Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om en lag (raan må kalla den exportförbud på silfver eller huru som helsi) funnits, som tvingat importörerna af utländska varor att betala dessa med våra inhemska produkter, så hade 12-millionslåuet aldrig behöfts eller, om det ändock blifvit uptaget, hade detsamma på de föreskrifna terminerna kunnat betalas, enär de tre mill. specier alltid funnits för Statsverket tillgängliga, och lånt.agarne ur Statslånefonden kunnat göra sina liqvider, enär penningetillgången inom landet, efter en sådan liqvid, blifvit densamma, sorn före lånets uptagande, då nu deremot en sådan liqvid är omöjlig, såväl för Staten som för den enskilde.
Hufvudorsakerna till denna sakernas ställning ligger i en lössläppt Kredit-, Bank- och Tull-Lagstiftning, och den bidragande orsaken kan med full rättvisa läggas på Stockholms Enskilda Bank, enär denna inrättnings rörelse hufvudsakligen består deruti, att från alla vrår af landet upsamla små och stora kapitaler, för att sedermera göra dem tillgängliga för Stockholms Börs, för dess uttaguingar af RiksBankens metalliska valuta.
Samma orsaker framkalla samma verkningar, och om R.
St:r, utan föregången lagstiftning, som jemnar landets handelsförhållanden till utlandet, fortgår på skuldsättningens bana, så blir penniogeförlägenheten straxt derefter densamma, och landets ställning så mycket sämre, som skulderna ökats.
Då under skydd af en lag, som stäfjar den allt öfvervägande importhandeln, jag skulle anse nyttigt, ja t. o. in. nödigt, att ett utländskt lån uptages för ordnandet af våra intrasslade affarer, så måste jag under nuvarande förh:n, för min del, motsätta mig hvarje nytt utländskt lån, såsom blott bidragande till att än mer öka förlägenheten.
Det inom Hedervärda BoudeStåndet väckta förslag, att använda bränvinsskatten till fullbordande af de påbörjade jernvägarna, anser jag vara det rätta.
Jag har förut nämnt, att det icke är landets, icke jernvägarnas, icke de skuldsatte näringsidkarnes intresse, att utläudska lån under nuvide förhiden indragas, utan helt enkelt importhandelns intresse, och jag vågar hoppas, att det ridderliga Svenska folket icke sjunkit till en sådan krämarenation, att detsamma böjer sig under några Börsmagnaters egenmägtiga vilja.
Den tft Februari f. m. 467 Slutligen, Mine Hrr! det fanns en tid då djupsinniga filosofer genom noggranna undersökningar funno, att samvetet blott var ett bevis på dålig matsmältning.
Med vår tids verlds-horgareåsigter, skall inför mången den person, som talar om fosterlandskärlek, alltid framstå som en gammalmodig narr, ty för dessa män, för att nyttja Gustaf den Stores ord, »finnes icke något annat fädernesland äti penningeskrinet, hvilket de föra med sig hvarthelst de taga vägen».
Men för alla andra Sveriges innebyggare tinnes ett fädernesland, som icke kan stoppas i kappsäcken, celi detta fädernesland är Svenska jorden; vi äro fastvuxne vid denna jord, och v i måste tillse att vi som frihorne män derstädes qvarstå, utan att behöfva frukta besöket af utländska exsekutions-betjenter.
Hr Stjernsvärd; Den Svenska jorden är ett fideikommiss sorn vi mottagit skuldfritt af våra fäder, och det är då äfven vår pligt att lenina den i samma tillstånd åt våra efterkommande.
Den åsigt, som innehålles i Hr Ehrenhoffs nu uplästa anförande, anser jag bäst öfverensstämmande med pligten mot fäderneslandet, och anhåller derföre att få deruti instämma.
Jag anhåller om bifall till
Ut sk:ls första punkt, på de grunder, som finnas i Betänk-.t anförda.
Det är en sedan flere år tillbaka hyllad grundats, att så mycket som möjligt sammanföra de olika inkomstposterna i en gemensam kassa, för att sedan dermed bestrida statsutgifterna.
Bränvinsskatten är sål. äfven afsedd att betäcka utgifterna under särskilda titlar, och torde icke kunna användas tvenne gånger.
Om nu bränvinsskatten anslås till jernvägarne, måste ju medel på annat sätt anskaffas till andra nödvändiga Statsutgifter, ty det kan väl ej vara meningen att låta andra för landets utveckling nödvändiga förleden stå stilla, under det man bygger jernvägarna- Anser man jernvägarne behöflige och nyttiga, bör man skaffa medel till deras utförande genom statslån, hvilka fördela bördan på en längre tid, och låta våra efterkommande, som skörda största vinsten af dem, äfven något bidraga till deras byggande.
