Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men som Lena var både slug och snabbtänkt, tröstade hon sig snart med den tanken, att nu kunde Gunnar i stället taga med sig Elin, och tre hade de ändå ej kunnat åka efter hästen så lång väg, och Elin kunde blifva rätt god att hafva nu öfver sommaren, efter Gunnar tagit det der Andersa bruk äfven, och de således voro tvungna att vid slott och skörd göra flera «qvinnfolkadagsverk än de kunde utan att leja».
Dessutom var ju Elin så snäll i sina händer, kunde hjelpa henne med ett och annat, och såg ej ut vara «storäten» just.
Allt detta tänkte
Lena ut, medan hon på samma gång talade med Erik om sin födelsebygd, hvaraf hon likväl ej mycket mindes, samt gaf mor Ingrid sina, dels höga, dels hviskande föreskrifter, om hvad som skulle dukas fram för den «främmate gästen», för hvilken Lena gerna ville skryta med all upptänklig torparcomfort.
Per fas et nefas hade hon under sina många års tjenstetid i flera herrskapshus lagt sig till åtskilligt, hade således äfven några omaka servetter med uppsprättad märkning, och till och med en liten drällsduk, hvilken hon lät mor Ingrid lägga på bordet i det medlersta fönstret, ty den vackra, rymliga stugan hade trenne sådana, åt tre olika sidor.
Vidare lät hon framsätta det bästa huset förmådde af bränvin, smör och ost, samt uppdrog mor Ingrid att steka fläsk och potatis samt framsätta mjölk, ty genom det der «Andersa bruk», som Gunnar öfvertagit, hade Lena nu trenne kor, och således rätt godt om mjölk.
Just när den lilla måltiden var färdig, återkom värden i huset med en jagtbörda långt tyngre än vanligt.
Gunnar hade gått alltsedan det grydde i skogen, och i dag varit ovanligt lycklig, ty han medbragte nu en stor tjäder och flera orrar, hvaraf han var i möjligaste bästa lynne.
Han blef till en början högst angenämt förvånad att se den ståtliga uppdukningen och den alldeles främmande gästen, men – besynnerligt nog – hans goda lynne ökades om möjligt vid den nyheten, som Erik förkunnade, och Gunnar hade aldrig varit så beredvillig att hörsamma Lenas vilja, som i denna angelägenhet.
Att han icke kunde sörja den döda svärmodern, som han aldrig sett och nästan aldrig hört talas om, det var ganska förlåtligt, och att han med välbehag motsåg en tid, tillbringad under samma tak med Elin – – – det hade äfven varit förlåtligt om icke – – – hjertat behagat slå dubbla slag vid blotta tankan derpå, men se det var egentligen oförlåtligt af hjertat, icke af Gunnar, som ännu icke hade ringaste reda derpå.
Till Gunnars stolta natur hörde äfven att han skulle vara god värd, och det var han äfven när det någon gång gällde på.
– Skål! – sade han till den unga Erik, och ville att han skulle tömma en silfverbolle rent, klart hafreextrakt, med samma smak som den trötta, hungriga och törstiga jägaren.
Men Erik ursäktade sig, sade sig «gått in i nökterheta», och de båda unga männen satte sig på hvar sin sida om bordet, lemnande åt qvinnfolken att passa sig opp, och låtande dem sedan helt obemärkt äta hvar i sin vrå.
Abraham åter fick sin mat till sig, borta på sin liggsoffa vid dörren, alldeles som vanligt.
– Ja, är det så, att j gått in i nykterheta och svurit på ’et, då vill jag visst intet vara enträgen – sade Gunnar, som ansåg en ed heligare än allt annat.
– Jag höll på sjelf en tid att gå in i ’na, den der nykterheta, men så brydde jag mig intet om ’et, utan tänkte som så, att jag borde kunna hafva vett att vara måttlig, och att bränvinet är en Guds gåfva, det, såväl som allt annat, hvaraf de måttliga gerna må få njuta, men alla de böra afsäga sig, som endera smakat för mycket deraf redan, eller ock som känner med sig att de intet kunnat motstå ’et i längda.
