Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gunnar hade suttit med hufvudet lutadt i handen, och icke gifvit akt på Lenas rörelse, förr än denna nu smällde igen dörren efter sig, i vredesmod.
Han såg opp, såg bort åt mor Ingrid, lika som han fordrat förklaring af henne öfver detta sista Lenas utbrott af vrede, men då den gamla ej såg upp från sin spånad, utan spann – försänkt i helt andra tankar, som det syntes, tittade han ut genom fönstret, och såg nu Lena återkomma med ett litet bylte under armen.
Som en pil var hon åter inne i stugan, emedan det allt jemnt småregnade, och kastade byltet med stor ondska på bänken, utropande vredt och argt:
– Jag kunde just tro att den dumma Elin hade något för sig!
Det an’te mig just, men se det ska’ då intet bli utaf att vräka klä’r på den der usla tiggartösa.
Hon gensköt henne derute i farst’an, och gaf ’na – – lä’ mej se: en bra kjortel och en bra halsduk!
Nej, se de ska’ då bli lögn, och förr ska’ jag ta ’et sjelfver.
Förhållandet var det att Elin, ömmande för den arma halfnakna flickan, hade i hast letat upp en gammal kjortel och en d:o halsduk, som dock hvarken voro trasiga och ännu mindre smutsiga, utan snygga såsom allt hvad Elin egde.
Detta hade hon gifvit den stackars flickan, som hon ropat till sig, när denna skulle gå sina färde, och allt detta hade den sluga
Lena hört och begripit, samt skyndat efter flickan, och ryckt ifrån henne, utan allt krus och alla omständigheter, det lilla, som denna så nyss tackat för, och som gjort henne så glad.
– Hvad vill allt detta säga? – sade Gunnar, som icke rätt begrep Lena, hennes ondska, och hvarifrån det der byltet egentligen kom, ty han trodde tiggarflickan för länge sedan gången, och hade nära nog glömt henne.
– Jo, det vill jag berätta – sade Lena – att den dåraktiga och dumma Elin går och ger Banka-Lotta af sina kläder, lika som de ej kunde behöfvas bättre här.
Men se jag ryckte ifrå ’na alltihop, och nu ska’ jag ta ’et, och Elin ska’ aldrig få se sin kjortel och sin halsduk, efter ho’ har så godt om tocket.
– Fy, tusan d.....r! – sade Gunnar och spottade.
– Du ä’ dig alltid liker, Lena, det kan en säga, och hjerta i bröstet det hade du än aldrig, och derför går dig aldrig heller väl i längda.
Och hvem lofvar dig att taga från Elin?
Och hvad ger du väl henne?
Jo intet, intet så mycket som jag kan lägga på min nagel, fast tösa släpar hele da’n för oss.
Och jag har nog märkt att du ämnar ge henne intet, hela året om, och nästa med.
Men se det ska’ bli lögn!
Husbonde är jag, och kan både befalla och förbjuda, när det mig lyster; och om jag sällan nog brukar min magt och min myndighet, så torkar den intet ihop för det, må veta, utan nu säger jag (och härmed slog Gunnar icke ett hårdt, men ett bestämdt slag i bordet) att hon skall hafva full pigelön, allt ifrån den dagen hon kom, och att det ska’ bli de första styfrar jag samkar ihop.
Låt mig se – fortfor han och tog ned almanackan, som alltid låg på en liten hylla öfver det ena fönstret.
– Låt se!
Hon kom hit fjorton dagar före missummar, och åtminstone ska’ hon till flyttningstiden ha’ lön för tredings år, och se’n full piglön och städsel för nästa år.
Och detta säger jag för sannt och rå’r ingen att mucka emot.
Lena vågade verkligen icke att «mucka mot», ty när Gunnar någon gång blef ond, eller tog sin husbonde-myndighet i akt, och icke teg och gick sina färde, såsom han oftast plägade, då blef Lena rädd, och vågade ej egentligen motsäga honom, men muttra gjorde hon likväl, och som svartsjukan nu äfven blandade sitt gift i hennes galla, sade hon:
– Ja, gör det!
