Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter den tillvitelsen vidkommer, att Utsk. skulle varit ledt af hämndlystnad och särdeles af klandersjuka; så får jag, jemte det tillkännagivande, att det vid denna riksdag varit första gången, sorn R.
St:s Const.
Utsk. tillåtit minoriteten bifoga dess reservationer emot ma - D c n i Julie. m. joritctens beslut, på det ingenting må undanhåll.is R.
Stis pröfning, tillika upplysa, alt namnen på den- rådgifvarepersonal, mot hvars rådslag anmärkn. förekommit, för ingen del ingått i beräkningen vid anmärkninas bestämmande; och det till den grad, alt de fel på namn lili mern.
Nio 13, vid hvilka Frih.
Cederström fästat sig, och som blifvit rättade i meni.
N:o 17, liärledt sig derifrån, att Utsk. icke uppehållit sig vid personligheten, utan låtit det blifva en cura posterior för cancelliet att, sedan anmärknina blifvit fastställda, utsätta namnen på de rådgifvare, hvilka deltagit uti de anmärkta besluten.
De fleste ledamöterme af Utsk., lika med mig, hafva icke känt hvilka rådgifvare deltagit i de anmärkta besluten, då Utskls omdöme om rådslagen fattades, och säkert de fleste icke, förrän betänk, var färdigt till underskrift.
Det skulle blifva myckel tidsödande och äfven tröttsamt för R. o.
Ad. att afhöra en vederläggning af alla de klandrade punkterna i Ulskts betänk-, hvilken äfven synes öfverflödig i många fall, då anmärkningarna i bilagan finnas tillräckligt motiverade.
Jag torde likväl lå göra det så kort som möjligt.
Jag är öfvertygad, att det alldeles icke är genom lag fnreskrifvet, huru och på hvad sätt Utsk., i fråga 0111 tillämpningen af § 107 Reg.Frn, bör i sitt betänkande framstäl la anmärknma.
Någon sådan föreskrift finnes ingenstädes.
Cederström må åberopa hvilken grundlags-§. som helst, så kan jag försäkra, att Utsk. tagit kännedom om dessa §§ lika väl sorn han; men min enskilda öfvertygelse är, att Utsk. ingalunda varit förbundet att ingå lill Stånden med alla de specialiteter, som betänk, och bilagan innehålla.
Jag får likväl förklara, att det varit majoritetens rättskänsla, som för memorialets uppställning förestafvat den form, detsamma äger.
Det har icke ett ögonblick kunnat falla Utskrs ledamöter in, att det skulle vara Utsk. tillständigt, eller att Utsk. skulle äga hopp om framgång, då så många anmärkjitspunkter förekommit, att helt enkelt tillkännagifva Stånden, att Utsk. funnit Rikets sannskyldiga nytta icke hafva blifvit iakttagen.
Utsk. skulle i sådant fall rättvisligen hafva ådragit sig beskyllningen att hafva åsyftat hemlighet och egenmäktighet.
Dä regeringsmålens antal, enligt de här meddelade statistiska uppgifter, hvilkas riktighet jag likväl hvarken kan garantera eller bör betvifla, på dessa 6 åren utgör omkring 48;000> finnér man lätt hvad möda, som deras granskning erfordrat på den korta tid, Utsk. haft att derpå använda.
Ulskts majoritet har ansett sig böra uppgifva de speciella fallen, för att sälla R.
St. sjelfva i tillfälle att grunda sitt omdöme, huruvida Rikets sannskyldiga nylla krafvel', att en eller flere rådgifvare anmälas till entledigande, och ansett sig dermed hafva uppfyllt grundlagens fordringar.
Jag vill alltför gerna medgifva, alt siulmenin 60n - Den i Julie. m. gen i Utsk:s betänk, kunnat vala annorlunda; att den kunnat innehålla ett positiv t utlåt., hvars uteblifvande varit så mycket klandradt.
