Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den frambringar lika litet som lampskenet något lif; men fast endast solen ger värme, framlockar blomman och mognar trädets frukter, så är äfven den enklaste lykta nyttig att vägleda vandrarens steg i qvällens mörker.
Endast då den utställes på en klippspets, för att såsom fyrbåk vilseleda seglaren, blir den skadlig, likasom förställningen endast då den beräknar andras ofärd är förkastlig.
Afser den blott ett lånadt sken för personen, så är den löjlig, men använd för att främja glada känslor hos andra är den berömlig; och qvinnorna, dess skickligaste idkare förtjena äfven härför vår beundran och tacksamhet.
Den som icke känner den ädla konsten, som antingen plågar andra med att framhålla sin egen eller deras varelses frånsida, eller nödgas fly menniskor, för att ej såra dem, en sådan är en obildad egoist.
Tiden krälade nu emellertid fram i sakta mak och bragte ingenting ovanligt, förrän en morgonstund kom flygande med ett bref i mun ifrån Fredrik.
Han öfversände deri ett lagligen bestyrkt gåfvobref på nästan hela sin andel i boet till lilla Nanna, bedjande farbrodern att åtaga sig dess förvaltning, och i sjelfva gåfvobrefvet uppmanande sin fru att i alla hithörande frågor rådföra sig med den gamle.
Således var skilsmessan afgjord sak, och hela Magnus’ på brefvet använda möda, hans skarpsinniga bevis och hans vältaliga framställning – allt hade varit förgäfves.
Men farbrodern, om hvars skicklighet som underhandlare Lina hade hyst en så förklenande tanke, hade likväl genom att, Magnus ovetande, tillägga ett postskriptum ur egen fatabur, framkallat det enda hugneliga i Fredriks bref. Han skref:
– »Jag vill ej förneka de planer för framtiden, jag varit svag nog att hysa, och som kanske fostrats och närts af en sjelfkär förblindelse.
Nu finnas de icke mera och inverka ej på mitt beslut.
Det är onödigt att här nämna något om mina känslor i denna stund.
Nog af; underrättelsen om det i brefvet påpekade förhållande mellan Magnus och Lina är mig ingen nyhet, emedan jag ur hennes egen mun både hört försäkran om hennes kärlek till honom och fått veta om deras trolofning, hvilken ända till det ögonblicket, det är till några timmar före min afresa från Stockholm, varit mig en hemlighet.» – –
Sannerligen har icke jag varit okunnig om det sednare en ännu längre tid, och det är väl ej underligt, om er hemlighetsfullhet gör mig rätt förvånad – sade farbrodern till Magnus med någon förtret i tonen, men tillade genast godmodigt och triumferande: det förra deremot har jag alltid vetat och icke låtit förvirra mig i min tro derpå, ehuru en viss mäkta skarpsynt utransakare af qvinnohjertan sökt göra den om intet.
»Läs om det der, bror!» sade Magnus.
Gubben läste, och hans förtret tilltog synbart vid punkten om förlofningen.
Magnus hörde på, förvånad och uppmärksam.
Men då det åter var slut, blixtrade hans ögon, och han utbrast:
«Jag håller fullkomligt med bror.
Det är verkligen bra orätt af Fredrik att nu först omtala förlofningen.
Bror hade otvifvelaktigt då genast omtalat saken för mig, och det hade icke händt som nu, att jag varit förlofvad åtminstone i två veckor, utan att veta ett enda ord derom» – –
Hvad är det? du gycklar!
«Ja, med mig sjelf, ty jag låter rektorn förlofva sig utan Magni vetskap, och hade icke denne vissa pratsamma vänner, så skulle han väl icke ens fått veta om affären genom tredje man.
Jag undrar just, hvem som en gång skall vara så god och underrätta mig, att jag är gift.
Bara jag icke är det redan?
Jag lofvar att hafva ett vaksamt öga på mig, så snart jag kommer hem.