Gerna för mig, men då säger jag att jag vill ha’ en annan piga till hjelp, en starker och styfver-en till ett annat år, för nu får jag gå och träla med allt groft, och Elin bara hållas med det, som grant är, och sittegerningera.
Nej, det bär sig inte dä, utan då får ho’ se sig om annerstans, efter någon annan tjenst, och jag se mig om efter en a’an dugtiger piga.
Gunnar förblef stum.
Han var slagen med sina egna vapen, och kände nu helt noga hvar gränsen var, der han hade att befalla, eller icke.
Han kände sig väl tillåtas af sitt samvete att bestämdt förklara Elin skola hafva full lön, men icke befalla att hon skulle stanna qvar i huset.
Här gjorde samvetet reträtt, och – plågad af den grufliga tanken att skiljas från Elin, att icke åtminstone lefva under samma tak med henne, och då och då förnöja sina ögon med hennes anblick, sade han allvarsamt, men utan all vrede, i känslan af det mäktigaste motifvet:
– Att du kan tala så, Lena!
Gör intet Elin allt hvad hon förmår?
Hon kan väl icke göra två saker på en gång, vet jag!
Hon väfver ju nu från sola uppgång till sene qvällen, och när väfven är slut, hjelper hon dig ju gerna med allehanda utegångs-sysslor, det har hon ju sagt.
– Ja, men sådana kan hon icke, och står intet heller ut med, ty tocket är hon icke vand vid från barndomen – sade mor Ingrid, som af flere skäl ville att Elin, i all sämja likväl, skulle lemna torpet och taga annan tjenst, ehuru mor
Ingrid bättre än någon såg huru god och älskelig den unga flickan verkligen var.
Gunnar svarade icke ett ord, kastade endast en blick, mörkare än någon sådan det någonsin varit, bort på den gamla modern, men mötte dock icke hennes, som oafbrutet hvilade på tråden hon spann.
Han reste sig snart upp och gick ut till sitt arbete, men detta föreföll honom tyngre än någonsin.
Gunnar hade icke brytt sig om att taga så mycken makt öfver sig, att han ville skiljas från Elin.
Han ville icke bokstafligen bryta sitt äktenskapslöfte, och framför allt – – ej draga Elin i förderf, men han ville se henne, höra henne, lefva dagligen i hennes närvaro, tröstas och lugnas af henne, och älska henne «som en broder», en känsla som alla de, hvilka älska för första gången, och således icke känna kärlekens obetydliga identitet med vänskapen, tro sig kunna tillkämpa sig, med tid och god vilja.
Räknadt från denna dag, blef Lena odräglig mot Elin, och sparade ej sin ilska att utbryta mot henne, så ofta som ringaste tillfälle gafs.
Oupphörligt talade hon om hur «fin och vek och kraftlös Elin var», hurudana «mjölkfingrar» hon hade, hur liten nytta hon gjorde, och hur obelåten hon (Lena) var med henne.
Elin bara teg och molade så mycket dess flitigare med väfven, för att snart få ned den, och sedan visa att hon förmådde hvad hon ville och hade dugtiga krafter, som hon sjelf tyckte, och hvilka hon äfven ämnade anlita efter yttersta förmåga, ty äfven Elin ville stanna qvar der hon var.
Hon gjorde sig väl icke egentligen reda derför, men hon hade mod till allt, bara ej att skiljas från Gunnar.
Han var hennes sol, hennes lif, hennes enda tanka i verlden.
Hon visste ej hvad hon ville.
Hon visste blott två ting: hon ville icke taga Gunnars kärlek från Lena, men hon ville ändå behålla den han gaf henne (Elin) och sjelf älska honom af allt sitt hjerta, och det gjorde hon äfven.
