Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag nämnde, att ifrågakomne brotts nyanseringar äro mångfaldiga och detta yttrande torde icke kunna jäfvas.
Genom de allmänna tidningsbladen får allmänheten endast kännedom om de grofsta slagen af detta brott, hvartill hörer det af den siste värde talaren anförda exemplet å rånare, hvilka med samnad hand nattetid intränga i annans bostad och tillgripa egendom.
Men det gifves en mängd andra slag af rån, hvilka, såsom mindre intresseväckande, icke delgifvas allmänheten, och de af Eder, Mine Hrr, som deltagit eller deltaga i lagskipningen, känna nogsamt, att rån i allmänhet icke förekommer under den grofva form, som Hr Flach omnämnt.
Ofta är detta brott så beskaflädt, att detsammas beläggande med dödsstraff skulle innebära den största orättvisa.
Jag känner äfven flera fall, då K. M. i nådeväg låtit rånare försona sitt brott med endast ett års fästning, eluira lagen skär alla slagen af rån öfver en kamm, genom att för dem alla stadga dödsstraff.
Eder, Mine Hrr, är det lämpligt att bibehålla en lag, som är så orimlig, att den aldrig tillämpas?
Kan sådant bidraga att hos folket inskärpa aktning för lagens bud?
Skall icke detta jemväl leda derhän, att domaren med likgiltighet tillämpar en lag, som han vet aldrig går i verkställighet?
Bör man icke söka åstadkomma, att lagen blifver en sanning, att lagbudet lefver i verkligheten och ieke står i lagboken såsom en död bokstaf?
Ar det slutligen lämpligt, att nåden måste anlitas hvarje gång detta brott förekommer?
Jag för min del är af en motsatt tanke.
Jag anser att nåden icke bör användas annat än i högst sällsynta fall, och meningen med en förnuftig lagstiftning måtte väl vara att småningom lämpa lagen efter förändrade åsigler och förhållanden, så att benådningsrälten icke måtte alltför ofta komma i fråga att utöfvas.
Jag skulle kunna åberopa en mängd exempel å förbrytelser, hvilka onekligen måste hänföras till rån, men hvilka äro af den beskaffenhet, att den allmänna rättskänslan skulle upresa sig, ifall dödsstraff1 blefve ä dem tillämpad!, och det är detta förhållande, som föranleder K.
M. att ouphörligen benåda rånare.
Utsk. har i den efterföljande §:n skärpt straffet å rån, vid hvars begående kroppsskada tillfogas, i hvilket fall lifstidsfästning blifvit föreslagen.
Jag för min del tror, att man icke kan eller bör gå längre.
Om Utsk. hade tilltrott sig att kunna medgifva en så lång latitud, skulle Utsk. tilläfventyrs i nu förevande § utsträckt straffarbetet till lifstid, men, med kännedom af att R.
St:r i allmänhet icke gilla latitudssystemet, i vidsträcktare mån begagnadl, ansåg Utsk. sig böra sätta en gräns för fängelsestraffet och bestämde den till 10 år.
10 års straffarbete, i förening med Den i &
Augusti f m.
361 28 dygns fängelse vid vatten och bröd, torde icke vara ett för lindrigt straff för rån, dervid svår kroppsskada ej tillfogas, hvarföre jag, under åberopande af den motivering af §:n, som Utsk. framställt, samt af hvad jag nu ytterligare haft äran anföra, anhåller om R. o. Ad:s bifall tili §:n.
Vid genomläsande af LagUtsk:s moliver lill denna afdeln. af förslaget, har jag för min del icke funnit dessa moliver tillfredsställande.
Utsk. har åberopat, huruledes den allmänna rättskänslan skulle ogilla det nuvarrde straffet för rån.
Den allmänna rättskänslan är en auktoritet, hvars åsigler torde vara vanskligt att tolka och med full säkerhet upfatta, och på hvars skiftande omdömen man föga kan förlita sig, äfven bland det mest vältänkande folk; och torde derföre denna auktoritet lika litet af LagUtsk., som af någon annan, böra åberopas.
