Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk:t anför nemi. till en början hvad motionären föreslagit, »att en revision af nu gällande expropriationslag, för såvidt den kunde hafva inflytande på jord i och för statens jernbanor, måtte företagas, samt stadganden utarbetas, som befriade staten från erläggande för berörda ändamål af allt för öfverdrifna, det efter noggrann under - 48 Den 17 Oktober. sökning befunna verkliga värdet öfverstigande jordersättningar ra. m.»
Då Utsk:t sedermera resonnerar sig till den slutföljd, hvartill det kommit, heter det: »De yrkanden, som sålunda blifvit framställda, alse väl endast den händelse, att jord bör afstås i och för statens jernvägsbyggnader; men då nu gällande expropriationslag, K.
Förordningen den 20 November 1845, med de deri genom K.
Förordningen den 27 November 1854 vidtagna förändringar, omfattar alla de fall, deri afstående af jord eller lägenhet för något allmänt behof kan ifrågakomma, samt någon anledning icke synes förefinnas att i detta hänseende, då fråga är om statens jernvägar, meddela någon särskild, från den allmänna lagstiftningen afvikande föreskrift, anser Utsk:t sig nu böra ingå i bedömande, huruvida hvad motionären anmärkt må föranleda ändring af nämnda författning i hela dess omfång.»
Man linner således häraf, att motionären blott begärt ändring i expropriationslagen för ett enda fall, hvaremot Utsk:t å sin sida, då det funnit motionärens begränsade framställning mindre lämplig, tagit sig för att revidera och omskrifva hela författningen.
Ett sådant förfarande kan, enligt mitt förmenande, ingalunda vara grundlagsenlig!, ty, i händelse Utsk:t funnit, att motionären ej hade uppställt sin motion så, att den kunde vinna bifall, hade för Utsk:t, som sjelf ej eger motionsrätt, den enda åtgärd, som bort vidtagas, varit att rent afslå densamma; och får jag af sådan anledning anhålla om ett sådant afslag.
Skulle emellertid R. o.
Ad. betrakta saken ur en annan synpunkt och anse sig ega rätt att genom sin makt fylla hvad som brustit i Utsk:ts, beder jag att i sjelfva saken ytterligare få tillägga några ord.
Man har sagt att, vid fråga om afstående af jord för allmänt behof, egaren ej bör erhålla mer än jordens verkliga värde.
Här är likväl fråga om ett tvunget afstående, hvarvid äfven måste iaktagas att, då under andra förhållanden ingen fråntager en egare hans jord för annat pris än det han sjelf på densamma sätter, han deremot här måste afstå sin jord för det pris, som andra derför bestämma.
Att en sådan uppskattning kan utfalla ganska olika, efter uppskattningsmännens olika åsigter, är uppenbart och bestyrkes dessutom af den dagliga erfarenheten vid nästan hvarje försäljning af egendom, då densamma ena dagen betalas efter ett pris och den andra dagen efter ett annat.
För min del anser jag rättast vara, att i detta afseende bibehålla vår i många hänseenden på enahanda grunder som den Fransyska lagen byggda författning, och medgifva 50 proc. förhöjning af fulla värdet såsom en ersättning för det våld, den enskilde lider genom att tvingas till afstående af sin jord.
Man har vidare sagt att, då denna författning icke kan komma att tillämpas vid andra tillfällen, än vid jords afstående för allmänt behof, skall häruti ett skäl ligga att icke gifva den enskilde jordegaren större ersättning, än det verkliga värdet.
Granskar man innehållet af den lista §:n, skall man dock der finna Den 17 Oktober.
49 finna åtskilliga fall omnämnda, på hvilka detta påstående icke har tillämplighet.
Der finnes t. ex. bland andra lall äfven uppräknade uttappning och sänkning af sjö, hvilka arbeten vanligen afse slrandegarnes förmån.
Afven då skall enligt sagde § ej något annat värde kunna ifrågakomma än det s. k. verkliga värdet, hvilket vill säga det enkla uppskattningsvärdet.
Då härvid mycket lätt kan inträffa att det ena enskilda intresset komme i strid med det andra, kunde äfven den följden uppstå, att priset, i stället för att bestämmas högt, sattes allt för lågt; och jag vädjar då till Eder, Mine Hrr! huruvida icke under sådane förhållanden det är bättre alt ett remedium finnes, och att den, som emot egarens vilja sätter sig i besittning af dennes egendom, betalar denna något rikligt.
