Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När Ridd.Ulsk. år 1851 upgjorde, med afseende pä förevande representationsförändring, förslag till valordning: så hemställde det att hvar och en, skulle för alt blifva valberättigad eller valbar, antingen veta, vara eller äga något.
Men i det grundlags förslag, Const.Utsk. upgjort, finnes intet tecken till något sådant.
Under det att Utsk. sorgfälligt fordrar Kongl, fullmakt och jordegendom af ofrälse män; så åskar det icke annat, än börden af R. o. Ad:s medlemmar.
Nu har det närvande Riddarh.Utsk. inkommit till Eder, mine Hrr med ett förslag, af samma beskaffenhet.
Förmodligen anser Utsk. det Adelsbref, som den första stamfadren erhållit, för alltid godtgöra bristen på Kongl, fullmakt för hans efterkommande.
Men, om så är, huru går det då med ättlingarne af våra förnämsta slägter, af dem som, egentligen anses vara adel, af dem som icke hafva något sköldebref ulan gjort sig sjelfva?
Huru går det med Sparrar, Oxenstiernor, Ulfsparrar och många flera?
De skulle i brist pä Kongl, fullmakt, blifvit obehöriga att begagna representationsrätten, emedan de icke hade några pergamentsbref, samt följaktligen varda sämre lottade än de yngste adelsmännen, som hafva sådana.
Const.Utsk. har företrädesvis äskat förmögenhet såsom grund för representationen, och hon är så redan i vårt samhälle; men icke för Adeln.
Jag har tillförene vidrört delta förhållande.
Vår Adel härstammar antingen från Konungaätterna, såsom Bonde, Ribbing och Leijonhufvud, eller hafva blott medlemmarnes tjenster mot fäderneslandet adlat dem.
Derföre heta de efter märket på de sköldar, hvarunder de tjente, Bjelke, Horn, Gyllenstjerna m. fl.
Men nästan ingen slägt i Sverige bär namn efter sin egendom, med undantag af en eller annan, som fanns pä den tiden, då man icke hade några tillnamn, utan kallade sig, såsom våra bönder 48 Den 15 Februari f. m. ännu göra efter fadren och hemmanet, t. ex. Pehr Olsson i Björkeberg.
Det fanns då en eller annan sådan ätt utan tillnamn såsom forstena sedermera Torslensonska slägten.
Men det vanliga var och är, att hvarje ätt af Svenskt ursprung heter efter sköldemärket.
Nu kommer Utsk. likväl och vill för ofrälse män, införa en fordran på förmögenhet, hvilken aldrig gällt för frälsemän.
Förmögenheten må vara en rigtig representalionsgrund för näringsidkare, men icke för R. o. Ad.
Ett tredje grundfel, som vidlåder förslaget är, att valen dislriktvis och M:s upblandning med ofrälse Ledamöter kunna göra Riddarhuset demokratiskt samt uplo.sa jemnvigten inom Representationen.
Sverige har i sitt närvande skick, den fördelen, att tvenne
Stånd, såsom uprällhållande motväga tvänne andra Stånd, såsom företrädesvis framåtskridande.
Derigenom händer, såsom J väl veten, att 2 ofta stanna emot två, hvarigenom saken förfaller och Regeringen befrias ifrån den brydsamma åtgärden, alt skilja mellan de stridande.
Skulle denna jemvigt inom representationen undanrödjas: så komme Regeringen hos oss, likasom i andra länder, hvarest representationen är demokratisk, i den svåra ställningen att behöfva oftare afslå hvad representationen begär.
Här har en talare sagt, alt Riddarhuset kan, genom förslagets antagande, blifva mera Konungskt än det är, i händelse Landshöfdingarne använda sitt inflytande, för att bestämma valen inom distrikten och sålunda hilskaffa Ledamöter, som vore Regeringen särdeles behagliga.
Detta kan visserligen hända; men, för min del, befarar jag snarare motsatsen, nemi. att valen slå ut åt det demokratiska hållet, och det öfver nog för att skada samhället.
