Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samme Ledamot har ansett, att belåningsrätten på jern hör höjas öfver två tredjedelar af värdet.
Jag bestrider en sådan förhöjning, emedan den minskar den säkerhet i panten, som Banken hitLills ägt.
Bankens belåningsskyldighet bör naturligtvis aldrig bestämmas så hög, att Banken kan blifva urståndsatt, att taga och realisera varan till det pris, för hvilket den häftar.
Herr von Hartmansdorff har påstått, att Banken bör betraktas lika med en enskild penningeägare, och att dess functioner böra bestämmas efter sådane grunder.
Delta låter vid första åhörandet ganska consequent, men förhåller sig tvertom.
Den enskildte penningeägaren har ingen annan afsigt än sin egen högsta möjliga vinning.
Banken deremot är en Statsinrättning i Sverige, på hvilken grundas hvarje enskild medborgares välstånd.
Hvarje rubbning i Bankens functioner verkar menligt på medborgarnes i allmänhet; derföre om Banken icke hade annat föremål än att söka vinna allt, hvad den kunde, skulle sådant föra oss till ett fiendtligt förhållande emellan denlia inrättning och den öfriga samhällskroppen, och den skulle utan tvifvel blifva mera hotad, än någon enskild man.
Det är icke höjden af räntan, som för en stor ca - » 38 Den !*7 Julii f. m. pitalist är af betydenhet, utan det är säkerheten för denna räntas erhållande på dagen, och säkerheten att panten kan realiseras.
Jag anser derföre högst angeläget, att räntan, långt ifrån att ökas, successivt nedsättes, i samma mån Bankens operationer utyidgas.
I afseende på hvad jag yttrade om BancoUtskottets Betänkande angående räntans förhöjande, anser jag mig ej vederlagd af de motskäl, som äro anförde.
Jag vill endast förklara, att jag tror denna åtgärd ej vara föreslagen i uppsåt att skada, utan endast derföre, att man sett alltför mycket på möjligheten att kunna öka Bankens vinst, och för litet på det allmän^ na bästa, och man har sökt en prsägt i det yttrande, att
Banken bör anses såsom en enskild person, hvilken äger söka vinna så mycket som är möjligt, Denna princip kan jag ej apse vara riktig.
Hvarje enskild är berättigad, att söka skaffa sig den största möjeliga inkomst af sitt capital, då han icke hapdlar emot Lagens bokstaf, och icke i sin egen rättskänsla finner motvigt för begäret att förvärfva på andras bekostnad; men en StatsBank måste vara inrät* tad till Statens och det allmännas gagn, och Bankens fördel således alltid underordnas det allmänna, till hvars fördel den är inrättad; alt upphöja räntan på Bankens försträckningar, strider dessutom emot det
Den 27 Julli f. ra. 39 ändamål man med realisationen vill vinna, att, nemligen så snart som möjligt kunna sänka räntorna i allmänhet.
Man har sagt, att nedsättningen af Disconträntan varit orsaken till
Discontfondernas förmyckna påkännande, och att räntans förhöjning sknlle göra lånen tillräckliga.
Jag känner ej om
Disconträntans sänkande inom Stockholm lockat ockrare att söka slå under sig
Discontmedlen, eller om detta der orsakat, att de 5 Millioner, som äro anslagne för StockholmsContoiret blifvit otillräckliga, men det vet jag, att Götheborgs
DiscontContoir alltid hade penningar tillräckligt ända till 1826 års missväxt, hvilken jemte en afstadnad export af jern- och träd-varor gjorde lån mera nödvändiga, hvilkas antal ökades af några Commissionairers oförsiktiga bemödande att inleda en del af den jordbrukande allmogen i detta lånebegär.
Det var således icke räntans nedsättande, utan egenteligen behofvet, som gjorde att lånen ovanligt påkändes.
Det är dessutom beklagligt, om man i Stockholm af egen erfarenhet tror, att man på landet måste gifva gratificationer för alt der få låna.
