Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O, Öde! bror till Eberhard – hans rival.
– »Men jag ger fan millionerna och grefvetiteln.
– Jag vill heta Murre rätt och slätt och vara fattig, hellre än att bära detta namn – namnet på min egen bror – som red öfver min mor, sin egen faders hustru, så hon dog på fläcken.»
O! huru ädelt af Murre!
Grottan.
Isabella gick och promenerade i en grotta.
Murre kom också händelsevis in i grottan.
Deras ögon möttes en åttondels sekund.
Denna blick, snabbare än ljungelden på himlahvalfvet, bar i sitt sköte tvenne heliga själars innersta gudarena kärleks gnistor.
Bådas pulsar arbetade som lokomobiler.
Det var den första kärlekens elektriska entusiasms högsta paroxsysm.
»O, Gud!» suckade han, »du skall bli Eberhards maka.»
»O, öde!» suckade hon, »men hellre går jag och hänger mig.»
Ädla själ!!!
Då skymtar en mörk gestalt förbi grottan.
Murre skyndar ut.
Det var Eberhard.
Gynnad af mörkret smyger han sig in i grottan och under det Murre med ångest genomletar parken, faller Eberhard till Isabellas fötter.
Hans förvillande likhet med Murre gör att Isabella ej märker något.
»Isabella!» suckar han.
»Murre!
O, min Murre!» suckar hon.
De sluta sig mot hvarandras bröst.
Eldströmmar flyta under den liljehvita alabasterbarmens snö.
Hon sjunker långsamt ned på en gräsbänk – – – – – – – – –
Den otäcka Eberhard hade segrat! – – – – – – – – – – – – – – – –
De gingo ut ur grottan.
»O, Murre!
Murre!
Hvi gjorde du mig detta!» sade Isabella och såg upp.
Ett fasans och förtviflans skri banade sig väg öfver hennes läppar.
Eberhard skrattade och sprang som jagad af furier.
Isabella höll på att bli vansinnig.
Hon dånade.
När Murre fick veta detta blef han arg; men hvad ville han göra?
Giftermål och död.
Eberhard skulle nu gifta sig med Isabella – men hon ville dö.
Strax efter vigseln under det brudgummen och gästerna superade – gick hon in i sitt rum, hängde sig på kakelugnsspjellet, tog in trefjerdedels skålpund arsenik och sköt sig en kula för pannan, under det hon med en synål stack sig i hjertat.
Hon var död och liket nedsänktes i Fixstjernska grafhvalfvet.
Murre gret men kunde inte annat än högakta denna heroiska qvinna.
Ånger.
Eberhard började nu lida af samvetsqval.
Han hade mördat sin far, förfört sin syster och skändat sin brors brud.
Ty nu visste han att Murre var hans bror.
Murre hade upptäckt det – men ville ej ha namnet, bara litet schaber för en resa till kontinenten.
Eberhard kastade sig i smutsiga förströelsers förfärliga malström.
I grafhvalfvet.
Jakob, den rödhårige bofven, ha vi nästan glömt bort.
Han hade fått veta att Isabella hade lergöken med sig i grafven.
Han måste ega den för att ännu en gång söka tvinga sin onaturliga far att erkänna honom.
Stormen tjöt och regnet piskade, åskan dånade och blixtrar ljungade.
Jakob smög sig in i grafhvalfvet, lyfte locket af Isabellas kista och ryckte tag i lergöken.
En kraftig örfil small i detsamma på hans kind.
»Jag skall ge dig för lergök jag,» sade en graflik röst, och Isabella, ty det var hon som gifvit örfilen, sprang upp.
Hon hade endast varit skendöd.
Men Jakob dog knall och fall.
Hvilken besynnerlig ödets lek.
Förunderliga öde!
Isabella svepte om sig liksvepningen och kilade i natten hem till en gammal prest, som var hennes och Murres vän, och der hon förblef gömd.
Murre var ute och reste i Schweiz.
Han kom ned i en dalgång.
Emellan tvenne buskomgifna klyftor såg han ett märkvärdigt föremål.
Det var en gubbe som stod på hufvudet mellan tvenne stenar – han var fastgrodd i mossa, men var ännu vid lif tack vare de vilda bär som växte kring hans mund.
