Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Våra egna personer våga vi ej låta transportera från ena stranden af Norrrström till den andra med de lättskötia ångbåtar, som besörja denna trafik, utan alt lagen bjuder, det skepparen skall hafva undergått något slags examen eller ega sjö - Den il November f. m. 71 vana; men ett krigsfartyg, framdrifvet med maskinkraft, skall, jag upprepar det ännu en gäng, möjligen kunna få till befälhafvare en infanteri-officer.
Det må invändas att en från landtarméen till skärgårds-artilleriet öfverflyttad officer ej skulle erhålla fartygsbefäl, men i så fall vågar jag fråga, hvarest skall han då användas?
Ej måtte det kunna blifva vid lärtygets utrustning och klargöring, ty det begriper han ej, och lär han väl ej heller kunna användas vid stationen i och för materielens handhafvande och vård, då bilagan
D. uttryckligen förklarar, »att skärgårdsvapnet, i följd af materielens beskaffenhet, måste vara stäldt under sjölörvaltningens styrelse», hvilket väl egentligen vill säga, att det så kallade skärgårds-artilleriets materiel är af den beskaffenhet, att ingen armée-förvaltning förstår densamma handtera, utan att åt sjöförvaltningen d. v. s. sjöofficerare med rälta bör lemnäs vården af sådana förstörelseinstrumenter, som flyta på vatten, de må nu gå inom- eller utomskärs.
Tror någon att jag i alltför lifliga färger framhåller de svårigheter, hvilka äro oskiljaktige från vår kust- och skärgårdsfart, och de vådor, som skulle uppstå, om befälet öfver något slag af våra krigsfartyg lemnades åt ej sjövane officerare, så hänvisar jag blott till den utom flottan varande mängden af ångbåtsbefälhafvare, hvilka idka fraktfart på våra kuster, och de fleste skola deri instämma, att försöket att åt icke sjömän öfverlåta detta yrke skulle i allo misslyckas.
Efter utsago af en verldsbefaren, hvad man kallar väderbiten sjöman, en flottans officer, får jag anföra, att han, som olika gånger haft sig uppdraget att under senhösten hemlöra ett af de i Norrländska skärgården utlagde fyrfartygen, för sin del anser delta eller dylika företag lika svåra och möjligen farligare än mången segling på oceanen.
Slutligen lör dem, hvilka ännu betvifla mina uppgifter i afseende å svårigheterna för en sådan skärgårds-artilleri-officer, som den, hvilken Hr Sjö-Ministerns förslag synes vilja bilda, att såsom fartygsbefälhavare reda sig å våra kuster, ja vore det än i landets hjerta å Wettern, vill jag återgifva Hr Sjö-Ministerns egna ord i »Underdånig rapport till Kongl. M:t år 1851»; detta bevis synes mig så klart, så slående, att jag välvilligt beder Hrr:ne låna sitt öra härtill; det lyder: »Hvarhelst fråga förekommer att i farkost handtera sig, det må nu vara i båt eller på skepp, är sjömanskap af en så afgjord vigt, att det icke lider något tvifvel, att denna egenskap i främsta rummet är att eftertrakta.
Axiomet är så af daglig erfarenhet bekräftadt, att det endast af ensidighet eller högsta grad af okunnighet kan bestridas.»
Det måste val gälla att handtera sig i båt, när fråga uppstår att röra skärgårds-artilleriets fartyg, såsom de uttryckligen benämnas, i vår skärgård, och dertill fordras, så yttrade Hr SjöMinistern för 15 år sedan, ovedersägligen sjömanskap, och att detta då vore ett axiom, af daglig erfarenhet bekrältadt.
Icke är det möjligt att, hvad som för 15 år sedan var ett axiom, ej skulle vara det ännu i dag. 73 Den lt November f. m.
Den utveckling ångkraften under sista decenniet tagit och den snabbhet fartygen derigenom erhållit, böra väl icke hafva minskat anspråken på sjövana och sjömanskap, ty man kan bokstafligen säga, att genom den ökade hastigheten man så mycket raskare skulle gå sin undergång till mötes, om ej i dag såsom förr sinneslugn och säker blick, snabb uppfattning och förmåga att manövrera fartyget och bedöma dess sjöduglighet skulle vara de förnämsta kännetecknen på en god fartygs-befälhalvare.
Dessa egenskaper måste förvärfvas inom relingen och ej uti exercishuset.
