Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frun stod med handen på låset och hufvudet framsträckt genom den halföppna tamburdörren.
Hon var klädd i stökdrägt, en gammal, halfsmutsig nattrock och tofflor.
Hennes lynne var tydligen äfven i stökstämning, ty hon såg ifrig ut, med små röda fläckar på kinderna, och hon lade en förfärlig tonvigt på ordet »ändtligen».
»Ja, för all del», svarade madamen och svepte schalen omkring sig, »det skall jag visst.
Såvida gossen dör – och jag kan inte tro annat ... jag kan inte tro annat ...»
Hon skakade på hufvudet och såg begrundande framför sig.
»Ja, kära madam», svarade frun med något mildare röst, »man kan ju på det hela taget icke annat än önska, att det stackars barnet så fort som möjligt får sluta.
Han har ju fått lida nästan hela sitt lif.»
»Jesus ja, det har han visst.
I går gick det hål på en af bölderna, och nu är det ett sår så stort, att jag kan lägga två finger dit in.»
Frun ryste till.
Hon kände sig ännu mera öfvertygad om, att man borde önska att det stackars barnet finge sluta sitt lif före klockan 8.
Madamen gjorde nu en nigning till afsked och frun stängde dörren, efter att ett par gånger hafva upprepat: »ja, få se nu hur det går, kära madam».
Madam Eriksson var en stor, grof qvinna med stark ansigtsfärg och ett par händer, som icke tvekade att taga i de tyngsta bördor.
Hon var idealet för en så kallad hjelphustru, ty hon uträttade lika mycket som två andra på samma tid – och fruarna täflade också om att få henne till sig.
Allt ifrån sin tidigaste ungdom hade hon släpat och trälat, skurat golf och trappor, torkat diskar och piskat mattor ifrån morgon till qväll.
Hon hade just icke haft någon tid öfrig för känslopjunk, och det var kanske derför icke så underligt, att hon såg temligen likgiltig och oberörd ut, då hon med långa steg vandrade hem, för att se till sin lilla döende gosse.
Hon bodde vid Roslagstorg i ett litet fuktigt rum på nedra botten.
Om vintrarne var der så kallt, att vattnet frös, men om somrarne var det i stället så mycket varmare, ty då sken solen rätt in hela förmiddagen.
Rummet var för öfrigt icke bland de dyraste, men derför att värden höll det så billigt, kunde han ingenting göra för att stoppa till de tumsbreda springorna vid fönstren eller reparera kakelugnen, som alltid rökte in, då den eldades.
Madamen hade dessutom tvenne stadsbud inneboende, och som dessa betalade ordentligt, bodde hon på det hela taget rätt billigt.
Då hon kom hem, var det alldeles mörkt der inne; endast skenet från den sömniga gaslyktan, som stod utanför fönstret, föll in öfver golfvet och aftecknade fönsterrutan på väggen midt emot.
Madamen slog upp eld och tände ett talgljus, som stod i en tom ölbutelj på bordet.
Derefter gick hon fram till sängen och lyste försigtigt på den sjuke gossen.
Han låg ihopkrupen i en vrå af sängen.
En mängd halfsmutsiga paltor voro virade omkring honom, den ena öfver den andra.
Det bleka, magra ansigtet med den spetsiga hakan och den vissna hyn hade detta gripande uttryck af brådmogen sorg, som man ibland får se hos dylika små martyrer, och som kommer oss att känna ett nästan högtidligt intryck af en själ, som lidandet gjort gammal.
Ögonen voro onaturligt stora, och tunga, blåaktiga påsar hängde inunder dem; det ryckte i hans lemmar, då och då qved han till, och hans bröst flämtade som en liten döende fogels.
Sjukdomen låg i hans blod, då han föddes, och det tycktes ha varit hans lifs bestämmelse att utveckla den, låta den tum för tum förtära sig och så dö deraf.
Modern stod en stund och betraktade honom.
Derefter stälde hon ljuset på bordet och drog en djup suck.
»Stackars lilla kräk», tänkte hon, »han har väl inte många timmar igen.»
Hon började sköta om hans sår, och sedan tog hon fram en flaska vin, som frun gifvit henne, och hälde några droppar i hans mun.
Då öppnade han litet på ögonen och smackade med läpparne, men han kunde ej svälja vinet; det rann utför hans mungipor, ned på halsen.
Madamen stökade nu litet i rummet, tog fram en spisbrödskaka ur ett skåp och gick ut för att köpa sig en sill till aftonvard.
