Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gälla röster, milda röster och grofva ofta öfverslående målbrottsröster sorlade om hvarandra, och bullret af de stridiga stämmorna, hvilka än höjde sig till crescendo, än i det närmaste dogo bort, åtföljdes af grofva sulors dofva knarrande mot tiljorna, och af det raspande ljudet af böcker och griffeltaflor, hvilka beskäftigt gnedos mot bänkarne.
Täta hvirflar af hvittgrått dam slogo in från vägen.
Annalkande vagnrassel hördes.
Hvita halmhattar skymtade närmare och närmare, och i en handvänning fyldes den stilla, vegetativa planen framför husen, der sparfvarne obekymrade hoppade i kring i den heta sanden, af ett sorlande, brådskande vimmel.
Trillor höllo.
Herrar och damer klefvo försigtigt ner, grupper bildades, och bäst man utbytte helsningar, kom också klockaren gående med en rotting i handen, gjorde en vårdslös, plump bugning för herrarne på verandan och trädde med tunga steg in i skolsalen, der en ögonblicklig tystnad helsade honom välkommen.
Han var en isterbukig, groflemmad, undersätsig person med breda händer, breda fötter och ett bredt buttert ansigte, hvars mest framträdande drag var munnen med sina tjocka läppar, städse öfverdragna af en hvit munskolla.
Han går fram och tillbaka i rummet, tager de illa tilltygade och otillräckliga läseböckerna ur sitt hörnskåp, och talar så vänligt till de plötsligen förstummade eleverna, som examen redan vore i full gång, och inspektorn redan stod och lyssnade i dörröppningen.
Men det gör han icke, ty derute är det ett pratande och ett helsande, som ej vill taga slut.
Nu äro alla komna, alla, hvilka genom sin ställning eller sitt intresse anse sig förpligtigade att bevista en uppvisning som den ifrågavarande, mest fruntimmer, hvilka på landet högst ogerna försumma hvarje extra förnöjelse, som kan om också blott för en stund rycka dem ur den förslöande dagligdags-enformigheten.
Kyrkoherden Stålberg har kommit med sin kopp-ärriga, astmatiska hustru Agata och sitt tysta, stela, predikobiträde, en yngre teologie studerande från Upsala, hvilken sannerligen icke har några sötbrödsdagar härute, ty det hör till kyrkoherdens diät aldrig predika mer än en tre, fyra gånger på året – han får alltid svindel när han kommer upp i predikstolen.
För ögonblicket står han och pratar med fröken Halling, en förmögen äldre dam, hvilken egnar honom lika som alla andra andliga, hvilka under hennes långa lifstid tjenstgjort härute, en trofast beundran.
Hon besitter en egendom på ön, och hennes ensliga lifs förnöjelser bestå i att tillsammans med en skinntorr sällskapsdam åhöra årets alla högmessor, hafva små middagar med plumpudding à l’anglaise och alvarsamt samspråk i religiösa ämnen samt att alla qvällar lägga invecklade, evigt långa patiencer med en rykande kopp svagt the bredvid sig.
För henne är denna uppvisning en verklig fest, och hon har sedan gammalt fått häfd på att denna dag hafva traktens honoratiores på middag.
Kyrkoherden tackar just för hennes inbjudning med ett par förbindliga, vällagda ord, och hon svarar med att i långa svassande satser utlägga, hur litet det är att tacka för, medan kyrkoherden otåligt drar i sina polisonger och inom sig tänker, att det är hårdt, att man icke kan få en god middag och ett trefligt litet viraparti utan att behöfva hålla till godo med den gamlas ymnigt framströmmande svada, som hon till råga på olyckan altid i samtal med honom uppblandar med en hop illa passande talesätt och vändningar ur gamla postillor och predikosamlingar.
Bredvid kyrkoherden står hans hustru och söker förgäfves kasta sig i samtalet, men fröken Halling vänder sig alltid bort ifrån henne.