Ännu ett par veckor förflöto på detta sätt, och Lena blef allt värre och värre, började högt tala om hur nödvändigt det var, att Elin skaffade sig annan, mera passande tjenst, och att hon sjelf såg sig om efter en annan piga, grälade sent och bittida på Elin, och hade till och med, när ingen såg det, knuffat henne, och kallat henne åtskilliga öknamn, hvaraf Elin kunde sluta att systern var svartsjuk på henne.
Detta grämde Elin grufligen, och hon började betänka om hon icke slutligen vore tvungen att lemna Viken, ehuru rysligt detta kostade på henne.
Ingen hade hon att fråga, att rådgöra med, och äfven hos mor Ingrid tyckte hon sig märka en viss kallsinnighet, som mycket kostade på den unga värnlösa flickan.
Endast Abraham var sig lik mot henne, med sin eviga kärvänlighet, hvilken Elin likväl hade ett sätt att hålla inom så tillbörliga gränser, att Abraham knappt vågade peka på henne, mycket mindre taga i en enda fåll af hennes kläder, och så fort han på någon ledig stund kom och ville språka med Elin, frågade denna honom genast hvar han hade sin katkes, körde honom efter densamma antingen han ville eller ej, och förhörde honom sedan deruti, samt förklarade det, som han babblade utantill, utan alla vidare uppehåll.
Abraham hann således för hvar gång han råkade Elin aldrig mer än att säga: «Ja, ja du Elin!
Du ä’ ena rarer tös, och så tyckte han, Ostekar, eller hufvert han heter, han Lars Carlsa älste pajk.»
Detta skulle föreställa ett litet bryderi till Elin, men då log hon alltid, och då ville Abraham gerna klappa henne på armen åtminstone, men då knuffade Elin till honom och ropade:
«Gå efter kakesa straxt!» och dermed förbyttes kurtisen alltid i det allra allvarligaste katkes-förhör, hvilket äfven hade den påföljden, att Abraham snart kunde sin katkes, som vatten, och hade fått lof af kyrkoherden att snart få «gå fram», såsom Elin alltid kallade denna heliga stund, hvilken hon, med den mest oskrymtade och obortblandade tro, med oskuldens hopp och ett rent hjertas kärlek, afmålat för Abraham i så sköna, lockande färger.
Man var redan hunnen slutet af September månad.
Den svåra väfven var ännu icke slut, utan höll Elin hela dagen fängslad, och om nätterne låg hon ofta vaken, grät och funderade på hvad och huru hon borde göra, ty Lena gaf henne nu dagligen tillkänna, att hon ville blifva utaf med henne, att hon var «oduglig» m. m., som slutligen bet sig fast i Elins sjelfkänsla.
En fredagsafton hade hon likväl icke lagt sig för att begrunda allt detta, utan satt uppe, och – lyst af några spinnstickor, som Abraham i smyg gifvit henne, sydde hon en såkallad nattkappa7 åt honom, emedan han fått lof af kyrkoherden, att den nu stundande söndagen få gå till nattvarden med den öfriga församlingen.
Fram mot klockan tu på natten var arbetet färdigt, skulle nu blott stärkas och strykas.
Detta förrättades medelst några små torra vedträd, som Abraham äfven i all tysthet anskaffat, samt ett litet «perssejern»,8 Elins eget, och när klockan slog tre inne i stugan, låg Abrahams första nattkappa, veckad och nätt på väf-fjölen, och Elin kastade sig klädd på sängen, för att genast i allra första dagningen sätta sig i väfven.
Här hölls hon sedan fast, hela den derpå följande lördagen, ehuru hon både var sömnig, trött och hade ondt i hufvudet.
Vid middagstiden kom Abraham in, fick sin nattkappa, tackade, bockade och skrapade derför, och stod ett ögonblick vid väfbommen, under hvilken korta tid Elin dock förhörde honom ett par språk ur katkesen, som Abraham aldrig rätt kunde komma ihåg.
Just när han uppläste dessa, kom Lena in, och röt genast, vänd till Abraham:
– Står du här, ditt uschla ting, i stället för att gå på lo’en och göra hvad jag sagt.
