Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Några tunga moln stego väl upp på min beundrans horizont, och vissa aningar började göra sig rum att min värdinna – »den älskeliga varelsen» – ty så hade jag så ofta i mina tankar nämnt henne, torde vara af dessa »älskvärda varelser», som äro det blott i och för sig sjelfva, men som icke ändå äro allt hvad en älskvärd qvinlighet bör vara, det vill säga spridande sina behag rundt omkring sig till andra föremål af sin omgifning, och icke endast concentrerande dessa omkring sin egen personlighet, utan likt en välgörande sol breda sitt ljus och värma, lif och trefnad omkring sig, och ickeligga likt lysmasken, och bara lysa för sig, bara säga: »här är jag!»
– I dessa tankar, dock ännu dunkla och outvecklade, vandrade jag gången nedföre, vek af åt en sidogång, vek af ännu en annan, och befann mig snart – jag vet icke huru – under en hög och tjock kaprifolie-häck, som omgaf hela boningshuset.
Det stod en trädgårdssoffa tätt under häcken, och jag vet icke af hvad ingifvelse jag der slog mig ned, troligen för att förlora än en illusion.
Af häcken var jag alldeles skyld, och öfver den befann sig just familjens hvardagsrum, och snart – genom de öppna fönstren – kom följande samtal till mina öron.
Jag satt alldeles som förtrollad, som fastnaglad, ty ehuru ondt det gör oss att förlora våra käraste illusioner – öfvertygelsen om vänskap och tillgifvenhet, eller sanning och uppriktighet åtminstone, så motstå vi dock sällan de tillfällen, som ödet kastar i våra händer dertill.
Jag satt således stilla, oaktadt jag väl visste att det just icke var så särdeles vackert eller rätt, men som svepskäl för mig sjelf gaf jag omöjligheten att nu stiga upp, gå på knarriga sanden, krypa från kaprifolie-häcken, utan att både synas och höras.
Jag förblef således stilla, och mannens röst var den första som jag tydligt urskiljde, sedan de – talande alla på en gång inträdt i rummet.
Gäspande sade Patronen:
»Det var väl ock f.. att du just skulle beställa hit henne i dag, för att hindra oss alldeles för morgondagen!»
Ja det var bra harmeligt och ledsamt!
Beställa henne hit!
Hvilka termer du brukar!
Hur ofta bjuder icke du och persuaderar, utan den allra ringaste mening, samt drager derigenom på oss folk, stundom så onosliga och vedervärdiga, att jag knappast vårdar mig helsa på dem.
Var det då så underligt att jag bad en sådan person helsa på oss i förbiresan, helst jag var nästan säker att hon aldrig skulle taga denna vägen, och intet kunde jag veta eller spå till att hon skulle komma så hjertans olägligt.
Och om nu inte denna omständighet med morgondagen varit, så – – – –
Patronen (med flat-skratt).
Så hade det varit lika förb. ledsamt, fast du fått litet att skryta utaf, ty det har jag märkt, att derpå gå dina mesta bjudningar ut.
Men nästa gång du inviterar sådant folk skall jag utbedja mig att du är klädd och i full ordning att emottaga dem äfven och icke kör mig burdus i gapet på dem.
Jag har sällan känt mig så tafatt och enfaldig, och så nära som på ett hår hade jag aldrig kunnat hitta på någon antaglig orsak hvarföre du ej sjelf var tillstädes för att mottaga denna din non plus ultra – bad- och hjerte-vän.
Du säger att jag endast bjuder dem jag vill skryta utaf – men så bjuder du endast dem du vill skryta för.
Men det är lika godt!
– – Ledsamt var det – det medgifver jag – att jag icke skulle vara klädd, och att du skulle raka utaf ensam emot henne, men så dröjde jag icke många minuter.
Nå hvad gaf du då för pretèxte plausible för mitt uteblifvande.
Herrn.
