Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r meddelade, då beslut fattades om uptagande af det ifrågav:de lånet, hade Fullmäktige rättighet att bestämma räntan på de lån, sorn skulle al fonden utlemnas, till högst 2 proc. utöfver hvad penningarne stodo Staten sjelf till.
Ehuru de icke begagnade sig af denna tillåtelse i hela dess vidd, utan bestämde ränteskilnaden till blott 1 yt proc., måste dock den lånsökande erlägga 9 proc.
Då sedermera konjunkturerna förbättrades, nedsattes denna ränta till 8 proc., äfven derföre, att det visade sig, att mot det högre räntebeloppet penningarne icke utgingo.
Jag kan icke finna annat, ån att alla bör ske lika rätt, och att de, som af Staten undfått lån under den tid, då räntan var högre, böra ovilkorligen komma i åtnjutande af den lindring, som det sedermera blifvit möjligt att bereda.
Jag får således för min del tillstyrka bifall till Fullmäktiges förslag, så mycket heldre, som den industri svårligen ändå torde blifva särdeles blomstrande, som får betala 8 proc. för sina lörlager.
Då jag begärde ordet, var det för att framställa samma yrkande, sorn Frih.
Bonde redan gjort.
Det synes mig nemi. obilligt, att Staten skulle af de låntagare, som först erhållit understöd, fortfarande taga en högre ränta, än af dem, som några veckor sednare begagnat sig af samma fördel.
Det är visserl. sannt, att den juridiska rättigheten dertill är obestridlig; men jag tror icke, det kan vara Staten värdigt att begagna sig deraf, då det visat sig, att lånen kunna utan förlust utlemnas mot den lägre räntan.
Såväl Revisorerne som
Fullmäktige hafva också tillstyrkt den ifrågavarande nedsättningen, som för öfrigt icke skulle upgå till mera än 20,480 rdr 65 öre.
Utsk:t deremot vill, att man skall afvakta utgången af hela låneoperationen, för att erfara, huruvida densamma kommer att för Staten medföra förlust; men det synes mig ingalunda vara med rätt och billighet öfverensstämmande, att de första låntagarne skulle erlägga en högre ränta, för att derigenom betäcka de förluster, som möjl. kunna upkomma genom att andra ej förmå inbetala sina lån.
Jag vågar således anhålla, att R. o. Ad. måtte stadna i det beslut, som jag i min reservation ti 11 styrkt.
Då jag biträdt den mening, som hyllats af Utsk;ts majoritet, torde jag böra i korthet angifva skålen I> e ii T i J a ii a a ni f, m. derför.
Det år visserl.
aUdeles gifvet, att ingen bör önska, det Staten skulle på ockrarevis skaffa sig en högre inkomst, äfvensom det måste medgifvas, att de, som varit nog olyckliga att nödgas underkasta sig den höga räntan, ganska väl kunde behöfva en eftergift, ty de näringar äro sannerligen icke att lyckönska, som skola arbeta med en ränta af 8 ä 9 proc. på sina förlager.
Afven den summa, som här är i fråga att efterskänka, är af en relativt ringa betydelse.
Men det finnes andra skäl, som här måste tagas i betraktande.
När man ingår i låne-aftal, beräknar man, likasom vid upgörande af andra aftal, ej mindre viikoren, ån de fördelar, man deraf tror sig kunna hemta.
Om sedermera förhållanden inträffa, som göra det önskvärdt, att man ej ingått aftalet, så få dock dessa nya förhållanden icke verka något på detsammas bestånd.
Men ännu vigtigare är en annan princip att uprätthålla, nemi. att, när en räntefot, som en gång blifvit bestämd, nedsättes, denna nedsättning ej skall kunna verka retroaktivt på dem, som redan förut tagit och utfått sina lån på de förra viikoren.
Man måste besinna, hvarthän en konseqvent tillämpning häraf skulle komma att leda, då räntan för lån ur
Statslånefonden med detta års slut troligen kommer att nedsättas till 6 proc.