Ty på något måste det väl märkas, om man är gift eller icke.
Med en trolofning är det en annan sak, och ovetande i detta hänseende kan icke tillräknas en bra karl som enfald.
Men giftermål utan mannens vetskap, det vore en annan sak, om nemligen giftermålet ej tillhör det slag, som aldrig blifvit utaf.
Ungefär så tror jag i sanning det också förhåller sig med min förlofning; fastän menniskan aldrig borde tvifla på sin egen lycka.»
Huru skall jag förstå allt detta?
Du tror då, att Fredrik rent af ljuger?
«Nej, det tror jag visst icke.»
Eller att
Lina förlorat förståndet?
«Gud bevare mig derifrån!»
Nå så skall jag hafva reda på saken, och det genast! sade gubben ifrigt och uppsteg för att gå.
Men han hejdades af Magnus, som allvarligt förbehöll sig att sjelf få taga reda på:
«om han var förlofvad eller gift, eller intetdera».
Hans goda lynne verkade lugnande, så att han till och med kunde öfvertala gubben att för någon tid icke göra till eller från i saken, ty «det skulle endast hindra honom att komma till visshet.»
Tiden blef väl gubben något lång, då fjorton dagar, tre veckor förflöto, utan all upplysning i frågan, men han gjorde dock ingen påminnelse derom.
Denna mellantid måtte dock Magnus hafva användt väl, ehuru det icke såg så ut af hans merendels tigande förhållande till Lina, ty han sade en afton, då de åter båda sutto tillsamman:
«Här trifs jag icke mera, bror.
Adjö!»
Och så gick han hastigt ut, men tvärs öfver salen in i förmaket; och gubben strök sig leende om hakan, då han hörde två lätta knackningar på Linas dörr.
Den öppnades och tillslöts åter.
«Blif icke förskräckt, söta Lina!» sade Magnus, som redan fattat hennes hand (han var riktigt flink i den manövern).
«Det är obeskedligt af en sådan här björn att slicka sina tassar in i en jungfrubur – men björnen lofvar heligt att blifva spak som ett lam, om den här lilla handen vill åtaga sig värfvet att tämja honom, och folket kan väl intet hafva att säga derom, att jag uppsöker min – trolofvade – Lina?
Goda, älskade Lina!»
En genomskinlig rodnad på en skär, ren, qvinlig hy, just då den flammar upp i dunklare brand och vidgar sig i dallrande kretsar, är den oefterhärmligt skönaste rodnad.
Den kan hinna vexa och aftaga och åter lifvas, förrän en sådan flicka som Lina, på ett sådant tilltal, får mod att höja det nedslagna ögat mot den bedjande och rörda blick, som söker det, och hviskande svara:
Min gode, ädle Magnus!
«Lina, min Lina!»
Men en flicka kan i en sådan stund också känna en darrning smyga öfver den veka bildningen; och står en älskande man så nära till hands, som Magnus då just stod, så behöfver han icke ens vara artig kavaljer, för att med sin arm stöda den svaga.
Också kan hon finna den blick, hvarigenom själ intränger i själ, för lång och gripande och med en rädd men säll rysning gömma det brinnande anletet mot hans axel.
Och när så der hjerta slår mot hjerta, så kan äfven en manlig kraft känna sig svag och anse för säkrast att föra henne till den nära kanapeen, hvartill blott behöfves ett halft steg, och att der taga plats vid hennes sida.
Men om de sitta der i oförändrad ställning, med famnande armar och svällande hjertan och tårglänsande ögon och tigande läppar – ja så är det platt omöjligt, att en lyssnare i nästa rum kan höra ett enda ord, en enda knäpp.
Också kunde farbrodern, hvilken tiden snart blifvit för lång, och som för förekommande fall ville vara närmare till hands, i rummet bredvid icke höra det minsta.