Visserligen skall ännu uti 15 till 20 år, efter det s. k. nya systemets antagande, det nybildade skärgårds-artilleriets officerare komma att fullgöra alla billiga anspråk man på dem kan hysa, då de flesta redan nu ega någon sjövana; men huru denna offieerskorps, efter nämnde tidrymd, skall se ut, derom får man ett klart begrepp, i händelse man genomläser det »Underdåniga förslag till utbildning af officerare vid det inre sjöförsvaret, som af utsedde komiterade afgafs den 9 Februari detta år, efter hvilket förslag officern skulle bibringas sjömanskap genom alt i 3 år, några månader om året, tjenstgöra dels å mindre ångfartyg utan stående tackling, och dels å segelbåtar med ruff', samt deltaga uti de expeditioner, som ej lemna Stockholms skärgård.
Mer än en gång under dessa ögonblick tror jag mig hafva lemnat bevis för, huru uti Hr Sjö-Ministerns »Grunder för ombildning af Sveriges sjöförsvar» motsägelser förefinnas, hvilka förvilla det begrepp man utaf de anförde motiverna borde kunna bilda sig om beskaffenheten och karakteren af de båda flottorna.
Det heter, troget begagnande Hr Sjö-Ministerns uttryck, »personalens åligganden böra så fördelas, att Svenska sjö-officern ej pålägges större börda än i andra länder tilldelas hans yrkesbröder, och han således fritages från det mångstudium, okändt inom andra mariner, som nu fordras hos oss vid Kongl. Maj:ts flotta, der anspråken äro att samma officer, som skall kunna manövrera våra största krigsskepp och föra dem ute på de aflägsnaste haf, äfven skall veta att leda försvaret uti våra svårkända och för vårt land helt och hållet egendomliga skärgårdar och inre farvatten», och att på denna grund, »utan fördelning af arbetet, det numera icke är möjligt att åt något yrke gifva, eller inom detsamma vidmakthålla en tidsenlig fulländning».
Häraf framgår synbarligen att man anser omöjligt för en officer, att under vanliga förhållanden förvärfva den yrkesskicklighet, som erfordras för uppfyllandet af sina plister i fråga om ölvertagandet af befäl, än på större och än på mindre krigsfartyg; »sjömanskapet för skärgårds-artilleriets officerare skall inskränka sig till väldig båtsegling, till att kunna styra och ro samt att ega vana vid den del af ångbåtsmanövern, som omfattar bedömandet af far tygets rörelsekraft.»
Låt nu vara, alt dessa officerare genom frigörelsen från inhemtandet af verkligt sjömanskap erhålla mera tid att odeladt egna siria krafter åt studier öfver den flytande
Den 11 November f. m. 73 lavetten, den grofva kanonen m. m., huru gär det dock med den beprisade arbetsfördelningen, som skulle frikalla honom från all för yrket främmande sysselsättning, då man genast pålägger honom arbeten sådana som fältverks uppkastande, försänkningars verkställande, stängsels anbringande, minors tillverkande och utläggning, arbeten, hvilka otvifvelaktigt, om jag icke misstager mig, måste tillhöra ett helt annat vapen, nemi. ingeniörsvapnet.
Det mångstudium, som man så mycket fruktade, anbefalles väl här, om någonsin, då jag begär att samme officer skall kunna föra sitt fartyg kring Sveriges alla kuster, skall förstå sköta fartygets kanoner och dessutom ega kunskaper uti ett yrke, för hvilket landet aflönar och underhåller en särskild stamtrupp.
Att befästningar, minor m. m. uti skärgårdskriget förekomma, erkännes villigt, men vore det ej med de redan uttalade åsigterna om fördelen af arbetets fördelning mera öfverensstämmande, att en skärgårds-eskader tilldelades några ingeniörofficerare, hvilka säkerligen med en, så vidt möjligt är, fullkomlig sakkännedom skulle kunna verkställa de af en eskaderchef anbefallda arbeten af denna natur.
Egendomligt synes mig det sätt vara, på hvilket det meromnämnda ordet sjömanskap för skärgårdsartilleri-officerare definieras, då man säger, att det inskränker sig till »att ega vana vid den del af ångbåtsmanövern, som omfattar bedömandet af lärtygets rörelsekraft.» Ligger icke hela hemligheten uti fartygets manöver, uti fartygets förande just uti detta riktiga bedömande af fartygets rörelsekraft; den som eger den konsten inne, skall säkerligen anses såsom en duglig sjöman, eller i få ord ega sjömanskap.
