Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet anser följaktligen det föreslagna bildandet, af flera mindre Hofrätter icke vara nödigt eller ens nyttigt för lagskipningen och får alltså vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Herr Doktor Forssell, Herr Henschen och Riksdagsfullmägligen Paul Andersson från Jemtlands län hafva begärt få antecknadt det de i beslutet ej deltagit.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1863. Lag-TJtskottets Utlåtande JW 48. 1 ,M 48
Utlåtande, i anledning af återremisser af Utskottets Betänkande N:o 24, i fråga om tillägg till lagstiftningen angående äktenskapsskilnad.
Nyssnämnda Betänkande är afgifvet öfver en af Riksdagsfullmägtigen Nils Olsson från Malmöhus län väckt motion, att till Kongl.
Förordningen den 20 November 1860, hvarigenom 1 och 2 §§ af Giftermåls-Balkens 14 Kap. erhållit en förändrad lydelse, måtte bestämmas ett tillägg, som antingen tilläte domaren att, då de i samma förordning omförmälda varningar och skilnad till säng och säte ej verkade till ändamålet, döma till äktenskapsskilnad, eller ock utsatte, att frågan derom borde till Kongl. Måjsts nådiga afgörande i underdånighet öfverlemnas; och hade
Utskottet med afseende derå, att det sednare af de alternativa förslag, motionären sålunda framställt, redan vore i lag, Kongl. Förordningen den 27 April 1810, sanktioneradt. samt att motionen icke innehöll förslag, att, med ändring af samma förordning, fråga om skilnad i äktenskap på grund af hat och bitterhet makar emellan skulle af domaren handläggas och pröfvas, hemställt, att motionen icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Denna hemställan har blifvit bifallen af Preste-Ståndet, hvaremot de tre öfriga Stånden återförvisat frågan till förnyad behandling af Utskottet.
Bonde-Ståndets beslut innehåller tillika det förklarande, att Ståndet för sin del biträdde den af Herr Grefve Hamilton inom Utskottet afgifna reservation, i hvilken är vordet yrkadt, att Rikets Ständer måtte, med upphäfvande af 1810 års förordning, i följande delar, för sin del besluta en författning, så lydande: ”der sådan stridighet i lynne och tänkesätt emellan makar sig yppar, att den under ständiga tillfällen till utbrott slutligen öfvergått till afsky och hat, må domstol efter företedt bevis om undergångne sådana varningsgrader, som i 14 Kap. 1 § Giftermåls-Balken sägs, till äktenskapsskilnad döma”.
Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet hafva väl icke beledsagat sina beslut om återremiss med något bestämdt förklarande af Ståndens tanke i ämnet.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Åfd. 20 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande J\§ 48.
Men af de uttalanden, som i dessa två Stånd föregått besluten, framgår, enligt Utskottets uppfattning, tydligt, att jemväl de med ärendets återförvisande till Utskottet åsyftat, att Utskottet mätte taga i öfvervägande, huruvida med ändring af den lagstiftning i ämnet, som innefattas i 1810 års förordning, motionärens alternativt framställda förslag om rättighet för domaren att i ifrågavarande fall döma till äktenskapsskilnad bör vinna bifall.
Utskottet, som det alltså åligger att afgifva yttrande öfver detta förslag, får till en början erinra, att genom detsammas antagande rätten till erhållande af äktenskapsskilnad egentligen icke blefve utsträckt till flera fall, än hvari den redan eger rum.
Sjelfva grundsatsen, att ett äktenskap, deri den inbördes aktning, förtroende och kärlek, som böra råda emellan äkta makar, försvunnit och lemnat plats för hat och bitterhet, utan att någon sannolikhet förefinnes, att ett bättre förhållande skall återinträda, bör, såsom icke längre uppfyllande sitt ändamål, upplösas, är redan uttryckt i 1810 års förordning; och den tillämpning, som hos Kongl. Majit gifvits åt denna grundsats, har, enligt hvad Utskottet tror sig känna, åtminstone på sednare tiden varit sådan, att der framställda underdåniga ansökningar att för nyssnämnda orsak erhålla äktenskapsskilnad ytterst sällan blifvit afslagna annat än på formela skäl.
Den föreslagna förändringen kan således, i det hela taget, vara ganska likgiltig för den bemedlade, som icke behöfver låta afhålla sig från sakens anhängiggörande hos Kongl.
