Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Skräp", sade han och lindade en näsduk om den sårade lemmen.
"De skjuta som stympare."
"Tag den här", sade gevärssmeden och räckte åran till Arnold.
"Jag vill se hur långt min kula går."
Med dessa ord ryckte han fram den laddade pistolen och tog, under det farkosten alltjemt ilade framåt, sigte på Fernando da Capua, som i spetsen för de sina skyndade längs stranden i afsigt att längre upp, der floden blef smalare, förnya försöket att bemäktiga sig flyktingarne.
Skottet brann af och häst och ryttare tumlade omkull på stranden.
Den senare reste sig efter några minuter, den förre deremot icke.
Kulan hade inträngt i ena ögat.
"Så var inte min mening", brummade gevärssmeden en smula förargad.
"Det var den fördömde italienaren jag ville åt.
Men jag träffar honom väl någon gång, och då ska' han sannerligen få bota för min vän Wanfried Holtz' död."
Fernando da Capuas fall hade emellertid gjort så mycket, att wallonerna hejdat sitt lopp och derigenom gifvit båten ett betydligt försprång.
När de märkte detta återvände de.
Och juldagens sol gick upp och kastade sitt sken öfver Oderns glittrande vågor och landets der och hvar af bländhvit snö betäckta kullar.
Då tedde sig för våra flyktingars blickar en syn, den de aldrig sedermera kunde glömma.
Norr ifrån syntes täta led af soldater marschera upp på kullarne, medan en ansenlig båtflotta majestätiskt närmade sig på floden.
Den förankrades.
Den ena kanonen efter den andra fördes i land och inom kort öppnades från sextio artilleripjeser en fruktansvärd eld mot Greiffenhagen och dess kejserliga besättning.
En sådan juldag hade sannolikt icke Fernando da Capua kunnat drömma om.
Det var Arnold, som allra först upptäckte de annalkande svenskarne.
"Nu kommer vår befriare!" ropade han.
"Han höll hvad han lofvade mig!
Lefve svenskarne och deras konung, och måtte segern alltid följa deras vapen!"
Glade öfver befrielsen stego flyktingarne i land, drogo upp farkosten ett godt stycke och begåfvo sig till fots mot den närmaste kullen, der Torstensson just höll på att plantera ett batteri.
Under hela juldagsförmiddagen och ett godt stycke in på eftermiddagen dundrade de svenska kanonerna mot Greiffenhagen, i hvars murar bréche på bréche skötos.
Detta gjorde den verkan på Fernando da Capua, att han, så fort sig göra lät, skickade all sin tross öfver till det närbelägna Gars, der den, åtminstone för tillfället, var i större säkerhet.
Sedan detta var gjordt, befästade han sig på det bästa, ty han hade för afsigt att så hårdnackadt som möjligt försvara sig.
Gustaf Adolph återigen hade beslutat att till hvad pris som helst taga staden, emedan de kejserlige der voro till hinder vid hans operationer.
Fram på eftermiddagen hade en så vid bréche blifvit skjuten, att konungen trodde det en stormning skulle kunna vågas med hopp om framgång.
För att göra sig underrättad derom iklädde sig öfverstelöjtnant Wildenstein vid gula regementet fullständigt harnesk och framgick oförfärad mot den flendtliga elden.
Han kom bréchen mycket nära, tog den under några minuter i skärskådande och återvände derefter lika lugnt som han kommit.
"Nå", sade Gustaf Adolph, som icke utan oro med blickarne följt sin tappre kämpe, "hvad tror ni om saken?"
"Jo, ers majestät, låt mig få börja genast och jag ansvarar med mitt hufvud för en lycklig utgång.
Visserligen ha de kejserlige innanför bréchen uppkastat en betydlig jordvall, men den bör ej kunna hindra oss särdeles mycket.
Dessutom är det min åsigt, att hvad som bör göras, ska' göras snart."
"Rätt så, min käcke Wildenstein", sade Gustaf Adolph leende.
"Tag ni edra musketerare.