Men som han var en gammal skalk, så förstod han den talande tystnaden till punkt och pricka.
Dock ville han ännu ge sig till tåls och för att hafva något att göra for han ett par gånger med handen öfver ögonen, som voro besynnerligt skumma, och såg deremellan utåt sjön, utan att just kunna säga hvad han såg.
Det var bra besynnerligt, ty Decemberqvällen strödde det herrligaste silfverglittrande månsken öfver vattnets mörka spegel och öfver dess snötäckta stränder.
När han sett nog, utan att se, steg han hastigt upp, öppnade dörren, gick in och utbredde sina armar mot de båda, som villigt och ångrande, att de väl åtta minuter glömt honom för sin egen sällhet, lemnade sin plats och hastade hand i hand emot honom.
Men endast Lina kastade sig i den väntande fadersfamnen och omslöts af hans venstra arm, medan hans högra hand hvilade fast innesluten i Magni hand – det var så fjerde gången.
Och en renare terzett hafva sällan trenne menskliga hjertan slagit.
Då Magnus såg, huru
Lina flera gånger kysste den faderliga vännen, tycktes det rinna honom i hågen, hvad han lärt ur så många romaner, att nemligen hvarje kärleksförklaring, som icke slutar med en korg, bör sluta med en lång kyss.
Han skyndade derföre att återtaga det förlorade, men gubben påstod efteråt, att han ingalunda burit sig rätt romantiskt åt, i thy att hans kyssar icke blott voro långa, utan äfven många.
Lina sade dertill, kunde ingen höra; ty hon sade ingenting, utan såg blott emellan hvarje gång så ömt upp emot honom, att han omöjligt kunde motstå lusten att få ännu en sådan blick.
Men båda logo de dervid, såsom barnet ler i drömmen.
Och så är den historien lyckligt och sanningsenligt slutad.
Tilläggas måste ännu, att de tre tillbragte aftonen i samma rum der de nu voro.
Inga andra seder flyttade hit öfver från farbroderns kammare, än punschglasen och gubbens pipa, ty Magnus kunde ej förmås att här begagna sin.
Lika så litet fingo tidningar, schach- eller brädspelet här inträde, utan det pratades hela qvällen – det vill säga gubben pratade och skrattade och tröttnade icke dervid.
Magnus deremot var ovanligt tyst.
Minst höll han något af sina långa tal.
Det var väl! säger läsarinnan.
Vänta, vänta, morgondagen är också en dag.
Det enda, som återstår att anföra, är att bröllopet firades sjelfva nyårsdagen; «ty jag kan, om det icke göres undan, eljest endera dagen blifva en gift man, utan att veta en smula derom,» – sade Magnus – men han sade det icke till Lina.
Till henne sade han blott: «Jag har väntat tolf år, och Jakob tjenade såsom ogift blott sju för Rachel.»
Då tvenne menniskor lära känna någon duglighet hos hvarandra, finnes fröet till vänskap emellan dem; tiden och vanan bringa dertill ömsesidigt förtroende, och stärkt af denna himladagg vexer plantan herrligt i ett varmt hjertas jordmån.
Tiden gör vänskapsbandet så starkt, emedan man, ju flera åren blifva, desto mindre är i stånd att skänka bort sitt förtroende, och vanans makt håller derföre detta qvar vid den en gång banade vägen.
Lika litet som vänskapen nödvändigt fordrar ett ädelt mål, ty äfven brottslingen kan vara brottslingen trogen in i döden, lika så litet fordrar den frånvaron af svagheter.
Ty vännen älskar hos sin vän den bepröfvade förmågan och räknar i bredd med denna icke hans svagheter, hvilka till och med genom tidens makt kunna göras lika kära som förmågan och personen.
Kärleken deremot behöfver för sin uppkomst endast förhoppningen om dess föremåls företräden.
I äktenskapet kan den vinna styrka genom familje-omvårdnadens gemensamma band – eller också icke, om förmåga till denna omvårdnad å någondera sidan saknas.
