Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”hvad båtar mig nu mina gyllne lockar och mina fagra ögon, när jag är död och sitter här i mörkret.”
Men systern lade vänligt sin arm om hans hals och sade: ”Veli, Veli, om än det är mörkt, nog ser jag ändå i mitt hjerta huru fager du är.”
Och så började hon sjunga en visa om en vissnad ros, och hon sjöng så vackert, att Veli glömde sin sorg och sade: ”aldrig visste jag att du kunde sjunga så vackert.”
Och systern svarade:
”du hade stora sångare och sångerskor vid hofvet, hvad skulle du då höra din lilla systers sång.”
Och de trefvade omkring i rummet och märkte att det fanns mat, och undrade att de ville äta fast de voro döda.
Och så började åter Veli att gråta, när han tänkte på att han var död; men systern grät icke, fast hon nog haft lust, när hon tänkte på hur far och mor nu sörjde; men hon ville ej bedröfva Veli.
Huru länge de så sutit här, visste de icke.
Men när systern såg Velis sorg, glömde hon att hon sjelf var begrafven liksom han; och hon hann ej ens finna tiden lång, ty hon var just sysselsatt med att försöka roa Veli. Hon sjöng för honom visor, hon berättade sagor och hon hittade tillochmed på lekar, som de kunde leka i mökret.
”Syster, du är bättre än jag”, sade Veli, ”du är begrafven, så väl som jag, och du tänker ändå blott på att roa mig.”
”Ånej Veli, jag är ful, hvad gör det mig om jag sitter i mörkret.
Också har du förlorat mycket mer än jag, dig höllo alla af, men ingen brydde sig om mig.”
Men de båda barnen började allt mer undra, om de verkligen voro döda, eller hur allt detta kunde hänga ihop; och systern sade: ”nej Veli, jag tror dock icke vi äro döda.
Visst lefva vi ju.”
”Ack, hvad mer om vi lefva”, sade Veli. ”För oss är ju dock solen död.”
Följande dag, när Veli ännu sof, kände systern noga omkring på alla väggar, och så fick hon tag i en sten, som stod ut i muren, och så började hon rycka och ruska på den; men stenen ville ej lossna.
Och så tog hon en vedklabb, som hon visste att låg i ett hörn, och började med den slå på stenen, och se, till slut föll den ner och blottade en liten glugg, dit den blifvit instoppad.
Gluggen var ej större än en hand och muren var tjock, men solen lyste klart derutanföre och några strålar föllo äfven in genom gluggen, rakt in i fängelset.
”Veli, Veli, skynda, solen är icke död”, ropade systern åt sin bror.
Och Veli sprang opp och kom till gluggen och systern kysste honom och sade: ”hvad du är vacker.”
Men Veli svarade: ”syster, syster, fägringen är bra för solskenet och den vackra dagen, men den är dock ett lappri, den duger till intet i sorg och mörker.”
Och när syskonen stodo och fröjdades åt solen, då sade Veli: ”Syster, sjung dock en gång för mig, äfven när jag kan se dig sjunga.
Och hon sjöng så gladt och ljufligt, att foglarna utanföre lyssnade derefter.
Ute i skogen spatserade konungen, för att få gråta i fred.
När han satt oppe i slottet, så grät allt hoffolket med, och det blef så tråkigt, men när han gret i skogen, så låddes fåglarna alls icke derom, utan sjöngo helt gladt, som om ingen kung funnits, och det var sen också bättre.
Men hur han gick, så gick han allt längre och så hörde han en röst som sade:
Veli, Veli, solen är icke död!
Och kungen blef så underlig till sinnes och tänkte att det var en förtrollad fogel, som ville trösta honom, och så gick han efter ljudet, för att få se fogeln, och kom till ett gammalt torn.
Der hörde han en röst sjunga så vackert, så vackert, att något dylikt hade han aldrig hört.
Och han gick allt närmare och lade sitt öra vid gluggen derifrån ljudet kom, och de båda barnen började åter tala vid hvarandra, och han hörde Velis röst och kände igen den och ropade: ”Veli är det du, lefver du?”
