Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Således kan man icke ifrån sjelfva lagarncs mer eller mindre nyttiga följder sluta sig till det bästa sättet för deras förändrande eller upphäfvande.
Man måste bedömma saken sådan den är, och det är en sanning, som icke låter sig bestrida, att lagarne förlora i helgd och i vördnad ju mera de förändras.
Lydnad för lagarne är likväl nödvändig, om dessa skola medföra något gagn.
Då bör ock detta ändamål sökas, derigenom att man sä sparsamt som möjligt förändrar dem.
Jag medgifver riktigheten af Frih. Nordenfalks anmärkn. derom, att det är en inconseqvens, alt K. M., då han skall meddela sina röster vid lagförklaringar, äger mindre makt, än då han gemensamt med R.
St. stiftar lag; men jag kan deraf ingalunda draga någon slutföljd om nödvändigheten af detta stadgandes upphäfvande.
Det enda jag skulle vilja medgifva i detta fall är, att stadgandet i grundlagsenlig ordning förändras sålunda, att K.
M. vid fråga om lagförklaringar erhåller samma makt och myndighet, som han äger i fråga om de lagar, som R.
St. till honom frambära.
Denna lagförändring kan visserligen ganska lätt i grundlagsenlig ordning tillvägabringas, och då tror jag, att den väsendtligaste olägenheten af det nuvar. förhållandet blefve undanröjd.
Man har då äfven sjelfva lagen qvar, och det är dess bibehållande, som jag anser vara af yttersta vigt.
Man har tillika sagt, att Högsta
Domstolen tolkar lagen i första instansen, derigenom att denna domstol, på en underdomares förfrågan, meddelar sitt yttrande, huru lagen rätteligen bör förstås.
Men jag får i anledn. deraf erinra, att denna lagtolkning afser ej, huru det skall dömmas i något visst fall, utan det är endast lagparagrafens mörka ordalydelse, som framkallar förklaringen.
Det ligger i sakens natur, att den högsta dömmande myndighet i samhället skall en sådan förklaring meddela, och detta bör således icke blifva något skäl för den föreslagna grundlagsförändringen, hvilken jag för min del vördsamt afstyrker.
Redan det att ställa K. M. i en möjligen så underlägsen ställning; som den att kunna öf - Den 21 September f. m. 301 öfverröstas, hvilket berodde på, hvilka Just.råd för tillfället slumpvis hade semester, synes mig vara olämpligt.
Han, såsom enligt grundlagen, och enligt den hos Svenska folket från urminnes tider gällande hufvudgrundsats, varande den högsta domaren i riket, skulle derigenom på ett föga tjenligt sätt likväl kunna få vidkännas sin underlägsenhet i Högsta Domstolen.
Sedermera då en så beskaffad lagförklaring komme till stånd, vore ingenting möjligare, än att R.
St. ansågo förklaringen gifven på ett sätt, som icke öfverensstämde med deras åsigt.
Den blefve ogillad, och Konungen hade då utfärdat en lag, som af 11.
St. vid påföljde riksdag casserades.
Detta synes föga önskvärdt i en monarkisk styrelse.
Ändteligen skulle det äfven kunna hända, att K.
M. sjelf vore af olika tanke med Högsta Domstolen, och således vid nästa riksdag framställde propos. om upphäfvande af den af Honom sjelf till allmän efterlefnad utfärdade lagförklaringen.
Detta är ett gyckelverk, som synes mig föga lämpa sig med vår i öfrigt monarkiska styrelseform.
Af dessa skäl får jag för min del yrka bifall till förslaget.
Jag misskänner visserligen icke de vigtiga skäl, som tala för afskaffande af den lag, om hvilken vi nu öfverlägga.
Jag misskänner dem så mycket mindre, som anledningen till den K. propos. nyss blifvit på ett så upplysande sätt af Frih. Nordenfalk förklarad.
Jag tycker mig likväl för min del finna, att det sätt, för afhjelpande af anmärkte olägenheter, som i nu framställda förslag innefattas, icke är det rätta; ty omisskänneligt är behofvet af någon auctoritet, som emellan riksdagarne må kunna tolka lagen, der tolkning behöfves. Jag tror, att, mer eller mindre, en sådan auctoritet finnes och alltid har funnits i de flesta länder, om icke i alla.
