intresset, som söker göra sig i detta fall gällande.
Den strid, som nu föregår i denna sak, är ej annat än en strid mellan den mindre jordbrukande folkclassen och de större Egendomsägarne, som förbättrat sine bränvinsbrännings-apparater, så att de kunna tillverka och sälja varan för bättre pris än de förre.
Derigenom att man bibehållit husbehofs-bränvinsbränningen till namnet, men utsträckt den till fabrieation och lemnat rättighet att sälja bränvin till en så ringa qvantitet, som en kanna, tror eidivalsig kunna täfla med de öfrige, och då delta misslyckas, uppstår en öppen strid med dem, som kunna sälja varan för ringare betalning, i anseende till mindre kostnader i 102 Den 4 Junii f. m. och för tillverkningen på fabrikerne.
Af 3f millioner kannors pannerymd i Riket, utgöras 2 millioner af pannor under s5 K:r, hvilka alla tillverka bränvinet, med kanske 5o proc. högre kostnad, än om de bestodo af 4ooo pannor på 5oo k:r hvardera, och tillverkningen fordrade då dessutom kan hända ej mer än 12 å i5oo så stora pannor.
Med ett ord, en allmän och enskilt förlust uppkommer af detta förhållande.
Ridderskapet och Adeln är synnerligen pligtigt att medla i denna sak, emedan Ridderskapet och Adeln inom sig har så väl den dass af medborgare, som erlägger den högsta Bevillning för Bränvinsbränning, som ock största antalet sådane personer, hvilka icke alls betala någon Bevillning af detta slag.
Jag har gjort mig följande reglor för mitt bedömande af saken.
Jag tror, att all öfvergång bör ske med varsamhet, och att man hör noga akta sig för hvarje steg till reactioner från förbättringar, äfven om man, i afsigt att åstadkomma desse, gått något för långt.
Vår Lagstiftningshistoria visar deremot, att ett begånget fel vanligen blifvit rättadt genom öfverdrift i motsatt förhållande; och detta är äfven nu fallet med Utskottens förslag i första punkten af ifrågavarande Betänkande.
Utskotten föreslå der, att blott en panna af 90 kannors rymd må utgöra det högsta, hvaraf en jordegare får, i ett Verk eller på samma egendoms bolstad, till bränvinsbränning sig begagna.
Ge - Den 4 Ju nii f. ra. norn ett sådant stadgande har man beröfvat eig all möjlighet att tillverka bränvin i stort; tj Husbehofsbränningen hindrar Konungen och Rikets Ständer, att göra serskilta förordningar om fabrikshränvins-bränning.
Orri Husbehofsbränningen sålunda inskränkes, är det för oss omöjligt att kunna täfla med utländningen.
Då skall i stället Danskt, Franskt och Spanskt bränvin till Riket införas och vinna ökad afsättning.
En annan fråga är, om det må vara enhvar tillåtet att hafva två qo-kannors pannor, eller ock att begagna den största möjliga pannerymd, obegränsad.
Jag tror visserligen, att man lika väl kunde tillåta användande af två 5oo kannors pannor, som två af 90 kannors rymd, och det kanske med större förmån, för att få varan för bättre pris; men då man icke kan med säkerhet beräkna följderne af en sådan utsträckning, anser jag det vara bäst att här bibehålla det närvarande stadgandet, att det må vara tillåtet begagna två 90- kannors pannor på ett ställe.
Det har den fördel med sig, att allmogen lättare kan förena sig om en sådan större panna.
Just den inskränkning i pannerymden, som Allmogen önskar och tror vara för sig så nyttig, är det största hindret för dess täflan med de större fabrikanterne i bränvinsbränning och försäljning.
Om flere af Allmogen förena sin bränvinsbrännings-rättighet i en panna, hafva de obestridligen vida mera förtjenst deraf, än om enhvar bränner för Den 4 Juni* f m - sig med mindre redskap; äfven om det vore visst hvad jag hört erfarne personer försäkra, att en liten panna, väl inmurad och inrättad, bränner lika qvantitet, i proportion af rymden, som en stor, och att skillnaden alitsa är besparing af bränsle och tid.
Utskottens hemställan, att bränningsrättigheten intill nästa Riksdag skall bestämmas efter jordegendomens vid i83o års Taxeringar uppskattande värde, och att i taxationen för detta ändamål ej må inbegripas värdet af byggnader till högre belopp, än som motsvarar högst en fjerdedel af jordens värde, anser jag vara grundadt på en aldeles ovigtig princip.
Visserligen bör livar och en få bränna efter något förhållande, då det är husbehofsbränning; men att inskränka rättigheten inom jord värdet, innehåller en ofullkomlighet.