Det är endast de, som behöfva större capitaler, eller som hafva mindre godkända affairer, hvilka, om de vända sig till Commissionairer i Stockholm, få gifva gratificationer; man och man emellan brukas det icke på landet.
Spdan ip«r nU tala* i «>elfva saken, ut - 4o Den 27 Julii f. m. beder jag mig att få upptaga till besvarande några af de serskildte lalarnes yttranden.
Herr von Qvanten har föreslagit, att fyra Millioner skulle indragas af rörelsecapitalet, och deremot inrättas en privat
Discont, men hvar skulle då dessa pennin* gar taga vägen, eller hvad skulle blifva af dem?
Skulle de skrinläggas?
Eller huru skulle de komma ut igen?
Detta har jag ej funnit utredt i hans yttrande.
Det exempel om Götheborgs Discont, som han anfört är ej adequat med detta.
Igenom den indrogs ej något af rörelsecapitalet; tvertom ökades det genom den creditanvisning, sorn på Banken lemnndes, Huru skulle dessa fyra Millioner återkomma i rörelsen?
Detta har jag icke funnit utredt af Herr von Qvanten.
Att tro, det lån på exportabla metalliska effecter skulle gå till en sådan enorm summa, kan jag icke göra.
Cederström har redan visat, att förhållandet icke är sådant; dessa lån skola dessutom betalas inom året, och om f:delar af värdet belånas, kan summan ej öfverstiga f:delar af värdet af ett års metalliska effecter.
Detta är således icke farligt.
Herr Rosenblad har yttrat, att BancoUtskottet åsyftat en öfvergång, sorn skulle ske i paritet med realisationen, men jag vet icke hvari denna öfvergång består.
Jag har icke kunnat upptäckt någon annan, ;il? er! öfvergång från en nyttig låg ränta till en skadelig hög; hvilket jag anser prineipvidrigt, emedan Den 27 Julii f. m. jag tror att Bankens vinst bör vika för Med-, borgares väl, Hvad lån på varor beträffar, får jag tillfälle att derom yttra mig, då vi, såsom jag tror, snart till öfverläggning få Betänkandet om en HandelsDiscont.
Herr Lefrén bar föreslagit, att fastig-, hetslånen skulle indragas, och i5o,oooR:dr om året deraf användas till spannemålsbolåning, Jag vet ej, huru Herr Lefrén skulle få in dessa i5o,ooo R:dr, emedan capitalet blott är fem Millioner, och 2 procent af dessa fem Millioner gör icke mer än 100,000 R:dr.
Räntan återigen får ej användas, ty den är anslagen till andra behof, dessutom anser jag denna SpannemålsDiscont ej vara nyttig, hälst om vi få en HandelsDiscont och derifrån kunna erhålla tillräckliga utvägar till spannemålsbelåning.
Man må antaga, att realisation skall ske, eller ej, så är dock nödvändigt att vidtaga sådana författningar, som vidmagthålla principen af 128 skrrs curs, hvilken år 1823 fastställdes, och att ingen förhöjning af räntan må få äga rum.
Om realisation tillvägabringas, ser jag ingen fara genom fastighetslån, äfven som jag icke tror att någon rubbning skall äga rum i rörelsen på landet.
Jag undantar Stockholm, emedan dess lånerörelse torde grunda sig på mera hård» liändta åtgärder, som jag ej kan gilla.
För Den 27 Juli i f.
ro. öfrigt bifaller jag för min del BancoUtskottets fördelning af fonderna, Med Herr Hjerta förenar jag mig, att om belåningsrätten på metalliska effecter förliöjes, räntan äfven bör höjas, såsom rätt och billigt, Jag vill ej vidare uppehålla Ridderskapet och Adeln, synnerligen som jag tror mig hafva besvarat det hufvudsakligaste.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen af Betänkandet, Herr von
Jag anser ämnet vara af vigt, ja kanske det vigtigaste, hvarmed vi kunna sysslosätta oss, Jag vågar derföre uppmana så väl hvar och en Representant, som Regeringens Ledamöter, att, med förenade krafter, söka tillvägabringa ett godt slut på detta högst magtpålig* gande ämne, Det är våra financer vi hafva att tacka för det skrik öfver landets usla belägenhet, som man under några år mer än vanligt försport.
