Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär således uti Protocolls-utdraget fanns allt hvad Grundlagens ordalydelse fordrat, kunde hvarken jag eller mina Med-fullmägtige neka lyftningen; och jag hemställer vördsamt till en hvar af Ridderskapet och Adeln, om något annat rättesnöre för vårt handlingssätt bordt följas?
Beträffande användandet 2:ne gånger af ConvoyCommissariatets Creditiv, så är det visserligen riktigt, som Friherre Anckarswärd anmärkt, att ett Creditiv ej är detsamma, sorn’ett årligt anslag; men deremot står i de ordalag, som Hr Rosenblad nyss uppläste, att "jemte det åt ”Kongl.
Maj:t blifvit öfverlemnadt, att använ”da de 66,666 R:dr 32 sk., som af Sjö tu 1 ls”intraderne äro anslagne, Kgl.
ConvoyCom”missariatet för dessa 66,666
R:dr 32sk., h v i 1 - ”ka skulle serskildt å 3:dje Hufvudtiteln upp”föras, ett motsvarande Creditiv å Riksgäldskontoret anvisas, att, efter föregången pröfning och Kongl. Maj:ts Nådiga beslut, be”gagnas i mån af behofvet.” Ett Creditiv, som motsvarar ett föregående årligt anslag, och skall i mån af behofvet begagnas, kan komma att flera år uttagas, i fall det behöfves.
Det var således ett mellanting mellan Creditiv och årligt anslag.
Rikets Ständer hade ej anslagit något visst för hvarje 88 Den 4 Maji e. m. år, emedan det var osäkert, om det hvarje år behöfdes, och de icke ville göra anslag, som troligen icke skulle alla 5 åren begagnas.
Visserligen är det en otydlighet i detta anvisningssätt, och jag vill erinra mig, att 1825 års Revisorer äfven gjort samma anmärkning, utan att ändock kunna ändra förhållandet.
För egen del behöfver jag visserligen icke försvara andra lyftningen af Creclitivet, emedan jag, då den egde rum, var, likasom Friherre Åkerhjelm, frånvarande; men jag har ansett mig skyldig mina medbroder i RiksgäldsConloret den förklaring, att om jag varit tillstädes, hade jag i detta fall handlat lika med dem.
Hvad angår Herr Hjertås ofta upprepade anmärkning om oriktig bokföring, anhåller jag, för att, om möjligt är, en gång göra slut på denna villfarelse, få uppläsa 6 §. i 2:dra Afdelningen af Fullmägtiges Instruction.
Der står, sid. ”Så snart hela den Summa, ”sorn för året skall utgå, blifvit, på sätt ''nästföregående §. innehåller, bestämd, att "genom upplåning anskaffas, anses den tid "vara inne, då upplåningen skall kungöras, ”Och som all möjlig besparing af den ränta, "hvilken till Allmänheten måste betalas, bör "sökas och iakttagas; så skall, innan upplåningen kungöres, allraförst tillses och undersökas, huruvida RiksgäldsContoret på "Räkningen i VexelBanken för sina enskilda medel tilläfventyrs eger någon behåll"ning, hvilken för längre eller kortare lid Den 4 Maji e. m. 89 ”icke kan komma i fråga alt disponeras; ”och derest en sådan behållning skulle fö”refinnas och uppgår till minst 20,000 R:dr, ”bör den öfverflyttas uti 3-procents-lånet, ”och härföre uttagas ett eller flera enahanda räntebärande insättnings-bevis allt ef”ter summans storlek; hvilka bevis, i den ”mån penningar åter blifva behöfliga, inlö”sas på lika sätt, som alla öfriga Obligationer.
” Fullmägtige hade således en bestämd skyldighet, att ej upplåna mera än hvad som fattades, sedan deras egna tillgångar blifvit använda.
RiksgäldsContorets tillgångar voro så betydliga, att 1,260,000
R:dr kunnat på detta sätt användas, till lån för betäckande af anviste utgifter för Canalbyggnader m. m.
