Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det föll en besvikenhet öfver henne, så tung och bottenlös, som hon icke kunde minnas; och hon kände sig så ensam, hemlös och öfvergifven, att hon var nära att brista i gråt.
Allt liksom slocknade omkring henne; och en bitter leda vid menniskorna och pratet grep henne så, att hon kände lust att resa sig och gå bort, gå ut och bli ensam, och gråta.
De hade på hemfärden nått till midt emellan de begge byarna, då de i det starka månskenet varseblefvo en enspannsgigg närma sig dem i stark fart långt ute å den raka, släta vägen.
Hon hade genast, på långt håll, känt igen, hvem det var; men brodern först, då de båda vagnarne voro nästan midt framför hvarandra.
Han höll hästarne in med ett tvärt ryck, den mötande gjorde detsamma, och de båda åkdonen höllo sida om sida.
«God afton, herr ingeniör!»
Den tilltalade böjde sig fram, som för att se bättre.
«Ah, jag höll på att inte känna igen.
God afton.
God afton, fröken.»
«Jag har varit i Brönninge, till gilles, ingeniören vet.
Jag ville också gerna talat om vår sak.
När kan jag vänta, ingeniören kommer till oss i Hannarp?
Der är ju också rätt mycket att göra.
Den andre satt en stund och öfvervägde.
«Ja, senast om två veckor.»
«Så.
Törs jag be ingeniören hålla till godo med bostad hos mig?
Jag tänker, min syster här skall nog ställa ett ordentligt rum i ordning för ingeniören.»
«Jag tackar så mycket.»
«Alltså: på återseende!
Senast om fjorton dagar alltså!»
«Om fjorton dagar senast.
Bestämdt!»
«Godnatt då!»
«Godnatt!
Godnatt, fröken!»
Och de båda vagnarne foro hastigt ifrån hvarandra, hvar i sin riktning på den månljusa vägen.
Hon hade sutit helt stilla och hört på samtalet, men det svälde i henne af känslor, som förtogo henne andedrägten.
«Du hörde, hvad det är frågan om,» sade brodern, medan de otåliga och frustande hästarne i rask traf förde dem fram mot Hannarp, hvars hvita väggar blänkte framför dem i månskenet.
«Du kan väl åta dig att ha honom som gäst i huset en veckas tid?»
«Åhja, det tänker jag nog,» svarade hon, nästan skalkaktigt, som om hon kände lust att drifva smått gäck med brodern, hvilken satt der dum och ingenting visste.
Men när de voro hemma, och hon kommit in till sig och blifvit allena, satte hon sig stilla ned i månskenet vid fönstret och grät af lycka.
Och nu kommo dagar af stilla lycka, dagar som kommo och gingo, utan att hon visste någotsomhelst om dem, att de varit eller hur de varit, utom det att hvar och en af dem betecknade en utstruken siffra mera af de fjorton dagarne, efter hvilkas förlopp han skulle komma.
Det yttre lif, som fylde dem, gled förbi henne såsom ett blekt skuggspel, oväsentligt gent emot detta andra lif, som rikt och fylligt utvecklade sig inom henne.
Det var den der nya varelsen inom henne, hvilken liksom växte.
Hon kände, att något hemlighetsfullt försiggick inom henne, men hon kunde icke säga sig, hvad det vore.
Hon kände det bara, i sin kropp icke mindre än i sin själ; men hon visste icke af, att äfven hennes yttre menniska förvandlade sig, synbart för alla utom henne sjelf, — att der kom rundning öfver gestaltens former, och att gången blef fjädrande, och att anletsdragen mjuknade, att läpparne blefvo fylliga och fingo nya linier, liksom de blanka, bruna ögonen ett nytt uttryck af sinlig själ.
Tills brodern en dag blef sittande och såg på henne, med eftertänksam förundran, som om han plötsligt gripit sig i att ändtligen också ha fått syn på något som han länge haft inför sina ögon.