De ä’ intet nog du har hinkat dig med alla dessa rännande till prestegåln.
Ut med dig i flygande!
– Och dermed knuffade hon till honom, så att han med ens kom ut genom dörren.
Derefter sade hon till Elin:
Man ska’ ha’ så litet vet som du, och vara bra uschel för att så der kunna tycka om ett så’nt kritter, som Abra’m!
Tvi tusan!
Det skulle jag väl aldrig gjort när jag va’ ena ung-tös.
Det vore väl bättre du väfde ned väfven, än sladdrade med honom, och tog bort båd’ hans och din tid.
– Och härmed flög hon ut igen, ty Lena hade nu för tiden ovanligt brådtom samt mycket i köket att syssla med, som ingen rätt blef slug på, hvad det var.
På eftermiddagen var luften tung och mulen.
Elin hade gråtit och väft flera timmar, men slutligen skulle hon laga några trådar, lade sig då ned mot skedlaget af väfven, och innan hon visste ordet utaf, sänkte sig sömnen öfver de svullna ögonlocken, och hon slumrade in, med hufvudet lutadt på armarne och armarne stödda på det omtalade skedlaget.
Men just i detta ögonblick behöfde Lena hjelp att bära in en vattenså, och som Elin visat att hon förmådde bära en sådan, anlitades hon äfven som oftast dertill, helst Lena höll ett fasligt väsende med en besynnerlig kokning och jemt slask, ute i det omtalade köket.
– Nå min evige Gud! – sade Lena och slog häftigt ihopa händerne, då hon inträdde och märkte att Elin sof. – Sitter du verkligen i väfven och sofver!
Jo, de’ ä’ vackert just! men jag begriper ’et nog:
Abra’m det svinet – smyger sig väl in te’ dig om nätterne, när vi andra sofva, och en onge ska’ väl bli slutet på allt ihop, kan jag tro.
– Nej, sådant tål jag då icke att höra – sade Elin, utbristande i häftig gråt, och kastade sig i förtrytelsen ur väfstolen.
– Allt annat kan jag tåla af dig, Lena, men icke tockna gemena ord, som jag aldrig förtjent.
– Jo du förtjenar hvad du får – svarade Lena, och tog tag uti Elin, just som denna svängde sig ur väfstolen, slängde henne tillbaka dit, med en af vrede mångdubblad styrka, knep den arma, unga flickan i de bara armarna, och kastade henne så handlöst och ovarsamt tillbaka i väfstolen, att väfspännarens vassa klor trängde in i den ena tinningen, så att blodet strömmade utför kinden.
När Lena detta såg, gick hon bara sina färde, svärande och dundrande, men nämnde icke något om vattensåen, utan slog bara dörren i lås med en gruflig smäll.
Döfvad och förbryllad af allt detta, var Elin en lång stund utan sans, men slutligen såg hon upp, kände stark sveda i arm och tinning, såg att dagen var slut och full skymning inne, såg nymånen träda opp och gifva allt mer och mer ljus, lyssnade rädd efter hvarje ljud, hvarje rörelse, men då hon ingenting försporde, smög hon sig sakta ut och tog vägen ned åt sjöstranden, dels för att bada sitt värkande hufvud och den ömma armen, dels för att i ostörd ro få sitta och gråta och tänka på hvad hon skulle eller icke skulle göra; ty nu fann hon fullkomligt att på detta sätt kunde det icke förblifva.
När hon kom ned till stranden, gick hon ännu längre ned, till de yttersta stenarne, satte sig betryckt och lidande på en af dem, tog en näsduk, som hon hade i handen, blötte den i en lätt kommande våg, ty aftonen, sjön och himmelen voro lugna och vackra, och började sedan aftvätta blodet på tinningen, bada hela hufvudet, som värkte och bultade, samt hålla vatten på den svullnade armen.
