Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ligger visst en sanning i den af talaren yttrade satsen, att fattigvården skall, så vidt möjligt är, närma sig till, eller vara ett verk af den christ liga barmhertigheten; men föga står hans förslag om grunden för fattigvårdens utgörande, dermed tillsammans, ty om man nu tänker sig huru fattigvården ombesörjes, om man erinrar sig att den i allmänhet utgöres af personer, som äro närskyllde till eller förut bekanta med dem som behöfva vård, så vore det i sanning en förskräcklig obarmhertighet mot en sådan usling, att rycka honom från dem, med hvilka han haft beröring under hela eller åtminstone största delen af sin lifstid, och förpassa honom ifrån den ena landsändan till den andra, för att, vid 50 å 60 års ålder eller mera, vårdas af för honom alldeles obekanta personer.
Dessutom är det en känd sak, att olyckliga qvinnor i den belägenhet, då de som häst behöfva vård, hafva svårt nog ändå att finna en hemort, ty exempel saknas beklagligen icke, att sådana forslas från socken till socken, på rict att man må slippa dem och deras afföda.
Huru mycket svårare skulle det ej blifva för dessa att finna tak öfver hufvndet, om talarens förslag blefve lag!
Dessutom tror jag icke, alt fattigvården lämpligare fördelas, derigenom att hvar och en återkommer till sin födelsebyggd, som oftast haft minsta nyttan af den återvändandes arbetskraft.
Jag tror ock, ali fattigvården icke kan regleras, så länge man inskränker sig lill de små kommunerna, utan alt den enda möjliga utvägen dertill är, att utsträcka densamma till större, hvilka skola bekosta den, hvarigenom man slipper de mångå olyckliga tvisterna om, hvarest de fattiga skola få uppehålla sig.
Raab tagit närmare kännedom af den berättelse, hvarpå min motion grundar sig, så hade han visst icke så yttrat sig, som, om jag ratt upfattade det, han i början af sitt anförande gjorde.
Det förekom mig nemi. som om han nämnde, alt hvar och en arbetare, som är jordbrukare, behöfver försäkras om underhåll för framtiden genom inteckning i den jord hvarpå han arbetade.
En sådan motion hade visserligen varit orimmelig.
Af min motion jemförd med grunderna för densamma, hvilka igenfinnas pag. 173 och följande i Just.ombudsmrs år 1849 utgifna berättelse, visar sig att den inteckning, jag åsyftat, endast skulle vara för de fall, då arbetande sakna eget jordbruk och icke ens alltid dä, utan blott när det s. k. stattorpare-systemet förts till öfverdrift.
Lyckligtvis äro dessa fall ännu mindre allmänna i vårt land, dock äro de redan nog tydliga för alt hafva väckt såväl Frih:s som min upmärksamhet redan vid det landtbruksmöte, som hölls i Skäne för något öfver ett år sedan.
Detta mötes prot:r (se pag. 90 —96), uptagande äfven Frih.
Raabs yttrande i ämnet, har jag till hands, och deraf finner man att det ty värr inträffat, att på stora egendomar, försedda med jordbrukande arbetare, torpare och bön - Den 8 Januari. 77 der, man för en förmodad större vinst afröjt deras boningar, och tagit från dera jorden som de brukat, hopat dem i statstugor, allt för att utvidga herregårdens åkerbruk och område, och att delta medfört skada, först och främst för arbetarna, hvilkas olycka, då de måste öfvergifva hus och hem, Frih.
Raab just nu på ett målande sätt framställt, och dernäst för öfriga sockenboarne, då stattorparne och deras barn, mer än jordtorparne och bönderna, tynga fattigvården, så att inom sådana socknar inträffat just det förhållande, som Hr Lefrén omtalat ega rum mellan olika socknar, af hvilka den ena sköter sig och sina fattiga väl och den andra illa, sä att de, som bäst hushållat och vårdat sig om sina underhafvande, blifva upätne af de andras liggare.
Stattorpare-systemet blef under debatterna vid landtbruksmöte! i Skåne föremål för allmän öfverläggning.
Vid detta tillfälle yttrade sig stattorpare-systemels ifrigaste vedersakare, Hr Landsh. i Christianstad von Rosen, och biträddes af Frih. Raab.
Äfven andra talare upträdde och förklarade sig anse nästan öfverflödigt att vidare orda derom, enär ingen af hela mötets personal bestridde skadligheten af stattorpare-systemet.