Jag vill icke införa några nya theorier, jag vill blott återföra minnet till hvad erfarenheten lärer oss om våra financer under den sednaste realisationsperioden från 1801 till 1809, och vi skola finna att den närvarande tiden icke vinner på jemförelsen, ehuru vi relativt äga vida Den 27 J u 1 i I f. m. 43 större silfverfond nu än då.
Vi äga nu utelöpande sedlar svarande emot u mil-» Jioner silfver.
(Vi måste iliogkomma att allt mynt måste mätas med guld och silf-* ver, i afseende på handeln rned utlännin-? gen.)
Enligt Bankens Tablåer, ägde vi 1808 och 180g dubbelt så mycket sedlar i silfvervärde sorn nu.
Yi hade till exem-r pel i8o5, 6 och 7 (för att nyttja jemna tal) öfver 16 millioner i sedlar, med 5o, 5i, 54 sk:rs cours, motsvarande ett silfvervärde af 16 Millioner, sorn efter nuvarande cours svara emot 40 Millioner; 1808 agde vi 24 Millioner med 53 sk:rs cours, motsvarande ett silfvervärde af nära 24 Millioner, som efter nuvarande cours svara emot 60 Millioner, allt med mindre silfverfond än nu, och vårt rörelsecapital gällde ju då i silfvervärde dubbelt mot nu.
Vi måste äfven antaga, att folkmassan ökat sig, och att varnproduclionen tilltagit, och då måste det vara betänkligt, att så betydligt förminska rörelsecapitalet.
Herr Tham har ipke kunnat fatta, att det skulle leda till ett godt ändamål, att söka återföra crediten från Banken till enskildta Medborgare.
Den tiden gick Bankens
Discontlånerörelse med sedlar, emedan det varit utan ändamål att dertill nyttja andra assignationer, än Bankens egna, ty de bade genast blifvit inyexlade emot Bancosedlar; men i södra och vestra delarne af Riket sköttes denna rörelse med assignationer.
Min men'' • 44 Den 57 J u I i i f. m. re, att denna förmon af assignalionernas bruk skulle åter införas, och lånerörelsen småningom förändras och öfvergå från Bankens DiscontContoir till enskildt» associationer.
Det är på denna grund jag motsatt mig Herr Hjertås förslag, att det skulle bli än flere DiscontContoir, som endast skulle leda till ytterligare kostnader med flere Fullmägtige och Tjenstemän.
År 1818 ägde vi 6 Millioner i Discontlånerörelsen.
År 1823 skrek man förfärligt deröfver, att denna summa var för litenr och man beviljade att den skulle ökas till 9 Millioner.
Yi hafva nu uppstält möjligheten att kunna realisera; men om Ständerna finna, att dessa 9 Millioner äro otillräckliga, och vi kunna förvänta oss det, samt således öka denna lånefond, så ramlar ju hela financeplanen, då förhållandet emellan silfverfonden och sedelstocken icke blifver som 5 till 8; nya silfverköp måste fortsättas, och vi framskrida på hoppets bana, utan att någonsin vinna ändamålet, nemligen stadgadt myntvärde.
Om vi minska Bankens lånerörelse, och öfvertitta den på enskildta, så kunna vi göra sedelstocken fix, och man kan då genast företaga realisationen.
Herr Hjerta talar om alt inteckningar kunde uppsägas, och att delta skulle verka menligt.
Jag får då endast påminna derom, att år 1818 uppgingo
Intecknihgarne till 60 millioner, nu uppgå de säkerligen 9 Den 27 Julii f. ra. 4^ lill 70 millioner.