Intet ljud nådde hennes öra, utom en lätt susning i träden, sjöns sakta brusande och en fogel, som allmogen i vår provins kallar «haruggla», hvilken låter höra sig om höstaftnarne, med ett underligt, melankoliskt klagande ljud, men på långt när icke så hemskt och vidrigt, som nattugglans.
Alla dessa, icke starka men förenade ljud, tillika med det plaskande i vattnet, som blef när hon vred ur och åter vätte näsduken, gjorde att hon alldeles icke hörde ett annat, nemligen af manliga steg, som närmade sig, men som blefvo nästan ljudlösa på den jemna gräsvallen.
Det var Gunnar, som kom från skogen, och som gått den nedra vägen vid sjöstranden hemåt, med bössan på armen och flera ungfoglar i sin skjutväska, som han ämnade skicka fram till mamsell Sara, för att få litet pengar, att dermed något kunna godtgöra Elin för all hennes flit.
Dessa foglar hade varit roliga att råka, lätta att träffa, och när haglet trängt in i deras små hjertan, hade Gunnars eget slagit med en besynnerlig oro, ty det var ju för Elin som skottet lossades.
Men nu stod han stum och förvånad!
Satt ej der på yttersta sjöbrädden denna Elin sjelf?
Tycktes hon icke likasom sakta klaga och jemra sig, och såg han icke i månskenet, att den hvita näsduken hon höll på sitt hufvud, var blodig då hon tog den derifrån?
Några ögonblick betraktade han stum och stilla detta besynnerliga uppträde, men slutligen tog han ett par steg för att närma sig den sten, der Elin satt, och sade på samma gång:
– Elin lilla!
Är det du, och hvad gör du?
Först blef Elin rädd, derefter ängslig, men straxt derefter glad, och allt detta vexlade inom en sekund.
Men hon svarade icke Gunnar förr än han ånyo upprepade sin fråga, tilläggande:
– Har du stött dig, efter det blöder så?
– Ja – nej – jo – ja – svarade Elin, som ej ville säga sanningen och som ljög illa nog.
– Ja, jag har stött mig – sade hon ändteligen.
– På hvad då? – frågade Gunnar, som nu stod alldeles bredvid henne.
– På – på – på – – jag vet intet så rätt hvad det var på.
– Hvar var det?
– Jo, uppe i min lille kammare.
– Var någon mera inne – sporde ytterligare Gunnar, som började misstänka sanningen.
– Ja – nej – jo, visst var det någon inne – svarade Elin undvikande.
– Och det var Lena – sade Gunnar, men Elin svarade ej.
– Var det intet Lena? – frågade han ånyo, efter en liten tystnad.
– Jo, visst var det Lena – svarade Elin med darrande ton.
– Var hon ond? – sporde Gunnar häftigt.
Elin teg.
– Var hon ond? – frågade han än en gång, och då började Elin, sig sjelf icke mera mäktig, att bittert gråta.
– Ja så, ja jag förstår! – sade Gunnar med sammanbitna tänder, och satte sjg bredvid Elin på stenen, som var mossig och mjuk och stor nog för dem båda, men hans ondska öfvergick i ögonblicket till det mest ömma deltagande för den gråtande flickan.
Han lindade sin arm omkring hennes lif och tryckte henne sakta mot sitt bröst, och hon lutade sig deremot några ljufva, saliga ögonblick, under hvilka hon dock icke upphörde att gråta.
Men snart reste hon sig upp, lösgjorde sig sakta från Gunnars arm, tog blott hans hand i sina båda, och sade sorgligt:
– Ja, min gode, käre Gunnar!
Vi få väl skiljas endera dagen.
Detta bär väl intet ihop i längden.
Jag gör eder för dålig nytta – fortfor hon, och blygdes öfver att varit helt nära att taga saken från en helt annan sida.
– Gör du oss för litet gagn, du lilla outtrötteliga myra, som jag hör i väfstolen så länge Guds dager finns! – sade Gunnar ömt, och tryckte Elins händer i sina.
– Nej, mitt kära, goda barn!
