Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Helena var min mors förklarade gunstling och utgjorde derföre ett slags kanal, hvarigenom en mängd böner, anhållanden och förslager inflöto.
Hon stod äfven mycket väl hos husets herre, ty hvem om ej Helena fick ordna brädspelet, då rådman Boman kom att göra parti med bror Rutger, och hvem om ej hon fick om vintrarne reda ut hans då under knytning varande fisknät, när ekorren sluppit lös ur buren och trasslat ihop både maskor, garn och knytnål långt värre än Kurre och mamsell Kissa gjorde för madam Björkelund, när hon om middagen lemnat ullsocken och nystanet qvar på soffan.
Sedan kunde Helena också göra allting.
Hon innehade icke någon viss plats, såsom väfmamsellen, symamsellen, husmamsellen, etc. etc., utan var ett mellanting, som kunde hafva kallats sällskapsmamsell, ifall en sådan behöfts i ett hus, der man hade fullt ut med sällskap i de många göromålen och den stora personalen, förutom strömmen af alla de kommande och gående.
Men utan att denna titel existerade blef hon dock allas kära sällskap, från de äldsta döttrarne, hvilkas toilettgrannlåt, då de voro hemma, hon hjelpte dem att arrangera, till herrar bokhållare, som tidt och ofta uppvaktade henne med hennes enda kända svaghet, fikon och russin, på det att hon måtte stärka och krusa deras krås väl och slunga deras urkedjor med den prydlighet, som endast Helena kunde gifva åt silkes- och guldtråden.
När hon sedan skulle njuta af sin svaghet, de sköna fikonen och de blå krukrussinen, behöfdes blott att en liten barnunge med bedjande ögon kom henne i vägen, och vips hade hon en än större svaghet, den att uppoffra sin egen för att få de der barnögonen att stråla af glädje och förtjusning.
Såsom det sista, mest karakteriserande beviset på Helena Hellbergs djupa hjerterena fromhet måste jag nämna en sak, som endast hon bland tusen qvinnor kunde ha tagit med tålamod.
Troligen tillkom den blott för att utröna om hon verkligen var utan all slägtskap med Evas andra döttrar.
En dag anlände ett bjudningskort till henne att stå fadder i ett af grannhusen på gatan.
Helena gjorde genast sin paryr i ordning; och iklädd sin hvita tråflorsklädning, efter tidens mod broderad med kulörta rosor och gröna blad, som i tvänne vågor gingo från kjortelkanten uppåt framvåden, och deröfver den vid högtidligheter vanliga tuniken, hvars skört voro uppfästade med bandrosetter, begaf hon sig å väg, icke oroad af någon annan tanke än att hennes höga granna frisyr, med hvilken de öfriga mamsellerna haft så stort besvär, skulle taga någon skada af regnstänket och att den norska hushållerskan, jungfru Helvik, skulle bli ond derföre att hon ej fått sätta duk öfver frisyren såsom hon velat.
Denna sista fruktan kan synas öfverflödig, men blir begriplig, då man betänker tvänne saker, den ena Helenas tacksamhet för hvarje visad välvilja och den andra, hvarför tacksamheten uppkommit.
Den norska hushållerskan, som efterträdt madam Malmelin och som med förkärlek fästat sig vid Helena, hade mycket noga granskat henne, då hon skulle gå, och dervid profetiskt uttalat följande intressanta spådom på sin egendomliga norsk-svenska, den hon likväl sjelf höll för det renaste svenska språk, som någon oinfödd talat:
”Nå, min snille pige, hon är ju ganske nydelig att se på, och jeg vågar mina sorteste hufvudhår” – jungfru Helvik hade ej många sådana att sätta upp – ”på att den mansperson, som skall blifve hennes viderbo i barselsölet, icke på någon måde vill försaka sina rättighet om den brukelige lille kyssen!”
O, så högt den stackars Helena rodnade vid det talet!