Derefter erinrar Utsk., huruledes dödsstraffet för rån aldrig numera verkställes utan af K. M. i nådeväg till annat straff förvandlas.
En talare på detta rum har likväl redan fästat upmärksamheten på olämpligheten af att i lagstiftningsväg åberopa något, som är så helt och hållet beroende af de nuvande maktegandes enskildta öfvertygelser och äsigter.
Konungens Rådgifvare, hvilkas plats måste enl. naturens lagar tid efter annan af nya personer beklädas, torde ej alltid få till efterträdare dem, som lill alla delar hylla enahanda meningar, som nu råda; äfvensom det väl låter tänka sig att jemväl sjelfva de hos nuvande
Rådgifvarepersonalen existerande idéer möjligen, under tidernas längd, undergå någon modifikation i enlighet med hvad jag för min del vore färdig att anse för den hos Svenska allmänheten verkligen befintliga åsigt i dessa hänseenden.
Man kan således föreställa sig att i en framtid alldeles motsatta åsigter i detta fall ju kunna tillämpas; hvarföre man ej torde böra åberopa praejudikater i afseende å benådningsrättens utöfvande.
Men ehuru jag således icke kan gilla Utsk:s motiver och Gr.
Sparres utveckling deraf, tror jag likväl, att Utsk:s i 24:de §:n gjorda hemställan, ang:de rån, bör af R. o. Ad. godkännas; ty jag för min del anser det vara mindre välbetänkt, att bibehålla dödsstraff för en sådan förbrytelse som rån, enär detta straff kan synas innefatta en slags upmuntran för rånaren att öka sin brottslighet medelst begående af mord, pä det rånet desto säkrare må förblifva doldt.
Ty för ett förhärdadt samvete betyder tyngden af ännu ett brott troligen mindre än förhoppningen, att få behålla sitt rof, och medvetandet, att för alltid hafva tystat den rånade, hvilket naturligtvis i väsentlig män skulle bidraga till fördöljande af det första brottet.
Hufvudsakligast af detta skäl önskar jag att LagUtsk:s hemställan i nu förevande § mätte godkännas.
Rån är en förbrytelse af sådan beskaffenhet, att det är tillfälligt, om lif dervid icke spilles.
Om rånaren anfaller någon, som icke vågar försvara sig, 362 Den 16 Augusti f. ra. t. ex. en qvinna: så bör väl straffet icke blifva mindre, derföre att den anfallne icke törs sätta sig till motvärn.
Brottet är detsamma, men här ser det ut såsom ville LagUtsk. utfästa ett slags belöning åt missdådaren derföre att den anfallne icke försvarar sig.
Det står nemi.: ”Rånar man och, med väld å person eller användande af hot, som innebär trängande fara för lif eller hälsa, af annan tager gods eller penningar, dömes etc.”
Om jag utesluter mellanstycket: ”med våld å person för lif eller hälsa”,hvad är då meningen?
Skall straffet blifva detsamma eller mindre?
Blifver straffet detsamma, så vet. jag icke, hvartill mellanmeningen tjenar.
Varder det åter mindre, så borde Utsk. hafva sagt, huru mycket tjufven vinner, om den anfallne låter sig afklädas, utan>itt sätta si^ till motvärn.
Hade LagUtsk. bedömt Svenska folket riktigt, så borde Utsk. hafva förutsett, att ingen annan än en förskräckt qvinna är sådan, att den icke försvarar sig, då den anfalles.
Och om man försvarar sig, hvad äfventyrar man dä?
Troligen lifvet.
Sparre har sagt, det så obetydliga grader af rån finnas, att deras beläggande med lifsstraff vore orimligt.
Om sådana grader verkligen finnas, månne det då icke varit Ulsk:s sak att så jemka straffen, att de motsvarade brottets olika grader?