Oaktadt de, enligt mitt förmenande, ganska väl grundade anmärkningar, hvilka af Frih. af Ugglas blifvit framställda och sorn föranledde honom till yrkande af återremiss, kan jag likväl ej instämma med honom, utan måste jag i stället förena mig med Gr.
Det hufvudsakliga skäl, som föranleder mig att yrka afslag, är att Utsk:t trädt grundlagen för nära, ty Utsk:t har ingalunda någon slags motionsrätt, till följd hvaraf Utsk:t, enligt min tanke, endast bort befatta sig med den väckta motionen, eller frågan om jords afstående för jernvägsanläggningar.
Men utan afseende härpå, kan frågan betraktas ur tvenne synpunkter, den principiela och den praktiska.
Hvad nu den lörsta beträffar, finnes ingenting så heligt, som den enskilda egendomsrätten.
Eger jag ett hus, en tomt eller ett vatten, eger jag äfven dispositionsrätten öfver detsamma.
Nu kan ju hända att jag eger ett vattenfall, hvarpå jag nedlägger ett kapital, med hopp att genom denna företagets utvidgning samla en förmögenhet.
Ar det då rätt att jag till staten skall nödgas afstå denna min egendom till jemna värdet?
Om jag köper mig en tomt, hvilken jag ämnar bebygga, viss om att derigenom göra en vinst, skall då staten ega rätt att utlösa mig från denna vinst?
Vill staten taga den enskildes egendom, måste den ersätta densamma fullständigt, ty annars kan man ej kalla detta förfaringssätt för annat än konfiskation till staten.
Å andra sidan deremot, kan jag ej neka till att jag ej anser det vara bra att gå så till väga, som man gör i England, der egendomsrätten är så helig, att man ej kan få jord på några vilkor afträdd till ett allmänt behof, utan man måste bjuda egaren så mycket, som han finner för godt att begära.
Uti lista §:n står: »der Konungen pröfvar nödigt att jord eller lägenhet, som enskild man tillhörer, begagnas skall . . . till strömrensning, farled eller annan vattenledning .
.. vare egare pligtig att mot lösen afstå hvad för ändamålet fordras.»
Till följe häraf skall ett bolag, som t. ex. inköper en flottled på H. VII. 4 50 Dea 17 Oktober. 20 å 30 mil i Norrland, och vill densamma upprensa, blifva ansedt såsom verkställare af ett allmänt företag och berättigadt att expropriera, d. v. s. att den ena individen måste maka åt sig för den andra, som har större kapital.
På grund af hvad jag anlört, och då jag anser de bestämmelser i afseende på expropriation, som förekomma i vår nu gällande lag, vara fullkomligt riktiga, anhåller jag att få förena mig med Gr.
Mörner uti yrkande på afslag å ifrågav:de Betänk.
Att den nuv:de expropria tionslagen till många delar redan är af den allmänna opinionen utdömd, är af alla kändt.
Staten har nemi. redan fått betala tillräckliga summor åt enskilde, för att icke en förändring härutinnan vore af behofvet påkallad.
Då jag derföre nu tänker föreslå en förändring i expropriationslagen, vill jag ingalunda rangera mig i deras led, som rösta för bifall till LTtsk:ts ifrågavide förslag, utan har jag i stället tänkt till R. o. Ad. hemställa, huruvida icke en återremiss vore lämpligare i den syftning, att Utskrt behagade föreslå, det staten, om den tager jord, skall betala öfver värdet, men ej mer än 20 proc., under det den gamla lagens bestämmelser komme att qvarstå med afseende å jords afstående till kommuner och enskilda bolag.
I ani. af hvad först angår frågan om Ut sk:ts befogenhet att företaga denna fråga till behandling på sätt som skett, ber jag att få uppläsa 33:dje §:n R. O.: »1:0 Lag-Utsk:t, bestående af 16 ledamöter, eger att, jemlikt 53:dje och 87:de §§:ne af R. F., utarbeta de från R.
Stms plena remitterade förslag till stiftande, ändring, förklaring eller upphäfvande af allmän civil-, kriminal- och kyrkolag, samt upptaga de i sådana ämnen R.
St:r meddelade Konungens Propos:r, eller i R.
Stms plena vakta frågor.
Under civil-och kriminai-lag böra äfven förstås de delar af krigslagar och författnm rörande krigsväsendet, som ega tillämpning till medborgare utom krigsstaten.
2:o Lag-Utsk:t tillkomme ock att granska Justitie-Ombudsmannens, vid hvarje riksdag, afgifvande allmänna redogörelse samt årliga berättelser, äfvensom hans embets-diarier och registratur, samt med utlåtande deröfver till R.