Teufel skall komma efter med pikenerarne, och så skola vi väl med Guds hjelp kunna jaga de kejserlige ut derifrån.
Fältropet må blifva: 'med Guds hjelp!'"
Med dessa ord kastade konungen om sin häst och ämnade rida bort, då hans blickar föllo på Arnold, som tillika med sina följeslagare stod ett litet stycke derifrån.
"Har jag inte sett dig förut?" sporde konungen, sedan han en stund med välbehag betraktat ynglingens vackra och friska ansigte.
"Jo, i Stettin för två dagar sedan", svarade ynglingen frimodigt
"Sant", inföll konungen.
"Jag lofvade att komma eder till hjelp, och nu är jag här.
Är det något som I viljen, eftersom I lemnat eder stad och gått mig till mötes?"
"Eders majestät", sade nu 'mäster' Hans, i det han ödmjukt, med hatten i hand, trädde fram till konungens häst, "jag är en simpel borgare i Greiffenhagen.
Här stå mina kamrater och min son, och vi bedja samtligen, att det måtte förunnas oss att deltaga i den stormning, som snart ska företagas.
Vi ha lidit mycket af Fernando da Capuas roflystnad, och inte nöjd med att taga ifrån oss vårt gods och guld, ville han äfven beröfva oss lifvet derför att vi ståndaktigt höllo fast vid den lutherska läran.
Vi ha lidit mycket under dessa dagar.
Med så mycket större mod skola vi gå i striden, när det gäller våra barn, våra hem och vår lära.
Gammal är jag visserligen, och länge var det sedan jag pröfvade min styrka mot en oväns harnesk, men ännu tilltror jag mig kunna handtera ett vapen."
"Det vare dig och dina kamrater beviljadt", sade konungen mildt efter en stunds besinnande.
"Viljen
Det stryker en ås längs med Skånes södra kust.
Den liknar en bölja, som stannat på sin väg mot hafvet; och det är som om slätten samlat allt hvad den äger af fruktbarhet och skönhet i denna våg, som sluttar mot Östersjöns Strand.
Än löper den så nära kusten, att det salta vattnet kan kyssa dess fot; än drager den sig tillbaka milsvidt inåt landet och höjer då mera trotsigt sitt skogbevuxna krön, likt en kam af skum.
I sina dalsänkningar gömmer den små sjöar, kransade af al och björk och bok.
På krönet af denna sluttning och vid en af dessa sjöar ligger det urgamla herresätet Norrbyholm, fordom ett tillhåll för den fruktade sjöröfvare och sjöhjälte, som gett gården sitt namn.
På den tiden lär slottet ha varit befästadt med vallar och grafvar.
Det låg gömdt mellan trädens kronor, och endast vårdtornets tinnar förrådde att skogen dolde ett af Skånes mäktiga feodalsäten.
Men från detta torn hade slottsherrn en vidsträckt utsikt öfver Östersjön, och där uppifrån kunde hans spejare hålla ögonen på de seglare, som drogo längsmed kusten.
I den lilla vik, som skär sig in i stranden en half mil nedanför slottet, lågo säkert herr Severins fruktade kapare förtöjda, likt kedjade falkar med hopfällda vingar, men färdiga att flyga ut på rof.
Hvem som ägt slottet innan det föll i Norrbys händer, därom har historien ingenting att förmäla.
En gammal sägen antyder, att här, på samma plats, funnits ett annat herresäte med ett annat namn och att detta i 14:de och 15:de århundradet innehafts af den mäktige Thotte-släkten; men något tillförlitligt dokument, som bestyrker denna sägen, finnes icke.
Emellertid har Norrbyholm sin »trollhög» alldeles som det andra Thotte-godset:
Näs.
Och på trollhögens krön säges i forna dagar en al ha stått, delad vid roten i två stammar, mellan hvilka trollkällans klara vatten porlade fram.
Här var det också som den sköna fru Anna blef bergtagen.