Det finnes ställen, som skulle hafva fördel af att förena sig till brännvinsbränning; och det är denna princip Utskotten bordt föreslå och följa.
I samma mån man antager detta, finnes deraf, att, i afseende på rättigheten att bränna, ingen bestämd skilnad bör göras mellan jord med hus och jord utan hus; men normen bör vara den, att enhvar får bränna i mån af den Bevillning han för sin fasta Egendom gifver till Staten, då byggnadernes värde äfven äro inberäknade.
Utskotten hafva föreslagit, att Stadsjordslotten^ sammanslagning aldrig får sträckas längre eller bereda rättighet till större eller annorlunda beskaf - Den 4 Junii f. ra. io5 fad bran vinsredskap, än till begagnandet af bögst en 5o-kannors enkel panna.
Här hafva således
Utskotten inskränkt Städernes bränningsrättighet till högst 5o kannors pannrymd.
En sådan skillnad mellan Städerne och landet synes mig origtig, och är ej grundad på giltig princip, hvarken i afseende på hushållningen eller beskattningen.
Städerne böra få förena sig om åtminstone en go-kannors panna, och kanske rättast om två sådane, såsom hittills ägt rum.
— Att bränvinsbränning får ske på alla tider af året tror jag icke vara skadligt.
Det nuvarande stadgandet om viss tid derför lärer härleda sig från Konung Gustaf III:s föreskrifter om Bränningsredskapens försegling.
Härmed åsyftades mera ett slags controll, än någon annan ekonomisk fördel.
Mig synes det vara angeläget, att bran vinsbränningen tillätes hela året igenom, isynnerhet för Svinafveln, som fordrar drank.
I denna omständighet är jag således ense med Utskotten.
— Deremot kan jag icke gilla deras förslag i fråga om beskattningen.
Utskotten tillstyrka, att, vid fördelningen af Bevillningen för de enkla Pannorne, ifrån de lägsta till de högsta, må följas det vid i8a3 års Riksdag beslutade progressiva förhållande emellan afgifterne för den olika panuerymden.
Detta är skadligt, och någon bättre proportion måste sökas.
Nu stå, i afseende på beskattningen, pannorne af3o, io6 Oen 4 Junii f. m. 4o och 5o kannors rymd icke i något jemnt förhållande hvarken lill de större eller de mindre.
Detta hör rättas, så att beskattningen blifver jemnare och jag till och med vågar påstå, att det rättaste är, att det betalas i R:dr per kannerymd på Pannan, så väl för mindre, sorn större Pannor, i händelse alla öfriga med liusbehofsbränningen förenade rättigheter, nemligen afsalulätt och fri tillverknings rätt, såsom hittils bibehållas.
Att de Pistoriska Apparaterne skola beläggas med högre skatt enligt sérskild Tariff, anser jag vara rakt stridande mot alla ekonomiska grundsatser, likasom de högre afgifter Utskotten jemväl föreslå för andra sammansatta konstredskap, såsom Rectificator och dylikt.
Derigenom motverkar raan alla förbättringar i brännings-apparater, och i och med detsamma möjligheten att tillverka bfänvinet till så lågt pris, att vi icke lida af Ulländningens mindre kostsamma tillverkning af bränvin.
Jag inser således icke någon annan ntväg till vinnande af en ändamålsenlig beskattning i detta fall, än att, med bibehållande af rättigheten att begagna två 90-kannors pannor och full frihet att åstadkomma förbättringar i redskapen, söka ett sätt att beskatta sjelfva den afverkade varan.
Detta är målet, dit vi böra ströfva, och jag skall söka ådagalägga, huru det kan vinnas.
Enhvar finner, att det är omöjligt controllera hvarje kanna bränvin som tillverkas, och att sådane con - Den 4 Jun ii f. ra. trollér af Autoriteter, såsom försegling af fastager vid transporter och dylikt, ej motsvara ändamålet i ett land, der befolkningen är så gles och LandtStyrelsen så beskaffad, som hos oss.
Men det gifves andre medel, h varigenom beskattningen kan med jemnhet påläggas, och dessa kunna sökas på två serskilta vägar.
Den ena är, att låta den, som får och vill bränna, uppgifva vid hvarje års början, huru mycket bränvin han ernar tillverka och hvad slags apparat han tänker dertill begagna, samt att sedan, vid årets slut, visse Gode Män vid Tinget eller vid TnoceringsComille'en intyga, om tillverkningen svarat mot uppgiften.