Man föreställe sig den ställning med 39 millioners rörelsecapital och 70 millioners liqvidbara inteckningar; en liqvid på sådant sätt är ej tänkbar och kan icke inträffa.
Jag kan ej frångå min öfvertygelse, att crediten måste öfverflyttas på enskildta, och jag finnér mig i den frågan ej vederlagd af Herr Tham.
Herr Munck af RosensköldEberhard?
Som vårt noggranna sätt, att föra Pro tocollet, gör, alt hvarje ord, här säges, kostar Staten något i tryckning, skall jag söka till yttra mig så kort sorn möjligt.
Jag yrkar återrertiiss, och Önskar, att
Utskottet måtte behandla denna fråga i sammanhang med financeregleringen, emedan flere ämnen i Betänkanderne N:s 4f)> 5o, 51, 52 och 53, ej böra afgöras, förrän man bestämt om realisation skall blifva eller icke, och huru vidsträckt assigneringsrätten skall förunnas.
Jag föreslår derföre, att, sedan förevarande Betänkande blifvit återremitteradt, vi ej må återfå något i detta ämne, förrän det kan ske i sammanhang med financeregleringen.
Jag önskar äfvenså mycket, som Herr Rosenblad, att Banken skall, som lian säger, återbringas till ordning, men jag önskar icke, att sådane medel dertill väljas, hvarigenom massan af Nationen bringas i ytterligare financiell samt ekonomisk oordning och vanmakt.
Jag vill ej derföre, att Banken skall Öka sin lånerörelse utan mot t.
U jy «i U lii t« lil. silfver eller full säkerhet i pant.
Sådan var den, som jag föreslog vid 1818 års Riksdag* och BondeStåndet vid den sistlidne. jag känner ganska väl, att, om man ökar sedelstocken utan Uiotsvarande valuta, så minskas lätt valeuren, och der uppstår då blott en synbar tillökning i penninge-capitaletj som väl till nUmeraire men ej i silfvervärde ökes.
Men det är en irring, att tro, att så snart Bankens sedelmassa ökas, dess Värde i silfver nödvändigt skall minskas.
Man skall ej endast beräkna Bankens silfverfonds aritmetiska förhållande till sedelstocken, utan äfven Nationens välmåga, produCtionens och näringars flor, minskad import och ökad export, samt deraf minskadt behof af vexlar på Utländskt silfven
För öfrigt så länge vi hafva brist på Capitalen samt hög ränta, så, antingen vi antaga ett prohibitift eller ett liberalt handelsoch näringssystem, hög eller låg tull, skola vi fåfängt hoppas att få Se landets näringar florera, Bruksegares undantagen samt äfven Procentares.
Våra fabriker och manufacturer kunna ej utan penningefÖrlag förkofra sig, de måste äfven erhålla det mot låg ränta, om de ens skola försöka att täfla
Ined utlänningens.
Denna låga ränta finnes Utomlands i de länder, der fabriker och manUfacturer äro så blomstrande, och är en väsendtlig orsak till, att de både uppstått och nått en sådan höjd.
Huru skola någonsin fabriker och andre näringsföretag AJ Cli 27 *"& kunna uthärda concurrence med de utländske, så länge våra capitalister ej kunna finna sin fördel uti, att nedlägga sina penningar i näringarne, om de ej erhålla i5å20 procents vinst.
Utomlands nöja de sig med 5 å 6 procent.
Visserligen linnas äfven andre orsaker till våra näringars förfall, såsom osäkerheten genom så ofta ombytta författningar dem rörande, brist på industri men öfverflöd på luxe hos Nationen, Osedligheten bos de arbetande och deraf följande högre produetionskostnader m. m., men brist på capitaler och den höga räntan Verka ännu mer dertill.
Man bar bär omtalat, ätt Procentare låna i Disconterne mot 5 procent, för att sedermera Utlåna penningarne mot hög ränta.
Men de hafva visserligen nära lika vinst på denna speculation, om Discont-räntan böjes till 6 procent.