Det är denna sägen som lämnat motiv till två visor, hvilka funnits i Norrbyholms arkiv, sirligt prentade på gulnadt pergament:
Den mörka, stolta fru Anna
utgick en arla morgonstund
att svalka sin heta panna.
Hon hade ej sofvit en enda blund.
— Längtan, längtan är tung.
»Hör på, du liten tärna.
Sofver min gosse i gullsängen sin?
Jag vyssade honom gärna
men måste möta maken min.»
Hon tycktes ängsligt bida
svaret ... men tyst, med bortvänd blick,
vid hennes vänstra sida
den unga Karin Bjerre gick.
Leker min gosse med gullvagnen sin?
Jag lekte med honom gärna
Den våta, fina sanden
kved som ett barn under husfruns sko.
Hon gick längs insjöstranden
och hann dit hän där trollen bo.
Med handen på sin panna,
spanande stod hon på trollhögens krön,
den mörka, stolta fru Anna,
som glömt sin morgonbön.
Ser du en lansspets skymta fram?
Den blinkar som en stjärna
i moln af solbelyst landsvägsdam.
»Jag ser en hjälmkam brinna.
Är det min herre och man, som bär
den hjälmen?» — »Lätt är att finna
det riddaren Anders Stigson är.»
»Hör på, du, Karin Bjerre.
Spring som en hind och flyg som en vind
att öppna för slottets herre
den närmaste lilla trädgårdsgrind.»
Herr Anders Stigson, den stränge,
sporrar med lust sin gångare god.
Han saknat sin hustru länge.
Det bränner hett, hans unga blod.
Det stänker gnistor ur mullen;
gångarens hof emot stenarne skär.
Han spränger upp för kullen ...
Fru Anna fanns ej längre där.
Men alen, klufven vid roten
grönskade lika frisk som förr.
Och källan, som lekte vid foten
dolde att där var trollens dörr.
— Sorgen, sorgen är tung.
I fyra somrar begråter
herr Anders sin maka, i djupaste sorg.
Den femte kommer; och åter
står bröllop i Thottarnes borg.
Och jungfru Ellen, den blida
af Braheätt, från Gyllebo
hon böjer knä vid hans sida
hon lofvar herr Anders sin tro.
Och lustigt musiken klingar.
Det glimmar ur slottets fönster gladt.
Och mången riddare svingar
sin käresta rundt i natt.
Och mången riddare släcker
sin kärleks glöd i eldigt vin.
Herr Anders handen räcker
åt unga bruden sin.
Då hördes plötsligt i salen
en röst som ljöd: »Herr Anders Thott,
fru Anna är ute på svalen
och väntar ett välkommen blott.»
Den arma fru Ellen, den blida!
Hon klängde sig fast vid sin makes arm,
och hjärtat månde väl svida
i hennes unga barm.
Dock hördes hon hastigt svara:
»Fru Anna är död, och är hos Gud!
En spöksyn må detta vara!» —
Herr Anders kysste sin brud.
Då ljöd det igenom salen
för andra gång: »Herr Anders Thott
och ber om ett samtal blott.»
Han rynkade ögonbrynen,
den stränge herr Anders Stigson Thott,
och gick att möta synen
på svalen i sitt slott.
»Hvad viljen I mig, fru Anna?
Hvad förer Er hit?
Hvar kommen
I från?»
Hon sänkte sin mörka panna:
»Jag ville se min son.»
»Jag kommer borta från kullen.
Där svek jag min tro, där glömde jag Gud,
där hölls jag fängslad vid mullen,
där vardt jag bergkungens brud.
»Dock lekte mig ständigt i hågen,
när elden lyste i trollens sal,
hur solen glänste på vågen
här uppe, och vinden var sval.
»Då brände mig luften där inne.
En natt när jag sof i trollkungens famn
stod Eder bild för mitt minne.
Då nämnde jag Edert namn.»
Han såg på henne och ryste.
Hon var så blek — och så vän ändå.
Och hennes ögon lyste
som svarta stjärnor två.