Agata är så obetydlig, hon kan icke dela sin mans höga flykt, säger hon ofta till sin sällskapsdam.
I hennes ögon hafva nu alla prester en högre flykt den försagda hjelppresten från Upsala icke undantagen, hvilken nu som altid stirrar dystert framför sig och undrar om verlden inser, att han gömmer mer inom sig än folk tror.
Deruppe på verandan står en annan grupp samlad kring brukspatronen och folkskoleinspektören.
Det är fru Holmlund, hennes syster och hennes älsta sons informator.
Fru Holmlund är en fyrtio års qvinna med simpla men godmodiga anletsdrag.
Hennes historia är rätt enkel.
För en tio år sedan kom hon till Lindesnäs som hushållerska, och när hon fått sitt andra barn med Holmlund äktade han henne – hon var en utmärkt hushållerska och det var alt han begärde.
Ej heller fröken Beda, hennes syster, som i detta ögonblick står bredvid henne med sin arm i hennes, har blifvit delaktig af mer än den ytligaste fernissa, fastän hennes väsende är finare.
Hennes anletsdrag äro reguliera, näsan rak, ögonbrynen kraftigt bågade, man skulle kunnat tro, att hon var helt ung, om icke den starkt svällande hakan, den fula ansigtsteinten och det glesnade framhåret motsagt detta, liksom ock den något mer än fullmogna yppighet, som låg öfver hela hennes figur.
Den tredje i trion, informatorn, var en skägglös ung recentior, som för första gången var ute på ensam hand och längtade efter att blifva man, en slags ofta förekommande modern Cherubim, hvilken känner sig hjertnupet stämd vid åsynen af hvarenda flicka och dock icke lyckas göra någon detsamma hvem kär i sig.
Nu har han varit här redan öfver en månad och icke kommit målet närmare.
Visst tyckte han sig märka åtskilliga symptomer hos fröken Beda, men han var icke säker, han vågade icke hoppas, och är det icke förargligt så säg, att ingen vill löpa i famnen på en, fast man städse står med armarne utsträckta för ett taga emot, förargligt alra mest som man ju icke kan blifva karl förrän man haft sitt äfventyr.
Kyrkoherden gick emellertid fram till folkskoleinspektören och frågade om det icke vore tid att uppvisningen började.
Denne nickade jakande; herrskaperna stego in i salen och rangerade sig på en bänk, men inspektören sjelf stannade i dörröppningen och stod der lutad mot väggen, blåsande de lätta rökhvirflarne från sin cigarr ut i förstugan.
Långa leder af ljusa hufvuden, fina, ovala flickhufvuden med urrig lugg vid hårfästet och raggiga, runda pojkhufvuden på feta halsar nickade sömnigt af och an öfver bänkarne, medan läseböckerna vacklade i brynta, vårtiga händer.
En och annan pys skrubbade litet otåligt sin ryggtafla mot stödet bakom sig, en och annan flickunge vände sig så varligt som möjligt för att sända ett par förstulna, nyfikna ögonkast mot herrskaperna – eljes intet ett buller från hela skaran, som sakta gungade öfverkropparne omvexlande åt höger och venster.
Det lästes högt, och upp hasplades de eviga gamla historierna än knagligt, abrupt än ramsvis, störtsjövis i en uttryckslös, död monotoni utan något, som tydde på begripandet af meningen.
Så skulle ett par af barnen redogöra för innehållet.
En elfvaårig, fräknig, lintottshårig räkel får frågan, står der tafatt och stammar utan att komma längre än till »då så, då så», och tvärstannar plötsligen.
Det blir tyst derinne; de öfriga pojkarne stirra nyfiket på offret, en halfvuxen tös fnissar litet skadegladt bak sin koftärm.
Rottingen hviner fram och tillbaka i luften, viftad af klockarens grofva näfve, och man hör tydligen, hur brukspatron Holmlund hviskar sin informator i örat några ord om det fåfängliga i att söka bibringa bondungarne kunskaper.