”Ja, far, och syster med; och nu hjelper du oss visst härifrån.”
Och kungen blef glad, och ropade hela hofvet och alla sina soldater att komma och slå ned tornet; och så tog han ut barnen och förde dem till slottet, och hofskräddarne fingo så brådt om att göra röda kläder åt allt hoffolket, så att de sydde både natt och dag, men ändå hunno de ej så fort, som hoffolket ville.
Och slägtingen, som ville döda prinsen och prinsessan, måste gifta sig med giftblanderskan, för att hon inte skulle sqvallra på honom, och så reste de sin kos, ty de tordes inte bli qvar, af fruktan att kungen kunde få veta huru allt hade gått till.
Och kungen blef så glad öfver att ha återfått sina barn, så att han tillochmed glömde att prinsessan ej var vacker, och Veli fick sitta på en gullstol bredvid thronen.
Och när Veli blef stor, gick gamla kungen in i sin kammare och gaf kungariket åt Veli.
Och då gick kung Veli till sin syster och sade: ”Syster, när modet jäser för högt, och kungen tror att intet finnes högre än han, då skall du hviska i mitt öra:
Veli, solen är icke död!
Och då sorgen trycker och verlden blir mörk och modet sviker och vill brista, då äfven skall du hviska åt mig; Veli, Veli, solen är icke död.”
”Hör du Siri”, sade Hebla efter en liten tystnad, ”nej min sann om jag vet hvar du tar dina ord, när du berättar sagor.
Eljest får man ej höra många ord af dig på dagen, fast du ser så snäll och vänlig ut, att man ändå måste hålla af dig, men när du berättar, hvarifrån komma ordena då?”
Sigrid log vänligt.
”Nå icke kan jag ju berätta sagor för dig, om jag icke dertill använder ord.”
”Ja, men vet du, jag tyckte om din saga.
Jag ville vara ett sådant der konungabarn, som alltid skulle lefva för min bror.”
”Om också ej något konungabarn, så har ju dock Hebla en kär bror”, sade Sigrid.
”Ja, och en som är rätt så vacker och rar
som Veli, och som väl förtjente att bli kung.
Men se han är nu ändå helt stor och förståndig.
Hvad kan jag, som ändå är ett sådant barn, göra för honom?”
”Hebla, är du nu riktigt snäll; tänker du inte på att du har en annan bror också?” knotade Peder.
”Dig kanske?”
”Ja, just mig.
Har du ej många gånger sagt att du håller af mig, som om jag vore din bror?”
”Ja, när du säger att du håller af mig, lika mycket som af din syster.”
”Nå, har du då icke en bror, som ej är för gammal att leka med?”
”Åh jo.
Men du är inte ändå Veli.”
”Hvarför inte?”
”Du är icke så vacker.”
Peder skrattade.
”Ja, se der ha vi det.
Må jag icke ändå kan vara din bror?”
”Åh jo, Veli.”
”Syster, snälla syster, nu kallar du ju mig din Veli.”
”Ja, vet du att bror, heter på finska Veli?”
”Nej, nå det låter ju vackert.
Kom nu ihåg att alltid kalla mig så.”
Några dagar derefter satt, en vacker morgon, fru Ebba jemte hennes båda döttrar och Sigrid i samma rum, der de sednast arbetade på mattan.
Peder var sysselsatt med att läsa öfver en läxa.
Flickorna höllo just på att fullborda mattans blommor.
Hastigt slogs dörren opp och in trädde, med lätta, lifliga steg, en lång och smärt yngling.
Han sköt med handen undan de rika lockarna, som af den hastiga rörelsen kommit i oordning, gick gladt fram till fru Ebba och sade:
”Här är jag nu ändå.
Guds fred morkär; och mina syskon.”
Vördnadsfullt bugade sig sonen och kysste sin moders hand.
Systrarna sprungo opp med ett utrop af öfverraskning.