St:r inkomma.»
Under de 20 år jag deltagit såsom ledamot i Lag-Utsk:ts arbeten, har det aldrig satts i fråga att, då ett förslag uppstått om förändring af en lag, icke Lag-Utsk:t tagit i betraktande, i hvad förhållande en motion stått till hela lagen, för att åt den sednare all nödig konseqvens måtte blifva bibehållen. l)å denna motion alser eri speciel förändring i expropriationslagen i och för jernvägarne, hemställer jag, huruvida det skulle hafva låtit sig göra att utarbeta denna förändring utan att tillika hafva tagit de öfriga stadganderne i betraktande.
Om Utsk:t, i likhet med hvad Gr.
Mörner ansett för rättast, alstyrkt Dea 17 Oktober. 51 ifrågav:de motion, skulle otvifvelaktig!
Tfljj af de motioner, som under denna riksdag till Utsk:ts handläggning remitterats, hafva bort på samma skäl afstyrkas; ty det är bra sällan som en motionär har en så omfattande lagkunskap, att han icke förbisett ett eller annat stadgande, med hvilket det framställda förslaget stått i strid.
Tillfölje af sådana förhållanden har Utsk:t nästan alltid varit nödgadt att vid frmställningen af motionärens förslag äfven framkomma med jemkningar.
Hvad beträffar sjelfva revisionen af 1845 års expropriationslag, så har jag trott, att de under många år öfver denna lag höjda klagoropen härflöte från ett så sundt bedömmande af dess brister, att något motstånd ej skulle möta, då ändring i densamma nu en gång blifvit föreslagen.
Hvar och en, som känner något till den värdering, som här kommer i fråga — och jag har sjelf en smula erfarenhet härutinnan — vet att densamma alltid sker till högsta belopp, och jag tror icke att någon skall motsäga mig, då jag förklarar, att värdet af en egendom vid ett dylikt tillfälle uppskattas vida högre än som skulle hafva skett under vanliga förhållanden.
Detta härleder sig deraf, att de, som förrätta värderingen, anse det betyda ganska ringa, om man gifver mer eller mindre i ersättning åt den person, sorn måste afstå sin jord, och hvilken alltid ändock anses lida skada genom expropriationen.
Under sådana förhållanden är det enligt min tanke ganska olämpligt att 50 proc. ytterligare skola tilläggas; och ansåg af samma anledning äfven Utsk:t att i denna § endast borde bestämmas om lösen i allmänhet, hvaremot i 13:de §:n skulle uttryckas dess speciela uträkning.
En talare har här sagt, att möjligt vore, det egaren skulle kunna spekulera på sin egendoms avstående.
Om t. ex. en person, som egde ett vattenfall, hvarest han endast byggt ett verk om 30 hästkrafter, der kunde anlägga ett dylikt om 200 hästkrafter, borde han ersättas derför.
Skulle man vid expropriationer gå tillväga efter en sådan norm, vore ingalunda 50 proc:s tillökning någon ersättning, utan borde jordegaren i sina ersättningsanspråk uppräkna alla möjliga sätt, hvarigenom han kunde vinna på sin jord.
Jag måste äfven med afseende härå erinra om, att ej någon enda utländsk lag förutsätter, att en enskild person, vid afståendet af sin jord, derpå skall göra någon vinst.
Hvad beträffar den speciela tillämpningen af den nuv:de lagen på våra jernvägar, skulle otvifvelaktigt det resultat uppkomma, att en person, sedan han fått kunskap om hvar jernvägen skulle framgå, söker att förvärfva sig denna jord; och då han vet att han skall erhålla 50 proc. öfver värdet, kan han betala en stor köpeskilling.
Hvad individen med fullt skäl kan begära är att erhålla tillräcklig ersättning för sin jord; och då i den nu föreslagna förändringen står föreskrilvet, att nämnden skall upptaga jorden till dess fulla värde, är ju all rättvisa iakttagen.
I)å dessutom i 13;de §:n finnes stadgadt 52 Den 17 Oktober. att jordegaren skall få något öfver värdet såsom ersättning för den skada, honom genom jordens borttagande kan tillskyndas, hvilket stadgande ej finnes föreskrifvet i 1845 års författning, är ju härigenom, enligt min uppfattning, en förbättring åstadkommen.
Hvad angår 1824 års författning, så har Frih.
Armfelt derom yttrat sig tillräckligt.