I många år, som sagdt är, söp jag alls intet, för jag hade af vissa orsaker fått ett hat till bränvin, fast det för egen del smakade mig rätt bra, men nu se’n jag blef stadig karl, och min egen dessutom, och ligger så mycket, båd’ dag och natt i skogen och på sjön, nu tar jag mig en sup ibland, när det smakar mig bra, och jag känner att det stärker kroppen och lifvar opp modet; men aldrig tror jag, jag kunde bli’ drinkare, om intet – – stora sorger och vedervärdigheter mig mötte, för då ansvarar jag intet för ’et.
Erik nickade bifall till Gunnars tal, önskade småleende att «så’nt» aldrig skulle inträffa, som kunde göra hans värd till drinkare, och sade sig sjelf rätt aldrig tänkt på saken, och aldrig haft särdeles smak för bränvin, utan genast gått in på «vå’n prosts prupusetion», för se!
«han ä’ en fasli’ turk med den hära nökterheta, och värfvar in båd’ onga och gamla, båd’ manfolk och qvinnfolk, och alla som ”går och läser”.»
– Då ä’ fälle Elin äfven i nykterheta – sade Lena, och rodnande försäkrade unga Erik, att ingen i verlden skulle kunna förmå Elin att ta’ bränvin inom sina «små röde läppar».
Gunnar teg och rodnade äfven.
De unga männen sutto der, åto och samspråkade, och voro för ögat verkliga typer för de vackraste praktexemplar af svenska allmogen.
Gunnar var högväxt, smärt och bredaxlad på en gång; hela hans utseende, hela hans varelse vittnade om en stor, både yttre och inre manlig kraft.
Ögat var mörkblått och djerft, de långa svarta ögonhåren förmildrade något hans genomträngande blick, ögonbrynen böjde sig stolta deröfver, näsa, mun och kinder voro fina, ännu nästan barnsliga, men pannan hög, bred och spegelren, samt håret, så mörkbrunt att det nästan närmade sig till svart, låg i stora, djerfva, fantastiska lockar på båda sidor om ansigtet; ty inom Gunnar grodde den der tankan, att hvar och en i sitt stånd vore långt mera, än den som i något apade ett annat, och han hade alltid, allt ifrån sin barndom, haft en särdeles vedervilja, icke för herremän, men för bönder, som härma dessa, så i ett som annat, och derför skulle man förr kunnat förmå Gunnar till hvad som helst, än att utbyta sin långa blå bondrock mot en – – bondfrack, eller – som Gunnar kallade det: «en herrskapsfrack», och sitt långa yfviga bondhår, mot det tätt klippta hufvudet på en nutids herre eller stackars soldat.
Men deremot ansade Gunnar sitt hår, likasom allt annat, med en omsorg, som dels var Gunnar naturlig, dels blifvit en följd af mor Ingrids fina renlighets- och ordningssinne, och hvilket allt kanske mycket bidragit till den starka passion han väckt hos Lena, som, oaktadt många andra fel, dock aldrig kunde fördraga något osnyggt och vårdslöst.
Unga Erik åter, satt der med sitt långa, linljusa hår, äfvenledes – men till följd af den stränge faderns förbud – alldeles på gammalt svenskt odalmanér, d. v. s. benadt i pannan och rakt nedfallande öfver öronen.
Ögat var gladt, mildt, och så ljusblått som himmelen på en vårdag.
Färgerna i hans blida anlete voro som bär och mjölk, samt afstucko bjert mot Gunnars bruna kind och mörka skäggbotten.
Om Erik hade ögonbryn eller ej, kunde just vara detsamma, ty de voro så ljusa, att de blott mot dagern kunde upptäckas.
Han var nära ett hufvud mindre än Gunnar, och såg lika glad, lekfull, öppenhjertig och lefnadslustig ut, som Gunnar föreföll tyst, sluten och allvarlig nu för tiden.