Men just det var också orsaken att hon gick bort liksom svept i sky.
Hennes hjertas bultande slag lät henne begripa att hon i den mystiske ”manspersonen” anade bilden af den ende man, som någonsin egnat henne en varsam hyllning, nemligen den tystlåtne och blyge jaktlöjtnanten Borgman.
Just som Helena tagit de sju eller åtta stegen öfver gatan och, dragande omkring sig saloppen, ärnade sätta foten på grannens trappa, började herrar bokhållare, hvilka mycket artigt helsat henne farväl i förstugan, att ifrigt ropa: ’Mamsell Helena, mamsell Helena, ett ord, mamsell Helena – var så nådig och kom tillbaka!”
Mycket förvånad, trodde hon sig hafva glömt något och skyndade att hörsamma den tydligen trängande kallelsen.
”Hvad var det, herr Kristenson?
Jag har både solfjädern, näsduken och luktflaskan.”
”Det tror jag visst.
Men har mamsell Helena alldeles glömt hvad vi har för dag i dag?”
Frågan gjordes af förnämste bokhållaren, herr Henrik Kristenson.
”Hvad är det för märkvärdigt med dagen?”
”Åh, just ingen märkvärdighet alls utom den, att det är den förste april!”
Stackars Helena begrep nu allt.
Men utan en förebråelse till de unga gyckelmakarne, som af vildaste lust skrattade åt sitt puts på en dag, då alla menniskor efter häfdvunnen sed ha rättighet att med elaka skämt narra hvarandra, gick hon sakta tillbaka in och förmådde till och med att nicka åt herr Henrik Kristenson, som midt i munterheten ändå bad henne om förlåtelse, tillstädjande henne tillåtelse att nästa år få betala både kapital och ränta.
I all tysthet, men troligen icke utan smärta, afklädde sig Helena sin paraddrägt och påtog åter den gröna kattunsklädningen och den ostindiska duken, som fastades i snibb öfver bröstet.
”Nå, du söde lille gud, hvad är det jeg ser – hvorledes är det nu bestildt?” ropade jungfru Helvik, som först fick se Helena inträda i köket och höra hennes enkla förklaring om aprilnarrit.
”Tvi, för desse bodjunkrer, desse bodjunkrer – att vare så oförskammede och ställa ett ärbart qvinfolk i en så ubehaglig belägenhet!
Men tröste sig, min snille pige, jeg lofvar att herr Henrik Kristenson hele denne uge ... veckan ville jeg säga – jeg talar då en svenska så ren som någon – att han hele denne ugen icke skall få till frukost något annat än oppbränd fisk och de härsknaste fläskskifvor, som jeg kan skära ur skinkan.”
”Nej, för all del, bästa jungfru Helvik, gör icke det!
Icke är det värdt att beklaga sig, då man sjelf låtit narra sig.”
”Lille pene hjerte, hon är då som en helgelsebild, mycket för god att trampe på jordestoft ...
Men var säker att då frun kommer hem, blir det efterräkning med herr Kristenson – det är den fanten som ställer till allt.”
Angående den förut spådda efterräkningen hade jungfru Helvik fullkomligt rätt.
Herr Kristenson blef senare på aftonen inkallad till ett af dessa alls icke älskade eller efterlängtade företräden, som min mor brukade ge för den ene eller andre inom husets område.
Och ehuru man ej fick veta hvad vid detta tillfälle föreföll, anmärkte man dock tvänne saker, nemligen att herr Kristenson utkom alldeles blodröd i ansigtet, hvilket bevisade en kufvad harm, samt att han från denna dag afsvor allt narri, som hade gemenskap med den förste april.
Under en promenad.
Några veckor efter ofvannämde dag skulle Helena gå ut till ”udden”.
Meningen var att besöka en ung sjömanshustru, hvilken för icke längesedan gift sig från mina föräldrars hus och af Helena blifvit klädd till brud.