Ar ett af skärgårds-artilleriets fartyg på väg till Norrköping eller annan vid hafvet belägen ort, och någon maskindel brister under båtens arbete i öppen sjö och hårdt väder, en förutsättning, som ej får anses osannolik, mann tro den så kallade vanliga båtseglingen och förmågan att styra och ro ej måtte här benämnas verkligt sjömanskap, för så vidt befälhafvaren skall anses skyldig att, ehuru med brusten maskin, dock söka få fartyget i hamn och ej detsamma öfvergifva på den grund att han saknar sjömanskap.
I likhet med hvad en talare i föreg:de plenum yttrade, synes det mig besynnerligt, jag vågar säga oegentligt, att på förhand bilda en offfcerskorps, hvilkens arbeten jag ej med ens sken af pålitlighet kan bestämma.
Huru är det väl möjligt att begreppen om en officers blifvande verksamhet kunna vara fullkomligt utredda, då jag, snart sagdt, ej vet om mannen skall sättas på en båt eller en lultbalong.
Säger icke Hr Sjö-Ministern uttryckligen att, »de olika fartygscerter och den särskilda beskaffenheten af desamma, hvilka böra anskaffas för flottan och skärgårds-artilleriet, ej kunna med något sken af pålitlighet bestämmas under nuvarande förhållanden;» men redan under nuvarande förhållanden har man kunnat bestämma arten af den verksamhet, för hvilken de Hrr skola bildas, som äro ämnade till chefer på dessa förstörelseredskap, hvars konstruktion 74 Den 11 November f. m. ännu ej är framsprungen ur fartygsbyggarens eller mekanikerns hjerna.
Då tidens arbete i så hög grad är rigtadt åt undervisningen och menniskans intellektuella utbildning, bar det skarpa klander ej kunnat undgå mig, hvilket uttalas i följande ord: »Det är endast i Svenska marinen matrosens arbetskraft rigtas åt ett dylikt kursläsande, hvilket icke är till mycket gagn för tjensten, men deremot medför flera betänkliga olägenheter.»
Uti härvarande informationsverk har jag förskaffat mig upplysning om det reglemente, som närmare bestämmer de lärdomsprof, matrosen måste undergå, för att befordras till underofficer; och till min ej ringa förvåning har jag funnit, att i Hr Sjö-Ministerns förslag saknas de upplysningar, hvilka innehållas i § 3 »Kongl.
Maj:ts Nåd.
Reglemente för undervisningen i skolorna för underbefälsgraderna vid flottan», och som, enligt min åsigt, ställer frågan i en helt annan dager.
Uti Hr Sjö-Ministerns förslag synes det såsom om hela den s. k.
»Förberedande klassen» med sina vidlyftiga kurser skulle fullständigt genomgås af matrosaspirant till underofficersplats, men så är långt ifrån förhållandet, ty kursen är, såsom Hr Sjö-Ministern nogsamt känner, delad i en allmän och en större kurs, hvaraf blott den allmänna kursen, med ej öfverdrifna höga fordringar på kunskaper, är obligatorisk; ty § 3 i omförmälda Reglemente säger: »Af undervisning i något eller några ämnens — — — större kursen, får den begagna sig, som sjelf sådant önskar och som läraren finner dertill ega nog flit och förmåga.»
Uti 4:de punkten läses: »Det yttre sjöförsvarets fartyg böra vara af den konstruktion, som motsvarar fordringarna för öppen sjö.
Alla böra de vara så beskaffade att de kunna kryssa på närgränsande farvatten.»
Alltför tydlig framstår motsägelsen i dessa rader till åtgärden att öfverflytta monitorerna till Karlskrona station eller det yttre sjöförsvaret, — alia dess fartyg skola ju kunna kryssa, men det vore väl ett skämt att påstå det monitoren egde någon enda af en kryssares egenskaper — han måste ju eskorteras.
På grund af hvad jag här haft äran anföra, vågar jag vördsamt framställa att R. o. Ad., för så vidt det på dem kan bero, ej genom någon åtgärd bidrager till vår flottas försvagande och således ej heller beviljar medel, hvarken till en fartygs-materiel, som under vanliga förhållanden ej kan hålla sjön, eller lill bildande af skärgårds-artilleri-officerare, åt hvilka, utan att besitta sjömansbildning, men möjligen försedda med en »högre militärisk blick,» en Wredes artilleri-geni och en Nobels min-kunnighet, skulle anförtros vården af menniskolif och fartyg.