När val skola äga rum: så synas de mig ej kunna tillställas annorlunda än distriktsvis.
Tlfy förutan kunna Riksdagsmännen ej hafva tillräcklig kännedom om saker eller personer i särskilda landsorter, för att vederbörligen sköta sitt kall.
Om då valen skola ske i landskapen, luiru komma de att utfalla?
Man tänker och säger der ulan tvifvel att man icke kan vara säker på sjelfständighelen hos någon annan än den, som är oberoende, och antingen icke är embetsman eller af någon anledning har, såsom det heter och jag en gång hört sägas, horn i sidan till Regeringen.
Då går det, såsom vanligt, att de stortaligaste förvärfva sig mängdens förtroende samt alt tidningarne komma att verka på Ad:s val, likasom de verka på valen i andra länder.
Då är det äfven fara värdt att R. o. Ad. icke blifver så uprällhållande, som Ståndet hiltils varit, då inga andra kunnat qvarstadna vid Riksdagarne, än de, som antingen varit bosatta i hufvudstaden, eller haft tillräcklig förmögenhet eller lön, för att kunna vistas derstädes.
För att välja eller väljas, skulle man deremot, efter Riddarh.Utsk:s förslag hvarken behöfva något veta, vara eller äga.
Man kunde då blifva beroende i motsatt mening.
Det blefve dessutom ganska svårt alt sammansätta valkretsarne.
När man betänker, att det ena året är Landshöfdingen ofrälse, det andra året Adelsman, och likaså Regemenls-Chefer eller Häradshöfdingar, så blifva valkretsarna särdeles rörliga.
Man kan derföre icke så noga beräkna hvilka Den 15 Februari f. m. 49 hvilka som blifva valmän, och om de som en gång varit
Riksdagsmän kunna bibehållas för en annan gång, emedan tjenslemännen genom befordringar förflyttas ifrån det ena distriktet till det andra.
Följden blifver måhända den, att man för säkerhets skuld, heldst väljer de tjenstlösa, att dessa, äfven fördenskuld blifva talrikare, än förut, och att det inflytande, som embetsman f. n. hafva på Riddarhuset, kommer att inskränkas.
Med detsamma förlorar icke blott Regeringen det stöd hon haft af dem ulan ock representationen de iiplysningar, som deras därvaro medfört.
Jag säger delta icke för att bereda inträde åt mig sjelf, emedan jag är embetsman, utan jag gör det för samhällets bästa; ty bade man icke sakkunniga embetsman inom Riddarhuset, sä tror jag det skulle skada ärendenas behandling.
Om det nu hvilande förslaget antages, så blifva de af redan anförda skäl mycket färre hädanefter än hittills.
Hvilka skulle valkretsarne blifva för Riddarhusets ofrälse ledamöter?
Hvarken det förra eller n. v. RicIdnrli.Utsk. hafva dermed yttrat sig, hvilket är en stor brist, enär jag icke vet någon annan myndighet som kan derom gifva förslag.
Här är ock ett zifferförhållande mellan flertal och fåtal, på hvilket jag utbeder mig få fästa Ståndets upmärksamhet, emedan det visar att
Riddarhuset skulle genom förslagets antagande blifva demokratiskt.
Del vanliga förhållandet vid Adelns omröstningar mellan flertal och fåtal, är såsom 4 till 2, eller sådant som den sista omröstningen här utföll.
Jag bar deröfver gjort en beräkning för sista Riksdag.
Om ifrån 120 omröstningar, som här föreföllo, undantages en, angtde representationsförslaget i hvilken 316 Ledamöter röstade mot 89 och hvilken bör uteslutas i anseende till det ovanligt stora antalet närvarande, och den stora skillnaden mellan vinnande och lappande; så visar sig att, i de öfriga 119 omröstningarne dellogo 6,501 personer, hvaraf 4,232 jakande och 2,269 nekande.