»Tjenare!» sade Murre.
»O, Gud, en svensk!» sade gubben och sprattlade med benen för att komma lös ur den klämma, hvari han stått i sexton år.
»Rädda mig ur denna klämma, hvari en otacksam son störtat mig för många år se’n,» sade gubben.
Efter många ansträngningar lyckades
Murre få honom lös.
»Berätta,» sade Murre.
»Jag hade en son – Eberhard – – »
»Eberhard!» – skränade Murre.
»Ja, han störtade mig för sexton år se’n ned från klippspetsen der uppe för att komma åt sitt arf i förtid.
Endast ödet – det oundvikliga ödet räddade mig – jag blef stående der ni fann mig – och der har jag stått i sexton år.»
»Min far, min far!» skrek Murre och kastade sig för gubbens fötter.
Men detta kan ej beskrifvas.
Eberhards död.
Eberhard var sjuk.
Han höll på att dö.
Då kom Murre och gubben far in i hans rum.
Eberhards hår stod som piggsvinstaggar.
»Hu!» skrek han, »det är ett lik som tittar.
Vik hädan!»
»Jag förlåter!» sade gubben.
»Dra åt – – – » sade Eberhard och dog.
Ödet för sista gången.
Nu skola vi resa och hälsa på den gamla presten i Småland.
Der vill jag hvila ut en tid, sade Murre.
Följ med pappa.
De voro hos presten.
En enkel supé var tillredd – sill och potatis.
Då dras plötsligt ett förhänge undan.
På en segelgarnsända i taket sväfvar
Isabella skön som fordom – och belyst af en bengalisk eld.
Murre darrade som en skräddare.
»Evige Gud!
Ödet!
Min brud!
Du är ej död.»
Försynens lek är besynnerlig, men ödet styr allt till det bästa.
Ja, nu skulle jag gerna kunna sluta – men jag vill ännu tala om lite grand.
Gubben for åter till Schweiz och stälde sig på hufvudet mellan stenarne – han hade blifvit van dervid.
Isabellas föräldrar fingo slag, då hon kom igen.
Isabella och Murre blefvo gifta och har många barn som nu leka med lergöken.
Och så var den romanen slut.
Guvernantens träsked.
Genremålning.
(Onkel Adam.)
Lotta.
Lotta var en liten rask unge, som fann sitt största nöje i att »hoppa bock» med gossarne i byn, slå kullerbytta i det gröna och plundra pappas fruktträd.
Pappa var prost i Tomtevida – en sådan der gammal hederspascha till prost med blårutig snusnäsduk, stor som seglet på en fregatt, becksömsstöflar och kallot, och som aldrig studerade annat än annonserna i »postgumman».
Lotta var en riktig liten tjufpojke till flicksnärta, som gerna dref »nojs» med bondgummorna på tiondemötena och vid samma tillfälle stoppade bondgubbarnes tobakspipor med snus – som sagdt, en riktig liten satunge.
Det var svårt att hålla henne till boken, men pappa hade dock proppat i hennes lilla hufvud ganska många och goda kunskaper.
Emellertid gick tiden, och lilla Lotta växte upp både till sin inre och yttre menniska, upphörde att hoppa bock, men började att hoppa öfver bockarna i sina franska stilar.
Snart skulle dock den idylliska friden i hemmet bli störd.
En dag anlände den förfärliga underrättelsen, att prostens spelevinker till son blifvit en spelare, gjort något fuffens och kilat till Amerika.
Hans björnar brummade.
»Gumman min,» sade prosten, med en tår i ögat, »tag fram silfret, vi måste honorera för honom så långt vi kunna.
Till och med beslaget på gubbens sjöskumspipa strök med, men då brast den gamles hjerta och han snyftade likt hjelten i »Tragedien i Wimmerby»: »Jag tror jag dör,» tog af sig becksömsstöflarne – och dog.
Gubben hade glömt att studera almanackan: han lade sig att dö den 30 April i stället för den I Maj.
Gumman hade således icke långt qvar att stanna i det trefliga bostället.
Lotta sökte sig plats som guvernant.
Drummel.