Har sådant ej varit för Utsk. möjligt: så (ror jag det vore bäst bibehålla det nuvar:de straffet; ty det bör naturligtvis icke skada, någon annan, än tjufvarne sjelfva, örn de vid brottets föröfvande skrida till våldsamheter.
Ar rånet verkligen af lindrigare natur, så kan ju nåd mellankomma.
Slösas nu med nåd: så är ingen fara, att tjuf varne blifva för hardt behandlade.
I sådant fall förlora ju icke en gång missdådarne derpå, att lagens bokstaf är allvarlig: ty lagen kommer visserligen icke att föraktas, om nåd beviljas, när skäl dertill förekommer, men om nåd gifves utan åtskillnad, då varder förhållandet motsatt.
Sparre har upgifvit, att dödsstraff för rån icke blifvit på 30 års tid användt.
Härtill svarar jag att andra 30 år kunna komma, då dödsstraffet anses böra tillämpas; och då är det godt att hafva lagen qvar.
Samma Gr. har yttrat, att dödsstraffet bör bibehållas för röfveri, emedan det år, eller kan blifva ett näringsfång.
Månne icke rån äfven kan vara ett näringsfång, ty hvari ligger skillnaden?
Det torde, mången gång, äfven för den skarpsinnigaste jurist, falla sig svårt att updraga denna skillnad, såsom huru lång tid yrket skall bedrifvas, innan det anses för röfveri o. s. v. Gr:n har trott, att den Mosaiska satsen: ”/z/ för lif” på sin höjd borde följas, men att
Herrar lagstiftare länge grundat på lifsslraffets fullkomliga afskaffande.
Då man emellertid icke har någon annan tillräcklig borgen för bibehåHandet af sitt eget lif, än äfvertyret för våldsverkaren att mista sitt, så torde lifsslraffets fortfarande vara oumbärligt.
Förekomma nu en mängd förbrytelser, hvilka äro af den beskaffenhet att lifs spillande i de flesta fall äfventyras, så finner åtminstone jag ingen öfverdrifven försigtighet deri, alt den lag, som vi redan ega, bevaras.
Den 16 Augusti f. m. 363 ovillkorligen alt lifsstraffet måtte i detta fall få qvarstå, ty att utsträcka det älskade latitud-systemet så långt, -att det skulle fä bero af domarens skön, huruvida dödsstraffet borde å rån tillämpas eller icke, synes vara qrådligt.
Jag skulle hafva yrkat afslag ä denna punkt: såvida icke en föreg:de talare uplyst, att 2:ne MedStånd återförvisat frågan.
I sådant fall få vi saken tillbaka och då anser jag det vara bättre, att punkten återförvisas äfven härifrån, på det att de dervid gjorda anmärkn:r måtte komma till Utsk:s kännedom och ompröfniug.
Den siste värde talaren har sagt, att det är skäl att bibehålla dödsstraffet för ett brott, vid hvars begående lifvét i de flesta fall äfvenlyras.
Detta yttrande är så litet öfverensstämmande med sanna förhållandet, att jag vägar påstå, att ibland de rån, sora åtalas vid domstolarne, lifvets förlust knappast i ett af 20 läll ifrågakommit.
I de flesta fallen är det personliga väldet vid fråntagandet af en annans egendom ganska obetydligt, ehuru gerningen, så snart den geDom våld utöfvas, måste hänföras under begreppet rån.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att LagUtsk. bort stadga olika straff för rånets olika grader.
Jag erkänner Utsk:s oförmåga i detta täll, men jag tror ej, att någon annan skulle lyckas i ett sådant förehafvande, enär detta brotts mängfalldiga skiftningar göra saken nära nog omöjlig.
Derföre återstod ej annan utväg än att uphäfva dödsstraffet och lemna åt domaren ett visst spatium, inom hvilket han, allt efter sig företeende omständigheter, egde att afmäta straffet.
Att stadga lifvets förlust för alla slag af rån, äfven de aldra ringaste, skulle utan tvifvel, på sätt Frih.