Det hela blir pinsamt.
Inspektorn ber klockarn öfvergå till katekesen, och nu går det bättre tack vare kyrkoherden, hvilken går och hjelper de okunnigaste på trafven, smått suflerande.
Inspektorn rotar emellertid i hörnskåpet, betraktar flyktigt ett par af elevernas skrifböcker, – plumpiga, flottiga med råa, halft öfverkorsade glåpord på slutsidorna – och går efter några afslutningsord, lindrigt skakande på hufvudet öfver till småbarnsskolan, dit de öfriga åhörarne följa honom.
Här har han ett bättre fält för sin verksamhet; här är han herre på täppan och behöfver icke vakta sig för att trampa någon mäktig klockare på liktorna.
Här är blott en lärarinna, som man ej behöfver visa några konsiderationer emot, en af de der många han sjelf genom sin rekommendation skaffat lifsupphälle.
Han rätade derför upp sig, tog den unga flickan litet nedlåtande i hand och sade i en faderligt tillrättavisande ton så pass högt, att alla de omgifvande hörde det, att hon gerna kunde stryka luggen ur pannan.
Ett par af damerna myste i mjugg, men den unga qvinnan rodnade lätt, böjde det färglösa, trötta ansigtet några tum nedåt golfvet grep sig så med en svagt skälfvande röst an med sitt förhör.
Barnen fingo stafva efter ljudmetoden, och det gick raskt undan med frågor och svar vida bättre än i storskolan, men de små fingo ej stort tillfälle att lägga sina kunskaper i dagen, ty inspektorn bad henne efter en kort stund afsluta sin lektion.
Det var omöjligt att härda ut derinne, så olidligt qvaft hade det blifvit i det lilla köket, som agerade skollokal, det trånga kyffet, der småttingarne sutto hopklämda som packade sillar, och en stor, utspringande spiselhärd delade det täpta rummet i tvänne triangulära halfvor.
Barnen fingo gå, men den unga lärarinnan kände sig helt nedslagen till mods öfver, att hon ej fick mera erkännande för barnens framsteg, och i tungsinta tankar gick hon in i sitt rum, – en trång, liten skafferilik koj innanför kök-skollokalen – för att kläda sig till fröken Hallings middag.
Fröken Hallings boninghus var en kuriös gammal herrgårdsbyggnad, som såg ut, som om dess rum under olika tider nyckfullt, på Guds försyn blifvit fogade till hvarandra, och dess façad och gafvelsidor erbjödo också den mest öfverraskande mångfald af hörn, kanter, utsprång och fördjupningar, som någon delirerande byggmästarhjerna gerna kunde upptänka.
Men hela denna sjelfsvåldiga capricio i trä och sten berörde en icke obehagligt; der var ett visst vinnande, ålderstiget tycke öfver fönstrens gröna luckor, öfver de till hälften vinlöfsöfvervuxna snirklarne, de målade trägallren på taket och den trohjertade i feta, myndiga frakturtyper målade inskriften öfver dörren: »Herren välsigne din ut- och ingång.»
Och denna känsla af en sedan länge bevarad trefvenhet förnams ännu tydligare, då man trädde in i de bugtiga små rummen med sina djupa hålkälar vid taket och sina pjaskiga herdescener öfver dörrarne.
En formlig doft af hemtrefnad slog emot en derinne från väggarnes präktiga, gamla empire-speglar och bleknade familjeporträtter med svalstjertar och styfkjortlar, från möblementets hörnsoffor, bredryggiga ländstolar och kupiga med messingsbeslag försedda byråar, på hvilkas marmorskifvor gamla potpourie-krukor i antikt
Mariebergsporslin höjde sig bland andra gammalmodiga etagerprydnader från århundradets begynnelse.