Kommersrådet
Drummel var en sådan der »fågel blå», som stulit ett par hundratusen i sina dar och blifvit »benådad» med vasen.
I hans familj finna vi nu Lotta som guvernant.
Behöfver jag beskrifva hennes disciplar?
Nej, de äro sig alla lika: långa, rangliga, fräkniga, uppnästa små tossor med gaskjortlar och träskallar.
Behöfver jag säga att frun i huset gnatade på Lotta och att herrn i huset kurtiserade henne?
Nej, det är så vanligt och här blef intet undantag.
Lotta höll dock ut.
Hon behöfde brödbiten.
Hon var nu blifven en undergifven och stillsam qvinna i verlden.
Hon bar sitt kors med tålamod; må vi alla göra så och vara nöjda och undergifna i motgången.
Drummel bodde naturligtvis i Skråköping, denna misskända stad med sin ökända societet och sina välkända typer.
En dag kom en fattig speleman dit.
Han stannade på Drummels gård och bad om en allmosa.
Lotta gaf honom af allt hjerta det lilla hon kunde.
Han spelade då en gripande melodi.
»Min Gud!»
Lotta bleknade – så – endast så kunde han spela.
Det var hennes bror.
Ja, det var han.
De föllo snyftande i hvarandras armar.
Hans drägt var endast en mask.
Han var rik, och han skänkte henne en förmögenhet och for sina färde.
Lotta var nu rik, men öfvergaf ej sitt ansvarsfulla kall som lärarinna.
Hon flyttade blott från Drummel till en kamrer Miller, i hvilkens familj blifvit upptagen en liten unge af fattiga föräldrar.
Ungen hette Ingeborg.
Lotta ansträngde sig att göra folk af flickan; men fru Miller skämde bort henne.
Hon blef sjelfsvåldig, nyckfull, kokett och högfärdig, växte till och blef en dam i långa kjortlar, samt dånade då man vidrörde att hon var fattigmans barn.
Ingeborg älskade Hjalmar.
Hjalmar älskade Ingeborg.
Men Hjalmar var en förståndig karl, som ej trånade och suckade dagen i ända utan tog saken kallt.
Ingeborg ville göra honom svartsjuk och koketterade för grefve Sprattenhjelm.
Det halp ej.
Hjalmar tog saken som Jakob ärlig.
»Fins det då ingen möjlighet att få honom ond eller svartsjuk?
»Hjalmar, sade hon en dag, »älskar du mig?»
»Af all min själ,» svarade denne.
Nej!» utbrast hon häftigt, »det är mina pengar du vill ha – jag genomskådar dig!»
Hjalmar blef blek om näbben af sårad värdighet.
Ingeborg dånade och ångrade.
Lotta duschade och tröstade samt förmådde henne att bedja om förlåtelse.
Ändtligen beqvämade hon sig dertill, men fick ett iskallt nej till svar.
Hon förlofvade sig i ilskan med en trubbnäsad konglig sekter – men en vacker dag befans det att Kamrer Miller förlorat sin förmögenhet.
Ingeborg blef åter fattig.
Konglig sektern försvann, men hans näsa var ej längre trubbig, den var spetsig och – lång.
Ingeborg var sjuk af sorg efter Hjalmar.
Hon sväfvade mellan lif och död.
Träskeden.
Ingeborg var nu frisk.
Lotta försonade henne med Hjalmar och de blefvo gifta, fattiga men lyckliga.
Lotta öfvertog en flickskola och förblef sjelf flicka.
»Tänk,» sade Ingeborg en dag, »hade icke Lotta varit, hade jag kanske för att förarga dig, min snälle gubbe, tagit och gift mig med Sprattenhjelm.
Gud! hvad jag var barnslig, som ville ha det bättre än det var.»
Och hon strök sin gubbe om polissongerna och smålog skälmskt.
»Ja,» sade Lotta, »derför borde hvarje menniska höra sagan om min träsked,» och hon visade en liten simpel träsked – en sådan der en, som man får för 6 styfver på Wernamo marknad.
»Se, denna träsked begagnade jag endast till att salta smör med, men träskeden var högmodig.
Hon ville in på bordet och svänga sig i sopptalrikarne.
