Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men i en annan mening deremot, kan det för Banken blifva stor svårighet, att upfylla detta sitt åliggande; ty under vissa förhållanden låter sådant sig ej göra utan att i väsendtlig mån skada landet.
Emedan Banken, om den, för att bevara sin realisationsförmåga, blir tvungen att förminska sin sedelskuld eller göra indragningar i sin utelöpande sedelstock, dérigenom beröfvar landet hufvudvilkoret för en kraftig verksamhet inom dess industriella lif, nemi. ett fullt tillräckligt rörelsekapital; — och fastän realisationen, d. v. s. förmågan att vexla silfver mot sedlar, genom delta medels användande, utan tvifvel kan uprätthållas, utsättes dock landet för den olägenheten, att, det oaktadt, icke hafva ett bestämdt, fast och oföränderligt myntvärde.
Ty, likasom det är gifvet, att om, såsom många gånger förr hos oss har skett, man plötsligen betydligt ökar sedelstocken eller landets rörelsekapital, hvarje enhet inom massan af myntrepresentativer derigenom sjunker till relativt lägre värde, än den förut egde, på samma sätt, om man gör motsatsen och indrager ett större belopp af sedelmassan, ökas derigenom dessa myntrepresentativers värde, så att de, ehuru nominellt desamma, dock 29* 452 Den 15 Mars f. itc. såsom bytesmedel gälla alltid hvar för sig mera än tillförene.
— Och om ock Hanken till fidio inlöser sina sedlar med silfver, blir det således ändock icke, egentligen att tala, något riktigt stadgadt myntvärde i landet, så vida rörelsekapitalet underkastas ständiga fluktuationer, vare sig till ökning eller till minskning; och det är derföre som, fastän jag ansett Bankens realisations skyldighet vara dess förnämsta förbindelse, jag likväl, för att icke blottställa landets industri för svåra olägenheter, och för att, så vidt möjligt, behålla ett stadgadt myntvärde, har velat att Banken icke skall begagna sig af sin makt alt använda det skarpa medlet af en sedelindragning, i större skala än silfverulvexlingen föranleder, vid något annat tillfälle, än då en stark nära fara för Banken hotar, d. v. s. då någon tillfällig svårare kris inträffar, såsom vid utbrottet af ett krig, eller efter en mycket stor missvext, m. m., och Bankens metalliska kassa så hardt anlitas, alt
Banken tvingas att vidtaga skyndsamma och kraftiga åtgärder så alt ej hela dess silfverförråd må uttömmas.
Den sista talaren har väl sagt, att det vore försigtigare, att draga in i förtid, än att dermed vänta till dess faran står för dörren.
Men jag invänder deremot, alt när silfrct uttages ifrån Banken, verkställes alltid en sedelindragning, fastän ej i större skala än motsvarande beloppet af det från Banken bortvexlade silfret.
Och att i ännu högre grad förminska sedelstocken, vid första tecken till en missgynnande konjunktur, det vore att underkasta penningetillgången i landet alltför starka fluktuationer.
Om man t. ex. stadgade den regeln, att så snart en starkare silfveruttagning egde rum, Banken genast skulle börja reservera sina vinster, så skulle man, genom deraf upkommande ojemnhet i rörelsekapitalets storlek, underkasta landets industri alltför stora vådor och olägenheter; — och några så våldsamma åtgärder behöfvas icke heller användas, annat än i nödens stund; ty en silfverulvexlingen motsvarande sedelindragning upfyller redan ändamålet och utöfvar en tillräckligt stark känning på rörelsen.
Det hästa beviset härföre är, att om vi nu vilja höra efter öfver allt i landet, så finnes der redan en sådan skarp inverkan å rörelsen i form af en mångenstädes ganska tryckande penningebrist, till följd af den betydliga silfverutvexling, som under de sednare åren har skett.
Och enl. min lanke, behöfs det icke att öka denna tryckning, genom alt draga in sedlar med att reservera vinsterna, hvilket medel hör gömmas tili dess allvarsammare fara är å färde, än som nu för Banken finnes.
