Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kom en främling in genom kyrkoporten, gick med blottadt hufvud och dröjande steg hän till katafalken och stod der länge stirrande ned öfver den dödes drag; derpå böjde han sig ner och kysste hans panna; och när han reste sig föll en blomma ner öfver hjeltens bröst, der den blef liggande som en droppe högrödt blod ...
... den okände brast i gråt och gick långsamt bort — här störtade tårarne utför majorens egne kinder.
Han nämde aldrig den främlingens namn, men åhörarne visste ändå hvem han var.
Ibland var det också minnena från Stockholmstiden, som gåfvo stoff åt hans skildring.
Det var då oftast någon episod ur umgängesvännernas samlif eller en färgrik beskrifning af hvad han sett på hufvudstadens teatrar.
Särskildt hade operorna intresserat honom, och af dem alla var Lohengrin den förnämsta.
Han målade sceneriet — — och der långt i fjerran sågs riddaren i skinande rustning stående i snäckan, som drogs af en svan ...
Denne riddare, som stigit ner på jorden att kämpa för det, som var ädelt och högt och godt, blef så till sist en symbol för det, som han älskade mest, det som funnits i gamla dagar och som nu mer och mer förträngdes och dog ut.
Majorens skildringar funno hos de unge en fruktbar jordmån.
Ellen hade ärft faderns romantiska skönhetslängtan och moderns disposition till svärmeri och drömlif; hennes uppfostran hade icke dämpat fantasiens liflighet.
I pensionen var all romanläsning strängeligen förbjuden, men roliga böcker var just alla flickornas gemensamma stora passion, mot hvilken all verldens förbud ingenting kunde uträtta.
Det fans nattliga läsecirklar bestående af 2 eller 3 af de elever, som bodde närmast hvarandra; och här fråssades det så ofta tillfälle gafs, af den förbjudna frukten, medan handpenningarne omsattes i »äggtoddy», apelsiner, chokolad och andra läckerheter.
Det andliga näringsstoffet var i allmänhet af liknande beskaffenhet: sött och starkt; men urval kunde det föröfrigt aldrig vara tal om.
Man fick hålla till godo med hvad man kunde komma öfver i smyg, och Xavier de Montepin njöts med mycken smak omvexlande med den engelska missromanskolans produkter.
— De nattliga timmarne och medvetandet om, att detta var den förbjudna frukten, gjorde spänningen och öfverspändheten ännu större — — och när sällskapet upplöstes, ofta hänemot kl. 3 på morgonen, arbetade heta små hjernor under högtryck af en onaturligt uppdrifven fantasi.
Det fans en plats i skogen, vid stranden af sjön, en half timmas väg från slottet, som Max hade upptäckt en gång för många år sedan.
Som äregirig upptäckare hade han då gett sitt namn åt det nya landet, och i lång tid kallades det också Maxico; men denna barnslighet var numera en öfvervunnen ståndpunkt, och på Ellens inrådan hade platsen i sommar blifvit döpt till Dolce Napoli.
Der stod en ek högt uppe på en brant, sträckande sina knotiga armar ut öfver sjön.
Vid trädets fot var mossan frisk och mjuk, och hit smög sig Max, då han ville njuta af naturen och ensamheten — och drömmarne, som oftast togo form och färg af naturens stämning.
I vackra sommardagar såg han ett idylliskt bröllopståg, hörde musiken klinga, när båtarne styrde öfver fjärden; i den främsta satt han sjelf och vid hans sida den kvinna, han älskade; solskenet föll öfver hennes mörka hår — det gnistrade som stenkol — hon log och de grå ögonen glänste, när han häftigt slöt henne till sitt bröst ...
När det blåste, och regnet piskade ner, tog Max sina sämsta kläder på och smög sig ut.
Då kunde han stå deruppe under ekens krona och njuta af att se, hur böljorna rasande vräkte mot stranden; då drömde han svindlande drömmar, burna af stormen.