»Nu kunnen
I mig frälsa.
Hon böjde sig fram mot herr Anders Thott. —
»Såframt
I viljen mig hälsa,
som maka i Edert slott.
I viljen mig lofva
att fylla det villkor trollen satt.
Säg viljen
I låta mig sofva
hos Eder en enda natt?»
Hon stod i sitt hvita linne
med naken fot och upplöst hår.
Det väckte väl månget minne
från lyckliga flydda år.
det svarta hår, den hvita barm.
Det rörde sig i hans sinne
en känsla vek och varm.
Han tog ett steg.
Då hördes
med ens en frasande klädnings ljud,
hans skuldra lätt berördes.
Det var hans unga brud.
Ett sällsamt allvar lekte
i hennes milda ögon blå.
Det var en blick, som smekte
och varnade stolt ändå.
Det var som om hon lade
i den sin hela kärlek in,
allt medan hon skälfvande sade:
»Så välj då, maken min.»
Det blef så tyst.
Men åter
i hallen ljöd fru Annas röst,
lik huldrans, när hon gråter
i skogen en natt i höst.
»Herr Anders, min begäran
kan aldrig lända Er brud till men.
Jag lämnar åt henne äran
att vara Er maka se’n.
»Men fräls mig ur trollens händer
för Kristi skull, herr Anders Thott.
Och aldrig sedan jag vänder
tillbaka till Edert slott.»
Herr Anders Stigson kände
en rysning genom sitt hjärta gå.
De blickar, som hon sände,
dem kunde han nog förstå.
De svarta ögonen brunno.
Men skönare lyste de ögon ändå
ur hvilka tårar runno
som dagg ur blommor blå.
Då hördes från riddarsalen
ett surrande ljud, och klockan slog.
En stormil, som fyllde svalen
hän genom slottet drog.
Fru Anna lyftes af vinden
Och hvirflades rundt och rycktes med.
Rundt om den bleka kinden
det svarta håret sig vred.
Dock, ännu in i det sista
med hotande eld hennes öga brann
och, vidgadt som ville det brista,
det slocknade och försvann.
Den hvinande vindens brusning
som fyllde slottet nyss, drog hän,
dog bort som en sakta susning
där ute bland parkens trän.
Men huset skälfde i grunden
för suset af denna svaga vind— — —
Och alltifrån den stunden
var husets herre blind.
Som sagdt, historien om herr Anders Thott och hans båda fruar är en saga, och mellan denna saga och det faktum att Sören Norrby någon tid varit herre på borgen, finns icke någon brygga af historiska dokument.
Lika litet är det bekant, hvem som efter herr
Sören blef gårdens ägare; antagligen har den någon tid tillhört danska kronan.
Men i slutet af sextonde århundradet innehades Norrbyholm af den mäktiga ätten Lindenow, som ägde flera egendomar i grannskapet och inom hvilken den gick i arf till år 1788, då generalmajoren grefve Axel Wiede genom sitt giftermål med fröken Ulrika Eleonora Lindenow blef herre till Norrbyholm.
— Han uppförde den gårdsbyggnad som står där ännu i dag: en tvåvåningslänga från öster till väster med två framskjutande envåningsgaflar mot norr.
De forna vallgrafvarna ha blifvit fyllda, men den öppna platsen mellan flyglarna kallas ännu borggården; där är också hufvudfasaden och därifrån leder en allé af hundraåriga almar ner till landsvägen genom trädgården och parken.
Från herrgårdsbyggnadens fönster har man en vidsträckt utsikt norrut öfver den vida slätten, som börjar vid åsens fot.
På denna sida står ingen skog och skymmer.
Men öster-, söder- och västerut är sluttningen närmast gården tätt bevuxen med bokar och ekar; dock finnes mot söder en uthuggning af samma bredd som hufvudbyggnadens längd.
Grefve Axel Wiede hade en enda son, Johan, som var född 1790 och vid unga år anställdes som kabinettskammarherre vid Karl XIII:s hof.