Majit af den dermed förenade drygare kostnad.
För den fattige åter, isynnerhet då han är från hufvudstaden aflägse boende, måste förändringen vara af ganska stor vigt.
För denne utgör i de flesta fall svårigheten att bestrida nämnda kostnad ett bestämdt hinder för begagnandet af rättigheten att om äktenskapsskilnad söka Konungen, på samma gång som han i allmänhet, i följd af sina inskränkta vilkor, icke
Ifan undgå att känna bördan af ett genom missämja olyckligt äktenskap, ojemförligt tyngre än den i ekonomiskt hänseende mera vällottade samhällsmedlemmen.
Genom öfverflyttning till domstolarne af rättigheten att bevilja skilnad i äktenskap för oenighet deri, skulle följaktligen vinnas en i detta afseende i sjelfva verket nu saknad likhet inför lagen, utan att
Utskottet för sin del hyser den af en ledamot af Ridderskapet och Adeln vid ärendets behandling derstädes yttrade farhåga, att den sålunda för en del af landets befolkning beredda lättnaden att ernå äktenskapsskilnad skulle innebära en uppmuntran till lättsinnigt ingående af äktenskap.
Den tidsutdrägt och det obehag, äktenskapets upplösning genom domaren ändock medförde, vore i alla fall större, än att mången om ens någon kunde antagas komma att ingå äktenskap i beräkning på att åter få det upplöst.
Men dessutom anser Utskottet omförinälda öfverflyttning äfven skola komma att utöfva ett fördelaktigt inflytande på målens handläggning; eller månne icke en fullständig utredning af de till stöd för begärd äktenskapsskilnad åberopade omständigheter efter all sannolikhet kan åstadkommas snarare inför domaren i makarnes boningsort, der förhållandet med deras sammanlefnad kan antagas vara temligen allmänt kändt, än hos Kongl. Majit, der en sådan kännedom icke är att förvänta, och hvarest det alltså mäste vara sökanden lättare att framställa saken i en för vinnandet af hans syfte gynnsam dager?
Väl har såsom bevis på olämpligheten af dessa måls handläggning af domaren blifvit anmärkt, att domaren vore bunden af den lagliga bevisningsläran i 17 Kap.
Rättcgångs-Balfcen, så att när skilnad söktes derför, att den ena makan förgått sig mot den andra med hårda ord eller våld, och detta af den förra erkändes eller af vittnen intygades, domaren ovilkorligen måste döma till skilnad i äktenskapet, hvaremot hos Kongl. Majit pröfning egde rum af Lag-Utskottets Utlåtande ,Jtys' 48. 3 förekommande omständigheter och frågans afgörande således ej beroddeendastafettmed juridisk visshet konstateradt faktum; men utom det Utskottet för sin del anser nödigt att till förekommande af missbruk det stadgande meddelas, att full visshet om oenighet i äktenskap icke må anses vunnen genom makarnes blotta erkännande, torde det i allmänhet icke vara att befara, att. domaren kommer att förklara hat och bitterhet råda emellan man och hustru endast derför, att de vid något enstaka tillfälle emot hvarandra ådagalagt en mindre vänlig sinnesstämning, vare sig att denna yttrat sig i ord eller till och med öfvergått till handgripligheter, utan måste domaren alltid sluta till befintligheten af en verklig fortfarande osämja emellan makarne af förhållandet med deras sammanlefnad i sin helhet, sådant detsamma framstår af de i hvarje särskildt fall förekommande olika omständigheter, hvilkas uppdagande svårligen lärer kunna med tillräcklig säkerhet och noggrannhet ske annorstädes än i den ort, der makarne vistas, eller annorledes än genom undersökning vid domstol.
Vid sådant förhållande torde ock åt domaren, som redan har vården om så mänga af samhällets vigtigaste intressen sig anförtrodd, kunna med full trygghet öfverlemnas att vaka deröfver, att icke genom missbruk af den i förevarande fall lemnade rätt till äktenskapsskilnad aktningen för äktenskapets helgd varder i någon män rubbad; och om äfven, på sätt jemväl blifvit anmärkt, genom ifrågavarande måls handläggning vid domstolarne, ömtåliga familjförhållanden kunde komma att någon gång med mindre grannlagenhet beröras, vore detta visserligen en olägenhet, men som eger rum i flerfaldiga andra, domstolarnes handläggning redan tillhörande ärenden och för öfrigt synes vara af mindre betydenhet i jemförelse med de fördelar, som af den ifrågasätta lagförändringen torde vara att emotse.