«Hör du, Mathilda,» sade han, «det är besynnerligt: men jag känner dig inte rigtigt igen.
Du blir så fyllig igen, så der som flickorna äro blott en gång i sitt lif, precis som du sjelf var den gången, du var sexton år.»
«Å, hvad du kan inbilla dig,» svarade hon med ett ansträngdt skratt, reste sig och gick in till sig sjelf, der hon mötte sitt blodröda ansigte inne i spegeln.
Han kom till gården en måndag, installerade sig i hast och tog strax ut till sitt arbete.
På eftermiddagen kom Johanna på besök; och de båda flickorna fingo brodern med sig och gingo en tur ut å marken för att se på afvägningen.
Dimman låg gul och tät öfver slätten; och ingeniören och hans män rörde sig som dunkla fläckar inne i den.
Han tog något torrt emot besöket, sade det nödvändigaste och skötte sitt.
«Ingeniören kunde gerna visa oss en smula, hur det går till,» sade Johanna kokett stött.
Han såg på den unga flickan, log, samt stälde sig upp i något skolmästerlig gudhängifvenhet och begynte förklara, kikade genom röret, flyttade på den afmålta stången, demonstrerade medels papperets många siffror och plus och minus.
Mathilda stod och hörde på och följde med samt tog — halft kokett halft barnsligt lycklig — på sig minen af en underdånig och lärgirig skolflicka.
En gång, när alla tre voro upptagna af annat, passade hon på och strök med handen försigtigt öfver rörets bleckinfattning, strök deröfver som i en smekning, hvilken hon gaf och mottog, — hon kände dervid hela värmen af en annan varelse strömma tillbaka ned igenom sig.
«Vore jag inte en flicka,» sade hon skämtsamt med en rodnad, när de togo afsked, «så skulle jag lära mig att afväga.
Jag skulle bestämdt drifva det mycket långt.»
Ingeniören log, något förbindtligt, emot henne.
«Aftnarne bli nu långa,» sade han artigt, «och jag kan ju inviga fröken i min konsts mysterier, ifall fröken behagar.»
Hon gick tillbaka hem med sinnet fullt af sol och betedde sig som ett uppsluppet barn, hvilket något roligt stälts i utsigt.
Och hon gick hela tiden och väntade på kvällen med hela febern hos barnet, när julgranen tändes derinne i det tillslutna rummet.
I denna samma stämning stod hon ännu i skymningen ute i köket och sysslade med aftonvarden för gästen, i hvitt förkläde och med röda kinder.
Det knastrade muntert inne i spiseln, och det fladdrande skenet af brasan spelade och lekte rundt i dunklet, medan pigorna sprungo hit och dit efter hennes order.
En dörr öppnades, och brodern stack in hufvudet.
«Mathilda,» ropade han.
«Ja,» svarade hon och kom emot honom.
«Du behöfver inte besvära dig med någon kvällsmat för oss.
Vi gå genast ut.
Vi äro bjudna till naboens i kväll.»
«Ack så,» genmälte hon med konstladt munter likgiltighet, medan samma stämning föll öfver henne som härom kvällen nere i Brönninge.
Hon gick tillbaka hän till sina koksaker och fingrade en stund mekaniskt rundt ibland dem.
Äh, sade hon för sig sjelf och knyckte på nacken, han kan ju inte rå för det.
Han måste ju gå, när han är bjuden!
Hon hörde dem rusta sig till affärd ute i förstugan, rättade en smula på sitt hår och sitt förkläde samt trädde ut på gafveltrappan.
De begge männen stodo redan nere vid grinden ut till allén.
«Godnatt, Mathilda,» ropade brodern. «Det är inte värdt, du sitter uppe och väntar på oss.
Vi komma visst sent hem.»
«Godnatt!»
«Godnatt, fröken,» sade den andre, tog af hatten samt följde sin värd, som redan satt sig i gång ned genom alléen.
