Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det upplystes, att kallelsen blifvit dem behörigen tillstäld ock att de derefter lemnat församlingen och afrest, såsom det förmodades, till Stockholm. 30 Kyrkorådet fann vid sådant förhållande skäligt, att, jemlikt Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1843 § 8, fälla Egendomsägaren och hans hushållerska att för deras visade ohörsamhet böta En R:dr Riksmynt hvardera; och, då Kyrkorådet icke ansåg ändamålsenligt att vid förhöjdt vite å nyo ålägga de uteblifne inställelse inför Kyrkorådet, skulle skrifvelse till Konungens Befallningshafvande i länet aflåtas med anhållan, att genom dess medverkan de uteblifne måtte inställas den 13 påföljande Oktober.
Vidare och som Kyrkorådet af förhållandena funnit
Egendomsägarens sätt att behandla dess son ådagalägga oskicklighet att med dennes uppfostran sig befatta, så beslöt Kyrkorådet att, i likhet med hvad i dylika fall tillförene skall hafva skett, taga bemälde yngling tills vidare under sin vård, intill dess en förmyndare för honom blefve af vederbörlig domstol lagligen förordnad, hvarom skriftlig begäran skulle Irån Pastor och Kyrkorådet till domstolen genast expedieras.
Den 13 påföljande Oktober, då Kyrkrådet åter sammanträdde, tillkännagafs att, i anledning af Kyrkorådets här ofvan först omnämnda anhållan att få vederbörande denna dag instälde, Konungens Befallningshafvande genom skrifvelse den 28 nästförutgångne September meddelat, att, emedan Konungens Befallningshafvande erhållit tillförlitlig kännedom, att klagariderne. hvilka, före emottagandet af Ordförandens i Kyrkorådet skrifvelse, hos Konungens Befallningshafvande undfått pass, straxt derefter afrest till utrikes ort, någon åtgärd till deras inställande icke kunnat vidtagas.
Kyrkorådet, »sorn genom detta egna förhållande befunne sig ur stånd salt att fullgöra sitt åliggande, enligt förr åberopade Kongl. Förordningen rörande Kyrkoråd,» ansåg icke destomindre de uteblifne skyldige att för deras utebhfvande plikta hvardera Fem Riksdaler till Församlingens Fattigkassa, och alt nå°ot sammanträde för det då närvarande icke kunde bestämmas, O O men beslöt deremot att hos Domkapitlet begära föreskrift, huru i ärendet vidare borde förfaras.
I enlighet med den föreskrift, Domkapitlet, lill följd häraf, skall hafva m ddelat, utfärdade Ordföranden i Kyrkorådet den 4 December stämning å klaganderne att in ställa sig inför Kyrkorådet den 22 i samma månad, för att, hvad Egendomsägaren beträffade, afgifva förklaring ej mindre öfver de i första kallelsen framstälda klagopunkter än ock öfver orsaken dertill, att han dels icke hörsammat de två föregående kallelserna dels icke personligen eller skriftligen, utan genom ombud, velat uttaga flyttningsbetyg och sedermera låtit, utan sådant betyg, skattskrifva sig annorstädes.
Vid Kyrkorådets sammanträde
Den 22 December jnfunno sig icke någondera af de kallade, men Egendomsägaren lät genom ombud inlemna en skrift, deruti, enligt Kyrkorådets protokoll, »han bland annat uppgaf, att »han för sin helsås skull icke vågade göra någon längre resa den årstiden, och der»jemte antydde, att, då han hos Justitie-Ombudsmannen besvärat sig öfver Kyrko»rådet, detta skulle vara jäfvigt att emot honom föra någon talan och det så mycket 31 »mindre som han då vore både bosatt och skattskrifven i Stockholm och således »icke lungre hörde till samma församling som Kyrkorådet».