Godt, sade jag, du skall få din vilja fram, och så satte jag honom i en tallrik sjudande soppa.
»Aj, aj, aj,» skrek träskeden, »jag brände mig, tag mig åter att salta smör – o, tag mig åter!»
Jag gjorde så, och träskeden lefde förnöjd i många år.
Derför bör man aldrig högmodas eller göra sig bättre än hvad man är.»
Hjalmar tog Lotta i hand.
»Tack lilla Lotta!
Vet du hvad som räddat min Ingeborg?
Jo, det har Guvernantens träsked.»
Den blåsvarta näsan.
(Claude Gerard.)
Jag har skrifvit den här romanen, derför att det roar mig och för att visa folk, som ingenting förstå, hur dumt det är att vara dum.
Ett ordentligt slut utlofvas.
Det famösa toddyglaset.
I tron kanske, mina kära läsarinnor, att man sitter helt cavalierement hemma på sitt rum och kokar i hop sådana här historier – nej pass – alltid är grunden sann.
Se här hvad som ligger till grund för denna roman:
Hvem känner ej »Piperska muren», värdshuset på Kungsholmen i Stockholm?
I ett af rummen derstädes satt en afton – såsom förresten hvarje afton sedan många år – den hedervärde blanksmörjefabrikanten Trädgård och väntade på sin lilla toddy.
Den framsattes ändtligen.
Med förnöjd min lade gubben socker i sitt glas – det försvann spårlöst – ännu tre bitar socker – äfven detta gick »putz weg».
Då tittade den något närsynte gubben ned i sitt glas.
Han fiskade med sin sked och fick upp – ett litet barn – en bildskön flicka med svarta ögon och svart hår, men med ett besynnerligt märke på näsan: två blåsvarta fläckar, alldeles som intrycken af en kniptång.
Gubben Trädgård funderade, stoppade ungen i västfickan, drack ut sin toddy, sedan nu mera ingen uppslukade sockret – samt traskade hem till de sina.
Tjugo år efteråt.
På en underskön villa vid en badort i Tyskland sutto en dag fyra unga män och samtalade.
De voro: en engelsk lord, en turkisk hederspascha, en rysk furste och en kinesisk mandarin.
»God dam! en sådan demonisk qvinna,» sade lorden och smekte sina röda polisonger som räckte till knät.
»Allah, Allah, om jag hade henne i mitt harem!»
»Dobre, dobre! sa ryssen.
»Vid Mumbo gumbo gongong den store! den qvinnan är en satan!»
»Ja,» sade lorden, »sextiotre gifta män, ett par hundra ogifta – ynglingar och barn ha tagit lifvet af sig för henne.»
»Mins ni den stackars fan hon lurade till sig en afton under löfte af en tête-è-tête och som hon sedan, när han kom, narrade att krypa in i en bonbonnière, der han fick ligga och äta sockergryn, till dess han lofvade henne en million – Sedan tog han in råttgift och dog.»
»Ja, eller den som hängde sig!»
»Och den som dränkte sig!»
»Och den som sköt sig!» – – –
Så fortgick samtalet en hel timma.
Ja, det måtte vara en riktig demon till qvinna.
I en med den mest raffinerade lyx möblerad budoir vid samma badort satt emellertid på en soffa helt lugnt föremålet för ofvanstående samtal.
Ett märkvärdigt märke på näsan doldes af en elegant halfmask.
Framför henne stod en liten ruskig figur med blåa naglar.
Med gnistrande ögon betraktade han henne.
»Jolanta,» sade han, »kom i håg att ännu så länge du har märket på din näsa tillhör du min sekt, dit du intogs då jag räddade dig från döden när du under en turistfärd ramlade ned i Vesuvius.
Ännu måste du förföra och ruinera åtskilliga tjog lorder och paschar.»
»Store mästare! – – »
– Men nu måste du förvandlas.
I morgon är du gift med lorden.
Den långsvansade och behornade bengeln Lucifer blef en dag kär i en skapad varelse, en bildskön flicka.
Hon stretade emot.
Han tog henne om näsan med en tång och ville med våld dra henne med sig.
Då tog hon fram en knif och skar näsan af sig.