Jag är lika mycket som den siste tal. nitälskande för vårt lands utveckling; men jag tror icke rätta sättet tor dess befrämjande vara at.t jemt och samt låna penningar.
Man har som ex. anfört
England med dess enorma statsskuld; men jag tror att, om England skulle gå miste om sina kolonier, så blefve dess rikedom ganska dubiös.
För öfrigt finnas andra binder, som redan skörda frukten af sitt skuldsättningssystem.
Man har velat jemföra oss med Belgien; men detta är icke riktigt, emedan man måste taga i betraktande ej blott antalet af innevånare, utan äfven de olika resurserna inom hvartdera landet.
Ivar icke funnit mig vederlagd af Hr Bildts yttrande.
Hr Ehrenhoff: I ani. af Hr Bildts yttrande, att bränvins skatten vore afsedd för utgifter under Hufvudtitlarne, får jag erinra, 468 Den 15 Februari f. m. att sii 11 et för dess användande ännu icke blifvit af Ii.
St :r bestämdt, och hemställer, om man icke genom en liten jemkning på frihandelssvstemet kunde få ersättning för hvad som komme att brista.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utskrts hemställan och dels att li. o. Ad., med afslag derå, måtte bifalla Riksd. fullmäktigen Nils Olssons motion, att till jernvägsbyggnadernes fortsättande skulle anvisas hela bränvinsbevillningen; framstälde II.
Exc. propos. å bifall till Utsk:ts hemställan, och då dervid svarades starka ja jemte ett eller annat nej, förklarade ja hafva varit öfvervägande.
Då jag icke har något hopp om framgång för mitt förslag, är det icke min mening att begära votering, utan anhåller jag blott att få till prof. reservera mig mot det nu fattade beslutet. 2-.dra punkten.
Då ingen af Utsk:ts ledamöter reserverat sig mot denna punkt, iir det kanske icke af nöden att uptaga tiden med en diskussion derom.
Men det finnes dock ganska många, t. o. m. mycket förfarna och kloka personer, som hysa stor fruktan för utländsk skuldsättning, och jag tror derföre, att denna fråga tål vid ännu en behandling.
Jag hör icke till dem, som älska statsskuld quand méme, som tro att blott en Stat genom utländska lån skaffar penningar in i landet, så skall dess välstånd upblomstra.
Jag tror icke heller, att i de länder, som vanligen citeras i detta afs., statsskulden varit orsaken till välståndet.
Tvärtom, möjligheten af ett statsskuldsystem ligger i ett förutvarande välstånd i dessa länder.
England har gjort sin statsskuld först för det Amerikanska kriget, och sedan för kontinentalkriget; också var dess skuld störst år 1815, och har sedan så småningem amorterats.
Frankrike har för sin statsskuld att tacka sina revolutioner och sin krigslvstnad.
Belgien fick sin statsskuld till följe af revolutionen och skiljsmessan från Holland, hvartill sedan kommit lånen för anläggande af jernvägar; men Belgien är en så uteslutande industriel stat, att man kunde på förhand med full visshet inse de stora fördelarne af att betacka landet med ett nät af jernvägar.
Om vi nu öfvergå till våra egna förh:den, så får jag ännu en gång uprepa, att jag icke älskar statsskuld och skulle helst se att den kunde undvikas.
Men det kan den icke nu, ej blott derföre att jernvä garna äro nödiga för att höja vår industri och vårt välstånd, utan äfven med afs å en annan sak, som är ännu vigtigare, nemi. vårt fosterlands försvar.
Det är klart, att då alla andra länder i Europa anlagt jernvägar, så ega de derigenom ett lika mägtigt anfalls- sora försvarsmedel.
Vi hafva i år sett, huru hela armékorpser på jernväg förts från Österrike till Italien och ställts uthvilade på slagfältet.
Vi hafva äfven sett huru
Frankrikes kejsare med otro - Den 1 f> Februari f. m. 4fi!» lig skyndsamhet öfverförde till Italien 120,000 man, samt huru på 5 dagar en massa pontonredskap transporterades från Strassburg till Genua.
Våra grannar hafva också skyndat att tillegna sig detta mäktiga vapen, och det land, som ligger midt emellan, vore redlöst, om det försummade att äfven skaffa sig detsamma.