Beräkningen af ränta å dessa medel, som RiksgäldsContoret så att säga lånat af sig sjelf, eller tagit ur sin ena Gassa för attutgifvas i en annan, tjenar endast till att visa, huru stor ränta RiksgäldsContoret skolat erlägga, om det upplånat medlen af andra, i stället för alt använda sina egna tillgångar.
Enär nu RiksgäldsContoret icke är blott fordringsegare, utan äfven gäldenär, för samma summa: så är det klart, att RiksgäldsContoret har, sedan fordran och skuld blifvit mot hvarannan qvittade, intet i behåll såsom tillgång för andra behof.
Förhållandet vore alldeles detsamma, om RiksgäldsContQret hade de ifrågavarande 1,260,000 R:dr stående såsom tillgång på en Räkning i Banken, men på sin 9° Den 4 Maji e. m.
Creditivräkning vöre -lika mycket skyldigt.
Det är således en villfarelse, ehuru angenäm, att vilja förlusta sig åt en tillgång, som icke finnes.
I öfrigt och om bokföringssältet är felaktigt, så drabbar det våra förfäder, och serdeles 1823 års Statsutskott, hvars föreskrifter vi efterföljt; men önskar man förändrade benämningar, så bör man derom väcka serskilda Motioner till det afseende omständigheterna medgifva.
Jag har med detta mitt Anförande icke velat bestrida återremiss, ulan blott redovisa, luiru jag uppfyllt min pligt, såsom Rikets Ständers ansvarige Fullmägtig.
Här bar redan blifvit så mycket yttradt, om Fullmägtiges förhållande vid Creditivets lyftning, och Fullmägtiges handlingssätt vid detta ti 11- ffille så fullständigt utredt, att jag, lika med Herr von Hartmansdorff, vågar hoppas, att äfven den eller de, sorn önska, det StatsRådets tankar bordt vara längre uttryckta uti det Fullmägtige tillsände Prolocollsutdrag, likväl anse Fullmägtige å deras sida hafva uppfyllt hvad dem of Grundlagen i thy fall är föreskrifvet.
Beträffande åter den omständighet, att ConvoyCommissariatet för åren efter 1824 och 182.3 icke reqvirent något af Creditivmedlen, får jag upplysa, att detta härrör deraf, att ConvoyCommissariatet desse sednare åren af Tullmedlen baft så betydliga inkomster, att
Den 4 Maji e. m. 91 det ej behöft något mera.
De hafva uppgått dessa inkomster från 25o, till nära 3oo,ooo R:dr årligen, och hafva sannolikt räckt till att betäcka de ordinarie och eventuella utgifter, som ConvoyCommissariatet i och för handelns beskydd måste vidkännas.
Det tillhör visserligen icke mig, att yttra, om Fullmägtige gjort sig förtjenle af det omdöme StatsUtskottet behagat fälla öfver deras förvaltning; men jag vågar dock å egna och Medfullmägtiges vägnar försäkra, att vi handlat efter bästa förstånd och öfvertygelse, samt i öfverensstämmelse med för oss gällande föreskrifter.
Grefve Horn} Claes Fredrik:
Den lika ofta misstydda, som missförstådda, 83 §. i RegeringsFormen har af Herr von Hartmansdorff blifvit åberopad för att visa, det Fullmägtige handlat i enlighet med Grundlagens bokstaf, dåde på blotta företeende af det omförmälde Protocollsuldraget beviljat
Creditivets lyftning; häruli har Friherre Åkerhjelm äfven instämt, och hafva dessa Herrar trott, att ingen inom detta Hus skulle annorlunda kunna förstå Grundlagens föreskrift.
Jag hyser dock ett motsatt begrepp om rätta förståndet af densamma, och skulle säkerligen såsom Fullmägtig i RiksgäldsContoret handlat i öfverensstämmelse dermed.
Uti 63 §.
RegeringsFormen heter det: ”Dessutom bora för oförutsedda händelser 2:ne ”serskilda tillräckliga summor afsällas och \ 92 Den 4 Maji e. m. ”anslås; den ena att vara tillgänglig, tl& ”Konungen till Rikets försvar, eller andra ”högst vigtiga och angelägna ändamål, segall hela StatsRådets tankar deröfver, blif— ”vit inhemtade, finnér den vara oundvikligen nödig.”