Sedan blef hon gift, och hennes barn hade märken på näsan efter tången.
Märket gick i arf och kunde aldrig undvikas förr än någon frivilligt skar näsan af sig.
Så lyder i korthet denna hemska saga, om hvars sanning Jolanta är ett lefvande bevis.
Hustru och älskarinna.
Jolanta njöt i fulla drag af att kunna krossa männen med sin skönhet, sitt snille och den makt öfver menniskorna som alltid medföljde märket på näsan.
Hon var nu gift med lorden, som aldrig sett henne utan mask och således ej visste henne vara den Jolanta han vansinnigt älskade.
»Jag vill skiljas vid dig,» sade han en dag.
»Lass basen,» sa’ hon.
Hon gick sin väg, sprang in och tog af sig masken och skyndade in till lorden en annan väg.
»Jolanta! älskade!»
Hon var nu fri, hon var blott hans älskarinna.
Ett buller hörs och lorden skyndar ut.
Då ramlar genom skorstenen ned den lille stryparen med blåa naglarne.
»Bra gjordt, Jolanta!» sade han.
»I morgon skall du lemna mig en million.»
Hon lofvade och höll ord.
Sömngångaren.
I samma hus som blanksmörjefabrikanten Trädgård hade sin bostad, bodde äfven en ung man, en plankstrykare som hette Calle.
Han älskade Jolanta.
Men när hon rymde från dem som tagit upp henne, rymde han med.
Han var vansinnig af kärlek, och han ville söka upp henne.
Det var en förfärlig natt – stormen hven och regnet piskade – åskan gick förfärligt.
Blixtrarne lekte kurra gömma i hans för vinden fladdrande lockar.
En täckt vagn for förbi.
Det är och förblir en psykologisk gåta huru han kunde se hvem som åkte deri, men med utropet: »Jolanta!» kastade han sig hufvudstupa ned från tornet.
Vagnen fortsatte sin väg; men efter den olycklige plankstrykaren fans blott qvar en våt fläck, ett par hårtestar och en byxknapp.
Ännu ett offer för denna furie till qvinna, som ledd af fanatismens inkarnation i stryparens person, med vällust och njutning räknar de offer, som fallit för hennes skönhet och den blåsvarta näsans öfvernaturliga makt.
Då en man skall segra öfver din skönhet, otrons och vidskepelsens irrbloss fly för en kraftig själs ljus och din oroliga ande finna hvila?!
Medico legal besigtningen.
På ena sidan om båren stod en prest och på den andra en läkare.
»Jag påstår fortfarande att han inte är död,» sade presten, »jag såg tydligt hur hårtesten rörde sig.»
»Han är död, stendöd,» påstod läkaren.
»Se sjelf!
Byxknappen rör sig inte ur fläcken.»
»Jag ger mig fan på att han lefver,» fort for presten.
»Nej!» sade läkaren.
»Jo!» sade presten.
Båda förfäktade sin rätt så kraftigt att de kommo i lufven på hvarandra.
Hvem hade rätt?
Idel gåtor – försynens och det outransakligas olösliga gåtor.
I spelhuset.
I en präktig byggnad högt uppe på norr i Stockholm hade Jolanta nu slagit upp sina bopålar.
Hon hvilar på en kanapé.
Hon är blek.
Ett drag, som man hittills aldrig spårat i hennes sköna men iskalla ansigte, ett drag af ömhet upplyser just nu detta alabasteransigte, under det på samma gång ett visst smärtans dunkel i hennes öga kastar sin skugga deröfver.
Hvadan kommer detta?
Har denna qvinna ändtligen blifvit besegrad af kärlekens allmakt.
Hon närmar sig ett af spelborden, der spänningen tyckes vara som störst.
En ung, smärt man med bildskönt men likblekt ansigte och djupt liggande ögon har redan vunnit så mycket, att han dermed fyllt en tunnsäck.
Jolanta är blek.
Med hälften glädje och hälften fasa åskådar hon spelet.
Ännu en insats.
Alla förstummas.
En egendomlig lukt som af svafvel uppfyller rummet och det käns liksom vingslag i luften.
Ett leende krusar den hemlighetsfulles läppar.