Hvartill tjenar det att anslå stora summor till krigsmateriel, för skjutskolor m. m.,om man ieke kan i behofvets stund framskaffa sina resurser med sådan hastighet, att de någorlunda kunna möta fienden på de punkter, dit han skickat en talrik och öfvad här!
För detta ändamål fordras att bringa till stånd de tvenne hufvudsaklig» kommunikationslinjer, som landets egen beskaffenhet, anvisar, samt framdeles äfven en till vära bundsförvandter i Norige.
Om detta är ett axiom — hvilket val ingen lärer kunna bestrida, — så kommer den andra frågan, nemi. om vi kunna med egna krafter åstadkomma ett sådant arbete.
Det är för alla väl kändt att nationalkapitalet, industrien och alla dess hjelpkällor under vår 45-åriga fred gatt betydligt framåt, och vi äro nu många gånger rikare än förr; men det rörliga kapitalet, hvad man i politiken kallar tiervus remm gerendarum, har icke tillvuxit i samma mån.
Det är med Staten som med en jordegendom; vill man sätta den i sådant skick, att den leinnar riklig afkastning, sä måste man derpå nedlägga ett betydligt kapital.
Men detta kapital ega vi icke och kunna icke hoppas att få ett sådant öfverskott, innan den bättre jorden blifvit grunddikad, innan våra strömrensningar och andra företag af samma art blifvit fullbordade, emedan de tillgångar, vår produktion skapar, genast absorberas af nya företag, till största delen kloka och väl beräknade, men icke af beskaffenhet att lemna revenu straxt.
Det återstår ju då ej annat än att låna medel hos andra länder, som redan afslutat större delen af sina förbättringsföretag och nu njuta frukterna deraf.
Af dessa skäl voterar jag med lugnt samvete för fortgående på den redan beträdda banan att uptaga utliindska lån, tilldess de alldeles oundgängliga arbeten, som nu pågå, hunnit fullbordas.
Efter härmed slutad öfverläggning, blef propos ä bifall till Utskds uti förevarande punkt gjorda tillstyrkan Iramstäld och besvarad med starka ja jemte ett eller annat nej; hvaruppå ja förklarades hafva varit öfvervägande.
Då denna del af Utskds utlåtande vid den all männa öfverläggningen redan erhållit en särdeles omfattande belysning, skulle jag, som i egenskap af reserv, redan haft tilllälle att uttala mina åsigter i ämnet, icke vilja dermed ytterligare uptaga R. o. Ad. tid, om icke denna fråga vore af en särdeles ingripande vigt, och det dessutom varit min pligt att på Utskds afdeln. deltaga i dess förberedande handläggning.
St:r beslöto, att StatsUt.sk:tet borde, utan att förut uttala något omdöme öfver de Deri 15 P ebi n ari f. m. olika jernvägssträekningarnas företräde sinsemellan, föreslå beloppet af de medel, sorn skulle genom lån utrikes anskaffas, så befann sig Utsk:t i en särdeles svår och grannlaga belägenhet.
Det var icke som vid ett vanligt fall, att Utsk:t hade blott att beräkna kostnaden för ett visst bestämdt företag, och att sedan föreslå utvägen för medels anskaffande, utan Utslct hade här endast sannolikheter att gå efter.
M:ts propos. om jernvägarne, mera fulländad vid denna Eiksdag än vid de föregående, såväl i fråga om sträckningarne, som i afs. a den finansiella delen, var den enda ledningen och stödjepunkten; men för att deraf kunna begagna sig, mäste man naturligtvis göra sig reda för hvad representationen om densamma tänkte, och derom fick man bilda sig en öfvertygelse dels genom enskilda yttranden man och man emellan, dels af hvad som blifvit i de 4 Stånden ytträdt vid den Kongl, proposms remiss.
Man kunde då klart skönja att, om äfven tankarne voro något delade i afs. å de olika sträckningarnes företräden, det dock förefauns en sällsynt enighet derutinnan, att man ansåg det närmaste och egentligaste föremålet för denna Riksdags omsorg vara anskaffandet af medel för att fortsätta arbetena på den vestra stambanan i öfverensstämmelse med K.
M:ts propos., äfvensom på den södra, ehuru tankarne om den fördelaktigaste rigt ningen deraf voro något delade.
Några represiter önskade nemi. alf framför annat det skulle arbetas på vägen mellan Falköping och Jönköping, under det andra yrkade en förändrad sträckning af vägen norr om Finjasjön.
