Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Hvad är det ni säger, mor Dordej? frågade med rynkad panna själasörjaren, som just den dagen råkade vara öfverlupen af ostar och sommarsmör från alla sina rökar. -- Hvad är det ni säger?
Böcker?
Hvad skall ni göra med böcker?
-- Det är för flickan, vördige far, svarade torparhustrun.
Hon ligger öfver mig dag och natt, att jag skall låna henne böcker från prästgården, för vördige far kan väl förstå, att fattigt folk ej har råd att bestå sig så dyr lärdom.
-- Gif henne katekesen!
-- Den kan hon utantill från perm till perm.
Vördig far minns nog läsförhöret.
-- Så gif henne psalmboken!
-- Den kan hon också utantill.
När jag sjunger i kyrkan och hon sitter bredvid mig i bänken, minns hon hvar vers och på hvilken sida den står.
-- Så gif henne bibeln, om ni har någon bibel!
Jag tänker, att där har hon och vi alla nog att begrunda för alla våra lifsdagar.
-- Vördig far har rätt, det har jag många gånger sagt henne.
Men si Hagar är en sådan en, att hon aldrig får nog.
Hon har läst igenom hela den heliga skrift, efter vi ju lade oss till den välsignade boken, som vördig far minns, med barnens underhållspenningar.
Hvart präntadt ord minns hon där, Mose och alla profeterna, för hon började läsa af sig själf, när hon var fem år gammal.
När jag sade till henne: det där är A, visste hon redan alla stafvarna.
Tröste mig, om vintern läser hon vid brasan och pärtstickorna; sommartid, när jag vaknar, sitter hon återigen vid sin bok.
Hvad i all världen skall jag göra med barnet?
När hon har läst något, vill hon också ha uttolkning på det, efter där ju är mycket som går öfver mitt och hennes förstånd.
Och så har jag tänkt, att det skulle vara nyttigt för henne, om hon får låna af vördige far sådana kristliga böcker, som lära ett rätt förstånd af skriften.
-- Hör nu hvad jag säger, mor Dordej; ni ser ju, att folk väntar på mig, jag har ingen tid med dårskaper nu.
En sådan lystnad att veta rätta förståndet af allting är af ondo.
Vore barnet en pojke, skulle jag råda er att skicka honom till skolan i Helsingfors, om ni har råd, och har ni ej råd, så skulle ni göra honom till en ärlig gårdsdräng, det kan vara godt nog och för godt, efter jag hör, att de där barnen sägas vara tattareungar.
Men eftersom barnet är en flicka, så är hennes lystnad efter rätta förståndet ingenting annat än ormens svek i paradiset vid kunskapens träd.
Ni minns, att jag predikade i våras om syndafallet.
Skäms icke en sådan fattig stackare, och därtill en flicka, att vilja lära skriftens förstånd?
Gif henne ris och icke böcker!
Lär henne sköta korna, baka bröd och skura golf, det är för henne lärdom nog.
-- Men vördig far, det kan hon allt, bättre än någon vid hennes ålder! invände Dordej halfgråtande.
Hon är så skicklig nu redan och trägen i sysslorna, att det hon läser, det listar hon sig i löndom till på mellanstunderna och på söndagarna.
Vördig far skulle nu vara så beskedlig och låna henne någon kristlig postilla, som vördig far icke själfver eftertraktar till att predika ur; det kan, Gud hjälpe mig, inte vara af ondo.
Petrus Tavia betraktade den lilla läshungriga flickan, som stod där röd af blygsel med nedslagna ögon, uppfångande hvarje omildt ord från hans läppar.
-- Jaså, sade han, är det du, som läst genom hela bibeln?
Nå, säg mig, hvad var det, som Israels folk kallade ett klangår?
-- I tredje Mose bok, 25:te kapitlet, 11:te versen, står:
»Ty det femtionde året är edert klangår.»
Kyrkoherden uppslog sin bibel, ty han mindes icke versen, och fann svaret riktigt.
Den vördige mannen blinkade och fortsatte:
-- Nå, efter du minnes så bra, kan du berätta för mig, hvilka judar hemkommo med Serubbabel från babyloniska fångenskapen?