Om nu flertalet af knappt 4 mot 2 bibehåller sig efter det nya förslagets antagande: så skulle bär naturligtvis komma alt slå inom
Adtn allena emot 40 Ledamöters pluralitet, en opposition af 20.
Af skäl, dem jag redan anfört, tror jag att fåtalet icke skulle inskränka sig (ill 20 utan nog stiga till 23 eller derutöfver.
Raab, har redan yttrat det vara sannolikt, ali de inkommande 15 ofrälse Ledamöterna skulle representera den nya (iden.
Det tror jag ock.
De komme otvifvelaktig! att vilja derjemte visa hvad de dugde till, i jemförelse med den gamla stammen af Adelsmän samt att de icke vore sämre utan väl bättre än dessa.
Nykomlingarne skulle förmodligen söka att här utöfva enahanda inflytande på R. o. Ad., om icke lika starkt, åtminstone något ditåt, som de 5 Brukspatronerna gjort inom BorgareSt.
Hvad de der hafva verkat, veta vi något hvar.
För att komma derhän skulle ofrälse männen välja de hvassaste personer de hade, och desse skulle i sin ordning vilja göra skäl för sitt rykte.
Det är således troligt, att dessa 15 Ledamöter komme att slå sig tillsammans med den Adliga oppositionen.
Skälen hvarföre denna skulle, genom upblandningen blifva talrikare än 20, äro, utom de redan anförda föl 4 H. 4 50 Den 15 Februari f. m. jande.
Det finnes uprätlhållande adelsmän, hvilka, då de här vore alt anse likasom värdar i sitt hus, skulle tro sig höra vara artiga mot främmande och icke lämpligen kunna så slräfva emot dem, som de kanske gjort mot någon af sina gamla liberala Ståndsbröder.
Andra torde af fåfänga vilja visa nykomlingarne att de, som bära aristokratiska namn kunna yttra demokratiska tänkesätt.
Det är ock vanligt i hvarje reprensativ församling att personer finnas, som icke hafva någon bestämd mening, utan som vackla hit och dit.
De tycka understundom, att när de en tid merendels voterat med de 40, så kunde de väl för ombyte skull, vilja en annan tid votera med de 20, och med de ofrälse.
Slutligen finnes personer, som äro så fredälskande, att de häldre gifva med sig mot sin öfvertygelse, än de vilja gräla för att försvara henne.
Då kan det hända, alt de, för den kära fredens skuld medgifva, det 2 gånger 2 gör 4.J.
På sådant sätt skulle det kunna drabba oss att få ett demokratiskt Riddarhus, ty då 23 och 15 göra 38 och delta tal är pluralitetelen af 75, så vore öfvervigten på den demokratiska sidan lätt vunnen.
Varder Riddarhuset demokratiskt, så Olifver nog Regeringen den förlorande i lagstiftnings- och anslagsfrågor.
Endast i privilegii och grundlagsfrågor skulle PresteSt. kunna genom sitt veto, hålla Stånd mot demokratien.
Men tron J, mine Hrr, att PresteSt. skall, öfvergifvet af Riddarhuset, äga kraft nog att genomdrifva uprätlhållande åsigter?
Jag belviflar det; på grund af den erfarenhet vi haft i fråga om den lika arfsrälten m. fl.
Om min tvekan är grundad, hvad blifver följden?
Vi höra icke sällan omtalas att anslag icke må beviljas med mindre man får en rninislére-förändring.
Redan nu begagnas denna utväg vid Riksdagarne, för att få bort gamla StatsRåd, och sjelf sätta sig i stället.
Om detta ej, med annat villkor vill lyckas: så tillgriper man skattevägran.
Om hon göres uti en tid, då nya tillfälliga bidrag nödvändigt erfordras, hvad skall Konungen göra?
Måhända en Statshvälfning, hvarigenom republiken inträder, om demokratien segrar, eller enväldet införes om Konungen får öfverhanden.
Skola vi antaga ett representationsförslag, som kan leda till sådana vådor?
Jag frågar Eder det, M. Hrr.