Men om Banken till sitt konsoliderande, vill reservera sina vinster, för att dermed göra en sedelindragning, så sker detta bäst och utan skada för rörelsen, vid sådana tillfällen då det är öfverfullt af penningar i landet, såsom det verkligen förhöll sig år 1847, emedan då var ganska stor tillgång, icke blott på mynt, utan äfven å medel till utlåning, i följd både af de särdeles gynnsamma handelsförhållanden, som hade egt rum, och de större hypothekslån, som i utlandet hade blifvit uptagne; —hvilket dåvarande öfverflöd i mynt- och lånetillgångarne bäst uptäckes, om man vill kasta ögat på de upgifter om Bankens ställning, som årligen offentliggöras.
Deraf visar sig nemi., både att Bankens utelöpande sedelstock var mer än vanligt stor, och att hos Banken in - Den 15 Mars f. m. 453 nestodo, så väl enskilda personers eller allmänna kassors tillhörigheter, som ock Bankens egna medel, hvilka icke kunde utlånas.
Vid sådana tillfällen är det skäl göra en indragning i sedelstocken, ty densamma kan då ske till stor styrka för Banken, men utan menliga följder för rörelsen; — och derföre, om man skulle vara så lycklig, att träffa på vid ännu en riksdag å nyo så rikliga penningelillgångar, dä bör man lämpligen stadga att, för att konsolidera Banken, en del af dess vinster skola der reserveras.
Man gör då, hvad den siste talaren antydde att man borde göra, nemi. under de 7 feta åren sparar för de 7 magra.— Hvaremot, om man nu skulle reservera, icke i rörelsen återutsläppa Bankens vinstmedel, det skulle vara att såsom en annan talare uttryckte sig, att samla in och lägga up på magasinerne under missvextår.
Dessa tvenne liknelser, ställda emot hvarandra, innefatta och åskådliggöra skillnaden mellan det system, den siste talaren förordat, och det system en annan talare här bakom mig, jemte mig försvarat.
Det är likväl alt märka, alt de äro ganska få som hafva yrkat, hvad den siste talaren tycktes åsyfta, eller att om man reserverar vinsten i Banken, eller rättare låter Banken behålla sin vinst och icke öfverlemnar den till Statsverket, densamma då på det sättet skall reserveras, att den icke återutsiäppes i rörelsen utan lägges up pä Bankens hyllor; — utan de flesta, som velat att Banken skulle sjelf behålla sina vinstmedel, hafva antagit att Banken dermed skulle verkställa en utvidgning af sin lånerörelse.
— Men derigenom blir Banken blott förstärkt i dess egenskap af Lånebank, emedan den får flera tillgångar, att utlåna än den förut hade; ■—• då deremot
Bankens rcalisationsförmåga på sådant sätt icke blir det ringaste stärkt, utan snarare motsatsen.
Ty, så länge Bankens utlåning är så ställd, att den mera befrämjar konsumtionen än produktionen, så tjena de länetillgångar, som från Banken utlemnas, ofta lika mycket lill att befordra import och förbrukning af utländska varor, som de komma den Svenska industriella rörelsen till godo; — och alldraminst konsoliderar man derföre Banken, om man genom utvidgning af Bankens lånerörelse underhåller importen och förbrukningen af främmande produkter just vid en tidpunkt då Bankens mindre goda ställning bör upmana till att söka motverka företrädesvis de orsaker, som mest bidragit till de starka påkänningarne å Bankens silfverförråd.
Likaledes har man föreslagit, att Banken för sina vinstmedel skulle köpa obligationer af Hypotheksföreningarne.
Men, om dessa äro ställda i inländskt mynt, så vore det detsamma som att utvidga Bankens lånerörelse, hvilket, såsom jag nyss nämnde, jag minst anser böra ske, då Bankens ställning är mindre fördelaktig.
— Och, om de äro ställda i utländskt mynt, och man köper dem i en tidpunkt som denna, så skulle det vara detsamma, som om man ville försöka att köpa silfver utifrån, under det
Bankens silfver ännu fortfarande visar benägenhet att utströmma; hvilket man väl kan finna icke låter verkställa sig till någon fördel för Banken.
Men skulle deremot vid något tillfälle, då god tillgång på vexlar visar sig, Banken begagna antingen sina vinster eller andra medel den har till sin disposition, för att inlösa Hypolheksföreningarnes förbindelser, och hindra dem 454 Den 15 Mars f. m. frän att skuldsätta sig å utländsk ort, så anser jag att Banken under sådana förhållanden dermed kan bereda stor fördel både för sig och landet.
Men att nu köpa dessa Föreningars obligationer, jag uprepar det, tror jag mera skada än gagna.