-- Det står i Nehemia bok, 7:de kapitlet, 7:de och ända till 64:de versen:
Jesua, Nehemia, Asaria, Raamja, Nahamani, Mordechai, Bilsan, Misperet, Bigvaj, Nehum, Baana ...
-- Håll, det är nog!
Jag märker, att du reder dig skäligen bra.
Det där, kära barn, är godt minne, det är ännu långt ifrån godt förstånd.
-- Vördig far har alldeles rätt, inföll Dordej, det är det jag har sagt henne.
Men då svarar hon, att just därför vill hon lära ett godt förstånd.
Nu förlorade kyrkoherden tålamodet.
-- Och jag har sagt eder, att sådan lystnad hos kvinnfolk är djäfvulens påfund.
En kvinna skall tjena, vara sin man underdånig och uppföda sina barn i tukt och förmaning.
En kvinna skall vara Sara och icke Eva.
Minns det, farväl!
Dordej gick bedröfvad med oförrättadt ärende.
Vid dörren stod tullnären och hviskade till henne:
-- Vänta mig vid grinden, jag vill tala med er!
Lydik Larsson frambar det ärende som fört honom till prästgården.
Han fick höra åtskilligt tal om de dåliga tiderna, krig och missväxt.
Men Karis råkade vara välsignadt med goda humlegårdar, och tjugu säckar fylldes för tullnärens räkning.
Hela denna nejd exporterade humle, för hvilken Ekenäs var den förnämsta marknaden.
Vid grinden väntade
Dordej och flickan.
Tullnären hade igenkänt henne, hört samtalet och förnummit en obestämd känsla af försummad pligt, när han erinrade sig, att han, jämte de höge herrarne, stått fadder åt nattens barn.
Man hade då ännu icke lärt sig att taga denna väntjenst mot värnlösa så lätt som i våra dagar.
Han erfor nu barnens korta lefnadshistoria.
Pilens bortröfvande och Bennus försvinnande hade varit en märkedag i torpets enformiga lif.
Sedan fogdens rättare på Nyby redogjort för sin jagt efter rymmaren, hade Thomas Kask med sin äldste son begifvit sig till Gerknäs att återbörda pojke och häst.
Han hade lika så gärna kunnat bedja en stenmur om rättvisa.
Hemma som borta lefde herr Åke i fält, och i fält anammas ett byte utan appell.
Torparen hade hardt när bekommit sitt svar af stallmästarens ridspö, förrän det uppdagades, att han tjent som ryttare under Evert Horn, hvilken var allas, äfven Torsten Stålhandskes, äfven Åke Totts herre och mästare.
Att afstå
Pilen kom icke i fråga; kungen själf, om han lefvat (och här saluterade herr Åke af gammal vana) skulle ej dristat röra en häst i Gerknäs stall; men efter Thomas Kask varit Evert Horns ryttare, skulle han i utbyte mot Pilen få välja åt sig den bästa arbetshästen i stallet.
-- Huru många trosshästar ha vi, Lars Palikka?
-- Angår mig icke, ers nåd; fogden sköter om jordbruksskräpet.
Det vet jag, att här på Gerknäs ha vi trettiosex hästar, munderade för skvadronen, tjugufyra på Lavila, tjugufyra på Ekolsund.
-- Godt, Palikka.
Låt karlen här få en trosshäst, med eller utan spatten.
Pojken behåller jag; han får rida in Pilen, jag har låtit spänna korta stigbyglar åt hans spinkiga ben.
Är han icke min gudson?
Och har han icke redan lärt min Klas att klifva på hans axlar i sadeln?
Dordej suckade, när hon för tullnären beskref denna viktiga tilldragelse, då hennes Thomas fick en kasserad, gammal slöhofvad ridhäst i utbyte mot Pilen.
-- Gossen stackare är nu herr Åkes.
Vildsinter var han förr, skengalen blir han på Gerknäs med de ogudaktige ryttarne.
Thomas hade ondt af att mista
Pilen, men si han skulle därtill ha gifvit Blacken med, om herr Åke låtit honom behålla Bennu.