Vänskap såsom blott ömsesidigt förtroende kan para sig till en sådan äkta kärlek.
Men ömsesidiga svagheter kunna här icke blifva kära, utan endast förlåtas och glömmas.
I sin rot äro derföre vänskap och kärlek skilda; ty den förra bygger blott på pröfning, den sednare på förhoppningar.
I sin fortgång förhålla de sig olika; ty kärleken fordrar blott det gemensamma sträfvandet för samma bestämda mål, familjens bästa, medan vänskap äfven trifves vid skilda sträfvanden.
Kärleken aftynar lätt, ty den har att kämpa med ömsesidiga svagheter; vänskapen räknar icke dessa och är derföre fast, eller om den räknar dem, så sker det emedan vanan gjort äfven dem oumbärliga.
Så är också vänskap bland qvinnor sällsynt.
Ty deras mål i lifvet är blott ett, och ingen qvinnovänskap motstår den hårda pröfningen af rivalitet i kärlek – i vanliga fall icke ens den afundsjuka, som uppstår ur qvinnans allmänna sträfvande att behaga mannen.
Icke ens manligt snille hos qvinnan förmår något deremot, ty äfven med snille och talanger vill hon blott behaga mannen, och snillrika qvinnor hafva derföre aldrig qvinliga vänner.
Man kunde derföre äfven säga: att vänskapen saknar ett bestämdt sedligt värde, hvilket kärleken eger, emedan denna är det band, som sammanhåller familjelifvet, och all mensklig förädling har sin rot i familjen.
«Vänskapen är en krydda,» mente Magnus efter fyra års giftermål, «kärleken är en nödtorftig spis.
Den kryddan är den ljufvaste; men alla äro vi icke skapade för goddagar.
Lifvets nödtorft tillhör oss hvar och en, och den som derpå lider trist, på honom har döden lagt sin hand, om han än synes lefva.»
«Men också är kärleken förgjordt prosaisk.
Hvad vill du ge mig för den poёsi, som är stucken i ett par varma strumpor, som simmar i en ärtsoppa eller ligger inbyltad i en barnlinda?
Du menar kanske den tretusendetrehundradetrettiondetredje kyssen?
Men med läpparne är det som med ett tyskt eldstål: genom nötning täres stålet, det sprakar bort i hundrade gnistor, och endast jernet återstår.
Funnes icke ögat och, då brist på yttre ljus döljer dess inre ljus, handen – blicken och handtryckningen, så visste jag sannerligen icke, hvart poёsien i kärlek tar vägen»
– «Om den ej flyr öfver till vänskapen och der gömmer sig, så att den ingenstädes visar sig, men likväl finnes och kännes öfverallt?
Saken är i sig sjelf svår att utreda, men våra älskvärda författarinnor göra också allt sitt för att i afseende å den förvirra en sådan här tänkares hjerna.
Påstå de icke i sten, att också vänner skola kyssas och smekas och omfamna hvarandra och trycka händer och gråta?
Jag blir helt rädd, då jag tänker på en sådan vän, ty han skulle då säkert vridit om sin hjernas vef-orgel i förvänd rigtning, så att några dess kuggar slamrande fallit mot kistans botten, eller blott vara en bedragare eller blott full af sött vin – och det hade då en öfvergång.
Ty alltsedan jag begick den stora dumheten att hoppa in i denna kätta, som vi kalla lif, och der vi göra ungefär samma buller, som ett får öfver en näfverbinga, samt slutligen begå den största ohjelpliga galenskapen att åter hoppa ut – alltsedan har jag icke sett vänskapen hvarken i ögon, händer eller tänder, och likväl har den varit den luft, som närt min själs lungor.
En vän behöfver icke ses, icke höras – han måste blott lefva, och derföre är vänskapen poёsi.
Men lefva måste han – och likväl lefver du icke.