Den vackra gladlynta madam Anna Katrina, oaktadt hon endast innehaft en bättre jungfruplats, utgjorde dock Helenas bästa förtrogna – och deras vänskap var så stark att de, såsom man framdeles tyvärr får se, icke kunde neka hvarandra något.
Ehuru det var temligen tidigt på året för ett sådant nöje, hade Helena likväl för afsigt att i dag bada vid ”surbrunn”, som nyss öppnat sitt gamla ruckliga badhus.
(Inom staden fans den tiden ingen badinrättning).
Och som bad utgjorde Helenas högsta nöje, var det henne särdeles kärt att madam Anna Katrina, hvilken äfven häruti delade hennes smak, bodde på udden, just i vägen till surbrunn, så att Helena kunde få hennes sällskap.
Vi hinna ej i denna lilla tidsbild göra någon närmare beskrifning på den unga sjömanshustrun, utan nämna endast att på vägen från och till platsen – under sommaren äfven brunnsinrättning – diverse förtroenden blifvit utbytta.
Helena hade fått läsa den unge understyrmannens bref till sin ”för evig troskap älskade” hustru, och Anna Katrina hade fått höra hur grufligt ledsamt det var för Helena att löjtnant Borgman så ofta skulle gå förbi det fönstret, der hon satt, och helsa så fasligt långsamt att de andra flickorna skrattade och trodde att han ärnade tappa hatten.
”Gjorde han ingenting värre än det”, menade Anna Katrina, ”så vore ingen nöd!
Men min styrman, som för några år se’n var jaktkarl, vet att löjtnanten dricker, dricker riktigt grufsamt.”
”Månne de, som ha den fallenheten, aldrig kunna botas?”
”Åh, om någon Herrans engel skulle ta hand om en eller annan, så kunde väl den bergas, och en himmelrikets välgerning vore det.
Om vi tala särskilt om löjtnant Borgman, så är min ringa mening att en ömsint hustru vore hans botemedel.
Han dricker utan att sjelf stort veta af det, och kanske bara derföre att han ej har något roligare i sinnet.”
”Beskedlig måtte han vara och hederlig och ömsint: han hjelper så gerna fattigt folk.”
”Ja ja, han har sina goda sidor ...
Skall jag titta i kaffesumpen, då vi tömt af det klara?
Jag satte på pannan, innan jag gick – ty mamsell Helena försmår väl icke att värma opp sig med en kopp?”
”Tack, snälla Anna Katrina – i ett sådant litet trefligt och städadt hem trifs man godt”. – – – – – – – – – – – – – –
Helena fick veta om kaffesumpens hemligheter hör icke hit, men så mycket mera det möte, hon hade på hemvägen, medan hon ännu var på ”uddens” område.
Hon gick med nedslagna ögon och betraktade de ojemna stenarne, i hvilkas gropar det uppväxande gräset bebådade sommarens ankomst, då en röst, som satte hennes blod i hastigare rörelse, helt nära henne yttrade:
”Också ute och går i dag!”
”Kors, löjtnant Borgman – och jag, som trodde att löjtnanten alltid var på sjön.”
”Icke alltid.”
”Aldrig begriper jag hvad klockan är – hon är visst ofantligt mycket?”
”Bara 5.”
”Jag trodde” ....
Här blef likväl
Helena så brydd öfver att möta en helt sqvallrande blick, att hon icke var i stånd att tro någonting annat än att en vigtig stund, länge anad, nu skulle slå, om än aldrig så tyst.
”Om icke mamsell Helena väntades hem än, så ...”
”Jag tror kanske att jag har en halftimma ännu.
Utan att något vidare blef sagdt, tycktes man finna lämpligt att vända och förlänga promenaden, tills man fann en stenhäll, passande såsom säte.
Sedan det tigande paret här satt sig och en stund betraktat den ödsliga omgifningen, vågade löjtnanten ändtligen en ny blick, hvilken uppjagade så stark rodnad på Helenas kinder, att han fick mod att uttala följande betydelsefulla fråga:
”Har mamsell någonsin varit inne i madam Björkelunds högtidskamrar?”