Det är icke sjukan, utan du vill bort för att Lena är elak och oregerlig mot dig, och Lena – – – hon är sådan, för att hon ser att jag intet kan lida ’na, men – – dig så mycket dess mera.
– Nå ja! – svarade Elin, bittert gråtande och ändå kännande något ljuft i dessa tårar, som samvetet ej förmådde alldeles bortblanda – nå ja, om så illa är, så är ju Lena bra förlåtlig.
Kanske skulle jag vara som hon – – i – – i hennes ställe.
Om hon nu håller utaf dig så – – så – – så oändligt som ’en kan hålla utaf dig, Gunnar, och så ser att du – – – Ack! hon hatar mig intet för min egen skuld, utan för din, och jag – – lastar ’na intet!
Men en olycksstund var det då jag kom hit – fortfor hon och grät ändå bittrare.
– Jag har stiftat ondt mellan er, utan att villa’t, och förut voro ni lyckliga och eniga, och hade ingenting att förebrå hvarandra.
– Åh, visst intet! – genmälte Gunnar med inre förtrytelse.
– För att säga dig sanningen, så har jag aldrig en dag hållit utaf Lena, men dig deremot, allt se’n jag såg dig på bröllopet.
– Fy Gunnar! att du kan och vill tala så! – sade Elin och släppte hans hand.
– Ack hvad mor skulle sörjt, om hon hört dig tala så om din äkta maka.
– Ja, ja, Elin! – yttrade Gunnar och reste sig upp – allt är icke som det ser ut och som det skulle vara här i verlden.
Lena har mera på sitt samvete än jag, och intet behöfver du flytta din väg för Lenas skuld, utan – – jag ber dig – tillade han ömt och vemodigt, och satte sig åter vid Elins sida – jag ber dig, stanna qvar hos mig!
Ack jag behöfver den lilla trösten!
I tukt och all ära skola vi hålla utaf hvarandra, och när jag bara får se på dig, så är jag nöjd, och bär gerna mitt kors med tålamod.
Och när Lena är stygg vid dig, så tänk bara på mig, och fördrag det för min skuld.
Och – – – midt under detta, när Gunnar talade om att blott se på Elin, att Elin blott skulle tänka på honom, så – – – tryckte han hennes händer till sin panna och sina ögon, kysste dem och slösade alla de smekningar på dem, som han så gerna gifvit Elin sjelf.
– Nej, nej – sade Elin och gjorde sig lös från Gunnar – ack nej, det går aldrig an, Lena förlåter mig aldrig att du har mig kär! hur litet det vore, och din egen mor förlåter mig ’et aldrig och ser re’n snedt på mig, fast jag försöker att passa ’na och göra ’na te’ viljes i allt det lilla jag kan och förmår.
Nej – fortfor hon gråtande och lät Gunnar åter taga sina händer – nej, vi få väl skiljas, men kärt blir det mig i all min tid, att veta dig, Gunnar –
Detta ord, som hon icke sade, men som hjertat i vemodig fröjd uttalade, det var den enda tröst för Elins sjuka själ, den enda stjerna på hennes mörka himmel, ty hon fann för väl, att hon, ensam och värnlös skulle kastas ut i verlden, utan en enda punkt att hvila sitt hjerta emot, mer än Gunnars kärlek.
O! de voro ljufva och herrliga dessa stunder, som de arma varelserne drömde bort vid hvarandras sida, och då kärleken slutligen lånade något lugnt och mildt af vänskapen, ty Elin förtrodde nu alla sina små sorger till vännen bredvid hvilken hon satt, och Gunnar talade för första gången ur djupet af sitt hjerta och sin själ (och djup funnos i båda), utan att likväl förråda den ohyggliga hemlighet, som han visste att endast han sjelf, Lena, modern och en till egde i sitt våld.
Men för att lugna Elins samvete sade han dock flera gånger:
– Du kan tro mig, Elin!