Om en person säger, att han ernar bränna bränvin under Åtta månader, med den och den redskapen, till det och det beloppet, hvilket allt lian förbehåller sig att framdeles vidare uppgifva, och sedermera hans Grannar eller af Socknen valde Gode
Män, som känna förhållandet, vid HäradsRätten förklara, om uppgiften är rigtig eller ej, synes mig någon svårighet vid verkställigheten af detta förslag icke möta, utan förhållandet blifva ungefärligen sådant, som jag var i tillfälle att se i Norrige, åren 1816, 1817 och 1818, då de så kallade Liknings-Domstolarne bestämde, huru mycket enhvar skulle betala uti det så kallade tvungne til/skudet till Banken.
Detta skedde visserligen på ett och annat ställe ojemnt och mindre rätt; men i det hela ganska bra och rättvist; och det bevisar, io8 Den 4 Junii f. m. att den föreslagna beskattningen å bränvinstillvcrkningen äfven kan verkställas, om man ej, pä vanligt sätt, vill controllera allt på styfvern eller kannan, utan blott afse liufyudsaken.
Jag tror, att detta beskattningssätt skulle vara det ändamålsenligaste, så att enhvar skattade i proportion efter tillverkningen.
Om denna norm följes, uppkommer det förhållande, att den, som med minsta tid och kostnad kunde tillverka det mesta bran vinet, erhåller vinsten af förbättrade apparater; att Statsverket får ökade inkomster; och att man ej mera bygger på godtyckliga och falska principer.
— Prosten Nordin yrkar förbud mot afsalu af bränvin i rörliga krogar, såsom Vagnar och Fordon, hälst man ej kan controllera att icke mindre än En kanna på sådant sätt säljes, då sistnämnde quanlitet är till försäljning tillåten och uppmätningen, oftast verkställd med stop eller qvarter, hindrar ali controll.
Denna åsigt anser jag vigtig, och Utskotten böra föreslå något medel till förekommande af sådane skadliga missbruk.
Det bästa torde vara, att icke någon, som ej är privilegierad bränvins-utminuterare, tillätes sälja mindre än En Ankare bränvin, och att bränvin, som land vägen transporteras, skall vara destinerad t till viss ort och man, hvilket lätt kan iakttagas, åtminstone vid större bränvinstransporter.
Någon utväg bör dessutom vidtagas till förekommande af bränvinsförsäljning i granskapet af Kyrkor, så att me - Den 4 Junii f. m. 109 nigheten icke måtte så ofta få tillfälle att derstädes öfverlasta sig af starka drycker.
— Hvad åter angår Utskottens hemställan, att, då det skall vara omöjligt att tillvägabringa controllér till beskattning å consumtion af bränvin, en högre skatt, än den för närvarande utgående, måtte, i förhållande till försäljningsställets fördelaktiga läge, med mera, åläggas alla bränvins-utminnterare, hvilken högre afgift indireet måste drabba äfven consumenten: så får jag, utom hvad jag redan nämnt, yttra, att jag tror enda sättet att åtkomma någon sådan consumtions-afgift, är, att på auction upplåta kroghållningsrätligheten till den mestbjudande.
Örn detta arrangerades ändamålsenligt, så att arrendet erlades månadtligen eller högst quartaliter; om härmed förenades rättighet att på Torgen sälja bränvin, dock icke till mindre qvantitet än half ankare; om Marketentare vid Truppers Caserner och samlingsställen affordrades enahanda afgifter; så skulle härigenom en consumtions-beskattning tillvägabringas; och dess företräde framför productions-afgift är så obestridligt, att något bevis derför aldeles icke behöfver anföras; helst den förra drabbar lika den Svenska och den utländska varan, men den sednare endast det Svenska bränvinet, och gör det för Producenten omöjligt, att tillverka det för samma pris som Utländningen.
Sålunda skulle Staten erhålla en högst betydlig inkomst, sorn borde användas till direct minsk-»
Ilo Dea 4 Junit f. ra. liing af de prasstanda in natura, som nu åligga jorden.
Jag tror, att dylike afgifter af nödige Krogar i Städerne och på Landet, af Marketentare och af Gästgifvare, som hafva tillstånd att till andre än Resande försälja bränvin, skulle uppgå till en så stor summa, att den nästan komme att motsvara nuvarande Brällvins-Beviliningen; ty man kan minst antaga 1200 a i5oo krogar i Städerne och 2000 sådane på landet; och för hvardera skulle visserligen på auction bjudas flere hundrade Riksdaler.
Den lmfvudsakligaste vinsten af detta beskattningssätt skulle blifva, alt den enskilte ställdes i sådant förhållande till Staten, att producenten kunde befrias från all afgift, men consumenten deremot skattade ej mindre för inländskt än utländskt bränvin, hvarigenom den Svenska tillverkaren sättes i stånd att concurrera med Utländningen.