Hebla klappade gladt ihop sina händer och ett silfverklingande skratt ljöd från de fylliga läpparna, i det hon slog båda armarne om brodrens hals.
Derpå tog hon med sina små händer på hans båda friska kinder, vände hans ansigte emot sig, tittade honom skälmskt i ögonen och sade:
”Se, du fågel, du kom ändå!”
”Käre min son”, sade nu fru Ebba, ”välkommen till hemmet.
Var jagten ej lycklig, efter du kommer så snart åter?”
Johan vände nu bort sitt leende ansigte ifrån sin syster, och ställde sig inför fru Ebba.
”Se, morkär, icke ernade jag komma hem ännu, men jag gick i morgons från Qvidja, för att söka spåra opp en varg, som jag i går aftse kastade en kula uti.
Skaran bar lätt, och skidorna foro som på glas.
Spåren förde mig ned på den vida Vapparn.
Fjärden låg så bländande skär, endast lätt rodnad af ett svagt återsken från skyn, och ikring mig blänkte och gnistrade snön likt millioner diamanter.
På afstånd susade vinden svagt i de snötyngda granarnas och furornas kronor.
Det var så vackert, så friskt, så lifvande.
Jag blef allt varmare om hjertat och, skam att säga, brydde jag mig slutligen icke om att förfölja vargen, utan for blott fram öfver den blänkande ytan.
Jag tyckte till slut nästan att jag var en vind der jag ilade fram.
Och huru jag for och huru mitt hjerta blef varmt, så måste jag svänga mig fram öfver Ispois fjärden, förbi den vackra udden, der fru Karin Månsdotter, den tiden hon satt här på slottet med kung Erik, ibland lär ha fått vandra i det gröna.
Och jag måste tänka på henne, der hon nu sitter i sin enkesorg på Liuxala, och säges vara så god och så from.
Så for jag allt framåt sundet, bara för att få komma och för far och mor gladligen visa min kärlek och vördnad, få skämta en stund med systrarna, och prata om verldsvigtiga saker med dem, och sen tillbaka till Qvidja åter.”
Ett gladt leende for öfver de friska läpparne, då han yttrade de sista orden.
Fru Ebbas blick hvilade med djup och innerlig moderskärlek på den älsklige ynglingen, hennes förstfödde.
”Hvar lemnade du ditt sällskap, herr Enevald Fincke och Olof Classon?”, frågade Kathrina.
”I sina sängar på Qvidja.
Efter de voro softutor och ännu ej klockan fyra i morgons voro vakna, när jag började rusta mig till färd, så väckte jag dem ej.
Få se hvad min gamle Johan Bertelson må säga, när jag ej återkommer.
”Ja, ja,” tillade han skrattande, ”jag får väl bannor, tänker jag.
Men se, mina snälla, goda systrar, hur flitigt ni arbeten för er kringsvärmande bror.
Rätt nu är ju hela mattan färdig.
Och jungfru
Sigrid äfven, så mycken möda J gören eder för mig.
Den är i sanning för god att trampas af mina fötter.
Jag har hittils varit ett sådant medgångens bortskämda barn, J hafven alla varit så goda emot mig, men kommer en gång sorgens dag, så skall jag luta mitt hufvud ned på dessa af kära händer stickade blommor, och de skola påminna mig om mina kära, och jag skall bli glad åter, om än jag är långt skiljd från dem.”
”Du elake bror”, sade Hebla ifrigt, ”tänker du då verkligen på att resa bort från oss?”
”Ja”, svarade Johan, och vände sig åter till fru Ebba, ”jag har just härom på Qvidja öfverlagt med mig sjelf.
J veten huru vår nådige konung skrifvit och bjudit mig till sitt hof.
Jag är nitton år, visst ville jag börja se mig om i verlden och uträtta bättre mannadåd, än endast klubba vargar och stundom björnar, och ville hellre vara en riddare för adeliga damer i Konungens hof, än skämta med bondtöserna på Qvidja.
De bragder som nu i Finland erbjuda sig, äro icke sådana, som ett ungt svärd vill välja till invigning.