Hon blef stående och blickade ut i den växande skymningen och mot ljusen, som tändes nere i byn, ett efter ett.
Han hade glömt alltsammans!
Hon vore visst den enda, som fäst sig vid hans ord och lagt någon mening in i dem.
Men det vore en kränkning!
Hon rätade på sig, näsborrarne vidgade sig, ögonbrynen drogo sig samman, — med ett tvärt kast gick hon tillbaka in i huset.
Det föreföll henne så tomt och utdödt, som om någon stode lik derinne.
Tisdagen gick, och onsdagen.
Hon såg icke stort till honom, utom vid måltiderna; han åt i allra största hast och vände genast tillbaka till sina sysslor.
Hon gick omkring i sitt stolta, tysta egensinne, — och han tycktes lägga lika litet märke till detta som öfverhufvud till något som helst hos henne.
Det irriterade henne; och en vag ångest föddes i henne.
Hon gick der rundt om honom, alltid så nära honom, midt i hans atmosfär, hvilken slöt sig allt fastare och ogenomträngligare ikring henne, kretsade kring honom icke allenast med det som var hennes yttre varelse utan tillika med detta andra intima och hemlighetsfulla något, hvilket står ut ur mannen emot den kvinna han begär och ut ur kvinnan emot den man hon begär; men det var, som funnes ingen ledning öfver till honom, och ingen anslutning.
Och den dunkla förnimmelsen deraf, af detta obegripliga, ohjelpliga, oåterkalleliga, glödde inne i henne som en stirrande skrämsel, som den obestämda aningen om något som skall hända oss och som icke kan afvärjas, något som närmar sig långt borta, närmar sig allt mer, redan är der utanför, bultar på:
— Ödet, med de tomma ögonen, de stenhårda dragen och den otydbara munnen ...
Brodern och gästen voro utgångna som vanligt, det led starkt ut på kvällen, hela gården låg redan mörk och tyst, och hon allena var ännu uppe.
Tystnaden växte och växte, slaguret knäppte allt ljudligare och ljudligare, och hon begynte att med återhållen andedrägt ansträngdt lyssna till sina egna pulsars dofva och hastiga bultande.
Så skakade hon med en viljeansträngning feberlamheten af sig, reste sig, tog ljuset och gick in till sig.
Det kändes så kvaft, och hon slog fönstret ut till trädgården upp på vid gafvel.
Mörkret stod stumt och oigenomträngligt inför henne; det droppade bara högljudt från tak och grenar.
Hon vandrade upp och ned å golfvet, med hastiga steg och nervösa åtbörder, i en otålig förnimmelse af att hon måste gripa något som irrade omkring henne.
Plötsligt kom det för henne, att hon måste ha länge vankat så der upp och ned; hon märkte med ens nattkylan, stängde fönstret, klädde brådskande af sig, släckte ljuset och gick till sängs.
Hon låg med vidöppna ögon och lyssnade ut i mörkret; hon visste icke hvarför, men hon andades icke och kunde icke rycka sig ur denna underliga lamhet, ehuru det pinade henne.
Hon låg och lyssnade; det var bara hennes hjerta som hördes, och takdroppet.
Småningom fick detta sista ljud öfverhand, och det monotona, söfvande plaskandet gled in i allt det spända och skälfvande samt löste det upp i sin mjuka värme.
Hon sjönk hän i detta tillstånd, som hvarken är sömn eller vaka, ligger midt emellan medvetenhet och medvetslöshet, och i hvilket nerverna ännu lefva, allena ...
Tills hon med ens fann sig ligga yrvaken, med klara, skarpa sinnen.
Hon hade tydligt hört det, hört det med sina egna kroppsliga öron, en stämma, hon kunde icke säga hvems — den var känd och likväl icke såsom af någon bestämd person —, men i alla fall stämman af en menniska.
Den hade tydligt sagt, der tätt invid hennes öra, lugnt och hårdt och gällt:
«Hvad går du och väntar på!»