Gunnar var likväl alldeles icke nödbuden till den förestående resan, hvilken af de unga männen utsattes till morgondagens första gryning.
Både Erik och hans häst behöfde denna dagens hvila, ty han hade ridit mest hela natten, och Gunnar behöfde att göra några små anordningar för sin bortovaro.
Abraham beordrades genast att gå fram till mamsell Sara, hvilken, rättvis, rättrådig och laglydig i allt annat, dock hade samma svaghet som alla värdinnor, att se genom fingrarne med dessa jägare, som skjuta före den tillåtna tiden, samt gerna tillegna sig fångsten i utbyte mot nya, vackra bankosedlar.
Denna lilla förtjenst skulle nu blifva Gunnars reskassa, och Lena, biträdd af mor Ingrid, lagade nu till en god matsäck, som skulle läggas i Gunnars blå skrin, men för resten skulle Gunnar, menade Lena, «ej medtaga någonting, som kunde skräpa i kärran, för att kunna taga Elin och alla hennes förnödenheter med hem.
– Kära du – sade Lena till Gunnar, hvilken var ovanligt vänlig och förekommande mot Lena – kära du, efter vi nu ä’ allena litet, melle som svärmora mjölkar och Erik ser till sin häst, så vill jag be dig om en sak: se väl opp med Elin, att hon intet lägger sig något till godo af boet, utan att det får säljas alltsammans för gemensam räkning, och det åtar sig nog Eriks far, Anders Nilsa.
Men se! nödvändigt blir att ha tummen på ögat på Elin, för hon blir visst snåler och egennyttig nu vid detta tillfället, det kan hvar och en begripa.
Gunnar som förut varit så mildt stämd, äfven mot Lena, mörknade nu betydligt, drog tillsammans ögonbrynen och svarade intet, hellre än att uppenbart och i förtid taga Elins försvar, hvartill han likväl hade god håg.
Men han gick sin väg utan att svara, och den sluga
Lena misstog sig denna gången, ty hon tog hans tystnad för ett medgifvande, och var högst belåten.
I allra första gryningen sutto de båda ynglingarne i den nymålade kärran och Gunnars Bläsa trafvade framför densamma, och Eriks Brunte gick lös bredvid, och det hela såg ganska hederligt ut.
De båda unga resenärerne hade kommit öfverens att sålunda färdas tillsammans, samt att hvar gång de betade hästarne, äfven ombyta dem för kärran, så att desse hvarannan gång finge draga och springa lösa.
Som Abraham, när han var framme på herregården med «det vilda», äfven haft ett litet hemligt uppdrag till Bengt att möta Gunnar vid «vägskälet31 i dagbräckninga», men som Abraham ej heller kunnat tiga för bränn-Olle med allt det märkvärdiga, som tilldragit och skulle tilldraga sig, så begaf det sig att icke allenast Bengt, utan äfven Olle gick och patrullerade vid vägskilnaden, när Gunnar och Erik raskt kommo åkande.
Gunnar blef genast ond vid denna syn.
– Hva’ f .. skulle du ta’ med dig det vraket för? – sade han sakta till Bengt, när de höllo stilla, och medan Olle förgäfves försökte att skrämma hästarne och ruska sönder kärran.
– Ja, det va’ den sqvallerbyttan Abra’ms fel – genmälte Bengt.
– Ja, så ska’ han det få surt betala – sade Gunnar och bet ihop tänderne, samt gaf sedan Bengt några små uppdrag till den der samma «Anders», hvars gårdsbruk han äfven öfvertagit, och bad Bengt dessutom göra sig ett par andra småtjenster, hvartill denne var hjertans beredvillig.
Under allt detta skrek Olle med full hals:
– Så-å!
Du ska’ sta’, hör jag, och hämta ena ongtös!
De’ ä’ bra!
Ja, det tycker jag om dig för!
