Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S9 skuld; jag önskar att den Han lemnar efter sig icke måtte gifva anledn. lör kommande slägten att beklaga sig öfver den rastlösa fart, med hvilken vi nu tyckes gå en sådan skuld till mötes.
Jag är öfvertygad om att hans afgångne fader aldrig skulle hafva gått in på ett sådant förslag, som det nu ifrågavande.
Jag säger upriktigt att jag icke skulle vilja vara i Konungens Rådgifvares ställe, ställde mellan fruktan och hopp att deras förslag skall lyckas eller misslyckas.
Jag beklagar dem för den oro, hvari jag föreställer mig att de nu skola befinna sig.
Hvad sjelfva 6:te punktens första mom. angår eller »att K..
St:r, för påbörjande och fortsättning af arbetena å vestra stambanan från Stockholm öfver Södertelje mot Kathrineholm måtte, till utgående under innevar:de samt nästkommande 3:ne år, eller under tiden till 1860 års slut, anvisa en sammanräknad anslagssumma af 5.679.000 Rdr», så röstar jag emot dess antagande.
Jag tillstyrker R. o. Ad. att afslå detta morn.; hvad åter angår »för fullföljandet af samma banas anläggning genom Westergöthland till och förbi Götha Kanal föreslagne 7,160,000 Rdr», så finner jng med anledn. af föreg:de
Ständers tillgöranden ingen betänklighet att bifalla punkten i denna del, äfvensom jag tillstyrker ett anslag af 465.000
Rdr för fullbordande af bangården jemte verkstaden i Götheborg, hvarom jag, då vi hinna så långt, skall begära Hr Gr. o.
Hr Montgomerie, Rob. Nils Germund:
Med afseende på vägsträckningen finnes hufvudsakligen 2:ne åsigter, af hvilka den ena är att Sverige endast skall hafva 2:ne statsbanor, en från vester till öster och en från söder till norr.
Jag respekterar denna åsigt; men då densamma icke uttalat sig med någon bestämdhet hvarken inom StatsUtsk. eller bland reservanterne eller i de förberedande allmänna sammonkomsterne må det tillåtas mig att betvifla att den räknar mångå anhängare.
— Den andra åsigten, hvilken omfattats af JernvägsKomitéen, af Ofverste Ericsson, af K. M. i Dess Nåd.
Propos. och nu äfven af StatsUtsk., uttalar den princip att till ett stats-bansystem i Sverige erfordras flere banor än de nämnde 2:ne.
Ang:de denna hufvudtanke finnes således en stark och anmärkningsvärd öfverensstämmelse; men vid utläggandet af vägsträckningarne börja menings olikjieterna.
Jernvägen mellan Stockholm och Götheborg är otvifvelaktigt den vigtigaste af alla bansträckningarne och har också varit föremål för de största stridigheter.
Mig förefaller det dock riktigt att denna bana eller den s. k. vestra stambanan ledes söder om Mälaren, emedan den då får 12 mil gemensamt med den östra stambanan samt är 3,J mil kortare än banan norr om Mälaren.
Man har ansett att transito-farten vore mindre vigtig än mellan trafiken och att man derför med större fördel skulle kunna låta denna bana gå norr om sjön, än välja den kortare sträckan.
Vi se dock huru i utlandet icke obetydliga upoffringar göras för att komma den kortaste vägen.
Så t. ex. bygges nu en rak linie från London öfver Canterbury till Dover.
Den gamla linien går öfver Folkstone, och tidsbesparingen anses endast blifva 60 Den 9 Juni f, m. en half timme.
Från London till York gick den äldsta vägen öfver Birmingham, Derby och Bugby.
Efter en tid byggdes en väg, den s. k. Midland raihvay till samma mål öfver Leicester och Nottingham och för 5 år sedan, om jag rätt minnes, fullbordades mellan London och York d. s. k. Great Northern vägen, som endast har den fördelen att vara något kortare än de andra.
— Det synes således ligga vigt uppå att utvälja den kortaste linien.
— I afseende på byggnassättet eller anläggningen vill jag medgifva att det kan göras en anmärkning emot Ofverste Ericssons förslag nemi. att efter en tid af 3 år icke något större resultat vunnits, icke någonting helt för sig är färdigt; men om man efterser, hvilka banor skulle vara färdiga efter 6 år tror jag att man skall finna förslaget val beräknadt; och föröfrigt ligger i sjelfva beskaffenheten af Jernvägsarbeten att de icke kunna på ett ställe forceras för mycket, äfven om man hade tillgång på folk och medel.