Jag trodde således att då en motion, som afsåg medel att afhjelpa de skadliga följderna af ett sådant hushållningssätt, af mig väcktes, den aldra minst skulle motverkas af Frih.
Raab, med hvilken jag i detta, som i många andra hänseenden, trott mig dela lika tänkesätt.
Men då så skett, åberopar jag endast till stöd för min motion den Just-ombudsm:s berättelse, som jag förut har till pagina och årtal citerat.
Som jag deraf funnit alt det icke endast varit i Skåne, som dessa missbruk egt rum, ulan att ett sådant sätt att gå tillväga, äfven inträffat annorstädes, så tror jag det vara tid att, hvar och en som kan, tänker på att motverka hvad som eljest inträffar, alt nemi. inom hela landet, många efterfölja sådana föredömen till våda för samhället, enär de öka fattigdomen bland de många, om de än för en tid göra några rika.
Men för alt vara rättvis mot de personer, som möjligen kunde anse den föreslagna inteckningsåtgärden förnärmande, borde man kanske medgifva dem rättighet att skilja sig från församlingens allmänna fattiginrättning, om de vilja åtaga sig och ställa säkerhet för, alt de sjelfve skola svara för sina fattiga; och jag tager mig derföre friheten att, såsom tillägg till min motion föreslå att: ”Då, å ena sidan, förslaget att församlingen måtte försäkras genom inteckning i enskild jordegares fastighet derom, att det arbetsfolk, han antagit utöfver det vanliga, utan alt förse dem med jordbesittning, icke framdeles mätte betunga församlingens fattigvård, så torde, å den andra, böra medgifvas jordegare, som ställt sådan säkerhet för sine underhafvandes framtida bärgning, och som derjemte underkastar sig hvad fattigvårdsförfattningen, i afseende på fattiges vård, föreskrifver, rättighet att skilja sig från församlingens allmänna fattiginrättning;” hvilket tillägg jag anhåller måtte i mitt motionerade förslag få ingå.
I denna fråga hörer jag till dem, som anse att de fattigas försörjande är ett barmhertighetsverk, och att alla förslag, som gå derpå ut, att göra denna försörjning till en politisk pligt å ena sidan, och en politisk rättighet ä den andra, undergräfva sam - 78 Den -8 Januari. hållet i längden.
På grund häraf vill jag svara några ord på hvad Frih.
Raab nyss yttrade, att denna omsorg borde flyttas från de mindre kommunerna till en af större omfattning.
Det vore rättaste vägen lill förderfvet, ty dä är man inne på den stora landsvägen, deiman skapar fattiga i vida högre förhållande än nu skulle ega rum, i fall man lät saken gä sin naturliga gång, som är att åt hemsocknarne öfverlemna att hålla den arbetsföre lättingen till arbete, och att utöfva christlig barmhertighet mot den ålderstigne, vanföre eller sjuklige som icke med arbete kan sig försörja.
Inrättar man deremot samlade försörjningsanstalter, omfattande stora områden, så gålman emot sakens naturliga gång, och slutar med att göra lättja och vårdslöshet till den näringsgren, deraf de vådligaste jöljder äro att säkert påräkna.
För min del vill jag pä intet vis misskänna motionärens vackra afsigt, att vilja söka mota det öfverhandtagande onda, som, i följd af ett visst brukningssätt af egendomarne i riket, börjat sprida sig.
Det är sannt, att i allmänhet börjar stattorpare-systemet taga en betänklig öfverhand.
Det hörer icke hit, att vidlyftigt orda om huruvida icke detta är ett kraf i sakens natur, af landtmannanäringens utveckling och förkofran eller örn det möjligen, oberoende af detsamma, lämpligen må kunna förhindras.
För min del tror jag, att det är ett tidens tecken, såsom mycket annat, och att man icke kan sälla sig deremot.
Man torde lätt kunna inse detta, då man öfver allt kan finna, att bönder och torpare gifva en betydligt ringare vinst för egaren af egendom, än han sjelf får, då han täger deras lägenheter under egen vård.
När detta visar sig vara ett ekonomiskt faktum alt så förhåller sig; att allmogen i följd af sin låga ståndpunkt icke ännu kan inveckla begagnandet af sina krafter så, att den kan draga fullt lika parti af sin jord, som en mera bildad person kan göra, så går saken sin naturliga gång således, att de så småningom måste lemna sina hemmansdelar, och dessa tagas om liand af egarne och skötas af dem.