Jag anmärker för det 4:de såsom felaktigt, alt Mein ekall sjelf underhålla sina valda ombud emedan stadgandet blifver alltför svårt, örn ej ogörligt, att tillämpa.
Const.Ulsk. föreslog till en början att Statsverket skulle betala Riksdagsmännens arfvoden; men deremot gjorde Preste- och BondeSt:n invändningar så att Ulsk. ändrade sitt förslag til! dess nuvar:de lydelse.
För att visa hvart det bär, skall jag göra en beräkning, utan att deri intaga de 15 ofrälse männen, som Utsk. alldeles förbigått.
t\fser man blott de 60 Adliga Ledamöterna, så lärer man icke kunna gifva dem hvardera mindre än 5 R:dr om dagen. 5 gånger 60 gör 360 om dagen, och 30 gånger 300 göra 9,000 R:dr i månaden.
Antager man då att Riksdagen räcker 9 månader, och till mindre lärer man icke kunna beräkna hans längd: så gör det 81,000 R:dr b:ko.
Lägger man dertill respenningar, sora i medeltal icke torde kunna antagas till mindre än 150
R:dr för hvarje person, Den 15 Februari f. m. 51 d. v. s. 9,000 R:dr för 60 representanter: så upgår hela summan till 90,000 R:dr för hvarje Riksdag, d. v. s. 30,000 R:dr om året, emedan Riksdag hvart 3:dje år inträffar.
Nu säger grundlagsförslaget alt de val berättigade skola bestrida kostnaden.
Huru mångå äro då de?
Härpå svaras:
1,000 lefvande atler, men när från detta antal göras de afdrag, som förut nämnde äro, återstå blott 7 till 800, på hvilka de 30,000 R:dr skola fördelas.
Då belöpa i förra fallet 30, och i det sednare omkring 40 R:dr pä hvarje hufvudman.
Men bland dessa- finnas många, som icke hafva 30 R:dr att erlägga, följaktligen måste de öfriga betala för dem.
Nu, då hvar och en betalar för sig sjelf, så fördrager man kostnaden; men när man skall betala för en annan, så torde man finna skatten nog dryg. 1 Riddar!)
Utsk:s förslag upgifves, jag vill icke tala om det sista, på hvilket
Utsk. icke hade mer än två dagar att betänka sig, och der man gått detta ämne alldeles förbi, att för fastigheter skulle erläggas en per mille af taxeringsvärdet och för embete eller tjenst en fjerdedel af bevillningen efter 2:dra art.
Om man efterser huru detta utfaller, så visar sig, att då vi nu hafva en Ledamot, som skulle komma att för sina fastigheter betala 3,200
R:dr i årlig riksdagsskall: så finnas andra, som icke skulle erlägga mera än 36 eller 24 sk. eller alls intet.
Följden af detta missförhållande blefve förmodligen yrkande att en hvar skulle få rösta i mån af sitt bidrag till Riksdagskostnaden.
Så kommer den, som betalde 3,200 R:dr, att få ett sådant inflytande att det svarade mot flere hundrades eller tusendes af de andra, om så många mindre bemedlade hufvudman funnes.
Följaktligen kunde denna röstberäkning icke användas.
När man då ser förslaget vara på detta sätt overkställbar!: så mäste man, för att kunna föra det igenom äfven taga in ättemän i beräkningen.
Sådan var ock Riddarh.- Ulsk:s mening vid förra Riksdagen.
Då kan händelsen göra, att om hufvudmannen har intet alt betala med och följaktligen icke lår någon röst, så kunna ättemännen, deremot som hafva förmögenhet eller embeten, blifva röstägande.
Dervid upkommer likväl ett annat betänkligt förhållande, mellan de ätter, som blifvit adlade före och efter 1809.
De sednare äro redan vanlottade i det hänseendet, att af dem, kan icke mera än en af ätten blifva representant, men af de förra, alla de som äro Riksdagsmyndige och förskaffat sig fullmakter.