Åh, jag grep i luften det första jag fann; jag sade att du spritat ärter och att du – – – – –
Frun (fallande honom i talet med stor häftighet) Spritat ärter!
– Nå du gode himmelske Gud! du kunde väl aldrig hitta på något sämre och enfaldigare.
Sprita ärter!
– Huru kunde du falla på en sådan idé?
Hvad skall hon väl göra sig för en tanka om mig!
Sprita ärter midt på eftermiddagen.
(Half-gråtande) Ack Herre Gud hvad historier och förtal på det sättet kan komma i omlopp, och det just genom ens närmaste, dem af hvilka man kunde hafva rätt att fordra annat.
– Jag ville gifva, jag vet icke hvad om jag kunde få tillbaka dessa ord, sagda just till henne.
Sonen (gäspande).
Men kära Mamma, det är väl inte så farligt.
Mamma och syster spritade ju ärter häromdagen.
Ja det är en stor skilnad på hvad som sker i ett hus, och på hvad man skall springa till främmande med, och om jag och Alice hjelpte hushållerskan en stund, så var det snarare en förtjenst än ett fel, och borde åtminstone icke bestraffas med att af Pappa utbasuneras; men nu skall den saken blifva hulpen, ty aldrig mera skola mina eller Alice’s fingrar taga i någon ärta, det må vara aldrig så brådtom hädanefter.
Sonen (allt gäspande).
Men hvad är det då egentligen för ondt uti att sprita ärter?
Ack det förstår du intet, om jag än sade dig det.
Låt mig nu slippa att höra nämnas de ärterne, utan låt mig snarare få glömma dem, och låtom oss tala om hvad vi skola göra på denna välsignade ledsamma morgondag, hvaraf vi alla hade väntat oss så mycket nöje.
Ja – jag och barnen vi resa dit, så snart middagen är väl förbi, det säger jag i förhand.
Ack hvad Pappa är god!
Ja det blir excellent!
Men ser det inte ändå bra oartigt ut, och kan hon ej deraf blifva något stött?
Herrn (sömnigt och vresigt).
Det ger jag tusan d.....r, och när du bjuder ditt främmande på så olägliga tider, så får du hålla dem sällskap sjelf.
Jag och barnen resa, det är säkert, ty vi behöfva ej sitta hemma och torka, och hafva ledsamt för dina infall att bjuda hit folk, som – –
Resten hörde jag icke, ty han gick med det samma ut, och sonen följde honom visst.
En liten tystnad följde, under hvilken jag ämnat draga mig tillbaka så saktmodeligen, men just som jag skulle resa mig upp, hörde jag åter Fru A:s annars så klangfulla och behagliga röst säga till sin dotter:
– Ack hvad hon kom i för en olycklig stund!
Man borde väl icke tro på skrock, men man ser dock dagliga exempel på att de ofta nog tala sanning.
I morse såg jag en stor spindel – araignée du matin, grand chagrin, i middags såg jag en ännu större – araignée du midi, grand depit, och depit är det just, icke egentligen att hon kom, ty det kunde ej varit så ledsamt, bara hon velat välja en annan dag, och bara Pappa sedan icke skämt ut hela huset med den der ärtspritningen.
Ja det är för besynnerligt, att Herrar äro så dumma i allmänhet, och Pappa i synnerhet
Frun (skrattande).
Så får du icke säga söta Alice, men kom hit nu och gif mig en kyss och gå sedan och lägg dig, och glöm icke att lägga väl upp ditt hår för morgondagen, ty soin om håret och toiletten är ändå alltid ett fruntimmers consequentaste skyldighet.
God natt, sof godt, jag skall nog ställa allt till det bästa i morgon, så att propositionen för eder att resa dit vi så enträget äro bjudna, skall komma från henne sjelf, och jag får väl ensam plikta för min onödiga gästfrihet.
Dessutom skall jag försöka att i morgon blanda bort de der försmädliga ärterne, som jag icke kan fördraga.