Efter någon öfverläggning stannade Kyrkorådet i följande beslut: 1:o att Kyrkorådet ansåg sig icke vara skyldigt att emottaga skriftliga förklaringar från inkallade parter, utan borde desse komma personligen tillstädes; 2:o att, då Egendomsägaren icke med vederbörligt läkarebetyg styrkt sig hafva skäl för uteblifvande denna dag, Kyrkorådet ansåge honom skyldig böta Fyra R:dr, enligt 8 § i Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1843; samt 3:o att, enär ej heller Hushållerskan denna dag instält sig, ehuru kallad, Kyrkorådet funne äfven henne skyldig att böta Fyra R:dr; hvarefter i protokollet tillägges, att »Kyrkorådet ansåg sig härmed hafva sökt på möjligaste sätt fullgöra sitt ålig»gande, och dä både Egendomsägaren och Hushållerskan uttagit betyg och flyttat »från församlingen och Pastor derjemte uppgaf, att han insatt förhållandet i dessas »betyg, kunde
Kyrkorådet icke företaga några vidare åtgärder rörande delta ärende; »dock att Kyrkorådet skulle härom underrätta Domkapitlet.»
Uti den besvärshänvisning, som härefter i protokollet är intagen, föreskrefs, bland annat, att Klaganden borde sist inom fjorton dagar efter besvärstidens utgång medelst diariibevis styrka, att han klagomål fullföljt och att, om denna eller öfriga föreskrifter försummades, »klaganden förlorat sin talan och Kyrkorådsprotokollerna vunno laga kraft».
Emot Pastor i Församlingen har särskildt uti ofvannämnda klagoskrifter blifvit angifvet: dels att han vägrat utgifva prestbevis för Egendomsägaren och han familj, hvilket, för tillämnad skattskrifning i Stockholm, blifvit af denne genom ombud två särskilda gånger hegardt; dels ock alt, då sådant bevis slutligen meddelades, detsamma varit emot sanningen stridande och ofullständigt, i thy att det innehållit ej mindre, att
Egendomsägaren »hade i vissa delar af kristendomen en orätt uppfattning», utan att i betyget uppgåfves, i hvilket afseende denna uppfattning vore oriktig, än ock att Egendomsägaren »varit inkallad inför Kyrkorådet till erhållande af föreställningar för förargelseväckande uppförande», utan att närmare förmäldes, hvaruti detta skulle hafva bestått.
Sedan, på sätt förmäldt är, öfver dessa Kyrkorådets och Pastors beslut och åtgärder, klagomål i särskilda till Justitie-Ombudsmannen ingifna skrifter blifvit framställda. och ej mindre Kyrkorådet än Pastor med särskilda infordrade utlåtanden inkommit och dessa åter af Klaganderne varit med påminnelser bemötta, har Justitieombudsmannen jemte skrifvelse den 18 April 1861, innefattande anmärkningar i de delar, Kyrkorådets och Pastors förfarande i ärendet ansåges lagstridigt och böra lill ansvar föranleda, öfverlemnat saken och dithörande handlingar till Domkapitlet i Upsala, med anhållan att
Domkapitlet måtte inför sig ställa vederbörande 32 i behörig ordning till ansvar samt derefter öfver hvad anmärkt blifvit och den påföljd anmärkningarne föranledde, sig utlåta genom beslut, som borde Justitie-Ombudsmannen meddelas.