Aro då icke de, som förut tagit lån mot 8 proc., lika berättigade till godtgörelse af skilnaden mellan 6 och 8, som de nu ifrågavide låntagarne påstås vara till godtgörelse af skilnaden mellan 8 och 9 p — I Bankoregtemrt finnes dessutom en §, den 154:de, som i första mom. innehåller, att räntan för lån från Handels- och NäringsDiskonten må bestämmas till 4, högst 6 proc.
Nu är t. ex. penningeställningen sådan, att Fullmäktige fastställa denna ränta till 6 proc.
Några .månader sednare förändras förhållanderna och räntan nedsättes till 4, hvilket är Fullmäktiges obestridliga rätt.
Då kunna ju de, som förut ega lån mot 6 proc, komma och säga: »Hvarföre skall Staten vara en ockrare och taga 6 proc. af oss, då andra få lån emot 4 proc. ?»
De skulle ju då kunna på samma grund, som man nu vill fastställa, göra anspråk på ersättning för differensen.
I öfrigt tror jag det vara ganska nyttigt att, såsom Utskit föreslagit, upskjuta afgörandet, tilldess man får se, huru denna affär i sin helhet tager sig ut.
Om en eller annan af dem. som tagit lån emot 9 proc., icke kan betala, så vore det ju ganska bra att vid bevakning i konkursen kunna genom beräkning af den högre räntan förskaffa sig ett högre fordringsbelopp, då i allt fall afprutning derå kommer att ega rum.
Så tillvida är jag dock af samma åsigt, som reservanterne, att jag anser, att, sedan engång hela affären år upgjord, alla de, som fullgjort sina förbindelser, d. v. s. inbetalt sina lån, borde, om något öfverskott upstår, erhålla så stor ränterestitution, som detta öfverskott, fördeladt på dem alla, medgifver; men man bör icke förgäta, hvilket vigtigt prejudikat en eftergift på förhand, sådan som nu yrkas, skulle innebära, i afside å utlåningen, icke blott från denna fond, utan från Banken i allmänhet.
Jag tillstyrker således bifall till det beslut, hvari Utsk:t för sin del stadnat. fin Den II Januari f. m.
Jag får bekänna, att jag aldrig kunnat inse lagligheten af Bankens åtgärd att bestämma räntan för lån ur Statslånefonden till 8 å 9 %.
Då så emedlertid skett, bör man åtminstone gå tillväga med all möjlig billighet, då sådant låter sig göra, och jag får derföre med Frih.
Tersmeden instämma i det yrkande, han i sin reservation framställt, samt hos H.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm, anhålla om propos. i öfverensstämmelse dermed.
För min del anser jag den ifrågav:de nedsättningen såsom endast en onkel gärd af billighet emot de låntagande.
Hr Åkerman vill hafva den beroende af en slutlig utredning, men det må då tillåtas mig att fråga: när skall denna slutliga utredning komma att ske?
Det skall säkerligen draga ganska långt ut, innan den blir verkställd, och under tiden måste den högre räntan erläggas af dem, som först uptogo lån, och hvilka naturligtvis voro de, som bäst behöfde låna.
Hr von Ehren heim, P er Jakob: Instämmande med Frih:ne Bonde och Tersmeden, har jag begärt ordet endast för att, med anledning af en värd talares anförande, fästa upmärksamheten derpå, att här alls icke är fråga om någon restitution för de första fi månaderna, utan blott om nedsättning af räntan för den tid, som öfverskjuter 0 månader, och sedan räntan för nya lån blifvit nedsatt.
Denna åtgärd kan således ingalunda komma att verka retroaktift
Den värde ledamoten har såsom en konseqvens deraf framställt att om, såsom man har anledning förmoda, räntan för lån ur denna fond kommer att nedsättas till 6 proc., denna nedsättning skulle gälla äfven för de lån, hvilka, redan nu tagna, löpa med 8 proc.