Men nu måste jag tala vid Mamsell om morgondagens middag, som skall blifva superb, så att den kan gifva en hög idé om huset, äfven i den vägen.
God natt Alice lilla, gå nu.
Alice gick, och en tystnad blef åter, under hvilken jag ämnat bryta upp, men nu kommer någon till fönstret, räcker sig litet ut genom det samma, och hviskar tyst men hörbart: »God natt Wilhelm!» – »God natt Fredrika!» svarade det lika sakta från öfra våningen.
Fru A. hete Fredrika, men hvem var denna Wilhelm?
Mannen hete Adolf – sonens namn var August!
– Det kunde väl aldrig vara bokhållaren, en ung, stum person, som först infann sig vid aftonmåltiden, stod djupt bockande borta vid skänken, tills man satte sig till bords, och åt hvilken ingen, och allra minst värdinnan, tycktes gifva ringaste uppmärksamhet.
Jag orkade icke gissa, jag ville bara försöka att glömma allt hvad jag hört och förnummit.
Nu blef det tyst, och tyst förfogade jag mig hädan och kände mig nöjd, när jag väl inkom i mitt sofrum, utan att hafva mött någon.
Mysklukten var borta; en illusion äfvenledes.
Fru A. stod der nu framför min inbillning, just som en ful menniska, hvilken nyss aflagt en vacker mask.
Jag kunde icke begripa att det var den samma.
Hon stod der så mager på behag för mig, så liten, så vanlig, så ingenting, så lik all den grannlåt af bronze och annat, som konsten i våra dagar vet att frambringa, lysande och vackert på afstånd, lekverk och lappri vid närmande betraktande eller minsta probering.
Jag sof ganska godt, ty Fru A hade goda, alldeles icke bedrägliga madrasser, ty taglet räckte tvärs igenom; hon hade lätta och tunna filtar, lakan sådana som rikedomen består sig dem.
Allt i detta hus var bra utom själen – d. v. s. menniskorna.
Huru den kommande dagen aflöpte kan man lätt föreställa sig när man lefvat litet i verlden.
Fru A. och jag mötte hvarandra i en konversation – alldeles framkallad af den beställda »slumpen» – om den festivitet på hvilken familjen var bjuden, och som Fru A. »aldrig ens velat nämna, hade man ej händelsevis kommit att tala derom, helst hon aldrig ett ögonblick tänkt derpå, sedan min åsyn och glädjen deraf fördrifvit hvarje annan tanka.»
Jag gjorde en troendes bock, och nu kom den omtalade propositionen »från mig» – och nu afslogs den, och så krusades med den, och så antogs den, men »med stor regret»; och jag satt så matt och trött, och trodde att jag var i Persien, ty så mycket meningslösa komplimenter, fram och åter, kors och tvärs, sade vi hvarandra.
De afreste.
Fru A. blef allena hemma hos mig, det kunde icke hjelpas, och utom alla andra fabler om familjens husliga lycka, fick jag äfven en om ärterne.
Ett frö af Canna Indica gaf anledning dertill.
»Ack», sade Fru A. skrattande, »dessa ärtlika frön påminna om gårdagen.
Jag måste tala om en huslig scène som då passerade.
Den fula regniga väderleken har varit ganska svår, som vi något hvar veta, för landtmannen, och nu, när säden skall inbergas, är hvarje solskensstund dyrbar.
Att gårdagen bjöd sådana både för själen och de yttre sinnena – sade hon med detta behag som hon lånar från någon trollqvinna, listigare än »Trälinnans» hexa – det veta vi, och min goda man kom på förmiddagen in helt förtjust, talade om att allt hans skördefolk var i den största flit och arbetsamhet, önskade sig ännu hundrade armar, och i en viss enthusiasm öfver att se honom så nöjd, så glad, ville vi så gerna visa vår goda vilja att fylla hans önskningar.