Men på samma gång jag icke helt bör förneka riktigheten af denna anmärkn., vågar jag dock påstå, att det varit en snarare berömvärd än tadelvärd grannlagenhet, som afhållit majoriteten att ingå i någon bestämdare förklaring; emedan den föreställt sig, att Ständerne sjelfve, med dessa anmäi kntspunkter för ögonen, kunde fatta deras beslut och begära propos. på hemställan till K.
M. rörande entledigande af en eller flera rådgifvare, om Sländerne dertill funno anledning
Hvad de bortgångna rådgifvarne beträffar, så har Utsk:s majoritet icke ansett sig, efter ordalydelsen af grundlagens stadgande, kunna mot dem rikta en begäran om deras entledigande, efter de redan äro borta; och Utsk. har ej ansett sig böra sträcka sina åtgärder derhän, att tillstyrka en und. anhållan, det de icke måtte åter insättas i utöfning af de embeten de innehaft, emedan Utsk.’s majoritet trott det föga öfverensstämmande med det förtroende nationen bör hysa för Regeringsmakten, att, efter så många och grundade anmärknlr, ett sådant förhållande kunde komma att äga rum, och att rådgifvare, hvilka icke ägde nationens förtroende, det oaktadt skulle kunna åter insättas i de embeten, från hvilka de voro afgängne.
Vidkommande den anmärkn., att Coust.Utsk. har i några fall anmält efter 107 §:n förhållanden, som äfven blifvit hänskjutna till upptagande af Riksrätt, så har Const.Utsk. utgått från den åsigt, sorn af en annan talare redan blifvit utvecklad, nemi. att samma förfarande kunde innefatta , jemte öfverträdelse af allmän lag eller grundlag, tillika sådana omständigheter, som gåfve R.
St. anledning att anse rådgifvaren hafva handlat mot Rikets sannskyldiga fördel.
Dessa fall äro ej flera än 6, hvilka låta ganska lätt förklara sig, och bland hvilka jag påminner mig den märkvärdiga Trollhätte-affären, hvilken af åtskilliga talare pä andra sidan blifvit utförligen omtalad.
Riksrätts-målet i denna sak hör icke hit, och kan icke. blifva föremål för denna öfverläggning; men orsaken hvarföre
Utsk. i denna fråga äfven funnit sig böra göra anmälan efter 107 §:n har varit den, att det, enligt Statsråds-proUns föranledande, varit K. M., sorn måst påminna rådgifvarne om iakttagande af Rikets bästa, och sjelf nödgats förebrå dem, att de icke fästat Hans uppmärksamhet på de nödvändiga säkerhetsmått, som borde tagas i afseende på det nya bolagets uppfyllande af sina förbindelser samt åtskilliga detalj - förhållanden, sorn äro af natur, att Utsk funnit förfarandet icke öfverensstämmande med Rikets sannskyldiga nytta.
Äfven har man gjort anmärkning mot a:dra punkten, der det heter: ”Konungens ''rådgifvare hafva vidare afstyrkt bifall till R.
St:s vid förra ”riksdagen fattade beslut rör:de bestämningen af tiden för 9 H. .8 338 Den ■ Juli e. m. ”riksdagsmannn-valen, ehuru detta beslut var föreskrifvet af ”'behofvet för de valda, att kunna batt re bereda sig lill sitt ”ansvariga värf, — ett behof, större i den mån Sverige sak”nar en dass, som uteslutande egnar sig åt representantkallet.”
Jag vågar påstå, att denna anmärkn. är af stor vigt och grundad.
Det ar kändt , alt om ej i alla, åtminstone uti de Hesla constitutionella länder, der det konungsliga veto linnes, detsamma med sparsamhet begagnas.
Efter hvad jag tror mig veta, har i England sedan 1698 detta veto blott en enda gång blifvit användt.
Jag tror, att konungamaktens rättighet att mellankomma med sitt afslag på nationens representanters framställningar bör sparsammare begagnas, än hos oss har skett.
