Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionären klagar öfver att de s. k. legokarlarne till största delen utgöras af afskedade soldater eller moraliskt förderfvade personer, hvilket förorsakar mycket obehag för de andra beväriugsskyldige och föreslår på grund häraf legorättens uphäfvande. livad först beträffar de anförda skälen för motionen, så skulle jag snarare tro att det-förstå af dem eller att ett betydligare antal utaf afskedade soldater taga lega för dessa beväringsynglingar, i st. f. att vara en olägenhet såsom motionären påstår, Ivertom är en ganska stor fördel för arméen.
Af de StatsHåds prot:r. som medfölja K.
M:s nåd. propos. 0111 Statsverkets tillstånd och behof inhemtas nemi. att vår aimée, om den skall mobiliseras, skall utgöra något öfver 100,000 man, och vi veta alla att den egentliga kadren för denna arraée utgöres af en slam utaf endast circa 30,000 man.
Häraf synes hvilken betydlig del af vår aimée som beväringen kommer att utgöra.
Om nu uti denna beväring komma all ingå några afskedade soldater, så är det en verklig fördel emedan de äro långt mera krigsbiklade än dessa beväringsynglingar kunna vara, och delta så mycket mer, som beväringsynglingarnes öfning är långt ifrån tillräcklig för att åt dem gifva militärisk bildning.
Det förefaller mig således som della skäl icke skulle kunna på fullt allvar framkastas, och detta så mycket mindre, som moljonären yttrat att det skulle vara för beväringsynglingarne motbjudande att vara tillsammans med dessa gamla afskedade soldater.
Ty man får icke glömma att när krigets allvar inträder, så skola beväringsvnglingarne med soldaterna dela icke allenast läger och tält, utan äfven krigets faror, och jag tror icke alt då våra beväringsynglingar, de må vara aldrig så granntyckta och bortskämda skola taga illa upp om de få med sig 4 ä 5 proc. gamla soldater.
Motionären har vidare yttrat att moraliskt förderfvade personer få inträde ibland beväringsynglingarne såsom legokarlar.
Detta torde likväl icke heller vara något skäl, emedan förfatlningarne förbjuda sådant och jag tror att möjliga missbruk icke böra föranleda upbäfvandet af goda författningar.
Då jag nu, som jag förmodar, vederlagt de skäl hvarpå motionären grundat sin framställning, så återstår att granska huruvida legningsrällen är fördelaktig eller icke.
Denna fråga bör betraktas ur både social och militärisk synpunkt.
Från denna senare sidan har jag redan betraktat saken och tror jag mig hafva ådagalagt att det är cn fördel för vår aimée, alt dessa legokarlar finnas, ehuru de nu framställas såsom personer, hvilka skulle åstadkomma ett moraliskt förderf för beväringsynglingarne.
Man har öfverallt utomlands, der man har likartade organisationer eller konskription försökt att på allt sätt få gamla soldater att inträda i st. f. beväringsynglingarne för att derigenom öka arméens kadrer 52 Den 23 December e. m. och del kan väl icke heller nekas alt en frivillig soldat mäste vara hällre än en tvungen, en krigsvand bättre än en kroppssvag.
Det förefaller mig derföre förvånande om man i Sverige skulle vilja yrka motsatta åsigler.
Ser man frågan ifrån en social synpunkt, så visar historien att hos nationerna då de voro mindre civiliserade, voro alla medborgare krigare, men att i samma mån som nationerna inträdde i civilisation, och flera medborgerliga yrken npkommit, så erhöllo äfven dessa yrken småningom bestämdare gränsor hvarigenom upstodo uti de äldre staterna de ”gamles” klasser, bland hvilka krigareklassen icke intog eli ibland de sämsta rummen.
I nyare lider hafva dessa medborgerliga yrken med förnyad kraft utvidgat sina gränsor och derigenom har också vår civilisation kunnat stiga lill den ståndpunkt, hvarpå den nu befiuner sig.
Krigskonsten har under denna utvecklingsperiod ej stannat stilla utan har utvecklats med vetenskapens och industriens framsteg, hvaraf en gifven följd blifvit, att den numera icke består blott uti att kunna föra slridsvapnena, utan äfven förutsätter förmågan att kunna leda stridsmassorne.
Att under sädane förhållanden arméerna mäste vara annorlunda bildade än i staternas barndom kan väl icke bestridas.