Då hon kom tillbaka, voro de begge stadsbuden hemkomna.
De hade redan lagt sig och sofvo nu som bäst i vråarna.
Hon at sin qvällsvard och tog derefter en stol och satte sig vid gossens bädd för att vaka.
Stadsbudens snarkningar och barnets qvidan ljödo allt mera drömlikt orediga och aflägsna.
Hon försökte att hålla upp ögonen, men hela rummet var liksom insvept i en slöja, och föremålen dansade upp och ned deri.
Hon hade en dunkel förnimmelse af någon, som oupphörligt räknade till åtta – men så föllo hennes ögon igen, tankarne gledo bort och hon somnade.
Hennes hufvud sjönk ned mot bröstet; för hvarje gång hon höll på att trilla af stolen, for hon upp, så somnade hon igen, ända tills hon höll på att falla åt andra sidan, och så hela natten.
Plötsligen rusade hon yrvaken upp.
Den gamla dalkarlsklockan på väggen hade slagit sju, och hon hörde slagen i sömnen.
En svag morgondager föll in i rummet; talgljuset, som hon ej på hela natten snoppat, brann med en lång, svart veke, och gaf ifrån sig ett stickande os, som blandade sig med sjukångorna från sängen.
Hon släckte ljuset och kom i en häftig hosta, så tjock och qväfvande var luften här inne.
Hon lutade sig ned öfver gossen och betraktade honom forskande.
I den grå dagern såg hans ansigte spöklikt gulnadt och vissnadt ut – men han lefde ännu.
Hon hade sannerligen inte tid att dag efter dag sitta här vid sängen, och hon var dessutom så van vid sina skurtrasor och damborstar, att hon nästan längtade efter dem.
Men medan hon stod der och betraktade den döende, vaknade så småningom andra tankar hos henne.
Hon kom att tänka på, att den lilla varelsen, som låg här, aldrig bedt henne om det usla lif, hon tvungit honom in i.
Hon kom att tänka på, att han skulle blifvit befriad derifrån, om hon icke varit svag den gången, då hennes kräk till fästman, som sedan söp ihjel sig, frestade henne.
Och en tung, vemodig känsla af skuld smög sig öfver henne.
Hon satte sig på sängkanten och smekte den stackars lilla handen, som låg der och plockade på täcket.
Hon lät ett af stadsbuden gå med återbud till frun, och det oroade henne icke det allra minsta, att en andfådd jungfru strax derefter kom och frågade, om hon kände till någon annan hjelpmadam; frun var alldeles i förtviflan, de skulle hafva bal dagen derpå och rummen voro icke skurade ännu.
Just då solen sken som klarast, flämtade han sitt sista andetag.
Den stackars lilla eländiga kroppen föll ihop som en trasa, men döden strök bort det svårmodiga draget ur hans ansigte och gaf det sin frid.
Madamen grät litet, tog en psalmbok och lade under den dödes haka, bredde täcket öfver honom och gick så för att lugna det oroliga herrskapet, som skulle hafva bal.
Frun stod i köket, då madam Eriksson kom, och hon blef så glad öfver att se henne, att hon alldeles glömde att fråga någonting om den lille gossen.
Hon berättade blott ifrigt, att den andra hjelphustrun, som hon tingat till i dag, också hade lurat henne, och att det var en himmelens lycka, att madam Eriksson kom.
»Ja, gossen, han dog, han», svarade madamen kort, i det hon strök upp sina ärmar och hälde vatten i ämbaret.
»Ja, kära madam Eriksson», sade frun med förändrad röst, »det gick således som vi fruktade.
Gud ske lof, att den lille stackarn fått sluta sitt lidande!
Man kan ju inte annat än innerligt tacka Gud derför.»
Hon kom fram och klappade madamen på axeln och såg på henne med en deltagande och andäktig blick.
Men madam Eriksson var en otacksam varelse.
Hon sände icke Gud den allra minsta tacksamhetssuck.
Hon kände sig hård och bitter, och hon var hela dagen mycket snäsig, medan hon gick der af och an och skurade och fejade.
Och då hon fick se husets små barn, hvilka till middagen kommo hem från skolan och stojande sprungo genom rummen, eller då hon såg de unga fröknarna profva sina balklädningar och tala om dans och herrar, då tänkte hon på sitt eget barn.
Och mellan de rödkindade ansigtena såg hon flere gånger framskymta ett stackars litet vissnadt hufvud, hvars kinder aldrig hade haft en röd strimma, och hvars läppar aldrig hade lett, som barn bruka le.