”Ja, väl flere gånger, innan löjtnanten flyttade dit.”
”Herre gud, att jag icke det hört ...
Med ljus färg på väggarna – men jag misshagar helt visst?”
”Hvarföre så ...
Med ljus färg på väggarna skulle de visst se bra ut.”
”Tusen tack!
Hvita gardiner för fönstren ...
En liten bur för kanariefågeln, och blommor i glasen?
Helena började söka efter näsduken.
”Ett rum gult – är det vackert?”
”Rödt är min färg.”
”Således ljusröda bägge ...
Nya möbler ....
Men att sitta ensam ...”
”Gud bevars, klockan slår 6!”
”Kära mamsell Helena – om jag hade mod ...”
Helena pinades svårligen för sin stackars friares skull, men hon kunde rimligtvis icke hjelpa honom.
”... så skulle jag säga:
Var så god och sitt på mina nya stolar som om de vore egna!
Tacksammare hjerta än mitt kunde då icke finnas.”
”Än mitt då – en fattig obetydlig flickas!”
”Icke så ...
Jag vet att jag är felaktig, usel, fördömlig i visst fall, men jag har ej velat ändra mig, innan jag fick något att ändra mig för – har jag fått det nu?”
”Om löjtnanten vill anse det på det viset, så tala med fosterföräldrarna.
Men glöm aldrig det goda löftet!”
”Se här handen ... den skall aldrig svika och aldrig behöfva draga sig ifrån den, som hädanefter blir min bästa högra” .......
Frieriet mötte visserligen många kloka invändningar från fosterföräldrarnas sida, men Borgmans hedersord hade aldrig varit sviket.
Och under de två nu förflutna pröfvoåren hade det visat sig att han fullkomligt gjort sig förjent af det visade förtroendet.
En blygsam lycka.
Omkring tre veckor efter det vi gjorde bekantskap med mäster Björkelunds hus, stodo de tvänne kyliga klosterkamrarne utstyrda i sin brudståt.
Den yttre och större kammaren, på samma gång förmak, matrum och herr jaktlöjtnantens kontor, hade Helena, med skyldig uppmärksamhet för brudgummen, ändtligen fått se i gul färg; och aldrig – så funno åtminstone de båda – kunde det finnas en mera passande bottenfärg till bakgrund för de femtio till sextio qvartersstora taflor, som Borgman under lång tid samlat, mest bestående af porträtter.
Det hade utgjort både hans egen och jaktkarlarnes stolthet att gnida upp de smutsiga ramarne och glasen, så att de skeno som allt annat.
Under hela fjorton dagarne hade löjtnanten användt hvar ledig stund att sätta sitt galleri i en passande dager, något som var särdeles kinkigt i ett nästan skymningsmörkt rum.
Slutligen ansåg han sjelf sig hafva lyckats, och det var knuten.
Efter galleriet kom anordningen af kartorna och sist placerandet af en respektabel skänk, hvars dörrar han oupphörligt öppnade och stängde för att riktigt öfvertyga sig att ingenting fattades i fru Helena Borgmans inre lilla hushållsattiralj.
Här fanns allt till bordserveringen för två personer och för några flere i nödfall, och på hvarje sak, som kunde bära ett namnschiffer stod H. B.
(d. v. s. Helena Borgman).
Hvad veta rika män och förnäma herrar, som med öfverflöd af penningar och alla slags tillgångar genom målare och tapetserare arrangera sina våningar för en ung tillbedd brud, hvad veta de om den oskyldiga, men höga glädje, som en fattig, men djupt känslig man erfar vid hvarje genom stor försakelse inköpt bohagsartikel, hvarmed han ökar de skatter, som han samlar till henne!