Civilisationen lian gjort, att staten icke mera kan påräkna alla sina medborgare såsom krigare, utan att den måst öfverlemna det ärofulla kallet att försvara fäderneslandet åt en viss klass medborgare.
I olika länder- bafva arméen blifvit organiserade på olika sätt uti några t. ex.
England bestå de endast af frivilliga; i andra har man infört s. k. konskriptionssystemet, hvilket först upkom efter den Franska revolutionen; strängast är detta system tillämpadt i Preussen; och mindre strängt i sjelfva Frankrike der man gjort en mildring i detsamma, derigenom att man icke allenast tillåter lottning ibland dem, som skola utgå, utan äfven tillåter legning.
Svenska arméen är, som vi alla veta, sammansatt af en utaf frivilliga bildad stam i förening med konskriptionsskyldige, vår beväring..
Uland dessa beväringsskyldige är legning tilläten; derigenom har man gjort det möjligt för en yngling, som behöfver egna sin ungdomstid till alfvarsamma och förberedande studier, yrket må nu vara af hvad beskaffenhet sora helst, att kunna sälta en annan karl i sitt ställe.
Det har blifvit sagdt alt man derigenom har förstört en af de bästa medborgerliga rättigheter, den, att kunna betala blodskatten åt fäderneslandet.
Men om man rätt ser pä saken, så finnér man likväl att man härigenom endast gifvit åt den medborgerliga skyldigheten att ingå i krigstjenst och en större frihet, ty det är naturligt att bland en mängd medborgare finnas flera sorn med lätthet och med håg för yrket utan olägenhet kunna utgöra sin krigstjenst, då deremot andra genom sin verksamhet icke skulle kunna tjena ulan alt få sin lefnadsbana afbruten, måhända förstörd, och andra icke skulle kunna uthärda soldallifvets hårda pröfningar.
Nu tillåtes genom legningsrätlen ett byte mellan dess olika lottade samhällsmedlemmar — är icke detta rättvist och billigt?
Hvad skulle man säga om en lag, som förbjöd att en af de medborgare., som tillhörde någon af de senare kathegorierna, att då bredvid honom står en annan medborgare, som Den 23 December e. m. 53 liar lust att deltaga i kriget, ej med honom få byta — jag säger byta, ty legningsrälten är ingenting annat än ett byte dem emellan.
Man klagar nu när man ifrågasätter legningsrättens nphörande ali man år 1812, då beväringssladgan infördes, förbisåg olägenheterna af denna räll.
Tror då den värde motionären eller tror någon af detta Stånds medlemmar, alt denna fråga icke varit under öfverläggning, då denna författning först upgjordes?
Det torde tverlom vara kändt, att denna fråga då diskuterades med mycken värma inom de serskildta RiksSi.-n och det var endast under vilkor af legningsrälten som Borgare och synnerligast Bonde-St:n, hvilkas söner i främsta rummet voro de, som skulle lida af legningsrättens uphörande biföllo 1812 års beväringslag.
Denna legningsrätt är ett conditio sine qua non, om jag så får säga för konskriptionens existens och jag tror således att i samma ögonblick som man tager bort legningsrälten, så har man gifvit en grundstöt åt beväringssystemel.
lJå grund af allt detta tror jag att den förevar:de motionen är skadlig och önskar derföre att densamma icke måtte vinna B.
Jag anhåller att dessa mina anmärkmr måtte få åtfölja motionen till Ulsk.
Frih. Klinkowström, Bud. Mauritz:
Hufvudsakligen instämmande uti de anmärkmr, som Hr Bildt har gjort emot Frih.
Raabs motion rör:de uphörande af legningsrälten, ber jag dock fä nämna några ord i afseende på denna motion och den fråga, som dermed äger sammanhang.
Under anhållan alt milt yttrande mätte må åtfölja motionen till Utsk.
När konskriptionslagen förevar hos R.
St. år 1812, så tillsattes ett serskilt Utsk. för att behandla denna fråga.
Utsk. tillstyrkte legningsrättens bibehållande, icke af grundsats, utan derföre, alt Utsk. ansåg, att Svenska folket icke ännu var moget för uphörande af denna urgamla rättighet.
Legningsrälten har nemi. varit lika gammal med vår stående amice.
Redan under utskrifningarne medgafs legningsrälten och det är endast undantagsvis, som denna rättighet uphört.
Jag påminner mig serskildt 1631 års utskrifning, der K.
