Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser mig likväl, efter de anföranden, som föregått, kunna förbigå all utredning af den ekonomiska skada, som lill följd af ränteförluster och kostnader för en ökad personal genom den föreslagna förändringen skulle komma alt drabba Riksg.cont.; jag lemnar äfven å sido den inveckling af controller och af uppbörden, som deraf skulle blifva en följd; jag vill icke eller yttra mig om den politiska betydelse, som denna åtgärd genom en förment garantie emot maktmissbruk möjligen kunde innebära, enligt min tanka, likväl vittnande om mera ifver oell åtrå, än eftertanka och förstånd; utan jag vill inskränka mig endast till en undersökning om den föreslagna åtgärdens öfverensstämmelse eller strid med grundlagens ord och mening.
Man har här sagt, att om också uttrycken vore tvetydiga, någon tvekan om grundlagens afsigt och anda i detta fall likväl icke gerna kunde uppstå.
Detta är fullkomligt sant, men för min del går jag ännu längre, och säger, att äfven orden i grundlagen synas mig i detta afseende vara ganska tydliga.
Om man slår upp 64 § Reg.F., så finnér man, att den lyder sålunda: ”Såväl
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extra or - 390
Den 14 December e. m. dinarie utlagor eller bevillniQgar till statsverket af R.
St. pröfvade behof och efter den upprättade Slaten anordnas.”
Hade det nu stått ”vare till Konungens disposition”, så bade frågan varit tvetydig, ty man kan säga att någonting är till någons disposition, äfven utan att detsamma af den disponerande sjelf förvaltas; men att vara under någons disposition innebär deremot också ovillkorligen att vara i dess vård.
På detta lilla ord hvilar liela meningen, och emellan de 2:ne uttrycken till disposition och under disposition förefinnes samma stora och väsendiliga skillnad, som emellan orden till handa och under hander.
Hvar man inser emedlertid, att detta icke är detsamma; ty till handa hålles mig t. ex. ett depositum, som blifvit insatt i Ranken, hvilket likväl icke befinner sig under mina, utan just under Bankens händer.
När det nu i grundlagen icke står till, utan under Konungens disposition, kan detta således efter mitt sätt att tyda Svenska språket icke förstås annorlunda, än att ifrågavar. medel ovillkorligen skola vara under Konungens händer, d. v. s. uti hans vård.
Mot denna åsigt har jag sett, att man sökt finna en vederläggning i den omständigheten, att när 64 § Reg.F. bland de medel, som skulle finnas tinder Konungens disposition upplager ”alla extra ordinarie inkomster och bevillningar pä sätt omförmdldt är”, så refererar sig detta uttryckt till den 62 §, hvarest äfven omtalas den allmänna bevillningen, och att således, derest tolkningen vore riktig, denna bevillning likaledes borde ingå directe till statsverket.
Då nu delta emedlertid hvarken sker eller har skett, så bevises deraf tydligen, säger man, all tolkningen är oriktig.
Min oförgripliga tanka är likväl, att detta förhållande ingalunda bevisar något sådant, utan tvertom endast, att man först genom särskilda omständigheter, och sedan genom vana, uraktlåtit att strängt följa grundlagens föreskrift, enligt hvars ord och mening, såsom jag förut visat, den allmänna bevillningen så väl som de öfriga verkligen också borde ingå lill Statscont. och vara under Konungens disposition.
Uti denna åsigt blir jag ytterligare styrkt genom att efterse huru dermed förhöll sig år 1809, då grundlagen stiftades.
Jag finner då, att till bevillning anslogs enligt 1809 års riksdagsbeslut 2,500,000 r:dr b:co, men att stalsbristen vid samma riksdag blott var beräknad till 569,000 r:dr.
Vid 1S12 års riksdag var slatsbrislen endast beräknad till 804,000 r:dr b:co, men den allmänna bevillningen upptogs lill 2,650,000 r:dr b:co.
Deraf synes, att den utgift, som åläg Riksg.cont. för att fylla slatsbrislen, endast var en obetydlig del eller blott omkring £ af de andra utgifter, som tillhörde samma Contor, hvilka utgifter, enligt hvad allmänt är kändt, egentligen bestodo i liqvider af Rikets gäld så väl lill utländska fordringsägare, som tili Banken och till leverenteurer m. m.
Således, då det inflöt i Reg.F:S 66 §, att bevillning skulle tillskjutas för Riksg.conhs behof, så mejades dermed tydligen, hvad som der också finnes bestämdt uttryckt, endast den bevillning, som 11.