Jag kan ej finna annat, än alt det måste vara dessa andra högst vigtiga och angelägna ändamål, hvilka icke angå Rikets försvar, som vid ifrågavarande lyftning bordt tillkännagifvas, och att dessa ordalag finnas i Grundlags-§:n till undvikande af alt upprepa hvarje serskildt behof, hvartill medlen fingo användas, och §:n således förvandlas till en hel bok med speciela uppgifter.
Derföre tror jag, att någon annan rimlig mening af denna §:s ordalydelse icke kan dragas, än att StatsRådets tankar om medlens användande bordt vara i Protocollet uttryckte; och icke, som det nu visar sig, det aflemnade
Protocollsutdraget blott vara en afskrifning ur den citerade §:n, och således uttrycka en omening; ett sådant handlingssätt hos den ena Statsmagten innebär en fullkomlig missaktning för den andras rätt, eller Ständernes vid sista Riksdag i ämnet fattade beslut.
Jag instämmer med Friherre Anckarswärd, och anhåller om återremiss af Utskottets förevarande Berättelse.
I anledning af Grefve Horns sista yttrande får jag erinra, att 1823 års Ständers, om jag minnes rätt, Den 4 Maji e. m. 93 i November månad, fattade beslut, angående iakttagande af vissa vilkor vid Creditivets lyftning, icke föranledde till någon påföljd, enär detsamma i Riksdagsbeslutets i3 §. rättades i enlighet med Kongl. Maj:ts, den 4 December samma år aflåtne Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, hvarigenom andra föreskrifter för Creditivets anordnande, än de, som finnas i 63 §.
RegeringsFormen, icke blifva gällande.
Då denna §. blott föreskrifver, alt bela StatsRådets tankar skola vara inhemtade, kan jag icke finna, att Full— mägtige i RiksgäldsContöret behöfva veta mera, än att så skedt, och ingalunda deraf äro berättigade att få fullständigt veta, huru StatsRådet sig yttrat.
Enär dertill lägges, att uti det Fullmägtige meddeldte Protocollsutdrag står, det Kongl. Maj:tj pä StatsRådets enhälliga tillstyrkande, beslutat &c.; så kan jag icke finna annat, än att Fullmägtige fått all den underrättelse, hvartill de varit berättigade, och att följaktligen någon anmärkning emot deras förfarande i detta afseende icke bör ega rum.
Jag skall icke ingå i någon undersökning, om en §. af Riksdagsbeslutet bör ega förbindande kraft eller ej, utan endast uppehålla mig vid det bufvudsakliga ämnet, om Fullmägtige i RiksgäldsContoret så uppfyllt sina skyldigheter, att dem må kunna lemnäs decharge för deras förvaltning under de sednast 1'ramlupne 94 Den 4 Maji e. ra. 5 åren.
Jag har förut yttrat, att jag anser dem vara berättigade dertill.
Skulle man deremot med Grefve Horn finna en missaktning mot Ständers beslut, genom medlens ulbetalning i olaga ordning, hafva egt rum, hade sådant bordt genom discussionen upplysas, och kan icke utredas genom någon återremiss.
Då hade, i stället för decharge, Ansvarighetslagen bordt mot Fullmägtige tillämpas.
Jag tror derföre, att hvad StatsUtskottet i förevarande Berättelse tillstyrkt, bör antingen bifallas eller afslås, och för min del tillstyrker jag det förra.
Utan afseende på, om decharge meddelas eller icke, har jag blott begärt ordet för det jag hört beifras den sats, att, vid reqvisition af medel på det, enligt 63 §. i RegeringsFormen, anviste Lilla Creditiv, man icke behöfver meddela RiksgäldsContorets
Fullmägtige vidare upplysning, än en blott afskrift af hvad såsom allmän sats i denna §. yrkas.