Efter konungens död drog han sig tillbaka till Norrbyholm, som han ärft efter sin fader.
Han var förenad i ett barnlöst äktenskap med den sköna och högdragna Amelie Gjedde.
Grefvinnan Amelie dog 1829, och två år därefter ingick grefve Johan ett nytt äktenskap med fröken Lovisa Augusta Eleonora Minck, som skänkte honom en dotter och en son.
Dottern, Alfhild, var född 1833 och blef samma dag, som föräldrarna firade sitt silfverbröllop — den 7:de maj 1856 — förmäld med ryttmästaren vid skånska husarregementet friherre Otto Alexander Lindenow.
Det var en eftermiddag i juni 1857.
Herrskapet hade som vanligt dragit sig tillbaka till grefvinnans kabinett, där kaffet serverades af gamle Larsson, klädd i snusbrunt livré med förgyllda knappar.
Grefvinnans kabinett låg i hufvudbyggnadens andra våning och var det sista i den långa fil af rum, som vette mot söder, och från hvilkas fönster man kunde se ut öfver sluttningen mot stranden och öfver det blåa hafvet, där hvita segel skymtade fram och försvunno.
Som två lefvande kulisser åt detta fragment af naturens skönhet stodo de gröna skogarne af ek och bok, begränsande utsikten mot väster och öster.
Vid sitt arbetsbord framför det ena af kabinettets fönster satt grefvinnan Lovisa, spenslig och fin som en liten figur i sèvres.
Hennes ansikte var blekt och blidt.
Från tinningarne och ned mot kinderna hängde ett par konstmässiga lockar, en på hvarje sida.
Dragen voro som skurna i elfenben; näsan, genomskinligt tunn och krökt i den allrasom sirligaste båge, gaf ett uttryck af själfmedveten nobless, som de milda blå ögonen och den goda munnen mildrade men icke förtogo.
Hon hörde till en gammal svensk adelssläkt, hvars stamträd ursprungligen säges ha haft sina rötter i ett af Tysklands små furstendömen.
På mödernet härstammade hon i rakt nedstigande led från den berömde Tyge Brahe; men eljes hade ätten inga lysande anor att uppvisa.
Ingen af dess medlemmar har spelat någon betydande roll i det offentliga lifvet, och historien har ingenting att förmäla om segrar vunna på slagfältet af några bland grefvinnans förfäder.
Likväl saknar släkten icke sin tradition, och dess mera intima historia har bevarat mången rörande legend om segrar, vunna på ett annat fält än krigets: försakelsens segrar öfver det egna Jaget, känslans segrar öfver mänskliga fördomar, segrar för människosläktets eviga rätt att älska och älskas.
Det är en lång rad af kvinnor och män med exalterade ögon, som träder oss till mötes från denna intima historias blad; men bland försakelsens bleka trubadurer rider mången hurtig riddare med sin käresta framför sig på sadelknappen och mer än en friherre
Minck har gjort som stamfadern Tyge Brahe, hvilken äktade en jungfru af ringa stånd, eller, såsom en äldre häfdatecknare uttryckt sig, »glömde sin visdom och sin börd, som bort afhålla honom från ett slikt giftermål, emedan äran alltid bör gå före kärleken».
Grefvinnan Wiedes kärlekshistoria var, också den, i god öfverensstämmelse med släktens traditioner.
Hon hade kommit till Stockholm som en 16-årig ungmö, och i sin onkels hus hade hon då ofta träffat den elegante kabinettskammarherren grefve Johan Wiede, som på hennes hjärta gjort ett intryck, hvilket aldrig utplånades.
Han hade väl också uppbjudit all sin älskvärdhet för att vinna henne, och det hviskades redan i societeten om den förestående förlofningen, då grefven helt plötsligt kom att gäcka allas beräkningar i det han intogs af en häftigt uppflammande lidelse för den mörkögda skönhet som blef hans första gemål.
Lovisa Minck drog sig tyst tillbaka, dolde sin missräkning — och blef sin kärlek trogen.