Såsom gilltiga skäl för afslagel å den föreslagna förändringen uti 1 1 §:n Riksd.Ordn., kan jag omöjligen antaga de grunder, som af en Konungens 1. d. rådgifvare blifvit på f. m. anförda; ty jag är öfvertygad , att ingen grundlagsförändring blifvit föreslagen under större behof att vinna bifall, så länge vi bibehålla våra gamla , med folkets fördel alldeles oförenliga former.— Hvad Jude-reglementet beträffar, har en talare på f. m. anmärkt, att Utsk:s anmärkn. troligen gått derpå ut, att förklaringen af reglementet skedde för sent, och att man blifvit ansedd skyldig till anmärkn., huru man burit sig åt, om man yttrat sig för eller emot förklaringen.
Men det har förekommit Etsk. först och främst, att mångfalldiga uraktlåtenheter ägt rum vid reglementets utfärdande, som icke bort vara förbisedda af Konungens rådgifvare; och vidare har Utsk. fästat sig vid förhållandet, rörrde de förändringar i allmänna lagföreskrifter, sorn uppkommo genom det outredda skick, i hvilket författningen framträdde.
Bland sådana voro t. ex. stadgandena att Svensk lag skulle gälla för Judarna, utan att uttryckligen blifvit bestämdt, om icke
Mosaiska lagen vidare skall gälla för dem i åtskilligt, såsom äktenskaps-, förmynderskaps- och arfs-förhållanden.
Det är en egenhet, som varit förbehållen Judiska nationen , att få begagna personal-rätt i stället för territorial-rält, hvilket är alldeles stridande mot förhållandet hos andra nationer; ty om en främling inkommer i hvad land som helst, så är han underkastad terrilorial-rätt; men sådant är ej förhållandet med Judarna, hvilka bibehållit deras personal-rätt.
Derjemte förekom det Utsk. såsom stridande mot Rikets sannskyldiga nytta, att så beskaffade förändringar uti hvad som hittills varit gällande för Judarna, sorn de , hvilka innefattas uti Jude-reglementet , tillkommit utan samråd med R.
Man föreställde sig, att tidpunkten, då för fattningen utkom, var illa beräknad att inrymma åt främmande trosbekännare förmåner, som de hittills icke ägt; och att
Konungens rådgifvare brustit i det förutseende man bort kunna vänta af dem, då de bort vara bättre underrättade om ställningar och förhållanden och de sympathier deras åtgärder
Den i Juli e. m. >59 kunna väcka inom nationen, än som visade sig uti den kort efter författningens lifgifvande, tili följd al' allmänna opinionen, utfärdade förklaringen, hvarigenom reglementet uti de vasendtligare delarna återkallades.
Utsk. liar visserligen icke ansett det vara oriktigt, alt förklaringen utkom; tvertom erkände Utsk. nödvändigheten deraf; meri man kunde icke underlåta att anse såsom stridande mot
Rikets sannskyldiga nytta, att så illa betänkta författningar utkoramo, så att genom den allmänna opinionens höga yttrande
Regeringen skulle blifva tvungen alt kort tid derefter återkalla dem.
Detta har varit grunden hvarföre Utsk. anmält äfven denna anmärkn. efter 107 §:n , enär dessa förhållanden icke lagligen kunna komma under Riksrätts pröfning, emedan här icke är fråga om öfverskridande af allmän lag eller grundlag , utan endast om ett oförståndigt handlingssätt , stridande mot Rikets sannskyldiga nytta.
På sådan grund anser jag äfven den mot Utsk. riktade beskyllningen, att i delta hänseende hafva handlat emot grundlagen, vara högst obefogad.
Af fruktan att för mycket trötta R. o. Ad., om jag så fullständigt, som jag rätteligen borde, skulle genomgå och till besvarande upptaga alla de anmärkn;r, som i dag blifvit gjorda mot Utsk:s inemot'., vill jag, enär tiden nu så långt framskridit och de gjorda erinringarna förmodligen komma alt föranleda ålerremiss, då jag sedermera kommer i tillfälle alt utförligare och grundligare utveckla hvad jag nu haft äran anföra , inskränka mig till att endast ur minnet upptaga ännu en och annan anmärkning.