Hon låg ett moment så der helt vaken och hörde orden och klangen ännu helt tydligt inne i sig: «hvad går du och väntar på!»
Allt annat var som med ett tag bortstruket ur henne; blott dessa sex ord föllo med en hård, klar klang ned igenom detta tomrum af hennes varelse.
Ett moment — så for hon upp, tände ljuset och stirrade skrämdt ikring sig, ut i rummet, der intet var hvarken att höra eller se annat än en mal, som kretsade kring lågan.
Hon blef sittande i bara linnet på sängkanten, med armbågarne mot knäna och hufvudet i händerna samt mekaniskt vaggande fram och tillbaka.
«Hvad går du och väntar på!
Hvad går du och väntar på!» Ja, hvad ginge hon och väntade på?
På något, som inte komme, aldrig komme!
Aldrig ... om några dagar redan skulle det vara slut, förbi, som hade det aldrig funnits till, slut, förbi, om tre fyra fem dagar, han borta, och hon icke se honom mer ...
Hon gaf ett ljud ifrån sig som ett lidande djur och sprang ut på golfvet med förvildade ögon.
Nej, så hellre slut med samma, strax, på ögonblicket, hellre än denna fasa att känna sig lefva, — hon kunde skrika högt af skräck vid denna tanken att vara till.
Förintelsedriften steg blind och vansinnig upp i henne; — slå hufvudet mot den skarpa sängkanten, slå och slå, tills sista återstoden af detta envisa, förhatliga något, som hette lifskraften, knackats ut!
Bara ingenting se, ingenting tänka, ingenting förnimma; täppa till för alla sinnen ... hon släckte ljuset och kröp huttrande in i sängen.
Och det flämtande, ljudlösa feberspelet tog åter fart i henne, som hon låg der med slutna ögon och ojemn andedrägt: ansigten, som med ens stodo inför henne i en skärande belysning, hvilken gjorde ondt, för att i samma moment slockna igen; — röster, som skreko om hvarandra, in i hvarandra, flätades samman och lupo åtskils igen; — alltjemt nya ansigten, nya röster, ett enda oafbrutet jagande tummel.
Långt långt borta sjunger någon.
Det är Johanna.
Hon kan ännu icke urskilja orden, men det är melodien till «Och jungfrun gick till killan».
Sången kommer närmare och närmare ...
«Nu vissna mina blommor,
nu falla alla blad.»
Om igen och om igen; det sjunger gång efter gång, sjunger i ett, slutar och begynner igen ...
nu falla alla blad»...
Hon kan icke bli sången kvitt; den sjunges der inne i henne; hon vill kasta den af sig, men den ligger fast öfver henne som en mara, hakar sig fast i henne; det är någon annan, som sjunger der inne i henne, — eller en del af henne sjelf, som hon ingen makt har öfver.
Och städse närmare kommer det, det blir högljudt, blir skrik, buller ... med ens går det upp för henne, att det ju är hundar som skälla.
Ett envist, nervretande, sömnslitande hundskall, som äfven det växer och närmar sig, först doft, så larmande ... en vagn rullar skrällande in på stenbron genom porten ...
Hon är med ett språng ur sängen och står midt på golfvet, skälfvande öfver hela kroppen.
Ute på gården slita hundarne i sina jernlänkar; hon hör samtal och steg uppför trappan.
Hon säger sig, att det är brodern och gästen, som kommit hem.
Hon hör ett par tydliga godnatt, en dörr slås i, och det blir tyst.
Tyst som grafven: blott surret i hennes öra.
Tyst och mörkt; och hon är ensam.
Ensam ...!
Rädsla griper henne; hon tycker sig som lefvande begrafven i detta svarta stumma.
Hvarthän som helst, bara icke här, allena.
Hon rycker kläderna till sig, sliter dem öfver sig med skälfvande fingrar, finner med sömngångaraktig säkerhet något att kasta öfver sig, trefvar sig framåt och finner vägen ut genom den lilla bakdörren till trädgården.