Slutligen får jag öppet förklara, det jag icke genom dessa mina yttranden trott mig nu kunna åstadkomma en ändring i den för sina många utmärkta egenskaper af landet högt uppburne Sjö-Ministerns organisationsplaner; men jag har ej velat förneka mig tillfredsställelsen att i en kanske nära framtid, då de Den 11 November f. m. 75 båda officers-korpserne, hvarom jag är lifligt öfvertygad, åter sammangjutits, kunna få glädjas »vid tanken, att efter måttet af min förmåga hafva stridit emot förslaget om Ilottans officerskorps’ delning och skapandet af något slags icke sjödugliga fartyg.
Af skäl, som jag vid ett före gående plenum tog mig äran anföra och för hvilka jag, innan jag slutar i dag, får något närmare redogöra, hade jag önskat och hoppats att icke i dag behöfva besvära R. o Ad. med något längre anförande.
Att jag här skulle utförligt upptaga och besvara alla de anmärkningar, som blifvit antingen skriftligen eller ock, med stöd af annotationer, anförda, torde R. o Ad. icke begära af mig.
Det torde dessutom från min sida vara onödigt, då jag erkänner, att jag, med ali aktning för de Hrns åsigter, som här yttrat sig, icke blifvit rubbad i min öfvertygelse.
Det må vara en ha lista rrighet hos mig, men de idéer, som här blifvit framställda, hafva samma beskaffenhet, som dem, hvilka jag haft lyckan få framlägga, att de under 20 ä 30 år med små variationer blifvit diskuterade.
Det är således icke nödvändigt för mig att nu upptaga dem alla till besvarande, men, som sagdt, jag vill visa, att jag icke ringaktar de motståndare, som nu uppträdt; jag vill det så mycket heldre efter de förebråelser för bristande grannlagenhet, jag här fått uppbära.
Jag hemställer likväl till den talare, som först yttrade sig, huruvida han icke finner billigt, att, då man' citerar yttranden ur ett protokoll, man bör taga dem ur ett justeradt protokoll.
Uti det af mig justerade prot:t, hvilket väl bör ega vitsord, står nemligen icke, såsom här har blifvit uppgifvet, »att ändringar med anledning af rådplägningen med f. d. Stats-rådet Ehnemark blifvit vidtagna, utan att de meddelade upplysningarne erhöllo den uppmärksamhet, de ansågos förtjena.»
Att jag icke närmare redogör för hvad som vid nämnde rådplägning tilldragit sig, kan väl ingen på fullt allvar anse såsom bevis på bristande grannlagenhet å min sida.
Man har vidare förebrått mig, att hvad jag nu yrkar icke står i öfverensstämmelse med de åsigter, jag hyst för 11 å 12 år sedan.
Ja, det är en sanning, alt det förslag, jag nu framlagt, står i strid med de åsigter, jag förut utlalat.
Jag tror, alt ingen har varmare än jag egna! hela sin kärlek, hela sin omtanke åt det s. k. yttre sjöförsvaret, men långt ifrån att göra detta till en förebråelse, anser jag det vara en förtjenst af mig att hafva följt med min tid.
Detta bevisningssätt, alt mot en i allmänna värf brukad person åberopa hans yttranden för längre tid tillbaka, är, jag vill i förbigående anmärka det, det sämsta af alla; jag vill icke taga mig till exempel, men jag tror, att man skall få svårt att finna någon person, som haft något inflytande på sitt lands öden, af hvilken man icke skulle kunna uppleta yttranden, som strida mot hvad han sagt 20 ä 30 efteråt.
En föregående talare har sagt, om jag rätt fattat hans uttryck, att han icke kunde finna, det personalens delning stöde i 78 Den 11 November f. m. sammanhang med vapnets ordnande.
Jag ber om förlåtelse, men här är icke fråga om åsigter, utan om siffror, och jag liar på mer än ett ställe bevisat, att enda möjligheten att med nuvarande anslag bibringa (lottans personal nödig öfning ligger i flottans delning, så att man kan göra inskränkningar på det håll, der anslagen annars skulle blifva ändamålslöst bortkastade.
Då upplyst blifvit, att den yrkesskicklighet, som anses erfordras af en skärgårdsartillerist, kostar staten 100 rdr, men af en Kongl, flottans karl 600 rdr, så ligger ock deri ett temligen tydligt bevis på sammanhanget mellan flottans delning och förskaffandet åt Sverige af en öfvad personal.
Jag måste således på det bestämdaste yrka på flottans delning, ty eljest kan icke tillräcklig öfning beredas personalen utan ofantliga anslag.
