Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som detta senare mera öfverensstämde med hans nuvarande sinnesstämning; men han under sin upptäcktsresa icke ville bli afskuren ifrån den fria luften, med andra ord instängd, så försökte han om dörren äfven ginge an att låsas eller öppnas ifrån den inre sidan; det gjorde den.
Harald stängde nu till dörren för att ha gestalten i sitt våld.
Sedan såg han sig omkring, hvartåt han egentligen skulle styra sin kosa.
Framför sig hade han en korridor, som sträckte sig efter hela byggningens längd och midt igenom den.
På hvardera sidan deraf voro uppgångar till sex enstaka rum.
Det hela hade tycke af hvad man kallar en studentkasern, med den skillnad, att uti en sådan hvart och ett af de enstaka, isolerade kyffena icke består sig sin enskilta lilla korridor, utgående ifrån den stora.
Dessa små korridorer höjde sig här med en lutning af en temligen brant backe.
Harald föreställde sig, att denna korridor med sina tolf besynnerliga, brant uppstigande utgreningar om dagen skulle tagit sig ganska bra ut, men om natten var den sannerligen hemsk.
Skrämd blef Harald dock icke; han gick förroskull uppför en af de små korridorerna och försökte dess dörr med nyckeln till ingångsdörren.
Man ser att
Harald fått ett visst förtroende till sin lycka denna natt, då han kunde falla på en så barock idé, som att den stora dörrens nyckel skulle passa här.
När han fann att så icke var fallet, skrattade han åt sin förmätenhet och började med temmelig kraft trycka på dörren.
Den gaf vika med ett eget hemskt rassel, som återljudade från den stora korridoren.
Harald befann sig i ett lagomt stort rum, uppfyldt af gamla förfallna möbler, på hvilka månen och blindlyktan på en gång kastade ett underligt sken.
Harald drog sig hastigt derifrån och gick att försöka en annan dörr, belägen på motsatta sidan af hufvudkorridoren.
Äfven denna dörr gaf vika och han befann sig i ett rum snarlikt det förra.
Som månen icke sken in i detta rum, gick han så mycket nogare tillväga med sin blindlykta.
Hon visade honom blott förfallna möbler och hvarjehanda gammalt skräp.
Harald började finna, att byggnaden verkligen var förfallen och att han innehöll en mängd skräp.
Ännu ville han dock försöka en dörr och på måfå valde han den femte dörren åt månens sida.
Denna dörr emotstod vida bättre hans ansträngningar, men detta blott retade Harald.
Till slut satte han ut hela sin styrka och det ganska goda låset skildes ifrån trädvirket.
Med en stark skräll flög dörren upp.
Äfven här var anordningen snarlik de två förra rummens och Harald, missnöjd ärnade lemna äfven detta, då en skugga förorsakad af månen kom honom att närmare undersöka ett föremål, beläget under en mängd hopbundna stolar.
Det var en matportör med fyra afdelningar.
I nedersta afdelningen var perlgrynsgröt med thy åtföljande mjölk; i afdelningen närmast ofvan var fiskfärs; sedan följde fogelstek och sist eller i det fjerde rummet funnos lemningar af någon gelee, kanske kalf. – Det var nemligen svårt att säga för Harald, ty dels var han icke just särdeles bevandrad i den sorts kemi, som kallas köksvettenskapen, dels voro rätterna icke mera i sitt ursprungliga skick, utan hade allaredan hunnit till första stadium af den process, som heter förruttnelse.
Fogelsteken var det enda, som bibehållit sig och som Harald, oaktadt sin omtalta brist på kökskunskaper, dock var en så pass god gastronom, att han förstod värdera gammal fågel, så var han så indelikat, att han smakade på en och annan bit af steken och fann sig icke illa deraf.
På de öfriga rätterna vågade han icke smaka, i anseende till den obehagliga sura lukten.
Så mycket fann han emellertid, att denna middag icke hade varit dålig; man hade med den helt säkert velat undfägna en temligen läcker gom.
Harald ville minnas, att för omtrent åtta dagar hade man ätit en sådan middag deruppe.
Äfven här i denna obebodda flygel serveras således med mat, tänkte Harald.
Det såg han likväl, att den som ätit häraf, icke haft synnerligen god appetit eller också icke fått mera till sitt lystmäte.
Bredvid portören fann han äfven en liten flaska med vin.
Harald vågade smaka derpå; vinet var gammalt och godt, ehuru det tycktes nog mycket utspädt.