Nu ska’ du få mig båd’ tidt och ofta te’ främmate i Vika, för jag tyckte rasande bra om henne, Ellika, eller hur ho’ hette, och en köss fick jag åf ’na när vi skiljdes i julas, och – –
– Det var en förbannad lögn, likasom allt hvad du någonsin säger – afbröt honom Gunnar.
– Hon gaf dig intet mer någon kyss än åt sugga’, som går der nere på dikeskanten.
Farväl nu, du Bengt!
Tack och heder för hvad du lofte mig att uträtta.
Låt bli kärran, Olle! eller drar jag dig med pisken tvärs öfver trynet.
Bläsa!
Olle vek undan, men stod sedan och skrek retsamma ord, så länge Gunnar kunde höra det.
– Hva’ ä’ det för en? – frågade Erik, när de kommit ett par hundra alnar ifrån Olle och Bengt.
– Hvilkendera? – frågade Gunnar.
– Kors den deringe, som skrek och väsnades så förfasliga, för den andre såg jag nog va’ en galanter en.
– Jo, – svarade Gunnar ifrigt och ond ännu – det ä’ en förbannad lymmel, som jag tjenat i två hela år tillsammans med, men som jag intet kan lära mig att tåla röken utaf.
Och det ä’ fasligt dumt af mig, ty med rätta borde en bra karl aldrig bli ond på ett kriatur, men jag kan aldrig hålla mig i styr, när jag får se ’en, för då förargar han mig på alla upptänkliga sätt och vis.
Och en supare är han med, och en odåga på allahanda sätt.
– Ja, se han borde gå in i nykterheta – anmärkte Erik.
– Åh lappri! – svarade Gunnar – då gjorde han visst som gamle Olaus i Kärreboda, som lofvade med fingra’ på boka att aldrig supa bränvin, men se’n åt han bränvin med sked så mycket han orka.
Och så blef det med Olle, för det ä’ intet annat än svek och bedrägeri i hela hans kropp; och ed och löften ä’ honom bara som en näsa snus.
Nej, det är en riktig Judas ’en, med röd peruk.
– J tycker intet om ’en – sade Erik leende.
– Nej, jag ä’ så ledt åt ’en, som en menniska kan vara.
– Nå, men må han ska’ ligga efter Elin, och bli närgången och näsvis mot henne, såsom han sa’? – frågade Erik, litet orolig och varm om öronen.
– Åh strunt ska’ han ej! – svarade Gunnar.
– Det ska’ bli mitt fel, att han ska’ låta bli ’na.
Te Vika tror jag slättes intet han törs komma, och sticker han bara näsan dit, så ska’ jag dra ’en med en lä’rpisk, så han ska’ håga’t.
– Ja, de’ va’ rätt – utropade Erik och drog andan så lätt, och anade icke att han långt närmare hade en vida farligare rival.
De båda ynglingarne samtalade under loppet af resan om diverse saker.
Gunnar hade haft mycket förtroende att resa och uträtta, och hade således, samt till följd af sitt medfödda begär efter vetande, en stor lokalkännedom, inom de trakter der han blott en gång färdats, och kunde med temlig noggrannhet tala om hvad som låg söder och norr ut, öster och vester ut, samt uppåt och neråt och utåt, och med piskskaftet pekade han på alla märkvärdigheter som de reste förbi, samt beskref dem på sitt vis för Erik.
– Der ser j – sade han – Korsberga kyrka, deruppe på kullen.
Der är en konstig graf, må j tro!
Der ligger elfva stycken, som alla hete Fältstjerna, och aldrig fanns det fler af den famöljan än de samme elfva, och i deras adelsvapen lär de haft elfva stjernor, och den som blef adlad, han gick ut i kriget som simpel ryttare för Karstorp, men kom hem som ryttemästare och adelsman.32
– Ja se det kunde nå’t förslå! – sade Erik.
– Åh ja visst, på sitt sätt – genmälte Gunnar – men intet kan jag just förstå, att en blir bättre karl för det, att de kallar en för något grannt och gör en till adelsman.