Han hade en gång läst några stolta ord, som då alltid ringde honom i öronen:
»Jag är svärdet och jag är lågan.
Det var jag som lyste för er i mörkret, och när striden bröt ut stod jag fäktande i främsta ledet.
Rundtomkring mig ligga mina vänner döda, men vi ha segrat.
Vi ha segrat, fast manfallet var stort.
Midt i triumfsångens jubel tona begrafningshögtidligheternas koraler.
Men vi ha icke tid, hvarken att glädjas eller sörja.
Ånyo klinga signalerna till förnyad kamp.
Och jag är svärdet och jag är lågan.»
Derute såg Max hur striden rasade, striden för allt det högsta på jorden, ljusets och mörkrets eviga strid.
Mörkrets här hade öfvermakten, ljusets riddersmän hänförelsen.
Blodiga hugg fingo de uppbära, svärdsklang skälfde i luften, men genom vapengnyet susade redan de första tonerna af segersångens jubel — — —
— — der skymtar fram ett lidelsefullt besjäladt ansigte midt i stridsvimlet, men ett blixtrande svärd slår ner, blodet sprutar fram på en hvit panna och elden slocknar i ett par bruna ögon — — —
— — framstupa öfver en graf ligger en flicka med utslaget stenkolssvart hår — och gråter — —
Men det allra nyaste nya var att hjelten hette Sommelius och kallade sig sjelf Beppo.
Max hade kommit öfver hans Vallmoknoppar i farbror Sixtens bokskåp.
Sympatierna för löjtnant
Sommelius hade funnits ända från första gång, då Max med tårade ögon åhörde skildringen af hans hjeltedöd vid Dybböl.
Allt hvad han hörde berättas om denne krigare, som tillika var en skald, intresserade honom varmt.
Max tyckte sig finna så många beröringspunkter mellan sig sjelf och Beppo.
Denna sönderslitna, vulkaniska natur anslog först och främst beslägtade strängar i hans eget inre.
Sommelius var till sitt yttre obetydlig, han var liten till växten och skefbent.
Max kände en annan ung man, som var liten och rödhårig.
De två skulle ha förstått hvarann!
Först denna sommar hade Röde prinsen kommit att läsa Beppos dikter, och deras stormfulla klang hade tjusat honom.
Detta var eld och glöd!
Bristen på konstnärlighet stötte honom icke tillbaka, snarare tvärtom.
Det fans lättsinne och galgenhumor och verldsförakt i sjelfva formen — Max kriticerade icke, han lät sig ryckas med.
Ellen delade hans beundran.
Det var en sommardag i Dolce Napoli.
Golfen dernere låg stilla och blank; öfver dess yta dallrade luften af hetta.
På andra stranden skymtades skogen i blåaktigt soldis; ett rödt tegeltak lyste fram derur.
Kväfvande hett var det, till och med i palmernas skugga.
Ellen satt på mossan, stödjande sig emot ekens stam, och Max halflåg vid hennes fötter med Beppos Vallmoknoppar framför sig.
Han hade nyss slutat att läsa en strof; nu såg han upp.
»Tror du på en kärlek som — som» — han hade tydligen svårt för att finna ord — »som — ja, som kan offra allt — lif och död — hm —»
Hon smålog en smula öfverlägset.
»Hvad menar du?»
»Ja, jag vet inte — något stort och stiligt — och obändigt — —?»
Det kom ett underligt uttryck i hans ögon.
»Läs nu vidare», sade hon.
Han lydde, läste med sin tunna, klanglösa röst, som ofta slog öfver och blef oartikulerad, när rytmernas lidelse ryckte honom med.
Blodet steg hetare och hetare på hans kinder.
Ellen lyssnade med en blandning af tjusning och beklämning; der var något i tonen som skrämde och något som drog.
Men när han såg upp, tog beklämningen öfverhand; der fans nu åter det der uttrycket i hans ögon.
»Dröj i mina armar, flicka,
Låt oss himlens nektar dricka
Med de tjusta läpparne.