M. förbjöd alt legningsrälten skulle få ega rum, men i allmänhet egde den rum, och der icke legningsrälten lick komma i fråga, så fingo hela menigheter och provinser lemna penningar, i st. f. alt lega folk.
När 1812 års konskription var under öfverläggning, så förkastade R. o. Ad. legningsrälten; Preste- och BorgareStin gingo in på Utsk:s förslag, icke af grundsats att legningsrätten vore den nyttigaste, men på de skäl, som Utsk. andragit.
BondeSt:t återigen förklarade att de, på inga vilkor ville antaga den föreslagna beväringslagen, så vida icke dem tilläts att lega för dem af sina söner, sora det ville, en duglig karl att sätta i deras ställe.
Så förhöll sig frågan när ntivande beväringslag utkom.
Sedermera har under 1834 och 1848 årens Riksdagar, i sammanhang med de väckta motionerna, ronde försvarsverkets reorganisation, förslag blifvit afgifna om lcgorättens uphörande, utan att R.
St. dervid fästade afseende. 54 Den 23 DecemUci e. m>
Om man belraklar förhållandet med legda personer vid arméen, sii linna vi år 1813, när först beväringsynglingar ultogos lill följd af nämnde då gillade lag, all olaf 11,579 approberade beväringsynglingar lill Janda oell 1905 lill sjöss, voro 1203 legda, således 8 å 9 proc.
Ar 1814 under pågående krig och med utsigt af ali kriget skulle fortsättas det året, så bade af 13,920 approberade beväringsynglingar 627 legl för sig, d. v. s. något öfver 4J proc.
Förhållandet under åren 1839—1847 var sådant, alt utaf 104,828 man, voro 13,810 legda, eller något öfver 8j proc. och år 1813, när förhållandet i Europa visade att krig kunde komma i fråga äfven för de Skandinaviska rikena, sä blefvo utaf approberade beväringsynglingar till lands och sjös något öfver 13 proc. ersätta genom legning.
Alt afskaffa legningssystemet tror jag lika med Hr Bildt kunde förorsaka missbelåtenhet med beväringslagen, missbelåtenhet af den alfvarliga beskaffenhet att den måhända i framliden kunde föranleda rubbningar i densamma, hvilket voro mycket menligt för fäderneslandets försvar, Fördelarne af legningen äro icke så obetydliga.
Derigenom, ora jag så får säga, sparas Statens krafter lill andra ändamål, som kunna vara lika vigtiga om också icke lika blodiga.
Det kan finnas beväringspligiige af alla klasser, hvilka, om de måsle utgå, synnerligast under fredstider måste rubba en stor del af sin bana och sina studier eller dragas ifrån de sysselsättningar, deruti de inlrädt vare sig i Statens tjenst såsom embetsman eller vid näringar af alla slag.
Få de deremot rättighet att lega för sig under den tid som beväringsexcersisen varar, hvilket såsom vi alla vela, beklagligtvis icke är sä serdeles lång lid, så kunna de derigenom få orubbadt sysselsätta sig med hvad som är för dem af vigt och icke blifva derifrån dragne.
Beväringspliglen blir således lill följd deraf, icke så tryckande, som den eljest skulle vara.
Derjemte vinnas de ovilknrliga fördelarna alt man vanligen fält excerceradl folk, som hafva fullgjort sin beväringspligt eller tjenslgjort vid arméen, och man får i allmänhet frivilligt - krigsfolk, hvilka otvifvelaktig! med mera lust i allmänhet fullgöra sin pligt, än de som äro dertill Ivungne.
Likvisst är det en sanning, som Frih.
Baab icke har tillräckligt påpekat i sin motion, alt de linnas bland beväringsynglingarne, som tillåtas icke allenast att blifva mönstrade och gillade ulan äfven att deltaga i beväringsexcercisen, hvilka äro vanfrejdade, .lag har flera gånger sett ibland excercerade beväringsyngliugar så väl dem, som varit misstänkta för ganska stora brott, som dem, hvilka varit straffade för snatteri.
Beväringsförfattningarne föreskrifva visserligen, alt så beskaffade personer skola excerceras serskildt, men förfaltningarne säga icke att de skola äta och ligga i andra tält än öfrige oförvitliga beväringsynglingar.
När emellertid det är förbjudet vid den indelta arméen äfvensom vid den värfvade all taga andra än välfrejdade personer och de vanfrejdade äro uteslutna ifrån att der inträda, så anser jag att detsamma med ännu mycket mera skäl borde vara förhållandet vid beväringen och det är verkligen en -stor brist att ingen författning
Den 23 December e. m. 55 finnes sora förbjuder sä beskaffade personers inträde ibland de oförvitliga beväringsynglingarnes leder.