Således löreställer jag mig att efter en viss längre tids förlopp äro vida större resultat vunna på det af Öfverste
Ericsson föreslagna sätt än om man skulle mera concentrera arbetet.
Då dessutom ingen inom representationen är så förfaren i Jernvägars byggande- som landets skickligaste ingeniör, tror jag att man bör hysa större förtroendetill Ofverste Ericssons upgifter än till dc anmärkningar, som emot honom gjord ts.
I afseende på den financiella delen af frågan är redan så mycket sagt, att ingenting återstår att tillägga.
Det är visadt att landet förmår bära anläggningskostnaden och utan att ånyo upräkna z-ifffor är det hvar och en bekant huru åkerbruk, handel och näringar gått framåt, samt följaktligen fordra förbättrade kommunikationer.
När man nu kan vinna detta mål genom att sluta sig till ett förslag, som innefattar en princip; hvilken synes hafva vunnit ett allmännare godkännande, så bör man antaga detta förslag och jag har också derför ansett mig, då jag hufvudsakligen instämmer i den K. Propos:n, böra inom StatsUtsk. understödja densamma.
Det är i allmänhet icke underligt att stora intressen samla ikring sig små, sorn synnerligen agiteras för att genomdrifva de större; men utan tvifvel är det oriktigt att en fråga af så storartad natur som Jernvägsfrågan blir till den grad inmängd med parti-åsigter, att Statens stora och allmänna fordringar härutinnan icke komma under den granskning, som förliållanderne kräfva.
Partiernas första tvistefrö ligger i den omständigheten att 2:ne förslag till stambanor blifvit upgjorda nemi. det ena af Jernvägs-komitéen och det andra af Hr Ericsson, hvilket sedermera Begeringen antog’ såsom sitt.
Följden häraf har blifvit att man till en stor del förbiser landets intresse i denna fråga.
Det må vara Statens vinst om Jernvägar anläggas med minsta möjliga kostnad och på den kortaste tid; men jag frågar, huru skall Jernvägssystemet i sin helhet kunna utföras, såsom föreslaget är, då den utgiftssumma, som Staten skall betala, belöper sig till mer än 100 mill.
Det är visserligen upgifvet att kostnaden för systemet skulle gå till 115 mill., men detta system är deri olikt alla andra, Den 9 Juni /. ns. 61 att det icke är något — system; så att kostnaden kommer allt att ökas succesive troligen till minst 200 mill.
Detta oberäknadt måtte väl hvar och en erkänna, att Jernvägar äro nyttiga för vårt land, och att hvarje kommun, som kunde tillegna sig dem, skulle derigenom på det högsta befordra sin industri.
Jag har derföre tänkt att lt.
Sl:r borde med afseende på Jernviigsanläggningarne upställa en annan grund för kostnaden än som i detta Betänk, egt rum.
Jag föreställer mig att kommunerne sjelfva borde tillsläppa den jord, som åtgår till Jernvägarne, liksom de borde vara skyldige att upföra stationshus.
Derigenom skulle en lindring, till | af anläggningskostnaden, för Statsverket upkomma, så att i stället för att bygga 100 mils Jernväg, skulle man, för samma pris, kunna bygga 1333- mil.
Man kan icke eller påstå att detta vore något ovanligt sätt att gå tillviiga, ty Staten har nyligen fullbordat ett företag, vid hvilket det tillgått på samma sätt, nemi. telegrafverket; öfverallt har man tillsläppt jord och byggt stationshus dertill.
För min del önskade jag att inga anslag till Jernvägar vid denna Riksdag beviljades förrän R.
St:r beslutat, att all erforderlig jord skulle tillsläppas af kommunerna, äfvensom stationshus af dem byggas.
Häri ligger allmän rättvisa, och, genom att fullfölja denna princip, skulle man göra landet intresseradt för jernvägsfrågan, under det att man på så sätt förhindrade partierna vid hvarje riksdag, att vexa till och göra anmärkmr för att göra hvarje förslag till Jernvägar omöjligt i vårt land.
Alla de, som varit närvarande under de föregående dagarnes gemensamma sammankomster, hafva så mycket hört talas om statsskuld-systemet, att jag icke vill uptaga tiden dermed; för öfrigt har jag redan yttrat mig härutinnan och förklarat mig alldeles mot detsamma, sålunda förstått att man i närvarande ögonblick icke skulle göra utländska lån.