Fast – – det kunde nog vara roligt ändå – tillade han efter ett kort besinnande – ty om en vore en satans bra och dugtig karl i alla stycken, så kunde det nog ha sina sidor, att så der – – bli litet förmer än alla andra, och att barna ’ens – – här hejdade han sig plötsligt.
– Nå? – sade Erik – «att barna ’ens» –
– Jo – menade Gunnar, långsammare och med mindre ifver, eller snarare med en viss svårmodighet i tonen – att de hade far-sins föredöme, och att hvar gång de hörde sitt nya granna namn, skulle de komma ihåg att bli dugtiga karlar som far-sin.
Jo, jo, det vore intet så rasande dumt, det.
Men se! bara de som verkligen dugde till nå’tt, skulle så der utmärkas, och det skulle sedan vara riktiga herrekarlar, som hvar och en ville ta’ af sig hatten för, och intet så’na skråar och uschlingar, som nu vilja stoltsera och kallas för herrar, bara för de ä’ förmögna och har kunnat roffa till sig bra med penga.. dels med orätt, dels af den fattiges svett och möda!
Tvi vale’t – sade Gunnar spottande – jag lider intet så’na herrar, der hela herrligheta sitter i rocken och ligger på kistebotten.
Nej, då ä’ en bra bonde långt, långt förmer, och derför – – som jag aldrig kan bli någon adelsman, och ingen prest gunås heller, efter jag aldrig kom te’ att få slå mig på ’et och gå i skolen, så – – vill jag vara och förblifva en bonde i alla mina da’r, och vill intet att det ska’ stå på min graf annat än: «ärlig och välförståndig», men detta med rätta.
Så der ungefär språkade Gunnar för Erik, men midt ibland dessa mera allvarliga ämnen framstod ofta ett annat, än framlockadt af den ena, än af den andra resenären och stundom af båda, nemligen Elin.
När frågan blef om henne, då blef Erik särdeles språksam, berömde henne otroligt och höjde hennes lof högt öfver skyarna, men vågade dock aldrig säga hvad han inom sig bestämdt beslutat, nemligen att – – – skulle han äfven vänta ut far-sins död, så skulle ingen annan än Elin blifva hans hustru.
Gunnar var mera fåordig när frågan blef om Elin, men hörde med så mycket större uppmärksamhet, och suckade omärkligt när han jemnförde alla de förtjenster och goda egenskaper hos sin unga svägerska, med alla de fula fel, hvilka dagligen uppenbarade sig hos Lena, och som gjorde henne allt mer och mer afskyvärd i hans ögon.
Vid middagstiden den kommande dagen anlände de båda resenärerne till bestämd ort.
Halfannan dag hade åtgått till färden, ehuru den egentligen icke var mer än litet öfver sju mil, men vi skola besinna att det icke var tvänne unga löjtnanter, som flögo med vingar af skjutshästar och tagelsnärtar, utan tvänne unga bönder och hemmansbrukare, som reste med sina egna hästar och i sina egna ärender, ehuru deras brinnande håg att komma fram visserligen kunde mäta sig med den som våra löjtnanter känna, hvilken ofta är knapp nog, jemnförd med den snabba flygt, som de så mycket älska i allmänhet.
Gunnar och Erik satte först in sina hästar och gåfvo dem något att förlusta sig med, och sedan inträdde de båda i fader Anders’es stora, bondförnäma stuga, der Elin allena satt och sydde på något sorgdon till begrafningen.
Det var icke nu den rödblommiga, glada, muntra och dansande flickan, som på bröllopet, halftannat år förut, förnöjt alla blickar och utgjort den enda ljuspunkt i Gunnars minne af detta bröllop.
Nu var det en af gråt bleknad och sörjande dotter, men fullkomligt lika vacker och behaglig.
Hon satt så fin och snygg i en svart hvardagsklädning, med en liten snöhvit halsduk om halsen, och det ljusbruna håret nedföll slätt och ordentligt på tinningarne och var i nacken uppfästadt i en tjock och glänsande fläta, nästan alldeles som våra förnämsta damers, när de notabene hafva något att fästa.