Erfarenheten skulle komma att utvisa, det frånvaron deraf hos oss skulle medföra ganska menliga följder, synnerligen i afseende å vissa lagstadganden.
Någon auctoritet måste finnas, hos hvilken underdomstolen kan inhemta visshet om lagens rätta tolkning.
Denna tolkning kan vara af 2 slag, den doctrinella och den authentiska.
Den authentiska tolkningen i egentlig mening, kan ej gifvas af någon annan än lagstiftaren, och således icke emellan riksdagarna ernås; men icke ens den doctrinella skulle kunna emellan riksdagarne vinnas, om det gällande stadgandet borltoges.
Hvar finnes i Sverige en auctoritet, som har rätt att meddela en till efterättelse ländande doctrinell lagförklaring?
Jag skulle således förmoda, att om den nåd. propos., som föranledt närvar, öfverläggning, toges i närmare öfvervägande, en ny K. propos., måhända ännu vid denna riksdag skulle kunna komma R.
St. tillhanda, samt då mötas af allmänt bifall och vid nästa riksdag högst troligen blifva antagen, blott att derigenom någon auctoritet vunnes, som mellan riksdagarne ägde att utfärda provisoriska lagförklaringar, emedan erfarenheten visat, att en sådan i vissa fall nödvändigt behöfves. 2 H. 46 Den 21 September f. m. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff:
Under den öfverläggning, som ang:de detta ämne förevarit, har jag tyckt mig finna, att man gått något bredvid sjelfva saken i åtskilliga yttranden.
För att bevisa det olämpliga i den rättighet (ill lagförklaringar, som Högsta
Domstolen för närvar, utöfvar, har man ansett denna rätt nästan obegränsadt afse all lag.
Man har anfört exempel, som skulle bevisa, att Högsta Domstolen kunde, oberoende af hvad hittills varit stadgadt, stifta nästan hvad slags lag, som ibland dess ledamöter kunde göra sig gäldande.
Den rätt, som Högsta
Domstolen har sig uppdragen, är likväl icke någon annan, än den att förklara gällande lag, alldeles icke att stifta ny lag.
Att säga hvad som skall vara lag i sådane fall, der stridighet förefinnes, är något helt annat, än att skapa lag.
Emot en sådan makt, delden skulle utöfvas, äro starka conlroller lagda, och jag skulle icke tro, att 11.
St:s Just.ombudsm. skulle kunna förbise, om Högsta
Domstolens ledamöter, i denna del, sträckte sin rätt utöfver skrankorna.
Den talare, som yttrat, att, derest Högsta Domstolens ledamöter ville begagna denna rätt, de skulle kunna, emot Konungens och tvä stånds vilja, stifta lag, har i min tanka missförstått grundlagens ifrågavar. stadgande.
Skulle nu, om detta grundlagsförslag antoges, den makt, som blifvit ansedd tillkomma dessa Just.råder och tvä
Stånd icke finnas, huru skulle i sådant falt tillgå?
Man säger, att lagtolkningar skulle kunna grundas genom Högsta Domstolens prejudicater.
Högsta domstolens prejudicater grundas naturligtvis af den pluralitet, som inom
Domstolen kan göra sig gällande.
Fästes 1111 afseende på dessa prejudicater, så erhålles deraf den lagtolkning, som af Högsta
Domstolens pluralitet är ansedd för att vara den rätta.
Finner nu antingen någon motionär, eller också K.
M. denna lagtolkning icke vara lämplig, så väckes vid en riksdag fråga om förändring deruti.
Då denna fråga förekommer till R.
St:s öfverläggning, och i afseende på det förslag, som lill följe deraf framlägges, RiksStm stanna två mot två; uti hvad skick befinnes då frågan?
I samma skick som förut.
Då är icke någon lag gifven, utan saken går troligen sin gång efter samma prejudicat, som förut varit gällande.
Jag skulle således icke tro, att det nuvar. stadgandet är af så särdeles farlig beskaffenhet.
Den andra frågan är, huruvida stadgandet kan vara nyttigt.
Man har, för att ådagalägga, alt stadgandet icke skulle vara nyttigt, åberopat den lagförklaring, som af Högsta Domstolen sedan sista riksdagen blifvit meddelad öfver K. förordn. rör-.de bysältning.