Vi inse alla att om man kunde göra inländsk statsskuld på fördelaktiga vilkor, så vore del första steget för att underlätta kredit och bankväsendet i vårt land, som befinner sig i ett alldeles redlöst skick.
Men jag vill icke vidare inlåta mig på denna fråga; när vi komma litet längre fram i Betänk, skall jag yttra mig derom; blott ber jag nu få anmärka, att jag anser detta ögonblick för ett statslåns uptagande vara det mest ogynsamran af alla.
Man säger att ett dylikt statsskulds-system skulle vara särdeles lämpligt, derföre att det ifrågavarande företaget vore ett industrielt, och man har jemfört det med de lån som blifvit af HypotheksFöreningarne uptagne; men man glömmer att dessa sednare äro fonderade på produktionen och att de personer som erhållit dem derigenom förstorat sin produktion, så att de icke blott betala lånet utan äfven derutöfver åtnjutit inkomst.
Men så är icke förhållandet med ifrågavide statslån, ty det företag, för hvilket detta afses, skall troligen icke komma att betala en enda proc. å detsamma.
Jag får således för att sammanfatta mig, föreslå, och anhåller om Hr Gr:s o. Landtnäs propos. derå att intet Jernvägs-system skall på Statens bekostnad företagas under andra vilkor än att kommunerna der Jernvägen framgår kostnadsfritt tillsläppa den erforderliga jorden samt upbygga stationshus. 0.2
Den 9 Janl e. m.
Som jag tror mig hafva funnit tydliga tecken till den önskan bland E. o. Adis
Hrr ledamöter att snart få intaga sin middag och att discussionen för denna gång således måtte varda afslutad, anser jag grannlagenheten böra ålägga åtminstone mig att icke lägga något hinder i vägen för denna önskans upfyIlande, hvadan jag för närvarande afstår från ordet.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm., med tillkännagifvande att ytterligare åtskilliga talare hade anmält sig och i anseende till den redan långt framskridna tiden framstäld propos., upskjöts öfverläggningen till e. m:s plenum samt åtskiljdes H. R. o. Ad. kl. nära 3 e. m.
Just. pleni-prot. för d. 4 sisth Maj.
Portsattes pröfningen af StatsUtskis Utlåt.
N:o 62, angide föreslagna jernvägs-stamliniers utförande och dertill erforderliga medels anvisande.
Härvid blef den i förmiddagens plenum började öfverläggningen om 6:te punkten af Utsk:s Utlåt, fortsatt, och yttrade sig Hr Hjerta, Lars:
Utgående från den öfvertygelse, att E. St:r vid denna Eiksdag borde inskränka sig till det mål, som vid förra Eiksdagen afsågs, nemi. att sammanbinda Östersjön och Nordsjön medelst en bana från Götheborg i sträckning åt Stockholm, äfvensom att draga en bana nedåt Skåne, hade jag tänkt, isynner het sedan jag hört Gr.
Anckarsvärds talangfulla tal, inskränka mig till att i största korthet afgifva mitt votum, men jag anser att i afseende å det historiska, som hör hit, finnas flera anmärkningsvärda omständigheter och flera oklarheter som behöfva redas, för att man skall få en säker ståndpunkt i denna sak.
Utsk. säger sidan 57: »Enl. hvad Utsk. inhämtat af de, jemte oftaberörde K. Propos., Utsk. tillställda officiela handlingar, erfordras för vestra stambanans fullbordande, oberoende af tillgången på penningar och arbetsfolk, en tid af omkr. 6 år.
Att under denna tid helt och hållet up skjuta företagandet af arbetena å de föreslagna samt för industriens
Den 9 Juni e. m. acil rörelsens fortgående förkofran och utveckling högst nödvändiga jernvägs-anläggningarne inom de orter, för hvilka vestra och södra stambanorna icke komma att medföra något omedelbart gagn, skulle säkerligen inom dessa orter, hvarest öuskningarne och förhoppningarne om ifrågavide fortskaffnings-medels ofördröjda erhållande mer och mer spridt sig, framkalla en allmännare missbelåtenhet.