Tullnären åhörde tålmodigt den långa berättelsen och frågade hvad
Dordej nu ämnade företaga med Hagar.
-- Hvad fattigt folk företager med ännu fattigare.
Frysa behöfver hon icke, och om någon skall svälta, blir det jag.
-- Flickan vill läsa?
Dordej strök sin högra flata hand mot den vänstra med en åtbörd af förakt.
-- Ni hörde hvad vördig far sade.
Hvad skall en flickunge göra med skriftens rätta förstånd?
-- Det kan allt vara skäl i sådant, Dordej, eftersom lärda böcker äro skrifna för manfolk.
Hörde jag icke själf huru hon svarade vördige far, så att håren reste sig?
Han skulle ju hålla god min för värdigheten, men jag såg, att det klack i honom.
-- Nå hvad sedan?
Mycket regn faller i sjön, mycket solsken värmer upp hälleberget.
Det skall vara penningar till lärdom, och sedan, kan jag hjälpa, att Hagar är flickebarn?
Kanske blir hon, som jag, en torpares hustru.
Värm upp hälleberget!
-- Vet ni, Dordej, hvad mäster Sigfrid sade den natten, då barnen kommo till världen?
Han sade, att barn af den natten få stora gåfvor.
Det likar sig rätt för Hagar, Dordej.
Där är intet hälleberg, som ni säger, där är den bördigaste åkerjord, som någonsin väntat plogen och sädeskornet.
Åter gjorde
Dordej sin åtbörd med flata handen.
-- Skola?
En tattareunge i skola!
Ni har kanske hört, att barnen ha sådant rykte om sig.
Vet jag det?
Gud vet det.
Underligt var det.
Kanske har modern varit fattigt folks barn, som andra, men råkat ut för en bof ...
Skola!
Och hvar vet ni en skola för flickebarn, om inte för katekesen och läsförhöret?
Anmärkningen var ovedersäglig.
I hela
Finland funnos, utom klockareskolorna för innanläsning och katekes, endast fyra eller fem lärda skolor, och alla dessa för gossar.
Långt efter Hagars och Dordejs tid hade fäderneslandet intet annat svar på vetandets törst i ett kvinnohjärta än det urgamla, järnhårda, obevekliga: hvad behöfver hon veta?
Han betraktade den elfvaåriga flickan, som satt sig på dikeskanten vid vägen och plockade sönder en ängsnejlika, vuxen vid gärdet.
Hon undersökte roten, stjälken, bladen och blomkalken så uppmärksamt, som ville hon utgrunda plantans byggnad.
Hon skulle kallats ett vackert barn -- så kloka, bruna ögon, så fint bildade drag, så svart hår i två långa flätor -- om icke den tunna kjolen varit så snäf, de bara armarna så tattarlikt bruna.
Tullnären försporde åter en ovan känsla i sitt affärsmannahjärta.
Han var änkling, barnlös och rik.
Om han skulle upptaga denna fattiga värnlösa, så ovanligt begåfvade flicka som sin?
Var icke äfven han en gudfar för nattens barn?
Men Lydik Larsson var en försiktig man; han ville icke köpa grisen i säcken.
-- Dordej, sade han, säg mig uppriktigt hvad ni tycker om flickan!
Jag menar ej hennes förståndsgåfvor, jag menar hjärtelaget.
Hurudan är hon?
Dordej gjorde en af dessa okonstlade gester, som brukas i hennes stånd; hon snöt sig med fingrarna, plirade småslugt på den frågande och svarade:
-- Som folket är mest.
Visar hon odygder?
Är hon styfsint, olydig, uppstudsig?
Ljuger hon, Dordej?
Är hon falsk?
Aldrig kan jag tro, att hon snattar?
Dordej skrattade.
-- Ser hon ut att snatta?
Om hon hade lof att bortgifva sin slitna sko eller sin lappade kjol, skulle hon kläda dem af sig, när hon ser en annan gå oklädd.
Ljuga ... latas?
Hvar skulle hon lärt det?
Inte i vår stuga.
Lyda har hon lärt från att hon kunde krypa, men besvär har det kostat mig.