Man må hafva hvad åsigt man vill om denna förklarings nytta; men att enhet i iag skipningen i allmänhet är af nytta för ett land, tror jag icke att någon skall kunna bestrida.
Då sådane förhållanden inträffat, att i samma hofrätt tvä divisioner dömde till bysättning, och två divisioner deremot icke, så var det blott hos K. M., som man kunde hoppas att enhet skulle vinnas.
Det omröstningsprot., som i denna fråga blifvit hos K. M. fördt, ådagalägger, att icke eller der enhet i åsigter fans.
Man har åberopat, alt grundlagen icke skulle kunna förklaras af Högsta Domstolen.
Grundlagen före - Den 21 September f. m. 363 kommer icke att dagligen af domstol tillämpas tili enskilda rättsförhållanden.
Det är af en helt annan vigt för den enskilde, alt fä vela hvad rätt är, att icke sväfva i ovisshet derom under en tid af fem år.
De kostnader, som äro förenade med att vandra alla instanserna genom, för att få detta utredt, äro af så stor vigt, att jag lior äfven det böra tagas i betraktande.
Då man härtill lägger den tid, som åtgår, innan en fråga hinner vandra alla instanserna igenom, så framt icke frågan genom någon särskild tillfällighet skulle fä en skyndsammare behandling, så skulle man nästan kunna föreställa sig, att någon lagförklaring genom prejudicater från Högsta Domstolen svårligen skulle vinnas, eller kanske åtminstone icke förr än den följande riksdagen vore för banden.
Att det under hela denna tid skulle dömmas olika i särskilda landsändar af Sveriges rike, är väl en omständighet, som äfven förtjenar att tagas i betraktande.
Man tiar sagt, att denna rättighet till lagförklaringars meddelande, som blifvit Högsta
Domstolen gifven, skulle vara förnärmande för det kungliga majestätet, enär den lagförklaring, som frän Högsta domstolen utgår såsom K.
M:s nåd. lagförklaring, kan vara stridande emot Konungens enskilda tanke, i händelse han blifvit öfverröstad.
Här är icke fråga om den enskilda tanka, som K. M. kan hysa.
Del är den åsigt, som hyllas af Högsta
Domstolens pluralitet, som skall blifva gällande, och deruti tror jag, icke ligger något för K. M. förnärmande.
Dessutom tror jag äfven, att tidpunkten för denna förändrings tillvägabringande, om den skulle ske, icke nu vore väl vald.
Vi hafva ett helt nytt lagförslag alt förvänta. K.
M. har redan för H.
St. tillkännagifvit sin höga vilja, att ännu under denna riksdag dermed lill R.
Man må tro, att detta förslag är så fullkomligt som möjligt, man må'dertill hafva det aldra största förtroende, så är det likväl omöjligt, att hvad som är ett menskligt verk, kan undgå att vara med brister behäftadt, och således måste man äfven antaga, att icke eller della lagförslag kan undgå alt i någon mån vara felaktigt.
Om man nu går till den tid, då vår nu gällande lag publicerades och de närmast derefter följande åren, så finnér man en mängd lagförklaringar vara genom K. br. utfärdade, lill undanrödjande af de olika lagtillämpningar, de missförstånd, etc., som under liden hade sig insmugit.
Flere af dessa lagförklaringar finnas ännu qvarstående och utgöra vigtiga bidrag lill betryggande af Svenska folkets fri- och rättigheter.
Att just nu, under denna tidpunkt borttaga ifrågavar. grundlagsstadgande, skulle jag anse vara i flere afseenden betänkligt.
Jag vågar fästa uppmärksamhet synnerligen pä sistnämnde förhållande.
Då det nya lagförslaget till sina grunder troligen kommer att i någon mån likna det förslag, som är genom trycket bekantgjordt, och hvilket är så väsendtligen oskiljaktigt ifrån vår nu gällande lag, så skulle det troligen fordras någon längre tids erfarenhet innan de särskilde domstolarne träffade den nya lagens rätta tillämpning; men om detta dä kunde påskyndas genom lagförklaringar, sä vore det säkert för det allmänna en stor vinst. 364 Den 21 September f. m.
Af alla dessa skäl, nödgas jag afstyrka bifall till den föreslagna grundlagsförändringen.