Viljen J icke, kära morkär, härom tala vid herr Klas, och höra huruvida han nu vill låta mig fara.”
Fru Ebba log.
”Åter vill du att jag skall vara din taleman, hvarföre talar du icke sjelf med din far?
Icke torde han neka dig.”
”Icke rädes jag derföre, men det är nu en gång så, att jag alltid kommer med mina böner till kära morkär, fastän J mången gång afslår dem, och herr Klas sällan nekar hvad jag begär.
Kanske just emedan jag så sällan ber honom om något.”
”Denna gång afslår dock icke heller jag din begäran.
Mig tyckes din önskan vara riktig.
Du är vid den ålder att du kan tjena din konung, du behöfver se verlden, och i detta olyckliga land, der inbördes-kriget flammar opp i hvarje vrå, om än största lågan för ögonblicket är qväfd, der är nu ej rätta stället för en yngling, som vill öfva sig i ridderlige idrotter.
Vi skola tala härom med din far, dock hafva han och jag åtskilliga gånger redan ordat oss emellan om saken.
När han till frukosten kommer in, vilja vi väcka tal härom.
Men säg mig nu, min käre son, huru det nu lefves på Qvidja?”
”Äfven derom ville jag tala vid eder, morkär.
Jag fruktar att fogden far illa med folket.”
Fru Ebba reste sig hastigt.
”Gud bevare att så skulle förhålla sig.
Ett sådant ohyggligt lefverne, som höres från Raseborg, från Grefve Axels underhafvande, måtte väl icke drabba någon der jag kan något förmå.
Ett sådant pinande och skinnande lär väl heller ingen annorstädes komma i fråga, men mycket mindre vore redan illa.”
”Ja, vår granne på Kapellstrand ger ingalunda heller godt exempel.
Folket der klagar mycket.
De påstå att när herrn far ut kring ägorna, så begagnar han en liten vagn, som drages af hans bönder, i stället för hästar, och han sjelf kör och för piskan.
Sådant kan väl Qvidja-fogden icke våga försöka; men jag träffade nyss Ola från Nygård, som öfver ansigtet hade en lång röd strimma.
Den hade fogden slagit honom med ridspöet när han red förbi och karlen ej bugade sig nog djupt för honom.
En annan karl, som sade sig heta Måns från Skogstorpet, mötte jag med hustru och barn på isen.
De höllo på att vandra bort, för att de icke kunnat erlägga den skatt fogden pålagt torpet, emedan mannen legat hela vintern sjuk och hustrun hade svårt att ens skaffa dem hvad de för hvarje dag behöfde till att äta.
Jag gaf mannen hvad han behöfde för att betala för sig, att han skulle få stanna qvar.
Sådant der törs fogden ej företa i de närmare gårdarne, men kommer man på en mil från hufvud-gården, så börjar sådant spörjas.
J ser således, morkär, att det är godt att jag vistas något derute, för att taga reda på oskick.”
”Var uppmärksam, min käre son, se till att allmogen ej må förtryckas, men se ock till att du icke tror på en hvar som löper med sqvaller.
Sanningen måste alltid utletas innan man dömer.
Visserligen äro våra underhafvande födde till att tjena oss, men att sörja för deras trefnad och lycka, och med godhet bemöta den ringe, måtte väl alltid vara herrarnes skyldighet, då de af Gud erhållit den stora förmånen att vara födda i ett högt stånd och äga makt och förmåga att skydda den ringa.”
Mäster Sigfrid Aron Forsius och Daniel Hjorth bebodde hvar sitt rum på ömse sidor af samma förstuga, hvarigenom de gjort hvarandras bekantskap och äfven åtföljdes hem ifrån sitt besök i Ståthållarens hus; men åtskiljdes i farstun, för att hvardera ingå i sitt rum.
Daniel hann in till sig, utbröt hans länge återhållna vrede och han brast ut i ett ohyggligt skallande skratt.