För att icke helt och hållet sakna minnen ifrån denna kammare, bemäktigade sig Harald denna vinflaska.
Föröfrigt undersökte han rummet noga, i förhoppning att här finna någon fallucka eller någonting annat hemlighetsfullt.
Men då han icke lyckades häri, satte han sig stilla på en rankig soffa och började eftertänka, hvilket storverk han nu skulle företaga sig och hvartåt han egentligen skulle styra kosan.
Då tyckte han sig höra ett aflägset ljud, såsom af en bedjande stämma.
Detta ljud var så svagt, att en annan än Harald icke skulle förnummit det.
Till och med han var icke fullt säker på sin sak, men så mycket fann han, att derest det verkligen var ett menniskoläte, så steg det upp ifrån golfvet.
Huru skulle han nu kunna komma dit under?
Han steg åter ned i den stora korridoren och gick än längre fram, tills han kom till dess slut.
Här voro målade fönster ett till höger och ett till venster.
Harald började genast undersöka det venstra fönstret; det var, liksom det högra, tätt besatt med knappar och hvarjehanda prydnader, hvilka blott voro målade.
Det roade dock Harald att trycka på hvar och en af dem och med många hade han ännu icke gjort sitt försök, innan han kom till en, som icke var målad utan en verklig messingsknapp, ehuru förvillande lik de andra.
När han tryckte på denna, blef han icke litet häpen, då dörrn eller fönstret drog sig än djupare inåt.
Det hade hittills icke varit igenläst, utan stått litet på glänt, hvilket allt Harald märkte, nu då det var för sent.
Det förargade honom att han låtit, att så säga, segern gå sig ur händerna.
Han slog med jagtknifven i messingsknappens grannskap och kände till sin glädje att det icke var en stenmur utan att dörren var af träd, ehuru utvändigt rappad.
Då slog han många slag med sin knif öfverallt omkring knappen, och vissa slag voro så starka, att han fann sig ha genomstuckit väggen, emedan knifven trängde ända till skaftet.
Slutligen sedan han sålunda hållit på några minuter, hade han helt och hållet lyckats skilja knappen ifrån dörren, hvaraf följden var att dörren sprang upp och med temlig styrka slog honom emot bröstet.
Den ifrån sammanhanget med knappen befriade fjädern verkade sådant.
Nu såg
Harald för sig en ganska trång krökt gång, hvilken hade en på långt när icke så stor lutning nedåt, som de små korridorerna uppåt.
Det märkvärdigaste var, att denna gång tycktes leda åt höger hand, så att Harald kunde förstå, att han vissa ögonblick var helt och hållet utom hela byggnadens grundval.
Men som gången allt krökte sig åt höger, så måste han åter ha ledt Harald inom den af vestra flygelbyggningen beherrskade underjord (venia verbo!)
Efter en längd af vid pass hundra alnar afbröts den cirkelformiga gången af tvenne små stegar, utaf hvilka hvardera upptog hälften af den smala gångens brädd.
Den ena af dem förde uppåt, men den andra nedåt.
Liksom Herkules vid skiljevägen, stadnade Harald här, och han kände nu en viss fruktan vid tanken att han inträngt så djupt, att han lätt kunde bli sin tur instängd af gestalten, hvars vistelseort var honom en okänd sak.
Det vore ändå inte så roligt att bli afskuren ifrån Guds blåa himmel.
Vi skulle göra Harald orätt, om vi trodde att denna fruktan varade så särdeles länge.
Hans begär att tränga vidare öfvervann alla andra känslor, men hvilkendera stegen skulle han välja, den som förde uppåt eller nedåt?
Vi minnas att den smala gången fört honom allt nedåt och han tyckte sig redan nått ett sådant djup, som hvarifrån den förmodade rösten kunde ha kommit.
Medan han nu tvekade om uppåt eller nedåt, förnam han åter en menniskoröst, och det märkbart tydligare än i det rum der han funnit portören och vinflaskan.
Det var ganska svårt att med bestämdhet säga om rösten kom uppifrån eller nedifrån, ty genljudet i de underjordiska irrgångarne kunde lätt förvilla örat – derföre beslöt Harald att på måfå välja den ena stegen först, för att, i händelse af misslyckande eller missgissning, sedan fresta på den andras väg.
Han föll nu med sitt val på den nedstigande stegen, men för att icke lemna åt någon tillfälle att betjenande sig af den andra stegen komma undan eller förbi honom, kände Harald nogare på denna och fann att han icke var hopspikad eller så utan kunde helt och hållet borttagas.