St. åtogo sig lill liqviderande af ”den Rikets gäld, som Contorct ombesörjer”, och Den 14 December e. m. 391 fiel var naturligt, alt Conloret borde disponera de medel, som f. d. ändamål anslogos och som Contoret borde anordna.
Deremot bar det aldrig varit primitiva afsiglen, alt den öfriga bevillningcn skulle undanhållas Konungens disposition; men alldenstund dessa bevillningar på en gång debiterades, så gjordes ingen skillnad dem emellan, utan de följdes åt till Riksg.cont., och derifrån gick sedan den mindre delen, som 1S09 särskildt bestämdes till 6 högst 700,000 r:dr b:co, hvilka skulle hållas tillhanda vid förefallande behof, till Stalscont.
Sådant, mine Hrr, är det verkliga och historiska förhållandet med denna fråga, hvilket, såsom jag förut yttrade, styrker min öfvertygelse derom, att icke allenast de nu varande extra-ordinarie utlagorna, utan äfven den allmänna bevillningen, efter grundlagens mening, borde vara under Konungens omedelbara disposition, och af det mindre rikliga förhållande, som genom nyss anförde omständigheter uppstått, nemi. alt dessa medel funnits i Riksg.cont., hör väl icke rimligtvis blifva en följd, alt äfven de öfriga bevillningarna skola likaledes dit öfverllyttas.
Men om äfven, såsom jag anser rättast, all upphörd inginge till Slatscont., så borde, enligt min tanka, Rikscont. icke derföre helt och hållet indragas, emedan detta verk dessutom har ganska vigliga åligganden och kunde få det ännu mer, ifall man, hvarom pä sednare tider fråga blifvit väckt, åt detsamma uppdrog vissa delar af vårt allmänna penningeväsende, som äro mindre förenliga med Bankens rätta organisation.
I sådant fall skulle penningerörelsen vara bättre ordnad än nu.
Banken vore hjertat, hvarifrån den ulginge, och likasom det finnes i den organiska kroppen tvenne kretslopp för circulationen, så skulle det äfven inom statskroppen vara tvenne stora utgreningar, hvarigenom rörelsen underhölles, nemi. Slatscont., som ombesörjde de årliga inkomsterna och utgifterne för Statens drätsel, och Riksg.cont., som deremot bestridde den circulation, som hlefve en följd, dels af dess nya befattning med vissa länegrenar, dels af utgifter för verkställigheten af Statens större företag, och dels för att fylla bristen i stats-inlraderna, om sådant inträffade, samt slutligen vid åtskilliga särdeles vigtiga tillfällen, såsom krig, missväxler, m. ra. vore Statens sto ra reservcassa.
Detta hör dock nu egentligen icke till saken, och jag har blott velat i korthet antyda detsamma såsom en förklaring af min mening, att, fastän all bevillning, så väl som ordinarie statsinkomst, borde ingå till Slatscont., Riksg.cont. derföre ingalunda borde försvinna.
Den föreslagna omflyttningen är dessutom i min tanka ett fullkomligt misstag i afseende på principen.
Della har redan af en talare här blifvit så fullständigt utveckladt, att jag för min del har föga att dertill lägga.
Jag vill blott nämna såsom en generel grundsats, alt, enligt mitt begrepp om ett constitutionelt statsskick, det är alldeles grundfalskt att på något vis sammanblanda statsmakternas göromål och låta dem ingripa i hvarandras func tioner.
Styrelsen skall styra och förvalta, och representationen eller dess delegerade controllera och utkräfva ansvar, ifall makten blifvit missbrukad.
Detta är andan af systemet. 392 Den 14 December e. m.
Då sålunda den föreslagna åtgärden i alla afseenden, enligt min tanka, vore olämplig, såsom principvidrig, såsom stridande emot grundlagens både ord
Och mening, såsom ledande till olyckliga följder såväl i ekonomiskt som i administrativt hänseende; så får jag på dessa sammanlagda skäl, af hvilka hvart och ett särskildt vore tillräckligt för att motivera afslag å betänk., förena mig med alla dero, som hittills yttrat sig; hvarjemte jag uppriktigt önskar, att denna, den 6:te upplagan af samma gamla tvistefråga, också mätte vara den sista, som till R.
St. framkommer.
O Åtskilliga ledamöter yttrade härtill bifall.