För öfrigt bär en sådan industri högst sällan försports i Malmö LåneContoir; kanske härleder det sig äfven af brist på speculanter å oloflig ränta i Skåne och Blekinge.
Öerr Lagerhjelm, Pehr: tiufvudsakligen förekommen af Herr Munck af Rosensköld, instämmer jag i hvad han yttrat* och vill endast tillägga några ord.
— Ehuru jag tror det vara nödigt, att Banken skiljes från inblandning med StatsVerket, är jag dock icke af den här yttrade mening* Den 27 Ju lii f. m. att
Banken äfven i afseende på lånerörelsen bör anses endast såsom enskild Capitalist, oell göras oberoende af Rikets Ständers beslut.
Då skulle man lätteligen förfela nyttan af en LåneBank, som är, att sprida capilalerne till de productiva yrkena och medverka till lägre räntor, hvaraf näringarne och fabrikerne äro i behof för att kunna fortkomma.
För öfrigt synes mig Utskottet icke hafva gått realisationen till mötes, när Utskottet föreslagit, att vissa af Bankens tillgångar må utlånas mot orörlig pant.
Jag tror utlåningen deremot böra, så mycket som möjligt, inskränkas till panter af rörlig beskaffenhet.
Derföre skulle jag önska, att Utskottet ville uppskjuta sitt definitiva förslag i afseende på Bankens lånerörelse, intilldess Stats- oell BanCoTJtskottens svar på återremissen af deras Utlåtanden om realisationen lill Stånden inkommit, och denna vigtiga fråga der blifvit afgjord.
Jag är fullkomligt af den öfvertygelse en värd Ledamot här yttrat, att belåning i Banken af upplagda varor skulle vara högst nyttig, äfven i anseende dertill, att medlen voro mera disponible, än då de utlånas mot fastighetspant.
Sjelf har jag också föreslagit, att Bancolån måtte erhållas på upplagd torkad spanmål.
E11 Ledamot har härtill projecterat en summa af i5o,ooo R:dr, icke årligen, utan på 5 årj Ulen detta är alltför otillräckligt.
Jag skulle tro, Den 27 Julii f. nu 49 tro, att alla Bankens disponibla lånetill gångar borde företrädesvis utlånas på spanmåls- och andra varu-upplag, till obegränsadt belopp.
Sålunda borde användas de medel, som nu åtgå till fastighets- och odlings-lån, hvilka äro så onödige, äfvensom Banken för detta ändamål kunde upplåna penningar.
Lika väl som guld och silfver belånas, böra lån få upptagas på andra metaller och exportabla effecter.
Den ena varan är i detta fall så god som den andra; jern och koppar, med flere, kunna onekligen vara lika säkra panter, som de ädlare metallerne.
Jag anser, hvad räntan angår, det vara rättast att icke höja den.
I öfrigt förenar jag mig i anhållan om återremiss af detta Betänkande.
Herr Rosenblad.* Äfven Herr Hjerta bär förenat sig med dem, som ogilla Utskottets förslag att höja räntan på Discont-lånem Jag hade likväl väntat något helt annat, då Utskottet i detta fall stödt sig på en Autoritet, som åtminstone borde gälla något hos den värde Ledamoten.
Denna autoritet är Herr Gustaf Hjerta sjelf jemte de öfrige DiscontDirecteurerne, enligt den berättelse de om Discontens förvaltning afgifvit.
Der anmäler Directionen, att, i följd af räntans låghet, Discontfonden blifvit så anlitad, att tillgångarne ej motsvarat de sökte lånen; hvarefter Directionen i sin berättelse, pag* 35 H. 4 w 5o Den 37 Ju lii f. in. 98, yttrar sig sålunda: ”Emedlertid har denina Verkets förlägenhet, sorn snart sagt till— ”inletgör den åsyftade nyttan af en Discont”Inrällning, der hvar och en på säkra låne”handlingar borde genast kunna påräkna de ”biträden, han behöfver, icke kunnat undgå ”uppmärksamhet vid Verkets revisioner, och ”serdeles hos sednast församlade Herrar Revisorer gifvit anledning till en undersökning ”om orsakerne dertill, i ändamål att åt Hög”loll.