Cederström ganska riktigt anmärkt, leda derhän, att rånaren icke skulle hysa någon betänklighet att beröfva den rånade lifvet, enär han visste, att samma straff följde ä brottet, ehvad lif spilldes eller icke.
Om deremot rånaren vet, att han får umgälla sitt brott med fästnings-arbete, såvida han endast lager penningar eller gods, men att han ovilkorligen straffas lill lifvet, om han spiller den rånades lif, så får han en anledn. att icke drifva väldet till det yttersta, utan skona den våldfördes lif.
Man har sagt, alt dödsstraffet för rån borde bibehållas, derföre alt, om äfven detsamma för det närvande, till följd af de uuvande maktegandes åsigter, icke tillämpas, det kan komma en annan tid, då en motsatt åsigt gör sig gällande och -straffet således anses böra tillämpas.
Om jag hade någon anledn. att befara, det K.
M:t någonsin skulle omgifva sig med sådana Rådgifvare, hvilka ansågo, att alla slag af rån skulle med lifvets förlust bestraffas, sä skulle jag i sanning vara-ännu mera angelägen om att få lagens stadgande i afseende ä rån förändradt, ty jag skulle anse, att om lagbudet bibehölles och utan nådens mellankomst tillämpades, rättvisa icke mera skipades i landet, och jag tror, att denna min åsigt har ett stöd hos den allmänna rätts-känslan inom landet.
Cederströms missaktning för denna känsla, ty den är det lefvande uttrycket 36 i Den 16 Augusti f. m af hvad folket anser rätt vara, och jag tror ej, att någon lagstiftare ostraffadt kränkt densamma.
Jag fortfar i min anhållan oni bifall till §:n.
Jag skall icke vidare tvista med Gr.
Sparre, hvarken om hans uppfattning af den allmänna rättskänslan eller om hvad han yttrat ang:de Konungens Rådgifvares tänkesätt i kommande tider.
Jag torde blott få förklara, att, derest LagUtsk:s nu förevar:de Betänk, vinner R.
St:s bifall, inledes Exp.Utsk. i tillfälle, jag vill visst icke säga frestelse, att företaga något, hvarmed Utsk. hittils icke varit vant att sig befatta, och som jag anser ganska otjenlig!, nemi. att i motiverna till den underd. skrifvelsen i ämnet uptaga något så skiftande sorn den allmänna opinionen, äfvensom att påminna K.
M. om det sätt, hvarpå Dess höga benådningsrätt för närvar:de utöfvas.
Jag utbeder mig härnäst att få yttra några ord med afseende å Hr von Hartmansdorffs sednaste anförande, hvarutinnan blifvit yttradt, att straffen böra vara allvarliga, ja stränga, för att kunna afskräcka från brott.
I detta hänseende företer sig det förhållande, att LagUtsk. skärpt straffet för rån genom att bland brottets karakterer upptaga det moraliska våldet, eller hotelsen, hvarom vår nu gällande lag intet förmäler.
Tvertom säges det i våra urgamla s. k.
Domare-Reglor, hvarefter, som det heter, en domare skall sig alldeles efterrätta, att ”hött är med ängu bott,” eller, på nyare Svenska, att hotelse behöfde icke på något sätt försonas inför lagen.
Men att genom hotelse om anr vändande af väld skrämma andra, att utlemna deras egendom, röjer ett lika ondt uppsåt, som då man företager sig att med fysiskt våld bemäktiga sig annans tillhörighet.
Straffet bör äfven derföre, ur moralisk synpunkt, vara enahanda.
Detta har LagUtsk. insett och i lagen uptagit denna hittils saknade karakter å rån; hvarföre jag anser att- Utsk. härutinnan gått tillväga med något större sträghet än 1734 års lagstiftare, samt dessas föregångare; och detta, som jag tror, med rätta.