Således kunna nu alla medlemmar af en ätt, på en gång vara Riksdagsmän, såsom förhållandet är med min slägt, då vi nu sitta här begge två.
Om så mångå medlemmar af de äldre ätterna som kunde betala Riksdagsskalten, finge sitta här: så skulle följden blifva att åtskilliga talrika slägter, som nu icke hafva mera än en represntant, t. ex. Sparre, Posse, Hamilton, Wachtmeister, Leijonhufvud, Bennet, Cederström, Kuylenstjerna, Westfelt, m. fl. skulle kanske få 14 eller 20 representanter.
En sådan slägt egde följaktligen lika mycken del i representationen, som 14 eller 20 af de slägter hvilka blifvit adlade efter 1809.
Vore sådant billigt?
Om en dylik äldre ätt vore bosatt i ett visst landskap t. ex.
Vcstergöthland, så skulle ju kunna bända att den slägten 4* Den 15 Februari f ib. der hade nog öfvervigt för att ensam tillsätta ortens Riksdagsman.
Jag tror följaktligen att förslaget del R. o. Ad. skall sjelft underhålla sina Riksdagsmän, är af den beskaffenhet, som Bellman sagt om ett annat förhållande, nemi. att del ej kan värderas af menskligt förnuft.
Jag orkar nu icke fortsätta längre, utan anhåller att återfå ordet [>å e. ra.
Tillgifvenheten för vanda, kända och älskade lefnadsförhållanden kämpar, efter mellantider af likgiltighet, i nästan hvarje menniskobröst, med den stundom af verkligt behof, stundom af en vilseledd känsla härflytande längtan efter förändring och förbättring i sin ställning, till krafternes utveckling, till ökad frihet och verksamhet; — eller ock, från oroliga och fruktlösa sträfvanden, nalkas en öfvergång till en mera koncentrerad, lugnare ordnad kraft.
En sådan inre strid föregår äfven, lid efter annan, i nationernas lif.- Vis är den man, som har i sigte ej mindre alt vårda och bevara det goda honom är beskärdt, än genom omtanka förkofra och öka dess värde.
Samma varsamhet, samma nit, åligga med desto högre ansvar dem, som äga en röst i det allmänna och äro skyldiga att bevaka dess bästa; det åligger oss i dag att, efter sorgfällig pröfning, samvetsgrann! afgöra den vigtiga samhällsfråga i grundlagsenlig ordning oss nu lill besvarande föreligger.
St. och deribland R. o. Ad. hafva inom loppet af ett tiotal af år funnit sig icke kunna anlaga 2:ne efter hvarandra hvilande förslag lill nationalrepresentationens ombildning.
Dessa beslut hafva utgjort kraftiga bevis för R.
Stars och särskildt R. o. Ad:s tillgifvenhet för vår statsförfattning, men egentligen för dess grundvalar, för den anda, som inom slatslifvet uttalat sig.
Hvilka äro dessa grundvalar, hvad är denna anda, om ej da under tidernas egen naturliga utveckling väckla andliga krafter, hvilka sökt sig ett uttryck i statsförhållanderne?
— Hvad annat, än ridderlighetens idée, förenad med den uplysta fosterlandskänslans upfattning af allmänna värf, — religiositetens idée, sammanflätad med kunskapernes utbildning i enlighet med den enkla och ojäfviga sanning, alt ”Gudsfruktan är vishetens begynnelse”; — näringsflitens och odalmannavettets idéer, utgångne från hemmets stilla verld, verksamme inom allt vidare kretsar och -vittnande om helgden af idogheteos segrar och arbetets ära!
— Men då R. o. Ad. egnat sitt kraftiga stöd åt dessa ädla och fosterländska idéer, har väl R. 0.
Ad. derigenom ådagalagt sig vilja för alltid bibehålla den afskildhet, hvari de serskilda RiksStm hittills från hvarandra af formerna hållits?
Har R. o. Ad. åsyftat att aldrig bland representationens medlemmar nptaga åtskilliga samhällsklasser, som genom . uplysning, fosterlandskärlek och samhällsställning kunna synas fullt förtjente af det förtroende att få medverka lill vården af ett älskadt hemlands angelägenheter?