I betraktande af den mäktiga inverkan ändamålsenligt anlagda jernvägar visat sig äga på det ekonomiska tillståndet samt näringslifvet i de trakter, som med sådana anläggningar blifvit försedda, förefaller det också lätt förklarligt, att de väckta anspråken på denna inflytelserika häfstång för all industri och rörelse icke komma att tillfredsställas genom hänvisning på framtida möjligheten att deraf komma i åtnjutande, sedan förut företagna jernvägs-anläggningar först hunnit fulländas.
Den numera äfven inom Sverige vunna erfarenheten, att jernvägar, fastän de mellan sina ändpunkter icke blifvit fullbordade, dock kunna tillskynda allmänna trafiken väsendtligt gagn, samt att landets rörelse kan i hög grad befordras genom särskilda bandelars öpnande för densamma, utgör dessutom ett tillräckligt skäl för Utsk. att icke biträda ofvan omförmälda åsigt, ang:de afvaktande af de efter sednaste
Riksdag påbörjade 2:lie stambanornas fulländning, innan några vidare dylika arbeten för Statens räkning företagas.»
Det synes mig som hade Utsk. här sökt att med en allmän sats, jag hade så när sagt, med en fras, affärda saken; åtminstone har det så upställt sina satser, att dess resonnemang icke håller stånd vid närmare betraktande.
Dessutom har Utsk. antagit förutsättningar hos öfriga provinsers innevånare, som visserligen kunna äga grund, men som då äga den i en öfverdrifven föreställning om hvad som genom statsanslag skulle kunna utföras.
Dessutom får jag hänvisa till det konkreta i Utsk:s förslag, då det säger i afseende å sitt projekt om jernvägens fullbordande till Kathrineholm, att under gynnsamma förhållanden denna bana kan blifva färdig 1860.
Men det är en annan omständighet, som jag under de gemensamma öfverläggningarna hörde framdragas, nemi. att denna banas fullbordande kunde lägga hinder i vägen för R.
St:r att vidblifva hvad jag anser vara en följd af föreg:de St:rs beslut, nemi. att öga färdigt så mycket som fordras för att sammanbinda Östersjön och Nordsjön samt vägen till Skåne. — Då Utsk. såsom ett kardinalskäl åberopat för sitt förslag »Östergöthlands rättmätiga anspråk», så finner man, vid efterseende huru Utsk. i sin plan sett dem till godo, att den östra banan icke skulle kunna begynnas förr än 1864 och icke blifva fullbordad förr än — om Gud vill—• 1869.
Det är således 7 år qvar ännu, innan den ens kan komma att bära någon frukt.
Jag hemställer om man icke då kunde inom dessa 7 år få de båda andra banorna färdiga, då åtminstone något helt vore gjordt.
Om det då visade sig, att jernbanor befordra hvad man afsett, och upfylla sitt ändamål så fullt som man hoppats, så måste det väl icke vara så särdeles svårt att med någon ansträngning efter 1860, då man kan hoppas att få jernvägen till Finjasjön färdig, börja arbeta på den östra banan.
Vid ett af de
Den 9 Janl t. m. gemensamma sammanträdena hörde jag en talare, som med stor värma försvarade Utskrs åsigter, säga att det nu endast vore fråga om huru förra Riksdagens beslut skulle utföras, och derifrån ledde lian sig till det märkvärdiga resultat, att Utsk:s förslag borde in extenso antagas.
Man har på ena sidan lagt mycken vigt på att K.
M. framkommit med delta förslag, och sagt att vi iiro icke män af facket, som kunna bedöma detsamma, utan att vi borde hafva förtroende för K. M:s Regering.
Jag skulle dock tro, att åtskilliga omständigheter gifva anledn. till den slutsatsen, att K.
M. icke lagt någon särdeles vigt på Sitt eget yttrande eller förord för detta förslag, utan blott öfverlemnat detsamma till R.
St:r, för att de skola deröfver få afgöra.
För att gifva skäl för denna min åsigt, vill jag fästa upmärksamlieten på att, sedan K. M. vid förra Riksdagen till R.
St:r afgifvit en Propos., hvaruti det tydligt står, att K.
M. föreslog att vestra banan skulle byggas med inbegripande af KöpingHult-banan, hvilket redan gifver en bestämd antydning derom att K.
M. då sjelf tog för afgjordt att jernvägen skulle ledas norr om Mälaren, så afgåfvo R.
St:r vid förra Riksdagen underd. supliker till K.
M. om anställande af noggranna undersökningar häröfver, samt att K.
M. derefter ville afgifva sitt förslag.
Sedan då den tillförordnade JernvägsKomitéen yttrat sig, hvarefter K.