Till och med volymerna bakom bokskåpets glas harmonierade med det öfriga bohaget – idel stamtrupper ur gamla gardet med ärliga, solida skinryggar – Leopold, Fielding, Cederborgh och Knigge, och på förmakets divansbord lågo Thomas af Kempis, Scrivers »Själaskatt» och Bunyans »Kristens resa».
I dessa gamla rum, der hvarje enskildhet sålunda bidrog att förflytta en till gångna dagar, voro nu ortens honoratiores samlade – äkta tarfligt nutidsfolk, och middagen var redan i full gång.
Från ena ändan af våningen till den andra genljuder det af en måltids slamrande, skallrande sorl.
Sällskapet har ordnat sig vid små bord, och mellan rummen bära söndagsklädda pigor med en viss landtligt provinciel fernissa öfver sig brickor, fylda med mat.
Samtalet växer, tynar af och öfverdönas stundom af bullret af knifvar, gafflar och skedar.
I salen sitta fröken Halling, kyrkoherden och några andra vid ett gemensamt bord, och efter mycket besvär lyckas det värdinnan att vid rostbiffen leda samtalet in på sitt älsklingsämne »de eviga straffen», och med munnen full af legymer måste kyrkoherden för hundradeförsta gången utveckla sin åsigt härom.
I ett annat hörn spisar klockaren samman med ett par rödbrusiga arrendatorer och gamla Litsche, föreståndaren för Holmlunds tegelbruk, en hetlefrad, gråsprängd Mecklenburgare, hvilken för åtskilliga år sedan måst begifva sig öfver till Sverge på grund af delaktighet i något mystiskt slag af »demagogische Umtriebe».
De båda arrendatorerna flina af full hals åt gubbens grofkorniga, med eder uppspäckade anekdoter, hvilka blifva dubbelt tokroliga genom berättarens platt tyska brytning.
Men klockarn bara tiger och äter, äter och tiger, och för hvarje gång någon bricka kommer i hans närhet, anhåller han den.
Inne i ett sidorum sitter ungdomen vid ett trefligt litet spelmansbord – teologen och fröken Beda, den unga lärarinnan och Holmlunds informator – Kurt Hjort.
Kurt har sjelf fört henne till bordet, icke derför att han just brydde sig om henne eller höll af lärarinnor i allmänhet, tvärtom han afskydde alla flickor, hvilka på något vis kunde hänföras under kategorien »emanciperade fruntimmer», men han insåg, att detta borde vara ett godt schackdrag mot fröken Beda, och han fixerade henne då och då för att söka upptäcka, om den stela teologen tråkade ut henne, något han tog för afgjordt.
Men hon tycktes vara vid det bästa humör i verlden och koketterade så mycket som möjligt med sin bordsgranne, hvilken alt eftersom middagen framskred, och vinerna serverades, blef lifligare och lifligare.
Till sist reciterade han till och med för henne med mycken patos några strofer ur »Drabantens hämd, tidsbild från Guldkonungens dagar», en dikt, som i sin tid prisbelönts i gymnasialorden Amicitia och sedan varit tryckt i Familje-Journalen.
Hon applåderade och han svarade med att beklaga sig öfver presten:
»Ni kan väl förstå, bästa fröken, att det är hårdt för en, som har så pass mycket andliga intressen som jag, att vara predikobiträde hos en kyrkoherde, som är så utan alla vyer.
Märkte ni hur han i söndags, under det jag predikade, stod och kammade sig i sakristians dörröppning, så hela församlingen distraherades.
Man måste underordna sig, den andliga upplysningen kräfver uppoffringar.»
Här förde vår gode man med en välberäknad rörelse sitt sherry-glas till munnen, och fröken Beda nickade bifallande, men i smyg gäspade hon gång på gång.
Åh han var olidlig den karlen, han kunde plåga en oskyldig stackare till döds – och Kurt, den fjäriln, som nu hela tiden pratade och skrattade med den der lilla bleknosiga skol-lärarinnan, en sådan gås!