Jag anhåller att detta af mig afgifna yttrande mätte fä åtfölja motionen till del Utsk., dit den kommer att remitteras.
I olikhet med de två sista värde lalarne mäste jag förorda Frih. Raabs motion af tvenne skäl.
Meningen roed beväringsexcercisen är väl att hvar och en Svensk skall göras skicklig att försvara sitt land.
Denna sals nphäfves genom legningen, hvilken äfven väcker missbelåtenhet hos dem, som ser sig tvungne att sjelfva excercera, under det att andra, utan att vara behäftade med kroppsliga lyten, likväl befrias derifrån.
Hvad åter beträffar alt man genom de legda karlar, som fin nas ibland beväringsynglingarne, vinner en tillökning i Stammen, sä tviflar jag mycket pä att det föredöme, som desse lejda karlar lemna, gifva något upmunlrande exempel för beväringsynglingarne.
Del vanliga förhållandet är, att de som äro odugliga till verklig krigstjenst, oell som i förtid nödgats taga afsked, sedermera låta lega sig.
Hvad åter beträffar ali somligas verksamhelsbana skulle blifva afbruten och alt de derföre borde hafva tillåtelse att lega, så får jag erinra alt delta afbrott uti fredstid endast räcker i 14 dagar, hvilket väl icke synes kunna vara af någon betydenhet.
1 krigstid åter kan ett sådant afbrott visserligen pä eli ganska kännbart sätt, träffa personer af hvilken samhällsklass som helst, men kriget har det med sig, att det vanligen rubbar beslående förhållanden.
Jag tror också afl de som nu låta lega sig alt excercera i andras ställe icke behöfde blifva obrukade i händelse af ett krig; men jag tror, att de i sådant fall skulle göra mera nytta, om de ingingo uti en serskild trupp, ty om del vore fråga om att sticka in dessa lejda pä de serskilta beväringsbataljonerna, för att der gifva föresyn, så tror jag att de genom sin fåtalighet komma alt utgöra en allt för liten proc. af beväringsmanskapet, för att ändamålet derigenom skulle kunna vinnas.
Om de således, såsom jag tror med mera nytta, excercerades i en serskild trupp, så skulle bevärigen derigenom vara fredad ifrån dessa vanligen trassel och oreda förorsakande personer.
Jag vill icke vidare i detta ämne anföra flera skäl; men jag tror att de officerare, som excercerat beväring skulle lika med -mig helst önska att få slippa dessa legda karlar.
Jag har icke åhört denna discussion från början, men ber endast få fästa mig vid de skäl, som Frih.
Haab hufvudsakligen anfört för uphörande af rättigheten att lega till beväringsexcercis.
Motionären säger att ynglingar sällan fullgöra beväringspliglen, utan lega för sig, åtminstone hvad de bättre klasserna beträffar, så är det gifvet och kändt alt ynglingar vid 20 till 21 års ålder af de bättre klasserna vanligen studera vid Akademien eller Gymnasierna och der undergå de alltid vapenöfningar, skiljda ifrån öfriga beväringsyngliugar, så att för dem kommer legning sällan i fråga.
Menas åter andra förmögna personer, så torde dertill 56 Den 23 December e. m. kunna räknas ganska mänga äfven af allmogens söner.
En förmögen hemmansbrukare har ofta blott en son,j han har ett vidlyftigt åkerbruk och behöfver sin sons biträde, och dä man nu kan lä beväringsskyldigheten för en ringa afgift öfverflyttad på annan person, så är det för honom en stor fördel att fa lega för sin son, då han blifver beväringsskyldig, och Staten förlorar dervid intet, då personen, som leges, har de egenskaper, som erfordras för att insättas såsom beväringskarl.
Motionären har äfven påstått att de som legas slä i moraliskt hänseende på en låg ståndpunkt.
Jag vet väl icke huru det i allmänhet tillgår, men under den tid af några och 20 år, som jag har verkställt beväringsmönstringar, har jag alltid inmönstrat en mängd personer, som hafva antingen uttjent sin kapitulation, såsom marinsoldater eller varit försedda med afskedspass ifrån något landtregemente, försedde med sådane betyg om frejd och duglighet alt de kunnat antagas såsom beväringskarlar, och jag har nästan aldrig hört att något varit att anmärka emot deras konduit under vapenöfningarne.