Kyssas tills de matta domna
I hvarann, likt bin som somna
In i rosenkalkarne.»
Hon greps af ängslan, men sökte beherska den.
Emellertid steg rodnaden på hennes kinder; och i och med detsamma, hon märkte det, kom oron öfver henne; hon slog ner ögonen.
Da kände hon hans arm kring sitt lif, och två stora heta läppar trycktes sugande mot hennes mun.
Men hon samlade hela sin kraft i ett skri och ett ryck; reste sig och slog ögonen upp.
Han hade också rest sig och stod nu framför henne — en bild af lidelsen, som stötte hennes skönhetssinne: ansigtet rödflammigt, ögonen feberglänsande och ådrorna i pannan svällda som blåa snören; håret oordnadt och svettigt.
Hon sökte lägga in i den blick, med hvilken hon mätte honom, en hel verld af isigt förakt; men han mötte det med trots.
Det kokade och sjöd i hans hjerna; pulsarne slogo som hammare på hans tinningar, han visste icke till sig, han var icke herre öfver sina känslor; de hade förlamat både hans vilja och hans förstånd.
Hon vände sig om utan ett ord och gick; då såg han en droppe blod på hennes haka.
Det högg till inom honom; han hade gjort henne illa!
I samma sekund som detta blef honom medvetet, sjönk lidelsen undan.
Hans ansigte fick ett uttryck af ånger, sjelfförebråelse och blygsel.
»Förlåt mig», sade han nästan ödmjukt.
Hon svarade icke utan vände sig bort; hon kunde icke få pressadt ett ord fram.
Men han såg, hur bröstet arbetade, och hur hennes läppar darrade.
»Ah, förlåt mig, du!
Jag håller så rysligt mycket af dig!»
Villrådig och flat stod han der och betraktade henne, visste icke hvad han skulle göra, hade en oartikulerad men intensiv känsla af, att hon grät för hans skull.
Verkligheten var så helt olika hvad han tänkt sig.
Detta, om en kärlek, som gick upp i nuet och hvarken kände framtid eller beräkning, var en gammal fantasi, som han gått och burit på så länge, att den blifvit till en fix idé.
Han hade nästan trott, att hennes varmblodiga och eldfulla natur skulle komma honom till mötes.
Och nu grät hon för hans skull.
Han hade gjort henne illa och sårat henne.
»Ah, förlåt mig, du», bad han för tredje gång, bevekande och blygt.
Hon såg upp, ännu med ögonen fulla af tårar.
»Aldrig göra så mer!» snyftade hon.
»Aldrig!»
Max tyckte, att sommaren gått både långsamt och fort, långsamt när han blickade tillbaka och i minnet mönstrade dess händelser, lockande för tanken att dröja vid; fort när han tänkte på, hur dag kommit efter dag, enformigt buren af samma stämning.
Aldrig hade han känt blodet strömma så oroligt genom sina ådror, aldrig hade han förnummit en sådan tankarnes flykt, så snabba skiftningar i sin sinnesstämning, från den djupaste nedslagenhet till öfverdådig och hänsynslös lefnadsglädje.
Det var som om det blandat sig i alla hans tankar och stämningar en klang, ett eko af de stormfulla rytmer, som slagit honom tillmötes från de vallmoknoppar, som den stackars sönderslitne Beppo plockat på sitt lifs ödsliga hed.
Det var icke första gången i sitt lif, som Max mött kärleken på sin väg.
Ur hans barndoms erinringar tittade redan många små ansigten fram, ömsom bleka och ömsom röda, ömsom mörka och melankoliska, ömsom ljusa och lifliga; och alla hade de någon tid, i hemlighet för verlden haft sin plats i ett svärmiskt gossehjerta.
Men denna gång hade känslan varit starkare än vanligt och den hade brutit fram med en naturmakts oemotståndlighet, sprängande alla fördämningar.