Också stryker den hederlige jaktlöjtnanten i hvart ögonblick bort dammet från det brunrosiga kattunet på stolarne och soffan och drager i betänkande att nedlägga sina gråpelsade jurnaler på det nymålade skrifbordet.
Men hela denna ståt, hur triumferande Borgman än betraktade den, var dock ett intet i förhållande till hvad som uppenbarades i det inre rummet: den blifvande brudkammaren.
Alltsedan detta rum blifvit måladt och nyordnadt från det största till det minsta, var den gode mannen alltför samvetsgrann att ohelga det med sin egen person.
Han låg numera i yttre rummet på allra yttersta kanten af nya soffan, men oftast dock ombord på jakten, detta för att icke gifva öfverdraget en enda skrynkla.
Deremot kände han ingen djupare förnöjelse än att, då tiden det medgaf honom, stå hela qvarten i ända vid tröskeln till Helenas brudkammare.
Kan det väl målas en tafla så beundransvärdt vacker som han fann denna rosenröda kammare, på hvars paradsäng lyste det hvita engelska täcket och hvars dragkista, bord, stolar och hörnskåp luktade nymålning i den grad, att det blef en verkligen hemlighetsfull lukt, påminnande om den, som råder i de boningar, der icke lifvet, utan döden herrskar!
Och detta blef ännu mera illusoriskt genom doftet af nyknoppadt löf och blommor, det finhackade granriset på golfvet samt de långhvita gardinerna, ännu icke uppfästade på sidorna, emedan de skulle bli vackrast, om Helenas egen hand förrättade det arbetet.
Men icke en tusendels mörk tanke på något stundande sorgspel fick inrymme i Borgmans själ, der han just nu på söndagseftermiddagen stod försänkt i salig åskådning af sitt paradis och lät blicken hvila på det lilla nattduksbordet, der han lagt ”sin hustrus” psalmbok och bönbok, med vikning i båda.
En djup högtidlig rörelse erfor han väl; men långt ifrån hemsk, innefattade den hans brinnande tysta tacksamhet till Gud, som tillåtit honom gå så väl i land med sina beslut, att han blifvit en helt och hållet ny menniska.
Han tänkte sig äfven långt tillbaka i sin värnlösa barndom, sin ensliga ungdom, sin trötta mannaålder, alltid utan band; och sedan tänkte han på huru länge han älskat i tysthet, aldrig trott det vara värdt att hoppas på någon förändring.
Och nu måste han med ihopknäppta händer tacka den allsmäktige förbarmaren, som haft misskund med hans trötthet och ensamhet och låtit honom finna en själ så slägt med hans egen, att de säkerligen blifvit skapade för hvarandra.
Under pröfvoåren hade han ett par gånger vågat framkasta för sig sjelf den tanken:
”Om Gud ändå liksom förhastat sig i sin nåd – om han toge henne ifrån mig!”
Vid blotta denna tanke började han darra och förvirras ...
Men det var längesedan han så uppskakade sig.
Nu stod han midt inne i sitt eden – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
”Blir det då aldrig slut med funderingarne, min käre löjtnant!” hördes mäster Björkelunds röst från andra dörren.
”Jag passade på tillfället, medan jag var högtidsklädd för åldermans begrafning, att göra min reverans och lemna den här pjesen, som jag tänker fästmön skall tycka klär upp hela karlen.”
”Åh, gud bevars, mästare ...
En så fin hatt till mig – det går aldrig an!”
”En brudgum blir aldrig för fin ...
Helena kommer ju hit i eftermiddag att säga sitt behag – visa henne då hatten ...
Men passa den nu först!”
”Mästare, käre mästare!”
”Inga kruseringskomplimanger!”
”Det var icke just det.”
”Hvad var det då?
Skynda sig – det ringer snart till begrafningen.”
”Var så god och tag hatten tillbaka!”
”Huru nu – är hattmakare Björkelund en så ringaktad man i samhället, att ingen kan ta emot en liten gåfva af honom?”
”Icke så.