Underliga, upproriska känslor började röra sig inom henne, känslor af doft hat – och hon frågade flere gånger sig sjelf, hvad det var, som kallades rättvisa och barmhertighet här i verlden.
Men qvällen derpå voro alla dessa känslor sin kos.
Hon stod i dörren mellan skänkrummet och köket, och kikade in i balsalen och betraktade med girig nyfikenhet de lysande toaletterna, och lyssnade på dansmusiken, som kom hennes nerver att spritta.
Senare på aftonen satt hon vid köksbordet och åt allt hvad hon förmådde af maten, som kom dit ut, och pratade och skämtade med vaktmästarne, som ryckte faten ifrån henne, och då hade hon alldeles glömt den lilla styfnade kroppen, som låg der borta ensam i det mörka, fuktiga rummet.
VÅRMINNEN.
»Femtio öre – sjuttiofem öre – sjuttiofem öre ä’ bjudet – en utmärkt treflig lampa, passande att hänga i tamburen – en krona – en krona och tio – en krona och tjugufem – pang!
Två små blomstervaser – äkta sevresporslin – sjuttiofem öre – en krona – en och tjugufem – två kronor – många bud – två och femtio – två och femtio – pang!»
Det var auktion nere hos majorens; utbjudaren hade stält sig i ett af de öppna fönstren på nedre botten och förevisade sakerna för de köpande, som stodo der utanför och sträckte sig öfver hvarandra och bjödo allt sämre och sämre, ju längre dagen led.
På morgonen gick det temligen bra; då såldes de bästa sakerna, ett antikt skåp, en möbel af valnöt och några konstsaker.
Då var det också vackert väder; solen sken, och folket der ute på gården var i fart med att bjuda, och ett par gubbar, som gjort en god affär på ett gammalt silfverur och en snusdosa, höllo munterheten vid magt.
Men så började det regna, stora smutsgula droppar dröpo ifrån de uppspända bomullsparaplyerna, qvinnorna fäste upp sina klädningar, karlarne veko upp rockkragarne, och de, som inga paraplyer hade, stodo der med regnet forsande utför ryggen och sura, stripiga hårstrån i pannan.
Nu kom också allt skräpet fram, och ännu skräpigare såg allting ut i det gråduskiga regnvädret.
Men folket stod tålmodigt qvar; det kunde alltid vara någonting, som lönade att spekulera på.
Och allt lägre och lägre bjöd man, och ingen fans der som hjelpte upp prisen, så de gamla sakerna slogos bort för en tio, femton öre stycket.
Innanför auktionssalen låg ett annat mindre rum och der stodo uppradade de större pjeserna, som redan voro sålda.
Två karlar höllo på att bära ut en soffa, och madamen, som köpt den för en krona, gick bredvid och högg allt emellanåt tag i karlarne, för att soffan ej skulle stötas emot.
Borgmästarinnan, som ropat in det antika skåpet, hade skickat sina drängar för att hemta det, och dessa stodo nu och skrufvade af fötterna, emedan det var för stort att helt gå igenom dörren.
Golfvet här inne var öfvertäckt med smuts och lera, och en qväfvande lukt af svett och smorläder fylde luften.
Vid fönstret stod en ung qvinna och blickade ut i trädgården.
Hon tycktes icke alls medveten om hvad som försiggick omkring henne; det var någonting frånvarande och beslöjadt i hennes blick, som mekaniskt följde regndropparnes fall.
Som i en dröm hörde hon utbjudarens rop: 10 öre – 12 öre – 25 öre – 25 öre ä’ bjudet – 50 öre, 50 öre – 50 – – och drömlikt entonigt sqvalade regnet ur takrännan öfver fönstret.
Det var en liten dockservis, som bjöds ut.
Hon kände en besynnerlig ångest sticka till inom sig.
»Hvarför sålde jag den?» mumlade hon och gjorde en rörelse mot auktionsrummet.
Med det samma hörde hon att den slogs bort för 25 öre.
Hon drog en djup suck och återtog sin förra ställning med pannan tryckt mot fönsterrutan.
Den der drömlika tröttheten föll ånyo öfver henne, och tungsinta, dystra stämningar och vemodiga minnen drogo af och an genom hennes själ.
Det var mer än tio år sedan hon och hennes far flyttade hit till staden.