För min del har jag således ansett, alt Banken ganska väl kan aflemna 900,000 r:dr b;co för Statsverkets behof, såsom jag i min reservation bar yttrat och föreslagit.
För alt vara fullt försigtig, bar jag dock äfven gjort det tillägg vid förslaget, all för någon del af de medel, som Banken aflåter, Biksg:s-kont. skulle till Banken i utbyte lemna obligationer ställde på kortare upsägningstider och löpande med någon viss lägre ränta.
Banken blefve härigenom i tillfälle att, när någon fara botade Banken, genom för stark silfverutvexling, begagna dessa säkerligen begärliga papper, för att släppa dem ut bland allmänheten och dermed göra en sedelindragning, utan att behöfva rubba lånerörelsen, hvilket jag medgifver är en åtgärd, som icke bör vidtagas så snart man kan undvika densamma.
Och om Banken bade i sin vård ett belopp sådana af Riksg:s-kont. utfärdade obligationer, egde den också tillfälle 'att dermed bålla Riksg:s-kont. i schack, så att detta verk icke, såsom kanske någon gång bar skett och såsom vi här hafva hört omtalas, skulle kunna bereda en utvidgning af penningetillgångarne i landet, vid samma tidpunkt då det för Bankens säkerhet vore nödigt, alt i stället en inskränkning häruti kunde åstadkommas.
Jag anser, att BankeD, bör ega den förmågan, att pä detta sätt förekomma eller neutralisera ett utsläppande på för Banken olämpliga tidpunkter, af för stor del af Riksg:s-kont:s möjliga besparingar, ehuru jag icke vill att någon direkt sammanblandning mellan de båda verken skall ega rum.
Här har blifvit förespeglat att
Banken skulle intill nästa riksdag kunna blifva satt i fara derigenom att, för omkring 10 millioner r:dr b:co silfver ytterligare skulle kunna utgå, likasom har skett under perioden sedan sista riksdagen; — och man har framhållit huru stor förlägenhet i rörelsen en detta belopp motsvarande sedelindragning nödvändigt skulle förorsaka.
Men just detta sista, som man anfört, bevisar, att det för ögonblicket icke bör vara någon verklig anledning till fara för Banken alt den skall behöfva inställa sin silfverutvexling; ty då Bankens utelöpande sedelstock blifvit minskad med omkring 7 mill. r:dr sedan sista riksdag, och detta redan kännts så starkt på rörelsen öfverallt inom landet, så hemställer jag huruvida, efter en ytterligare tryckning af 10 mill.
r:dr sedelindragning, så alt den utelöpande sedelstocken derigenom nedsjönk till 12 å 13 mill., det sedan vore möjligt att någon ytterligare påkänning å Bankens silfverförråd skulle kunna ega rum.
Det blefve naturligtvis en sådan förlägenhet i rörelsen, och en sådan brist på penningar, alt vexlarnes värde otvifvelaktigt skulle falla i förhållande till myntrepresentativerne, och silfrels återinförande till landet derigenom föranledas.
Och efter miu lanke, kan följaktligen ingen fara upkomma för Banken, på det sätt förstådt nemi., alt den icke alltid med silfver skall kunna inlösa sina sedlar.
Men jag återkommer dertill, detta kan dock icke ske utan stor svårighet och många kadliga följder för landet och dess industri så länge Bankens silfver Don 15 Mars f. m. 455 visar cn fortfarande benägenhet att utströmma — emedan det industriella lifvet af brist på näringsmedel derigenom blir försatt i ett knapphetstillstånd, som oupphörligen fortfar; — och derföre, att man långt ifrån att hafva ett stadgadt myntvärde får detta i verkligheten underkastadt ständiga förändringar, ehuru till namnet detsamma.
Och ehuru Banken till sista skillingen med silfver inlöser sina sedlar, kan likväl hända att Banken slutligen måste uphöra med sin funktion att förse landet med dess behof af mynt, hvaraf då kommer att blifva total brist, till dess andra utvägar påfinnas för dess afhjelpande.
Den egentliga faran är således icke, att Banken skall uphöra alt betala sina sedlar med silfver, utan att landet skall uphöra att ega ett mynt af stadgadt värde.