— Utskottens förslag till Lagförändringar i afseende på mål, som angå oloflig bränvinstillverkning och försäljning, synes mig grundadt på billighet och rättvisa, och jag har ej något deremot att anmärka.
— Mine anmärkningar emot Utskottens Betänkande äro således egenteligen: att Utskotten ej må rubba eller inskränka den nuvarande tillåtelsen att på ett ställe begagna till och med Två 90-kannors pannor; att beskattningen å bränvinsafverkningen måtte bestämmas efter tillverkarnes uppgifter och Gode Mäns bepröfvande om beloppet af det tillverkade bränvinet j Den 4 Junii f. m. 111 oeti att, genom consumtionsafgift upptagen genom utarrendering af krogarne, priset å denna vara måtte fördjras, så att det icke må kosta mera att tillverka, utan heldre mindre, men väl kosta mera, likasom det utländska, att supa eller förbruka. —.
På grund af allt detta anhåller jag om återremiss till Utskotten af ifrågavarande Betänkande.
Grefve Sparrej Erik:
Jag kan ej underlåta att instämma i hvad Herrarne
Tham och Hjerta samt af Billbergh anfört i frågan om rättighet att begagna sammansatta BränneriVerk.
Derjemte anser jag mig böra till hvad Herr af Billbergh yttrat om Gefle Stads Bränneri, göra det tillägg, att afkastningen deraf helt och Hållet användes, icke blott till Fattigförsörjningen i Staden, utan äfven till Vexelundervisnings-Skolors underhållande, samt aflöning åt Prest och Klockare vid Hospitals-Kyrkan, som, i brist af härtill erforderlige medel, varit tillsluten under j3 år, men nu åter blifvit öppnad, sedan medlen erhållits af Bränneriet^ afkastning.
Skulle nu detta Stadens Bränneri, på sätt Utskotten föreslagit, tvertemot hvad af Utskotten till förmån för Landtmannen ti 11— styrkes, inskränkas till blott en 5o-kannors panna, så skulle härigenom omkullkastas en af de få anstallter och kanske den enda, genom hvilken bränvinsbränningen blifvit förvandlad från en förderfvets och eländets I 12 Den 4 J u n i i f. m. orsak, till ett medel mot nöden och fattigdomen och ett stöd för upplysning och moralisk förbättring.
En sådan förändring skulle ovilkorligen medföra den verkan, att den ad pios usus anslagne vinsten af Bränneriet till stort belopp nedsåttes, och kanske till en början åtminstone icke alls kunde för något sådant ändamål användas, emedan Bränneri-Redskapens omarbetning och förändring komme att kosta ganska betydligt.
Jag skulle ej sålunda yttra mig till förmån för Städernes anspråk att bibehålla samma rättighet, som förut, till bränvinsbränning i sammansatta Verk, om det vore i strid med rättsprinciper; men min mening understödjes tvertom ej mindre af rättvisa, än af billighet.
I anseende härtill påkallar jag Utskottens synnerliga uppmärksamhet på denna fråga; och anhåller derföre om återremiss af Betänkandet.
Jag anhåller att till större lättnad vid bedömandet få vid de särskilta Talarnes särskilta åsigter göra några anmärkningar.
Herr Hjerta har, om jag ej illa uppfattat hans mening, angripit sjelfva principen af Ilushehofsbränningen och gifvit företräde åt Fabrikationen i stort.
Han har såsom exempel framställt förhållandet i Preussen och Danmark, samt åberopat den obestridliga sanning, att ett yrke, som drifves fabriks-messigt, skall kosta mindre, än då till - Den 4 Jnnii f.
ro. tillverkningen är fördelad på en mängd mindre inrättningar.
Men alia Theorier äga värde, blott så vidt de äro tillämpliga för det land, der de åberopas, och man skall komma till helt annat resultat här i Sverige än i Preussen och Danmark; ty om det ej låter göra sig att befalla allmänheten till sammansättningar i stora associationer, och det ej heller nu varit talarens afsigt, så skulle resultatet af den theorie han framställt blifva, att vi lingö håde Fabriksbrännerier och Husbehofsbrännerier, hvarigenom detta land skulle komma att fabricera mera bränvin, än hela Tyskland sammanlagdt.
Jag skall äfven mot tillämpligheten erindra, att stora Fabriksanläggningar gå an i Preussen och på Seland, emedan hvarje hemmansägare på dessa tätt bebodda länder ej har längre väg till Sockenbränneriet, än att han med beqvämlighet der kan köpa den Drank han behöfver för sin Ladugård.