Hon hade många friare, men hon förblef ogift.
När grefve Johan Wiede, efter ett tioårigt olyckligt äktenskap, blef änkling, träffades de två ånyo och det gamla lefde upp igen.
De blefvo gifta; och i detta äktenskap funno de båda lyckan till sist.
— Hon var då redan 30 år, och han var 12 år äldre.
Men det stod att läsa i dessa grånade makars ansikten att människan aldrig blir för gammal till att njuta lyckan, om lifvet ger den.
Det stod att läsa i grefvinnans ögon, som ännu strålade när de vändes emot den 67-årige maken, där han satt i hörnet midt emot henne, bläddrande i dagens post.
Han satt bekvämt tillbakalutad i sin hvilstol.
Hans hvita hår och hans hvita skägg lyste öfver kanten af tidningen, som han höll utbredd framför sig.
När han ibland lät den sjunka, såg man ett manligt och vackert ansikte, som åren berört med varsam hand.
Också var det hans stolthet, att han ännu alltjämt när han gick på jakt, träffade sitt mål så säkert som någonsin förr.
Han brukade säga om sig själf, att han hörde till den gamla stammen och han talade gärna om sin farfars far, karolinen, som var med vid Narva, Pultava och Bender och som ätit mögladt bröd och sofvit i genomskjutna tält på Rysslands frusna stepper.
»Hvad nytt i tidningen, Johan?»
Grefvinnans ögon hade länge varit riktade på den läsande.
Hon var van att få dela allt med sin make — också dagens små nyheter, som han brukade läsa upp för henne ur tidningarna strax efter middagen.
Men i dag var han så intresserad af sin lektyr, att han, mot vanan, tog allt för sig själf; och då han hörde att hon blef otålig, nickade han endast lugnande och svarade utan att se upp:
»Det är om prins Oscars förmälning.
Du skall få höra strax.»
Grefvinnan måste gifva sig till tåls, och liksom för att söka förströelse under väntetiden togo hennes blickar vägen öfver rummet till den lilla soffan bakom divansbordet, i hvilken »tant Sofie», hela husets hjälpreda och allt i allom, tronade ensam med sin stickstrumpa.
Hon var en 40-års ungmö med ett slätkammadt, nunnelikt yttre och Minckarnes milda blå ögon lysande ur ett vaxlikt blekt ansikte.
Fröken Sofie Minck var kusin med grefvinnan.
Också denna telning af släkten hade haft sin rörande lilla roman, hvilken för tjugu år sedan funnit sin afslutning inom Norrbyholms murar, då hon kom dit med ett hjärtesår, som tiden nu tycktes ha läkt.
Romanens epilog var nog en smula burlesk, om man endast ser till de yttre dragen; ty hjälten, den ofrälse unge prästman, som Sofie Minck skänkt sitt hjärta och som ståndsfördomarne på den tiden hindrade henne att skänka sin hand, var nu en vördig prost med istermage, fader till åtta barn.
Men för henne existerade icke denna epilog, och det var icke heller denne vördige prost, som hon älskat.
Det var en annan, en man kring hvilken hennes längtan ännu alltjämt kunde samla sig med smärtsam styrka, när hon om aftonen var ensam på sitt rum, efter dagens arbete; och han stod ännu i glans för hennes erinring, och vördig prostens frodiga bild hade aldrig förmått undanskymma hans kära bleka ansikte och hans smärta figur, kring hvilken den veckade kaftanen smög sig så smidigt och lätt.
Måhända var det just honom hon tänkte på nu, med hufvudet lutadt öfver stickstrumpan; någonting särskildt måste det ha varit, som upptagit hennes tankar, eftersom grefvinnans ögon förgäfves påkallade hennes uppmärksamhet.
Midt emot henne vid andra sidan bordet satt Alfhild Lindenow, med ryggen vänd mot fönstret, där modern hade sin plats; men det var som om hon känt att moderns blickar eller tankar i detta ögonblick sökte henne, ty hon vände sig om och mötte hennes fråga:
»Har du haft bref från Otto i dag?»