Banken är sprängd!
Med ett fasans skri kastar sig Jolanta till främlingens fötter.
O, Arthur! förfärliga främling,» snyftar hon, »hvem du än är, så hör: ända sedan du satte din fot i detta hus har jag älskat dig, vansinnigt, förtvifladt.
Det är min första kärlek.
O, Arthur!
Jag är en brottslig qvinna, fångad i syndens och lastens garn – endast du – endast din kärlek kan rädda mig! O! älska mig, älska mig!
Hon omslingrade honom med sina armar, hennes läppar sökte hans – men då faller hans förklädnad och hon slutar i sina armar – ett skelett, i hvars benrangelshufvud tvenne ögon brinna som eldkol.
Hon stod förstummad.
Spöket talade.
»Olyckliga Jolanta!
Jag har älskat dig – men du! ha! – men jag vill rädda dig.
Tag denna sabel, tag sabeln, tag sabeln – och hugg näsan af dig, så är du fri.»
Ett brak hördes.
Han var försvunnen.
Då smyger sig stryparen med de blå naglarne in i rummet.
»Jolanta,» hväser han, »tag hit det guld du förtjenat i qväll.»
Med ett beslutsamt skri springer hon upp.
»Vik hädan, Satanas!» sade hon och högg näsan af sig samt föll afsvimmad på golfvet.
Stryparn stod flat.
»Hon är ej mera min, hon har räddat sig!»
Han störtar fram till tunnsäcken som plankstrykarens vålnad lemnat qvar.
Den var fylld med – fikon.
Hans naglar blefvo gröna af ilska.
Der stod han nu med lång näsa.
Sedan han stått en stund, försvann han i gasform.
Femtio år derefter.
På Munkbron sitter en gammal gumma och säljer äplen.
Hon är en försyn för de andra månglerskorna och utöfvar mycket godt efter råd och lägenhet.
Alla hennes brott och laster försvunno på samma gång som den olyckliga blåsvarta näsan.
Kunigunda.
En teckning ur hvardagslifvet.
(Fredrika Bremer.)
Bref från Kunigunda till Adèle
Sötaste lilla goda du!
Min egen Adèle!
Tusen tack för ditt sista bref!
Du må tro att här ute på Hvardagstorp mår jag alldeles förträffligt.
Jag sitter med min lilla tobakspipa i mun, studerande ett nytt arbete af den celebra författarinnan fru X. med titel »Qvinnan som verldens upprätthållare», under det jag då och då kastar en förtjust blick öfver den idylliska nejden.
Utanför mitt fönster är en äng, der får och getter tumla om, omedvetna om lifvets bittra sorger och bekymmer.
Jag roar mig med att sitta och höra på hur gräset växer och räkna borsten på svinens ryggar.
Åh! här är förtjusande!
Och nyttigt använder jag ock min tid: utom studierna sysselsätter jag mig med att omvända den gamla majoren, som varit en riktig björn och alltid ansett qvinnan som en slafvinna, så att han nu – och det med rätta – erkänner att qvinnan, denna skapelsens krona, är satt af Gud att med sitt snilles blixtar, sitt förstånds ljus, sin uppfattningsskärpa och sin skönhets makt, herrska öfver verlden, med hvad deruti är, icke undantagandes de kryp i byxor som kallas män.
Du må tro att det ej varit så lätt, ty majoren är en riktig baddare, som hela dagen svär och dundrar:
»För sju tusan millioner skock bomber och krutdurkar.»
Men nu vill jag visa dig en porträttsamling af min omgifning här på Hvardagstorp:
Majoren, som du redan känner.
Hans dotter, den fula, men himmelskt goda Marie.
Hon är visserligen låghalt, puckelryggig och lite vindögd, men ur hennes ögon lyser den mildaste kärlek och godhet, som ovilkorligen gör henne till en utmärkt qvinna.
Så kommer kusin Olle, en ung landtmätare, med ben som cirkelspetsar, ett par väldiga knäfvelborrar och ett par ögon, ur hvilka lyser mycken godhet, men äfven en god portion dumdryghet.
Det är ej så utan, lilla goda du, att han inte är liksom lite »verliebt» i Marie.