Jag instämmer häruti fullkomligt med honom, och kan icke finna, hur Staten skulle kunna undgå att vid hvarje omsättning medgifva den nedsättning i räntan, som egt rum för nya lån.
Något afdrag på redan erlagd ränta kan deremot icke komma i fråga.
Hr Åkerman har äfven derföre ansett den högre räntan böra bibehållas, att Staten vid möjligen inträffande konkurs af någon låntagare derigenom kunde höja den summa, som vore att bevaka; men jag kan icke anse denna omständighet vara af sådan vigt, att den bör stå i vägen för en åtgärd, som är af rättvisa och billighet påkallad.
En värd talare har sagt, att han icke ville biträda det af mig och flera andra gjorda yrkande, derföre att han fruktade, att det skulle blifva ett prejudikat, för den händelse att, såsom man har anledning förmoda, räntan för lån ur denna fond kommer att nedsättas till 6 proc.
Jag får då nämna, att nedsättningen från !l till 8 proc. skedde så snart efter sedan utlåningen börjat, att det var blott under 1 månad som lånen utgingo mot den högre räntan, och denna nedsättning har blifvit gjord derföre att man fick ränta på de i utlandet qvarstående fonderna.
Den lindring, som nu är i fråga, torde böra medgifvas, då den icke länder I> e ii il Januari f. m.
Statverket tili förlust, oell något farligt prejudikat tror jag icke kunna derutaf upstå.
Afven torde jemförelsen med Bankens ordinarie lånerörelse vid närmare påseende befinnas haltande.
Detta lån uptogs för att underhjelpa och lätta den stagnation i rörelsen och det penningebehof, som då förefunnos efter krisen, och innefattar således ett undantagsfall, som icke är jemförligt med de normala förhållandena.
Jag tror således att man ser spöken midt på ljusa dagen, om man fruktar att härifrån skulle kunna hemtas något prejudikat.
Åke rman:
Man har fästat min upmärksanihet derpå, att jag i mitt första yttrande icke begärde propos. på bifall til! den förev:de punkten af Utsk:ts Betänk., och jag får derföre nu göra det.
För öfrigt har man sagt, att frågan, som nu skall afgöras, år af helt annan beskaffenhet än det exempel jag anfört; den angår dock ränta, och principen i ena som i andra fallet; är grundsatsen rigtig i det ena, eller då det gäller lån ur Stats-lånefonden, måste den vål ockå vara det i andra, då det är fråga om lån ur andra Bankens fonder.
Hr Lilliehöök, Bertil: litt ytterligare skäl för bifall till Frihrne Bondes och Tersmedens yrkande torde finnas deruti, att lån-- tagarne icke ega upsågningsrått sig förbehållen.
De kunna således icke inbetala lånen, för att få nya mot lägre ränta.
Hr Åkermans jemförelse med handels- och närings-diskonten är icke fullt exakt, ty lånen ur nämnde fond lemnäs högst på 6 månader, eller just så lång tid, som Fullm. förutsatt att dessa 9 proc.-lån skulle qvarstå.
Hr Åkerman synes hafva be dömt ifrågav:de ämne endast som jurist.
Det må då tillåtas mig, som äfven anser mig ega någon kännedom i det juridiska facket,'att uptaga hans framställning till besvarade.
När man fungerar som domare, måste man naturligtvis följa lagen utan afs. på följderna, och det heter derföre också, att »rättvisan är blind»; men Fullm. hafva här handlat som administratörer och icke i egenskap af domare, och frågan bör derföre ur administratif, och icke ur juridisk synpunkt bedömas
Det faller då af sig sjelft att en räntefot, som varit satt högre än lagen tillåter, bör, der så ske kan, nedsättas och de jemkningar dervid göras, som omständigheterna tillåta.
Att söka stöd för motståndet mot Frih.