”Daniel – ja, det var så du skulle lyckas; det var så du alltmer skulle närma dig henne, genom städning i skick och drägt!
Men hon skrattade ju dock ej, nej, ty hon hånlog!
Och fru Ebba, denna qvinna, så stolt och dock så vänlig emot hvar och en!
Tillgjordhet, fikande efter menniskogunst.
Försök att låta henne ana att vanbördingen vågar älska hennes dotter och den försmädliga nedlåtenhet med hvilken hon i dag afstyrde mannens vidare förolämpningar, skulle snart förbytas till ett ännu hånligare förakt, och hon skulle låta sparka ut mig som en hund.
Stolta qvinna, du skall, du måste förödmjukas, huru det än skall ske, hvar jag än skall finna den häfstång som skall sänka detta stolta hus och höja mig ur stoftet.
Dominus admirabilis! du tål ej att den fattige studenten bär en drägt som anstår en herre, för att du sjelf ej har vett att kläda dig bättre än en bonde.
Ha! hvad hade jag brytt mig om hvad den grofve besten gjort, ett åtlöje som han är för sina gelikar, blott hon ej sett det.
Hvad hade jag brytt mig om honom!
På honom hämnas mig ju hvarje sidenklädd herre som skrattar åt hans grofhet, på honom hämnas mig ju hvarje, om än så ringa, Stockholmare som talar sin välljudande svenska och skrattar, när den förnäme mannen, i de höge herrarnes bildade krets, talar sin simpla finska brytning.
Ja, detta är simpelt, det är sannt, dock talar jag ju sjelf detta samma fula språk, som förråder den simpla härkomsten.
Herrarne vid hofvet, de lägga alla bort denna brytning, om än de från början haft den; men sotnäsan, han ser hvarken till höger eller vänster och förstår ej ens att han härigenom gör sig till en bonde.
Nej i sanning, hans förolämpande skulle ej hafva rört mig, ty han har ingen talan i en sak, der sirlighet och smak komma i fråga.
Men hon såg det!
Att måsta tiga, att måsta tåla som en stackare!
Och detta försmädliga leende på hennes ansigte.
Jungfru Karin, du föraktar den fattige studenten, men vänta, kanske kan ännu detta husets stolta hufvud släpas i stoftet och Daniel Hjorth, den ofrälse studenten, kan få makt, – makt.
Har du sett, stolts jungfru, huru stundom en ofrälse förmår fälla i stoftet många stolta ädlingar?
Men hvarföre går jag alltid åter dit, och kryper för deras nådiga blickar?
Hvarföre gör jag mig frivilligt till ett mål för deras stolta hån, och tål deras öfvermod?
Dock – Daniel, är du icke orättvis?
Rådde väl hon för att du blef förolämpad?
Kanske var det blott mitt uppretade sinne, som förespeglade mig detta leende på hennes läppar.
Tanken på allt detta kan göra mig vansinnig.
Men – är icke det redan ett vansinne att böja blicken till Katharina Fleming?
Dock icke så, hvad frågar kärleken efter rang.
Kunde jag kasta en blick in i framtiden, såsom man säger att den der lärde narren der i andra rummet skall göra, han, som blef helt bortblandad af den stora äran att få komma i ett högt oppsatt hus; nå, hur vågar han väl umgås med stjernorna, de äro dock högre oppsatta.
Men jag vill försöka, kan han lyfta en flik af framtidens täckelse för mig, så duger bekantskapen dock till något.”
Daniel inträdde följande morgon i mäster Sigfrids rum, men denne satt så upptagen af sitt arbete, att han antingen ej märkte honom eller ock ej brydde sig om att afbryta för den ankommandes skull.
Han skref och uppläste halfhögt för sig sjelf det han skref. ”Guld, aurum, doab arabisk, är den renaste metall, som varder födt af rent figeret qvicksölf, såsom ock af rödt och icke brännande svafvel, begge delarna väl förblandadt och tempereradt med hvarann.
Det är välsmakande och välluktande.