Då det förevar, ämnet blifvit af föreg-.de talare så fullkomligt utredt, så återstår för mig icke något annat än att förklara, att jag till alla delar instämmer med de Hrr, som yrkat afslag på nu förevar.
Jag gör det af den anledn., att jag anser det lämpligt, då jag tillhör deras antal, som under denna riksdag deltagit i debatterne inom detta
Hus, att i en så vigtig fråga yttra min åsigt.
I afseende på sjelfva saken får jag förklara, alt jag, likasåväl som reservanterne, finner ali detta förslag är ett misstag i både ekonomiskt och administrativt hänseende, i många fall overkställbar! och äfven i politiskt afseende stående i rak strid emot 64 § Reg.F., pä sätt Hr Gripenstedt har fullständigt utredt; hvarföre äfven jag för min del yrkar afslag på det af Utsk. framställda förslaget.
Då förmodligen en af anledn:rne till det nu återväckta förslaget, att den betydliga delen af statsverkets inkomster, som utgöras af tull-, chartse-sigillataj-, bränvinsbränningsafgifts- och postmedel skulle till Riksg.cont. i st. f. till Statscont. ingå, är den, att dessa medel i 60 § Reg.F. räknas till bevillningar och att statsverkets andel i den egentligen s. k. (allmänna) bevillningen redan till Riksg.cont. aflemnas, så torde en historik rör:de uppkomsten af närvar, grundlagsbestämmelser och faktiska förhållanden icke sakna intresse vid frågans bedömmande.
Sedan under Drottning Christinas regering de s. k. ordinarie statsinkomsterne blifvit till grunderna för deras belopp fastställde, utgjordes Svenska statsverkets inkomster (utom hvad som ingick af de eröfrade provinserne) af Irenne till deras beskaffenhet ganska olika delar: l:o De ordinarie inkomsterne, som (ehuru en del ursprungligen, såsom t. ex. mantalspenningarne, varit temporär bevillning) utgingo till ett oföränderligt belopp, utan annan skillnad, än hvad förminskning eller tillväxt i kronogodsens och hemmanens antal och afkastning, nya skattläggningar eller förmedlingar, ökad eller minskad folkmängd, bättre eller sämre årsväxt och deraf följande tiondeafkastning, högre eller lägre markegång o. m. d. kunde föranleda.
Oberäknadt den betydliga andel af dessa inkomster, som, särdeles efter Konung Carl XI:s reduction, ingick af Kronans egna gods och hemman, var den öfriga delen grun - Den 14 December e. m. 393 grundad på gammal lag, häfd eller förutgående Ständers beslut, som öfverlemnat densamma åt Kronan såsom en ständig inkomst. 2:o Extra-ordinarie inkomster, såsom stora eller sjötullen, lilla eller landttullen (hvilken också ursprungligen varit en riksdagsbevillning), hvartill sedermera kommo chartee-sigillatw-medlen och post-inkomsterne.
De extra-ordinarie inkomsternes belopp och grunderne för deras utgörande bestämdes af Konungen såsom ett regale, ehuru Konungarne af Wasa ätten sällan häri vidtog någon förändring, utan att hafva hört R.
St., en varsamhet, som också af Konung Carl XI i allmänhet iakttogs. 3:o Riksdagsbcvillningar eller contributioner, som då de begge förutgående inkomslkätlorne icke ansågos tillräckliga för Statens behof, af R.
St. beviljades för kortare, bestämda tiderum.
St:s rätt i sistnämnda hänseende respecterades af Konung Carl XI, äfven efter KiSO, så länge han ansåg Slaten behöfva dessa tillskott, men under Konung Carl Xlhs regering utskref man, såsom bekant är, krigsgärder och afgifter af alla slag, utan alt anse sig behöfva omgången af Ständernes förutgående bifall.
Efter 5 § i 1719 års Reg.F. förböds Konungen att ”pålägga undersåtarne några krigshjelper, gärder, tullar, utskrifningar och andra afgifter, utan R.
Sl:s vetskap, fria vilja och samtycke”, en inskränkning, som så till vida jemkades genom 6 § i 1720 års Reg.F., att vid Rikets och dess gränsors anfall af in- eller utländsk fiende, .Konungen med Råds
Råde berättigades att utskrifva oundgänglig gärd, till dess R.
St. kunde sammankomma.
Genom det år 1719 införda regeringssätt hade den förändring införts i förutvarande förhållanden, att Statens cxtra-ordinuric inkomster af tullar, chartat-sigillatae-afgift o. d. m. bestämdes af R.