Utskottet finner väl, i följd af hvad nu blifvit an förd t, samma lagförändring i dess hufvudsakliga syftning vara önskvärd.
Dock torde den rättighet, som derigenom komme att beredas oeniga makar, att vinna äktenskapsskilnad böra inskränkas för det första i så måtto, att, när af den ransakning angående makarnes sammanlefnad, som skall inför domaren ega rum, uppenbart är, att den makan, som söker äktenskapsskilnad, är till oenigheten ensam vållande, skilnaden icke må emot den andra makans bestridande beviljas; ett förbehåll, som Utskottet anser så mycket nödvändigare, som i annat fall nämnda rättighet skulle för den maka, som af böjelse för ett mera obundet lefnadssätt eller längtan att ingå nytt gifte, eller annan dylik anledning önskade upplösning af sitt äktenskap, innebära en alltför stark frestelse, att genom en våldsam behandling eller annars ett förolämpande uppförande framkalla osämja i äktenskapet, för att sedan på grund deraf erhålla äktenskapsskilnad.
Ville man häremot invända, att i Kongl.
Förordningen den 20 November 1860 icke blifvit lagd någon vigt derpå, om endast endera makan eller begge vållat den äktenskapliga osämjan, lärer för bemötande af en sådan invändning göra tillfyllest att erinra, hurusom i nyssnämnda författning endast åsyftas att bringa oeniga makar till besinning af deras ömsesidiga pligter och att vid sådant förhållande någon närmare undersökning om deras sammanlefnad icke är erforderlig förr, än deraf skall slutas till, huruvida makarne må ega att få äktenskapet upplöst eller icke.
Vidare och då de i 14 Kap. 1 § Giftermåls-Balken föreskrifna varningsgrader måste i främsta rummet betraktas såsom medel att förmå oeniga makar till sämja och icke såsom anbefallde endast för att utgöra förberedelser till äktenskapsskilnad, torde det icke kunna anses med god ordning öfverensstämmande, om, sedan det 4 La g-Utskottets Utlåtande JVS 48. nied varningsgraderna åsyftade ändamål, nemligen försoning emellan makarne blifvit uppnådt och de derefter sammanlefvat en längre tid, samma varningsgrader fingo, derest sedermera ånyo oenighet måhända af helt annan orsak än förra gången makarne emellan yppade sig, grundlägga någon rättighet att i följd af den sednare oenigheten vinna äktenskapsskilnad.
Men å andra sidan anser Utskottet betänkligt att biträda Lag-komitéens och Lag-beredningens förslag, att äktenskapsskilnad ej får sökas, derest makarne efter skilnaden till säng och säte åter sammanflyttat.
Då de ännu lefva från hvarandra åtskiljde, kunna de måhända känna sig benägna till försonlighet och öfverseende, men icke förty återvända till sitt förra hat och bitterhet, så snart de sammanflyttat och de gamla anledningarne till osämja åter framträdt; och i så fall kan icke någon verklig försoning makarne emellan sägas hafva blifvit ävägabragt.
Annu mindre synes berörda förslag vara lämpligt, i händelse den ena makan är genom sitt förhållande ensam vållande till osämjan, men ändå af en eller annan orsak ej vill skiljas från den andra makan, och denna intet högre önskar, än att den felaktiga skall ändra sitt uppförande och att de sedan må få i endrägt sammanbo.
I denna händelse skulle lätteligen den skuldfria makan genom den andras försäkringar om en förändrad sinnesstämning låta förmå sig till sammanflyttning, och det först efter någon tids förlopp visa sig, att det förra missförhållandet makarne emellan ännu fortfor.
Enligt Utskottets åsigt skulle deremot vara bättre att bestämma någon viss lämplig tid från det skilnaden till säng och säte egt ruin, efter hvars förlopp det må antagas, att den förutvarande osämjan makarne emellan försvunnit, och äktenskapsskilnad på grund af de varningsgrader, som i följd af samma osämja egt rum, icke beviljas.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets
Ständer ville för sin del besluta en författning af detta innehåll: ”Med upphäfvande af hvad i Kongl. Förordningen den 27 April 1810 linnes för nedannämnda fall stadgadt, förordnas som följer:
Hafva man och hustru för dem emellan rådande hat och bitterhet undergått de varningsgrader, som i 14 Kap. 1 g Giftermåls-Balken sagde äro, och har rättelse deraf ej följt, då skall Rätten, på yrkande af endera makan eller begge, döma till skilnad i äktenskapet.