M. updragit åt Ofverste Ericson att inkomma med sitt utlåt., och han detsamma afgifvit, så kommer denna K. Propos. till Ständerna.
Jag tror att man får lof att granska historien om denna saks tillkomst, för att inse hvilkeu ställning K. M. och Dess rådgifvare kunna anse sig intaga i detta ämne.
Jag tinner då att, under det § 10 af Reg:sF:n innehåller: »Innan ärenderna hos Konungen i »StatsRådet föredrages, skola de genom nödiga uplysningars inhära»tande från vederbörande embetsverk, af den föredragande beredas»; så hafva i afseende å det Ericsonska förslaget, ehuru det innefattade så många nyheter af oberäknelig vigt, icke några utlåt:n blifvit infordrade från några vederbörande.
Man vet att föredraganden för inrikes ärender hade Hr Ericsons Betänk, hos sig i 10 dagar, och skulle således studera sig in i hela saken på denna korta tid; under hvilken han dessutom hade en stor mängd andra mål att bereda oell öfvervara i konseljen, med afseende på den påbörjade Riksdagen.
Derefter föredrog han det hos K. M., och på en enda förmiddag afgjordes det i konseljen, hvarefter det blef till R.
St:r aflemnadt.
Jag hämtar häraf anledn. att betrakta detta förslag såsom temligen lösligt upkommet.
Man har äfven sagt, att det var med fullt^ förtroende till Ofverste Ericsons kunskaper och erfarenhet, som K.
M. afgifvit detta förslag; men otvifvelaktigt måtte dock K.
M:s afsigt hafva varit, att R.
St:r skulle företaga detsamma till pröfning, för att utfinua de åtgärder, som kunde vara behöfliga.
Jag liar ännu en annan anledn. att tro detta, nemi. att den ende K. M:s Rådgifvare, som yttrat sig, icke sagt ett enda1 ord om det s. k. systemet, utan tvärtom låtit förstå att han afsigtligen med lätt hand öfverfor denna del af frågan och endast höll sig vid den financiella sidan deraf.
Huruvida man haft skäl att af honom Den 9 Juni c. m.
S5 honom fordra något mera, är en fråga för sig; emellertid har han icke annat än genom upställandet af en financiell tabell sökt förmå E. o. Ad. att understödja förslaget i dess helhet.
Jag har dock svårt att fatta allt detta.
Om K. M:s Eådgifvare skulle betraktat denna fråga som en kabinettsfråga, så kan jag icke föreställa mig, att de skulle hafva affärdat densamma på en enda förmiddag; utan tror jag derföre dem hafva resonnerat så, att E.
St:r, då de komma tillsamman från alla provinser, hafva bättre tillfälle att pröfva frågan, och att de äfven må göra det, som i alla fall skola släppa till medlen.
Då får jag en riktig ståndpunkt att utgå ifrån, och blir frigjord från bandet af den föreställningen att K. M. och Dess Eådgifvare skulle lägga någon särdeles vigt på det framlagda för slaget, såsom innefattande en noga öfvervägd plan.
I afseende å frågan om arbetets verkställande efter de olika alternativerna, tror jag icke mycket är derom att säga.
Både föregide Ständer och K. M., äfvensom denna Eiksdag hafva såsom en hufvudsaklig grund för stambanorna angifvit militäriska och politiska ändamål, äfvensom att Sverige derigenom skulle mera närma sig andra länder.
Dessa ändamål synas ej kunna vinnas genom Utsk:s förslag att begynna bygga på flera håll.
Anckarsvärd har visat, att om man kan lyckas komma till Orebro, så hafva vi dock der en slutpunkt, hvarifrån man kan sjöledes komma till Stockholm, ty mellan Köping och Orebro kommer man åter på jernväg, och kunde således på ganska kort tid passera från Götheborg till Stockholm eller tvertom; och dermed tror jag till en början något väsendtligt vore vunnet.
Då för öfrigt sjelfva frågan icke kan afgöras annat än i sammanhang med och i betraktande af sträckningen mellan Stockholm och Kathrineholm, så får jag fästa upmärksamheten derpå, att tvenne intressen här göra sig gällande, nemi.
Södermanlands och Östergöthlands.