Skulle det vara möjligt låta idéernas makt herrska öfver den praktiska erfarenheten så vore det visst fördelaktigt; men detta later sig ty värr ej göra.
Det är icke möjligt att hindra delta framåtskridande, men det är vackert, som motionären sökt, att vilja motverka följderna deraf.
Det återstår blott att se, om han gjort det på riktigt och ändamålsenligt sätt.
Afven jag tror att han gjort det pä ett sätt, som skall hafva de mest bekymmersamma följder.
Man klandrar med skäl att de fattiga, hvilkas ställning ofta åstadkommits, lill följd af deras förhållande lill husbönderna, för mycket lemnats åt sig sjelfva och sitt eget svaga bemödande att vid tilltagande ålder och sjuklighet försörja sig; att den som dragit nytta af deras verksamhet, äfven borde bidraga vid deras ålders höst till deras underhåll.
Detta anmärker man med rätta, och det är en sorglig erfarenhet att ingen lagstiftning ännu kunnat erbjuda medel häremot.
Dock tror jag icke att det hjelpes genom inteckning af jorden, ett sätt som äfven vore skadligt, enär egendomarne i riket redan förut äro allt för mycket intecknade.
Inteckningarne, för hvilka Den 8 Januari.
79 räman i alla händelser mäste utgå, äfven om egaren får en mindre god skörd, skulle således betydligt ökas genom delta förhållande.
Ny skuldsättning kom me att hinda individens verksamhet och nya hand att påläggas näringen.
Det skulle blifva ett hämmande af den kraft, som ger arbete, och således bröd åt den fattige; och densamma näring, som ger honom bärgning under hans styrkas dagar, skulle, dä ålderdomen inträffar och han blifver sjuklig, vidkännas ett tvång, som i längden skulle kunna vara af beskaffenhet, alt det vida i ondt kunde öfverväga hvad man söker bäfva.
Må man ej tro att man pä detta vis skulle kunna uträtta något!
Men det är icke nog med att man sålunda pålägger ett obilligt tvång, man sätter äfven egendomsegaren i ett beroende förhållande till arbetaren, hvilket gör det för honom ganska svårt att rätt utöfva sitt husbondekall, äfven i sina billigaste fordringar.
Arbetaren skulle allt för snart lära sig känna, att lian hade att fordra underhäll af jordegaren, och detta skulle snart nog visa sin verkan, genom mindre drift och arbetsamhet samt mindre omtänksamhet för egen bärgning, den gifna vissheten om framtida understöd, utan afseende på ordentligt upfyllande af åtagna pligter, skulle menligt inverka; med ett ord, följderna skulle, genom ett sådant system, blifva ganska farliga och alldeles intet gagna motionärens syftemål.
Denna fråga tyckes mig dela sig i tvenne serskilda delar.
Den ena, om fattigvården i allmänhet, huruvida nemi. den bör vara sammansatt, såsom hittills, af små kommuner eller bör utsträckas till större samhälligheter, och den andra frågan, huruvida sjelfva lagstiftningen för fattigvården äfven bör mellankomma för att förekomma stattorpare-systemet eller bortvräkande af landtbonde!' och jordtorpare.
Hvad den första frågan beträffar, så erkänner jag, att Hr Lefrén har rätt deruti, att så länge det kan ega rum att fattigvården blifver egentligen ett mål för den christ liga kärleken, så egna sig visserligen de små kommunerna bäst dertill, emedan de bättre känna hvarandra och sambandet inom dem är större.
Beklagligen fruktar jag dock, alt förhållanderna numera icke äro sådana, att man kan inskränka fattigvårdsanslalterna blott till den christiina kärleken, ty just det band af christ lig kärlek, som förenar medlemmarne inom smärre kommuner och successive skapar den stora kedja, som förenar hela nationen, bar beklagligen kallnat.
Detta är en slör olycka och grundrolen för det onda som beherrskar verlden, och så länge delta icke kan förändras, så mäste man rälta sig derefter.
Det andra är, att med civilisationens och rikedomens framsteg, upstår en mängd förhållanden, som i samhällenas barndom icke funnits, det upslår ofantligt många tillfällen af fattigdom, af brist, som icke funnos då samhället ännu var i sin barndom.