I detta mål har Domkapitlet den 2 Oktober 1860 meddelat utslag; och under redovisningen för dess innehåll komma här nedan att vidröras de hufvudsakliga punkterna af så väl klagomålen som Kyrkorådets och Pastors derpå afgifna svar äfvensom Justitie-Ombudsmannens i ämnet gjorda anmärkningar; varande den i dessa anmärkningar följda ordning, i afseende på klagopunkterna, i utslaget iakttagen sålunda:
Hvad först anginge Kyrkorådet och dess i frågasatta behörighet att tili sig inkalla klaganderne, hade Justitie-Ombudsmannen, med afseende på de uppgifna anklagelse-punkternas beskaffenhet, funnit Kyrkorådet, enligt ofvanåberopade Kongl. Förordningen om Kyrkoråd den 29 Augusti 1843, § 4, hafva varit behörigt att göra samma klagopunkter till föremål för undersökning och pröfning, hvarjemte och då en slik undersökning och pröfning, i följd af klagandernes uteblifvande, icke kommit att äga rum, och Kyrkorådet sålunda, i anledning deraf icke meddelat något utlåtande, Justitie-Ombudsmannen ansåge klagandernes påståenden, att nämnda anklagelsepunkter, de der ansågos röra heder och ära, skulle vara obestyrkta och att Kyrkorådet för deras framställande borde stå till ansvar, i ärendets befintliga, af de klagande sjelfve, genom deras underlåtenhet att efterkomma Kyrkorådets kallelse, vållade, outredda skick, för det då närvarande icke kunna till någon åtgärd föranleda.
Härvid fann sig Domkapitlet icke hafva något att åtgöra, så mycket mindre som Domkapitlet redan, uppå klagandernes jemväl hos Domkapitlet anmälde klagan öfver Kyrkorådets förfarande den 22 December 1860, genom utslag den 27 Februari, 1861, bland annat, förklarat förevarande sak tillhöra Kyrkorådets handläggning, hvilket sistnämnda af Egendomsägaren i underdånighet öfverklagade utslag blifvit af Kongl. Maj:t under den 19 påföljande April i nåder faststäldt.
Kyrkorådets åtgärder vid första sammanträdet den 15 September 1860 har blifvit anmärkt, att Kyrkorådet för Klagandernes pliktfällande och för beslutet att hos Konungens Befallningshafvande i länet söka handräckning till deras inställande vid ett blifvande sammanträde, då de endast en gång uteblifvit, skulle hafva saknat stöd i den af Kyrkorådet åberopade 8 § af förrberörda Kongl.
Förordningen om Kyrkoråd.
Ehuru denna anmärkning visserligen kunde synas riktig, hade likväl Justitie-Ombudsmannen funnit
Kyrkorådets förfarande i delta afseende icke kunna såsom lagstridigt anses, lill följd af nämnda §:s förändrade lydelse i Kongl, kungörelsen den 25 Januari 1855. änskönt denna icke blifvit till stöd för berörda förfarande åberopad; och
Domkapitlet pröfvade förthy skäligt att låta anmärkningen förfalla.
Af 33
Vid andra sammanträdet den 43 Oktober 4860, då Kyrkorådet för uteblifvande pliktfälde ej mindre klaganderne än ock Egendomsägarens omyndige son, oaktadt Konungens Befallningshafvande skriftligen meddelat, att klaganderne, i anseende till företagen utrikes resa, icke kunnat kallas, på sätt Kyrkorådet begärt, har Justitie-Ombudsmannen ansett Kyrkorådet hafva i flera hänseenden lagstridigt förfarit.
Hvad dervid beträffade klaganderne, androg Justitie-Ombudsmannen först att 8 § i 1843 års Kongl. Förordning om Kyrkoråd, sådan denna § lyder i Kongl, kungörelsen den 25 Januari 1855, icke syntes föranleda dertill, att personer, som tredskats att efter kallelse hos Kyrkorådet sig inställa, kunna, utom för uteblifvande första gången, bötfällas, med mindre de försuttit något dem förelagdt vite, men att i detta mål Kyrkorådet ej förelagt vite, utan i stället valt utvägen att vända sig till Konungens Befallningshafvande, för att få de tredskande vederbörligen instälda; och vidare att om än Kyrkorådet haft laglig befogenhet att för uteblifvande andra gången fälla till böter, änskönt slikt äfventyr ej varit förelagdt, denna befogenhet likväl uppenbarligen missbrukades, i det klaganderne bötfäldes för utblifvande från ett sammanträde, till hvilket de icke varit kallade; samt derefter, beträffande Egendomsägarens omyndige son, hvilken endast genom handbref från Kyrkorådets Ordförande blifvit till sammanträdet kallad, att, om ock denne blifvit i rätt tid och ordning kallad, hans uteblifvande i allt fall icke lagligen kunnat medföra den påföljd, Kyrkorådet bestämt, eller hans fällande till böter för förfallolöst uteblifvande, enär, enligt Kyrkorådets eget medgifvande, bemäide yngling, då han första gången kallades till Kyrkorådet, icke tillhört församlingen, och, jemlikt 1 mom, af 8 § i meranämnda Kongl.