Ena stunden är hon styfvare än en träsko, andra stunden mjukare än en lintott.
Riset, ja, det är för Hagar och Bennu värre än glödhett järn.
Det skulle ni se!
När kvasten får släppa till sina kvistar för de andra barnen, ulfvar Hagar, som sved det på hennes egen rygg.
Si jag vet hennes konster.
»Nu skall du göra det eller det så bra, som ingen annan kan görat'.» Gör hon det inte?
Jo si det gör hon!
Kantänka, ungen tycker om ros och berömmelse.
Sinnelaget, det skiftar ofta om, men stormodigt skall det vara, det är inte lappdockor som duga åt Hagar, det skall vara det högsta berg och den finaste grannlåt, om det ock vore lysmaskar från ängen eller kattguld från kiselstenarna.
-- Efter allt hvad ni säger, Dordej, är flickan oregerlig och gör eder omak.
Jag tänker ni vore glad, om någon toge stackarn ifrån eder?
-- Taga henne ifrån mig?
En kunde göra det, och det är far hennes, om han lefver, men kommer han, må han akta sin rygg för kvastkäppen.
Hvem skulle då göra mina sysslor och få makt med de ostyriga barnen?
I somras hade Bennu fått dem med sig till mossen att plocka hjortron.
Först sjönk han ned till öronen, så skulle Sigfrida hjälpa honom och sjönk till armarna.
Tommu visste intet bättre råd än att springa en fjärdingsväg hem efter hjälp.
Hvem drog upp dem?
Hagar.
Hon släpade fram en kullfallen björk.
Hvad skulle de två drunkna!
På dem biter hvarken eld eller vatten ...
-- Hvad säger ni om ett förslag, Dordej?
Jag är ju flickans gudfar, jag tager Hagar på några veckor med mig till Turholm, kläder upp henne i nytt linne, kjol, tröja och skor, förskaffar henne de böcker ni förgäfves begärt låna af vördige far och hämtar henne tillbaka till allhelgona, när jag åter måste fram denna vägen förbi edert torp.
Dordej betraktade honom misstänksamt med ett par stora svartsjuka ögon.
-- Jaså, ni vill taga henne, ni?
Vet ni, att Thomas är barnets laglige förmyndare?
-- Men ni får ju flickan tillbaka.
Har ni henne så kär, som ni säger, Dordej, så måste ni unna barnet att se sig litet omkring.
Betänk: kläder och böcker!
Ja, kläder och böcker, dessa två argument blefvo slutligen afgörande.
Motvilligt gaf Dordej sitt samtycke under två förbehåll: fattigmans kläder och kristliga böcker!
Dordej hade en dunkel aning om att icke allt pränt var af godo.
Och Hagar följde med nyfikna barnögon sin nye beskyddare på besök till Turholm.
Turholm.
Får jag ej räkna himmelens trappor?
Det nuvarande Helsingfors, som vid början af denna berättelse var en öde bergsudde, omgifves på tre sidor af en stormig hafskust, öfversållad med öar.
Den grå graniten, dess underlag, liknar en fattig mor, hvars enda rikedom består af kraftiga, glada, vackra barn.
De äro hennes stolthet och förtjena att vara det.
Ingenstädes framträder civilisationen behagligare för ögat, än där hon steg för steg eröfrat ödemarken.
Lägg två och ett halft sekels kultur till trettioåra krigets tidehvarf, och naturens skaplynne är detsamma ännu i dag.
Den största och bäst odlade ön är Degerö.
På dess nordvästra kust är Turholm, hvilket omtalas redan i Erik XIV:s dagar och anslogs efter Carl XI:s reduktion till kaptensboställe vid Nylands infanteri.
I Johan III:s tid tillhörde Tulholm eller Tullholm, som det då kallades, borgmästaren i Helsingfors Lars Mickelsson och öfvergick efter honom med ett kungabref af den 20 Maj 1614 till hans son, tullnären i Helsingfors och Borgå Lydik Larsson, mot rusttjenst till kronan.
Men naturen har här icke tänkt på krig, hon har tänkt på att brodera ett vackert mönster.