Då jag förutser, att denna tolkning äfven i framtiden kan komma att begagnas, har jag begärt ordet för att protestera emot en slik tolkning tvertemot sunda förnuftet.
Jag kan ej annat inse, än att Lagstiftaren velat framställa en allmän sats, till hvilka behof Lilla Creditivet finge användas, och derföre classificerat dem uti sådane, som erfordras till Rikets försvärj eller andra högst vigtiga Den 4 Maji e. m. 95 och angelägna ändamål_, sedan hela StatsRådets tankar deröfver blifvit inhemtade; och det har aldrig kunnat vara Lagstiftarens afsigt, att denna allmänna sats skulle Legagnas för betäckande af hvilken utgift som helst.
I sådant fall hade hela satsen varit öfverflödig, och i stället blott behöft stå, att Creditivet skulle vara tillgängligt, när Kongl. Majit finner för godt det besluta; men så länge der står, att hela StatsRådets tankar skola inhemtas, måste Fullmägtige vara berättigade, att deraf erhålla del, för att kunna pröfva, om Grundlagens föreskrifter blifvit iakttagne, innan medlens lyftning beviljas, och ingalunda vara nödsakade att sitta såsom blotta machiner.
Jag bar alltså trodt den citerade tydningen af 63 §:n vara stridande emot sundt förnuft, hvarpå jag hoppas, att man väl någon gång kommer alt fästa afseende; och jag begär derföre tili Protocollet denna min tydning af §:n. Hans Excellence Herr Grefve afTVettorstedt:
Det är i anledning af hvad Grefve Horn, med stöd af 63 §.
RegeringsFormen, yttrat, som jag anhåller få anföra några ord.
Han sade, att då vid Lilla Credilivets lyftande StatsRådets uti Protocollsutdraget anförde tankar endast äro en afskrift af 63 §:n, innehölle detta en omening.
Jag hemställer till Herr Grefve Horn sjelf, huruvida, då man ordagrannt afskrif - 9g
Den 4 Maji e. m. ver ett ställe utur en skrift, och det skulle blifva omening, sjelfva urskriften icke då ock blifver en omening.
Men som jag icke instämmer i denna Grefvens åsigt, utan finnér 63 §. innehålla en tydlig mening, anser jag åtgärden fullkomligen riktig, och det med mening öfverensstämmande, att man inskränker sig till orden i 63§:n, isynnerhet då så väl behofven som användandet pröfvas af Rikets Ständer och Revisorerne, vid hvilket tillfälle det medfödda förnuftet, med uteslutande af allt machineri, kommer att ådagaläggas.
Herr Strålej Nils Wilhelm:
För min del har jag fattat ändamålet af Grundlagens föreskrift, om företeende af StatsRådets Protocoll, såsom vilkor för Creditivets lyftande, ej vara annat än det, att Lagstiftaren velat stadga en controll derpå, att förr än Creditivet lyftades, hela StatsRådet derom yttrat sina tankar.
Vi finna i Grundlagen föreskrifter om olika antal af StatsRådets medlemmar, som böra öfvervara Konungens beslut i vissa mål, och Lagstiftaren har egentligen velat förebygga, att Creditivet skulle kunna lyftas, utan att frågan derom förevarit i StatsRådet, och att alla Ledamöterne blifvit i ämnet hörde; och det är för att ådagalägga detta, som Protocollet skall bifogas.
Någon annan afsigt kan jag ej finna ega rum; ty icke kan det verka o pa Den 4 Maji e. m. 97 på saken, att RiksgäldsContorets Fullmäktige känna, till hvad behof utbetalningen skall användas.
Den skall i alla fall ske.
Redovisningen för medlen kommer sedermera, när Rikets Ständer eller Revisorerne sammanträda, och något ändamål med en sådan uppgift till Fullmägtige kan jag ej finna, enär ingen controli derigenom åstadkommes.
Jag tror för min dei att man ej kan utsträcka bokstafven längre än att, då det är ådagalagdt, att StatsRådet yttrat sig, det är uppfyllt hvad Grundlagen foreskrifver.
Således finnér jag häruti ingen anledning till anmärkning emot Fullmägtige, och afstyrker derföre återremiss.