Lag-Utsk:t har nemi. ej ansett sig böra gå den komité i förväg, hvilken blifvit tillsatt i och för revisionen af denna förordning.
Vi hafva dessutom sannolikt att till nästa riksdag vänta oss en K.
Propos. i detta afseende.
Slutligen har en talare, vid ordandet om afstående af jord åt staten och kommuner, kommit till den slutsats, att jordegaren i förra afseendet borde hafva 20 proc. öfver värdet.
Så fort jag vill sätta ersättningen öfver det högsta värdet, kan man ju så gerna sätta 50 som 20 proc.; men då, enligt min tanke, jordegaren icke kan anses berättigad ätt få mer än full ersättning för sin egendom, är såväl 20 proc. som 50 proc. öfver värdet lör mycket.
Den yttersta konseqvensen af en sådan lag måste leda derhän, att egaren icke allenast skall hafva ersättning för skadan, utan äfven för uteblifven förmodad vinst.
Man har bemött min anmärkning rö rande 1824 års förordning dermed, att den skulle afse ett enskildt behof.
Det står visserligen här, att derest K.
M. pröfvar nödigt att jord eller lägenhet skall alstås för allmänt behof, så måste också jorden alstås.
Nu pröfvar säkerligen alltid K. M., att jernvägsanläggningar äro för allmänt behof, och derföre skall egaren afstå sin jord utan någon förhöjning af värdet.
Om deremot en sjösänkning skall ega rum, hvarigenom t. ex. 12,000 tunnland blefve odlingsbara, får egaren till det vattenverk, som måste utrifvas, i ersättning 50 proc. öfver värdet; och enligt min tanke är ovilkorligen detta företag af lika allmännyttig beskaffenhet, som om enskilda personer anlägga en jernväg.
Jag hemställer, om det ligger någon konseqvens i enfsådan lag.
Regreppet af allmänt behof är dessutom svårt att utreda, och jag kan således icke frångå min anmärkning att det är en brist i det ifrågav:de förslaget att 1824 års förordning icke äfven blifvit tagen i betraktande.
I afseende återigen på den många gånger omtalade frågan, att de 50 proc. förhöjning borde borttagas, och att jorden i stället skulle af en nämnd uppskattas till det högsta värdet, förenar jag mig med Gr.
Jag tror att Utsk:t gjort klokare att föreslå en underdånig skrifvelse till K.
M. med anhållan om revision af dessa förordningar i allmänhet.
Skall emellertid en ändring i vår expropriationslag nu ske, anhåller jag att förevide Betänk, måtte återremitteras, då Utsk:t må kunna komma i tillfälle att icke allenast taga i öfvervägande alla de förordningar, som med den - Den 17 Oktober.
53 na fråga stå i samband, utan äfven mera grundligt behandla densamma.
Jag har vid delta tillfälle den oskattbara lyckan att få instämma med Gr. Sparre.
Jag anser nemi. det vara Lag-Utsk:ts fullkomligt grundlagsenliga rätt att göra så som det gjort, just på grund af 33:dje §:n R. O., samt att det beror på Landtmarskalken och Hrr Talmän att bedomina, huruvida lltskit i detta hänseende öfverskrida sin rätt.
Hvad sjelfva saken vidkommer, förenar jag mig med dem, som ansett rätt att Lag-Utsk:t icke sammanblandat 1824 års författning med denna fråga; och vill jag för öfrigt ingalunda upptaga tiden med att besvara alla de invändningar, sorn blifvit gjorda, enär jag anser dem vara af Gr.
Sparre fullkomligt vederlagda.
Slutligen kan jag icke tillbakahålla uttryckandet af min förvåning att finna samma ledamöter, som förut talat om att kommunerna skulle tillsläppa jord för jernvägarne, nu vara ytterst angelägna om att bibehålla den orimliga förhöjning, som nuvarande expropriationslag stadgar vid afstående af jord för allmänt behof.
Hr Björnstjerna, Oscar:
Orsaken, hvarföre jag begärt ordet, är att jag hört yttranden här fällas, alt genom ifrågav:de förslags antagande eganderätten skulle blifva våldförd.
Oaktadt desse talares uppmärksamhet sedermera blifvit fästad på det misstag de begått, tror jag likväl icke, att de för ofta kunna derom påminnas, på det de må blifva tagne ur den villfarelse, hvari såväl de som (lere andra enskilde medlemmar af detta hus sväfva.