Kostnaderna blifva större och samhällets oundgängliga upoffringar för dess egen säkerhet, upfyllandet af samhällspligterna, allt detta gör att den bördan måste öfvergå från den christliga kärlekens till samhällspligternas gebit.
Jag erkänner att deruti bar Hr Lefréns tanka något riktigt och vackert, att nemi. hänvisa den fattige till den kommun der han är född, deri nemi. att delta medför 80 Den 8 Januari. den fördelen att afhjelpa ett af de hinder som förefunnits, nemi. kriget emellan den ena och andra församlingen, om hvilken af dem skulle hafva vården af möjligen blifvande fattige, icke endast af dem som redan vore, utan dem som möjligen kunde blifva det, derföre alt de icke hade sin arbetskraft när helsan försvagades; en strid som framkallat den utväxt på vår eljest så men-kliga lagstiftning, som utgjorts af våra förra författningar rör:de försvarorätten med hvad dertill hörde, och hvars afskaffande olgor en af de vackraste kransarne i Konung Oscars regering.
Men vid verkställigheten af Hr Lefréns förslag förekomma, utom de olägenheter, hvarpå Hr Frih.
Raab fästat upmärksamheten, äfven att om någon som tillbringat sin lifstid i en annan församling, kanske annat län, än der han är född, och der fält kanske först hustru och sedan kanske i en 3:e församling barn, så, om han och hans familj falla fattigvården till last, skulle fadren skickas till en, modren lili en annan och barnen kanske till en tredje församling, och det vore en obarmhertighet, som vore mycket hård.
Mig förefaller, sorn har Frih.
Raabs tanka mycken praktisk riktighet för sig deri, att om man utsträcker fattigvården till de större kommunerna i st. f. de små, så lindrar man bördan, ty ett helt län drager mycket lättare den gemensamma tungan af länets börda, än de serskilda soeknarne hvar för sig kunna göra, ty de stora, tillfälliga bördorna kunna väl falla inom serskilda socknar, jemförelsevis till de närbelägna, men svårligen på hela län.
Men då jag öfvergår till frågan om den allmänna lagstiftningen, så får jag nämna, att det är en fråga som upstår, hvilken är af mycken vigt, den nemi., huruvida några särskilda band skola läggas på de obarmhertiga egendomsegare, som hafva framkallat stattorpare-syslemet, derigenom att de bortjagat ärliga landlbonde? och jordtorpare, för alt nå en större inkomst, och kasta dem på fattigvården.
Jag tror att hela verlden i detta ögonblick är underkastad den stora vådan af att man skapar tvenne samhällsklasser, hvilka icke såsom fordom äro förenade genom det kärlekens band, som förenade dem likasom uti ett gemensamt fädernesland, der husbonden var en fader för sina underhafvande.
I stället skapar den skilsmessa, som nu upkommit, stora chlaner, satta i den ställning, att de för lifstiden icke hafva någon förhoppning, ty hvad jordiskt eger en stackars stattorpare att hoppas, hvad har han alt vänta sig?
Vid sådant förhållande torde det icke vara olämpligt att en husbonde, som skapat denna olycka, får sig någon skyldighet ålagd.
Våra gamla landskapslagar innehålla inskränkningar i husbondens rätt alt bruka underlydande hemman.
Danska lagstiftningen har inskränkt husbönders rätt att sjelfve bruka underlydande hemman, hvartill fordrats
Danska kan-_ sliets tillstånd, hvilket endast lemnats under vissa villkor.
Jag har redan för lång tid sedan tillåtit mig att väcka motion, om att i detta fall göra något för alt undanrödja det onda, som öfver allt hotar vårt fäderneslands framtid.
Jag väckte äfven vid 1840 års riksdag, tror jag, den motion, att den husbonde, som upsade en landtbonde eller jordtorpare, hvilken tjenat väl i 10 år och oklanderligt upfyllt sina åligganden, skulle underkastas någon skyldighet, Den 8 Januari. 81 het, i händelse en sådan underhafvande eller dess familj framdeles skulle komma att belasta fattigvården.
Något dylikt tror jag att Hr
Ribbings motion åsyftar ehuru jag icke läst den, men om så är förhållandet, så instämmer jag deri.
Då i afseende på den af mig väckta, nyssomnämnda motion, vederbör.
Utsk. förklarade sig icke å densamma kunna fästa något afseende och jag hade, att på en gång se den bestridas af så väl den mest framstående ibland de liberala, som ibland de konservativa, så väckte jag en annan, nemi. att R.