St. och icke af Konungen; men som en dylik bestämmelse icke, såsom nu, måste förnyas hvar riksdag, hade dåvarande regeringssätt del, troligen enda, företräde framför det närvar., att en förändring i tull-lagstiftningen fordrade samma omgång som i annan lagstiftning, och att sålunda en och samma tulltaxa med få förändingar kunde i flera och 20 år äga gällande krall.
Vid 1719 års riksdag upprättades ett särskildt R.
St:s conior, som, under styrelse af deputerade, utsedde af R.
St., skulle i föreskrifven ordning jnfiia den dä befintliga riksgälden, och hvartill, utom en under namn af licent beviljad förhöjning ä stora sjötullen samt några smärre inkomster, anslogs en särskild bevillning (sedermera under namn af lön- och betalningsafgift fortsatt till 1809).
Dessförutan åtogo sig R.
St. för en bestämd tid en allmän contributions-bevillning för statsverkets behof, utöfver dess ordinarie och vanliga extra-ordinarie inkomster.
Detta första R.
Sits Riksg.cont., lill hvilket de detsamma anslagna inkomster omedelbart ingingo, fortfor till 1765, ehuru dess fonder till en stor del användes till för dess egentliga ändamål, den gamla riksgäldens betalning, främmande föremål; men efter detta conlors upphäfvande sistnämnda år, uppdrogs dess befattning åt K. Statscont., hvarunder upprättades ett särskildt af en kamererare förestådt contor, kalladt Riksgäldscontoret. 5 II. 50 394 Den 14 December e. m. En Märkvärdighet erbjuder hela della tidehvarf, som företrädesvis tillegnat sig benämning af frihetens, nemi. att den säkerhet, som man nu, med sä mycket skäl, tror sig (inna för en god statsförvaltning, i dennas offentlighet, dä helt och hållit saknades (48 •§ i 1720 års Heg.F. förltöd uttryckligen att till någon utlemna protocoll, hållna inom RiksSl:n, SecretaUlsk. eller Deputationerne).
De liesta medlemmarne af de så allsmäktige Ständerne, hvars und. anhållanden för Sveriges Konungamakt inneburo verkliga befallningar, saknade all kännedom om statsverkets ställning, beloppet af dess inkomster, utgifter eller skulder, verkliga behofvet eller tillräckligheten af de bevillningar, sora föreslogos o. s. v. Endast tillfälligtvis lemnade de invigde massan af Ständerne någon kännedom af förhållandena, särdeles år 1705, då ett segrande parti ville visa det störtades misstag, egenmyndighet och stundom t. o. m. egennytta.
Det första tryckta utkast lill en riksstat är för år 1772, eller samma år som lilldragelserne d. 19 och 21 Aug. förändrade Sveriges grundlagar.
1 det förbud 45 § i 1772 års Reg.F., i likhet med 5 och 6 §§ i den af år 1720, stadgade för Konungen, att utan Ständernes samtycke pålägga nya gärder och afgifter, borttogs ordet tullar, i afseende på hvilka sålunda Konungen ansågs äga rätt att ensam besluta.
Den nya grundlagen böd i 50 §: ”Statsverkets tillstånd uppvises åt II.
St:s Utsk., på det att de måge inhemta, att penningarne blifvit brukade till Rikets gagn och bästa.”
Denna uppvisning skedde för Hemliga Utsk., och lärer vid riksdagarne 1778 och 1786 verkställts ganska knapphändigt.
Vid riksdagarne 1789 och 1792 fordrade behofvet, att den gjordes fullständig, hvad statsverkets varande ställning beträffade, och vid riksdagen 1800 tillät Konungen att äfven mellan riksdagarne tor R.
St:s Fullmäktige i Banken och Riksgäldsverket finge uppvisas hvarje års afslutade riksstat, som derefter ägde att öfver det befunna tillståndet i afseende på gälden, enär någon funnes, uppställa en berättelse, hvilken aflemnades till Konungen, för att vid R.
St:s nästa sammankomst kännas af det Utsk., för hvilket Konungen enligt 52 § Reg.F. lät uppvisa staten.
Under åren 1772—1789 förvaltades alla Svenska Statens inkomster och utgifter, under Konungens högsta styrelse, af Dess embetsverk (R. St:s Bank ensamt undantagen).
Statscont. förvaltade hvad som hörde till den egentliga riksstaten, samt till år 1778 äfven riksgälden, då denna anförtroddes åt en särskild Riksgäldsdirection.