Då, enligt förev:de förslag, all den särskilda skada jordegaren lider, skall uppskattas i penningar, kan härvid det förhållandet inträffa, att 50 proc. olver värdet, som utgör ersättning enligt gamla lagen, många gånger är alldeles för litet.
Om man tänker sig en jernväg mellan Stockholm och Norska gränsen, är den jord, sorn ligger nära Stockholm, af högre värde än den, som ligger längre bort; och vid expropriation af densamma skall 50 proc. öfver värdet blifva en alltför knapp ersättning.
Enligt Fransyska lagen kunde jordegaren under dylika förhållanden få mycket mer än 50 proc., ja ända till 100 å 200 proc. öfver värdet, liksom han kan få blott några proc. af värdet.
Må det tillåtas mig att anföra ett par exempel från expropriationerna i och för de nya boulevarderna i Paris.
Ett hus, som var värdt 6—800,000 francs, biel' endast betaldt med 100,000, emedan resten af tomten steg i värde genom den nya boulevarden, hvarvid det sedermera kom att ligga.
Vid ett annat tillfälle fick en hyresgäst — en Svensk — 30,000 francs, eller mer än 2 års hyra, såsom ersättning för olägenheten af att behöfva flytta.
1 afseeende på den föreslagna nämnden, skulle måhända åtskilligt vara att erinra, och jag skulle, i likhet med en föreg:de 54 Den 17 Oktober. talare, af sådan anledning hafva påyrkat återremisS, hade vi icke befunnit oss i riksdagens ir.te timma.
Jag inskränker mig derföre till att anhålla om bifall till Betänk:t.
Jag har begärt ordet med anledning af det yttrande, som en talare nyss fällde, att äfven inom Frankrike vore en ersättning af 50 proc. öfver värdet stadgad; och jag ber i anledning deraf att med Franska expropriationslagen i hand få upplysa att det enda stadgande, som en värderingsnämnd der har att rätta sig efter, är att priset icke får sättas lägre än hvad arbetsentreprenören bjudit, och aldrig högre än hvad jordegaren begärt.
Frih. af Ugglas har sagt, att han ansåg det vara inkonseqvent att en person, ifall han nödgas afstå sin mark eller qvarn för en jernvägs anläggande, derför blott erhåller fulla värdet, under det att han, derest qvarnen skulle utrifvas i och för en vattensänkning, deremot för densamma erhölle 50 proc. öfver värdet.
Jag kan icke för min del se någonting orätt härutinnan.
I sednare fallet är det en enskild person, som vill komma åt den andres egendom; och han erhåller rätt att lösa densamma, allenast det gagn, som tillskyndas honom, anses vara större än den skada, som tillskyndas den andra, hvarför också jag för min del anser ganska rätt att förhöjning i värdet der eger rum.
Frih. af Ugglas har vidare sagt, att, så länge nämnden vore så sammansatt som den nu är, det enligt hans tanke vöre vådligt att åt densamma öfverlemna bestämmandet af värdet, utan att förhöjning med 50 proc. skulle få ega rum af den egendom, som skall afträdas.
Vi böra likväl komma ihåg att denna nämnd är sammansatt alldeles på lika sätt som andra dylika nämnder i vårt land, nemi. utsedd till ^ af domstolen och till £ af hvardera parten, i detta fall naturligtvis staten och jordegaren.
Vore det möjligt att få en förändrad sammansättning, skulle jag ej hafva någonting deremot; men äfven förslagets motståndare torde medgifva, att dertill ej gifves någon möjlighet vid denna riksdag.
En talare har ansett 50 proc. tillökning var för mycket, men deremot 20 proc. lagom.
Just häraf kan man se hvad följden är, då man vid bestämmandet af en ersättning på detta sätt lemnar fritt spelrum åt det subjektiva tycket.
Den ene skulle votera 20, den andre 40, en tredje 75 proc.
Häraf synes derföre tydligen att det enda rätta sättet är att bestämma något objektivt, nemi. det egentliga värdet.
Jag vill endast yttra några ord i anledning af hvad Frih. af Ugglas sagt, »att man för en liten jernvägsstump skulle få afstå sin jord för endast värdet, under det man vid en stor sjösänkning finge 50 proc. öfver värdet.» 1 afseende härpå, ber jag att få fästa den värde Frihms uppmärksamhet på två omständigheter: l:o att K. M. bestäm - Den 17 Oktober. 55 mer, huruvida ett företag skall betraktas såsom allmännyttigt, och 2:o att för öfrigt en jernvägsstump, om den t. ex. anlägges vid och för ett bruk, kan anses vara af blott enskild nytta, men en vattensänkning deremot af allmän nytta.