Blygsel, tillbakadragenhet, fruktan att utsätta sig för löje — allt hade fått vika.
Och då han för första gången i sitt lif gaf sig hän fullt och helt, hade känslans ursprunglighet så småningom ryckt henne med.
Ellen blygdes sjelf deröfver, men hon kunde icke stå emot.
Tusentals gånger hade hon föresatt sig att afvisa hans smekningar med köld; men lika ofta hade hon svikit sin föresats.
Vid dess första hejdlösa frambrytande hade lidelsen stött henne tillbaka; men i sjelfva minnet af detta hejdlösa frambrytande låg en tjusning, som hon icke kunde förklara.
Hon hade så ofta läst om kärleken i böcker; tänk om hon nu verkligen skulle ha mött den på sin väg!
Allt hvad förståndet tillhviskade henne om föremålets ovärdighet tjenade till intet.
Hon visste, att det var löjligt, visste att han var en skolpojke, ett slags ofärdigt ämne till en menniska, visste att hon sjelf var en vuxen dam.
Hon blygdes, men hon kunde icke slita sig lös; hon hade vant sig vid hans smekningar.
Max smekte mera civiliseradt numera; hans känsla hade funnit en mindre brutal uttrycksform, och sedan formen en gång var gifven, hade det gått upp för honom, att just detta var något, han länge drömt om: smyga sin arm kring en ung och smidig kvinnokropp, kyssa ett par friska läppar, ge sig hän i ett själarnes famntag, öga i öga, lägga sitt hufvud intill hennes barm och höra hennes hjerta slå.
Men fastän hans dröm så till vida i allo realiserats, var han icke lycklig ändå.
Det var åtminstone icke den stilla fröjd, som drömmen förespeglat.
Det fans något inom honom, som sprängde och brottades, någonting oroligt och feberaktigt, han visste icke hvad det var.
Eller han visste det mycket väl, men vågade knappast tillstå det för sig sjelf.
Hans känsla var icke ren.
Det var ingen eterisk längtan, den fordrade, den pockade, den slet i sina länkar, den stötte hufvudet mot skrankorna, den vred sig i förtviflan öfver halfheten i sin tillvaro.
Han hade icke tänkt sig kärleken sådan; och han blygdes inför sig sjelf öfver sitt känslolifs låghet.
Men det fans också ögonblick, då hans bättre jag dukade under, när fantasien i förbund med de sämre instinkterna reste sig i trots och bröto en lans för sin tillvaro.
Detta inträffade i allmänhet så ofta han af en blick, en gest eller en nervös sprittning märkte, att hon blygdes öfver honom.
Och det märkte han ofta nog.
Dagen innan Max skulle resa var det blåsigt och regnigt; Ellen satt på sitt rum, i den stora länstolen med högt ryggstöd och smekande schaggöfverdrag, satt hopkrupen så långt inne som möjligt, med en bok i handen.
Hon läste icke.
Med fuktiga ögon stirrade hon framför sig, och färgen på hennes kinder var starkare än vanligt.
Hon förstod sig icke sjelf, kunde omöjligt komma på det klara med sig sjelf.
Det kändes som en tryckande nedstämdhet, men på samma gång som en lättnad att han skulle resa.
Det var ingenting klart, ingenting konkret, ingenting som hon kunde fixera — det föreföll henne, som om en isande tomhet skulle sänka sig ner öfver hennes lif från den stunden, då han icke längre var i hennes närhet; men sjelfföraktet och slitningarne och halfheten skulle åtminstone vara förbi.
Ju längre hon satt, dessmer brände hennes kinder, och dess fastare blef hennes beslut att taga smärtan och tomheten och bli halfheten kvitt.
Härvid kom det öfver henne ett ljuft medlidande med henne sjelf.
Visst var det bittert, men man fick försöka att bära det.
Hon for upp vid en lätt knackning på dörren.
»Stig in!»
Det var naturligtvis Max.
Han var blek och nedstämd; hans ögon hade ett uttryck, som grep henne, — troskyldigt, omaskeradt sorgset.