Du vet ju att jag aldrig än lög, du kan riktigt vara öfvertygad att Lena gjort mig mycket för när, tusen gånger mer än jag gör henne, med det att jag håller utaf dig, och att vårt syndaregister väl aldrig kan bli så svårt som hennes.
– Ja, Gud det gifve! – suckade Elin, men sjelfva sucken var ej af de tyngsta.
Kärleken hade jemnat allt, och hon motsåg till och med framtiden ej så mörk som i början af deras samtal.
Hon skulle – så kommo de båda älskande öfverens – göra än ett försök att med flit och arbete, tålighet och villighet blidka Lena, men hjelpte icke detta, så skulle hon skaffa sig tjenst, icke för långt borta, så att hon då och då kunde få se och språka med Gunnar.
Så beslöto de, likasom att framför Lena, Gunnars moder och Abraham aldrig låtsa om att de voro så goda vänner som de verkligen voro, utan behålla denna lilla kära hemlighet alldeles för sig sjelfva.
– Men nu få vi väl gå opp, min käre gode Gunnar – sade Elin, hvilken lika mycket som Gunnar njutit af dessa stunders behag, men som ändå först besinnade, att de möjligen kunde taga någon tid med sig.
Gunnar kastade nu, för första gången på denna afton, en blick till sin högt älskade Luna, som denna gången blott suttit och lyst på tvänne älskande, utan att de ens bemärkt henne, och som just derför, småstött och förnärmad, ilat sin bana öfver ljusblått fäste, långt fortare än vanligt – såsom Gunnar tyckte åtminstone – ty nu var hon just färdig att säga: «God natt – sof godt!»
– Hvad i Guds namn! – sade Gunnar, blickande förtretad opp till detta nattliga bloss som så mången annan älskare besjöng.
– Hvad tar den dumme månen sig till!
Jag tror sannerligen att han skenat i qväll, för nu flänger han utaf der bakom berget redan, och då ska’ klockan vara slagen nio.
Nej det är rakt omöjligt, det står aldrig till.
– Åh jo men! – sade Elin småleende – det är nog rätt, och månen vet nog bättre hvad han gör än vi.
Men vet du, min gode Gunnar, du får visst gå ensam upp, och låtsa som du aldrig råkat på mig, och se’n kan jag smyga in i min lille kammare så ingen hör det.
– Jag har aldrig annat tänkt – svarade Gunnar, och kärleken stod bredvid dem och log och klappade i sina små listiga händer, ty han hade redan hunnit lära de tvänne sannfärdiga att gå krokiga smygvägar, i stället för de raka och rätta.
Men detta anade de sjelfva knappast, hvilket bäst kan slutas af följande, ty just när de skulle stiga upp från stenen der de suttit, hvartill Elin manat flera gånger, sade hon dock:
– En ting till vill jag fråga dig, käre Gunnar, innan vi nu skiljas (Elin kände redan denna saliga fröjd som hvarje qvinna erfar, då hon vid ett manligt bröst får nedlägga alla sina små och stora bekymmer, af en manlig mun kan få svar på alla frågor, tröst, råd och föreskrifter), huru skall jag göra med den stackars Abraham?
Jag har hela tiden lofvat honom att följa’n till kyrkan, den dag han en gång skulle bli så lycklig att få gå fram till Herrans bord.
Men nu kan jag väl intet med ’et, sedan Lena – – –
Hon blygdes att säga ut, och hade endast förut som hastigast, och nästan under skratt, antydt Lenas orimliga misstankar, åt hvilka Gunnar nästan gapskrattat, tilläggande litet skälmskt, att Lena visserligen kunde hafva mer än rätt, om det bara kom an på Abraham, allena.
– Elin! – svarade Gunnar henne nu, men helt allvarligt, och tog hennes hand som hade han varit hennes fader – Elin lilla! tänk bara här i detta fall, som i alla andra, på hvad som är rätt eller orätt, skilj noga på godt och ondt, ty det är hvar menniskas första pligt, och du skall snart finna, både nu och alltid, hvad du bör göra eller låta bli.