Majoren tog då afsked ur tjensten och gjorde på samma gång cession, hvilket hade till följd att han äfven måste taga afsked af sitt glada Stockholmslif och med sin enda dotter – han var enkling sedan flera år tillbaka – flytta till en småstad, der han kunde lefva mera billigt och obemärkt.
Detta smakade icke majoren, ty han var en stor bon-vivant, och trots sina femtiofem år kände han ingen lust att späka sitt kött, hvarken på ett eller annat sätt.
Men han hade en stor förtjenst, och den kom honom nu bra till pass: han såg alltid den fördelaktigaste sidan af saken, och om det än bar aldrig så på tok för honom, förstod han likväl att inbilla både sig och sina vänner, att det som skedde var just som han ville ha det, fastän han af vissa grannlaga skäl måste finna sig i vissa små obehag, hvilka dock vore bagateller ... obetydligheter etc. etc.
Således gjorde han vid sin flyttning från Stockholm en afskedsmiddag för sina umgängesvänner, var glad och upprymd och höll ett långt och rörande tal om att han efter sitt oroliga och bullrande lif ville skaffa sig en fridfull ålderdom och derför med sitt barn, sin kära Anna, begifva sig till en lugnare och anspråkslösare vistelseort än hufvudstaden.
Fridfull blef verkligen hans ålderdom.
Det var en mycket stilla stad han flyttat till, och det enda, som gaf den något lif, var att om sommaren fartyg och ångbåtar allt emellanåt löpte in i hamnen, vid hvilka tillfällen kajen alltid var full af gapande och nyfikna stadsbor.
Men om vintern var der mycket tyst och enformigt, ty sällskapslifvet stod icke på någon utvecklad ståndpunkt.
Majoren var dessutom för förnäm att umgås med infödingarne, »brackorna», hvilka allt emellanåt gåfvo baler och supéer med dugtiga kötträtter och öl och porter i öfverflöd.
Han hade sitt utvalda umgänge för sig, men det var icke stort och icke mycket intressant.
Först och främst var det postmästaren, en gammal baron, som snusade, så att det yrde om hans näsa och fingrar, och hans fru, som hade gikt och nästan hela året om låg till sängs.
Så var det en gammal öfverste, en hedersgubbe, som flyttat dit för att ekonomisera.
Han hade en dugtig och energisk hustru, som väl förstod den konsten, och tvenne döttrar, två långa, blonda och platta flickor, af hvilka den ena var vitter och läste Darwin och den andra ytterst svärmisk, i synnerhet tillsammans med ett litet postbiträde, som räckte henne till axeln och smäktade med ögonen, då han tittade upp på henne.
Så var det doktorns, ett distingeradt par, som gaf middagar i stället för supéer, och slutligen en gammal pensionerad hofrättsnotarie med titel af häradshöfding, ett original, som grälade på hela verlden och dessemellan vårdade sin helsa.
Han låg i synnerhet i delo med alla doktorer, derför att ingen någonsin velat erkänna, att han var sjuk.
Numera skötte han sig också sjelf, tog hvarje morgon in några mystiska piller, promenerade derefter ett par timmar, klädde så af sig och lade sig till sängs till middagen, åt derefter, promenerade, läste tidningar, åt och gick till hvila, och så dag ifrån dag.
Majoren trifdes emellertid ganska bra med detta umgänge.
Han spelade seigneur i den lilla staden, gick om förmiddagarne omkring med sin vän öfversten och snusade och pöste, då han mötte någon af stadsborna.
Eftermiddagarne tillbragte han på stadshotellet, der han satt och rökte och smuttade på sitt konjaksglas och skämtade med värdshuspigorna, och om aftnarne samlade man sig hos honom eller någon af de andra vännerna för att spela kort och prata.
På så sätt förflöto åren utan några omstörtningar i de utstakade vanorna.
Medan majoren promenerade, satt hans dotter och sydde, eller gick på besök till någon af sina vänner, och der pratade och sqvallrade man omåttligt.
Fruarna berättade om slarfviga och näsvisa pigor, som haft kärleksaffärer i smyg, eller om barnsjukdomar och oförskämda torgpriser; hos öfverstens diskuterade man alltid menniskans härkomst från aporna eller talade om postbiträden och kärlek, och hos borgmästarinnan och doktorinnan och den lilla vackra löjtnantsfrun, som bodde i samma hus, såg man på modejournaler och talade om kläder.
Ibland cirkulerade någon skandalhistoria i staden, och då rådde en särdeles liflig och upprymd sinnesstämning inom familjerna.