Detta verkställde han äfven varsamt och satte stegen, som icke kunde få plats i den krokiga gången, bredvid dess nedåtgående kamrat.
Härigenom uppstod nu ett åtta alns tomrum uppåt till, hvilket Harald ansåg svårt att öfvervinna genom något språng.
Efter detta försigtighetsmått, hvilket han fann åtminstone icke kunde skada, steg
Harald nu ner och befann sig snart i ett rum, som var långt och smalt samt försedt med hvälfdt tak.
Detta rum var helt tomt och den fuktiga jorden var dess golf; om således Harald först var böjd att anse det för en underjordisk korridor, så medgaf han dock snart att det hellre var en källare, eller om det var sannt, som några påstodo, att i nejden af Ristilä fordom varit ett kloster, så var väl detta en af klostrets katakomber, numera, troligen genom menniskohand fri ifrån kistor och ben.
Allt sådant hann Harald icke närmare tänka öfver, ty allt tydligare hördes menniskoröster.
Han gick längre in och fann midt i den högra väggen en dörr, hvilken var lemnad öppen, så att Harald snart var inom densamma.
Han lyssnade – men hörde intet.
Inom denna dörr var en korridor, snarlik de små i våningen ofvan jord äfven i det fall, att golfvet höjde sig uppåt.
Harald gick nu sakta framåt och kom till en annan dörr, på hvilken han just ärnade lägga handen, men spratt till såsom träffad af ett elektriskt slag ... nu, då han var så nära målet.
En klagande vacker qvinnoröst sade:
– Ni svarar mig ej; ni vill då låta mig här omkomma den rysliga hungersdöden.
Ni vill icke frälsa mig.
Ni menar att ni ej vågar det.
O hvad det är grymt!
Efter en paus fortfor rösten:
– Och ändå måste jag tacka er för det ni stulit er hit till mig; jag tackar er för de några skorpor, som ni hemtat åt mig och för den lilla tåren vatten tackar jag er äfven.
Är icke menniskan ändå ett eländigt ting!
Så länge jag hade här mat och dryck fullt upp, så kunde jag väl inte emotstå driften att smaka deraf, ehuru jag visste, att ett uselt lif derigenom skulle förlängas ... men jag nästan önskade, att man borttagit från mig dessa lifvande retelsemedel ... nu deremot, när det är bestämdt att jag skall dö af svält, nu när jag redan är halfförtärd och således så nära den vänliga döden, nu blir jag så glad åt några skorpsmulor och litet vatten.
O Gud lär mig undergifvenhet, lär mig prisa dig under hungerns qval!
En manlig stämma utlät sig:
– Har han verkligen hållit sitt hot; har han icke varit här alltsedan han borttog maten och vinet?
– Han har varit här en gång; det var troligen natten emot i går ... men hvad vet jag skillnaden på natt och dag!
Och då tiggde jag på mina knän af honom mat, men han bara skrattade, den grymme, och sade att detta var sista gången han skulle komma att se mig, men att han ännu den gången ville njuta af mina qval.
Hvem är en djefvul i menniskoskepnad, om icke han! .....
Hvarföre skall ni gråta ... nog är ni ändå en engel emot honom.
Ni är ändå den bäste af dem jag sett här i den lefvandes graf.
– Jag måste vara den bäste, emedan ni icke sett någon fler än oss båda, honom och mig.
Ni gäckar mig.
– Nej, jag gäckar er ej; visst är ni en engel emot honom ... han är nedrig och grym, ni är god i grunden, men feg och svag ...
Eller kanske är ni det icke; kanske ni ändå vill rädda mig till lifvet och solens ljus ...
Ni skakar på hufvudet ... jag förstår ...
Ni vågar det ej.
Ni tror att hans hämdkänsla är så stark, att han icke ens skonar sig sjelf, då han ser sig tillika kunna draga den i förderfvet, som gäckat hans anslag.
– Ja, jag tror så.
Följden för mig blefve att komma i en graf än värre än denna.
Jag måste tänka på mig sjelf.
– Men om ni bedrar er?
Vi kunna ju fly och
tigga oss fram; kunna vi inte det?
Och ni har gjort en god gerning, en gerning, som skall vältra en stor del af syndaskulden ifrån ert samvete.
Vore icke så bättre, än nu?
Svaret uteblef, emedan det goda och onda råkat i strid.
Men det onda segrade nu såsom så ofta annars i den svaga menniskonaturen och mannen svarade:
– Nej längre vill jag ej dröja.