Samla inom ett litet område den älskvärdaste omväxling af berg, parker, fjärdar, vikar och uddar, som i vår tid omkransa Finlands nya hufvudstad, ställ vid sidan af Turholm dess grannar Jollas och Stansvik, och begär icke mer af en finsk skärgårdsidyll!
Hafvet gick två och en half aln högre än nu, en lummig ekskog betäckte stränderna, medan barrskogen i sitt nordiska allvar rotade sig i bergsskrefvorna och här eller där en äng, ett åkerfält rödjat mark i de bördiga dalgångarna.
En smal körväg ledde till
Degerö gård; en stor, väl underhållen båtbrygga betjenade samfärdseln till sjöss och tjenstgjorde som tullstation för Helsingfors, emedan segelleden till gamla staden gick här förbi.
Åbyggnaderna voro af enklaste byggnadsstil, men vittnade om vård och välstånd.
Boningshuset af furu, beläget på den kulle i öster, som nu intages af drifhus och ladugård, inrymde stuga och två kamrar samt en folkstuga, som tillika var kök.
Huset bestod sig icke allenast sex prydliga glasfönster, två rutor i höjden och två i bredden, utan äfven den sällsynta lyxen af ett tak belagdt med röda holländska tegel, som lyste långt ut på fjärden.
En rödmålad förstugukvist, en grön gårdsplan, prydd af en väldig hundraårig ek, fruktträd och en liten kryddgård för odling af kål, timjam, persilja och lök gåfvo stället ett inbjudande utseende.
Lydik Larsson bodde i gamla Helsingfors, men tillbragte den vackra årstiden på sitt landtställe Turholm.
Tullstationen vid hans egen brygga tillät honom sköta sin tjenst på samma gång som sitt sommarnöje.
Det var en stormig eftermiddag i början af Augusti, kort före mörkningen, då tullnären, uttråkad af sina kunder vid bryggan, återvände till gården.
Han kände sig ensam, den rike änklingen.
Dag efter dag trillade silfverdalrarna ned i hans kassakista för att en annan dag åter vandra ut på förtjenst och återvända i fördubbladt sällskap.
Deras klang hade länge varit hans enda musik, men det gafs stunder, då de förlorat sin tjusning och droppade ned i kistan med ett skrällande ljud, som tycktes begabba deras lycklige ägare.
Han behöfde välljudet af en mänsklig stämma som icke mäklade med siffror och tullinlagor, en stämma som kunde värma hans hjärta, hvilket började att förtorka.
Hvar finna en sådan hjärtelisa?
Icke var det hushållerskan, beskedliga Lisbet Wolle, hvars hela varelse uppgick i matos och strumpstickor.
Icke var det f. d. kusken, numera gårdsfogden Simon Berg, eller den snedögde tullskrifvaren Sjöholm, eller Turholms f. d. ryttare, Anders Hackspet, som numera botade gårdens hästar för kvarka i stället att bota moskoviten för snufva.
Eller var det kanhända den fattige djäknen Petrus Luth, som gick på rote i bygderna och hedrades för sin lärdom med en plats vid husbondens sida öfverallt hvar han satt vid ett gästfritt bord?
Nej, den rike Lydik Larsson behöfde någonting annat, han behöfde en värdinna i gården.
Det var kulet i stugan, vinden blåste in genom de otäta fönsterposterna.
Tullnären frös.
Han lät tända en brasa och satte sig i en grof, tung karmstol vid elden.
Skulle han gifta om sig?
Han var ju en kry änkling om femtio år och kunde försörja en hustru.
Lisbet styrde huset, och Lisbet var ärlig som rågmjölsgröt, men bakom Lisbet stod gårdsfogdens hustru, Priska, och tullnären misstänkte, att det var i Priskas hand som den husliga styrelsens hemliga trådar sammanlöpte.
Således ... hvar finna en passande hustru?
Rike Kedinghs dotter Agneta förde penningar med sig i boet.
Hm ... penningar kunde aldrig regna för tätt, men det var icke dem han behöfde.
Fattiga jungfrur funnos många ...
Maria Bruse? ...