Jag kan svårligen förlika mig med den meningen, att lagar skola förklaras på annat sätt, än de stiftas.
Här har under discussionen af åtskillige talare fullständigt blifvit upplyst, att Högsta
Domstolens åliggande och rättighet att gifva lagförklaringar hvarken är nödvändig eller nyttig.
På den andra sidan har likväl motsatsen varit påstådd, och en talare har framställt den meningen, att det måhända torde vara fördelaktigt för frågans slutliga behandling, om genom ett afslag på della förslag, K.
M. kunde komma i tillfälle att ännu ytterligare lill R, St. afgifva en propos. i ämnet.
Om jag icke alltför mycket missminner mig, så är det likväl 1111 tredje gången, som K. M. till R.
St. framställt propos. i detta ämne.
Således vill det synas mig, att K. M. och Dess Råd väl betänkt sakens nödvändighet och nytta och det vill synas mig mycket besynner ligt, att då K. M., som säkerligen i denna fråga har den största erfarenhet, framställt så ofta reitererade propos:r till R.
St. om uppliäfvande af en så beskaffad rättighet, R.
St. skulle kunna finna några verkliga anledmr att lägga sig emot upphäfvandet af en så beskaffad lag.
Jag anser det vara helt och hållet principlöst, att då K.
M:s och 11.
St:s sammanstämmande beslut fordras för lags stiftande, ett så beskaffadt beslut skulle kunna upphäfvas blott genom en lagförklaring af Högsta Domstolen.
Om förhållandet, hvilket jag ogerna föreställer mig, kan vara sådant som man här uppgifvit, att den tolkning, Högsta
Domstolen meddelar öfver en lag, är helt och hållet beroende af hvilka ledamöter, som för tillfället äro närvar., och att dess förklaringar öfver ett lagbud kunna utfalla olika inom den ena eller den andra divisionen af denna domstol; så synes mig detta utgöra ett ytterligare skäl att betaga Högsta Domstolen denna rättighet till lagförklaringar; då man har kunnat framställa, att domstolens yttranden kunna vara till den grad ofullständiga, att det beror på hvilken divisions handläggning en sä beskaffad fråga kan komma att underkastas.
Jag tror, alt det i allmänhet kan leda till menliga följder för rättvisans skipande, om lag fortfarande kommer alt förklaras på det sätt, som här varit ötligt.
Det skulle verkligen kunna inträffa, att en lagförklaring vid en kommande riksdag förbises, att personer, som ingå transaetioner till följd af den afgifna lagförklaringen, blifva lidande, om denna lagförklaring sedermera helt och hållet förkastas på grund af beslut, som af de båda statsmakterna fattas.
Här har blifvit sagdt, att det nu vore en olämplig tid att borttaga denna rättighet för Högsta
Domstolen, då man har att förvänta ett nytt lagförslag.
Det borde måhända icke vara mig tillständigt att i detta afseende opponera mig emot en man med erkänd lagkunskap; men jag kan icke göra mig begripligt, hvarföre lagbudet mera skulle behöfva qvarstå i afseende på det förväntade nya lagförslaget än eljest, och att Regeringen icke ansett detta behötligt synes troligt, för att icke säga säkert, enär Rege - Den 21 September f. m. 365 ringen, då den afgaf propos. om ifrågavar. grundlagsstadgandes upphäfvande, visserligen äfven förutsåg det slutliga inträffandet af den tidpunkt, då det nya lagförslaget skulle komma under R.
St:s pröfning och af de båda statsmakterna antagas.
Jag finnér intet af de skäl, som blifvit uppgifne för bibehållande af det gamla stadgandet, vara så gällande, att min öfvertygelse derigenom kunnat rubbas, och jag röstar således för förslagets antagande. H. Ex. IIr Frih. Gyllenhaal, Lars Herman:
Discussionen i denna fråga bar redan vuxit till en längd, som jag vid dess början icke möjligen kunnat föreställa mig.
Sedan II. o. Ad. baft tillfälle att höra sig föreläsas K.
M;s nåd. propos. af d. 6 Juli 1840, och sedan R. o. Ad. haft tillfälle att höra de grundliga yttranden, som Frih.
Nordenfalk och Gr.