Förordning om Kyrkoråd, icke någon annan än den, som i Socknen bor, är skyldig att på Kyrkorådets kallelse tillstädeskomma; vid hvilket förhållande Kyrkorådets åtgärd att taga ynglingen under dess vård, utom det att den måste anses obehörig, icke, efter Justitie-Ombudsmannens åsigt, kunnat tillägga Kyrkorådet annan eller större myndighet öfver ynglingen än öfver hvilken annan person som heldst, den der icke tillhörde Socknen.
Hvad denna klagopunkt beträffade, så, om ock det öfverklagade förfarandet i något afseende kunde anses ursäktligt, enär merbemälde yngling, enligt hvad Kyrkorådets Ordförande genom styrkt afskrift af ett till denne under den 2 September 1860 från ynglingen, som då ännu uppehöll sig i församlingen, aflålet bref, sjelf omtalat sitt inkallande inför Kyrkorådet och således haft sig detsamma i god tid bekant *), ansåg likväl
Domkapitlet, i likhet med Justitie-Ombudsmannen, Kyrkorådets öfverklagade förfarande med afseende på bemäide ynglings bötfällande hafva saknat stöd af lag, hvadan detsamma ogillades; likasom Domkapitlet jemväl ansett Kyrko *) Nämnda bref lärer utan tvifvel afsett kallelsen till sammanträdet den 15 September 1860, ej till det nu ifrågavarande, den 13 påföljande Oktober, hvartill kallelse först senare kunde utfärdas, och således finnes deri icke någon ursäkt.
St, Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 5 34 rådets åtgärd, att, sedan ynglingen till en början ansetts icke tillhöra församlingen, taga honom under sin vård hafva, varit obehörig.
Hvad derefter vidkomme den omständighet, att vid det tredje sammanträdet, den 22 December 4860, Kyrkorådet skulle hafva brustit i uppmärksamhet på lagliga former och i följd deraf gjort sig skyldigt till olagliga beslut, anmärkte Justitie-Ombudsmannen, dels att Kyrkorådet icke lemnat afseende åt
Egendomsägarens uti en vid tillfället ingifven skrift framstälda invändning, att han icke blifvit i rätt tid före sammanträdet dertill kallad, att Kyrkorådet väl sökt urskulda denna underlåtenhet dermed, att den å klaganderne utfärdade kallelse redan den 4 i nämnda månad aflemnats till Kronofogden i orten, för att genom hans försorg vederbörande tillställas, och att, om sådant icke i rätt tid skett, felet icke varit Kyrkorådets; men att, hvilken än må hafva vållat dröjsmål med kallelsens tillställande, och ehvad dröjsmål verkligen ägt rum eller icke, det alltid ålegat Kyrkorådet tillse, huruvida kallelse i rätt tid försiggått, innan frågan om ansvar för den eller de kallades uteblifvande pröfvades; dels ock att
Kyrkorådet ej syntes hafva gjort sig reda för det inflytande, Klagandernes flyttning till och skattskrifning i annan församling bordt utöfva på Kyrkorådets befogenhet att saken ytterligare handlägga, i det
Kyrkorådet först bötfält klaganderne för uteblifvande, men derefter förklarat, att, då klaganderne uttagit sina betyg och flyttat från församlingen, Kyrkorådet icke kunnat företaga vidare åtgärder rörande ärendet; vid hvilket för hållande
Kyrkorådet väl också måste hafva varit obefogadt att för uteblifvande fälla de anklagade, äfven om, hvilket här icke inträffat, vite varit förelagdt; hvartill komme att den lemnade besvärshänvisningen, enligt Justitie-Ombudsmannens åsigt, varit oriktig, i thy att deruti jemväl föreskrifvits, att diariibevis öfver förd klagan skulle hos Kyrkorådet företes.