Men ack! jag och min lilla Alice hade blott två par armar, och dåliga de, när det gällde rågverket.
Det ena ordet tog det andra.
Vi ville nödvändigt visa vår beredvillighet att vara nyttiga, och slutligen beslöts och beramades det att jungfru-staten skulle få göra hvad den förmådde vid rågen, och vi vid ärterne; hvar och en med ett ord flytta ur sitt element i ett annat, och försöka hvad man der hade för talent.
Skrattande och sjungande gick hvar till sitt, och just när vi costumerat oss efter hvad omständigheterne fordrade, kom den oväntade glädjeposten – förebudet!» – Hvilken vacker saga!
Hvilken skada att icke ett enda ord deraf var sannt.
Ögonblick funnos under hennes berättelse, som jag förvillades af den otroliga sannfärdigheten, och när hon slutat, hade det varit mig rakt omöjligt att säga:
»du ljuger!» – ehuru jag så väl visste det.
Nej, jag log, jag gaf henne allt det bifall hon ville hafva för sin diktade kärleksfulla handling, och ho kan veta om den stora domaren ursäktar mig mera än henne för vår olidliga falskhet, ty jag måste bekänna det, med smärta och sorg medgifva det, att en af mina vänner hade rätt när hon häromdagen sade, att af hvad vi verldsmenniskor i allmänhet yttra, är minst hälften osanning.
Dagen derefter reste jag.
Måtte jag aldrig återse Fru A.!
Nu till Fru B.
Jag hade mycket tidigt på morgonen lemnat Fru A. ty jag längtade ifrån hennes artificiella atmosphère och luftdigra vänskapsyttringar.
Jag kände mig andas lätt när jag åter befann mig ute på landsvägen, der ingen sade mig att jag var »en sol som uppgått på vänskapens horizont», der ingen spelade rollen af en huld maka, en öm och omtänksam moder, en framåt sträfvande menniska, der, med ett ord ingen fanns som visste – till punkt och pricka visste – alla sina skyldigheter, och dock försummade dem; ty förlåten vare hvar och en, som uraktlåter det rätta, af ovetenhet derom.
Jag åkte hela dagen.
Vagnens hjul gingo evigt och oupphörligt omkring, just som tidens, men slutligen ledsnade ett af dem, och nu upphörde likheten med tidens, ty det tröttnar aldrig.
Ja – ett hjul ledsnade och sade nej, men så decideradt, att aldrig något fullständigare »nej» legat i en qvinnas blick en gång.
Jag ryste för att fråga, ty jag längtade obeskrifligt efter nattqvarteret, emedan det led mot aftonen.
Men jag behöfde icke fråga.
Kuskens nödrop gaf mig tillräckligt tillkänna, att här var stor olycka å färde.
Hjulet var sönder, ohjelpligt sönder.
Rådslag företogos med skjutsbonden, och han visste icke en enda annan utväg än att gå fram till »Herregården» och be att få låna ett hjul till nästa gästgifvaregård, eller till den, der nattqvarteret var beställdt.
Aftonen var ovanligt vacker.
Kusken kunde ej gå från vagnen, vagnen kunde icke gå ett steg, Anna hade icke vågat gå tio alnar från mig, betjenten var rest som förebud, skjutsbonden var ej värdt att skicka, ty hvem hade väl brytt sig om hans begäran, Herregården var helt nära och såg mycket vacker och inbjudande ut; af skjutsbonden underrättades jag att der bodde en Major, men namnet hade han alldeles förgätit, eller kanske aldrig hört.
Mitt parti var snart taget: utan att gifva mig ro fråga hvad herregården hete, utan att kunna få veta hvad
Majoren hete, vandrade jag utaf, åtföljd af Anna, som förundrades, så att hon kunde digna ned, åt detta företag, åt att »Hennes nåd ville gå upp till en främmande herregård och af främmande personer bedja att få låna något», lika som om ett annat medel stått mig till buds!