Men hon beherskade sig och sökte antaga en glädtig och otvungen ton.
»Sitt nu ner och var treflig.»
Han satte sig nära intill henne, och hon flyttade sig några tum bort.
Hon kände på sig, att ögonblicket var kommet nu.
Skedde det icke nu, skulle han resa bort med falska föreställningar — och hon skulle anse sig bunden, derför att hon icke talat ut.
»Kommer du att sakna mig?» frågade han skyggt; men på samma gång betraktade han henne uppmärksamt för att uppfånga hennes minspel.
»Åhja, det tror jag nog, i början», sade hon med en ton af ärlighet.
»Men det går öfver.»
Han slog ner ögonen.
»Jag kommer också att sakna dig», sade han långsamt.
»Men jag tror inte det går öfver.»
»Åhjo, det skall du få se.»
»Ellen.
Han sträckte sig hän emot henne, tog hennes hand och ville draga henne till sig.
Men hon undvek.
»Nej, Max, låt oss se till att få slut på det här.
Det är inte rätt.»
Då blossade han upp.
»Rätt?
Hvad är det för synd vi göra då?
Att vi hålla af hvarandra och smekas en och annan gång?
Åhnej, det är inte det; men jag vet godt, hvad det är, du menar.»
»Det är så hopplöst, Max.»
»Det behöfde alls inte vara hopplöst, om du bara vågade hålla af mig riktigt.
Men det törs du inte, du är rädd — — att någon ska’ märka det — och grina åt dig — och säga, att jag är en pojke.»
Hon vände bort hufvudet; tårarne stodo henne i ögonen.
Hon hade icke öra för, att orden voro naiva; men känslans omedelbarhet grep henne.
»Ja, jag vet det godt», fortfor han, »du skäms för mig — — tycker inte jag är gammal nog, gu’bevars — — Jag har nog sett din ängslan och din oro — — men i alla fall tycker du om mig!
Mer om mig än om dender löjtnanten!
Kan du neka till det?»
»Ja — — jag vet inte — — det är visst inte på det rätta sättet.»
»Det rätta sättet?»
»Låt oss tala lugnt om saken», proponerade Ellen.
Och då han ingenting invände, fortsatte hon:
»Ser du, kärleken det är något stort och mägtigt, som fyller en menniska helt, så, att hon hvarken kan tänka eller andas.
Så har jag åtminstone alltid föreställt mig den!
Något som — ja, som tvingar sig på en — — utan tvekan och resonnemang — och derför — — Ja, derför älskar jag dig inte.»
Det var med ett särskildt tonfall af underdånighet eller tillbedjan, som hon uttalade ordet älskar.
»Det ljuger du, Ellen!
Jag har känt att du håller af mig — mig mer än någon annan — — när du kysste mig — smekte mig — såg på mig såder — — Men nu ska’ det resonneras bort, förstås — du käns inte vid det — — för det du är för feg — —»
Han var blek och ögonen glänste; tonen var oresonligt häftig, och han lade tydligen an på att såra.
Allt hennes medlidande var med ens som bortblåst.
»Jaha», sade hon trotsigt, »det kan hända, att jag är feg; men just deri ligger beviset.
Är min feghet starkare är min känsla — — ja, så är det ju klart, att jag inte älskar dig.»
Hennes logik slog honom.
Han visste ingenting att svara mer; han vände sig bort och såg ut öfver trädgården.
Regnet hade upphört och bakom ett kopparkantadt moln bröt ett dämpadt skimmer från den sjunkande solen fram.
Trädens och buskarnes blad glänste våta, i rosenlandet blommade ännu de sista blodröda remontanterna och längre bort lyste en stjerna af dahlier och astrar.
— Det hade varit en härlig sommar i alla fall — han vände sig åter emot henne.
»Jaja», sade han tillkämpadt.
»Det återstår mig således att tacka för smulorna, som fallit ner till mig — från ditt rika hjerta.