Man har mycket vidlyftigt och omständligt utbredt sig öfver anmärkntn rörrde anslaget till K. theatern.
Den delen af frågan, som är hänskjuten under Riksrätts behandling, ligger utom gränsen för discussionen; men hvad som grundlagt Utskrs anmälan efter 107 §:n, har varit, att Konungens rådgifvare och föredragande icke fästat vederbörligt afseende på den propos., som Konungen sjelf framställt, att, genom en ganska betydlig egen årlig uppoffring, anslagen såsom ränta och amortissement på K. theaterns skuld, bereda densammas afbetalning i sammanhang med theaterns upplösning; då likväl theaterns bibehållande i sitt närvar, skick måste leda till sä stor kostnad för K. M., och möjligen i framtiden kunde leda till kostnad för statsverket.
Anmärkntn har således ägt rum gå den grund, att
Statsrådets ledamöter icke fästat tillräckligt afseende på detta förhållande, utan tvertom afstyrkt Konungens egen propos. och sålunda befrämjat theaterns fortfarande skuldsättning.
Denna skuldsatt ning har dessutom ngt rum på ett salt, som Coust Utsk. omöjligen kunnat förbise såsom olagligt.
Regeringen liar nemi. på extra-utgiftstiteln anordnat medel för en tid, som går långt på andra sidan om R.
St:s sammankomst; och detta är ej öfversstämmande med det represen», tativa statsskicket och R.
St:s förut yttrade åsigter.
D c 11 i Juli e. m.
Man liar vidare anmärkt mot Utsk., att det framställt erinran i afseende på Konungens rådgifvare i commando,- mål, ehuru han ej finnes omnämnd i 107 §:n.
Det vore ett besynnerligt förhållande, om den ansvarighetslag, som gäller för Konungens samtliga rådgifvare, icke utgör eli rättesnöre för rådgifvarnes handlingssätt; och örn det Utsk., som har att pröfva rådslagen, finner, alt en rådgifvare i commandomål har handfat emot Rikets sannskyldiga nytta, så kan jag icke finna, att det skulle vara grundlagsstridig! alt ställa en sådan person under 107 §:n, då denna §, enl. 6 §:n ansvarighetslagen, kan mot honom tillämpas.
Uti 49;de punkten af betänk heter det: ”Konungens ”rådgifvare hafva vid flera tillfällen under nära 3 månaders ”lid år 1838 dels tillstyrkt, dels icke bestämdt afstyrkt de betydliga utgifter, hvilka de då i Stockholm vidtagna militä”riska anstalter förorsakat , utan att ens begära någon upplysning om dessa anstalters anledning.
Då Konungen slutligen uppgaf denna anledn. varade i hufvudstaden förefall”na oordningar, synas nämnde rådgifvare genom sin tyst— ”nåd hafva erkänt riktigheten af H.
M:s tanke om dessa ”oordningars farliga beskaffenhet, ehuru de, vid intet föreg:de ”tillfälle, ansett sin pligt fordra någon framställning om nödvändigheten af och medlen till landets räddning utur denna ”ställning.”
Mot denna Coust.Utskrs anmärkn. hafva många yttranden blifvit afgifna.
Jag skulle föreställa mig, att om någonting vore klandervärdt i detta fall, vore det den verkliga grannlagenhet, hvarmed framställningen blifvit gjord ; ty skulle Utsk. följt sin känsla för att commentera dessa förhandlingar, så skulle säkerligen tyngden i anmärkn:s-punkten blifvit större; och jag hemställer till hvarje opartisk domare öfver Utskrs handlingssätt, om man från en anmärkn. af denna art kan hemta anledn. för att tillvita Utsk. någon hämndlystnad eller skadeglädje.