Vi kommo snart till tvenne stora jernportar, och genom dessa i en mörk skuggrik allé af gamla, jemna, väl ansade lindar och askar.
»Ack hvad här är vackert!» sade Anna, och jag kände en af dessa barndomsförnöjelser öfver ett olyckligt äfventyr, som kan gifva anledning till ett romantiskt dito.
Jag kände en längtan fram till denna »herregård», som jag icke förmår beskrifva, och hjertat slog af en viss ljuf och oroligt behaglig aning, att här skulle möta mig något angenämt, något ovanligt.
En liten vänlig hund kom oss emot i den porten, som förde in till gården, och strax derefter hörde jag en barnröst säga: »mamma! hvem är det som kommer der?» – och en syn, sådan man beskrifver den i idyllen, låg för mina ögon.
Stora träd med rika löfkronor omgåfvo hela den vackra gården och bortskymde något litet det i enkel, men smakfull och prydlig stil uppförda landthuset.
Under ett af dessa träd stod ett bord, och vid detta intog en förtjusande familj-grupp sin sista måltid på dagen.
Man såg den fina svarta thékannan med nunnan1 på locket, man såg det guldgula smöret, de svällande brödbullarne, det kalla köttet, krönt med sirligt lagd persilja, man såg pankakor och sylt, och, bättre än allt detta, man såg en fryntlig, fin och proper landtjunkare, ur hvars öga godt hjerta och rik själ framlyste, och hvars minsta rörelse just var den man önskade hos en värd, i hvars hus man ämnade anropa både gästfrihet och hjelp.
Hans blotta åsyn intog mig.
Fyra älskvärda, enkelt men väl och snyggt klädda barn sprungo upp från bordet på samma gång som fadren.
Och modern, – hon låg redan med oskrymtad, oförfalskad glädje om min hals.
Det var Fru B.
Och när jag ville se på henne, för att riktigt öfvertyga mig om denna lyckliga slump, då ville hon icke släppa mig, icke se upp; men när jag slutligen fick se hennes blida, milda anlete, då hängde ett par så vackra tårar i de halföppna ögonen, att jag kände hur äfven mina blefvo fulla och våta.
»Ack jag är för dum,» sade hon, med denna röst, som väl icke hade Fru A:s klang, men ett eget hjertligt behag, »jag är för enfaldig, ty alltid när jag blir rätt glad, rätt oförmodadt öfverraskad af något efterlängtadt och ljuft, så skall jag lipa.
Jag behöfver väl icke säga dig, att jag inom några ögonblick tyckte mig, kände mig vara en medlem af familjen, att jag satt mellan densamma vid det alldeles oförändrade thébordet, och deltog med den i den bästa och trefligaste aftonmåltid jag haft, sedan jag lemnade mitt eget hem.
Majoren tog alldeles hand om mig och min vagn, och inom en qvarts timma voro hjul afsända, för att passas, så att vagnen åtminstone kunde föras fram till »herregården», och en exprès affärdad till den gästgifvargården, der min betjent skulle dröja några timmar för att sedan resa vidare och beställa hästar för den kommande dagen.
Jag hade redan lofvat mig qvar utan att alls betänka denna omständighet, men Majoren sade:
»nej denna godhet får ej kosta en hop väntpenningar, då kunde det ju hända, att ett mulet minne ställde sig bredvid dem, som jag ville göra så klara och angenäma som möjligt.»
Det är blott dåren, som icke känner något obehagligt öfver onödigt bortkastade penningar eller andra Guds gåfvor, som menniskorne tro sig bedja om, i bönen om dagligt bröd.
Jag kände mig outsägeligt lycklig på detta ställe, eller bättre sagdt, tillfreds, lugn och nöjd.
Det var en hemkänsla i allt, äfven i smaken på hvad jag åt, och i luften som jag andades.