Betty Luth, syster till djäknen?
Men om de gifte sig med hans kassakista?
Om de toge sig för att snegla på arfvet?
Nej, hellre frysa ensam, ensam långleds och ensam dö.
Det började skymma.
Dagern från fönstren stred allt mattare med eldskenet från den stora, halfrunda, öppna spishällen.
Snart hade björkvedens fladdrande låga eröfrat salen och belyste med flämtande sken de massiva ekbänkarna, skänkskåpet, matbordet, tenntallrikarna på hyllan och det stora, af en holländare inköpta vägguret, som var så konstfärdigt inrättadt, att göken framträdde vid hvarje timslag och galade tiden.
När göken galade åtta, inträdde jungfru Lisbet att duka aftonmåltiden.
-- Hvar är Hagar? frågade tullnären.
Hagar hade nu bott två veckor på Turholm, ätit och sofvit med tjenstefolket, blifvit husvarm och uppklädd af Lisbet Wolle.
Flickan hade varit så föga välkommen i huset, som ett fattigt påhänge vanligen är, men hon hade öfverträffat förväntan.
Hon befanns flitig, lydig, läraktig och begåfvad med en förunderlig talang att göra sig omtyckt.
Icke många dagar hade förgått, innan Lisbet Wolle skickade henne att plocka äpplen i trädgården; huspigan fann henne skicklig att mjölka korna; Anders Hackspet tog henne med sig att rykta hästarna.
Endast fogdens hustru
Priska misstänkte med afundens skarpa blick en blifvande gunstling och därmed en farlig medtäflarinna.
När sysslorna voro undangjorda, flög Hagar ut kring berg och backar, ingen visste hvart.
Hon hade ingen jämnårig lekkamrat, och ensamma barn få underliga infall.
-- Hvar är Hagar? upprepade tullnären med högre röst, ty jungfru Lisbet var lomhörd.
Svaret lydde:
-- Ute i backarna.
Jag har ej sett henne, sedan hon var med Ulla i ladugården.
Lydik Larsson hade hittills haft föga tid att tänka på guddottern.
Nu stod han upp, tog sin käpp och gick ut att uppsöka henne.
Det var redan halfmörkt.
Han letade vid det stora djupa kalkbrottet, där ett barn kan falla och slå ihjäl sig i mörkret.
Ingen Hagar.
Han gick utåt körvägen och ropade flickan.
Slutligen, när han befann sig vid gränsen af sina utmarker, hörde han hennes röst och fann henne sjungande på det höga berg, som i sydväst reser sig på Turholmens mark mot Hållviken.
Han igenkände en välbekant psalm:
I himmelen, i himmelen, där är klarhet fin, så att den klara solen hon ej så klara skin, som den klarhet i himmelen är, som den klarhet i himmelen är, när Herran Zebaot!
Utaf den klarhet i himmelen, människan skina skall, allt som den klara solen vidt öfver stjärnor all, änglomen fast mycket lik, änglomen fast mycket lik, för Herran Zebaot.
Af Turholmens nu med stor kostnad anlagda promenadvägar sågs vid denna tid och länge därefter intet spår.
Tullnären klef pustande uppför en oländig gångstig till toppen af berget och fann Hagar på dess högsta klint, betraktande stjärnhimmelen, som skådade i det första höstmörkret ned öfver det oroliga hafvet.
Kvällen var klar, men stormig.
By efter by från den mörka
Finska viken i söder kastade sig öfver de grå klippor, som sedan skulle bära det stolta namnet Sveaborg, fann dem vara oböjliga, öfverstänkte dem med skum, hvirflade öfver Kronbergs fjärd och trasslade in sig vid stränderna i furornas tofviga hår.
Flickans gestalt aftecknade sig tydligt mot himmelen.
Hennes kjol fladdrade för vinden; hennes långa svarta flätor hade befriat sig från sina band och blifvit en lek för stormen; sitt högra pekfinger hade hon utsträckt mot en stor okänd stjärna, som tycktes betrakta henne och kvarlämna i hennes ögon en sällsam återglans.