Jag tror att en sådan tillvitelse förfaller af sig sjelf, utan att förhållandet, som denna § omförmäler, behöfver närmare utvecklas särdeles fördetta
Hus, emedan här troligtvis icke finnes någon, som ej känner förhållandena och kan compleltera och bedömma dem från början till slut.
Här har af en talare mot Utskrs betänk, blifvit anmärkt, att Utsk. icke yttrat sig öfver befordrings-systemet.
Denna anmärkn. är lättare sagd än gjord.
För Utsk. bar det varit omöjligt, utan att öfverskrida lagens gränser, att komma till det resultat, hvartill enskildia omdömet kan vara böjdt att komma.
Våra befordringslagar, mine herrar! äro af den natur , alt jag knappast ser, huru från Statsrådsprotrn någon grund för nnmarknrr i afseende på hefordringssystemet skall kunna bernias.
Det enda förhållande, i afseende hvarå anmärkn. skulle kunna ifrågakomma, vore vid tillsättning af prester eller förslag, och om vid ett eller annat tillfälle någon mannamån dervid kunnat äga rum; men Utsk. fattade den allmänna principen alt icke vidröra så be - Den i Juli c. ra. skaffade förhållanden, emedan de blott utur individuella syn? punkter kunde bedömmas; och hvad militära och civila embetsmanna-befordringen i allmänhet vidkommer , så får jag förklara, att sjelfva det klandervärda deruti icke är möjligt att utfinna ur Statsrådets prot., utan måste äga sina orsaker djupare i samhället.
De torde kunna hemtas till stor dej från vår fyrsplittrade representativa statsförfattning , hvari? genom vi hafva ett sjelfskrifvet Stånd, utur hvilket hufvudsakligen de högsta embelsmanna-platserna besättas, hvilket icke skulle blifva händelsen, om Representationen vore annorlunda sammansatt.
För Utsk. har det ej varit möjligt att ingå i kritik öfver befordrings-systemet, emedan sådant för1- utsätter, att Utsk. skulle ingå i bedömmande om hvilken som varit skickligast, i händelse Utsk. af prottn funne att någon klagat deröfver, att han blifvit förbigången ; men sådant är både oförenligt med våra förmer och äfven omöjligt att verkställa, med den ringa ledning ett R.
St:s Utsk. kan äga för ett sådant bedömmande i offentliga handlingar.
Sedan rege?
ringsmakten dragit under sig steg för steg hela befordringsväsendet, är det billigt, alt hon blir ansvarig för de an* märkntr, som i detta hänseende kunna göras; men att ur Statsråds-prottn utdraga dessa anmärkntr , ar och förblir en omöjlighet.
— Jag ville gerna få rätt på några anteckningar., som jag på f. m. gjorde af åtskilliga utaf Hr von Hartmansdor ffs erinringar mot memorialet; men jag är nu ej i stånd dertill, emedan min svn ej tillåter mig att vid lampskenet utreda dem.
Jag nödgas derföre afstå från desammas besvarande.
Men då Representationen, fastän den är fördelad på 4 särskildta rum, icke får betrakta de särskilda afdelningarna såsom icke ägande sammanhang med hvarandra, så anser jag ej heller obehörigt, att yttranden uti ett .Stånd, såvidt de komma till någons kännedom i ett annat Stånd, der upptagas och besvaras; hvarföre jag också nu tillåter mig alt vidröra ett yttrande af en ledamot inom PresleSt. emot Const.Utskts förevar, memorial.
Anckarsvärd fortfor derefter med uppläsningen af sitt skriftliga anförande, så lydande:
Inom PresteStåndet har Ur Biskop Tegner, med en ifrån delta Stånd oväntad bitterhet, utfarit uti klander, ej allenast emot Const.Utsk:s betänk., utan äfven emot ledamöternes personligheter.