I morgon tar jag med stor tacksamhet emot hatten.
Men just nu – nu, då mästarn går på begrafning ...”
Mäster Björkelund såg mäkta förvånad ut, men tog ändå hatten med stor godmodighet och bar den tillbaka in i sin egen kammare, der den blef satt ofvanpå sjelfva mästerstycket, hvarefter han med lyftad käpp varnade kissan att sträcka sina lekar upp till den plats, som hon eljest med förkärlek besökte.
I detsamma började kyrkklockan verkligen ringa, och mästaren rusade så häftigt åstad, att han i förstugan nära nog stött emot både fästmön och sin egen hustru, som kom från köket med kaffebrickan.
Och klockorna ringde och ringde, medan Helena steg in och, ledsagad af brudgummen, trädde fram mot tröskeln till det mystiska rummet, der de stannade och sågo på hvarandra.
”Vill du icke gå in och betrakta det?” frågade han blygt.
”Nej”, svarade Helena med en hos henne ovanlig häftighet, ”dit går jag aldrig in förrän det skall så vara.
Det käns precis som om fötterna icke kunde bära mig öfver tröskeln ....
Så underligt – så underligt!”
”Herre gud, är du ej nöjd?”
”Jo, för mycket, min gode vän ...
Jag ser allting, fastän de hvita florsgardinerna hänga som en hvit sky för fönstret ...
Men det är så grufligt högtidligt derinne, och så blir det tills jag vant mig vid det och fått mina små hvardagssaker i ordning.”
”Som du vill, Helena lilla – jag envisas icke.
Jag begriper dina tankar och känslor.
Och snart i alla fall ...
”Ja, snart i alla fall ...”
De tryckte hårdt hvarandras händer och vände sig om mot det yttre rummet, dit madam Björkelund just återvände efter ett låtsadt bestyr ute.
”Gud bevara mig”, utbrast hon med sin friska röst, ”så gudsnådliga ni ser ut!
Annat lif skall det bli, när jag får fästeqvinnan ut i köket och får visa henne sin del af spisen, bänken och golfvet ...
Seså, nu upphör den välsignade klockringningen – och jag som glömde att be
Björkelund låta bli att äta upp kringlan ....
Nå, mamsell Helena, var icke bortkommen nu, utan sätt sig här vid ändan, så tar jag stolen midt emot, och brudgummen får slå sig ner emellan oss ...
Så skall det vara – lite skratt och rolighet, och icke endast stor-miner och hviskeord.
Och hur det var, förstod madam
Björkelund att tränga det djupa allvaret så i bakgrunden, att slutligen sjelfva löjtnant Borgman vågade sig in i ett litet oskyldigt skämt med sin Helena, som, lycklig och tacksam öfver att vara en helt vigtig person, svarade i samma anda.
Bruden.
Det var under lysningstiden.
En klar och herrlig sommareftermiddag – o, huru väl jag minnes den – hade jag med min mor fått gå upp till Kristorp, der hvarjehanda arbeten skulle efterses under min fars tillfälliga frånvaro i skärgården.
Hvad jag älskade denna lilla plats, der öfver de tomma ödsliga klipporna min far frammanat en liten blomstrande verld!
Min mor hade för sig tagit sjelfva trädgårdsbestyret, hvilket hon högligen älskade, och hade till trädgårdsmästare under sig min fordna amma, den i huset så vigtiga madam Anna Lett, som nu bodde på Kristorp i den lilla stugan vid grinden, der bäcken flöt fram och der hon hade att efterse en koloni med ankor och gäss, förutom hönsgården och trädgården, hvilket allt stod under hennes hägn.
Jag kände alltid en revolterande oro, under det min mor vid sina besök följde sin underordnade omkring alla de särskilta landen, dit jag fick traska med för att under långa samtal dem emellan stå och hålla min mors stora gula nankins-ridikyl jemte trädgårdsknifven, handskarne och en hel hop annat smågods.