Hon tryckte häftigt sin fot mot golftiljorna, betraktade förstulet Kurts fina, qvinliga hufvud, och en vild lust kom öfver henne att föra sin hand öfver hans skära, fjuniga kind.
Emellertid hade desserten kommit på borden, och kyrkoherden reste sig för att hålla tal.
Han äskade ljud, harklade litet och började.
Han hade fattat sitt glas för att å hela ortens vägnar framföra en djupt känd tacksägelse först och främst till sin egen gamla vän, folkskoleinspektören, men äfven till socknens nitiska klockare och dess nyanlända lärarinna för deras gemensamma, trägna mödor i bildningens tjenst.
Af egen mångårig erfarenhet visste han, hvilken välsignelserik och ädel uppgift det var att sprida bildningens skatter i de djupa lederna och just derför, att deras arbete icke var af dem, hvilka verlden prisar med buller och bång, borde hvarje enskild menniskovänlig person stå i en så mycket djupare tacksamhetsskuld till dem.
En skål för herr folkskoleinspektör Lund, för vår hederliga klockare och för fröken Gerda Alm!
Holmlund, som under hans tal suttit och vaggat med öfverkroppen, drog ett djupt, lättadt andetag.
Fröken Halling lade sitt hufvud, beundrande på sned och drack kyrkoherden till, och inspektör Lund sjelf svarade kort, att han var rörd af den välvilja, som lyste fram ur hans väns tal, och han delade fullkomligt dennes upphöjda uppfattning om folkskolans betydelse.
Det hade alltid förefallit honom som en heder att få verka i en institution, som man såge hvad man vill dock utgjorde fäderneslandets stolthet.
Middagen var slutad.
Gästerna spriddes, och eftermiddagen gick som den plägar på dylika tillställningar.
Kyrkoherden slog sig ner vid ett virabord, och hans hustru gick ensam hem på qvällen, ty hon visste, att ej var värdt att vänta på sin man.
Han spelade ofta hela nätterna till och med lördagsnätterna; en gång hade han gått direkt från virabordet upp i predikstolen.
Kurt beträffar, fortsatte han på eftermiddagen sin roll, och Gerda betedde sig i början misstroget och kyligt emot honom.
Hon var så ovan vid en dylik hyllning, men till sist gladde hon sig åt hans uppmärksamhet.
Ensam och vek som hon var, insöp hennes känsliga sinne alt, som genom sin ton eller mening, tydde på vänlighet och intresse.
Det kändes så godt att få tala ut en gång, hon blef alt mer och mer upplifvad, och der flög ett ljust, lefnadslustigt skimmer öfver hennes bleka ansigte.
Beda deremot slog sig i eftermiddag på det stadgade, det seriösa, och allvarsam och stel satt hon och pratade förstånd med fröken Halling, men bet sig då och då i läppen, när de båda unga gingo förbi inbegripna i ett lifligt samtal.
Hvad hennes kavaljer beträffar, skalden och teologen, satt han samman med Litsche och drack just sin andra toddy och såg så gemytlig och belåten ut, som han med ens lagt af både den presterliga och poetiska kostymen och nu för första gången alt sedan sin ankomst till ön kommit i sitt rätta element och timmarne gingo så småningom, det blef qväll, och uppbrotts-stunden kom.
– Klockan elfva körde
Holmlunds vurst fram, och alla, hvilka skulle till Lindesnäs klefvo upp.
Kurt tog ett vänligt afsked af sin dam och satte sig bredvid fröken Beda – ett stycke ifrån de gamla och folkskoleinspektören.
Och af for den långa, skakande vursten, for i snabb fart fram öfver vägen genom ängsmark och skog.
Sommarnatten hade på tunga vingar sänkt sig öfver trakten, kommit doftuppfyld och varm.