Anckarsvärd ni. fl. här afgifvit, till försvar för den K. proposm, så kan jag för min del icke hysa den ringaste fruktan i afseende på antagandet af det förslag, som nu hvilar.
Jag anhåller blott fä förklara, att jag röstar för dess bifallande och tillstyrker, att samma förslag måtte blifva af II. o. Ad. antaget.
Hvad specielt angår den anmärkn., som Gr.
Mörner gjort i afseende på denna tidpunkts olämplighet för förslagets antagande, så har äfven denna anmärkn. blifvit af Gr.
Anckarsvärd besvarad.
Jag vill blott i sammanhang dermed fästa Grefvens uppmärksamhet på den omständigheten, att K.
M. vid riksdagens början har för R.
St. förklarat, att K.
M. icke ämnat dröja länge att ånyo samla R.
St., och som jag hoppas att dessförinnan den nya criminallagen är antagen, så blir det då tillfälle att få i behörig ordning utfärdade alla de lagförklaringar, som beliofvet möjligen kan kräfva.
Mörners yttrande, att del icke vore detsamma alt stifta ny lag och att säga hvad som skall vara lag.
Jag medgifver visserligen, att om frågan blott är att afgöra en enskild tvist, så är det icke detsamma, att säga hvad som i den och den casus är lag och att stifta en lag.
Men om Högsta Domstolen, jemte sin rättighet att i hvarje enskild tvist afgöra, huru lagen, deruppå tillämpad, bör förslås, tillika äger den rätt alt genom en lagförklaring säga hvad som skall vara lag, och icke blott i ett för banden varande fall utan för alla andra dylika bändelser, så mäste detta vara detsamma som att stifta ny lag, särdeles om en sådan lagförklaring befinnes vara stridande emot en af Konung och Ständer förut stiftad lag.
Deraf uppkommer då ostridigt det förhållande, att Högsta
Domstolen mellan riksdagarne är mäktigare än både Konung och Ständer tillsammans, och till äfventyrs genom en sådan förklaringsrätt skulle kunna tillvägabringa en lag, som möjligen kunde komma att äfven för framtiden gälla, då det nemi. fordras 3 Stånds beslut för att få en sådan förklaring vid riksdag upphäfven och ogillad, hvarföre Högsta Domstolen, i förening med 2 Stånd, kan 3CC
Den 21 September f. m. tillintetgöra hvad Konung och 3 Stånd vid en föreg:de riksdag beslutat.
Man har sagt, att borttagandet af detta grundlagsstadgande skulle föranleda inconseqvenser och olikheter i lagskipningen.
Om detta vore förhållandet, så fruktar jag, att en sådan olägenhet icke kan undanrödjas genom en lagförklaring af Högsta Domstolen.
Ty då man ser, att Högsta
Domstolens egna ledamöter i nästan hvart enda mål hysa skiljaktiga åsigter i fråga om lagarnes rätta förstånd, såväl de criminellas som de civilas, så kan man tryggt antaga, att äfven lagförklaringarne komma att tydas på olika sätt.
Och skulle hvarje lag, som i underdomstolarne eller i Högsta
Domstolen anses otydlig och på olika sätt af olika domare tillämpas, föranleda till utfärdande af en lagförklaring, sä linge Högsta Domstolen föga göra annat, än att författa lagförklaringar, och delta skulle dels onödigtvis upptaga en tid, som väl behöfdes för all skipa lagen, dels kunde det blifva ganska farligt att lemna en sådan makt åt en institution i landet, som är snart sagdt oåtkomlig af både domaremakten och den politiska.
För öfrigt har det förundrat mig, att både Gr.
Mörner och andra talare fästat sä liten vigt vid det förhållande, att en lagförklaring, den K. M. ogillat och hvars ogillande
Högsldensamme kan finna sig föranlåten att vid blifvande riksdag hos R.
St. yrka, likväl skall lagligen kunna i Konungens höga namn utgå oell måste af Honom anbefallas till allmän efterrättelse.
Man har här ofta och med rätta häntydt på olämpligheten af frihetstidens namnstämpelregering, men jag hemställer, mine Hrr, om någonsin då under Konungens namn ulgingo författningar af den ingripande vigt, som nu enligt Sveriges grundlag skulle kunna under Konungens stämpel utfärdas, i händelse en pluralitet af 5 ä 6 ledamöter i Högsta Domstolen får bibehålla den suveräna makten att mellan riksdagar förändra våra lagar.