Hon steg hastigt upp och gick emot Gunnar, räckte honom handen och brast åter i gråt.
Hon tackade honom mycket för att han kom, tackade Erik hjertligt för sitt stora besvär, var mycket ledsen att Lena af så bekymmersam anledning skulle vara hindrad att komma.
– Ack ja! – sade hon hjertligt men halfhögt till Gunnar.
– Jag har hela mitt hopp och lit till eder, käraste syskon, ty nu har jag på hela jorden inget annat stöd.
Elin talade så, ty hon fattade rätt väl att det endast nu, i hennes första sorgtid, bjöds henne att några dagar vara hos fader Anders, och hon uppskattade både fader Anders sjelf och den beskedliga men enfaldiga mor Karin till deras fulla värde, men visste nog att de i längden ej gjorde något för henne, och hvad sonen Erik angick, höll hon rätt mycket af honom, såsom sin barndomsvän, lek- och läskamrat, men – – – hon tänkte just icke på honom när hon icke såg honom, hans bild stod alldeles icke med någon särdeles ljus färg i hennes framtids spegel, och hon besvarade således illa nog Eriks uppriktiga och varma kärlek.
Gunnar sade icke mycket.
Han kände dertill allt för mycket, men ingick med fader Anders i åtskilliga omständigheter, som rörde det lilla qvarlemnade boet, som nu efter begrafningen skulle upptecknas, medan Gunnar var qvar, och hvilket fader Anders sedan lofvade att lysa ut på auktion, samt sjelf hålla denna auktion, emedan han var hela byns och traktens deromkring mest anlitade auktionist.
Fram mot aftonen kom en äldre bondhustru in och hviskade några ord till Elin.
Denna började nu åter att gråta, men gick icke dess mindre fram till Gunnar och frågade honom, om han ej hade lust att följa henne ned till hennes saliga moders fordna bostad och se dragen af den bortgångna, innan likkistans lock lades på, helst den döda, enligt sveperskans berättelse, alldeles icke hade förändrat sig.
Gunnar antog genast förslaget, och tog sin unga svägerska i hand, höll denna lilla, föga bondaktiga hand hårdt inuti sin, och följde henne genom den vackra och snygga byn.
– O! hvad jag här mången gång sprungit och gått, båd’ glad och ledsen – snyftade Elin – och nu är det kanske för sista gången jag går dit ned till det der lilla nätta huset, som du ser der bland de blommande kersbärsträden.
Ack hur glada dagar har jag icke der haft, och hvad ska’ mitt öde nu blifva!
– Du ska’ stanna hos oss, dig och oss till glädje – svarade Gunnar och kramade hårdt hennes hand.
Elin besvarade väl hans handtryckning, men icke hans ord, ty nu voro de vid dörren af detta lilla hus, der Elin var född och hade upplefvat sina tjugu glada barndoms- och ungdomsår.
Hon grät mycket när de gingo in i den lilla farstugan, men öppnade sedan dörren till venster, der ett stort rum eller den så kallade stugan var belägen.
I rummets midt stod den öppna kistan.
Elin ryste först tillbaka och släppte Gunnars hand, men sedan återtog hon litet mod och den ledande handen äfven, samt ingick med Gunnar och förde honom fram till den kalla, döda modern, öfver hvilken aftonsolens sista strålar, darrande och rörliga, genom de utanför fönstren svajande kersbärsträden, kastade en vacker dager och ett underbart skimmer.
– Ack, hon ligger der ju alldeles som när hon lefde! – snyftade Elin.
– Se hur vacker och god hon ser ut!
Ack, det är som ville hon börja att tala.
Se! icke ett grått hår har hon.
Se hur lik hon är Lena på mun!
Tycker du intet det, käre Gunnar?
(Gunnar svarade ej.)
Ack, min Gud! att döden så kan komma och göra slut på en god varelses lif.
Och hon lefde ju bara till glädje och gagn.