Man har vidare anmärkt, att det vore svårt att fatta monitorernas tjenstgöring inom skärgården och att bestämma deras operalionsfält.
Jag tror dock, att detta icke är svårt att begripa.
Det är sannt, att stora fartyg kunna ingå i skärgården och med fördel der användas, men det finnes dock ställen, der, för oroande af en inträngande fiende, nödvändigt behöfvas grundgående fartyg.
I de djupare delarne af skärgården skola de olika fartygsslagen arbeta tillsammans, men längre in vidtager en terrain, der de stora fartygen icke kunna ingå.
Dermed tror jag mig ock hafva tillräckligt besvarat, hvad som menas med djupgående och grundgående fartyg, men en föregående talare har äfven gifvit ett ganska godt svar, då han uppställt 10 fot såsom gränslinien.
Härvid bör dock erinras, och det har jag äfven förut sagt, att det finnes många ställen i vår skärgård, hvarest flytande artilleri kan användas, som icke ega 10 fots djup, hvarlöre fartygen måste ligga endast 4 å 5 fot
Det har blifvit anmärkt såsom en motsägelse, att ångkanonsluparne blifvit tilldelade det yttre sjöförsvaret.
Jag hemställer till hvar och en sjöman, huruvida han icke anser, att det behöfs sjömanskap för att handtera dessa fartyg, som så väl kunna reda sig under alla förhållanden med den segelarea, de hafva,och att således dylika fartyg böra föras af sjömän och icke af dem, för hvilka jag anser sjömanskap icke vara nödvändigt.
Man har vidare såväl i dag sorn i sista plenum klandrat, att det icke i K. M:s Propos. vore bestämdt utsatt, hvar det ena eller andra slaget fartyg skulle blifva stationerade.
Jag ber att vid slutet få närmare redogöra för denna fråga, men jag hemställer icke blott till de militära medlemmarne af R. o Ad., utan äfven till det allmänna sunda förnuftet, om det kan anses vara nyttigt, nödigt eller ens lämpligt, att K. M. för R.
St:r förklarar, hvar flottans materiel skall placeras, och om icke högste belälhafvaren för rikets försvarskrafter bör ega denna rätt sig förbehållen.
Hvar flottans hufvudstation bör förläggas, torde väl vara temligen tydligt, och mig förefaller det icke osannolikt att några monitorer blifva förlagde i Stockholm och några skärgårdsfartyg i Carlskrona, för att försvara de sund och stängsel - Den 11 November f. m. 77 linier, som der finnas.
Den, som har med någon uppmärksamhet genomläst förslaget, torde ock hafva funnit, att, enligt detta, en del af de båtsmän, som äro förlagda i Blekinge, äro afsedde att tilldelas skärgårdsartilleriet, hvilket ock synes gifva anledning till det antagandet, att en del af detta möjligen kommer att placeras i Carlskrona.
I afseende å en föregående talares åsigt 0111 den för fienden lämpligaste anfallspunkten å Sveriges kust, så instämmer jag med honom, äfvensom mig synes att det för Sverige under nuvarande förhållanden icke vore någon olycka, om icke Carlskrona funnes på det ställe, der det ligger; men då det nu finnes, måste väl göras något för dess försvar.
Att det alltid blir en för större fartyg lämpligare station, det tror jag att de flesta sjömän måste medgifva.
Man har svårt att göra klart för sig, hvad som egentligen skulle vara meningen med den kännedom om silf vapen, som har ansetts böra tillkomma skärgårdsartilleriets officerare.
Det finnes väl ingen sjöman, som förnekar, att det fordras mera sjömanskap att föra ett större segelfartyg, än att lora en roddbåt.
Mångå utmärkt dugliga sjömän finnas pä vissa delar af vår kust, åtminstone enligt hvad jag inhemlat, som ingalunda önska taga tjenst ä kronans fartyg, just derföre att helt olika egenskaper der fordras.
Likaså finnes ju ock en skillnad, på hvilken jag tror att den förste värde talaren icke har kommit att tänka, icke allenast i lag föreskrifven, utan äfven i verkligheten rådande mellan de befälhafvare å handelsfartyg, hvilka skola färdas åöppna hafvet eller blott inomskärs.
Samma skillnad skulle det ungefärligen blifva emellan de begge föreslagne korpserna vid flottan.
I sammanhang med denna fråga har deri sista värde talaren bland andra sina anmäkningar äfven ogillat den i förslaget framkastade åsigt, att man vid behof skulle kunna taga officerare från arméen till skärgårdsartilleriet.