Men vid sidan uppstod en annan, till sin omfattning och sina resultater högst vigtig styrelse i det 177.3 upprättade Finance-depart., hvars chef, omedelbart under Konungen och med redovisning endast inför Honom, förvaltade de medel, som ingingo genom extra subsidier, lån o. d. m.
Dock fans en enhet i Rikets finance-förvaltning, derigenom alt statssecreterareu för Finance-depart. tillika var chef för Statscont. och Riksg.direct. (att icke förgäta den underordnade bränneri-directm) och således i sjelfva verket Finance-minister.
Men när den utmärkte man, som Konung Gustaf III:s skarpsynta blick kallat till denna vigtiga
Den 14 December e. m. 393 plats, omsider förlorade hoppet att uppnå sitt mål — Svenska statsverkets ordnande med säker och varaktig jemnvigt emellan credit oell debet — och 1786 nedlade sina befattningar, så fördeltes dessa pä flere personer, och enheten var splittrad.
Vid 1789 års riksdag, då statsverket, redan förut belasladt, med en tryckande utrikes skuld (nära 18 millioner r:dr Iller b:co, utom nära 2 millioner r:dr inrikes d:o), ägde bördan af ett Rikets sjelfständighet hotande krig, måste det anses, under varande förhållanden, såsom en stor lycka, erfordrande hela K.
Gustaf lilis stora själsnärvaro och förmåga att besegra svårigheter, att få den varande och den för krigets behof nödig ansedda nya skulden öfvertagen af R.
St., med villkor af dess förvaltning genom ett deras Riksg.cont.
De öfvertogo nemi. 21 millioner ridr, och ökade för denna skulds förräntande och betalning bevillningcn med 70 tunnor guld (efter beräkning).
Denna, äfven som de förut till Riksg.direclionen anslagna medel, (lön- och betalningsafgiften, licenten, skatterättsmedel och några smärre artiklar,) anvistes att omedelbart ingå till Riksg.cont., dit äfven statsverkets bibehållnaandel i bevillningen, 11 tunnor guld, ingick och sedan aflemnades till Stalscont.
Vid 1792 års riksdag öfverflyttade Ständerne ytterligare från statsverket på Riksg.cont. 8| millioner ridr sp., dels utrikes dels inrikes skuld, dock utan all öka bevillningen.
Detta oaktadt', återstod för statsverket vid K.
Guslaf lilis död en statsbrist eller skuld af öfver 2,900,000 ridr sp.
Men oaktadt licia betydligheten af de öfvertagna skuldsummorna och af de för dem erforderliga nya skaltebevillningar, togo R.
St. vid dessa begge riksdagar endast kännedom af totalbeloppet af den skuld de öfvertogo, och af den nya bevillning, som derföre ansågs erforderlig.
Alla dctaljförhållanden ronde riksskulden och alla bestämmelser ronde dess liqvid stannade inom och afgjordes af Hemliga Utsk., sorn äfven utfärdade reglemente och öfriga föreskrifter för Riksg.cont.
Dettas förvaltning granskades väl af revisorer, utsedda af II.
St., men utan något offentliggörande af denna granskning eller af verkets ställning.
Först vid riksdagen år 1800 afgaf Hemliga Utsk. lill Ständerne en fullständig redogörelse öfver Riksg.contis hela ställning och rörelse från dess första inrättning, och beslöto att. dess reglemente skulle tryckas, och att allmänheten årligen skulle genom trycket erhålla omständliga underrättelser om verkets tillstånd, upptagande dess inkomster, utgifter, skulder och tillgångar och dessas förändringar, äfvensom att revisorerne skulle efter hvarje revision författa och af trycket utgifva en kort berättelse om verkets tillstånd och förvaltning och om dervid något varit att anmärka.
St. vid sistnämnda riksdag beslöto en realisation af riksgäldssedlarne, eftergaf Konungen statsverkets andel i bevillningen.
Della oaktadt tillät den återvunna stadgan i Rikets penningeförhållanden, underhjelpt af en noggrann hushållning, att under de påföljande fredsåren afbetala den återstående skulden eller statsbrist, hvarmed statsverket var belasladt.
Men de sedermera inträffande krigen, och särdeles de med Ryssland och Dannmark,. 390 Den 14 December e. m. förändrade förhållandena, och då Konungen var obenägen sammankalla R. St., begagnade han den honom i 1772 års Reg.F. förbehållna rätt att utskrifva krigsgärder, en år 1808, beräknad till ungefär likhet med allmänna bevillningen, och en år 1800, beräknad till dennas femdubbla belopp.