BancoUtskottet kunna åtminstone lem”11a någon ledning för utfinnande af me”del till förlägenhetens afhjelpande»
Det är ”allmänt kändt, att från BancoDiscontVer”kets början 1816 och intill sista Riksdag, ”då Discontfonden för hela
Riket till utlå”ning på reverser med borgen utgjorde blott ”sex millioner R:dr och utlåningen häraf ”endast skedde bär i Stockholm, var denna ”fond sällan fullt ut begagnad, och vid 1822 ”års slut nära en million deraf outtagen.
”Nu deremot är samma fond på det hela ”8 millioner och ensamt för Stockholms ”Discont-district, efter frånskiljandet af vestra och södra provincerne, fem millioner ”R:dr, hvilket utan tvifvel gör en tillökning ”mot förut, äfven vid detta Contor.
Att en ”sålunda betydligt större utlåningsfond nu ”mindre uppfyller ändamålet, än förut en ”ringare, lärer svårligen kunna tillskrifvas ”några yttre orsaker, utan snarare bora för”klaras för en följd af förändringen i sjelfva ”lånevilkoren.
Visserligen måste det med - Den 27 Ju lii f. m. 5i "gifvas, att en och annan tillfällighet kan "hafva verkat en temporair tillökning i lån"behofvet, såsom stagnationen ett år i trädMvaruhandeln, och ej längesedan Allmänna "BrandförsäkringsVerkets obestånd, som föranledde uppsägning af någon del af detta "Verks utestående fordringar.”
DiscontDirectionen har i allmänhet såväl anfört skälen lill det öfverklagade onda, att det är för mig en serdeles fägnad alt fortsätta uppläsningen häraf.
Directionen fortfar sålunda:
"Men icke hafva några allmännare för"ut ovanliga förändringar i conjuncturen för "handel, bergverk och näringar i gemen un"der de sednare åren inträffat; och ett års "mindre fördelaktig skörd, kan ej anföras "såsom grund till en förlägenhet, hvilken "både före och efter detta år ägt rum.
När "man nu tillika besinnar, att de af Rikets "Ständer beviljade creditiv på Ranken till "utlåning i annan väg icke undergått så beskaffad förminskning, som kunnat öka allmänna behofvet af DiscontVerkens biträden, och att icke eller anledning dertill "kan hämtas från något fortfarande fall i "myntvärdet; så är det, åtminstone efter Di"rectionens omdöme, uppenbart och oemotsägligt, att hufvudsakliga skälet till
Dis"contlåns större begärlighet nu än tillförene, samt tillgångatnes deraf härrörande "otillräcklighet igenfinnes” (märkom val, att det är Discont-Directionen som här talar) 35 H. 4* Den 37 luli) f. m. ”i den vid sista Riksdag gjorda nedsätta ”ning af Disconträntan under den i landet ”lagliga räntaj då likväl
Discontlån ej äro ”förknippade med de ofta kostsamma och ”besvärliga formaliteter, som fordras för erhållande af andra Bankens lån mot lindrigare ränta.
Dernäst synes det vara utan ”ali tvifvel, att den vid samma tillfälle ”beslutade ännu betydligare nedsättning i ”straff-räntan för lån, som ej å förfalloda”gen liqvideras, ensamt, sorn det tyckes, "till förmån för försumlige gäldenärer, ty ”ingen annan har nytta deraf, ej kunnat ”undgå alt hafva ett högst menligt inflytande.
” — ”Huruvida åter, utan förändring af iiu gällande räntevilkor, någon ”möjlighet visar sig, att Discontrörelsen med ”en limiterad fond skulle på ett ändamåfs”enligt sätt kunna underhållas genom den ”afbetalning af minst två femtedelar om året ”af hvarje
Iåns primitiva belopp, som nu är ”föreskrifven, är en serskild fråga, hvari Di”rectionen utbeder sig att vördsammeligen ”få underställa Höglofl.