Det är helt naturligt, att han, som, lika med den första talaren, anser, att det fordras sjömanskap för att sköta sistnämnda vapens fartyg, finner svårigheter mot detta förslag, men då man, som jag, anser, att detta skärgårdsartilleri ovilkorligen i sin helhet ligger mycket närmare arméen än flottan, uppstår icke någon sådan svårighet.
Jag har aldrig tviflat på förmågan hos arméens befäl att sätta sig in i hvarje slags vapen, och jag tror, att den bildning, som vår armée nu eger, skall göra det lätt för dess officerare att öfvergå till skärgårdsartilleriet.
Jag har, såsom jag förut haft äran nämna, velat besvara några punkter, för att visa, att jag icke underskattar värdet af de anmärkningar, som blifvit gjorda mot milt förslag, åtminstone så till vida att jag ansett grannlagenheten fördra att bemöta några af dem, men jag anser mig derjemte skyldig fästa uppmärksamheten på de skäl, som föranleda mig att fortfarande anse denna diskussion icke vara på sin plats.
Då jag för några dagar sedan hörde, att anmärkningar skulle göras mot K. M:s Propos., väntade jag naturligtvis att få höra anmärkningar mot 78 Den II November f, m. densamma, men sådant skedde ingalunda, utan mot en bilaga, som bifogats samma Propos.
Det tillkommer icke mig att bedomina, hvad som på detta rum är lämpligt eller lagligt, annat än som regel för mitt eget handlingssätt, men, för att visa hvad som varit brukligt, anhåller jag tå anföra följande:
Det har tillförene alldrig dragits i tvifvel, att ju icke K.
M. skulle, utan anmärkning från R.
Sbrs sida, kunna förordna om reorganisationer af embetsverk och korpser, så framt sådant lät sig verkställas med de för dessa förut anvisade aflöningssummor och utan att andra statsmedel behöfde derför anlitas.
Att icke tala om den fullständiga omstöpning, (lottorna undergingo genom K.
M:s beslut af den 2 November 1824 och hvarvid, för påskyndande af de nya aflöningsstaternas tillämpning, flottans underhåils-anslag betungades med en ganska dryg extra- och expectance-stat, utan att R.
St:r vid påföljande riksdag ens derom särskildt underrättades, hafva sedermera ganska väsendtliga förändringar i denna organisation, utan föregånget meddelande derom till R.
St:r, blifvit af K. M. i nåder beslutade under den 22 Februari 1841 och d. 6 Mars 1845, hufvudsakligen i hvad rörde flottans officers-och underofficers-korpser, samt begge gångerna strax efter slutad riksdag.
Vid jemförelse med den år 1824 för flottans oflicerskorps fastställda stat, visar sig: att år 1841 endast regementsofficers-graderna lemnades oförändrade, men deremot indrogs en Kontre-amirals-lön samt med Premier-Lieutenants- och Sekund-Lieutenants-graderna vidtogs den förändring, att, i stället för 50 Premier-Lieutenants-beställningar, bildades lika många Capitaine-Lieutenants-tjenster, deraf 20 med till 800 rdr förhöjda löner och 30 med gamla Premier-Lieutenants-lörien i lista klassen, eller 600 rdr; öfriga 50 Premier-Lieutenanterne bibehöllos utan klassfördelning, men med nedsatt rang, vid fordna lägste Premier-Lieutenants-Iönen 400 rdr, samt slutligen Sekund-Lieutenanternes löner, utan ändring af antalet i hvarje klass, förhöjdes i l:sta klassen från 240 till 250 rdr och i 2:dra klassen från 150 till 200 rdr, allt banko.
Denna reglering, hvarigenom således ganska väsendtliga förändringar i 1824 års stat tillvägabragtes, medförde dessutom, oaktadt indragningen af en amiralslön, en tillökning i utgift af 4,800 rdr hko, hvartill bereddes tillgång inom det för alla flottans korpser gemensamma aflönings-anslaget genom indragningar på andra håll, men hufvudsakligen af Under-Oflicerare, hvilkas antal nedsattes från 340 till 280, och aflöningssumman för denna korps från 55,350 till 52,560 rdr.
Genom 1845 års organisation lemnades, med undantag af Contre-Amiralerne, ingen grad oförändrad; hvarjemte nybildades 1 Amirals- och 5 Kommendeurs-beställningar.
Resultatet i det hela blef, att Oflicers-korpsen i jemförelse till 1841 års stat, ökades med 7 personer och utgiften med 300 rdr årligen utöfver den i samma stat bestådda summa.