Stundom händer äfven att torpare och tjenstlösa personer låta lega sig lill beväringskarlar.
De äro vanligen angelägna om den penningeinkomst, hvilken under 14 dagars, excercislid äro lätt förtjenad och dem nyttig under sommaren, då de ofta nödgas till höga pris köpa sina lifsförnödenheter.
Men jag ber Hrr:ne erinra sig att vapenöfningarne vanligen pågå under den brådaste tiden, då hvar och en, som har något vidsträcktare jordbruk behöfver sitt folk, och om man har lätt att lega en duglig och bra karl i sitt ställe, så synes mig icke något hinder derföre, böra läggas.
Jag tror således att icke någon olägenhet upstår om legan får fortfara och anhåller att detta mitt yttrande måtte såsom anmärkn. få vidfogas remissen, öfvertygad derom, att Ulsk. afstyrker bifall till motionen.
Denna fråga har ej en utan flere gånger vid föregule Riksdagar varit före, hvilket måtte bevisa, alt den förändring, som i densamma begäres, ej är af så liten vigt, som man här velat påslå.
Den har vid dessa tillfällen rönt samma motstånd sorn nu, och torde väl ej heller denna gång kunna kämpa sig igenom, fastän den är bygd på skäl, hvilka af hvarje sann fosterlandsvän böra gillas och respecteras.
Jo, efter min tanke kommer det sig af anledmr, hvilka ligga på djupet af samhället och ej ofta våga högt uttala sig, förorsakande ej så sällan att mången vacker idée ej kan realiseras; omöjligheten ligger härvid väl icke till grund, men fördomar och enskildta intressen så mycket mer.
Klar och tydlig tyckes mig denna frågas hufvudidée vara, alt hvarje medborgare, då det gäller fosterlandets frihet och sjelfständighet, bör vara redo att offra lif och hlod för detsamma.
Det är på denna enkla grund som beväringsstadgan är bygd, och hvarigenom vi till den gamle stående krigarslammen fått tillagd olika åldrar af landets manliga befolkning, för att öfvas i vapenföring och dymedelst öka på ett mindre kostsamt sålt arméens tillgångar.
Denna unga stam, som sålunda årligen från folket utgår, bör med omsorg skyddas och Den 23 December e. m. 57 bibehållas, vid den friskhet och det lif, som är nödvändigt för alt låta den medföra lill sina hem icke allenast den lilla öfning som under den korta excercisliden kunnat förvärfvas utan äfven, om möjligt, den ande-lyftning, som är nödvändig, för att låta den rätt varmt känna pligten af alt alltid vara färdig till sitt lands försvar; nian må således akta sig för, att i den på något vis insmyga anledntr lill känslor och till en utveckling, sorn ej svarar mot detta mål.
Till följd häraf anser jag att legorätten bör uphöra, dels derför, att den ej är rättvis till sin grund och således alstrar hos de unge ett billigt missnöje, och dels derför, att den i deras leder, som erfarenheten nogsamt bevisat, och här redan förut blifvit antydt, insätter folk af dålig anda och frejd.
Hvarför skall den rike hafva rätt att lega för sig vid ulöfvandet af en medborgerlig pligt, då den fattige icke kan det?
Ar den enes son honom mera kär än den andres är för honom?
Och dessutom hvad kan arméen vinna, som här blifvit sagdt, på detta ntskum af legoknektar, hvilka man medgifvit f. n., årligen, ända till 10 proc. ingå i beväringen.
Den öfning och vana i militärisk väg, som dessa tilläfventyrs medföra, tillintetgöres till sina följder, efter min tanka på ett sorgligt sätt af den dåliga inflytelse de hafva på den yngre beväringen.
Dessutom äro de troligen ej så allmänt att tillgå vid fredsbrott sorn nu, utan ingå då säkerligen hellre på de enskilda corpser, hvilka vid sådana tillfällen vanligen blifva upsatta.
Om då inträffar att faran slår för dörren och nationen måste gå man ur huset, måntro ej dä den 1 Otdel af den stridbara befolkningen man på detta sätt lemnat oöfvad kommer att saknas?
eller hvad vill man göra med dessa oöfvade stackare, hvilka missbrukande sin bättre lott inom samhället skyggat tillbaka för den pligt som kallat dem, och gömt sig bakom spiseln, medan de andre, landets ynglingar, beredt sig för den tid som kommit.