Det dolde sig i hans ord en bitterhet, som eggade henne till försvar.
»Du skulle inte tala såder, Max», sade hon.
»Det kan vara tungt nog ändå.»
Men nu flammade harmen upp inom honom och sprängde alla fördämningar.
»Tungt?» skrattade han.
»Ja, men jag vill tala och jag ska’ tala, förstår du!
Ja, för jag skäms, förstår du — och det ska’ du veta! — öfver att ha kastat bort — — hållit af dig som jag gjort — — kastat bort mina — — — ja, det innerligaste och vackraste och finaste i mitt väsen, förstår du! — på en sådan som du!»
Hela hans ansigte förvred sig under de fruktlösa försöken att kufva sinnesrörelsen; men det ville icke lyckas.
Då vände han sig plötsligt om och gick.
Hon satt kvar, lyssnande slött till stegen, som aflägsnade sig — först som ett tunnt klapprande i korridoren, derpå som ett aflägset eko och till sist ingenting utom tystnaden, tomheten.
Det var som trängde den inpå henne från alla sidor, pressade henne tills hon ville gråta, skrika; men hon kunde icke.
Det var icke kraften, som fattades, det var viljan att röra en fiber; och hon blef kvar i samma ställning och med samma uttryck af slöhet, medan tiden gick, minut efter minut.
Men långt omsider började något röra sig inom henne, spänna på och kämpa sig fram, i början dunkelt och smärtfullt, men sedermera med en växande förnimmelse af lättnad öfver, att det var genomgånget, det oundvikliga, som måste komma; och hack i häl följde en välgörande känsla af frihet, allt dock ännu stänkvis förbittradt af återkommande ryck af smärta.
Max var blek om morgonen, men föreföll lugn.
»Farväl och tack för i sommar», sade han likgiltigt i det han räckte Ellen sin hand.
Derpå lyfte han Maria upp i sina armar och kysste henne, omfamnade majoren ännu en gång och satte sig upp i vagnen, som rullade af.
Ellen stod ensam kvar på trappan och såg den försvinna vid krökningen af alléen.
Och hon hade åter samma förnimmelse: af ändlös tryckande tomhet, med en underklang af lättnad och frihet.
»Här är bref till dig från Max», sade majoren, då Ellen ett par dagar derefter trädde in i matsalen.
Hon kände hur flammande röd hon blef, men hon mottog det lilla förseglade konvolutet och lade det likgiltigt vid sidan om sig på bordet.
Efter middagen skyndade hon sig upp på sitt rum, riglade dörren och bröt det med darrande händer.
Kära Ellen.
Förlåt mig om jag plågar dig ännu en gång, men jag kan icke skiljas ifrån dig såder.
Jag bar mig dumt åt, jag blef häftig och jag förgick mig.
Jag vet icke, hvad jag sade, men om det sårat dig, så tänk på, att det var det smärtsammaste ögonblicket i mitt lif.
Låt det vara glömdt, och låt mig säga dig ännu en gång, hur gränslöst jag håller af dig.
Det är som kände jag det först nu, hur hela mitt väsen vuxit samman med dig, jag kan ej tänka mig, att det fins en annan varelse på jorden, för hvilken du är detsamma, som för mig.
Du skall icke tro, att det är fraser, fast det står här så kallt på papperet.
Det ej ord, som kunna tolka hvad jag känner.
Om du kunde lägga din hand på mitt hjerta, skulle du bara känna, hur det slår, men om du kunde se in i min själ, så är jag säker på, att du skulle ryckas med så, att du glömde småaktig hänsyn och småkloka beräkningar.
Du skall ej blygas för mig, för det jag är ung.
Andligen växer man fort, nu för tiden, och om ej kroppen följer med, så är det ju ett fel, som »försvinner med åren».
Du kan gerna tro mig, då jag säger dig, att hvad du skulle finna hos mig af sympati och innerlighet, det finner du aldrig hos någon annan man på jorden.