Men der var icke hvilans förfriskande stillhet, icke natt-tidens passionsfria slummer öfver nejden.
Tvärtom öfveralt famnades och fröjdades det, som ville alt – djur, örter, haf och trän – alt rusa sig i en enda glödande, exstasisk kärleksorgie.
Hafvet slöt stranden i sina slingrande, hvita böljarmar.
Upp från den rykande, heta marken ångade det genom den af vällukter tunga luften af julinattens fruktsamhet.
Och derinne i skogen, der vajande grenar smektes med ett sakta gny, der långt inne i dunklet, der lysmaskarne här och hvar sände ut sina ljusa strålfloder öfver trärötter, småtjärnar och lingonristufvor, der djupt, djupt inne der tusende sinom tusende biläger firades under löfmassornas alkovgardiner, derinne utstötte då och då en fogel sitt paroxysmartade kärlekskutter.
Och framåt for vagnen framåt, under det de åkande iakttogo en nästan oafbruten tystnad.
Deras stämmor skorrade för skarpt mot den omgifvande stillheten.
Efter en stund frågar Beda lätt med en nära nog omärklig, maliciös nyans i sin röst, om »skolfröken» var treflig.
Joo, det var hon nog, svarar Kurt.
Så tiga de plötsligen igen.
De hafva en förnimmelse, som de hade något att säga hvarandra, men de få icke ett ord öfver sina läppar, icke ett ord – precis som deras strupar svulnat igen.
De bara närma sig hvarandra litet, närma sig hvarandra.
Så kommer vagnen till en stor sträcka svedjoland, der tunga rökmoln hölja dem som i den tätaste dimma.
Man kan knapt se sin sidoman.
Det är så hett.
Kurts ögonlock vilja falla igen.
Han kan icke tänka.
Han är så trött, men bäst det är känner han en rund, fyllig arm med ett lätt smekande tryck lägga sig kring hans nacke.
Han höll på att skrika till, han höll andan ett tag, skälfde från topp till tå – hurrah der hade han ändock sitt äfventyr, hurrah.
Och medan blodet cirkulerade häftigare i hans ådror, lät han i en blandning af lifslust, åtrående nyfikenhet och pojaktig vigtighet, som berusande slog honom åt hufvudet, sin darrande, varma hand med heta fingerspetsar sakta, sakta glida ner öfver hennes lena kind.
Men i sitt lilla rum innanför skolsalen står Gerda och ser genom sitt öppnade fönster utåt nejden.
Det är, tycker hon, som vore hennes rum i qväll dubbelt trångt, dubbelt fattigt – hon vet icke hvarför – så ensamt, så tomt.
Alt det der, som var ovant för henne – omvexlingen, de många menniskorna, vinerna och Kurts hyllning, ja kanske mest den – alt detta, som plötsligen afbröt hennes sträfsamma dagars gråkalla enahanda, hade ledt hennes tankar ut på gömda, sällan trådda stigar, långt bort från de vanliga drömmarnes raka landsväg, bortåt, utåt.
Och medan hon känner, hur den ljumma nattpusten kastar ymniga fång af ångande vällukter emot henne, kommer öfver henne en brännande, lidelsefull längtan att upplefva något, att njuta lifvet för fullt ångtryck, att firas, älskas, uppmärksammas och beundras, om också för att plötsligen med ens försvinna, försvinna i en blink som en såpbubbla, hvars färgspelande skimmer ett ögonblick bländat.
Och komme han icke nu, komme han icke nu, när foglarne sjungo och alt stod i fullaste blom, så skulle han aldrig komma, aldrig – åh man kunde rifva håren af sig i förtviflan, när man tänkte på, att det var ens lott att få öda bort sina känslor i paraceller, i småsmulor utan att engång få gifva sig hän blindt, utan en baktanke, utan att engång odeladt få bortskänka alt, själ och kropp, hvad der jäste och brann i hjernan, hvad der darrade och klingade i hennes bröst af återhållen, länge förvarad ömhet.