Likaledes vågar jag påstå, att LagUtsk., vid straffets bestämmande för rån i allmänhet, icke allt för mildt förfarit; ty att undergå 28 dyngs fängelse vid vatten och bröd, samt derefter under 10 års tid sitta inspärrad å fästning, kan icke kallas vara ett mildt straff, utan bör i sanning, derest någon tillgänglighet för fruktan förefinnes, kunna injaga en ganska hälsosam skräck hos lagbrytarne.
Hr von Hartmansdorff har visserligen ansett rån, under alla förhållanden, vara något så brottsligt, att det icke kunde med mindre än lifvets förlust försonas.
Den erfarenhet, jag under handläggning af tingsgöromål haft tillfälle att inhemta, har likväl bibringat mig en annan öfvertygelse.
Under loppet af 2:ne år, hvilka jag på nämnde sätt använde, förekom rån för det mesta icke oftare än efter hållna auktioner, då en myckenhet bränvin förtäres, och då begäret att åtkomma något föremål, som genom högre auktionsanbud blifvit en annans tillhörighet, föranledt en och an - Den 16 Augusti f. m. 365 nan af allmogen ali under hemfärden från marknadsplatsen öfverfalla den nyss högre bjudande och således vid auktionen segrande inroparen, sami med våld bemäktiga sig hvad denne inropat.
Gerningen erkändes merändels otvunget vid tinget och en under ruset uppvaknad och öfverhandtagande hämndkänsla öfver nederlaget, i förening naturligtvis med vinningslystnad, anfördes såsom driffjäder till brottets begående.
Hela tilldragelsen kan måhända icke utan skäl under sådane förhållanden anses såsom ett utbrott af det urgamla vikingalynnet; men att i följd af så beskaffade upträden bestraffa våldsamheten med lifvets förlust, torde med fog kunna kallas allt för grymt, således icke fullt rättvist.
Sparre tyckes föreställa sig, 'ali en rånare begär sitt missdåd med samma lugn, som man bär öfverlägger om hans bestraffning, enär Grefven tror, alt väldsverkaren skall, i de flesta fall, skona den våldfördes lif, emedan den förre vet sig i annan händelse förverka sitt eget.
Jag känner icke om erfarenheten, i vår brottmålslagskipning, gifver vid handen, att förbrytarne i allmänhet skrida lill sina missgerningars utöfvande med dylik lugn besinning.
För min del, skulle jag tro, sådant strida mot den menskliga naturen.
Jag påminner mig en för några år sedan hållen ransakning med en våldsverkare, hvilken sökt intränga till någon, som hade både krafter och mod alt försvara sig, under hvilken ransakning den tilltalade fällde följande yttrande: ”Det var väl, alt jag icke slapp in, ty jag hade yxen med mig.”
Om således motstånd mött, hade yxen förmodligen begagnats.
Det må vara en lagförbättring alt äfven hot blifvit belagdt med straff, ehuru den gamla regeln har varit, att ”hött är med ingo bötl.”
Cederström påstått, det nya straffet är strängare än det gamla, så kommer väl nåden att tills vidare hindra dess fulla tillämpning, och i sådant fall hade ju LagUtsk. genia kunnat låta det gamla lagbudet qvarstå.
Jag fortfar att yrka återremiss af denna §.
Frih. Hermelin, Sam.
Sedan R. o. Ad. återremitterat frågan om spö- och ris-straffet, samt dermed måtte hafva åsyftat att få detta straff för grofva brott tillämpadt, så hemställer jag huruvida det icke vore skäl alt återremittera så väl denna § som 25:le och 27:de §§:ne.
Efter först till bifall och sedermera till återremiss å förevar:de § framstälde propos:r, som besvarades med blandade
Ja och Nej, blefvo dessa propos:r förnyade och åter med Ja och Nej besva'rade, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig anse den sednast till återremiss framstälde propos. besvarad med öfvervägande Ja.
Uplästes till justering och godkändes följande votens-propos.: 366 Den 16 Augusti f. m.
Den sorn bifaller 24:de §:n af LagUtsk:s förslag lill författning 0111 stöld och snatteri saint rån, löstalja 1 den det ej vill, röstar Nej; villner Nej, anser R. o.