Just i detta var ett oändeligt behag, och jag saknade i dessa ögonblick mindre mitt hem, än jag det gjort under hela den öfriga tid, som jag bannlyst mig derifrån.
Det var roligt, det var hjertfröjdande att se de ögonkast som vexlades mellan de båda makarne, och som de sjelfva trodde vara så omärkliga, så ofattliga för alla andra, men som jag, stackars snabbseende varelse, så väl förstod att öfversätta från hjertespråket till tungomålet.
Han såg så glad ut för att hon fick en glädje.
Han tycktes likasom vilja råga denna med sin artighet och vänlighet mot mig, och min egenkärlek vek blygsamt och gerna åt sidan för det jag här blott var ett medel, icke egentligen ett ändamål.
Hon såg så nöjd ut, nöjdare än hon, med sin ringa portion af förställning och förgyllnings-håg ville det visa, och hon kastade så milda, tacksamma blickar på mannen för att han nu gjorde henne så mycket till nöjes.
Barnen voro, hvad söta barn alltid borde vara, när alldeles främmande personer visa sig: de voro fullkomligt tysta och stilla, gjorde väl sina små tysta frågor och anmärkningar, men förblefvo alldeles lugna när ingen svarade dem, eller visade dem uppmärksamhet.
Jag frågade slutligen om de alltid voro så stilla.
Föräldrarne sågo leende på hvarandra, och barnen började äfven skratta och visa sina glänsande perlrader inom de friska korallläpparne.
Jag kunde omöjligen afhålla mig att kyssa en liten, bredvid mig stående gosse på den snöhvita pannan, helst han hade stora mörkblå ögon och hete John.
Jag kom straxt derefter att se upp på modren, och åter voro hennes ögon våta, åter for hon med handen öfver dem, och sade leende: »Jag har fått en af mina lifliga önskningar uppfylld!
Jag mins en gång vid badet, när dessa samma händer ströko bort de blonda lockarna på en liten tiggargosse, och dessa samma läppar för ett ögonblick vidrörde hans lilla panna.
O! om det varit min lilla John! tänkte jag då, utan hopp att det någonsin skulle ske, och se nu – nu har det dock skedt.»
Långt in på sena aftonen fortsatte vi samtalet, och jag märkte, mera af den gladlynta frispråkiga mannens, än egentligen af Fru B:s egna ord, att hon – med sina halfslutna ögon och under sitt blomsterplockande – dock vid badet hade sett, hört, förnummit och begripit allt hvad som passerat omkring henne, bedömt det ganska rätt, och ofta ur en för mig, såsom merändels medagerande, alldeles ny synpunkt.
Allt hade hon meddelat sin man.
Dessa makar voro ett, det märkte jag i allt, smått och stort, och hörde det i ingen enda stor eller liten demonstration.
När det började blifva något sent, sade lilla John, som genom min smekning var vorden litet djerfvare: »Ska’ vi inte göra bön nu, och sedan gå och lägga oss?»
Fru B. hviskade något i hans lilla öra, men han svarade helt högt och med mycken förvåning:
»tycker då den främmande Frun inte om att göra bön och tala vid Gud?»
»Jo, mitt söta älskade barn,» svarade jag, »jag ber icke om något bättre än att bland goda menniskor och gudaktiga barn få höja äfven mina böner och tacksägelser till den Allgode.»
Och barnen gjorde sin korta aftonbön, men med en andakt som var äkta, lika som allt hvad jag hittills sett på detta genuina ställe.
Jag fördes till mitt sofrum.
Det var luftigt och svalt, der luktade icke mysk, der luktade intet, och det är den herrligaste lukt, näst den doft som omedelbarligen sprider sig omkring den man älskar, omärkbar för alla andra, omisskännelig för den älskande.
– Jag sof lugnt och drömde intet, alldeles som någon gång i mitt eget kära hem.
Andra dagen var en serie af behagliga, hjertstillande och hjertfröjdande känslor.