Hafver ock synnerlig kraft att draga till sig, ty det deras sinne och affecter som deruppå se, lockar och vänder till sig, att de det begära, älska och efterstå.”
”Guld, ja ni har rätt, mäster Sigfrid”, utbrast Daniel, ”ja, detta är det.
Guld, mycket guld, äfven det kan något utjemna olikheter.
Mäster Sigfrid, kan ni lära mig att göra guld?”
”Icke så häftig, Daniel.
Den svåra konsten är icke hastigt verk; med högsta skäl må man härom säga: ars longa, vita brevis.
Har jag ock heller aldrig sjelf ännu deraf producerat; men vill du denna konsten lära, så kan du det visserligen, med trägna studier, så långt bringa, att du, om herren spar lif och helsa, kan dig denna artem auream lära.
Dock torde du med ditt lätta sinne ej detta tålamodet äga.”
”Huru lång tid kunde väl åtgå dertill?”
”Diligentia est mater studiorum.
Är du flitig och enträgen och aldrig försummar planeternas conjunction och den stund då de visa gynnsamma tecken, kan du väl på en trettio a fyratio år dertill hinna, kanske tillochmed på något mindre, ehuru du nu är rudis in mathematica.”
”Tror J väl då, att det är åt maskarna i min graf jag vill göra guld?
Guld, guld, redan blotta ordet klingar frestande för min själ.
Guld eller makt!
Ja, guld är makt.
Mäster Sigfrid, dålig är eder konst om ni ej vet ett medel, att hastigare göra guld.”
”Unge vän”, sade mäster Sigfrid allvarligt, ”jag hade i dag lätt kunnat göra guld om jag velat.”
”Och ni gjorde det icke, ehuru ni kunde?
Hvarföre icke?”
”Ty det hade blifvit för dyrt, Daniel Hjorth!”
”För dyrt, kan guld blifva för dyrt.
Hvad skulle det då kostat?”
”Alltför dyrt för guld: mitt samvete och min salighet”, sade mäster Sigfrid högtidligt.
Daniel steg ett steg tillbaka och sade:
”Har ni gjort förbund med den onde?”
”Ett pactum cum satana hade det varit om jag gått in derpå.”
”Ni retar min nyfikenhet, mäster Sigfrid.”
”Välan, Daniel, i denna dag har man bjudit mig ganska mycket guld, blott jag velat förfärdiga och försälja ett gift eller trollmedel att afdagataga en menniska.
Då jag vägrade, bjöd man mig allt mer, och slutligen så mycket, att jag fann det i Finland icke finnes mer än ett enda lif, som kunde så högt betalas.”
”Ha, Flemingen!”
”Så anade mig.”
”Hvem var den som vågade utsätta sig för edra misstankar, genom att anlita er härom?”
”Han var mig alldeles fremmande och djupt förklädd, och gick som han kom, tidigt i morgonens mörker, innan ännu någon annan eld vaknat i huset än min studerlampa.
Mina ögon spejade varsamt efter om han hade båda fötterna lika, men kunde ej få reda derpå under den djupa förklädnaden; dock hördes stegen alltför jemna när han gick bort, för att jag skulle tro den hafva dolt en hästhof.”
”Och han bjöd er mycket penningar?”
”Mycket.
Daniel Hjorth, dröj icke med dina tankar vid sådant.
Guld är godt och tilldrager sig affection, men haf dock alltid ditt samvete kärare!”
Sedan Fleming hade återvändt ifrån det Tavastländska tåget, der han hoppades hafva injagat bönderna en sådan förskräckelse att de icke mera skulle våga en ny resning, hade han en tid vistats hemma.
Men långt ifrån att upproret skulle varit utrotadt, reste det sig åter och tog ett ännu större omfång.
Sigismund hade öfver norra Österbotten tillsatt en ny fogde, Abraham Melchersson.
Ankommen till sin bestämmelseort fann denne att oron gäste på alla håll, hvarföre han beslöt att gripa och straffa hufvudmännen för upproret, och sålunda skrämma de öfriga till stillhet, och beröfva uppresningen sin styrka.