Dock bör Rätten förut noga ransaka om makarnas sammanlefnad och ej grunda sitt utslag på deras uppgifter allena, utan att andra omständigheter dertill komma, samt ej heller bevilja skilnaden, derest, då densamma sökes af den ena makan, men bestrides af den andra, upplyst är, att den förra är till osämjan ensam vållande, eller om ansökningen om äktenskapsskilnad skett sedan mera än ett år förflutit från det omförmälda varningsgrader undergångna blifvit.” Stockholm den 28 Juli 1863.
Lag-Utskottets Utlåtande ,J\f 48.
5 Reservationer: af Herr Grefve Sparre: ”Den motion, sorn gifvit anledning till det af Utskottet nu framställda förslag, är af följande lydelse: ””Vid sist hällne riksdag hafva Rikets Ständer föreslagit en förordning, som, i fråga om kif och osämja mellan man och hustru, skulle innehålla, att sådana makar borde först varnas af kyrkoherden i församlingen, sedan inför kyrkorådet och att, om de deraf ej läte sig rätta, borde af Rätten dömas till skilnad på ett år till säng och säte, med föreläggande för dem, der så nödigt pröfvades, att, vid vite af fängelse, hvarandra icke under tiden besöka; och detta förslag har genom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 20 November 1860 blifvit godkändt.
För mig, äfvensom för flera rättslärde och prester, har tvifvel uppstått om hvad som följa bör, sedan förberörde varningar och skilnad på ett är fruktlöst aflupit.
Kan meningen månne vara, att makarne skola derefter opåtaldt lemnäs åt sitt ömsesidiga hat med ty åtföljande husliga elände och okristliga exempel för barn och samhällsmedlemmar; eller må domaren, pä endera makans anmälan och efter den andras hörande, döma till skilnad i deras äktenskap; eller bör frågan derom, enligt Kongl. Förordningen den 27 April 1810, till Kongl. Majits nådiga afgörande öfverlemnas?
Utan något stadgande i denna eller dylik syftning, anser jag förstnämnda nådiga Förordning ofullständig och föreslår alltså: att till densamma må bestämmas ett tillägg, som antingen tillåter domaren att, dä ofvannämnda varningar och skilnad ej verka till ändamålet, döma till äktenskapsskilnad, eller utsätter att frågan derom bör till Kongl. Maj:ts nådiga afgörande i underdånighet öfverlemnas.””
Vid sådant förhållande anser jag Utskottet hafva rätteligen förfarit, då det i Betänkandet Jtä 21 inskränkte sin åtgärd till en anmälan att det ena af motionären, i okunnighet om lagens innehåll, föreslagna alternativ redan vore lag; hvaremot jag anser Utskottet hafva saknat stöd af grundlag för sin nu vidtagna åtgärd att begagna sig af motionen för att framställa ett förslag i ett helt annat syfte än motionären afsett, eller att ändra den redan befintliga lagen om äktenskapsskilnad.
Bland de Riks-Stånd, som icke godkänt Utskottets Utlåtande, har endast ett fattat ett beslut, som kunde anses böra dertill föranleda.
Af de från 2:ne
Stånd skedda återremisser finner jag icke.
Utskottet vara förpligtadt till annan åtgärd än att taga ärendet till förnyad pröfning; och då det slut, hvartill Utskottet vid den förra behandlingen kommit, synes mig vara det enda, som öfverensstämmer med stadgandet i 53 § Regeringsformen och 33 § Riksdags-ordningen: ”att Lag-Utskottet skall utarbeta de från Riksens Ständers plena remitterade förslag till Civil-, Criminaloch Kyrkolag” — — så har jag fortfarande varit af den mening att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.” af Herr Friherre Wrede; af Herr Doktor Forssell; af Hei r Domprosten Björling, med hvilkenHerr Doktor Petrelli instämde: ”Emot Utskottets beslut får jag reservera mig: 1.
Af formela skäl.
På grund af den i ämnet, gjorda motionen hade Utskottet i sitt förra Betänkande behandlat denna sak på det enda sätt, som är med 6 Lag-Ut skottets Utlåtande JV& 48. grundlag öfverensstämmande.