Har R. o. Ad. slutligen yrkat ett ovilkorlig! bibehållande af den direkta sjelfrkrifvenhetsrättens utöfvande?
På alla dessa frågor är svaret funnet i R. o. Ad:s egna förhandlin - Den 15 Februari f. m. 53 gar, der antecknadt star, ej blott R. o. Ad:s år 1841 fattade beslut att icke låta den direkta sjelfskrifvenheten qvarstå lill hinder för upgörande af ett förslag lill representationens ombildning; — vi finna äfvenledes i 1844 och 1850 årens riksdagsförhandlingar huruledes nästan hvarje talare, som afstyrkte antagandet af de dä hvilande representationsförslagen, derjemte med värma uttryckte sina önskningar för en snar förbättring i ofvan omnämnde hänseende, dock med bibehållande af grundvalarne för vår ärfda representation.
Dessa åsigter voro då allmänt uttalade.
Nära fjorton år hafva förflutit sedan den förstnämnde af dessa förklaringar afläts, tio år och sednast åter tre år hafva gått, sedan dessa önskningar på delta rum uttalades.
Nu först äga vi till afgörande oss förelagdt ett förslag, som iakttager dessa fordringar, — ett förslag, som faktiskt erkänner R. o.
Ad:s och de öfriga RiksSl:ns moraliska rätt alt äga en ej obetydlig andel i Sveriges representation ; — som i högst väsendtlig mån förenklar dess arbetsordning, — och som bereder ett länge äskadt inträde deri för åt skillige hittills uteslutne aktade samhällsklasser.
Rland de många förslag, som lid efter annan blifvit framställde, har en aktad, äldre ledamot af delta Stånd, efter att mång årigt hafva med styrka och framgång försvarat de bestående grunderne för Svenska representationen, sedermera under 1850 års
Riksdag afgifvit ett med utförliga motiver beledsagadt förslag, hvaruti den adliga sjelfskrifvenheten helt och hållet underkänts i afseende å dess förmåga, under n. v. sociala förhållanden, att utgöra grund för ett RiksStånds politiska existens och verksamhet.
Samme värde ledamot klagade dervid synnerligen öfver den afsaknad af ofrälse tjenstemanna-kunskaper och skicklighet hvari n. v. representation sig befinner.
Kraftigt yrkade han således, alt man måtte med representationen införlifva detta element.
Nå väl, Mine Hrr, ett förslag är nu till afgörande framlagdt, deri ofrälse embetsman, under vissa vilkor, skulle få bland representanterne inträda, ett förslag, deri jemväl den direkta sjelfskrifvenhetens utöfning är begränsad genom tillämpning af anställande val; — ett förslag, deri alltså afseende fästats vid de af den ifrågavartde ledamoten, Hr von Hartmansdorff, gjorde yrkanden, nemi. till den grad och i den måtto sådant kunde, utan fullkomlig upoffring af vigtiga, redan i våra grundlagar uttalade grundsatser, nu med något hopp om framgång ifrågasättas; —och i dag är det Hr von Hartmansdorff, som motsätter sig detta förslag.
Han har här upmanat oss, att icke antaga något förslag, som icke innefattar en fullt tillfredsställande lösning af frågan.
Denna fiås är lätt att utsäga, men härvid torde det vara nödigt och tjenligt att taga reda på hvad den värde ledamoten sjelf då anser såsom ett fullt tillfredsställande utveckling af nationalrepresentationen.
I detta afseende synes man kunna hafva någon ledning af den utförliga afhandling, som under förliden Riksdag, i form af bok, af honom på trycket ntgafs och hvilken afhandling till sina grunddrag såsom motion, inlemnades lill d. v. (lonslUtsk.
Man ser deraf, att Hr von Hartmansdorff alldeles icke erkänner R. o. Adis moraliska rätt, att utgöra en länk i det Sven - 54 Den 15 Februari f. m. ska samhällets, linder seklers förlopp, inbördes sammankedjade beståndsdelar.