Herr Lefrenj johan Pehr:
Jag hade ej ämnat begära ordet, om icke en Talare Herr Grefve Frölich yttrat den tanka, att Rikets Ständers Fullmägtige i RiksgäldsContoret skulle äga pröfningsrätt i fråga om Creditivets utbetalning.
Jag tror, att just detta yttrande bevisar klart, hvad Grundlagen menat med 63 hvilket är att hin* dra en sådan pröfning.
Om Fullmägtige kunde hindra utbetalningar af Creditivet, hade man före Sländernes sammankomst och emellan Riksdagarne en profvande authoritet, som agde mera magt än ConstitutionsUtskottet.
Det är för Fullmägtige likgiltigt, om beslutet är lill- eller afstyrkt af de rådgifvande, hvilket dock i anled23 H. 7 98 Den 4 Maji e. m. ning af ansvarighetslagen bör tillkännagifvas; blott de veta att beslutet är tagit i StatsRådet, och att StatsRådets Ledamöter haft tillfälle gifva sina tankar tillkänna.
Detta utvisar §:n, och det öfverensstämmer med sundt begrepp om StatsOrdning, att icke individer, som äro ombud emellan Riksdagarne, kunna beklädas med större rättigheter, än den Lagstiftande Magten, då den sjelf är närvarande.
Jag instämmer således med Herr Stråle, och tror, attingen anmärkning härvid kan göras.
Jag begär att få besvara en fråga, som Grefve af Wetterstedt framställt.
Han har yttrat att ingen omening vore deruti, att StatsRådet afskrifver en §. eller en tirad ur §:n, och att, om genom en sådan afskrift omening uppkom, skulle det visa, att sjelfva §:n vöre en omening.
Jag skall tillbaka utbedja mig få göra den fråga om det icke vore ett rent nonsens, att vid ifrågavarande tillfälle afskrifva hela 63 §.?
Omeningen vore likväl icke i Grundlagen, men i ProtocollsUtdraget så mycket större.
Herrar Stråle och Lefre'n hafva yttrat, att ingen annan mening med stadgandet åsyftades, än att StatsRådets tankar skulle hafva blifvit yttrade.
Jag tror deremot, att Lagstiftaren velat vinna en garanti för denna tankeyttring emot missbruket, att ett blott madliden inom StatsRådet skulle kunna uppkomma, och hela verksamheten ligga i Pro - Den 4 Maji e. m.
99 tocolls-förandens arbete utom Conseillen; man har velat försäkra sig om, att tankar der blifvit yttrade, som gjort sig gällande och haft inflytande på beslutet.
Jag tror derföre icke att Fullmägtige ega pröfningsrätt öfver Konungens beslut att lyfta medel af Lilla Creditivet.
Det har jag ej yttrat; men jag tror, att meningen både af 63 §. och af AnsvarighetsLagen, som är underskrifven af Konungen och eoiitrasignerad af Herr Gyllenhaal, icke kan vara annan, än att få höra, alt sådane tankar funnits, och ej blott emottaga meddelandet af en afskrift utur Lagstadgandet derom, Herr CederschöldPehr Gustaf:
Jag har begärt ordet i afseende på det klander som jag hört anföras emot
Fullmägtige i RiksgäldsContoret i afseende derpå, ätt dé utlemnat summor af Lilla Creditivet utan Specificerad uppgift af behofvet.
Jag utbeder mig att få fästa Ridderskäpets och Adelns uppmärksamhet på en del af i 3 §. i 1823 års Riksdagsbeslut.
Olden lyda: ”Vid begagnandet af sistnämnde (Mindre) ”Creditiv, håfve Vi funnit Oss böra, på sätt ”vår underdåniga skrifvelse af den in sist”lidne November innehåller, fästa det vil”kor, att de utomordentliga behof och fö”remål, i och för hvilka de summor, äom. ”deraf uttagas, ansetts erforderliga, skola ”fullständigt uppgifvas — —Hetta är 100 Den 4 Maji e. m. alldeles i öfverensstämmelse med livad sorn nu påstås hafva bort ske. — ”Men,” fortfara Rikets Ständer i Riksdagsbeslutet, -”som. ”Kongl.