Motionären har nemligen trott, att det i nu gällande lag icke vore bestämdt, hvilken väg oeniga makar, som enligt Kongl. Förordningen af år 1860 blifvit, på grund af hat och bitterhet, dömda till skilnad i säng och säte, skulle gä, för att, om oenigheten fortfore, blifva i äktenskapet skiljda; och med anledning af denna lagens förmenta obestämdhet, har han yrkat att i lag skulle bestämmas, att de oeniga makarne sedan skulle vända sig antingen till domstolen eller till Konungen; och liar han dervid icke pä minsta sätt tillkännagifvif, hvilket af dessa alternativer han föredrog, utan förklarat sig nöjd, endast den öfverklagade obestämdheten på nägotdera af de angifna sätten blefve borttagen.
Utskottet hade j sitt förra Betänkande visat, att den lagens obestämdhet, öfver hvilken motionären klagar, och som utgör grunden för hans motion, i sjelfva verket icke finnes, emedan Kongl. Förordningen af den 27 April 1810 uttryckligen bestämmer, att oeniga makar, som för uppkommen hat och bitterhet blifvit dömda till skilnad i säng och säte, skola sedermera till Konungen ingifva ansökan om äktenskapsskilnad, och denna förordning är i detta afseende ej upphäfd.
Till något annat svar på motionen kunde Utskottet ej grundlagsenlig! komma; hvarföre ock Utskottet bort qvarblifva vid sitt förra beslut och ej, pä grund af till sitt egentliga syfte obestämda äterremisser, frångå detsamma. 2.
Af materiela skäl.
De i 13 Kap Gifterinåls-balken och i förra momentet af Förordningen den 27 April 1810 bestämda gränser emellan de äktenskapsinål, i hvilka skilnad ina af Konungen pä nådeväg beviljas, och dem, i hvilka skilnad må på rättsväg af domstol ädömas, är grundad i sakens väsende.
De sednare utgöras nemligen af sådana mål, i hvilka godkännandet af äktenskapsskilnads-orsakerna beror endast af fullständig bevisning inför domstol om deras tillvaro.
Dessa orsaker äro nemligen sådana, att upplösning i äktenskapet redan i sjelfva verket genom dem förefinnes.
Sådana orsaker äro, att den ena makan genom horsbrott bryter sitt äktenskap.
, eller ock öfvergifver och förlöper den andra af ondsko och motvilja och far utrikes i uppsåt att ej mera komma tillbaka; att den ena makan blifvit dömd på lifstid till fängelse eller landsflykt; att den ena blifvit förvunnen att hafva stämplat eller anställt försåt emot den andras lif; att den ena makan fallit i verklig galenskap, som efter säkra bevis oafbrutet fortfarit i fidla tre år, och enligt läkares intygande någon förhoppning icke är om den vansinniges återställande.
De andra skilnadsorsakerna, som angifvas i sednare momentet af 1810 års Förordning, såsom slöseri, dryckenskap, våldsamt sinnelag samt sådan stridighet i lynne och tänkesätt, som under beständiga tillfällen till utbrott slutligen öfvergår till af sky och hat m. m. äro sådana, att de, bedömda från den kristliga synpunkten af äktenskapets oupplöslighet, ej kunna erkännas såsom i sig sjelfva giltiga.
Skall skilnad af dessa orsaker medgifvas, bör detta endast kunna ske såsom undantag, föranledda af särskilda förhållanden, sorn ej kunna pä rättsväg pröfvas, utan endast af en samvetsgrann själavård bedömas.
Derföre är ock äktenskapsskilnadens medgifvande i dessa fall öfverlemnad åt Konungen, såsom sedlighetens och religionens högste värdare.
Äktenskapets helgd är det kristliga samhällets grundval, och derföre måste ock äktenskapets oupplöslighet af hvarje kristen stat erkännas såsom grundsats, och äktenskapsskilnad ej kunna fordras såsom juridisk rättighet, som af lag kan ådömas, i andra fall än då äktenskapet är i sjelfva verket redan upplöst, hvilket är händelsen endast vid de läll, som i 13 Kap.
Giftermäls-balken och i första momentet af 1810 års Förordning omnämnas.