Barngestalten på berget hade i mörkret, stjärnljuset, vindens hvinande och vågornas brus något så ensligt sorgset och så underligt trolskt, att tullnären tänkte på mäster Sigfrids planeter och nattens barn.
-- Hvad gör du så sent i mörkret på bergen?
-- Jag räknar stjärnorna.
-- Räknar stjärnorna?
Hvad är detta för dårskaper?
-- Esaias säger, att Gud för höjdens här fram efter tal och kallar dem alla vid namn.
-- Stackare, vill du göra hvad Gud gör?
-- Å nej då.
Men Amos säger, att Gud bygger sina trappor i himmelen.
-- Kom ned!
Här blåser själen ut som ett ljus.
Och tullnären tänkte vid sig själf, att flickan var bara barnet.
Endast ett okunnigt barn eller en stor kännare af himlakartan företager sig att räkna stjärnorna.
De åtföljdes på ojämna stigar till boningshuset.
Den vanlige gästen, djäknen Petrus Luth, hade anländt -- en af desse trådslitne, halfsvultne, alltid hungrige ynglingar, som för ett brödstycke kringvankade i bygderna, stundom så talrike och efterhängsne, att de blefvo en landsplåga.
Man måste för hvarje skola anvisa hela socknar, där djäknarne hade rättighet att kringvandra; för Helsingfors sträckte sig distriktet ända till Hauho i höga Tavastland.
Stormodige djäknar betraktade detta område som sitt hertigdöme, dem gifvet till plundring; andre inträdde med en psalm genom bondens olästa dörr och hade ett ben i beredskap att muta herrgårdens hund.
Folket gaf hvad det förmådde.
Hvarifrån skulle det annars få en präst på sin predikstol?
Ett vackert drag i folklynnet var, att ingen djäkne anmälde sig eller mottogs som tiggare.
Unge Petrus Luth, en af de frimodige, men icke stormodige, satte sig obesvärad att dela aftonmåltiden.
Något rann Lydik Larsson plötsligt i hågen.
-- Petrus, sade han, är du redobogen att göra mig en tjenst?
-- Allt hvad i min makt står, svarade djäknen.
-- Här är en fattig flicka i elfte året.
Hon har godt minne och en besynnerlig lust att lära.
Jag tänker, att du kunde behöfva en ny jacka.
Petrus kastade en blick på sin nötta vadmalsjacka, där högra armbågen snart skulle skåda dagens ljus, och svarade, att han ville pröfva på.
Hagar inkallades.
-- Barn, sade hennes beskyddare, vill du lära dig räkna himmelens trappor?
Svaret blef en stum, glänsande blick, som ännu hade någonting kvar af stjärnan.
-- Hvad vill du lära?
-- Först himmelen, sedan jorden, svarade flickan med hela tvärsäkerheten hos den ålder, då man tror sig i stånd till allt, äfven att räkna stjärnorna.
Tullnären skrattade.
-- Så, så, ingenting mer?
Läsa och skrifva kan du, men hvad säger Petrus om räknekonsten?
Djäknen förmenade, att räknekonsten vore en stor lärdom för mången man, än mer för en flicka.
Hagar skulle få börja med två gånger två.
-- Får jag gå i skolan med gossarne? frågade flickan.
Tullnären upprepade
Dordejs åtbörd med flata högra handen emot den vänstra.
Djäknen svarade, att detta icke lät sig göra.
I skolan lästes latin.
-- Låt mig läsa latin!
-- Du?
Och äfven ynglingens bleka, allvarsamma drag upplystes af ett godt smålöje, när han svarade:
-- Det fanns verkligen en flicka, som läste latin, och icke allenast latin, utan äfven grekiska och mycket annat därtill.
Hon var den enda i Sveriges rike, men hon var ock ett riksråds dotter.
Hon hette Vendela Skytte.
-- Blef hon mycket berömd?
-- Öfver hela riket.
Hon dog ung för åtta år sedan.
-- Å så!
Men hon blef ändå mycket berömd?
-- Jag har hört sägas, anmärkte tullnären, att vår nådiga unga drottning äfven läser latin.
-- Hon är drottning! svarade djäknen.