Ad. de emot förenämnde § gjorde anmärkningar föranleda lill densammas återremitterande.
Vid voteringens sint befunnos rösterne hafva utfallit sorn föl jer:
Nej — 19. § 25.
Ilr Ca r lhei m - G y 11 e ii sk j öld, Henr.
Adolf Oskar:
Jag yttrade mig icke öfver den föreg:de 24:de §:n, derföre att jag icke finner någon skälig anmärkn, deremot, så vida R. o. Ad., på sätt behandlingen af denna författnings särskildta §§ tyckes utvisa, har för afsigt alt, i strid emot Ståndets vid afgörande! af 2:dra mom. i detta Betänk, fattade beslut, införa vatten- och bröd-straffet i st. f. spö- och ris-straffet.
Men öfver nu föredragne 25:te § anser jag mig böra yttra några ord.
Jag är nemi. af den öfvertygelse, att det skulle alltför myckel såra Svenska folkets rättskänsla, örn lagen tilläte, att en rånare, som sä illa lil 1 Lygat. sitt offer, att dess lif blott genom en tillfällighet blifvit skonadt, der gerningsmannen måhända lemnat stället i den öfvertygelse, alt den misshandlade ljutit döden, skulle för detta brott ådömas något ringare straff än lifvets förlust.
Jag kan icke undgå att anbefalla deuna omständighet till R. o.
Ad:s noggranna pröfning och synnerliga behjertande.
Ar det öfverensstämmande med det allmänna rättsbegreppet samt med den konseqvens, som i all lagstiftning bör ega runi, ali röfvaren, sorn öfverfälle!' resande å landsvägen och, utan att tillfoga någon kroppslig skada, tillegnar sig deras medhafde saker, ofta kanhända af föga värde, skall svårare anses, än rånaren, som bryter sig in i annans hus, binder egaren och tillfogar honom så svår kroppsskada, att misshandlingen nära nog medfört lifvets förlust, samt derefter plundrar huset?
Exempel å sistnämnde grofva brotts föröfvande äro icke sällsynta och så väl tidningarne som ganska många domstolars brottmålsprolokoll veta derom att berätta.
Jag kail icke förmoda, alt det skulle varå R. o. Ad:ns mening att för detta uprönde brott i lag ålägga lindrigare straff än dödsstraff.
Det har under öfverläggningen öfver den 24:de §:n blifvit anfördt, hurusom rånet ofta förekommer under högst mildrande omständigheter, saint alt det, vid sådant förhållande, vore barbariskt att belägga detta brott med dödsstraff.
Jag erkänner vigten al denna anmärkn. och kan upgifva många fall, der detta straff skulle vara alltför hardt.
Jag har derföre icke något emot, Den 16 Augusti f. m. 367 alt ett lindrigare straff för dylika arter af rån faslställes, på sätt Utsk:t i 24:de §:n äfven föreslagit; men då rånaren gör allt hvad i hans förmåga står att beröfva en menniska lifvet, ehuru väldet ej medfört åsyftad verkan, anser jag hans förfarande vara af så brottslig beskaffenhet, sä förnärmande för den säkerhet, icke allenast till egendom, utan äfven till lif, som det är lagens pligt att ål samhällsmedlemmarna söka bevara, att en sådan missdådare bör med lifvets förlust umgälla en så grof förbrytelse.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vörsamt, att R. o. Ad. behagade återremittera denna §, och får jag derjemte uttala den enskilda öfvertygelse, att samma straff borde drabba den rånare, som vid väldets begående begagnar skjutvapen, ehuru den derutaf sårade, till följd af angriparens oskicklighet att handtera sådana, i högsta grad lifsfarliga vapen, undgått döden: öfverlemnande åt LagUtsk., ifall min åsigt lyckas göra sig gällande, att åt §:n gifva en dermed öfverensstämmande lydelse.
O Gr.
A den siste värde talarens anmärkning svarar jag, såsom jag besvarade en likartad anmärkn. emot den 24:de §:n.
Om lagen med lifsstraff hotar mindre brott, hvarmed skall lagen då hota det grofsta brottet, eller mordet?
Om lagen belägger ett rån, dervid endast egendom blifvit tillgripen, men menniskolif ej spilldt, med det strängaste straff som finnes, eller dödsstraff, enär de s. k. qualificerade dödsstraffen blifvit afskaffade, så är det ju ingenting, som afhälter rånaren ifrån att döda den rånade, enär han vet, alt straffet i allt fall blifver detsamma.
Tvertom, klokheten bjuder honom att vidtaga hvarje åtgärd, som kan hindra-brottets uptäckt.
Då rånaren vet, att han gör sig skyldig till samma straff, vare sig han skonar den rånades lif eller icke, har han naturligtvis ett mäktigt intresse att beröfva sitt offer lifvet, ty derigenom undanrödjer han ett af de meidel, som kunna föranleda till brottets uptäckande, nemi. att blifva angifven af den rånade.
Mig synes således att LagUtsk. haft fullgitigt skäl att iakttaga skillnad i straffbestämmelserna, dä vid rånets begående lif spilies eller icke, och jag hemställer till R. o. Ad. huruvida icke den klokhet, som altid bör leda lagstiftaren, bjuder oss alt bibehålla denna skillnad.
Äfven 1734 års lagstiftare iakttogo, i fråga om röfveri, en sådan skillnad, enär den, som fullbordat brottet, skulle mista högra hand, halshuggas och steglas, dä den, som öf verfallit någon, men ej gittat sin onda vilja fullborda, undgick del qvalificerade dödsstraffet.
Samma regel följdes äfven i afseende å liera andra brott, för att dymedelst afskräcka från deras fullbordande.
Dä vi nu mera icke hafva qvar dessa grymma qvalificerade dödsstraff, för att dermed belägga de fullbordade brotten, drifna till deras yttersta konsequens, bvad skola vi dä göra, om ej spara det strängaste straffet, eller lifvets förlust, för de grofsta brotten, dä i annat fall den i min tanke så nödvän diga skillnaden i straffbestämmelserna mäste gifvas till spillo. 368 D en 16 ^Augusti f. m.
Vi hafva följt samma åsigt, som i de flesta andra civiliserade länders lagstiftning gjort sig gällande, eller att dödsstraff bör tillämpas endast i de fall, då menniskolif är spilldt.
Jag vågar således tillstyrka R. o. Ad. att bifalla denna §, likväl med vidtagande af den ändring i redaktionen, att orden ”eller sådant hot, som i 24:de §:n sägs,” hvilka ord kommit alt inflyta, till följd af förbiseende, uteslutas.
Den förbrytelse, hvarom nu föredragne § handlar, är ännu svårare, än den, som uptogs i den föreg:de.
Ad:s meningar då voro så delade, att blott, 1 röst fattades för ålerremiss af den förra §:n, så förmodar jag, att denna röst icke kommer att saknas vid votering om återremiss af denna §; hvarföre jag anser mig jemväl nu böra yrka omröstning.
Hr C ar Ib ei m - G v 11 en s k j öld :
Jag ber att få i korthet bemöta Gr.
Hr Grefven har sagt, att det för vår egen säkerhets skull vore klokast att spara dödsstraffet för de fall, der rånaren öfvat sådant våld, att den rånades lif i följd deraf blifvit spildt, och låta en mindre misshandling beläggas med ringare straff, enär våldsverkaren i annat läll bade fördel af att drifva brottet till det yttersta, för att såmedelst hindra upläcklen deraf.
Jag betviflar dock, att brottslingen, i det ögonblick missdådet göres, så noga öfverväger gerningens följder och eger en så fullkomlig sinnesnärvaro, att han kan med kallblodighet bestämma den gräns, hvartill lian, ulan fara för eget lif, kan låta våldet gä.