Majit, uti till Oss aflåtet svar, un”der den 4 1 denna (December) månad, ”i nåder förklarat, att Kongl. Majit i afseende på Creditivens begagnande och redogörelsen derföre, vill noga iakttaga hvad ”63 och 64 §§.
RegeringsFormen, samt 3o ”och 68 §§.
Riksdagsordningen i delta afseende föreskrifva, utan medgifvande af ”sådane vilkor och föreskrifter, som der”emot kunna vara stridande; så håfve Vi, ”genom vårt Statsutskott, vid dess slutliga ”skrifvelse till Väre Fullmägtige i Riks”gäldsContoret, låtit detta Nådiga förkla”rande till rättelse lända.” — När sålunda Rikets Ständer vid sistlidne Riksdag funno för godt att frånträda sitt första yrkande; så vore det väl nu högst obilligt, att klandra Fullmägtige derföre att de ej sträckt sin magt längre, än Rikets Ständer trott sig böra sträcka deras egen.
Jag tillstyrker derföre i detta afseende bifall å Statsutskottets hemställan.
Då jag tyckt mig finna att förevarande öfverläggning mindre har för afsigt att klandra RiksgäldsContorets Fullmägtiges åtgärd, än det sätt, hvarpå begreppet om 63 §. blifvit af StatsRådet uppfattadt, tror jag det vara min skyldighet
Den 4 Maji e. m. 101 att liär ådagalägga den åsigt, enligt hvilken jag handlat.
Jag har trott att §:ns föreskrift vore klar och tydlig deruti, att de föremål, för hvilka ett Creditiv lyftas, skola angå antingen Rikets försvar eller också andra vigtiga och högst nödiga ändamål.
Det är otvifvelaktigt, att när §:n innehåller detta, är det de rådgifvandes skyldighet att pröfva, huruvida den sak, hvarföre fråga hlir att lyfta någon del af Creditivet, är af den vigt, att en sådan lyftning bör ske.
När nu uti prolocollet säges, att Konungen efter StatsRådets hörande funnit för godt att lyfta Creditivet, i afseende på vigliga ändamål, så förutsätter det, att dessa ändamål blifvit af Konungen tillkännagifne och af StatsRådet tillstyrkte.
Hvad kunna Rikets Ständer begära mera, än att Konungens rådgifvare skola erkänna och pröfva, huruvida de ändamål, som uppgifvas, äro af den vigt, att en sådan lyftning är angelägen?
ProtocollsUtdraget är då ett bevis, att en sådan lyftning blifvit ansedd vigtig för dylika behof, som ej med vanliga inkomster kunnat fyllas, och detta är allt hvad man behöfver veta, när fråga är om utbetalningen , emedan RiksgäldsContorets Fullmägtige ej skola pröfva nödvändigheten af summans lyftning, och StatsRådet är ansvarigt, i fall det tillstyrkt lyftning för ändamål, som ej äro nödvändige.
Den pröfningen kommer efteråt i följd af StatsRådets ansvarighet.
Den kan ej ske, och det 102 Den 4 Mqji e. rn, vöre emot sakens natur att den skedde förr.
Följaktligen är det med Grundlagens föreskrift och anda, samt Rikets val öfverensstämmande, att ingenting vidare säges, när det ej behöfver sägas, när tvekan inom StatsRådet ej uppkommit om vigten af ändamålet.
Om inom StatsRådet meningarne derom äro delade, uppkommer serskild discussion, ådagaläggande de behofs beskaffenhet, hvarom fråga är; men då meningarne äro enige, och Grundlagen föreskrifver att lyftningen skall ske för vigtiga ändamål, och det finnes vara för sådane, som den yrkas; yet jag ej hvad som vidare behöfver sägas för att erhålla en sådan lyftning, och kan ej finna det vara missaktning eller missförstånd af §:n att förklara, att Konungen ef-? ter StatsRådets hörande funnit sådane omständigheter hafva inträffat, som göra lyftjungen nödig.