St. måtte hos K. M. i underd. anhålla, att lagkomiteen måtte få i updrag att utarbeta ett förslag, hvarigenom på det billigaste sättet skulle motarbetas den fara, som hotar Staten, derigenom att jordtorpare förvandlas till statdrängar, äfvensom det motsvarande onda i städerna, att lärgossar vid handtverkerierna samt enskildta tjenare vräkas ur husbondens bröd, till kroglifvet.
Jag instämmer alltså i hvarje förslag, som bar till syfte att sätta skrankor och hinder mot den nu pågående uplösningen af de gamla kärleksförhållandena, hvilka ensamt äro de, sorn kunna trygga fäderneslandets säkerhet, lycka och väl.
Då det är fråga om remiss af motion, så är det kanske orätt att vara allt för vidlyftig, men ämnets vigt visar sig, ju mer man betraktar det, och jag får derföre uplaga några anmärkmr af Hr Adelborg, som jag anser nödigt alt vederlägga.
Han yttrade att saken vore god, men att utförandet vore icke så lyckadt på det sätt jag framställt i min motion.
Jag får erinra derom, att sjelfva utförandet har jag mera lemnat åt andra, då motionen går derpå ut, att LagUtsk. måtte utarbeta och lill St:nes pröfning öfverlemna ett fullständigt lagförslag; men i händelse detta icke låter sig göra utan vidare förberedelser, har jag tillstyrkt underd. anhållan hos K. M., att förslagets utarbetande må i nåder besörjas och detsamma vid nästa riksdag blifva R.
St. genom nådig propos. förelagdt.
Hr Adelborg har sagt, att ehuru ändamålet vore godt och önskligt att finna, så ginge dock sakerna sin gilla gång, och det hade visat sig af erfarenheten att det vore en stor vinst att lägga jorden under eget bruk, samt rödja undan de åboer, som der äro insatte för att biträda vid jordbruket.
Likväl ansåg man icke i Skåne vid Landtbruksmöte! att någon vinst vore dermed förenad.
Man hade trott det till en början, och man hade gått så tillväga, men man hade till slut funnit att det gått med förlust, då nemi. under de år då skördarne blifvit myckna men bergningstiden svår, det har inträffat att dessa skördar i brist på armar förmultnat på åkern.
Man må beräkna vinsten så stor som helst, i Skåne åtminstone, börjar återgång, äga rum.
Men om nu detta onda skulle öfvergå hela riket, såsom den siste värde talaren sade, må man då söka att i lagstiftningsväg sätta en damm derför.
Jag medgifver att det blir ganska svårt, och har således med all varsamhet behandlat frågan om sättet.
Men hvad den omnämnda vinsten beträffar, så kan den väl visa sig så för ögonblicket då man går på detta sätt tillväga, men af varaktigare beskaffenhet än den, som först i fram3 H. 6 - 82 Den 8 Januari. tiden vinnes af bihehållne jordbrukare, som hafva trefnad, sorn äga barn, hvilka upfödas vid det yrke, som slutligen skall blifva deras, då deremot de, hvilka, såsom stattorpare icke fä egen jord alt bruka och skörda, icke kuuna lifvas af samma intressen, som de, hvilka sjelfve hafva nytta och gagn af sitt arbete.
Man borde också något besinna att man icke har att hoppas en god stam arbetsfolk vid en egendom, om man beröfvar dem, hvad som lifvar och gläder menniska!) i allmänhet, nemi. att hafva sitt egel att sköta.
Vår allmoge värderar så mycket att hafva t. ex. sio egen ko, hvilket statlorparen icke har, att de ofta under året räkna liden från den dag då kon bär eller lammet föddes, och hvem har ej sett allmogens glädje efter lyckligen inbergad gröda från åker, som den sjelf besått.
Deremot statlorparen, hvad har han alt glädja sig ål?
Haus önskan om god skörd kan icke vara sådan som husbondens, ty ju bättre skörd husbonden får, ju mindre får torparen, som får sin stat i det bestämda sädesmåltet, och ju sämre skörden utfaller för husbonden, och i allmänhet, ju mer blir måttet värdi, för torparen.
Beräknar man allt delta, och hvad det vill säga att hafva goda och trogna arbetare, som äro intresserade af detsamma som husbonden sjelf, emot att upföda sådane som hafva motsatta eller inga intressen, så tror jag att man deraf skall finna att staltorpar-systemet, der det icke är oundgängligen nödvändigt, bör förkastas.