Då efter revolutionen d. 13 Mars R.
St. sammanträdde och Const.Utsk. fick sig uppdraget att utarbeta en ny Reg.F., begagnade det den rika erfarenhet, de sislförflutna 100 åren gifvit.
Konungens rätt alt utskrifva krigsgärder och att belasta riket med ny gäld upphörde, äfvensom den att genom förhöjning af tullar, charta-sigillata och dylika afgifter, öka beskattningen; men ett förbiseende af Utsk. var det otvifvelaktig!, då genom tullmedlens inberäknande bland bcvillningar, hvarje tullbestämmelses varaktighet inskränktes till tidrummet emellan riksdagarne, och sålunda en af de för tryggheten af näringarnes beräkningar vigtigaste lagstiftningar underkastades den mest betänkliga osäkerhet.
53 § i den nya Reg.F. öfverlemnade ät Bevilln.Utsk. ”att föreslå bevillningens fördelning.”
Första gången detta nya stadgande skulle tillämpas, uppkom betänklighet, huruvida, på grund af detta lagbud, Bevilln.Utsk. ägde all behandla de ofvannämnde extraordinarie statsinkomster, som numera räknades till bevillningar.
Uti häröfver afgifvet utlåt, ansåg delta Utsk. sig tillkomma behandlingen af alla de i 60 § såsom bevillningar uppräknade statsmedel.
Sedermera Presidenten Frih. 0. E. Lagerheim, med hvilken en stark minoritet förenade sig, var dock af en annan tanka; ansåg begagnandet af orden ”bevillningens fördelning” utvisa, att man, vid bestämmande af Bevilln.Utsk:s uppdrag, endast afsett att tilldela detsamma, såsom dittills, den allmänna bevillningen, och visade, alt de extraordinarie statsmedel, som, ehuru nu blifna bevillningar, dock troligen aldrig kunde komma att helt och hållet upphöra, ej kunde utan stor olägenhet behandlas af ett annat Utsk. än det som ägde att pröfva stalsbehofven och granska tillgången af ordinarie statsinkomsterne.
St. biföllo Utsk:s hemställan, ett beslut, som troligen närmast motsvarade grundlagens bokstaf, ehuru reservanternes mening otvifvelaktig^ hade varit bäst öfverensstämmande med sakförhållandenas fordringar.
Statsverkets genom kriget åsamkade skulder och den genom
Finlands förlust uppkomna brist i de vanliga statsinkomsterne, föranledde behofvet af en förökad särskildt eller allmän bevillning (d. v. s. utöfver tull- och accis-, post-, chartae-sigillatse och husbehofsbränningsmedlen.
Den beräknades till 2j million r:dr, derunder inberäknad såväl hvad som erfordrades för Riksg.cont:s behof, som till Banken till ersättning å dess förskotter för realisationen af riksgäldssedlarne och för kriget, och till fyllande af statsbristen.
Då frågan härom inom RiksStm förekom, föreslog Frih.
Corfits L.
Stael von Holstein alt fördela denna bevillningssumma, så att | skulle utgå såsom krigsgärd och § under det gamla namnet bevillning.
Hans förslag, som antogs af R. o. Ad. samt BorgareSt., men förkastades af Preste- och BondeStm, förföll genom votering i förstärkta SlatsUtsk.
Den 14 December e. m. 397 Sedan jag nu — måhända nog vidlyftigt — redogjort för de fordna förhållanden, under hvars erinran och intryck 1809 års lagstiftare fallade deras beslut ronde ifrågavarande medels förvandling lill bevillningar, oell visat på hvad sätt den praxis uppkom, hvilken för närvarande äger runi i afseende pä tillämpningen af de i grundlagen intagna föreskrifter, öfvergår jag till frågan om det nu af StatsUtsk. afgifna förslag står i öfverensstämmelse med grundlagens bud.
1 detta hänseende kan jag vara kort.
Hr Gripenstedt har redan klart och tydligt visat, alt efter bokstafliga lydelsen af 59, 00, 02 och 04 §§ Reg. F., jemförda med 00 och 70 §§ Reg.F., äfven statsverkets andel i den s. k. allmänna bevillningen borde omedelbart lill Slatscont. ingå.
Att så ej skedde första gången grundlagen skulle tillämpas, föranleddes otvifvelaktigt deraf, att den största delen af denna bevillning var anslagen för riksgälden, oell att man ansåg en dubbel debitering för en onödig formalitet.