Jag har upptäckt det af en tillfällighet.
Om du vill veta huru det gick till, så följ med mig i den tysta, månbelysta qvällens dunkla skugga och beskåda följande lilla
Idyll.
Det är skumt i den stora salen.
På en pall sitter Marie.
Bredvid henne står Olle med en kontrabas i handen.
Hon kastar med ena ögat en outsägligt mild och god blick på honom, och med det andra skådar hon genom fönstret upp mot himlahvalfvet, under det hon, accompagnerad af kontrabasen, sjunger denna öfversinnligt sköna sång:
Upp emot himlens
Ljusblåa salar
Vill jag mig svinga
På kärlekens vingar.
Der, o, min Olle,
Skola vi njuta
Kärlekens eviga
Saliga fullhet.
Der skall min ande
Hänryckt sig sluta
Varmt till ditt hjerta
Olle, min Olle,
Då skall du finna
Huru min kärlek
Evigt är din!
Tårarne tillrade ned för hennes kinder.
Ofverväldigad af den sublima sången föll jag på mina knän.
Min tanke ilade till honom som jag älskar.
O, Alrik!
Alrik!
– Men han älskar mig ej – nej, nej.
Jag är en olycklig qvinna.
Men, Adèle!
Jag skall visa honom att jag är qvinna; att jag skall böja honom under min vilja, han skall, han skall älska mig.
Men nu Adèle, farväl!
Tänk på mig.
– Jag skall nu springa ut och sätta ett par filbunkar – glöm ej att låta din lilla Emma ha varmt om halsen, nu det börjar höstas – men för all del inte guttaperchagaloscher, de göra bloden tjock och hjernan tom.
O, Gud! han skall älska mig!
Goda, goda, goda Adèle!
Din goda Kunigunda.
Skymningsprat.
I den stora salongen på Hvardagstorp satt en afton i skumrasket
Kunigunda försjunken i samtal med en ung, temligen vacker man.
Det var Alrik.
»Jag tycker att det är en usel verld,» sade Kunigunda, »der man inte kan få ta hvem man vill till man, utan man skall stå under andras förmynderskap!»
Hon fortfor: »Det är en usel verld der konvenansen hindrar en att säga hvad man tänker – att säga: »Jag älskar dig?» – när man verkligen gör det.»
Åter log han.
Hon sprang upp med vredgade ögon.
»Förstår ni då inte, dumhufvud, att det är er jag älskar!» skrek hon, stampande i golfvet.
Jag vill gifta mig med Er – Lyd!
– Jag vill det – och när qvinnan vill – så – – ja – – då vill hon!»
Alrik tog sin hatt och gick.
Kunigunda var förkrossad.
Nästan från sina sinnen inträffade hon vid supén – der hon icke smakade något af maten, mer än ett par biffstekar, samt skyndade till sitt rum för att tillbringa en smärtfull och kanske sömnlös natt.
Hon vaknade redan kl. elfva dagen derpå.
Ur Kunigundas Dagbok.
O, Gud! hvad jag är olycklig!
Sverige, Sverige! hvad du behandlar dina döttrar styfmoderligt.
De borde ha rätt att tvinga männen att gifta sig.
Hu! hvad jag är olycklig!
Den 12 Aug.
Allvise fader!
Du som skapade qvinnan fri och gaf henne skönhet och rikedom på kärlek!
Du gode Gud! tag bitterheten ur mitt hjerta!
Jag hatar karlarne! O!
Om Alrik ville ha mig!
Den 15 Aug.
Jag drömde i natt att jag var gift!!! – – O! hvad jag är olycklig!
Bref från Kunigunda till Adèle.
Bästa snälla goda Adèle.
Det är nu två år sedan jag skref till dig.
O! hvad allt är förändradt!
Olle och Maria äro gifta som du vet.
De sjunga ännu duetter, men med accompagnement af knytnäfvar och naglar.
O! den goda, goda Mari, hvad det är synd om henne!
O, hvad jag är lycklig!
Alrik har fullkomligt förändrat mig.
Jag läser nu aldrig något annat än Gustava Björklund.
O, hvad han är god!
Och min lilla Ellen! det söta barnet.