Ur Biskopen har yttrat : ”alt Utsk.-s ledamöter , såsom
Jl söner af sin tid, och tryckte af dess, tilläfventyrs förJJskämda, luftmassa , snarare uppträdt som partisinnets , än ’’som grundlagens och sansningeus ordförande
Om llr Biskopen af händelserna blifvit försatt uti en sä lycklig ställning, att tidens förskämda luftmassa, — ifall den eljest är så förskämd, — icke äfven trycker honom, så är lian verkligen att lyckönska; men mången torde likväl ifrån ett Dea i Juli c. m. sådant föl hållande vilja hemta några anspråk å anständighetens fordringar vid bedömmandet af oss andra tidens söner, sorn af det allmänna icke kräfva någon lön för uppfyllandet af våra pligter; och hvad partisinne och sanslöshet vidkommer, så öfverlemnas åt den Svenska allmänhetens oförvillade och oegennyttiga begrepp, att i sådant hänseende afkunna domen emellan Hr Biskop Tegnér och Const.- Utskts majoritet vid 1840 års riksdag.
Hr Biskopen har yttrat: "att Const.Utsk.s betänk, i ton J“är bittrare, än som höfves domaren, och mera klandersjuki och minutiöst, än man väntat sig af Svensk medborgare “emot sin Regering.’1 1 detta afseende torde ingen vederläggning vara utaf nöden, då de, som göra sig den mödan att läsa betänk., utan tvifvel skola finna, att det blott omfattar den enklaste framställning af de anmärkta förhållandena ; och hvar bitterheten igenfinnes uti Utsk:s betänk., har för mig varit alldeles omöjligt att upptäcka.
Hr Biskopen hade önskat, "att Vtsk.s skarpa pröfning 11hade blifvit förmenskligad och adlad genom fördragsamhet JJoch välvilja emot de anklagade.“
För Hr Biskopens snille hade det måhända varit möjligt alt adla föremålen för Coust.Utsk:s anmärku:r; men för oss andra tidens söner har sådant icke varit görligt ; och tvifvel torde äfven vara underkastadt, huruvida adelskapet , genom försöket, hade något vunnit.
Const.Utsk:s majoritet har för sina tillgöranden icke antagit någon annan ledning, än öfvertygelsen om dess pligt att handla, utan afseende på personligheter och utan att anse sig tillständigt att låta den enskilda välviljan och fördragsamheten tala, då dessa känslor ej sällan kunnat befinna sig i strid med pligtens. “IIr Biskopen har vid de tillfallen, dä han funnit den JJklandradc regeringsåtgärden kunnat och bort vara annor^lunda, likväl vid alla tillfällen ansett den af så ringa be”tvdenhet och så ulan allt inflytande på landets bästa , att ’ del icke varit passande för någon vältänkande, man alt an■"//lärka den till åtal, vare sig efter to6 eller io~] %:n.
Hr Biskopen torde gått väl långt, då han uti sin andeliga ifver frånkänner Utsk:s majoritet att få vara vältänkande män , på den grund , alt de icke skåda föremålen i likhet med Hr Biskopen, som jag fruktar icke skulle finna sig belåten, om man, till följe af åsigternas olikhet, skulle emot Hr Biskopen använda enahanda slutsatser ; men för oss, tidens söner och lekmän, skulle det icke anstå, att emot våra motståndare nyttja ett sådant språk, som det Hr Biskopen ansett passande både för sig och kyrkan.
Hr Biskopen har yttrat: "att Konungen äger efter grundJ'lagens egna ord allena styra Riket, — och alt dessa ord "äro heintade ur Svenska folkets hjeltan, och äfven ifrån I’åIder varit nationens lösen och föreningsord."
Den i Julie. m.
Det ur just delta Hr Biskopens oförtäckt uttalade begrepp om allenastyrandet lins oss, som sedan 3o år orsakat missförhållandena, varit anledntn till striderna, och påkallat den närmare utveckling Coust.Utsk:s så mycket klandrade betänk, redan åstadkommil, och hvarvid det uträltat mycket om det förmått försätta frågan uti en klarare åskådlighet, för att såmedelst omsider bringa ilen till ett slutligt afgörande.