Den svarta, regnmättade nattluften slår stark emot henne, och det faller med ens en stor hvila öfver henne.
Hon smyger långsamt fram längs muren och når stora gången; en bred ljusstrimma faller ut från ett fönster och glänser glisigt på vätan.
Hon skrider försigtigt ända fram till ljusgränsen, men långt nere i trädgården: fönstret står vidöppet, och derinne vid bordet sitter han, med snuggan i munnen och bladande i några papper, som det synes mycket upptagen af sitt.
Hon sveper sjalen om sig och blir stående, orörlig som en stod, med blicken häftad fast vid ljuset och mannen.
Hon står och står, hon vet ej sjelf af det eller hur länge, — står der, tills fönstret slås i med en smäll, och gardinen fälles ned, och ett ljus liksom slocknar äfven inom henne, och hon kommer till sig sjelf igen med en känsla af öfvergifvenhet, och märker, att hon står och fryser ...
Dagen derpå går hon kring med en underlig gång, som om något kroppsligt vore brutet inne i henne, och med sjuka, skygga ögon, men tillika med något öfver sig af lugnet hos den, som vet att han icke har mera, som han kan mista.
Efter middagen, som hon står der och reder till kaffebordet, ser hon brodern komma brådskande opp genom trädgården med ett blått papper i handen.
Han låter alla dörrar stå öppna efter sig, träder andlös in och räcker henne det blå papperet, — ett telegram.
«Moster ligger för döden.
De vill ha dig der.
Strax.
Men du får skynda dig, så du kan komma med tåget.»
Han springer ut igen, för att få hästarne förspända.
Hon gör sig i ordning; vagnen kör fram för trappan, ännu innan hon är fullt färdig; hon måste göra det sista i all hast; och det hela har gått så fort, att när det i sträck bär ut igenom porten, har hon ännu inte hunnit komma till besinning.
Men när det bär ned genom allén, och hon med ens finner sig sitta der och fara bort, kommer det öfver henne, att hon ju reser bort, — och ofrivilligt vänder hon hufvudet om.
Han går dernere, med sitt stativ, der hon väntade finna honom.
Hon blir sittande med hufvudet vändt om emot honom, hela tiden, ända tills vagnen gör kröken ut på stora vägen och han försvinner för henne bakom backen, först hans fötter, så hans bål, så hans hufvud, — och han var försvunnen, utan att så mycket som ha sett sig om efter den bortfarande ...
Tre dagar senare kommer hon tillbaka, uppför backen igen och uppför genom allén.
Hon spejar ut öfver markerna; de ligga tomma, utan en menniska.
Vagnen rullar in på gården; hon har en förnimmelse, som vore den utdöd.
Brodern kommer ut och tager emot henne, och de gå samman in i huset; hon vet icke hvad det är, men det tyckes henne så kallt och tomt, och hon känner det, som om något vore borta.
Hon vandrar från rum till rum, utan att säga sig hvarför, sökande med blicken, vädrande, stum och blek.
«Söker du något?» frågar brodern.
Hon stannar framför dörren till gästrummet.
Hon har ingenting svarat, men nu vänder hon sig om och ser på honom, ser och ser.
Det ligger en hel själ i denna blick, men han märker ingenting deraf, märker bara, att den innehåller en fråga, och svarar:
«Han är redan borta.
Han reste samma dag som du, på kvällen.
Der kom order, att han på ögonblicket skulle till ett annat arbete.
Vi få en annan ingeniör i hans ställe en af dagarne.»
Hon blef helt hvit och såg på honom, som om han sagt henne någonting vanvettigt.
Derpå sänkte hon långsamt ögonen, vände sig liksom eftertänksamt om, samt gick stilla in till sig.
I kvällningen en dag i oktober, många år efter tiden för dessa händelser, suto i salongen å doktorsbostället i Brönninge värden sjelf Per Brönner och hans fru samt instrumentmakaren från Hannarp och hans hustru gemytligt tillsammans.