Visserligen äro de årliga vapenöfuingarnes tid kort, men den ger dock någon vana och erfarenhet, ej så b. o. h. att förakta då en hastig fara, som ej tillåter långa förberedelser, visar sig.
Och så blir det troligen i vårt land.
Fattigt som det är, på de behag och de fröjder, som menniskorna mest eftertrakta, ulan att hvarken i sina produkter eller sitt läge locka till eröfring, skall det troligtvis få ligga fredadt, inom sina sterrila kusters naturliga skydd, tills dess att det blir ett politiskt tvistefrö mellan de större makterna, hvilka, närmande sig allt mer och mer till hvarandra, ej kunna längre tåla det mellan sig.
Ar det rätt hvad jag här antydt, så kommer i en lid, nära eller fjerran, vår frihet att sättas på spel, och det är på denna tid, vi skola bereda oss, för denna tid vi skola anstränga alla våra krafter.
Vid hvarje
Riksdag begär man anslag lill arméen under den rigtiga upgift att ett land, som ej under fredstid vet betrygga sitt lugn, ej kan hoppas att länge få behålla detsamma; man föreslår upsättandet af exerciscompagnier och exercissqvadroner till arméens fullkomnande i vapenöfningar, men på samma gång strider man för bibehållandet af en rätt, hvilken enligt min tanke i militäriskt afseende är ytterst skadlig; huru skall man kunna förklara detta och hvilka slutsatser skall man kunna draga derutaf?
Man har talat 58 Don 23 December e. m. 0111 iduela och reda åsigter i denna sak.
Jag skulle tro alt nian utan fara kunde här något hålla sig vid del idéda, såsom ett mål ät hvilket man hör sträfva, om också ej alltid upphinneligt.
Dock här kan det nog upnås utan sä stora svårigheter sorn man velat förespegla och utan att på minsta sätt bringa bevätingssladgan på fall.
Skulle jag våga här framställa ännu en sals, hvilken dock kanske af mina riehl motståndare kommer att anses såsom ändock mera ideel så är det den: att hvarje gosse, ifrån det han inträder i skolan, bör inläras i militäriska kroppsöfningar och derigenom då lian utträder i lifvet, från sina yngsta år, medföra en stark och med sin natur sammangjuten känsla af den oeftergifliga pligten alt alltid skydda del lands frihet som låtit honom födas inom sina gränsor.
Endast pä detta sätt kan en sann medborgerlig anda utvecklas, istånd att en gång då det gäller erbjuda verkliga och aktningsvärda krafter.
Jag anhåller att dessa mina anmärkn:r mätte få medfölja motionen till vederbörligt Utskott.
Klinkowström: Weil anledn. af Ur Adelborgs yttrande ber jag att få göra några anmärkmr emot detsamma, .lag ämnar icke inlåta mig i besvarande af den politiska delen af Hr Adelborgs yttrande.
Denna fråga synes mig icke höra hit, utan saken är af lent militärisk beskaffenhet.
I alla länder sä väl de absoluta som de liberala, finnes legningsrälten bibehållen, såväl i Frankrike och Ryssland sorn i Amerika och Schweitz.
Hr Adelborg har nämndt alt ända till 10 proc. af beväringsynglingarne skulle enl. upgift vara ersatta genom legokarlar, men det är ingen sanning all dessa 10 proc. blifva oöfvade i vapen.
Om K. W. skulle börja ett krig, sä inträffar just att de som blifvit legda utgå till kriget i st. f dem, af hvilka de blifvit legda, så alt beväringens numerär blefve oafkortad! lika stor antingen legokarlar funnes eller icke.
Hr Adelborg har sagt alt rättigheten till att lega skulle vara den fattige betagen.
Det finner jag icke.
Rättigheten att lega står öppen både för den fattige och den rike, likasom det slår honom öppet att köpa samma mat som den rike; men om hans tillgångar icke medgifva det, så är det en annan sak.
Likaledes har Hr Adelborg nämnt att legningsrälten skulle leda till besmittelse för den öfriga beväringsungdomen, och att legokarlarne ofta äro af dålig konduil och slemma seder.
Om man jemför de stadganden, sora äro föreskrifna för legokarlars med dem sorn gälla för Beväringsynglingars antagande, så skall man finna alt väl i de förra men icke i de sednare äro vanfrejdade personer bestämdt uteslutna.
Följden häraf är, att det finnes långt liera beväringsyuglingar af dålig konduit än lego-karlar.