— Och i min reservation har jag sökt visa, att då rätta anledningen till det ofördelaktiga tillstånd, hvari Banken och landet blir försatt genom de ofta återkommande starka silfverutvexlingarne, måste anses vara det, att ett missförhållande emellan landets export och import fortfarande eger rum, så kan ingen annan bättre utväg finnas än den, att på ett det aldra kraftigaste sätt befrämja den Svenska industriens uphjelpande, hvarigenom blott detta missförhållande skulle kunna förebyggas.
Man må föreslå hvilka andra utvägar som helst, de kunna icke medföra annan verkan än blott hjelpa för ögonblicket, då den, af mig föreslagna, deremot hjelper på ett fullt varaktigt och tillförlitligt sätt.
Och så särdeles stora behöfver ansträngningarne icke vara, för att utjemna bristen 1 den Svenska byteshandeln med utlandet, ty om man efterser och sammanräknar, dels huru mycket silfver som ifrån Banken uttagits, och dels beloppen af de lån, som blifvit i utlandet uptagna, och fördelar detta på de 16 år, som förflutit efter realisationen, så skall man finna att det icke erfordras särdeles mycket årligen för hela riket för att fylla hvad som brister.
Och att följaktligen, med en klok hushållning i financielt hänseende, det icke skulle vara svårt alt förhindra silfrets bortförande ifrån Banken.
Bankens vinstmedel för detta ändamål användes till att kraftigt understödja den inhemska industrien, genom att befrämja kommunikations-anstallernes förbättring, och en utvidgad arbetsskicklighet bland Svenska arbetare, så anser jag att Bankens egen trygghet derigenom bäst skulle befordras; ty, jag uprepar det, blott på den vägen tror jag att man skall finna det botemedel, som man söker.
Jåg har derföre, på grund af dessa och flera andra skäl ansett, att af Bankens vinstmedel 900,000 r:dr b:co årligen borde till Biksg:s-kont. aflemnas.
Men jag har dock för min del ingenting emot att instämma uti det förslag, som af Ordf. i StatsUtsk.
Palmstjerna blifvit här afgifvit, och hvarmed jag således mig förenar.
För att kuuna bedöma, i hvad mån Bankens sedan sista riksdag besparade vinst kan användas för statsbehof eller hvad den ursprungliga Banko-ordningen af 1668 kallar ad publicos usus, måste man undersöka, huruvida den är erforderlig, vare sig för fullgörandet af Bankens första skyldighet, alt vid anfordran inlösa sina sedlar med fullt ålydande belopp i silfver, 450 Der. 15 Mars f. m. eller för dess ytterligare befästande och konsoliderande.
Härvid anhåller jag alt fä i minnet återkalla de grundsatser, man i dessa afseendeu stadgat vid de särskildta riksdagar, sedan realisationen beslöts år 1830.
I 1830 års Banko-lag föreskrefs, alt
Banken alltid skulle ega en grundfond eller ett kapitalöfverskott i säkra tillgångar af 4,400,000 r:dr b:co utöfver dess skulder, så att en möjligen inträffande kapitalförminskning af först inflytande vinst ersattes; man stadgade, att innan silfverutvexlingen fick börja, Bankens reela eller metalliska fond skulle förhålla sig som 5 till 8 till dess sedelstock, till denna räknadt, utom riksgäldssedlarne, det belopp, hvarmed de i Banken på räkning innestäende medel kunde öfverstiga 2,400,000 r:dr b:co, men med afdrag så väl af hvad dessa medel kunde understiga denna summa, som af Bankens fordringar för lån på metaller och vågbara effekter, dock utan någon föreskrift om bibehållande af någon minimiproportion emellan reela fonden och sedelstocken, efter silfverutvexlingens början, utan endast med åliggande för
Fullmäglige att fästa den nogaste upmärksamhet derpå, att reela fonden städse bibehölls vid nödig styrka och med rätt för dem, alt för detta ändamål, om så påfordrades, äfven kunna öka sedelstocken.
Bankens före riksdagen influtna vinst, var den till fullo redan disponerad, och å den blifvande intill nästa riksdag, anviste man först 266,660 r:dr 32 sk. b:co om året lill silfverköp och återstoden åt Riksg:s-kont. för statsbehof.