Om något oanadt, mildt öde kan hjelpa er, min fru, så må det vara.
Med dessa ord grep han i dörren, för att aldrig mera vilja återse den, som var dömd till hungersdöden.
Han hade känt obehaget af striden mellan det onda och goda; en sådan strid ville han icke mera erfara ... han ville döfva möjligheten af det godas seger i sitt bröst.
Kap. XVII.
I den underjordiska cellen.
Men på en gång som han öppnade äfven en annan dörren och in trädde Harald.
– Stanna – ropade han och skuffade v.
Nit framför sig ifrån dörren – stanna, vänta än ett ögonblick och bevittna det oanade, milda ödet, som du nämnde om.
Eller fall, såsom du föll; skadan är icke stor.
Nit hade fallit sanslös emot det hårda stengolfvet med knutna näfvar och fradgande mun.
Men Harald fäste vid honom ingen uppmärksamhet.
Rummet var ungefärligen sex aln i längd; fyra aln i höjd och bredd.
Möblerna utgjordes af en säng och en stol; en liten flyttbar kamin och en lampa, som nu äfven brann; en jernked fästad vid väggen och till sluts en qvinna, hvilken var med sin högra hand fästad vid jernkeden, såsom en hund i band.
Dock var jernkeden af den längd att hon kunde komma ända till dörren, och äfven genom en mekanik, som gjorde keden dubbelt längre utom henne.
Qvinnan tycktes vara knappt öfver fyrti år; hon hade ett af dessa bildsköna ansigten, på hvilka åren lika litet som sorger och jemmer verka någon särdeles förändring.
Men det fordom svarta håret hade allaredan grånat.
Hon såg på Harald med en blick, hvari ingen förfärelse målade sig, utan snarare en förstenad beundran och sade:
– Jag tror du är en mild och god ande; du är såsom min Henriks ande ... ja verkligen, du liknar honom mycket ... såder ungefär såg han ut i sina yngre år.
– Jag är icke en ande; blott en menniska, som skall hjelpa dig härifrån, eller också svälta ihjel tillsammans med dig.
– Och ditt namn, huru lyder det?
– Man kallar mig Harald Thalberg.
– Ack jag vet; han som ligger der har ibland berättat om dig.
Du är en djerf yngling; huru har du kommit hit?
– Jag vet ej; men jag hittar bort härifrån.
– Och du skall då föra mig bort.
– Du skall föra mig bort?
Dit ut, ut, ut?
Dit, der himlen visar mig sin sol, natten visar mig sin måne och Gud visar mig sina stjernor.
Skall du föra mig dit?
du ljuger.
– Då jag är här, huru kan jag då ljuga!
– Du ljuger inte, men du gör mig vansinnig.
Dit ut får jag då komma, der fåglarnas sång åter skall smeka mitt öra och klockornas klämt skall svalka mitt hjerta, der skogens doft skall tala till min själ och ljufva minnen skola vagga mig till ro .....
Men vet du hvem jag är?
– Du är en olycklig, som behöfver hjelp.
– O min Gud, på hvilken jag ännu tror, fast du tillåtit mig kastas i ett sådant elände, dig den jag älskar, fast jag varit här i så många natthöljda år ... o min Gud, låt mig icke dåras af ett vanskligt hopp.
Låt honom der kunna föra mig härifrån, ut ifrån denna mörksens boning .....
Men hittar du vägen genom labyrinterne?
– Jag hittar den nog, tror jag.
Hvaromicke, skall han, som ligger der, hjelpa oss fram.
– Han vill det ej.
– Han måste det.
– Men vet du, hvem jag är?
– Kanske är du grefve Hennings maka.
– Men vet du emot hvem du stretar, då du för mig ut.
Gör det ej, ty du behagar mig.
Det är en mäktig och elak man.
– Men någongång måste mörkret vika för ljuset.
Låt honom vara än mäktigare än djefvulen, hans slägting, så skall jag dock öfvervinna honom och hela hans anhang.
Han fruktar mig kanske, men jag icke honom .....
Och nu vill jag söka befria dig ifrån din kedja.
Med dessa ord slet han kedjan ifrån väggen – kedjan som så många år hade emotstått hennes ansträngningar.
– Ja nu ser jag att jag är fri och att du verkeligen vill föra mig härifrån.
Nu förstår jag det väl.
Men hvart vill du föra mig?
– Jag för dig till
Ristilä karaktärsbyggnad, till min egen vindskammare der.