Om nu StatsUtslct utgick från den åsigt, att vestra oell södra stambanorna skulle färdigbyggas, så fick man, såsom dertill erforderligt belopp, siffran 35 millioner Rdr.
Den andra siffran var det af K.
M:t för innevarande statsregleringsperiod äskade beloppet af 25 millioner; och ett 3:dje gränsvärde kunde äfven finnas, om man nemi. ansåge, att icke allt, hvad K. M:t föreslagit, borde under denna tid fullbordas.
Så hade t ex. blifvit y tt rädt, att den del af den tilbimnade jernvägen, som ligger mellan Orebro och Hallsberg, icke skulle ingå i stambanan, äfvensom att denna skulle till Tenhult dragas genom Lagaådalen i st. f. öfver Nässjö.
På detta sätt skulle en minskning i kostnad upstå af 4 å 5 millioner, och man fick då det 3:dje gränsvärdet af 20 millioner.
När man sål. fått dessa 3:ne olika siffror, 35, 25 och 20 millioner, för valet emellan hvilka man icke hade någon officiell bestämmande ledning genom någon R.
Stirs yttrade tanka, så upstod den andra frågan, huru mycket af de erforderliga medlen skulle kunna åstadkommas inom landet.
Hamilton utvecklade i sitt anförande vid föregående punkt skälen, hvarföre ett inhemskt fondsystem i större skala ej torde kunna f. n. påräkna särdeles framgång, och U t sk: t var äfven af samma tanka.
Men då emellertid det ansågs möjligt att äfven från den inhemska penningemarknaden erhålla något bidrag, så beslöt Utsk:t att bestämma gränsvärdet så lågt sorn möjligt.
Huruvida emellertid förutsättningen är rigtig, beror helt och hållet på den föreställning, man gör sig om vårt finansiella tillstånd f. n.
St:r för flera år tillbaka började skuldsättningen för jernvägarna, uttalades allmänt inom Represmen dea åsigt, Den 15 Februari f. ib. 471 att man borde söka erhålla penningar inom landet.
Det var egentligen vid 1853 års Riksdag, då K.
M:t i sin nåd. propos. föreslog, att Staten skulle sjelf öfvertaga byggandet af de s. k. stambanorna, de stora pulsådrorna för vår rörelse, samt att medel dertill skulle lämpligast anskaffas genom inhemska fondpapper.
StatsUtsk:t, deri jag äfven då hade äran sitta som ledamot, updrog åt sin Riksg.Afdeln. att utarbeta förslag till ett sådant inhemskt fondsystem, hvilket äfven afdelnm gjorde, med tillhjelp af de finansiella kapaciteter, som inom landet funnos att tillgå; och detta förslag, som sedan biet' af R.
St:r antaget, återfinnes i Reglem. för Riksg.- Kont.
Detta system bl ef dock aldrig effektueradt, ty de befintliga tillgSngarue användes i industrien och näringarna, och Fullm. i Riksg.Kontoret, som ausågo att man icke borde med dessa inlåta sig i täflan och derifrån draga det nödvändiga rörelsekapitalet, satte räntan så lågt, att obligationerna icke blefvo sålda, med undantag af ett par hundra tusen Rdr.
Tvist hade äfven mellan Fullm. sjelfva upstått ang. rätta tolkningen af de lemnade föreskrifterna.
Resultatet häråt känna vi, nemi. att man 1853—54 fick bygga jernvägarne med anslag af 5 millioner, och att vi sål. fiugo sjelfva ensamma bära tungan af ett företag, af hvilket våra efterkommande få skörda största frukten.
Om vid nämnda gynnsamma tidpunkt tvekan kunde uppstå om möjligheten att inom landet anskaffa 5 millioner, så måste denna tvekan blifva så mycket större, då det vid följande Riksdag var fråga om 20 millioner, och då dessutom penningeställningen var långt ifrån så fördelaktig.
Man ansåg då också att de kapitaler, som funnos, voro nödvändiga för vår industriella utveckling, och att, särdeles genom den utvidgade bankrörelsen, den enskilde icke behöfde eller vore hågad att nedlägga sina besparingar uti inhemska fondpapper.
Man antog detta så mycket säkrare, som, oaktadt hypotheksföreningarna så länge varit i verksamhet, man dock icke lyckats åstadkomma någon fondbörs, någon notering på sådana papper.
Vid innevarande
Riksdag har såväl i allmänna tidningarna, som man och man emellan, den opinion gjort sig gällande, att ett inhemskt fondsystem vore af största nödvändighet.