Angående först anmärkningen, att Kyrkorådet icke lemnat afseende åt den i ingifven skrift hos Kyrkorådet framstälda invändning, att kallelse icke i rätt tid före sammanträdet ägt rum, så och då i berörda skrift, sådan den uti bestyrkt afskrift, i anledning af den rörande samma sak förda klagan, till Domkapitlet förut inkommit, väl omnämndes, att kallelsen till Kyrkorådets sammanträde den 22 December 4 860 blifvit vederbörande tillstäld först den 17 i samma månad, men ingen invändning rörande den kallades skyldighet att sig infinna blifvit på sådan grund i samma skrift inför Kyrkorådet framstäld, något som icke heller påstådt än mindre styrkt blifvit i Egendomsägarens under den 7 Januari 1861 till Justitie-Ombudsmannen ingifna anklagelseskrift, deruti berörda invändning först då och endast såsom ett ytterligare skäl för uteblifvandet vore hos Justitie Ombudsmannen andragen, har
Domkapitlet ansett, i sakens så beskaffade skick, laga anledning icke vara för handen att med afseende på berörda anmärkning vid Kyrkorådets förfarande, någon åtgärd vidtaga; finnande Domkapitlet imedlertid, oberoende häraf, Kyrkorådet hafva derutinnan felaktigt förfarit, att Kyrkorådet icke i alla händelser, före pröfning af frågan om ansvar för uteblifvande, tillsett, huruvida kallelse i rätt tid blifvit vederbörande tillstäld. 35 Hvad åter beträffade klagandernes bötfällande, så har Domkapitlet åberopat sitt ofvanomförmälda under den 27 Februari 1861 gifna och af Kongl Maj:t faststälda utslag, deruti Domkapitlet rörande delta ämne förklarat, att ehuru Domkapitlet visserligen funne Kyrkorådet fullt befogadt att med föreläggande af böter söka förmå klaganderne till inställelse inför Kyrkorådet uti ett till dess handläggning hörande ärende och att dessa bordt kallelsen till inställelse hörsamma.
Domkapitlet likväl, då klaganderne, enligt hvad handlingarne utvisade, redan före
Kyrkorådets sammanträde uttagit flyttningsbetyg till annan ort, vid sådant förhållande, så mycket heldre, som
Egendomsägaren af denna anledning mot sitt inkallande protesterat, ansåge Kyrkorådet icke hafva bordt botesansvaret tillämpa och förthy detsamma undanröjt; tilläggande
Domkapitlet, att det vid ofvanberörde förhållande ansett sig icke hafva något vidare att härvid åtgöra, än att, med anledning af hvad först nu blifvit anmärkt, förklara Kyrkorådet jemväl denna gång hafva vid klagandernes bötfällande felaktigt förfarit äfven på den grund, att sådant ansvar icke varit förelagdt.
Beträffande slutligen besvärshänvisningen, så och jemte det Domkapitlet funnit Kyrkorådets i förklaringen uttalade åsigt, att, då ingen af parterne vid Kyrkorådets sammanträde tillstädeskommit och således icke heller kunnat, enligt författningens föreskrift, genast hos Ordföranden anmäla sitt missnöje, någon besvärshänvisning i förevarande fall icke bordt meddelas, icke förtjena afseende, har Domkapitlet pröfvat å andra sidan skäligt att låta bero vid hvad samma förklaring jemväl innehölle, rörande besvärshänvisningens tillkomst, eller att Kyrkorådet af den i 14 § af Kongl.
Förordningen om Kyrkoråd, vid föreskriften rörande besvärs anförande, förekommande hänvisning till Sockenstämmoförordningen, der företeende af diariibevis öfver förd klagan ålades, trott sig hafva ägt anledning att äfven i förevarande besvärshänvisning föreskrift om sådant bevis meddela.