Då är det sagdt, att den sker för sådane ändamål, som i den omtalade §:n äro utmärkte, Tillfällen kunna inträffa, då det vore skada för Riket, om dessa ändamål skulle i ögonblicket specificeras och kungöras.
Ansvarigheten för StatsRådet, som kommer efteråt, ger Rikets Ständer den garanti mot missbruken, sorni Grundlagen åsyftats, och som med sakernas gång kan förenäs, Om å ena sidan det är rättvist, att ett sådant ansvar och en sådan garanti finnes, är det å den andra för det allmänna lika vigtigt, att ej ärendernes gång uppehälles, att ej Statens an - Den 4 Maji e. m. loa gelägenheter i förtid yppas.
- Grundagen uppfyller visligen båda dessa ändamål, och bör ej annorlunda hvarken förklaras eller tillämpas.
Friherre Anckarsvärd; Orsaken, hvarföre denna discussion fått sådan vidlyftighet, lärer vara den, att StatsUtskottet ännu ej hunnit besvara de anmärkningar, som för samma händelse blifvit gjorde mot ett annat Betänkande, hvarå förut blifvit beviljad återremiss.
Det var då fråga om Revisorernes berättelse, och jag tog mig då friheten att utförligt yttra mig i detta ämne.
Min mening då liksom nu var, att den §. af Riksdagsbeslutet, som Herr Cederschöld uppläst, ingalunda leder till den slutsats, att meddelandet af Konungens yttrande öfver ämnet på minsta vis gör ändring i det af Rikets Ständer fattade beslut.
Det vore för närvarande oriktigt af mig att vidare upptaga tiden med att låta Ridderskapet och Adeln afhöra samma bevisning, som jag då framlade.
Jag tror, att detta meddelande ej innefattade något annat, än att man gaf tillkänna, hvilket svar Konungen behagat meddela i anledning af Rikets Ständers stadgande i denna del.
Jag kan ej annars fatta, hvarföre Rikets Ständers beslut skulle i Riksdagsbeslutet qvarstå, om ändring deruti skulle hafva uppkommit.
Jag tror nu, hvad jag trodde såsom Revisor, att
Fullmägtige genom detta tillägg funnit
Den 4 Maji e. m. anledning att så tyda Riksdagsbeslutet, som de tydt det, men jag hade förväntat mig, att StatsUtskottet skulle hafva yttrat sig om de olika meningarne, ty ännu är ej mera än en, som blifvit gällande.
Derföre begärde jag då återremiss.
När återremiss då beviljades, skulle jag finna besynnerligt, om nu, innan svar hunnit inkomma, en likartad anmärkning icke skulle föranleda till återremiss.
— Jag har ej hört påstås, att RiksgäldsContorets
Fullmägtige skulle ega pröfningsrätt af ändamålen för Creditivets lyftning.
Om så blifvit yttradt, bestrider jag denna mening, men jag tror, att Grundlagens stadgande om StatsRådets Utlåtande ej kan hafva den åsyftning, som en annan Talare förmodat, ty det innehåller ingalunda, att StatsRådet enhälligt skall tillstyrka.
Jag tror, att om StatsRådets Ledamöter ock hade afstyrkt lyftningen, hade, blott skrifvelsen varit behörigen contrasignerad, Fullmägtige fått lof utbetala summan.
Således är här ej fråga om tvifvel, att ju StatsRådet skulle höras; sådant har ej kunnat uppkomma, ty Grundlagen stadgar, att intet beslut får af Konungen fattas annat än 1 StatsRådet.
På denna grund finner jag, att Fullmägtige kunnat handla annorlunda, men jag yrkar ej att det skall läggas dem till last; utan hemställer blott, att, innan man beslutar om dechargen, Utskottet må yttra sig öfver saken, och, då Utlåtande ännu ej inkommit öfver den förra Den 4 Maji e. m. frågan, förevarande Berättelse återremitteras, för att behandlas i sammanhang med det förra ämnet, Grefve Frölich: