Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt detta var kännemärken på en gammal kultur; det var någonting som trollsläkterna hade framför de nya människorna från i dag och i går.
Detta förstod man icke eller ville man icke förstå.
Nu skulle trollen afklädas alla gamla prerogativ; och ingen tänkte på, att man genom att tillintetgöra dem också tillintetgjorde någonting, som i århundraden burit vår kultur och varit en plantskola för dygd och goda seder.
Detta hade för henne en symbolisk betydelse, som de närvarande väl förstodo.
Och när hon slutligen berättade sägnen om bonden och brödet, blef den i hennes mun till en fabel, syftande på en knappt årsgammal politisk tilldragelse.
En bonde arbetade en sommardag ute på marken, odlande jorden, så som det var hans kall.
Vid middagstiden, när solen brände som hetast, lade han sig att sofva i skuggan af ett träd, med hufvudet mot trollhögens fot.
Han vaknade strax därefter och fann en sönderbruten brödspade vid sin sida.
»Ja’ lagar fälle den här», tänkte han; och han grep sig an med arbetet.
När han slutat lade han sig åter att sofva.
Återigen vaknade han och kände då något tungt på sitt bröst.
Han grep efter det med händerna och fann en välbakad pöskaka.
Brödspaden var borta, och han förstod att pöskakan var trollens lön.
Han lät sig den väl smaka, torkade sin mun med afvigsidan af sin hand, reste sig och gick till sitt arbete.
Han ryckte i tömmarne, som vanligt, för att få oxarne i gång; båda djuren satte sig på hasarne därvid.
Otålig fattade han tag i plogen och sköt på; plogen skar en lång fåra i marken och drog oxarne med sig.
Han hade blifvit alldeles otroligt stark efter denna opåräknade måltid; och det dröjde icke länge innan medvetandet om styrkan gjorde honom högmodig.
Från den tiden upphörde det goda förhållandet mellan bonden och trollen.
Han ansåg sig numera för god att vara dem till tjänst.
Han började härma deras klädedräkt och deras later.
Han ville icke tjäna; han ville styra.
Och nu nyligen har han fått makten i sina händer.
»Det skall spörjas en gång i en framtid hur han förvaltat den.
Jag tror, han kommer att draga allting ner till sin materiella nivå.
Allt hvad som höjer sig däröfver skall han ju icke kunna fatta, och kunskaperna, bildningen, skönheten, geniet, allt som ger lyftning och glans åt lifvet, skola till sist bli hemlösa i det land, där han härskar.
Då först kommer tillvaron att bli så ful och platt som man redan börjar säga att den är— — — — Då skola de sista trollen slutligen icke ha annat att göra än stänga sig inne i sina högar och dö af hunger.
— Ingen reparerar deras sönderbrutna brödspade längre.
Hvar och en tänker blott på att göra sin egen så stor som möjligt.
Grisslan har blifvit tidens vapen; utan brödspade kan man icke lefva.»
Ljudet af hennes spröda, darrande röst dog bort.
Skymningen bredde sig öfver rummet; glöderna i kaminen falnade.
Gamle Larsson kom in med den stora lampan, som han ställde på bordet.
Postväskan hade han också med sig; den öfverlämnades åt unge grefven, som alltid öppnade den själf.
Han var en ljuslett ung man af medelhöjd, med blåa ögon och ett par små ljusa mustascher.
Hans typ företedde den blandning af godsägare och militär, som man finner hos flertalet af officerarne vid Skånes kavalleriregementen.
Han hade valt den militära banan och var redan löjtnant vid
Skånska husarregementet; men den militära tjänstgöringen upptog icke mer än ett par månader hvarje år, och den öfriga tiden ägnade han åt förvaltningen af sitt fädernegods, som han öfvertagit på arrende.
Inom familjen sökte han, så godt sig göra lät, fylla den plats, som hans far lämnat tom.
När lampan blifvit tänd och hela familjen samlades kring bordet under de långa vinteraftnarne, var det alltid han som uppläste de små nyheterna ur dagens post.
— Också denna afton satt han på sin vanliga plats; och bland allt det myckna ointressanta kramet i tidningen från närmaste stad, fann han slutligen en liten nyhet, som intresserade alla de närvarande.
Provinsialläkaren i orten hade sökt och erhållit fyra månaders tjänsteledighet för hälsans vårdande, och till att bestrida tjänsten hade förordnats philosophiæ magistern, medicinæ doctorn och chirurgiæ magistern Alfred Johnson — den forne informatorn på Norrbyholm.
»Det var verkligen en angenäm nyhet!» utropade den unge grefven, och af uttrycket i hans ansikte kunde man se, att utropet kom från hjärtat.
Men strax därefter såg man också, att gamle grefvens lynne lefde kvar hos hans son, ty hans ögon fingo alldeles samma godmodigt retsamma uttryck som faderns, när han vände sig emot den gamla ungmön med ett gäckande: »Eller hur — tant Sofie?»
Men tant Sofie hade blifvit tio år äldre, och i hennes bleka nunneansikte, som nu omgafs af ett silfverhvitt, slätstruket hår, syntes icke ringaste moln vid den välkända anspelningen.
Hennes vackra, milda ögon fingo endast ett ännu mildare uttryck än förr, ett uttryck som bar vittne om, att det gamla trofasta hjärtat bevarade sin välvilja.
»Jo,» sade hon.
»Det var en mycket angenäm nyhet.»
Och nu fanns det icke mera att hämta ur posten och åter kom det förtroliga samtalet i gång.
Nils Wiede berättade om sin sista utrikesresa, förliden höst, då han under ett par månaders tid dagligen träffat sin barndomsvän och frände Eric Lindenow, som tjänstgjorde vid k. maj:ts beskickning i Rom.
Han artade sig till att bli en god diplomat, Eric Lindenow — så otroligt det lät.
Han hade redan lärt att dölja tankar och känslor, att behärska sin naturliga liflighet.
Också hans unga frisinne hade fått en helt annat grundton.
Han hade börjat räkna med realiteter i stället för med drömmar; med ett ord: han började bli en man.
— — — Och från det närvarande gingo Nils Wiedes tankar tillbaka i tiden.
Han talade om deras gemensamma barndoms- och uppväxtsår, om lifvet vid akademien, där bådas unga hänförelse sjungit sig hes på tidens melodier.
De hade svärmat för ett abstrakt frihetsideal och blåst upp en vacker såpbubbla om Nordens enhet — en såpbubbla som nu snöpligen brustit, men för hvilken de båda åtminstone vågat sina lif den gången det gällde att inlösa gamla förbindelser.
Han talade med en mild men en smula brådmogen öfverlägsenhet om dessa ungdomsdrömmar.
Det var som ville han säga, att han för sin del redan lämnat dessa fantasterier långt bakom sig, men blickade tillbaka på dem med det goda samvetets lugna välvilja som på ett oundvikligt utvecklingsskede.
— Och när det gällde Eric talade han med verklig beundran om detta lifliga sinnes flammande hänförelse för allt som var skönt och sant och rätt och stort.
Medan hans tankar sysslade med dessa gamla tider, föll honom namnet Alfred Johnson mer än en gång på läpparna, och han nämnde det alltid med en aktning, som tog sig uttryck i själfva tonfallet, hvarmed han talade.
Och i berättelsen om de två frändernas ungdomslif kom det så, utan att han visste det, ännu en tredje bild: bilden af en man, som kämpade sig själf fram i världen, tum för tum, som aldrig haft någon annan att trygga sig till och som därför aldrig kunnat taga ett steg, hvilket hans klara förstånd ogillade.
Han hade icke haft råd att svärma för abstrakta ideal; han hade icke haft råd att vara med bland dem, som sjöngo sånger till friheten och gåfvo stora löften — hvilka de flesta af dem senare sveko.
Hans väg hade gått snörrätt framåt, steg för steg; och hvarje steg hade varit en själföfvervinnelse, en tankens och klokhetens seger öfver allt det inom honom, som var entusiastiskt hjärtevarmt och ungt.
Hvar gång hans ande velat lyfta sina vingar, hade han stäckt dem med egna händer.
På så sätt hade han blifvit den karakter han var, och fastän åldersskillnaden mellan honom och hans två elever icke var stor, hade de båda blickat upp till honom, med tacksamhet för alla goda impulser och med en respekt, som höll i sig långt efter det de alla tre blifvit kamrater, fria studenter vid samma universitet.
Följande söndag vid middagstiden körde provinsialläkarens ekipage uppför alléen till Norrbyholm.
Det stannade vid hufvudtrappan och Alfred Johnson steg ur.
Nils Wiede såg det från sitt arbetsrum i flygeln och skyndade öfver borggården för att hälsa honom välkommen; och när han stod framför sin gamle lärare, utsträckte han icke handen med skånsk säflighet utan slog båda armarna omkring honom i ett hårdt famntag.
Det var som någonting mjuknat i doktorns ansikte vid denna välkomsthälsning och han besvarade den med en rörelse, ovanlig för denne man, hvars mest i ögonen fallande karaktersdrag var en själfbehärskning, som ofta slog öfver i stelhet.
»Vi ha först helt nyligen sett nyheten om ditt förordnande,» sade Nils.
»Det är inte heller länge sedan jag kom till orten.
Det var i går.»
Nils tog sin gäst under armen och de gingo uppför trappan till andra våningen, där damerna voro församlade i grefvinnans kabinett.
»Allting är sig likt här,» sade doktorn och såg sig om, sedan han hälsat.
Tant Sofie nickade välvilligt vid hans ord alldeles som förr i världen.
Men gamla grefvinnans ögon vändes mot den tomma stolen; och Alfhild Lindenow såg ner till sin dotter, som så småningom vågat sig fram från sitt gömställe under bordet, där hon dolt sig vid sin mors fötter, när hon hörde den främmandes steg.
Nu måste hon fram för att hälsa.
Doktorn lyfte henne i sina armar och såg på henne med en underlig blick.
Hon liknade sin mor, men håret var ännu ljusare än moderns och ögonen ännu djupare blå, med fina svarta radier strålande ut från pupillerna.
— Han kom att tänka på blåklint och en solbelyst teg med vajande mognad råg.
Hans ansikte hade återtagit sitt uttryck af stelhet.
Det var så många minnen som stormade lös på honom härinne — minnen om känslor, som han kufvat och kväft och som han för alltid trott vara begrafna.
Nu reste de sig igen med friska krafter, som hade de endast legat i ide under de tio gångna åren.
— Hade han vetat, att så var, skulle han aldrig ha kommit hit igen.
Detta kände han mycket starkt, när han satt vid middagsbordet, midt emellan gamla grefvinnan och hennes dotter, pinad af medvetandet om, att han icke kunde vara naturlig i sitt sätt gentemot dessa båda kvinnor, framför allt icke mot henne, som varit föremål för hans första hopplösa kärlek, en kärlek, så blodlös och abstrakt, som ett ungdomssvärmeri kan vara, en kärlek hvars tillvaro ingen visste af, därför att han dräpt den med egen hand just när den ville vakna upp till medvetet lif.
Sedan dess hade nu tio år förflutit, och ännu kände han sina nerver darra blott hon vände sina ögon emot honom.
Det var dock icke endast detta som gjorde hans hållning, hans minspel, hela hans sätt att vara så onaturligt stelt.
Det var också någonting annat.
Till trots för den vänlighet och hjärtlighet hvarmed han blifvit mottagen och som lyste honom till mötes både ur Nils Wiedes hederliga ansikte och ur fröken Sofies milda ögon, kunde han icke frigöra sig från slafkänslan, känslan af att han var den ende plebejen bland dessa människor.
Han kände sig till mods som om han ännu varit informator i huset — löntagare, tjänare.
Det var därför han icke kunde återfinna sitt naturliga Jag.
Det stack sig undan som ett skyggt barn gömmer sig för främmande människor och lämnade kvar på stolen vid bordet en tråkig och stel mannequin, som med långa mellanrum producerade allmängiltiga fraser åt hvilkas banalitet hans andra
Jag hånlog från sitt gömställe.
I hvarje sekund hörde han den gäckande rösten af detta andra Jag, och ju mer det hånade honom för hans tafatthet, ju tydligare det visade honom, hvilken ohjälpligt ömklig rol han spelade inför den kvinna, som han skulle velat behaga framför andra, dess mer tafatt blef han verkligen och dess ömkligare fann han själf sin rol.
Men middagen tog slut, och de båda herrarne drogo sig tillbaka till Nils Wiedes enskilda våning.
Så snart doktorn stigit öfver tröskeln till det rum, där den unga grefvinnan Lindenow befann sig, kröp hans naturliga
Jag åter fram, och han blef sig lik, just sådan, som han var i själ och hjärta, och Nils igenkände med glädje sin lärare och vän, som han ännu höll så mycket af.
När familjen i skymningen samlades kring brasan, hade doktorn redan rest.
Tant Sofie satt och stirrade in i glöderna, som om hon därinne sett skymta fram konturerna af ett ansikte, hvilket varit henne kärt en gång för länge, länge sedan.
Och hon upplät slutligen sin mun och sade i en ton som om hon drömde eller som om hennes tankar vore långt, långt borta:
»Han är verkligen ovanligt hygglig.»
Ordens platthet stack af mot den drömmande tonen; men Alfhild Lindenow, som satt vid sidan om henne framför brasan, hade icke öra för det komiska i denna disharmoni.
Utan att veta hvarför, kände hon sig fientligt stämd emot detta yttrande.
Det föreföll henne nästan som om tant Sofie velat inympa på henne känslor, tankar, meningar, som hon själf icke kunde dela och emot hvilka hon instinktlikt värjde sig.
I vagnen, som sakta skakades fram mot byn, satt Alfred Johnson med hatten i hand.
Den kyliga vinden fick spela kring hans heta hjässa, innanför hvilken han kände sin hjärna arbeta.
Det fattades också ett beslut därinne: till Norrbyholm skulle han icke ofta komma.
Alltför mycket af det gamla hade rest sig upp inom honom ånyo; detta måste vara kufvadt innan han åter satte sin fot öfver den unga grefvinnans tröskel.
Mer än en månad hade gått, och doktorn hade icke förnyat sitt besök.
Så ofta Nils besökte honom i byn för att taga honom med hem till herregården, fann han alltid en eller annan förevändning att hålla sig undan; än väntade han sjukbud, än var han trött af dagens mödor — hvilket dock aldrig hindrade honom att behålla Nils hos sig.
De trifdes så väl i hvarandras sällskap.
En eftermiddag i maj stannade Norrbyholms ekipage återigen utanför hans bostad; men vagnen var denna gång tom.
Kusken hade blott med sig en biljett till doktor Johnson, ett visitkort med några synbarligen i största hast nedskrifna rader:
»Min lilla systerdotter är sjuk.
Det är väl ingenting farligt, hoppas vi, men Alfhild är orolig och ber dig komma.
I hast, din vän
Nils Wiede.»
Han satte sig strax i vagnen, som rullade af mot Norrbyholm.
Han var till mods som om han helt plötsligt blifvit befriad från en tyngd, hvilken tryckt honom öfver bröstet; han rätade ut sig i vagnen och andades djupt och fritt.
Han trodde icke ett ögonblick, att den åkomma hos den lilla, tack vare hvilken man kallat honom, kunde vara af någon betydelse.
Han tänkte öfver hufvud taget icke på, att det var till en sjukbädd han var kallad.
Han var helt och hållet upptagen af glädje öfver den tillfällighet, som nu tvingat honom att bryta det löfte, han gifvit sig själf.
Det hade icke gått en dag under den förflutna månaden, då han icke känt frestelse att öfverträda förbudet.
Ekarnas kronor hade ännu icke fått ett enda blad, men björkar och bokar stodo i jungfrulig fägring, klädda i sin lätta, blekgröna skrud.
Gräset på marken hade samma bleka ton, och ur dess grönska lyste hvitsipporna som nyfallna snöflingor.
Inifrån skogen hördes staren hvissla.
Johnson satt tillbakalutad i vagnen med armarna korslagda öfver bröstet.
På många många år hade han icke känt sig så lugnt och soligt lycklig som i dag.
Men när vagnen körde öfver borggården och stannade utanför trappan till flygeln, där unga grefvinnan bodde, kom en lika omotiverad och lika stark beklämning helt plötsligt öfver honom.
— I förstugan möttes han af Nils, som föreföll nervös.
Maria hade feber; och febern tilltog.
Den lilla låg i sängkammaren; hennes mor och tant Sofie sysslade kring bädden.
Då han trädde in i rummet, vände sig grefvinnans ögon emot honom med ett oroligt uttryck.
För första gången i sitt lif mötte han dessa ögon utan att slafkänslan kom öfver honom.
Han började sina frågor och sin undersökning, konstaterade tillvaron af feber och en torr, besvärlig hosta.
Dessutom tycktes ögonen ömtåliga för ljuset.
Det sista tydde på mässling, som gick epidemiskt bland barnen i trakten.
— Han ordinerade chamomillte och lät rulla ned gardinerna.
»Är det farligt?» frågade modern och hennes skrämda blick lyfte sig upp emot honom för att söka tröst.
»Det tror jag inte,» sade han.
Hjärtat klappade fritt och starkt i hans bröst.
Nu hade han icke den där känslan af underlägsenhet, därför talade och förde han sig med en helt annan säkerhet.
Här, i sjukrummet, kände han sig hemmastadd; här voro rollerna ombytta.
Här var han den öfverlägsne i kraft af sitt kall.
Här gällde hans auktoritet som läkare mer än alla släkten Wiedes anor.
Sjukdomen utvecklade sig i början normalt.
På tredje dygnet visade sig utslagen i ansiktet.
Fyra dagar senare borde affjällningen ha börjat, men i stället blefvo halsplågorna, tyngden öfver bröstet och värken i kroppen värre än förut.
Krisen dröjde.
Han ordinerade starka svettdrifvande medel och till sist ett varmt bad; men allt förgäfves.
Mässlingen slog in och snart tillstötte andra, elakartade symptom.
Febern tilltog, den sjuka fick ett håll i ryggen, och snart var lunginflammationen i fullt flor.
Då högg den tanken honom för första gången i bröstet: om hon skulle dö!
Och han stirrade med ångest ned på hennes rödflammiga ansikte med de ljusskygga ögonen.
Aldrig förr hade han känt läkarens ansvar så tungt som nu.
Detta späda lif hängde nu i en silkesfin tråd.
Den aftonen for han icke till byn igen; han stannade på Norrbyholm.
Nu gällde det att uppbjuda alla vetenskapens resurser i den förestående kampen med döden; och hans energi reste sig som en brottare och såg sin fiende in i ögonen med en själfmedveten och djärf blick.
— Men i nästa ögonblick sjönk den till jorden med bruten ryggrad, ty han visste, att det icke var på honom det berodde i grund och botten.
Med all sin energi skulle han icke kunna tillföra denna bräckliga lifsmekanism ett enda uns mera motståndskraft än den ägde honom förutan.
Han kunde blott uppmärksamt följa sjukdomens utveckling, motarbeta alla onda tecken och underhjälpa alla goda.
Mer förmådde hans vetenskap icke.
Medvetandet därom alstrade en känsla af vanmakt, som pinade honom dess mer ju mer han såg, hur den unga modern led.
Hon kunde icke förmås att unna sig någon hvila de första nätterna, fastän han erbjöd sig att vaka i hennes ställe.
Hans anbud mottog hon med tacksamhet, men hon stannade också själf i rummet.
Till sist öfverväldigades hon likväl af trötthet och somnade i stolen där hon satt.
Då svepte han ömt en filt omkring henne, och hans hjärta blef så varmt därvid.
Allt efter som sjukdomen drog ut på tiden, blef det honom mer och mer klart, att den unga grefvinnan i längden icke skulle uthärda all den sömnlöshet hon frivilligt underkastade sig; och han måste slutligen begagna sin myndighet som läkare och tvinga henne att unna sig den hvila, hon behöfde.
Hon böjde sig för hans vilja; det föll sig helt naturligt.
I deras gemensamma kamp emot döden var han den själfskrifne ledaren.
Hennes förtroende till honom blef slutligen alldeles oinskränkt, och med en innerlig värme kände hon, att om någonsin hennes barn blef henne återgifvet, skulle hon ha honom att tacka därför.
Långt innan krisen kom, hade hon också fått full visshet om, att barnet skulle lefva; och denna visshet måste han göra allt för att uppehålla, ty hennes hälsa hämtade sin näring däraf.
Men samtidigt var det som om en hand kramat kring hans hjärta vid tanken på, att om barnet icke kunde räddas, skulle också modern dö.
Själf sparade han sig icke.
Hon kunde icke sofva lugnt, om icke han vakade.
När ingen fara var för handen, försökte han en gång skaffa dem båda hvila genom ett fromt bedrägeri.
Han öfvertalade henne att gå till sängs och lofvade att själf vaka; men utpå natten somnade han med godt samvete i stolen, där han satt.
Han vaknade vid ett lätt buller och såg den unga grefvinnan, klädd i nattdräkt, framför sig i skymningen.
»Jag blef så orolig,» hviskade hon.
»Det kändes så underligt.
Jag måste gå hit in.»
Han kunde sedan icke förmå henne att söka hvila igen; men hon ville icke heller tillåta honom att draga sig tillbaka.
Han stannade också gärna kvar.
Det var någonting smekande intimt och förtroligt i samvaron här i detta halfskumma rum, där endast en nattlampa brann som en lysmask och där han trots skymningen såg konturerna af hennes kropp medan tystnaden insvepte dem båda i sitt mjuka täckelse.
Ändtligen, på tjugonde dygnet efter sjukdomens början, kom krisen med en stark svettning.
Hostan började lösa sig; på halsen, öfver öronkörtlarne, visade sig en bulnad som mognade till en böld; och så började tillfrisknandet.
— Doktorn hade då tillbringat det mesta af tio dygn på Norrbyholm och det mesta af tio nätter utan sömn.
Om dagarne hade han ibland måst fara bort på sjukbesök, sofvande i vagnen.
Hans krafter voro till ytterlighet medtagna.
När han därför nu bjöd farväl med den uttryckliga förklaring, att faran var öfverstånden, kände han ingenting annat än en trött, lugn glädje — såg han icke, att den unga grefvinnans ögon hade ett annat uttryck än förr.
Reconvalescensen blef lång.
Doktorns besök blefvo mer och mer sällsynta och till sist afstannade de alldeles.
Nils Wiede reste till mötet; och det fanns alltid tillräckligt med sjukdomsfall, som kunde tjäna en läkare till förevändning att hålla sig undan.
Nu behöfde man honom ju icke längre.
Nu återstod ingenting för honom att göra på Norrbyholm.
Han skulle få sitt honorar och därmed skulle de båda åter vara kvitt, han och hon.
Ett honorar! — några sedlar för det människolif han räddat, några guldstycken för nattvak och möda.
Kanske också en smula tacksamhet på köpet!
Men det var icke det, han begärde af denna kvinna.
Det var någonting annat, något som hon icke kunde ge— — — Och så kom hela hären af svarta tankar dragande genom hans själ som kraxande korpar öfver ett mulet höstlandskap.
Han måste kufva detta.
Och han grep sig an därmed.
— Men sin längtan kunde han icke kufva.
Den var som en hjärtats hunger, en ögonens törst, ett alla sinnens behof.
Han törstade efter att se henne, han hungrade efter att veta henne i sin närhet, höra hennes röst, frasandet af hennes klädning, ljudet af hennes lätta steg.
Han älskade henne; och denna kärlek var en sjukdom, som han burit latent inom sig i tio år, innan den nu bröt ut.
Dock — öfver alla dessa själens affektioner låg hans vilja som en senig och stark hand, i hvilken alla trådarna till hans varelses mekanism voro samlade; och handen knöt sig och trådarna spändes, och han stannade kvar i sin bostad, fast längtan drog honom dit bort — till henne.
När 14 dagar förflutit fick han en biljett från fröken Sofie.
Hon frågade om doktorn alldeles glömt bort vägen till Norrbyholm.
Han svarade med ett artigt bref och ursäktade sig.
De sjuka lade tyvärr helt och hållet beslag på hans tid; det skulle eljes vara mycket angenämare att få ägna den åt de icke sjuka.
För den unga grefvinnan hade tiden flutit hän i en lugn, stilla glädje.
Hon såg sin dotter hämta nya krafter för hvarje dag och hon var så helt och hållet försjunken i detta skådespel, att hon glömde allting annat.
Och ändå — medan hon satt och njöt af sin lycka, låg det just innerst i hennes sinnen en känsla af varm tacksamhet emot honom, till hvilken hon visste sig stå i skuld för denna lycka.
Hon tänkte icke så mycket på honom personligen; men det var som om han funnits inom henne, därför att hennes tacksamhet, lik en beslöjad spegel, återgaf hans drag.
Och detta alstrade en förnimmelse af värme och välbehag, som hon icke känt sedan många, många år tillbaka.
— Det föll henne icke in att göra sig reda för hvari den bestod.
Om någon sagt henne, att det var en gryende böjelse för en man, skulle hon ha afvisat denna tanke som en orimlighet.
Hon var icke någon svärmande ungmö; hon var en erfaren, mognad kvinna.
Hon var 34 år och hennes blomningstid var förliden.
— Så trodde hon själf.
Men det hjälper icke att inbilla sig vara en gammal kvinna, så länge ett rebelliskt hjärta ännu har hela sin ungdom kvar.
Hon anade ingenting om den naturens process, som försiggick i detta hjärta, hon var så omedveten som en ung björk eller en flicka på tjugo år; men det var safven som steg i den hvita stammen, och det var kärleken till en man, som gaf denna underbara värme åt hennes blod.
Hon talade icke gärna om honom och hon kände icke något behof att se honom.
— Men dess mer längtade tant Sofie efter att riktigt af hjärtat få tacka honom; och hon fick en bundsförvant i den lilla patienten, som nu, då dag efter dag gick utan att hon fick återse sin vän doktorn, började öfverhopa sin mor med frågor, hvarför han aldrig kom.