Tersmedens förslag i vådan af ett prejudikat med afs. å lån ur handels- och närings-diskonten, anser jag högst orätt, ty vi måste ihogkomma, att 6 proc. år ännu laglig ränta och inom lagens gränser har man ovilkorlig rätt att bestämma hvilken ränta som helst.
Då man vid bestämmandet af den högre räntan gått utom laglighetens gråns, synes det mig både rätt och billigt att göra sådana eftergifter, som förhållandena kunna tillåta.
Då jag för min del instäm mer i det af Frih.
Tersmeden framställda yrkande, sker det dock under det uttryckliga förklarande, att jag icke gjort detta medgif - 62 i>em 11 Januari f. m. vande, om det varit fråga om någon Rikets St:s Banks eller något annat vanligt penningeverks tillhörighet; men då här är fråga om ett fall, der Staten endast uptrådt som en barinhertighets-anstalt, för att lemna understöd, och icke för att förtjena penningar, så tror jag denna eftergift utan våda kan, och äfven blilligtvis bör göras.
Exc. Ur Gr. o. Landtm., att Utsk:t uti den förev.de § uttryckt den åsigt, att det vore för tidigt att till hufvudsaklig pröfning företaga väckt fråga om eftergift å ränta och provision till vissa låntagare i Statslåne-fonden; att Hr Åkerman yrkat bifall till denna Utslc:ts framställning, men att deremot de öfrige Ledaméterne, som yttrat sig i ämnet, anhållit om bifall till Fullmäktiges förslag, att de personer, som erhållit lån från låne-fonden före den 31 Mars 1858, må af räntan och provisionen för den lånetid, som öfverskjuter 6 månader, eftergifvas skillnaden mellan 9 och 8 proc.
Härefter framställde H. Exc. propos. å bifall till Utsk;ts yttrande, och då dertill svarades nej, gjordes propos. å bifall till Fullmäktiges ofvanomnämnde förslag och besvarades med många ja, jemte ett och annat nej, hvaruppå II.
Exc. förklarade sig hafva funnit denna propos. vara med öfvervägande ja besvarad. 5 §■ Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman:
Som BankoUtsk:t för behållit sig rättighet att återkomma till detta ämne och således enl. all sannolikhet kommer att ännu en gång behandla detsamma, anser jag mig böra vid detta tillfälle yttra några ord.
Då BankoStyrelsen beslöt framflyttning af expeditionstiden, var det sannolikt dess mening att dermed göra allmänheten en tjenst.
BankoStyrelsens sammansättning år sådan, att den, mera än andra Styrelser, fordrar ärliga up-, lysningar, för att kunna med full säkerhet fatta sina beslut; men är dock den, som minst i alla kan påräkna sådana.
— Allmänhetens bästa och beqvämlighet är den käpphäst, hvarpå egennyttan rider upp, då hon vill hafva fram sina enskilda angelägenheter, och jag fruktar att Fullm. hållit i grimman, då ryttaren — Enskilda Banken — inom RiksBanken ordnat sina angelägenheter.
För den stora allmänheten kan det vara likgiltigt, om insättningarna börja kl. V210 eller 10, och om de fortfara till kl. 2 eller y23, men för Enskilda Banken år det af största vigt, ty under tiden kan den hinna hopskrapa ännu några tusen rdr för att insätta på up- och afskrifningsräkning.
Orsaken hvarföre allmänheten får vänta, är egentligen bristande arbetsstyrka.
Då vexelkassornas rörelse upgick till 12 milhr årligen, så fanns det 4 expeditionskassor, och någon gång tillsattes ännu en ä:te.
Sedan rörelsen betydligt ökat sig, och stigit ända till 100 milhr, då indrogs en af dessa kassor.
Under tiden upstod en inrättning, som jag nyss nämnde, Enskilda Banken, hvilken nära dagligen uptager en kassa, och stundom tvenne, och om en från Enskilda Banken till BankoFullm. ställd ansökan beviljats, hade Enskilda Banken ensamt uptagit alla tre expeditions-kassorna, och den stora Allmänheten haft ingen.