– Himlaglänsande svarta korpvinge, du som fläktar hvila, glömska och lycksalighet, hvarföre äro dina slag så matta, att deras svalka förmår breda sig öfver endast ett hjerta, hvarföre mäter du så knappt ut dina milda gåfvor, att icke tvenne varelser af dem kunna berusa sig och på en gång domnande böja ned det lefnadströtta hufvudet till mullens mjuka bädd!»
Till hvem sade han detta?
Icke till den gamle vännen, ty denne hade redan ur ihåliga ögon blickat upp mot en vårsol genom gräsmattans dok, och hans läppar, som fordom framlockat de skiftande såpbubblor, uti hvilka Magnus så gerna blåste upp både fröjd och smärta, de funnos icke mera.
Derföre sågos, det vill säga hördes, de numera sällan.
Kanske saknas de icke af någon annan, än af hans egen själ, som i dem fann en afledare.
Han försökte skrifva, men det blef blott sådana fantasier utaf, som nyss anförda, ty han skref ju till en död.
Hade denne blott lefvat, om också i Amerika eller Nya Holland!
Magnus var sålunda alltännu samma lugna och mildt dömande man, som han varit, men doften af hans lif hade nära försvunnit, och han var stundom till och med tungsint.
Dertill kom ännu en sak, som i familjens lif gjorde litet bekymmer – han var numera ständigt sysselsatt.
Detta kom sig af naturliga orsaker, men också af en egen besynnerlig orsak.
För familjen behöfdes mera än för hans fordna ungkarlslif, och han arbetade derföre från morgon till qväll med information, samt deremellan med att göra böcker – allt för förtjenstens skull.
Och tiden mellan qväll och morgon är i alla förhållanden minst sagdt en ovanlig tid för bokliga konster.
Saken hade oändligen lätt kunnat hjelpas, ty i sjelfva verket var huset icke utan förmögenhet, genom ett icke obetydligt arf efter farbrodern.
Men just detta, att det var ett arf efter honom, gjorde åter all hjelp omöjlig.
Ty Magnus kunde på intet sätt förmå sig att begagna inkomsten af dessa medel för egna behofver, utan lemnade en icke obetydlig del deraf till de fattiga och lade det öfriga af räntan till kapitalet, för barnens räkning.
Så kan man säga, att han alltid hade fullt upp med pengar och likväl stundom bekymmer för dagens utgifter.
Han var enligt egen utsago i samma belägenhet som de sjömän, hvilka midt uti oceanen måste knappa in vattenransonen.
«Den enas död är den andras bröd,» sade han till Lina – «det kan icke hjelpas; men jag är icke maskarnes medarfving, och jag kan icke fylla min mage med hvad som gjort mitt hjerta tomt – såsom vilden släcker sin törst med sin egen blod.
Vore det min fader, skulle jag säga: det är så naturens gång, och hans egendom hade varit min, antingen han dog eller lefde.
Men nu kunde endast döden göra mig rik – det tål jag ej, ty han gjorde mig fattig.
– Min rikedom är likväl stor,» – han slog här armen kring hennes hals och böjde det blonda hufvudet till sig – «men menniskan är oförnöjd, Lina.
För det öra, som lyssnar, ljuder der och hvar sköna toner; men då dödsengelens vinge susar förbi, döfvas det, och den lilla hammaren i dess snäcka slår sedan på sitt städ månget osäkert slag, som vid de skönaste harmonier endast låter själen förnimma en smärtsam dallring.»
Detta sade han kort efter vännens frånfälle.
Lina sade intet dertill, men hon tyckte väl ändock i sitt sinne, att det var litet besynnerligt.
Hon hade också intet deremot, att de flyttade in i den lilla våning, ifrån hvilken de dertills varit skilda blott genom taket, hvilket de unga tu begagnade såsom golf.