Jag har redan i det föregtde, efter min uppfattning, sökt förklara allenastyrandets princip, sådan den i våra grundlagar förefinnes, och såsom den uti alla constitutionella länder anses och förstås; och jag har under hela min parlementariska bana troget iakttagit alt läsa 4 §:n Reg.Ftn, såsom den bör läsas, då man med dess tolkning menar ärligt.
Påståendet alt allenastyrandet är eli ord, herntadt ur Svenska folkets hjerton, och alt del äfven ifrån alder varit nationens lösen och Jöreningsord , ljuder alltför vackert för dem, sorn möjligen göra devouementet eller underdånigheten till sitt förnämsta åliggande; men för dem, som afse sanningen företrädesvis för smickret, så vill påståendet icke uthålla pröfningen, då det jufvas af historiens vittnesbörd om tilldragelserna, ända ifrån Lagman Thorgnys tal, till Olof Skötkonung; och till och med 180g års revolution, som lemnade ett temmeligen nära för handen varande exempel på allenastyrandets verkningar å folkets hjel tan , äfvensom å den föreningspunkt och lösen, hvartill Svenska folket genom allenastyrandet äfven i sednare tider blifvit fördt.
Den episcopale talarens förmenande , att den kungliga personligheten nödvändigt måste öfva ett märkbart inflytande på de constitutionella rådgif värne , utgör en särdeles uppfattning af det constitutionella statsskickets grundide'e, och af de garantier det constitutionella rådgifvare-kallet är bestämdt att föreställa.
Vare långt ifrån mig att på något vis vilja underkänna de lysande egenskaper, hvilka den episcopale talaren tillägger EJ.
M. Konungen; men att de kunna innebära någon högre grad af ofelbarhet, än lios andra menskliga varelser i allmänhet, det kan jag icke medgifva; och när härtill kommer den särdeles omständigheten , att landets Konung icke talar landets språk och sålunda är underkastad att emottaga intrycken, underrättelser och upplysningar om ställningar och förhållanden, genom fåtalet, eller endast genom dem, Eivilka mera eller, mindre väl kunna uttrycka sig på Hans tungomål ; så uppstår måhända härigenom eri ännu mera stegrad fordran på dessa rådgifvares oafhängighet utaf de lysande egenskapernas inverkan, när åsigterna möjligen någon gång kunde påkalla den rådgifvande sakkännedomens mellankomst, såsom ledare till det mest ändamålsenliga resultat: oell att det ingalunda kunde komma att uppskattas såsom någon e/i Svensk man ovärdig och småaktig fåfänga, om Konungens rådgifvare, Jill följe af ofta förekommande olikhet
Den i Julie. m. i åsigter med H. M., skulle funnit sig föranlåtp.e att resignera; derom anser jag mig redan Lafva sä fullständigt yttrat mig, att jag ingenting mera
Lar att tillägga, om ej att, efter den episcopale talarens åsigter, all missbelåtenhet med styrelse-åtgärderna skulle fästa sig vid Konungen, sedan den värde talaren uti Dess personligLet funnit ett så naturligt skäl till ett märkbart inflytande på rådgifvarue , som närmast omgifva den; i stället för att lagstiftaren omisskänneligen velat, att rådgifvarue skulle på den kungliga personligheten utöfva allt det inflytande, som Rikets rätt och bästa utaf deras sjelfkrafda påminnelser kunde kräfva.
Den episcopale talaren frågar: om det liela af H.
M.s regering, som snart omsluter en hel mansålder, visar, att flans rådgifvare liand/at emot Rikets sannskyldiga nytta , derigenom att de slålll sig under Hans inflytande och slutit sig till hans åsigters samt om
Han ingenting gjort för landets ära, sjelfständighet, och förkofran.