Vidkommande sedermera Pastor i församlingen och de emot honom riktade här ofvan intagna anklagelser, fann Justitie-Ombuds mannen, enär Pastor i dess afgifna förklaring medgifvit, att han, efter att hafva i ämnet inhämtat
Domkapitlets råd, sjelf insett nämnde vägrans obehörighet och förthy utfärdat det fordrade beviset, klagan i denna del icke föranleda vidare yttrande, än att olillständigheten af samma vägran icke måtte anses genom dess erkännande urskuldad, hvaremot, beträffande det utfärdade prestbevisets innehåll och de deremot framstälda anmärkningar, Justitie-Ombudsmannen, då Pastors ofvannämnda förklaring i denna del, derigenom han sökt utreda, hvaruti såväl Egendomsägarens orätta uppfattning i vissa delar af kristendomen, som ock hans förargelseväckande uppförande skulle bestå, tycktes ådagalägga, att, hvad genom nämnda i beviset nyttjade uttryck blifvit Egendomsägaren till last lagdt, hufvudsakligen utgjordes af samma fel och förseelser, som föranledt bemälde klagandes inkallande till Kyrkorådet, ansåg, att 36 Pastor bordt vid bevisets utfärdande hafva, med undvikande af ofullständiga och vilseledande uttryck, deruti endast infört, att Egendomsägaren varit med anledning af de och de anklagelsepunkterna inför Kyrkorådet inkallad, men att, till följd af hans uteblifvande, saken icke blifvit närmare utredd och af Kyrkorådet pröfvad före hans afflyttning från orten; hvadan och som det nu utfärdade prestbeviset måste belraktas såsom varande af ett ofullständigt och vilseledande innehåll, så anmärktes, att Pastor genom dess utfärdande i embetet felat och i följd deraf borde förständigas att nytt, fullständigt och sanningsenligt bevis för Egendomsägaren vid anfordran utgifva.
Domkapitlet har funnit, hvad först anginge Pastors tvekan, att utlemna det begärda beviset, förr än han förfrågat sig hos Domkapitlet, Pastor till denna tvekan icke hafva saknat anledning, enär Egendomsägaren begärt, att flyttningsbeviset skulle ställas på utrikes
Ort, utan att dervid uppgifva det ställe, dit han ernade afflytta, och enligt de af Kongl.
Majit faststälda formulär till sådana flyttningsbetyg, viss ort skall deruti uttryckligen utsättas; men, i afseende åter på sjelfva det sedermera afgifna betygets innehåll och dervid först uttrycket, att Egendomsägaren i vissa delar af kristendomen hade en orätt uppfattning, utan att uppgifvet vore, hvaruti denna felaktiga uppfattning visat sig, har
Domkapitlet ansett med dessa ord så mycket hafva blifvit antydt, att den Pastor, till hvilken betyget skulle aflemnas, ägde tillräcklig ledning att förskaffa sig närmare underrättelse i detta hänseende; beträffande deremot uppgiften i samma betyg, att Egendomsägaren varit inkallad inför Kyrkorådet till erhållande af föreställningar för förargelseväckande lefverne, utan att tillika uppgifvits, hvaruti detta bestått, har Domkapitlet funnit Pastor hafva begått ett otillständigt förhastande, enär förhållandet då ännu icke var utredt och klaganden till saken fäld, utan blott till Kyrkorådet för att höras inkallad, och förständigat Pastor att, om Egendomsägaren sådant önskade, meddela nytt betyg, som i bestämda ordalag, utan att kunna misstydas, noggrannt upptager sakens verkliga förhållande.
Slutligen och sedan
Domkapitlet sålunda, efter pröfning af de särskilda klagopunkterna med dithörande förklaringar och Juslitie-Ombudsmannens dervid gjorda påståenden, rörande hvarje särskild punkt sig utlåtit, har Domkapitlet funnit intet vidare åtgörande i förevarande sak å Domkapitlets sida påkalladt, än att genom detta dess utslag erinra dels Kyrkorådet dels Pastor om de felaktigheter, som pröfvats hafva å deras sida vid ärendets behandling förelupit.