BancoUtskottet re”sultatet af nära fem års erfarenhet —• en ”erfarenhet, som tämmeligen säkert ådaga”lägger, alt, utan förändring af ränte-eller ”afbetalnings-vilkoren, blefve en tillökning ”i sjelfva utlåningsfonden endast ett pallia”tif, som skulle i längden snarare förvärra ”än förbättra ställningen.”
I detta yttrande har äfven Herr Hjerta instämt; ty han har underskrifvit det utan någon reserva - * Den 27 Julii f. m. 53 tion; hvaremot i Berättelsen är intagen hans reservation rörande förändrade inbetalnings^ vilkor för
Discont-lån, och prioritet till låns erhållande för dem, som utfästa sig till återbetalning vid fÖrfallotiden utan omsättning.
Då nu Utskottet ej kunnat annat än instämma i DiscontDirectionens på erfarenheten grundade Utlåtande, och då 8 millioners fond för Discontrörelsen visat sig vara alltför liten i förhållande till fondens anlitande under så fördelaktiga lånevilkor, som de nuvarande; så tror jag
Utskottet hafva handlat rätt i att tillstyrka förhöjning af räntan å Discontlånen till 6 procent om året, med förbehåll , att om betydligt af lånefonderne skulle, tillföljd deraf, under de a;ne första åren, blifva outlåndt, BancoDiscontDirectionen jemteBancoFullmägtige må kunna besluta, att för nya lån från viss dag nedsätta räntan, dock icke under 5 procent.
Detta lemnar äfven tillfälle till nedsättning af räntan å desse lån, i händelse realisationen nedsätter räntorne i allmänhet, hvilket är att förmoda; och Utskottet kan således icke eller i detta afseende tillvitas någon inconsequence.
Jag ser mig försatt i ren nödvändighet att besvara åtskillige anmärkningar mot mitt yttrande i denna fråga, icke derföre, att jag tror Ridderskapet och Adeln kunna förvillas af de besynnerligheter man här anfört, men af det skäl, att 54 Dea 37 ^u 1 i i f. m. jag till upplysning för BancoUtskottet vid återremissens besvarande torde behöfva något vidare utveckla mina åsigter.
Jag bör tro, att jag uttryckt mig alltför otydligt, eller att åtskillige anse mig högst enfaldig, då de kunnat fatta hvad jag yttrat sålunda, som skulle jag tillstyrkt fastställande af ett minimum, hvarunder Banken icke skulle hafva utlånt sine capitaler.
Då jag föreslog, att ett maximum och ett minimum skulle för lånefonderne bestämmas; måtte meningen ej kunnat vara annan, än att Fullmägtige icke skulle äga att inskränka utlåningen under ett minimum af fonden, samt icke eller utsträcka den utöfver ett maximum deraf, men efter omständigheterna variera emellan desse gränsor.
Till exempel: örn minimum bestämmes till 5 och maximum till 6 millioner Riksdaler, eller det förra till och det sednare till 5|» eller å ena sidan 8 och å den andra 9 millioner, så finner enhvar, att Fullmägtige icke kunna neka lån, så länge detta minimum ej är uttagit; men sedan uppkommer emellan detta minimum och maximum en rörelse, som Fullmägtige efter behof kunde öka eller minska; och denna är det, som då äfven skall komma att utgöra den rörliga fond, hvilken efter behof kunde disponeras från en lånefond till en annan.
En sådan reservfond vore högst nyttig och behöflig.
Från år 1824 till och med år 1827
Den 27 Julii f. m. 55 inträffade det besynnerliga förhållande, att oerhörda summor låntes ur BancoDisconten, och lån begärdes utöfver
Discontens tillgångar; hvaremot jernlånen begagnades vida mindre än tillförene.
Förut uppgingo de vanligen till 1,400,000 å 1,600,000 R:dr, men under nämnde tid till blott omkring 600,000.