Så blef det allt emellanåt trassel och missförstånd och falska rapporter mellan hushållen, och då skulle man ställa det till rätta och göra anklagelser och förklaringar.
Men eljest gick lifvet sin jemna gång utan några afbrott.
Majoren var mycket artig och älskvärd mot sin dotter, lät henne alltid gå till höger, då de promenerade tillsammans, och spelade riddare mot henne, då de voro borta.
Men i hemmet var han litet förarglig, i synnerhet hvad det ekonomiska beträffade.
Sant är visserligen att den stackars gubben icke hade stort att komma med, och det fordrades en engels tålamod och en qvinnas fyndighet för att få det att gå ihop med det usla underhåll, majoren bestod sitt hushåll.
Det gick emellertid ihop; den unga flickan arbetade och sparade, och då majoren ibland om middagen rynkade på näsan åt soppan och frågade hur hon kunde sätta fram en dylik mat, lät hon honom gräla slut utan att gifva ett ord till svar, hvilket också hade till följd att han åt upp soppan.
Emellertid blefvo hans affärer, i trots af dotterns sparsamhet, sämre och sämre för hvarje dag.
Hans eftermiddagsvisiter på hotellet och hans spelpartier om qvällarne voro just inga besparingskällor, och som han dertill hade en mängd förargliga skulder från forna tider, såg han sig efter tio års vistelse i staden tvungen att lemna sin våning och flytta till ett par små rum i utkanten af staden.
För den orsakens skull måste han äfven sälja största delen af sitt amöblemang, och det var derför han i dag hade auktion.
Redan tidigt på morgonen gick majoren ut, ty han var icke road af sådant der stök, som han helt och hållet öfverlemnade åt sin dotter.
Det var hon som ordnade alltsammans och öfvervakade det hela, medan han promenerade med öfversten och pratade med borgmästarens hushållerska, som han träffade på torget.
Klockan hade redan slagit tu, och majoren var ännu icke hemkommen.
Han brukade annars aldrig försumma att vid tolftiden äta sin frukost, som stod framsatt på verandan.
Det hade nu upphört att regna, och här och der syntes blåa fläckar på himmelen.
Anna ämnade gå ut en stund i trädgården; det var så qvalmigt och illaluktande här inne, och hennes hufvud brände af trötthet, men då hon kom ut på trappan, mötte hon majoren, som hejdade henne.
Någonting ovanligt måste ha inträffat, han såg rigtigt uppsluppen ut, han vred sina mustascher och hvisslade som en tjufpojke.
»Seså, min flicka lilla», utropade han, i det han skälmaktigt nöp dottern i kinden, »låt nu se, att du kan vara rigtigt fiffig och ställa till en liten treflig middag.
Korvetten
Idun ligger här ute, och kusin Edward, som är med bland officerarne, kommer hit om en timme.»
Anna stirrade på fadern utan att svara.
Hon vardt blek som ett lik och sjönk tillintetgjord ned på en gammal trälår invid väggen.
»O, pappa!» mumlade hon slutligen, »i denna förfärliga otrefnad!»
»Nå, än sedan?» utropade majoren och svängde sig om på klacken.
»Vi ha ju salen nästan orubbad, och mat skall man väl i alla händelser ha – skulle jag tro?
Hvafalls?»
Den unga flickan steg upp och började utan invändningar att ordna middagen.
Visst stack det i henne, då hon kom in i salen, som fadern kallat »orubbad», med dess smutsiga golf och nakna väggar, och då hon hörde kokerskan försäkra, att maten ej skulle räcka åt två en gång – men det kunde nu icke hjelpas, hon fick väl låta bli att äta sjelf, – hon kände för resten ingen lust att äta.
Då hon slutat sina anordningar gick hon in i sitt rum för att kläda sig.
Men hon kom sig icke för; hon satte sig på en stol framför toaletten, lutade hufvudet i händerna och stirrade drömmande ut genom fönstret.
En hel skara minnen, minnen som vaknat till lif vid detta namn »Edward», brusade genom hennes själ.
Glada, strålande ungdomsminnen, toner af dansmusik, tjusande valser, ömma, leende hviskningar – som solglimtar föllo de i det närvarandes grådaskighet och förvirrade och upphetsade henne.
De halfdöda, skimrande ungdomsdrömmarne började bränna i hennes blod.
Hon reste sig upp, pressade händerna mot tinningarna, och ett dämpadt, passioneradt rop bröt fram öfver hennes läppar.
Ingenting förändradt, samma eld, samma längtan – och tio års vinterkyla hade berört hennes kärlek.