En annan orsak till det öfverklagade 1) »n 11 .1 a ii il a r i f. ni. förhållandet ligger i pensionslagarne.
I Banken är man icke berättigad till pension förr än vid 7 0 år.
För att rätt sköta en försyssla, fordras en sådan vigor, som man sällan har qvar sednare än vid 40 k 5 0 år; men af de 3 kassörerne är den ene redan gubbe, och den andre håller på att blifva det.
Allt är således kastadt på den 3:dje kassan — Om BankoUtsk:ts närv:de ledamöter fästat upmärksamhet vid hvad jag yttrat, än ändamålet dermed vunnit.
Det må ej förnekas, att Hr Ehrenhoff yttrat sig ganska sanningsenligt.
BankoFullm. hafva också ej varit okunnige om de förhållanden, han påpekat; men det har icke stått i deras förmåga att vidtaga någon åtgärd till lindring i det arbete, som förorsakats kassörerne genom Enskilda Bankens beständiga insättningar.
Framflyttningen af expeditionstiden har blifvit vidtagen på grund af UnderStyrelsens tillstyrkande och med ani. af anm. från 1858 års Revisorer, för att berda allmänheten ökad beqvämlighet.
Jag är också fullt säker att allmänheten f. n. i RiksBanken betjenas på ett fullt tillfredsställande sätt, och önskar, att man der icke må hafva för mycket öfverseende med Enskilda Banken, som i första hand skördar frukten af de fördelar, som åsyftats genom förändringen.
Hr Ehrenhoff: Hr Printzensköld har yttrat, att UnderSty relsen tillstyrkt expeditionstidens utsträckning.
Detta är visserligen sannt, men UnderStyrelsens tillstyrkande kan nästan antagas vara framkalladt af ett tvång från Fullnns sida.
Hr Printzensköld: Hvad Ilr Ehrenhoff nu yttrat, kan in galunda vara med förhållandet öfverensstämmande.
Om något tvång egt runi, så har detta varit från Revisorernes sida, ty det är af dem, som förslaget blifvit väckt.
Efter härmed slutad öfverläggning, lades § till handlingarne. §§ 6 och 7.
Afven dessa §§ lades till hanlingarne. § 8.
När man med upmärksamliet följer pre misserna, må man med skäl förvånas öfver det slut, hvari TJtsk:t ang:de denna punkt stannat.
Jag vill dock tro att Utsk:t icke menat hvad som i tydliga ord här säges.
Fullm. hafva nemi. blifvit rent af beskyllde att hafva slutat särskildta aftal med guldleverantörer, och att på denna grund hafva beslutat upskof med nedsättningen af vexlingspriset.
Utsk:t ingår sedan i pröfning af dessa af tal, som det finner ensidiga, såsom bindande för Banken, men icke för leverantörerne.
Det är väl hvage. ombuds pligt att, om något aftal ingås, öppet och ärligt tillkännagifva detta för sina principaler, och icke förhemliga detsamma.
Huru har väl då BankoUtsk:t tänkt sig Fullm., då det kunnat tillåta sig säga, att desse annorlunda förfarit!?
Om i denna upgift funnits en skymt af sanning, borde åtgärden ovilkorligen hafva föranledt åtal af Just.Ombudsmm.
— Hän - (U ] > *• ti 11 Januari f. in. delsen var emedlertid följande.
Det kom till Fullm:s kännedom, att man hade för afsigt att, med afs:de å guldets låga pris å verldsmarknaden, leverera en viss mindre betydlig qvantitet guld till RiksBanken.
Den metalliska kassan behöfde förstärkning, oell Fullm. ville derföre icke lemna detta tillfälle obegagnadt, men icke heller skada dem, som af förtroende till bestående förhållanden redan ingått i affärer, och ansågo derföre nödigt att bestämma en terminus ad quem, på samma sätt som Regeringen, når den gör ett export■eller importförbud.