Det låg något så rent och klart, så djupt och fullt i alla förhållanden mellan denna lyckliga familj.
De tycktes vilja dölja all den kärlek, som de kände för hvarandra, och just derigenom föll denna mera verkligt i ögonen på den icke-blinda.
Ju större kärleken är, dess hellre smyger den bakom andra känslor, och ställer sig i skuggan, rädd att förlora något af sin kraft, af sin magie, ute i solskenet af de menskliga blickarne.
På förmiddagen, medan mannen var ute och inspekterade reparationen på mitt vagns-hjul, företogo vi – Fru B. och jag – en generalmönstring med hennes barn och deras naturfallenheter.
En af dem hade stora och verkliga anlag för musik, en annan visade omisskänneliga sådana för figur-teckning.
Det var lika förvånande att höra den späda, men rena och klara rösten, behagligt och med en viss oskuldsfull smak följa Fru B:s accompagnement på piano, till några lätta, kända sånger, som att se de väl proportionerade figurerne, tecknade med lätta, raska drag och oformerad blyertspenna, på ett äkta blad godt konceptpapper.
Här stod fadren så tydligt, klappande sin ridhäst.
Der, på ett annat blad, satt mamma och förhörde lilla syster sin lexa, der lekte syskonen, och den lilla vänliga hunden var icke glömd i någon enda tafla, utan utgjorde alltid en lifligt talande biperson.
Det var någonting på en gång ljuft och smärtsamt att se dessa frön till måhända stora konstnärsförmågor.
Det var något högvigtigt att här gifva ett råd.
Skulle man gynna och uppdrifva dessa ovedersägliga naturfallenheter, eller skulle man lemna dem åt sig sjelfva att utveckla sig.
Jag rådde nästan till det sednare; och en röst inom mig sade att det var rättast.
Ligger den verkliga gudasända konsten förborgad hos dessa små, så träder den fram sent eller tidigt och banar sig sjelf den bästa vägen.
Äro åter dessa tydliga fallenheter likväl endast spår till half-talenter, hvilket så ofta inträffar, så är det kanske lyckligast, att de blott odlas som en bisak, ett nöje, ett tidsfördrif, en hvila när allvarligare värf med för mycken tyngd lägga sig öfver sinne och själsförmögenheter.
Men ack! jag ville icke råda, och icke heller i den djupt intresserade moderns ögon se ut som rådlös, rådvill, eller, hvad som värre var, liknöjd, då jag inom mig kände ett högt uppdrifvet begär att i denna sak kunna vara en tillförlitlig Sibylla, en Pythia, som uttalade försynens verkliga vilja och beslut.
Man känner aldrig så väl sin ringhet som när man något skall bestämma för en ännu långt aflägsen framtid.
Tankarne löpa väl ditåt, men i denna ljusblå dimmiga rymd, huru lätt kunna de ej förvilla sig om rätta kosan.
De gå till venster när de skulle gå till höger, de vända åter, när de tro sig gå rakt fram.
Tankarne äro då stadda på vinterresa i starkt yrväder på en villande sjö, och prisad vare den och lycklig – som träffar rätta vägen!
Dagen, tillbringad hos dessa menniskor, gick förundransvärdt fort.
Jag hann aldrig att längta hem, utan till och med min hemlängtan fick på detta ställe en ljuf och behaglig gestalt, som icke i hvart ögonblick trängde inpå mig, lika som ville den qväfva och mörda mig.
Här stod den blott och vinkade, lockade med sina behag, men hotade icke med sin förfärliga makt.
När aftonen kom, undföll mig ovilkorligt de orden: »Hvad! är det redan slut?» – ty tidigt den kommande morgonen var min afresa bestämd.
»Nej, det är icke slut,» sade Fru B., och denna gången voro hennes tårfyllda ögon, icke halfsänkta utan vidöppna, »det är icke ett slut utan en början.