Man torde dock icke hafva gjort sig full reda för hvad man dermed menar, ty jag har hört uprepade gånger påstås, att ett sådant skulle förebygga eller åtminstone rädda oss undan alla de olägenheter, som den sista finansiella krisen åstadkom.
Jag bekänner att jag icke förstår detta, ty ett inhemskt fondsystem kan väl icke här i landet verka annorlunda än det gör i andra länder.
Fördelen deraf beror naturl. derpå, att hvarje innehafvare af ett sådant statspapper kan i hvad ögonblick som helst utan förlust sälja detsamma.
Uphör denna möjlighet, så förlorar tillika fondsystemet sin välgörande egenskap att vara en slags sparbank för den stora allmänheten, till följe af det bristande förtroendet.
Då raan ingalunda kan vara förvissad om, att tillgången på penningar inom landet är tillräckligt stor för att lemna något öfverskott, som kunde placeras i dessa statspapper, utan snarare har anledning befara motsatsen, är det i högsta grad betänkligt att vid bestämmande af den summa, som skall utomlands uplåuås, taga i beräkning de till - 472 Den 15 Februari f. m. gångar, som åtskilliga hoppas att vårt eget land skall kunna er bjuda.
Deremot syues det mig ganska rigtigt att försöka införa eller åtminstone bereda möjligheten för ett inhemskt fondsystem, och om man med upmärksamhet läser K.
M:ts nåd. propos., så skall man finna, det afsigten verkligen varit endast att göra ett dylikt försök, men ingalunda att dess framgång skulle på något sätt vara ett absolut vilkor för anslående vid denna liiksdag af de för jernvägarna utförande erforderliga medel.
En sådan upfattning står ej heller rätt viii tillsammans med den åsigt, sorn uttalades och gjorde sig gällande vid sista Riksdagen, nemi. att man borde gifva våra näringar något andrum och lemna dem tillfälle att på naturlig väg återtaga hvad de förlorade 1857, oeh hvilket mål äfven varit afsedt att vinnas genom Utsk:ts tillstyrkande i 4:de punkten af nu förevarande Bet:de, att de af den s. k. statslåuefonden ännu obetalda t) millionerna skulle öfverflyttas på jernviigslånet, hvarigenom med deras inbetalning vunnes ett upskof af 2 å 3 år.
Att nu försöka ur den allmänna rörelsen framtvinga ett betydligare penningebelopp skulle sål. vara att motverka hvad man med de öfriga operationerna åsyftar.
Jag är visserligen öfvertygad att, om man derpå lade hufvudsaklig vigt, det skulle låta sig göra att på inhemska obligationer under 3 år uplåna det af K.
M:t föreslagna belopp, eller 3 millioner
Rdr, då en million om året, fördelad på de 12 månaderna, icke gjorde någon särdeles summa, hvars dragande ur rörelsen kunde medföra våldsammare verkningar; men det är påtagligt att, om det inom landet nu befintliga rörelsekapitalet icke är för bebofvet tillräckligt — hvilket åter bevisas af den höga räntan —, och således ytterligare tillgångar behöfvas, samt man då indrager, vare sig ock den lilla summan af 3 millioner, så måste deri allmänna rörelsen söka ersättning för dessa medel, och naturl. genom de enskilde affärsmännens kredit i utlandet.
Resultatet af en sådan operation biefve då endast en ränteförlust, alldenstund Staten, på grund af sin större kredit i utlandet, alltid får sina lån på billigare vilkor än de enskilde, hvilka, huru solida de äno må vara, aldrig kunna lemna så säkra garantier.
Återstår nu att tillse, huruvida verkligen fördelarne af ett inhemskt fondfystems införande aro så stora.
Den eftergift, som K. M:t i siu nåd. propos. gjort för den allmänna opinionen, eger utan tvifvel sin stora betydelse, och har säkerligen blifvit af allmänheten upskattad till sitt fulla värde; men R.
St. stå i detta fall på en friare ståndpunkt än K M:t, och kunna derföre utan något hinder handla på annat sätt.
Det torde tillåtas mig i förbigående nämna, att jag anser formen för denna frågas behandling icke hafva varit den aldra klokaste oeh ändamålsenligaste.
I anseende till den kaotiska finanslagstiftning, som är Sverige egen, då finansförvaltningen är splittrad mellan Heg:n, BankoStvrelsen och St,atsUtsk:t, hade det efter min tanke varit för ordnandet af vart lands finansväsende nödvändigt och önskligt, att Stats- och BankoUtskin sammanträdt, för att bilda ett särskildt FinausUtsk.