Den unga grefvinnan Lindenow var blond som hennes mor varit det när hon var ung.
I den ställning, hon intog när hon vände sig om, framträdde konturerna af hennes gestalt mycket tydligt, och man såg att hon var hafvande.
För tillfället hade den unga grefvinnans ansikte ett oroligt uttryck, och hennes mor stod just i begrepp att fråga efter orsaken, då hon afbröts af grefven, som nu läst sin artikel till slut och började skratta helt hjärtligt borta i sitt hörn.
Allas ögon riktades emot honom, ty nu visste man att en lustighet måste komma.
Från det närgränsande rummet trädde de båda studiekamraterna in, först den 16-årige Erik Lindenow, en son till baron Ottos aflidne bror, och efter honom den 17-årige Nils Wiede.
Sist visade sig i dörren en lång, mörk herre; det var ungdomarnes lärare.
Han var själf endast 22 år gammal och han bar det borgerliga namnet Johnson; men han ansikte talade hvarken om den borgerliga härkomsten, eller om de unga åren.
Det var ett energiskt ansikte med skarpa drag, sådana man ofta ser hos unga män vuxna upp under en sydligare himmel än vår.
Detta ansikte föreföll redan färdigt, som om det mognat under en varmare sol.
Det fanns ingenting af den karakterslöshet i dragen, den obestämdhet i linierna, hvilken så ofta finnes hos unga män, födda under nordens bleka sol.
— Hans svarta hår var högt uppstruket öfver en bred panna; de bruna ögonens blick var en smula närsynt, men han bar hvarken glasögon eller binocle.
Näsan var stor och djärf i sin böjning; men de svarta mustascherna kommo den att framträda mindre starkt.
Hans första blick flög hastigt och omärkligt hän till den unga grefvinnan Lindenow, men strax därefter gled den öfver till gamle grefven, hvars ansikte fick ett godmodigt gäckande uttryck då han såg magistern slå sig ner i soffan, vid sidan om »tant Sofie», hvars förklarade gunstling han var.
»Här står ett referat öfver festligheterna vid prins Oscars förmälning,» började grefven med en djup basröst af en mörk timbre, som gjorde att allt hvad han sade föreföll allvarligare menadt än det var.
För människor, som icke kände honom, kom det hjärtliga skrattet oftast helt oförberedt, när det afslutade ett skämt, framsagdt med denna allvarliga röst.
»Ja, själfva referatet ämnar jag ingalunda läsa upp.
Det skulle bli för långt — och Eric läser det nog för faster sedan.
— Men här är ett citat ur Journal de Francfort, som» — nu glittrade skälmen fram ur ögonen — »det kanske kunde vara godt för ungdomen att höra.
Han hostade lätt, för att markera öfvergången, fördjupade ögonen i tidningen och läste:
»Prins Oscar har denna gång liksom under sin resa sistlidna år vunnit allas hjärtan genom sin nedlåtenhet och välvilja.
Hans höga brud var förtjusande i sin myrtenkrona öfverströdd med diamanter.
Detta äktenskap har landets alla sympatier, hvilket man bemödar sig på hvarje sätt att ådagalägga.
Prins Oscar intog lika mycket såsom dansör, som han förut vid paraden behagat såsom ryttare.
Han dansade oupphörligt, och vår tids ungdom borde af denne furste taga ett godt exempel.»
De sista orden läste han med ett särskildt eftertryck; när han strax därpå lät tidningen sjunka och höjde sina gråa ögon, satt skälmen kvar därinne och log.
Han vände sig emot Nils och Erik.
»Nå, pojkar?
Hvad säger Ni om det här?»
Gamla grefvinnans ögon fingo ett förväntningsfullt uttryck och togo samma riktning.
Det artade sig till ett af dessa animerade meningsutbyten, som voro hennes makes stora glädje och åt hvilka ingen roade sig så godt, som han själf.