Min håg stod i stället åt den lilla källan, der jag hade mina egna små förlustelser, och utåt de flata hällarne utanför stenmuren, der en intressant jättegryta fängslade mig i tankar, som drogo långt hän från kålplantorna och morotsängarne ...
Men det var icke om det som jag nu skulle tala.
Jag fann i dag med förundan hos min mor att hon ständigt afbröt de vigtiga trädgårdssamtalen för att se sig tillbaka om ej flickorna snart skulle komma efter.
Med ”flickorna” menades nu – sedan min äldre syster, alltid benämd miss Lotten, nyligen blifvit gift – min yngre syster Thilda och Helena Hellberg.
Då emellertid aftonen led fram och flickorna, som skulle komma med qvällsvarden, icke hördes af, tillsade mig min mor att jag skulle gå upp och se utåt vägen.
Men huru jag såg och sprang hällarne utefter för att se ännu längre, kunde jag ändå ingenting upptäcka.
Nu stodo alla blomkålsplantorna i siratliga rader flyttade från drifbänken ut på landen.
”Frun visste väl”, sade slutligen madam Anna, ”att mamsell Helena och madam Katrina skulle ut och bada, innan mamsellerna kommo upp hit?”
”Gingo de åt badhuset?”
”Nej, jag hörde, då jag var nere i middags, att de ärnade sig åt Ryssmyren.
Hon hann ej att tala ut, ty i detsamma syntes en af våra pigor från staden komma springande, förskrämd och andtruten med ett uttryck af fasa på ansigtet.
”Thilda ...
Helena ... gossarne ...” ropade min mor, som började skälfva i hela kroppen.
Jag erfor i min häpna barnasjäl liksom om det rysliga okända, jag nu skulle få höra, måste sänka mig till jorden, ja under jorden – så hemsk var menniskan att se på.
”Tala!” återtog min mor, som upprättat sig och stod färdig att gå.
”Mamsell Thilda lefver och är utan fara.”
”Helena?”
”Herre Jesus – mamsell Helena och madam Anna Katrina ...”
Huru sedan allting störtade om hvarannat, huru vi kommo till staden och huru alla menniskor der flögo upp och ned mellan sjöboden och rummen samt hvad som talades och gjordes, förefaller mig blott likt en dröm.
Hvad som tilldragit sig var följande.
Min syster Thilda, hvilken alls icke älskade badning i öppna sjön, hade likväl, såsom yngre än Helena, låtit öfvertala sig att i sällskap med henne och madam Anna Katrina begifva sig ut till den så kallade Ryssmyren utanför Vattulandet, der ett passande badställe lätt var att finna.
Helena hade vid detta tillfälle, snart sagdt för första gången i sin lefnad, varit litet uppsluppen„ hade skämtat och pratat, först om det stora bröllopet, som nyss blifvit firadt (min syster Lottas och kapten Wiréns), och sedan om det lilla, som snart skulle tillredas för henne och Borgman, hvilka bägge älskade att vid sin förening se så få vittnen som möjligt.
Hon talade till och med om huru innerligt lycklig hon skulle bli i sina nya förhållanden och huru roligt det skalle kännas för henne att få vara värdinna för sina vänner såväl i hennes lilla nätta bo i staden som i ruffen på jakten.
Under tiden var platsen vid en flack sandbank utsedd, och snart voro de tre unga qvinnorna färdiga att stiga ned i vattenbrynet.
Men hunnen så långt, blef min systers obenägenhet så stor att hon började tigga och be att hon skulle slippa ifrån nöjet, hvarvid de andra båda gycklande förklarade att det var riktigt skam att stora damen – snart sexton år – skulle vara så barnslig.
”Jag går väl ett litet stycke då”...
Och ett litet stycke fingo de henne med sig.
Men då var det som om en oemotståndlig makt tvingat henne tillbaka: hon slet sig lös från de fasthållande händerna, ilade till stranden och kastade på sig kläderna.