Vid riksdagen 1834, då silfvervexlingen verkligen tog sin början, föreskref man, att reela fonden i silfver och guld icke fick understiga 2 mill. r:dr silfver, och att när dess förhållande till sedelstocken, till denna sednare räknade med få undantag alla behållningar på räkningar, äfvensom aviserade anvisningar på kreditiver, understeg det af 2 till 5, så fick icke sedelstocken ökas genom någon af Fullmäglige beroende åtgärd; man ökade Bankens behållna kapitalöfverskott till 5 mill. r:dr b:co, anviste återstående Bankovinsten för t. o. m. är 1834, något öfver 317,000 r:dr b:eo, till Riksg:s-kont., och man gjorde gällande den grundsats, att icke göra någon anvisning, på en ännu icke influten Bankovinst, hvarföre vid den riksdagen ingen anordning skedde på den vinst, som kunde ingå lill följande riksdag.
Vid riksdagen 1840—1841 bibehöll man i allmänhet de vid förutgående riksdag stadgade grundsatser, anslog af den under åren 1835—1839 behållna Bankovinst 1 mill. r:dr h:co till en reservfond för Banken, och anviste återstoden, något öfver 2,300,000 r:dr b:co, att med £ under hvardera af åren 1841—1845, utbetalas till Riksg:s-kont. för allmänna behof.
Vid riksdagen 1844—1845 infördes nya grundsatser för Bankens befästande och tryggandet af upfyllandet af dess förbindelser.
Minimum af Bankens reela fond i silfver och guld förhöjdes till 21 mill. r:dr i silfver, oberäkuadt egande behållningar på utrikes ort.
Deremot uphäfdes det förutvarande stadgande, att vid ett visst minimiförhållande af reela fonden till sedelstocken, den sistnämnda icke fick ökas genom någon af Fullmäglige beroende åtgärd.
Bankens kapitalöfverskott, hvari hvarje Den 15 Slars f. m. 457 förminskning skulle af först inflytande vinstmedel ersättas, förhöjdes från 6 mill. r:dr i dels grund-dels reservfond, till 10 mill. r:dr b:co i grundfond, och detta stadgande erhöll, genom intagande i Bankolagen, konunga-maktens garanti.
BankoUtsk. föreslog, att utom öfverskoltet af Bankovinsten för åren 1840—1844, förhöjd genom indragningen af några enskilta fonder, diskonterne hade, sedan derifrån afdragits hvad som erfordrades för grundfondens förstärkning till 10 mill. r:dr, skulle till Riksg:s-konl. aflemnas äfven de derefter till nästa riksdag inflytande Bankovinster, årligen efter afslutadt bokslut, men B.
St. biföllo endast förra delen af detta förslag och reserverade Bankovinsten_ efter 1844, enl. 1834 års grundsats, åt kommande Ständer.
Afven stadgades, att Bankens sedelstock, deri inberäknade alla behållningar på löpande räkningar och beviljade krediliver, men med afdrag af kreditivet åt Riksg:s-kont. och några småposter, icke fick öfverstiga 20 mill. r:dr b:co utöfver reela fondens belopp.
Vid riksdagen 1847—1848 följde man föregående riksdagens grundsatser oförändrade, så att man åt Riksg:s-kont. endast anordnade behållna Bankovinslen för åren 1845—1847.
Då den 1844 fastställda begränsning af en viss kapitalbehållning såsom säkerhet för fullgörandet af Bankens förbindelser voro hemtade från Sir Robert Peels ryktbara, af Brittiska Parlamentet 1842 antagna Bankbill, tillåter jag mig ur denna och de vid öfverläggningen i Underhuset af den store författaren hållna tal, hemta några framställningar, högligen uplysande den fråga, som nu utgör föremål för vår öfverläggning.
Jag vore frestad alt af den frejdade talarens anföranden tillåta mig vidlyftiga utdrag, om ej upmärksamheten på Ståndets tålamod bjöd mig att spara tiden.
Jag inskränker mig således lill att omnämna alt i dem utreddes på ett uplysande och tillfredsställande sätt skillnaden emellan pappersmynt och 1,treJilpappcr, och nödvändigheten att bibehålla det förras metalliska värde orubbadt, om man ville undvika de största vådor, jemte den nära lika viglen, alt i möjligast ringaste måtto rubba de förhållanden, i hvilka allmänna rörelsen satt sig, endast tryggande dem mot skakningar.
Dessa mål afsåg ock Billen.