– Under samma tak, som baronen?
– Under samma tak.
– Du för mig dit, derifrån jag ville vara längst borta af alla ställen på jorden.
Men i ditt öga bor en kraft, hela ditt väsende har ett lugn och en förtröstan, som gör att jag med dig gerna följer dit du vill .....
Men han här, huru går det med honom?
– Honom skall jag stänga in här ... dock icke för längre än i morgon.
– Du är god; så bör det vara.
Ty han var af de två den, som hade ett menskligt hjerta.
– O lemna mig icke här – sade v.
Nit, som återkommit ifrån sin svimning – kanske aldrig någon mensklig varelse mera sätter sin fot inom denna dörr, utan jag måste omkomma här af hunger.
Och om ni äfven håller ert löfte, så betänk att blott en enda natt här är förfärlig.
Jag öfverlefver aldrig den natten.
– Vår gemensama säkerhet fordrar nu att du qvarstadnar blott en natt uti det rum, der din säkerhet fordrade, att en menniska qvarstadnade flere rysliga år af dagar och nätter.
Tycker du att jag är orättvis?
Nits öga slumrade icke utan passade på ett tillfälle till rymning, men äfven detta märkte Harald.
Han slog den lille tjocke mannen ett slag på axeln, så att denne nästan veks dubbel och ömkeligen ropade:
– Misshandla mig icke; jag är ju i ert våld.
Jag är gammal och obeväpnad, ni är ung, stark och beväpnad.
Striden skulle vara alltför olik.
För att bespara v.
Nit alla vidare tankar på flykt, tog Harald stolen, ställde honom framför ingången och satte sig derpå. v.
Nit, som insåg hans mening härmed, sade:
– Nåväl, jag må dröja här.
Jag hoppas ni är mensklig och håller ert löfte.
Derofvan må hända mig hvad som helst, hellre vill jag ändå dit än förtvina här.
– Har denne man haft inflytande på era öden – frågade Harald grefvinnan.
– Ja han har varit baronens, min svågers handtlangare.
Det är en sorglig och föga sannolik, sann berättelse.
– Den får jag väl någongång höra ifrån fru grefvinnans egen mun.
– Ack hvad det stöter mitt öra, detta fru grefvinnan; den omensklige använde det stundom för att gäcka mig.
Säg icke så mera; kalla mig till du ... det låter förtroligare och ärligare.
Dessutom kan man icke tro på verkligheten af sådana höga titlar, när man pröfvat sådant som jag, när man i fjorton år legat under jorden ...
Hvad var det du sade, Harald ... detta var ju ditt namn.
Ack jag minnes, du sade att du hoppades någongång få höra min berättelse ifrån min egen mun.
Jag förstår att du så fort möjligt vill ha mig utifrån dessa hvalf och fuktiga murar; men låt mig dröja här ännu, så lång tid som fordras att i största möjliga korthet berätta mina öden.
Icke är denna fångenskap mig kär ... det vet du ... men se jag tänker: kanske då jag kommer ut i det fria, så dör jag af glädje och ... då har du icke fått höra min sorgliga historia .......
Och dör jag ej af glädje, så kan något annat inträffa som för evigt förstummar min tunga .....
Och hvar skulle jag dessutom finna en lämpligare ort för berättandet af min mörka saga, än här ... hvarest sjelfva väggarne äro mina medlidsamma vittnen och hvarest vi nu råka ha bredvid oss en man, hvilken icke i denna helga stund skall våga neka till hvad han känner lika så väl, som jag ...
Här afbröts hon af v.
Nits sjelfförebrående stämma, som var så stilla, som om han talat blott till sig sjelf:
– Och hvilket hans svaga själ nu icke heller skall finna vara någon fördel att neka.
Men – fortfor han något raskare – kanske kan jag, min fru grefvinna, i vissa fall tillochmed tillägga några rättelser till hvad ni hittills trott vara sanning, emedan jag hittills icke vågat anföra dem ..... af fruktan för den man, som vi känna allt för väl.
– Du afhör ju gerna min berättelse – frågade hon Harald.
Denne nickade jakande, grefvinnan berättade som följer.
Kap. XVIII.
Grefvinnan Hennings berättelse.
Det är hårdt, när en menniska ifrån ett obemärkt och ringa stånd hastigt stiger till rikedom och rang, blott för att sedan sjunka i en olycka oändligt större än låg börd och dylika slumpens yttre förhållanden.
Så var det med mig.
Min fader var ingenting vidare än klockare i denna socken, ehuru han kallades kantor och gick och gällde för herre.