Men då familjens behof tillvexte och med dem Magnus’ arbete, och då den sorgsna stämningen icke ville vika, utan syntes suga näring af omgifningen – då började allt detta förefalla henne helt bekymmersamt.
Af allt kunde tydligen märkas, att deras äktenskaps tredje, fjerde och femte år just icke kunnat kallas lyckliga.
Hvad hon företog sig för att hjelpa saken, berättade Magnus, théaftonen i 9:de kapitlet, skrattande som följer:
«Verlden skulle förvånas, om den visste, hvilka fältherretalanger som gömmas under de der ljusa lockarne,» – han kysste dervid samma lockar – «och som nu användas på mitt underkufvande.
Uttröttade hon mig icke först med fram- och återmarscher, mera slipade än Turennes?
Vi skulle hafva puddingformar, för att kunna variera i mat med liten kostnad, och sedan något att göra puddingar utaf, för att ej låta formarne stå obegagnade; nytt möbelöfverdrag och gardiner, för att ej skämmas för fremmande, och sedan fremmande, emedan rummen just nu voro så väl i ordning.
Ja, hon inbillade mig slutligen, att jag tyckte så mycket om både puddingarne och fremmandet – något som jag sjelf i all min dar icke vetat – och så blef det på sistone jag, som ställt till alltsammans.»
Jaså, min herre! – afbröt honom Lina, förnöjdt leende – Hvem är det då, som så gerna hör på Thildas sånger och ännu hellre kysser hennes «melodiska purpurmun» för att tacka?
Om alla andra unga flickor och fruar vill jag ej tala, för att ej tala om min egen olycka.
Det såg nästan ut som om Lina vetat, att en man, som fruktar att vara för gammal, gerna låter bry sig för unga vackra fruntimmer.
Magnus fortfor:
«Se der hafva vi det!
Nå väl, sedan alla dessa manövrer satt mig i bekymmer för nödigt munförråd och försvagat mina trupper, då först gjordes attacken.
Nu hette det, att penningarne ju likväl framdeles skulle användas för barnen, samt att det derföre vore lika så godt att göra det nu genast, för att slippa allt bryderi.
Blott deras behof blefve dermed betäckta, så skulle det öfriga gå som en dans.
Man måste medge, att det allt låter temligen förnuftigt.
Men gif blott en sådan der fresterska ett finger, så har hon snart hela handen.
Ty nu skall man tro, att detta här småherrskapet fick behofver i mängd.
Det var alltid bäst att göra en klädning först åt mamma, för att sedan ändras åt dem, ty det skulle nog duga; och så kom den på deras räkning.
Och likväl fanns aldrig någon af dessa gammal nog, just då småherrskapet behöft en sådan, utan kassan måste åter tillgripas.
Sannt är väl, att mamma lär förvara en stor del af sin garderob utom hus och nyttja den, då jag är borta i skolan, men lika sannt är också, att den der lilla mörklockiga snärtan haft någon del af sin i olag, åtminstone hvarannan gång jag velat föra henne med på en spatserfärd.
Mot slika demonstrationer håller intet sinne stånd.
Och på garderobens räkning sköttes så halfva hushållet.
Men operationerna fortgingo äfven på direkt väg.
Med ett ord, snart fanns ingenting i huset, som ej var till enkom för barnens skull, utom min pipa, mitt bläckhorn och mina pennor, fastän icke blyertspennan, emedan Sofi redan ritar en hel hop kråkfötter.
Först då brorslotten af den förut årligen besparade summan blifvit en regelmessig årsutgift, kunde jag af nåd vinna ett stillestånd på obestämd tid, och nu har bladet så besynnerligt vändt sig, att mina extra förtjenster äro en ren öfverflödsvara, och detta ljuslockiga hufvud har med ens blifvit så uppfinningslöst, att det omöjligen mera kan hitta på en enda utgift.