Med feberaktig brådska började hon ordna sitt hår.
Men det lyckades ej; det hade förlorat sitt forna »fall», det låg så stripigt och fult, och hon fick det ej annorlunda.
Hon drog fram sina klädningar – gammalmodiga, fula, illasittande allesammans.
Hon hade aldrig brytt sig om att studera borgmästarinnans och doktorinnans modejournaler; hon hade klädt sig hur det bar till, bara det blef billigt.
Med en snyftande suck dolde hon ansigtet i händerna.
Slut, förbi – ungdom, fägring – alltsammans borta; endast i hjertat qvar de otillfredsstälda begären, den osläckta längtan!
Då hon kom in i salen, gick majoren af och an med händerna på ryggen.
Han såg minsann icke gammalmodig eller stillös ut; han hade klädt om sig till middagen, och han var nästan lika sprättig nu, som då han för en trettio år sedan räknade sig bland Stockholms eleganter.
Anna gick fram till fönstret och började efter sin gamla vana att stirra på himmelen och på molnens gång.
Hennes kinder brunno, och händerna blefvo kalla och skälfvande, medan hon stod der och väntade.
Emellertid behöfde de ej vänta länge, ty kusin Edward infann sig på utsatt tid.
Majoren gick genast emot honom och helsade honom med ett faderligt famntag, som den unge mannen vänligt besvarade.
Derefter skyndade denne fram till Anna, hvilkens hand han fattade och länge höll mellan begge sina, medan han såg henne in i ögonen, vänligt och strålande, som man kan anse sig ha rättighet att göra med en kusin, hvilkens ömhet och tillgifvenhet man vet sig hafva egt.
Den unga flickan besvarade hans helsning, men hennes kinder bleknade och en besynnerlig mattighet kom öfver henne.
Det var som om hon plötsligen kastats in i en allt för stark och lifgifvande luft.
Hur lik han var sig – endast litet manligare, axelbredare och mera solbränd.
Han var klädd i flottans uniform, och denna drägt, som kanske mest af alla är egnad att gifva ett elegant och manligt utseende, gjorde den spänstiga och smidiga formen ännu märkbarare.
Det svarta, knollriga håret föll ned i pannan, som i motsats till de solbrända kinderna var alldeles snöhvit.
Och ögonen, de mörka, strålande ögonen, de spelade lika skälmskt som i forna dagar.
Det var som ett solljus i dem – o, hur hade hon icke förr badat sig deri! – men nu ängslade och bländade det henne.
Hon kände sig också besvärad af den elegans och förfining, som omgaf honom; hennes egen stillösa drägt, hennes åldrade utseende, det nakna, otrefliga rummet, den tarfliga middagen – allt utgjorde en så pinande kontrast dertill, att tårarne oupphörligt stego henne uppåt ögonen.
Och på samma gång denna namnlösa, vansinniga längtan!
Hon förstod nu, att en otillfredsstäld kärlek aldrig kan dödas.
Den kan slumra under långa år, den kan som vattnet hårdna till is, men det behöfves blott ett ord, och sömnen är bruten, en solstråle, och vårböljorna flöda lika brusande som förr.
Middagen förflöt emellertid ganska angenämt, och maten räckte bra till.
Lyckligtvis hade majoren några vinbuteljer qvar från forna tider, och dessa togos nu upp.
Majoren var vid ett briljant lynne och bad sin unge slägting om ursäkt att här var så otrefligt, men han och Anna skulle just i dagarne flytta till en annan, komfortablare och vackrare våning, som låg mera fritt, och derför sålde han nu undan litet skräp.
Anna rodnade vid faderns ord och löjtnanten hostade för att dölja ett småleende; han mindes sedan gammalt, hur gubben brukade ljuga.
Mot slutet af middagen blef majoren känslosam och började tala om sin ende bror, löjtnantens aflidne far.
Han sträckte handen åt Edward, under det han bedyrade, att en sådan far och bror aldrig funnits, och han spådde högtidligt, att många generationer skulle födas och dö, innan en dylik åter uppstode.
Och då han reste sig från bordet, omfamnade han sin dotter och kysste henne på pannan och frågade Edward, om han trodde det fans många fäder, som hade en sådan dotter som han.
Efter middagen gick man ut i trädgården, der herrarne satte sig att dricka och röka.
Edward berättade historier ur sjömanslifvet, erinrade om gamla förhållanden och var för öfrigt mycket angenäm och språksam.