Doktorn sjelf var, trots de icke få år som förflutit, ej särdeles förändrad; han såg ännu helt ung ut med sitt blonda hufvud och sitt blida ansigte, solbrändt och melankoliskt.
Hos fru Johanna deremot hade flickan fullständigt förvandlats i modern, såsom plägar ske hos kvinnor med denna hysteriskt skära, ömtåliga och yttre fägring: allt det skiftande och färgfina var liksom slocknadt, ögonen alltid lika uttryckslöst klarblå, hyn alltid lika färglöst blek, kvar var blott ett vackert anlete utan uttryck samt en fin, bräcklig gestalt, hvars linier begynte hårdna liksom anletsdragen.
Det andra paret bar tydliga vittnesbörd om inträdt välstånd.
Han sjelf, som nu sedan åravis satt med stor verkstad och många gesäller, hade samma groteska hufvud som förr; men det enorma gula ansigtet var rentvättadt, och det enorma skyiga håret och skägget välvårdade.
Kjersti såg ut som en kvinna, hvilken hemtar sig efter utståndna svåra tider, medan hon dock behåller spåren af dessa outplånligt intryckta i sitt yttre.
Det var en skum och dimmig dag, och det begynte tidigt skymma.
Den skånska höstkvällens tunga svårmod vidrörde dem alla.
«Sjung lite för oss, Johanna,» bad Kjersti.
«Hvad skall jag sjunga!
Det är så sällan jag rört till pianot de sista åren.
Jag har väl nästan glömt allt.»
«Något som passar in i stämningen en sådan här kväll.»
Värdinnan satt ett ögonblick eftertänksam, reste sig raskt med ett smil, gick hän till pianot, öppnade det, satte sig, slog an och sjöng:
Men han som tog mitt hjertas tro,
Och minsta lilla fågel,
Doktorn hade stält sig hän vid ett af rummets tvenne fönster.
Han blickade genom rutan, som började immas, ut i den höstliga trädgården, der dimman och skymningen redan hängde ned mellan grenarne.
En kvinna, med öfverkroppen insvept i en sjal och en svart baschlik kring hufvudet, kom in genom grinden och skred långsamt upp emot huset.
Hon hade just nått halfvägs, då sången begynte.
Hon tvärstannade och lyssnade.
Vid sidan af gången växte en grupp försenade astrar: hon sträckte handen ned, bröt en af blommorna, samt blef stående halft bortvänd och ryckte långsamt det ena blombladet efter det andra löst och lät dem ett efter ett falla till marken.
När sången slutade, kastade hon den nakna stjelken bort och fortsatte lugnt sin gång upp mot huset.
Men då hade doktorn redan lemnat sin plats vid fönstret och kom emot henne ned utför den glastäckta verandans trappa.
De möttes ute på gången och togo hvarandra i hand.
«Välkommen, Mathilda,» sade han.
«Är du ensam?
«Åhnej, min bror kommer strax efter.
Han gick bara ett ärende in i byn.»
«Du har det inte bra?
Jag ser det på dig.»
«Är du doktor i dag,» afböjde hon leende.
«Nej, det är inte doktorn som talar,» genmälte han mildt och allvarligt.
«Du ser så sorgsen ut.»
Hon skakade stumt på hufvudet.
«Jag stod och såg, när du kom — derinne bakom fönstret,» tillade han, «medan Johanna sjöng.
Det såg ut, som om det fans ett eller annat samband mellan dig och min gamla dumma visa.»
Hon stod och blickade förbi honom ut i den grå luften.
«Ja,» svarade hon kort, «den väckte i mig ett gammalt minne.»
«Minne!» utbrast han med ett litet bittert skratt.
«Har du minnen!
Sådana minnen!»
«Det ha väl de flesta.»
«Ja,» sade han, som förut.
«Alla kanske — utom du.»