Domkapitlets utslag har icke blifvit af mig öfverklagadt, Torparen Johan Jansson å lägenheten Betlehem hade hos Justitie-Ombudsmannen skriftligen angifvit en tillförordnad
Domhafvande i Färentuna Härad, för det att denne, som den 6 November 1860 börjat samt den 7 och 8 i samma månad 37 fortsatt lagtima Ting med nämnda Härad, den 29 nästpåföljande
December afkunnat utslag uti alla under
Tinget handlagda förut icke med slut afhulpna mål, samt afslutat Tinget, utan att dagen härför blifvit genom kungörelse i vanlig ordning eller genom särskild underrättelse till hvarje part tillkännagifven, hvarigenom inträffat, att bemälde Johan Jansson, som vid Tinget haft ett skuldfordringsmål anhängig!, deruti Häradsrätten sistnämnde dag afsagt utslag, hvilket hufvudsakligen gått Johan Jansson emot, icke kommit i tillfälle att iakttaga laga tid för erläggande af vad emot utslaget; hvarföre Johan Jansson påyrkat ansvar å Domhafvanden samt hans förpligtande att utgifva skadestånd.
Sedan, i anledning häraf, åtal blifvit emot bemälde
Domhafvande förordnadt och skriftvexling i vanlig ordning försiggått, derunder Johan Jansson uti afgifven skrift närmare uppgifvit sina ersättnings anspråk, har Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 28 November 1861. sig utlåtit, att som den tilltalade
Domhafvanden medgifvit att han, på sätt emot honom anmärkt vore, afslutat i fråga komna Ting och dervid afkunnat utslag uti de under Tinget förut handlagda mål, utan att dagen härför blifvit genom uppläsande af kungörelser i kyrkorna inom
Häradet eller genom särskild underrättelse till vederbörande parter förut kungjord, samt upplyst vore, att ofvanomförmälde af Johan Jansson anbängigtgjorda mål dervid blifvit af Häradsrätten afdömdt; alltså och då hvarken den af Domhafvanden åberopade omständighet, att kungörelser angående Tingets afslutande ofvannämnda dag, Lördagen den 29 December 1860, blifvit.
Fredagen den 21 i samma månad, af Domhafvanden å härvarande Postkontor inlemnade för att med posten samma dag afgå till Kronobetjeningen i Häradet, men att, till följd af förändring i postgången, berörda kungörelser icke förr än i påföljande vecka kommit vederbörande tillhanda och således icke kunnat före förstnämnde dag i Häradets kyrkor uppläsas, ej heller, hvad Domhafvanden i öfrigt anfört, lagligen kunde lända till ursäkt för hans åtgärd att, ehuru kungörelse om
Tingets afslutande å den sålunda bestämda dagen icke skett och sådant då blifvit upplyst, Tinget å berörde dag afsluta, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, det
Domhafvanden, för den felaktighet i Domare-embetets utöfning han sålunda låtit komma sig till last, skulle, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, böta Tjugufem Daler Silfvermynt med Tolf Riksdaler 50 öre till treskiftes emellan Kongl. Majit och Kronan, Advokat-fiskalen i Kongl. Hofrätten, som åtalet utfört, och Färentuna Härad, äfvensom Kongl. Hofrätten fann skäligt på det sätt bifalla det af Johan Jansson uti målet framstälda anspråk på ersättning, att
Domhafvanden förpligtades till Johan Jansson, hvilken fordrat godtgörelse dels för de omkostnader, han fått vidkännas i och för den gjorda angifvelsen samt till följd af resor ej mindre för utlösande af Häradsrättens protokoll och utslag i förenämnda mål än äfven för erbjudande af vad emot utslaget, dels ock för Kongl.