Följden af att beträda den väg, Utskottet i sitt sednare betänkande föreslagit, skaij blifva den, att makar, som af otålighet och ofördragsamhet eller af andra lättsin_ Lag-Utskottets Utlåtande JV~‘ 48. 7 niga och omoraliska grunder vilja slita äktenskapets heliga band, behöfva, för att vinna sitt syftemål, blott tillställa oenighctsuppträden i vittnens närvaro, hvarefter, sedan saken blifvit till domstol instämd och juridisk bevisning åstadkommen, den åsyftade äktenskapsskilnaden mäste af domstol ådöinas.
En sådan lek med den sedliga, institution, som är grund för familjen och samhället, är ej allenast vidrig ur religiös och sedlig synpunkt, utan skall ock återfalla på samhället sjelft, emedan den skall leda derhän, att äktenskapen skola lika lättsinnigt ingås, som upplösas.
Väl har Utskottet velat i hänseende till äktenskapsskilnadsmålen förvandla våra domstolar till själavärdsinstitutioner, som skulle ransaka och döma öfver makarnas sinnesart; men olämpligheten och omöjligheten häraf är för alla uppenbar.
På grund häraf mäste jag ogilla Utskottets lagstiftning i förevarande betänkande.” af Herr Prosten Rabe: ”1 egenskap af suppleant deltog jag med min röst i det beslut, Utskottet fattade, då denna fråga förra gången förevar, eller det att till Rikets Ständer hemställa, det måtte ifrågavarande motion icke till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I samma egenskap har jag närvarit, då målet på grund af äterremisser i Utskottet ånyo förekom, och då, genomen omkastning i åsigter hos ett par af dess ledamöter, en motsatt mening gjorde sig gällande, till följd hvaraf Utskottets pluralitet fattade ett beslut, som, så vidt jag kan inse, icke af motionen påkallades, att nemligen sjelft uppgöra ett förslag till lagförändring i detta hänseende.
Dä detta förslag är, efter mitt förmenande, icke blott i strid mot en rätt och värdig uppfattning af ett kristligt äktenskaps mening och betydelse, samt sålunda för det kristna samhället skadligt, utan ock i sin egen syftning inkonseqvent och ändamålslöst, har jag funnit mig nödsakad att mot detsamma anmäla min reservation.
Afsigten med detta förslag är naturligtvis att underlätta äktenskapsskilnad för oeniga makar, då de nu, i stället för att anmäla sig hos Konungen, såsom kyrkans högste vårdare, för vinnande af en dylik förmån, blott behöfde göra anmälan hos Underrätten i orten, när hat och bitterhet mellan dem Hppkommit.
Allmänna lagen jemte Kongl.
Förordningen den 27 April 1810 bestämmer noga de fall, dä domstol eger att till skilnad i äktenskap döma, och dessa fall äro sädane, der äktenskapet redan förut är de facto upplöst, ty genom den ena makans skiljande från den andra för lifstiden genom fängelse eller landsflykt, genom dess i stämplingen, om än icke i utförandet, begångna mord på den andra, genom obotlig galenskap har äktenskapet i sjelfva verket upphört att vara hvad det skulle vara — - makars sammanlefnad, ty den ena makan kan sägas vara död för den andra.
Här kan å den oskyldiga makans sida bevisning med klara skäl och fada förebringas, samt pä grund deraf äktenskapsskilnad såsom laglig rättighet tilldömas.
Men i andra fall har Konungen i egenskap af kyrkans högste styresman förbehållit sig pröfningsrätten.
Dessa äro, när den ena makan blifvit genom laga kraftvunnen dom till lifvets eller ärans förlust skyldig känd; när den blifvit förvunnen till annat sträft eller verkligt vanfrejdande brott eller dömd till fästningsstraff på bestämda år, eller när den beträdes med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag, samt när en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos begge makarne sig yppar, som, uuder beständiga tillfällen till utbrott, slutligen öfvergår till afsky och hat.
Här åter har den oskyldiga makan icke någon rättighet till skilnad, såsom i förra fallen, men kan dock af nåd fä det olyckliga äktenskapet upplöst, derest omständigheterna äro bevekande.
Frän rent kristlig synpunkt innebär icke någondera af dessa skil - 8 Lag-ZJtskottets Utlåtande j\i‘ 48. nadsorsaker fullgiltig! skäl, ännu mindre rättighet till äktenskapets upplösning, hvarföre ock det är rätt och tillbörligt, att pröfningen är lemnad icke ät domstol utan åt Konungen, som ensam eger att gifva nåd, hvilken alltid måste betraktas icke såsom regel, utan såsom undantag.