Dimman tätnade inne mellan grenarne, och föll i stora, tunga droppar.
De skredo uppför trappan till verandan och blefvo stående i dörröppningen, vända utåt mot kvällslandskapet.
«Kommer du inte ihåg en kväll för många år sedan?
Det var dagen innan du skulle fara till Lund.
Hon sjöng denna samma visa för mig.
Och du satt ute i trädgården i Hannarp och hörde på.
Mins du inte?»
«Det är väl ändå inte ditt minne,» sade han.
«Nej.
Men dagen.»
Och då han ingenting fann att säga, fortfor hon:
«Det är den dagen, som mitt lif roterar ikring.
Förut och efteråt.
Det var den, som jag gick hän emot, utan att jag visste af det; och det skall vara den, som kommer att flamma opp som det sista i mig, innan jag slocknar.»
Hon stod tyst en stund och såg ut i skymningen, der droppet blef allt starkare.
Derpå fortfor hon:
«Jag kom från er, der Johanna satt och sjöng en sentimental visa, bara för att du skulle fara till Lund.
Jag gick in om till Kjerstis, der de suto och svulto på sin ungdomskärlek.
Jag fann det ena löjligt och det andra dumt; och när jag gick hem på kvällen allena, sade jag mig detta i min egenrättfärdighet.
Och när jag kom hem, så satt han der.»
«Han?»
Mannen för mig.»
Der kom en liten paus.
«Var alltså ändå en man med i ditt lif, Mathilda,» sade han blidt spefullt.
«Så kom han likväl till sist!»
«Ja, han kom.
Och som han kom, så gick han.
Och ingen visste af, att han kommit för mig och gått igen, hvarken du eller Johanna eller min bror, inte ens han sjelf, — ingen utom jag.
Och för mig har det varit, som om det icke vore en mensklig varelse, som dervid kommit och gått öfver min väg.
Jag har efteråt aldrig kunnat fixera hans drag för mig och säga mig, att så och så såg han ut; det enda som blifvit kvar och som lefver ännu och som jag i dag känner lika starkt som då, det är intrycket af honom, det som hans närvaro gaf, det som jag kände redan i det ögonblick, då vi för första gången helsade på hvarandra inne i dunklet.
Han gick igenom fjorton dar af mitt lif, icke som en varelse som de andra, utan som en kraft, som en susande flamma, in i hvars hvirfvel jag drogs.
Och derför kan han nu vara både död och begrafven, som han också är, och lefva ändå, i mig, i det hvarmed han fylt mig; ty det är ett med mig, och det ena kan inte skiljas ut ifrån det andra, och det kan dö först med mig.»
Han stod helt stilla och vågade knappast andas och visste ingenting att säga henne.
«Det är en underlig historia, din historia,» sade han lågt och skälfde på målet.
«Den är kanske inte så ovanlig, som man kunde tro,» svarade hon lugnt.
«Många kvinnor ha ingen annan historia.
Mången af oss får inte mera ut af lifvet än så.
Och man kunde fått ännu mindre.
— Se der kommer Nils.»
Brodern trädde in genom trädgårdsgrinden och kom uppåt gången.
I detsamma ropades inne från rummen: «men kommer
I då inte in?», dörren öppnades, och vid sidan af Johanna hoppade barnen ut.
Den främmande steg uppför trappan, man helsade på hvarandra, doktorn stängde verandadörren, och man gick alla in i huset, hvars fönster snart lyste vänligt ut i den tätnande höstskymningen, som var fyld af dropp.
DEN VACKRA URSULA
Under många år af mitt lif ha två ögon följt mig.
De ha följt mig såsom alla dessa lifsgåtor göra, hvilka stått utmed ens egen lefnadsväg och kastat sin skugga in i ens själ, när man gick förbi, och dermed gjort det stora, allmänna tillvarelsedunkel, som vi alla gå och bära på och med åren samla samman i oss, ännu en nyans mörkare.