Han anser tvertom R. o. Adis idée såsom en förvridning af Ståndsidéen i allmänhet.
Han anser R. o. Ad. icke heller, numera åtminstone, inora sig sjelf ega den lifskraft, som kan göra den skicklig till framtida utveckling eller, med andra ord, att i en eller annan form motsvara de fordringar, man med rätta gör på det främsta af RiksStm.
Såsom jag tror, äro likväl dessa Hr von Hartmansdorffs grundåsigter i så fullkomlig strid med hvad inom R. o. Ad. tillförene och nu i dag af så många och aktade dess ledamöter yttrats, att det är mig omöjligt föreställa mig, att hvad Hr von Hartmansdorff efter dessa premisser kommit eller ytterligare kan komma att andraga, skulle kunna för R. o, Ad. utgöra ett tillfyllestgörande skäl att afslå förslaget.
De anmärkmr den värde ledamoten för sin del framställt, synes tvertom i min tanka föga förtjena alt utgöra några stötestenar emot det hvilande förslaget.
Ilan har t. ex. i fråga om de orepresenterades införande förklarat, att de skulle endast blifva ”snyltgäster” inom Stånden.
Han har då förbisett huruledes redan nu vetenskapsmän fått inträde i PresteSt., och såsom aktade och värderade ledamöter hafva de derstädes, aldraheldst då de yttra sig i vetenskapliga frågor, ett ganska stort inflytande.
Hvad BorgareSt. angår, så veta vi att Brukspatronerna der hvarken betrakta sig sjelfva eller betraktas af andra annorlunda än såsom en fullkomligt -integrerande del af detta Stånd.
Hvad R. o. Ad. beträffar, så fruktade Hr von Hartmansdorff alt det demokratiska elementet der skulle få ett alltför stort inflytande.
Men hvarpå beror detta antagande, om icke på Rivon Hartmansdorffs föreställning om arten af R. o. Ad:s inre beskaffenhet och osäkerheten af dess n. v. ståndpunkt?
— Det tillhör oss destoheldre och fastmera, alt genom vårt votum i denna fråga visa att vi hafva, om R. o. Ad:s lifskraft och utvecklingsförmåga, en helt annan åsigt.
Det är just när trädet är kraftigt och friskt, då märgen i detsamma är oförderfvad, som man kan på detsamma inympa nya skott, hvilka sedan blifva växande grenar och införlifvas med stammen.
Det är just med denna min förtroendefulla tanka om R. o. Ad.-s nuvarande inre beskaffenhet, som jag tror att R. o. Ad., om Ståndet skulle representeras genom val, skulle vända sig till de kunskapsrikaste, de insigtsfullaste, de värdigaste Ledamöter inom detta Stånd.
Jag hyser denna tanka af djup aktning för R. o. Ad:s omfattande omdömesförmåga och för dess goda vilja, att göra upoffringar för fäderneslandet.
Ty uphörandet af sjelfskrifvenheten skulle naturligtvis medföra en smärtsam upoffring.
Vi böre likväl, enl. min åsigt, göra denna upoffring, derest, såsom tyckes visadt, åtskilliga betydande fördelar för det allmänna deraf böra antagas härflyta, och som icke synas kunna på annat sätt inrymmas.
Den ifrågavande personliga upoffringen bör så mycket villigare medgifvas, om, på sätt jag tror skulle blifva förhållandet, R. o.
Ari. borde, genom koncentrerande af sin kraft, vinna inom det allmänna, ett ökadt inflytande.
Posse har, i hänseende härå, äfven ansett att antagandet af förslaget icke innebär någon förändring i Den 15 Februari f. m. 55 de konservativa och de libera elementernas nuvarande förhållanden uti IliksSt:n; men sislbemälde värde talare har förbisett den vexelverkan dessa idéer kunna hafva på hvarandra, då de få under gemensamma öfverläggningar, fritt uttala sig.