Men väl har hon fått en oändlig håg att blifva ryktbar, och det genom sin mans bokskrifvande, hvars företräde för en tråkig och knappt lönad privat-information hon när som helst till punkt och pricka kan bevisa.
Och sedan jag lemnat informerandet, så har hon på minuten uträknat, huru lång tid dagligen det kan behöfvas, för att vinna en utomordentlig ryktbarhet.
In summa, hon har under detta fälttåg gjort sin man till en riktig invalid, och jag håller hela min blifvande lärda ryktbarhet mot en pris snus för sanningen af, att just detta varit hela fälttågets syftemål.
Hon tycker förunderligen om att sköta invalider, och jag medger, att inga händer bättre kunna vårda en sådan än dessa.
Välsignelse öfver dem och öfver henne!» slutade han och blickade henne tacksamt i det blå ögonparet, under det hans händer famnade hennes.
Troligt är, att allt detta icke aflupit så lätt som det nu lät, eller att icke Lina ofta blifvit tillbakaskrämd i sina öfvertalningsförsök; ty Magnus tycktes i sina hvardagsaffärer vara ganska otålig och häftig.
Så hände det t. ex. en gång, att
Lina stack in sitt blonda hufvud genom hans dörr och frågade: «Goda Magnus, få vi skura hos dig i morgon?» – hvartill han genmälde: «Skura i morgon?
– Jag hänger här redan näsan tre timmar öfver Celsus, men besitta jag hos honom kunnat finna ett ord om saken.
– – Med rätta förvånad och kanske litet förtretad öfver ett sådant oförnuft, ty hans ton hade nästan varit smädande, återtog hon: «Men kära Magnus» – – «Men söta Lina,» afbröt han något häftigt, «husfreden är nästan mera värd än en disktrasa.
– Han vände den hulda ryggen, och hon måste gå med den öfvertygelsen, att äfven den förnuftigaste man är oförnuftig.
Ingen annan visste det dock om Magnus – detta var den gången hennes tröst.
Värre deran var hon, då han en afton under en icke serdeles ifrig dispyt med en närvarande gäst, sedan hon för andra gången påmint, «att maten väntade», ganska häftigt svarade:
«den som har brådtom sätter sig till bords.»
Hon tycktes vara van dervid och bortgick tyst.
Men andra hade hört det – det smärtade.
Också syntes hon i närvarande stund öfverraskad af hans ord; och det var tydligt, att han nu för första gången visat sig inse hela det kärleksfulla sammanhanget i hennes planer, för hvilket hon icke ens sjelf gjort sig sådan reda.
Också svarade hon med ett barns blygt tillfredsställda uppsyn, då det belönas med ett förtjent men oväntadt beröm:
Goda Magnus, hade jag så der kunnat uppgöra en lång plan, så hade jag säkert burit mig bättre åt.
Nu har jag väl ofta gjort dig missnöjd; men det bör du icke säga, att jag velat hindra dig från att skrifva, bara du icke skrifver för ifrigt, för förtjenstens skull.
Du har ju sjelf sagt, att det så blir mycket bättre.
«Ja, hör nu! hon slår mig alltid med mina egna vapen.
Nu nyss har jag lidit ett nytt nederlag, och få se, om ens nu freden blir långvarig.
Det är mitt andra puniska krig.
Jag måste nu lemna dessa kära väggar – utlemna min flotta, hvarmed jag så ofta kunnat öfverskeppa mig till minnets Hesperien» – han blickade suckande kring sig, men fortfor snart åter muntert:
– «Hon skulle eljest slutat med att ställa vaggan vid mitt skrifbord, härnäst den kommer i rörelse, och påstått, att det berodde på mig att förekomma det» – –
här låg hennes runda, mjuka hand ögonblickligt som ett lås på hans läppar, och rodnaden som en rosengård på hennes kinder.
Men han sköt handen åter undan och tillade afbrutet:
– – «hon vet nog – att – jag önskar en – fideikommissar»