Endast då det ena eller andra företaget är af allmän nytta, skall den nya lagen gälla.
Hvad beträffar de 50 proc., har det blifvit påpekadt att denna förhöjning eller hvilken annan som helst alltid är arbiträr, samt att man i många fall skulle få mindre, i fall denna förhöjning iakttoges, än man skulle få elter den nu föreslagna lagen.
Då detta blifvit så väl utveckladt af en föreg:de talare, har jag ingenting dervid att tillägga, utan inskränker jag mig till att yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Sparre: Lag-Utsk:t har, i afseende å detta Betänk., varit utsatt för alldeles diametralt motsatta åsigter och förebråelser.
Så har t. ex. Gr. Mörner och några andra å ena sidan förevitat Utsk:t att det gått för långt, då det utstakat sina åtgärder längre än motionen afsett, under det å andra sidan Frih. af Ugglas klagat att Utsk:t ej gått tillräckligt långt, i det att 1824 års författning blifvit bibehållen.
Jag har redan sagt orsaken, hvarföre Utsk:t ej berört 1824 års förordning, och sökt försvara Utsk:t emot Gr.
Mörners anmärkningar.
Jag vill således nu endast, i anledning af den sednast afhandlade frågan, nemi. om expropriationsnämndens sammansättning, och då det, enligt mitt förmenande, vore ganska betänkligt att till de tvister, som den nya expropriationslagen synes framkalla, äfven lägga de svårigheter, sorn kunna uppkomma af en förändrad sammansättning af nämnden, anhålla att man för närv:de lemnar åsido de önskningar och förhoppningar, man i detta afseende möjligen kan hysa.
På min anmärkning mot LagUtskits befogenhet att behandla förev:de fråga, har svarats, att, enligt praxis, ett sådant förfaringssätt vore tillåtet.
Ehuru jag icke kan frångå min åsigt, att 33:dje §:n R.
O. ingalunda tilllåter ett dylikt sätt att gå tillväga, måste jag likväl, då en olaglighet af jurister blifvit upphöjd till lag, underkasta mig mitt öde och lemna frågan å sido.
Då jag ännu en gång begärt ordet, skedde det endast i den afsigt att få tillkännagifva, det jag förenar mig med Frih. af Ugglas uti hans åsigt, att det varit bättre, om Utsk:t föreslagit en underd. skrifvelse till K. M., med anhållan om revision af de till denna fråga hörande förordningar, och att frågan sålunda till nästa riksdag blifvit uppskjuten.
Det är i synnerhet tvenne här fällda yttranden, som förmått mig att ännu en gång begära ordet.
En talare har funnit någonting ganska besynnerligt, för att icke säga inkonseqvent, ligga deri, att de, som ifrat för att kom - 56
Dea 17 Oktober. munerna borde afstå jord i och för jernvägarne, icke kännt sig hågade för att bifalla förev:de förslag.
Jag tror att förklaringen häraf ligger ganska nära till hands för den, som vill göra sig möda att intränga i frågan.
Förhållandet är nemi. det, att icke allenast de, som nödgas afstå sin jord, hafva fördel af jernvägen, utan äfven, och kanske i ännu högre grad, de, som icke behöfva afstå någon jord, men som äro bosatta i grannskapet af jernvägen.
Det har derföre ej varit utan skäl att härvid tilllämpa grundsatsen, att de, som hafva fördel af ett företag, äfven böra bispringa till kostnaderna för detsamma.
Sparre har talat om det oerhörda prejeri, som egt rum vid expropriation af jord för jernvägarne.
Jag kan icke fatta meningen af detta hans yttrande, så vida icke den värde Gr:n, i sin kärlek för det nya förslaget, helt och hållet glömt bort den gamla lagen.
Har något prejeri egt rum, så måtte detta icke vara jordegarnes, utan juryns fel, ty enligt nu gällande lagstår det ej i jordegarens magt att preja staten, då det är juryn, som både bestämmer värdet och de 50 proc. deröfver.
Eldigt Fransyska lagen, skall jordegaren först tillfrågas om hvad han för jorden fordrar, och den, som yrkar expropriation, gör ett anbud, hvarefter juryn dömer.
Ett sådant maximum och minimum finnes hvarken föreskrifvet i vår nu gällande lag eller i det förev:de förslaget, utan är prisets bestämmande helt och hållet öfverlemnadt åt juryn, till följe hvaraf frågan hos oss står på en helt annan ståndpunkt.