Men hon tänkte det nog, hon anade det nog; henne skulle ingenting hända.
Nej bevars hon skulle ostörd få gå i sin skola för att dag efter dag haspla upp samma nötta minneslexa utan att ens blifva delaktig af lifvets medellycka – att få hem och barn, – bara vänta, vänta på snön, vänta på våren, vänta ...
Med halfslutna ögon och händerna knutna öfver hjessan står hon och ser utåt nejden, der skuggorna blifva djupare, djupare, der sus, svall och buller dämpas mer och mer – hon afbidar gryningen, den långa dagen, den tunga ensamma framtiden.
EFTER UTREDNINGEN.
En ljuslätt ung student af de just nyss färdigbakade, den gladaste hvitmössa bland de glada ungdomar, hvilka vårtiden svärma om kring dagarne i ända på gator och torg, som i skaror ströfvat kring djurgården de ljusa men svala vårnätterna, sexat på Hasselbacken, sjungit bachanaliska, ungdomsyra visor kring
Bellmansbysten och ätit sillfrukostar på centralstationen, gick med spänstiga steg nerför en af Malmskilnadsgatans gränder.
Solen glänste så ljust mot bottenvåningarnes fönster, himmeln var så blå, så blå, der klingade rundt om på trottoirerna så många perlande muntra skratt, och idel glada ansigten gingo förbi, tyckte han.
Åh det var skönt, det var härligt att lefva!
Han halfsprang nästan, hvisslade litet smått och slank, bäst det var, in i en mörk portgång, öfver hvilken det hängde en gammal, målad skomakar-skylt, gick öfver en smutsig, liten gård med en däst soptunna i midten och var i ett hopp uppför den vindiga skumma trappan i farstun, der hans far och hans gamle skomakare bodde.
Han knackade hårdt på dörren.
En trind, liten gumma öppnade.
Han tyckte sig dunkelt igenkänna henne som skomakarens hustru, helsade, steg på, och svängande sin spatserkäpp litet sprättigt i luften, frågade han med en muntert klingande, sonor stämma:
»Skomakar Fredriksson är naturligtvis hemma?»
»Han är död.»
»Ja-a, vet inte herrn det?
Det blir om onsdag jemt tre veckor, sedan han dog», svarades det dämpadt.
Studenten tog utan att sjelf märka det ett steg tillbaka.
Det klack lätt till inom honom.
Han erfor denna egna känsla, som alla dödsbud, hur aflägsna de än må vara, föra med sig, detta lätta skälfvande, som om en iskall hand med tunna, blodlösa fingrar oförmodadt vidrörde ens nacke, och med stora, förundrade ögon fixerade han gumman, som kutryggig och framåtböjd stod framför honom.
Nu först observerade han, att hon var helt och hållet svartklädd.
Hon hade på sig en gammal sliten svart yllekjol, ett svart lif med blanknötta, matfläckade ärmar och knappar, hvilkas hvita knappformer stucko fram genom den söndriga öfverklädnaden, samt öfver hufvudets bruna med qvittenkärnor slätade hårvalkar en gammal, gammalmodig duk af något svart crepe.
Hennes mormorsaktiga, hopskrumpna ansigte med sin torra, urblekta, pergamentaktiga hud såg aftärdt, trött och lidande ut.
En hel knippa med rynkor gick från näsroten upp mot den fårade pannan, stora påsar hade bildat sig under de rinnande ögonen, och de bleka läpparne darrade en smula konvulsiviskt, medan hon nervöst, oupphörligt gned sina små slappa, köttiga händer mot hvarandra.
»Jaså», började så studenten ånyo för att bryta pausens tryckande tysthet, »jaså, kors det hade jag icke den aflägsnaste aning om.
Jag kom just för att köpa ett par skodon.
Men kanske det fins några qvar, som passa.»