Derefter blef Elin en lång stund stående tyst vid moderns sida, men slutligen gick hon bort till några blomkrukor, som stodo i fönstren, afbröt en liten törnrosknopp samt ett par geranieblommor, satte dem i moderns hand, kysste hennes panna och sade sedan sakta och tyst gråtande:
– Nej, Gunnar, nu skola vi väl gå!
Ännu en gång kastade hon sig ned vid kistan, men nu var det Gunnar som tvingades att spela den förnuftiges ljumma roll.
Han upplyftade henne sakta från golfvet, tryckte henne dervid hårdt till sitt högt klappande hjerta och sade:
– Gråt icke så, min goda, kära Elin!
Jag vill vara dig båd’ bror och vän och – – –
Orden togo slut.
Det fulla hjertat kände mera än orden räckte till för.
Han nästan bar ut Elin i farstugan, men dit kommen sade denna:
– Tack, käre Gunnar!
Släpp mig, du!
Nu skall jag väl vara förnuftig igen.
Men när de skulle gå ut genom den lilla farstugudörren, stannade hon plötsligt, sägande:
– Ack, kanske jag kommer hit aldrig mer, medan det ser ut som det har gjort, ty till begrafningen ska’ väl allt stökas om.
Jag ville väl än en gång titta in i min lilla sommarkammare, der mor alltid lät mig husera hela sommaren, så länge det intet behöfde eldas.
Och härmed öppnade hon dörren midt i farstugan, och förde Gunnar in i ett litet rum, så nätt och så snyggt att ingen fröken kunde hafva det nättare och snyggare, fastän bohaget var gammalt och torftigt.
I fönstret stodo krukor med flerahanda blommande växter, öfver dessa hängde en bur med en liten qvittrande grönsiska, och framför fönstret stod ett litet bord med låda som var läst.
Utanför fönstret rann en klar bäck mellan kersbärsträden, och närmast var ett litet «roseqvarter», som utgjort Elins fröjd och stolthet, och på hvilket hon kostat mången stund och många tankar.
Hon öppnade fönstret, suckade och såg ned på de friska blomsterstånden, såg upp på de blommande träden och åter ned på den lilla klara strida bäcken, såg på allt detta med vemodiga, våta blickar, men sade intet.
Derefter såg hon sig om i rummet, men stannade vid att betrakta fönstret och allt hvad deruti fanns.
– Ack! i detta fönstret – sade hon – hade jag allt det lilla som var mig kärt, och nu skall jag aldrig mera se dessa små saker kanske.
– Hvarför intet det? – frågade Gunnar.
– Hvarför skulle du icke se det mera?
– Herre Gud – svarade Elin – intet kan jag föra med mig min lilla fogel och mina blomkrukor och mitt lilla bord, det skall väl säljas?
– Hvad skulle det nytta till? – frågade åter Gunnar.
– Och om du vill ha’ alltsammans med dig hem till vårt, hvarför skulle det intet gå på?
Tvärtom, det skall gå mycket bra, det.
– Ack jag har ju en liten dragkista dessutom – sade Elin.
– Nå ja, den står bak i kärran och så har du bordet jemte dig, och så ska’ vi sätta blomsterkrukorna hur vi kunna, och buren med lille fogeln den har du i knä’et.
– Ja, och hur skulle du då åka – frågade Elin, ändå litet glad vorden åt Gunnars förslag.
– Åh, med mig blir nog någa’ råd – svarade Gunnar och log så vackert.
– Jag har gått bredvid förr en gång och kört lass, och det som tyngre och värre var än detta.
Bry du dig intet om det.
Nog ska’ du få dina småsaker med dig, det ansvarar jag för, och det ska’ nog gå bra.
Elin tackade Gunnar hjertligen, och tycktes likasom litet glädjas åt detta, och för att hafva allt sitt lilla plockgods på ett ställe, beslöto de att nu genast taga med sig Elins småsaker ned till «fader Anderses», der hon redan hade sin dragkista.
Gunnar tog bordet, en liten pall och ett myrtenträd i en kruka.