Till följe deraf upsköts verkställigheten af de vidtagna besluten, den ena gången J 0 och den andra I 4 dagar efter sedan de blifvit fattade; men att Fullm skulle inlåtit sig i något aftal, vare sig mundtligt eller skriftligt, är ett påstående, som helt och hållet faller inom diktens område.
Jag kan icke annat än finna min rättskänsla sårad af att vara beskylld för en handling, som icke egt rum, men som, i fall den egt rum, ovilkorligen bort medföra straff, och jag hoppas, att R. o. Ad. anser sig böra öppet uttrycka sitt ogillande af de premisser, som föregå Utskds tillstyrkande.
Ilr Prinzenskölds nyss afgifna yttrande mäste bero på ett misstag eller ett olika begrepp om rätta betydelsen af ordet »aftal.»
Om man vänder om bladet i Bet., så finner man anförd Fullm:s egen förklaring.
Der står nemi.: »I anledning häraf hafva Fullmägtige uti meddelad förklaring anfört hufvudsakligen, att, enär
Bankens guldförråd vid slutet af nästlidne
Maj månad nedgått till det jemförelsevis låga beloppet af omkr.
44,000 dukater, syntes tillfället att bereda förstärkning deraf äfven till då gällande invexlingspris icke böra lemnäs obegagnadt; men som den dåvarande låga kursen på pund sterling gaf anledning befara någon spekulation att i större partier till riket indragit guld, hvarigenom vexeltillgången kunnat komma att lida den förminskning, att silfver måst från Banken uttagas för verkställande af utländska liqvider, hvartill, i annat fall, de till guld förvandlade vexlarne å pund sterling funnits att anlita, hade
Fullmägtige med guldprisets nedsättning afsett att åt vederbörande gifva en väckelse att icke allt för långt utsträcka dylika spekulationer, hvilket syftemål, vid betraktande af de relativt ganska obetydliga partier guld, som till Banken aflemnades, äfven vunnits: att som emellertid vid prisnedsättningarne den ! fi Juni och 21 Juli Fullmägtige egt sig bekant, att guld, ämnadt för leverering till Banken, antingen redan blifvit inlemnadt eller i närmaste dagarne komme att inlemnas å K.
Myntet för den behandling, som skall föregå levereringen till Banken, skulle det, enl.
Fullm:s åsigt, kunnat anses mindre grannlaga, derest Fullmäktige genom tillämpning genast af beslutad prisnedsättning föranledt skada för den eller dem, som, endast under förutsättning att gällande invexlingspris icke al't för snart förändrades, sökt att genom indragning af guld möjligen skydda sig mot förlusten på då varande låga kurs å pund sterling, samt att Fullmägtige derföre med beslutets tillämpning vid hvartdera tillfället låtit anstå en tid, som varit tillräcklig för Dbii 11 Janu ari f. m. 65 för att erhålla redan inbekommet guld å Kongl, myntet behandladt, men otillräcklig för upgörande af någon ny affär.»
Det är tydligt, att Fullm. hade sig detta bekant genom anmälan, en ganska riktig åtgärd, då omyntadt guld icke får i Banken insättas utan föregången undersökning i myntverket, hvartill åtgå flera dagar.
Det är också naturligt, att leverantören icke vill utsätta sig för att ett annat invexlingspris 'bestämmes under det denna undersökning pågår, och att Fullm. derföre gifvit det löfte, att det guld, som redan var aflemnadt till myntet, skulle få invexlas till det gamla priset
Att häruti skulle ligga något det ringaste kränkande för Fullm., kan åtminstone jag icke inse, och det har BankoUtsk:t ej heller velat uttrycka med ordet »aftal.» Utsk:t har sedan i slutet blott anmärkt, att ett sådant enskildt aftal eller löfte dock icke vore bindande för den, som innehade guldet, och att det kunde hända, att han icke levererade detsamma, om priset derpå under tiden stege.