Såsom sådan och än mera emedan han dels genom arf dels genom drift och verksamhet kommit sig till en för en klockare rätt artig förmögenhet, förde han en viss stat och åtnjöt ett visst anseende, så att han tillochmed ofta var bjuden till de bättre herrskapshusen i socknen och åtnjöt dessutom den äran af återbesök.
Bland dem som flitigast besökte oss var den, som tillika var den förnämaste ... det var den unga grefven Henrik Henning.
Fast jag då gick blott på mitt fjortonde år, talade han ofta med mig och han sade mig, att det var honom mycket angenämare att tala med mig ensam, än då andra hörde på.
Jag å min sida tyckte så med, fast jag knappt visste deraf.
Min far började småningom finna, att de täta visiterna gällde mest mig och en gång, just när grefven höll min hand i sin och kysste mig, inkom min far och blef mycket vred och föreställde grefven på det alfvarligaste otillbörligheten af sådana ömhetsbevisningar emot en flicka, så långt under honom i stånd.
Grefvens mening, sade min far, kunde omöjligen vara annan än att söka förleda ett oerfaret barn, hvilket dock förtjenade ett bättre öde, helst hon var af ett godt hjertelag och alltid hade bevisat sina föräldrar kärlek, lydnad och aktning, så att de voro på allt sätt belåtna med henne.
Äfven ... tillade min fader ... voro dessa föräldrar, gudilof så pass bemedlade, att de icke ens genom fattigdom voro nödsakade till ett så smutsigt steg, som att blottställa sin dotter.
Till allt detta svarade grefven så saktmodigt han kunde, att hans mening aldrig varit sådan min far ville låta påskina, och derföre begärde han nu helt enkelt mig till sin hustru.
På min faders tviflande invändningar svarade han blott, att i hjertats enskilta frågor föraktade han djupt alla ståndsskillnader.
Och han lät min fader välja, antingen denne ville att han genast skulle gifta sig med mig, eller om Helena först skulle sättas i pension.
Min fader, som tyckte att en blifvande grefvinna skulle åtnjuta en bildning, så att hon äfven skulle presentera sig såsom en grefvinna, föredrog således det sednare.
Jag sattes i den bästa pension i Åbo; grefven betäckte kostnaderne till två tredjedelar; den återstående delen hade min far förbehållit för sig.
Under hela pensionstiden besökte grefven mig icke så ofta jag hade önskat, men hans kärlek rostade ej. O hvad jag blef glad, när efter två års förlopp, då jag hade mina julferier och besökte mina goda föräldrar, grefven frågade mig i mycket saker och jag kunde svara; men än gladare vardt jag, då han sade, att han ansåg mig redan tillräckligt bildad och att det nu var slut med pensionstiden.
Ja, grefven hade icke velat bedraga mig och Knuts-dagen derefter stod vårt bröllop.
Att en sådan lycka jag då kände skall kunna kännas vid sexton år!
Hela mitt väsende var blott en känsla; det var icke tacksamhet ... helt och hållet hade jag förgätit att grefven höjt mig upp ifrån stoftet; det var icke fåfänga öfver den afund jag säkert väckte ... nej, hela mitt väsende var blott kärlek.
Jag var i himmelen på jorden.
Min sällhet hade varit öfver de djerfvaste förhoppningar och ändå var det snart, som om denna sällhet blifvit än större.
Jag blef mor.
Det var liksom jag i hast fått tvenne hjertan; det ena brann lika varmt som förr för min man, det andra brann för min lille gosse, min Henrik.
När Henrik var vid pass ett halft år gammal, inträffade någonting, som min man ansåg nödvändigt och jag ... olyckligt.
Grefve Henrik Henning var ansedd för en ädel och god man.
Hufvudmannen för en vidsträckt och fattig familj kom en gång till honom och anropade hans ädelmod.
Saken var den att denna familj visste sig i södra Frankrike ha ett betydligt arf, men genom någonsorts bedrägerier eller advokatknep, hvilka naturligtvis alltid befordras genom stora afstånd, hade detta arf icke fallit ut.
Att nu min älskade Henrik skulle fara dit och med sitt anseende imponera på vederbörande, sådan var nu den fremmandes djerfva begäran och i sanning, han hade icke vändt sig till orätt person.
En annan skulle skrattat honom i synen, men Henrik gjorde det ej, utan han fattade rimligheten i en sådan begäran.
Han beslöt att åtaga sig en rättvis sak.