Hvartdera af de båda nämnda Utsk:n hade då ulan tvifvel utsett de personer, hvilka de ansett mest skickliga att behandla dessa Den lä Februari f. m. 473 frågor, hvilka då blifvit handlagda af fullt kompetenta personer.
Ett sådant förslag har afven förevarit inom StatsUtsk., men blef der afslaget på den grund, att BankoUtsk. borde ensamt behandla frågan om bankovinsten.
Om nu uptagande af 3 eller 4 millioner inom landet blefve beslutadt, hvad vore viii egentliga fördelen deraf?
Obligationerna komme naturligtvis att stanna i händerna på enskilde, som komme att skrinlägga dem, ty för deras försäljande fordras inom landet en penningemarknad, som icke ännu finnes; de skulle icke kunna åstadkomma någon kurs och således ej leda till det åsyftade ändamålet.
Må man derföre till införande af ett inhemskt fondsystem välja en annan gynnsammare tidpunkt, då penningetillgången och kapitalstyrkan äro större, och vid denna Riksdag nöja sig dermed, att Fullm. i Riksglilds-Kontoret, om tillfälle dertill erbjuder sig och medel kunna inom landet erhållas för samma pris som utom, må deraf begagna för att inlösa de utländska obligationerna.
Allt hvad man efter min tanka bör vid denna Riksdag göra, är således att öppna porten för ett inhemskt fondsystem, utan att våldsamt skuffa sig in genom densamma.
Sådana äro de skäl, på hvilka jag grundar min öfvertygelse, att man vid valet mellan de 3:ne gränsvärden, jag förut omtalat, icke bör taga i beräkning de tillgångar, som möjligen kunna beredas inom landet; och då torde 25 millioner vara den summa, vid hvilken man bör stanna.
Man har då hållit sig till K.
M:ts propos., och fått ett belopp, som är tillräckligt för utförande af arbetena å de båda stambanorna under den kommande statsregleringsperioden.
Om några jemkningar komma att göras i den Kongl, propos., såsom att man väljer Lagaålinien, eller att man endast som lån och icke som anslag beviljar hvad som är hegardt för Orebro-Hallsbergslinien, så kommer dock detta icke att på summan vid denna Riksdag utöfva något inflytande; ty i alla fall är för sistnämnda linie afsedd en million, som blott med 300,000 Bdr skiljer sig från hvad K. M:t föreslagit, och för Smålandsbanan återstå ännu flera millioner att bevilja, hvadan frågan om densamma först vid nästa Riksdag kommer att blifva af vigt för summans bestämmande.
K. M-.ts propos. säger att, om 25 millioner nu uplånas, så skulle för stambanornas fullbordande återstå att vid nästa Riksdag bevilja 10 millioner.
Jag har för min del varit af den åsigt, att då nu ett så stort lån som 25 millioner behöfver uptagas, det vore aldrabäst att på en gång kontrahera om hela det erforderliga beloppet, 35 millioner.
Deremot kan visserligen invändas, att genom R.
Stms beslut detta belopp kan komma att nedsättas till 30 millioner, så mycket mera som en afdelning inom StatsUtsk:t verkligen föreslagit sådant; men jag anser detta ingalunda af någon hufvudsaklig vigt, då skilnaden icke är större än 5 millioner.
St:r hafva vid nästa Riksdag troligen att disponera den till 6 millioner beräkneliga bankovinsten till upköp af dessa utländska obligationer, om de icke behöfva användas för jernvägarna, hvarigenom en högst nyttig och väsendtlig förstärkning af RiksBanken kunde åstadkommas.
Ett annat sätt att väl använda det supponerade öfverskottet vore också, 474 Den 15 Febrnarl 1. m. om B.
St:r anse sådant nyttigt, att under form af län lemna enskilda bolag medel att utföra flera bibanor.
Vid sista Riksdag gjorde sig en sådan åsigt gållande, att anläggandet af bibanor borde at Staten understödjas genom lån mot, 4 proc., och då Stateu torde kunna få sitt lån emot 5 proc. ränta, så blefve dess förlust härpå endast en proc , eller 10,000 Edr om året för hvarje million, med hvilken ringa upoffring man kunde framkalla bibanor inom de provinser, der behofvet af förbättrade kommunikationsanstalter är mest kännbart.
Ett 3:dje sätt att använda öfverskottet är det, som Hr Akerman antydde vid den allmänna öfverläggningen, nemligen att h. o. h. annullera dessa papper.