För den stora Engelska Banken stadgades, att dess sedelstock utöfver hvad som motsvarade dess egande behållning i guld och silfver, icke fick öfverstiga 14 mill. £ St. med nedanför förekommande undantag, att ingen af redan befintliga Privat-banker fick öka beloppet af dess utelöpande sedlar utöfver hvad delta i medeltal linder sednaste 2 år hade utgjort, och alt ingen framdeles upstående Privat-bank fick utgifva sedlar, men alt om någon af dem, som redan egde en sådan rätt afstod derifrån och enligt öfverenskommelse med Engelska Banken inskränkte sig till att röra sig med dennas sedlar, kunde denna erhålla tillstånd att öka maximi-beloppet af sin sedelrörelse med | af det belopp den Privat-bank egt rätt hafva utelöpande, som nu uphörde att utgifva egna sedlar.
Då Engelska Bankens kapital-öfverskott eller behållning ungefär motsvarade den summa, hvarmed dess sedelstock fick öfverstiga dess reela fond, gafs härigenom en säkerhet för denna sedesrörelse, och då derjemte beräkningen var så gjord, att Banken, hvars metalliska kassa vid tidepunk - 458 Den 15 Mars f. m. ten af Billens genomgående var ovanligt stor, kunde öka sin då utelöpande sedelstock med 8 mill. £ St., d. v. s. med detta belopp i nya sedlar ersätta ett motsvarande, som inginge för guld eller silfver, uttagna till utförsel, var på en gång säkerhet lemnad mot öfverdrifna sedelemissioner, och tillräckligt spelrum gifvit för dessa att fylla rörelsens behof under tillfälliga handelskriser.
I afseende på Privat-bankernes sedelulgifuingar afsåg
Billen att på en gång icke hämma de varande förhållanderne, men att hindra all tillökning och alt bereda denna sedesrörelses successiva öfverflyttning på Engelska Banken.
För öfrigt vidtog Parlamentet hvarken för Engelska Banken eller Privat-banken någon inskränkning i afseende på arlen eller omfånget af deras lånerörelse.
Vid den Svenska imitationen af Peelska Banksystemet lemnade man alldeles åt sido den vigtiga delen deraf att sälta en bestämd gräns för Privat-bankernas sedelrörelse och att söka att efter hand utbyta den mot den stora Riksbanken.
Sålunda var åtgärden i sin verkan för hela riket endast half.
Deremot voro de åtgärder, som vidtogos för att trygga mot missbruk af den stora Riksbankens sedelutgifning vida strängare än i England och icke såsom der så ställda, alt Banken i händelse af behof kunde ersätta den minskning, landets penningestock under ogynnande handelsförhållanden underkastades.
När de nya besluten fattades befann sig Svenska Bankens metalliska kassa och sedelstock i motsatt förhållande med den Engelska, nemi. på deras nära nog lägsta punkt sedan realisationen.
Det oaktadt räknade man så strängt vid bestämmandet af den högsta sedelstock Banken tilläts hafva utelöpande, att om alla de låne-fonder, man på samma gäng medgaf Banken att använda, utgåfvos, en brist af ^ mill. r:dr upkomme.
Men en annan ganska betydlig inskränkning upkom genom sättet att räkna sedelstocken.
I England räknade man dertill endast verkliga sedlar, i Sverige, utom dessa, alla på räkning innestående medel, behållningar å beviljade kreditiver, utom Riksg:skont:s, och en fond afsedd att betäcka oultagna förfallna lånebankoskulder.
Men behofvet af en sådan åtgärd, d. v. s. sannolikheten att dessa poster kunde i betydligare mån uttagas, var vida mindre i Sverige än i England.
I Sverige tillhörde ett högst obetydligt belopp af de på räkning innestående medel enskilde, det ojemförligt största beloppet var Statens eller andra publika kassors, af den egenskap att totalbeloppet föga omvexlade.
I England tillhörde den stora hälften enskilde och var sålunda af mera rörlig natur, och då Engelska Banken ombesörjde räntebetalningen å den stora Brittiska statsskulden, med skyldighet till förskott, om så behöfdes, öfverstego dess fordringar på löpande räkning oftast dess skulder.
Den Engelska Banken var således mer blottställd för alt se dess skuld på löpande räkning förvandlad till sedlar.
Låt oss se nu om vår Bank behöfver sina besparade inkomster eller vinst.
Det skulle vara för ett af följande 2:ne föremål. l:o Till vexlingens uprätthållande.
Härtill kan denna vinst ej användas, då den endast kan göras rörlig i form af sedlar.
Skulle fortfarande