Man har också talat om att husbondeväldet skulle lida genom det förslag jag väckte; men månne den åliggande omvårdnaden icke mera befäster delta välde än om den skulle flyttas på socknen.
IIr Adelborg:
Man har talat om att den landtbondes framtid borde på något sätt betryggas, som längre tid tjenat sin husbonde, och att således man borde söka förhindra all åkerbrukssystemet fortgår i den riktning det har tagit.
Jag frågar huru man kan göra det på det vis det här är nämndt, utan att ingripa i eganderätten?
Jag tror det icke vara möjligt, ty oaktadt man inser vådan af ett förändradt system, sä griper det ändå omkring sig, emedan vinsten deraf är stor; vore den det ej, så skulle man väl gå tillbaka lill det gamla brukningssältet?
Detta är en beklaglig följd af jordbrukets utveckling i vårt land, men det skall väl hafva en öfvergång och kan icke hindras i sin utveckling, det fortgår säkerligen ännu länge.
Man kan visst till en del förhindra det onda, som under tiden häraf upkommer; men det bör ej ske på ett sätt, som det föreslagna, hvarigenom ett värre ondt skulle komma i stället, på den väg det nu tagit, genom antagande af statfolk i stället för landtbönder; men denna förändring kan ej nu mera hämmas i sin utveckling och skall en gång, enligt min tro, hafva en öfvergång, som i sina följder blir betydligt bidragande till landets upodling.
— Jag glömde, då jag sist hade ordet, tillägga, att de garantier som man kan fordra för att en husbonde icke lättsinnigt skall öfverhopa kommunen med fattiga genom upsägandet af bönder och torpare, samt antagandet af statdrängar i deras ställe, redan finnas tillräckligt i den nya Den 8 Januari. 83 fattigvårdsstadgan, som, åtminstone i den trakt der jag bor, liar visat sig vara af god verkan.
Inom hvarje socken har man förenat sig om att i detta afseende hålla reda på hvarandra och isynnerhet på dem, som haft mindre samvetsgranna åsigter i denna del, så att de icke skulle öfverhopa kommunen med fattiga; ty man inser mer än väl alt följderna drabba alla gemensamt.
Då fattigvårdsstadgan innehåller: att hvar och en som kommit i fattiga omständigheter, skall njuta underhåll af den socken inom hvilken han sist vistats i 3:ne år, och detta tillika med andra dess föreskrifter visat sig vara fördelaktigt inverkande, så torde det vara skäl att låta den nya förordningen först visa huru den förmår innan man ingår i förändringar och tillägg till densamma.
Dessutom innehåller stadgan §§, som gifva kommunen rättighet att, om en industriidkare eller landtbrukare öfverlastar densamma med daglönare, som hota att falla fattigvården till last, skilja honom från densamma; äfvensom den tillåter alt enskilde personer, om de så önska, få skilja sin fattigförsörjning från socknens.
Detta är således ett innehåll i fattigvårds-stadgan, som är af samma art sorn Hr Ribbing vill tillägga sin motion.
I delta fall tror jagalt stadgan innehåller hvad den bör, och att den bör få tid att verka, och att icke några nya förslag böra störa dess konseqventa inflytelse på kommunernas förhållanden.
Vi hafva hört en föreg:de talare, som ganska vidlyftigt yttrade sig i detta ämne, men som slutade med det tillkännagifvande, att han icke riktigt visste hvad motionen handlade om, och jag får således, då jag vet att andra talare hafva anmält sig, anhålla att de få korta ord, som innehållas i motionen, måtte blifva uplästa.
Sedan den sålunda begärde upläsningen försiggått fortfor:
Den värde motionären, hvars afsigter jag icke misskänner, torde benäget finna, att jag af motionen haft full anledn. att draga den slutsatsen, att all jord skulle genom inteckning ansvara för der använda arbetare.
Man har under diskussionen vidrört ett ganska vigtigt ämne, som jag anser icke vara fullt föranledt af denna motion, nemi. frågan huru man i allmänhet skall anse och bedömma de personer, hvilka uphäfva de s. k. hofverierna och laga jorden under egel bruk.
För min del har jag aldrig godkänt ett sådant hushållningssystem, och vet att ett sådant system icke burit goda frukter; man har ock i sednare åren börjat uphöra dermed.