Jacob Illka, jemte fem andra af anstiftarne, blefvo fängslade, halshuggna och steglade, och några sändes fängslige till Åbo.
Uppmaningar att hämnas ”det rysliga mord som i Österbotten skedt är”, kringspriddes; presterna i flere socknar uppmanade sina församlingsbor att resa sig emot det olideliga tyranniet.
Den ena socknen sände bud till den andra, ofta med hotelser om, att ifall de icke ville deltaga i försvaret af böndernas rättigheter, skulle de sjelfva ihjälslås och socknen sköflas.
Från Kemi, Uleå, Limingo och mellanliggande socknar, tågade nästan man ur huset.
Melchersson med 50 knektar blef omringad, det manskap han medförde dödadt, han sjelf tillfångatagen, förd till Stockholm och der afrättad ”för det ynkliga mord och blodsutgjutelse, hvarmed han emot de Österbottniske bönder framfarit.”
Nu var åter bondehären samlad större och mera oppretad än någonsin.
Mord, rof och brand betecknade åter dess spår, och qvinnorna täflade med männen i raseri.
Ett vildt yrväder rasade öfver Tavastskogen, den tolf mil vidsträckta.
Fritt kunde stormen bryta de seklergamla tallarne, ingen menniskoboning fanns der att krossas af deras fall.
Vargarne ströko i skaror omkring och sökte efter de i snön nedbäddade liken efter klubbmännerne, som under flykten stupat för de förföljande knektarne.
Men fredliga resande gjorde sitt testamente och beredde sig till döden, när de ensamma nödgades färdas genom den öde skogen.
Flemings skaror hade tågat norrut, för att qväfva det värre än förut åter utbristande upproret, oro och bäfvan herrskade öfver hela landet, hungersnöden grep omkring sig och dess följeslagare sjukdom och död.
Men på Tavastmon visste ingen af nöd eller sorg, ty intet menskligt hjerta klappade inom dess område, om ej stundom en vilsekommen brottsling gömde sig der.
Men knappt hade ens röfvaren mod att trottsa vinternattens köld under de höga furornas hvalf, der vinden utförde sin vilda hvirfveldans.
Underbar är en månljus natt i furornas pelarskog, då månskenet i långa strimmor faller in här och der mellan stammarne.
Underbart är här ock om dagen då vandraren ser långt, långt bort, och blicken går vilse emellan de otaliga pelarne.
Nära, fjerran, öfverallt samma resliga, raka och höga stammar, öfverallt samma palmlika kronor.
Men nu, finnes här nu ett menniskoöga, så kan det ej se några steg ens framför sig, allt är snöhvirfvel, yra, mörker, så mycket en nordisk vinternatt, med sin mjella snö, kan bli mörk.
Men tyst; höres dock icke ett annat ljud, än stormens brak i furorna?
Jo, det nalkas småningom, en uttröttad häst bjuder till att kämpa sig fram mellan drifvorna, det går steg för steg, men med möda.
Nu går det ej mera.
”Finnes det ingen möjlighet att komma under tak”, säger en qvinnoröst.
”Det går ej längre.”
”Hvem skulle väl här finnas att gå in hos?
På hela nejden bor ingen menniska, annan, än en gammal trollpacka”, svarade en karlröst.
”Troll eller icke, lika mycket, bara man slipper under tak.
Kan du få reda på hvar hennes koja finnes?”
”Ja, det beror allt på om hon sjelf vill att vi ska hitta på den.
Hon är dock österbottninge, hon så väl som vi.
Kanske hon inte vill oss så illa.
Ja, se der glittrar skenet af en klar brasa.
Det kan ej komma från någon annans stuga.
Nog lär hon vilja leda oss dit; men om vi derföre böra fara, det är en annan sak.
Kanske också att det der lyser bara för att föra oss vilse.”
”Det kunde hon tryggt spara sig, ty stort värre till, än man är här, kan det knappt bli.
Försök att få hästen att gå dit.”