Jag kan icke finna Utsk:ts framställning i ringaste mån förnärmande för Fullm., och anhåller derföre helt enkelt om bifall dertill.
Jag kan ingalunda finna Frih.
Tersme dens förklaring tillfredsställande.
Häri har nemi., för att komma ifrån saken, karakteriserat ordet aftal så, att det skulle betyda något helt annat än kontrakt.
Hela skilnaden är dock, att det ena ordet är svenska och det andra latin.
Nu hafva Hrrne i BankoUtsk:t beskyllt Fullm. att hafva träffat ett aftal, som var bindande endast för Banken, men som lemnade i den andra kontrahentens skön att upfylla sin förbindelse eller icke.
Är icke en sådan beskyllning ärekränkande, så vet jag sannerligen icke hvad heder och åra vill säga.
Jag tror visserl. icke, att det varit Utsk:ts afsigt att framkomma med ett dylikt tillmäle, men det ligger i de ordalag, Utsk:t begagnat; och det är min lagliga rätt att, tilldess jag blir bevisligen fälld för ett origtigt förfarande, vara friad från alla sådana beskyllningar i tal eller skrift.
Om R. o. Ad., af aktning för BankoUtsk:ts ledamöter, hvilken känsla jag delar, icke vill gå längre, anhåller jag att det Höglofl.
Ståndet åtminstone måtte gilla endast de sista orden, och lägga de föreg:de resonnemangerna till handlingarne.
Då jag långt före den tid, vid hvilken det ifrågavarande beslutet fattades, upphört att vara ledamot af BankoStyrelsen, är jag icke i tillfälle att i saken lemna några egentliga upplysningar; men det synes mig, att man kan ganska vål med ledning af befintliga handlingar bedöma densamma.
Fullm. hafva nemi. härvidlag handlat på grund af en ganska rigtig princip, att, då ett förvaltande verk fastställer vissa reglor eller lemnar nya föreskrifter, dessa icke böra genast tillämpas, hvarigenom enskilda, som i förlitande på de gamla förhma ingått i affärer, kunna lida skada och olägenhet.
Samma grundsats följdes t ex. af Regeringen för några år sedan vid utfärdandet af ett förbud mot export af spanmål.
Det H. HI. 5 6t> l>en 11 Jan uari f in. beslöts då särskildt, att detta förbud icke skulle träda i verkställighet förrän efter någon tid.
Då nu BankoFulIm. hade beslutat nedsätta invexlingspriset på guld, men tillika hade sig bekant, att sådant redan blifvit till Myntet aflemnadt för att undersökas, var det ju ganska rigtigt af Fullm. att bestämma en preskriptionstid, och dertill reducerar sig hela denna tvistefråga.
Jag kan icke neka, att, om man upfattar ordet »aftal» i den bemärkelse, hvari det vanligen användes, så kunde Utsk:s yttrande verkl. anses innebära en beskyllning mot Fullm. för oriktigt förfarande; men efter den tolkning Frih.
Tersmeden, som är Ordf. i BankoUtsk., här lemnat, har jag ingenting att anmärka mot Utsk:s tillstyrkande eller motiveringen derför.
Oaktadt den förklaring, jag nyss afgaf, synes Hr Printzensköld ändå icke vara nöjd, utan fortsätter med sin fordran af uprättelse.
Det år dock tydligt, att Fullm. genom anmälan haft sig bekant, att guld blifvit tili Myntet aflemnadt för att undersökas, och att Fullm. då, vid nedsättandet af invexlingspriset, gifvit den försäkran, att denna redan a flemnade qvantitet guld skulle få till det förra priset invexlas.
Detta torde väl kunna benämnas ett »aftal», och jag kan icke finna, att deri skulle ligga något det allra ringaste förnärmande för Fullm.