Och du skall aldrig behöfva blygas för mig, det är ju ej skryt, jag skrifver så helt enkelt derför, att jag menar så.
Jag känner min andes krafter växa, det kan kanske dröja år ännu, men det kommer en stund, då de bryta fram, och innan jag dör en gång skall jag ha lemnat spår efter mig i tiden.
Svara mig!
Säg mig med ett ord, att du håller af mig.
Jag skall arbeta så, att det gnistrar för ögonen och om ett år skall jag vara student.
Skrif till mig!
Jag kan ej tänka mig, att det skall vara slut.
Jag får väl sluta nu.
Mitt hufvud bränner och min hand darrar — det syns nog på stilen för öfrigt.
— Skall jag aldrig mer få lägga mitt hufvud intill ditt bröst, aldrig få känna din hand stryka längsmed min kind, aldrig få se dina grå ögon lysa af ömhet så, som jag sett dem lysa?
Det är så intill förtviflan tungt.
Jag låg och grät om natten i kupén.
Skrif strax, bara några rader eller bara ett enda ord, som säger mig, att du vill vänta, och att jag får hoppas.
Din kusin Max von Rosenberg.
Framstupa i stolen, tryckande sig in emot dess mjuka ryggstöd ligger Ellen och snyftar stilla.
Själsstriden är öfverstånden; men dyningarne ha icke lagt sig ännu.
Derborta i vester har solen gått ned; och fågelsången har tystnat — blott ett enda melankoliskt pipande höres ännu från en buske.
Skymningen breder sig sakta öfver nejden; utifrån åkrarne klingar det hemdragande skördefolkets sång.
Hästar och kreatur ansas och fodras ut till natten.
Gamle trädgårdsmästaren Eriksson samlar sina redskap samman och knogar hän emot sin hydda i trädgårdens utkant, der parken börjar.
FiskarLasse ror hem öfver sjön efter att ha satt ut nät och ståndkrokar.
I matsalen på slottet skramlas det med knifvar och tallrikar.
Majoren kommer i sakta mak ridande genom alléen.
Genom korridoren höras kammarjungfruns steg komma närmare och närmare.
Ellen reser sig upp, skjuter rigeln från dörren och går fram till fönstret.
»Téet är serveradt.»
Hon tänder ett ljus, baddar ögon och kinder med en fuktad handduk, slätar ut sin klädning med händerna, kastar en sista mönstrande blick i spegeln och går fram till skrifbordet, der ett påbörjadt bref med tre ord:
Käre Max, älskade! väntar på sin fortsättning.
Men hon viker det i stället metodiskt samman och rifver det i små, små bitar, släcker ljuset, öppnar ett fönster och låter ett moln af pappersflingor snöa ner öfver trädgården.
Hon står ett ögonblick och ser dem fladdra i luften; vänder sig sedan om och går med en blandad förnimmelse af vemod och stolthet: vemod öfver att sommardrömmen är slut, stolthet öfver att sjelf ha slitit dess skälfvande trådar af.
På våren blef Max student.
Under de månader som gått hade han för första gång i sitt lif gripit sig an med att arbeta på fullt allvar.
Skammen öfver Ellens föraktfulla tystnad hade verkat eggande och sporrande på hans energi; han hade kastat sig öfver läroböckerna med en hatfull beslutsamhet, som ville han på dem hämnas den förödmjukelse, han lidit.
Kamraterna iakttogo också en annan förändring i hans väsen.
Han var icke längre så skygg, som förr.
Då han plötsligt fann sig förflyttad från en stilla landsortsstad och från skolan, der han kände alla och der alla kände honom, till bufvudstaden och till ett läroverk, der allt var honom främmande, hade tonen bland de nye kamraterna i början stött honom tillbaka.
För desse tidigt utvecklade små hufvudstadslejon var redan intet menskligt främmande, och de talade oförbehållsamt om sådana ting, som Max skulle ha blygts att nämna i en annans närvaro.