I afseende å detta sednare måste jag erinra, att det icke alls tillförses, om man börjar bygga först 1864; och i afseende på det förstnämnda eller Södermanlands har jag trott det till en början vara tillräckligt, om man verkställde de föreslagna kanalerna eller s. k. stamlederne mellan sjöarne inom den provinsen.
Då jag under de gemensamma öfverläggningarna framställde detta, förklarades att man ej behöfde svara derpå, emedan det icke var fråga om att bygga en kanal, utan en jernväg.
Jag hemställer dock till Utsk., huruvida icke, då ett projekt till kanal förefinnes, det hade varit skäl att undersöka, i hvad mån detta kunnat tillfredsställa provinsens fordringar.
Vid förra Eiksdagen var ostridigt E, St;rs mening, att vestra jernvägen skulle byggas mellan Stockholm och Götheborg, och denna mening hade också sannolikt blifvit bestämdt verkställd, så vida icke vid expedierandet af Utsk:s Betänk, det hade kommit att på ett eget sätt föreslås, att byggandet skulle börja vid Götheborg.
Detta har emellertid föranledt Utsk. att framställa den önskan, som jag på intet sätt kan hålla Utsk. räkning för, nemi. att äfven Stockholm skulle få komma i åtnjutande af en statsbana.
Men ehuru varm jag i detta afseende är för Stockholm, och ehuru mitt enskilda intresse kunde vara förbundet med södra Yl H. 5 66 Den 9 Juni e. m. banan, så trorjag det dock vara bättre att vänta 3 år, till dess denna fråga hinner blifva mera undersökt.
I en sådan åsigt finner man äfven förklaringsgrunden för den likgiltighet, som man orättvist förebrått Stockholms stads innevånare.
— Jag kan vid detta tillfälle icke förbigå frågan om KöpingHult-bolaget, hvilken vid de allmänna sammanträdena förevarit.
Jag har hört åtskilliga förslag om inlösande af denna bana, äfvensom flera protester deremot låtit sig förnimma.
Kanske har opinionen blifvit stämd åt ett annat håll, men jag anser för min del det fördelaktigaste för Staten vara, att bolaget får behålla sin bana, emedan genom dess byggande Staten besparar ett kapitalutlägg och flera millioner, äfvensom tid.
Hvad man velat påstå, att bolaget skulle kunna hindra Statens vagnar att gå öfver banan, eller kunde upställa orimliga fordringar, tror jag vara blott hjernspöken och tomma skräckbilder.
Om Staten bygger sin väg färdig till Orebro, så har man tid till nästa Kiksdag att underhandla med bolaget, och kan ju i värsta fall gå detsamma förbi genom att bygga en ny jernväg, som icke skulle kosta mera än dess egen, och då har bolaget all anledn. att sjelft inkomma med antagligt anbud.
Dock får jag bekänna att, för att det skall blifva riktigt rent spel, så borde bolaget taga ett verksammare initiativ till en öfverenskommelse.
Man vet att rykten varit i omlopp, att bolaget skulle hafva för afsigt att icke göra banan fullt färdig; men jag kan så mycket mindre tro något sådant, som det är icke allenast bolagets pligt utan äfven öfverensstämmande med dess eget välförstådda intresse att i detta fall gå Staten till mötes.
Det är naturligt att ett bolag, som varit utsatt för sådana missöden, först derigenom att det dröjde länge innan aktierne blefvo fulltecknade, och sedermera genom att blifva så bestulet, skall i totaliteten af sina affärer lemna ett mindre fördelaktigt resultat och att detta gör ett obehagligt intryck; men om man granskar det faktiska, skall man finna, att det är icke så farligt som det låter.
Hvad beträffar det åsyftade ändamålet att så snart som möjligt få kommunikation med främmande länder, så skulle jag för min del icke vara obenägen att, ehuru Stockholmsbo, med upoffrande af dess intresse, bevilja något mera till den södra banan, då man kunde få något helt.
Jag är i allmänhet icke någon vän af stambanor, men anser att, då man nu en gång har dem började, man måste underkasta sig några upoffringar för att få en ledning genom landet fullbordad.
Egentliga orsaken, hvarföre jag anser, att man ej borde utan varsamhet inlåta sig på dylika företag, ligger i quatuor species.
Ty om man beräknar hvad dessa banor efter sannolikhets kalkyl skola kosta, samt de belopp, hvartill drifts- och underhålls-kostnaderna skola upgå och i andra länder utgöra, så kommer man till det resultat, att de i sin helhet icke under en lång följd af år skola kunna bära sig.