Mörner, har tillvitat mig det misstag att hafva talat om ny lags stiftande, då fråga endast vore om lagförklaring.
Jag tror, att denna förebråelse är föranledd deraf, att den värde talaren mera gifvit akt på ordens klang än på deras rätta betydelse, hvarom naturligtvis frågan måste vara.
Om han blott ihågkommer den förklaring, som här flere gånger blifvit nämnd, och till följd hvaraf personer, som saknade all tillgång att betala deras skulder, men dock icke ville underkasta sig concurslillstånd, icke skulle kunna bysättas, och betänker följderna deraf, så torde han linna, att denna lagförklaring i sjelfva verket var en mycket vigtigare lag, än mången som blifvit vidlyftigt behandlad af Konung och Ständer.
Således tror jag icke, alt jag i den frågan har begått något misstag.
Deremot lärer den värde talaren hafva begått ett misstag af särdeles märkvärdig art, då han sagt, att om förklaringen sedermera blifver föremål för sammanträdande Ständers öfverläggning och 2 Stånd då stanna emot 2, så kommer saken sedan i samma förhållande som den var före lagförklaringens afgifvande (om jag icke hörde alldeles orätt).
Detta är något, som är rakt stridande emot den Den 21 September f. m. 367 så ofta omtalade ordalydelsen af grundlagen.
Om man blott läser 88 § i Reg.F. så skall man finna, att den säger, att lagförklaringar kunna genom Högsta Domstolen utfärdas.
De blifva då gällande, huru länge?
Jo, lill dess de af R.
St. ogillas; man torde veta att dertill fordras 3 Stånds sammanstämmande beslut.
Om således 2 Stånd stanna emot 2 i fråga om ogillande af en sådan lagförklaring, så blir den bestående, och följaktligen har man då en lag, som är stiftad af 5 Just.råder och 2 Stånd, då deremot Konungen tillsammans med 2 Stånd icke kan stifta en lag.
Vill Konungen stifta en lag, så fordras det att 3:ne RiksSt. med honom instämma; men om Högsta
Domstolen gifver en lagförklaring, som i sjelfva verket är en lag, och hvaruti endast 2:ne
Stånd med domstolen instämma, så Olifver den lagen bestående.
Detta är ett förhållande, som jag icke kan gilla, utan röstar derföre för bifall till Const.Utskrs mern.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum bomme att fortsättas kl. 6 e. m.
Jag har föga alt tillägga till hvad jag redan har yttrat.
Då det likväl här har blifvit yttradt, att Högsta Domstolen kan i frågor, som röra enskilde, genom sina domslut åstadkomma detsamma som lagförklaringar, så nödgas jag åter uppträda, för att påminna, att det i Sverige finnes en författning, som förbjuder domare att såsom grund för dom taga K.
M:s domar i enskilda mål, och detta allt naturligtvis derföre, att det icke är omöjligt att i Högsta Domstolen olika tillämpning af lag kan inträffa på olika divisioner och grunda olika beslut.
En lagförklaring bör således icke vinnas på annat sätt, än derigenom att den af Högsta
Domstolen utfärdas i form af lagförklaring, och dessa lagförklaringar kunna endast på delta sätt blifva gällande för lagarnes allmänliga tillämpning i landet.
Utfärdar Högsta Domstolen lagförklaringar, innefattande nya lagar, så är det Just.ombudsm:s sak att anmäla förhållandet för R.
St., till den påföljd som följa bör.
Han är pligtig att inför
Riksrätten åtala hvarje sådan förklaring af lagen, som i sjelfva verket innefattar en ny lag, ifall en sådan skulle af Högsta Domstolen utfärdas.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med anförande af några ytterligare skäl i detta ämne.
Jag vill blott yttra mili synnerliga tillfredsställelse deröfver, att höra Gr.
Anckarsvärd och Hr von Troil yttra sin öfvertygelse, att R. o. Ad.s afslag af ifrågavar.
K. propos. skulle förefalla dem förundransvärd! eller oväntadt, (jag minnes icke bestämdt ordalagen) sedan K.
M. vid tre föreg:de riksdagar framställt propos. i detta ämne och densamma nu understödes af K. M:s Regering.
Detta är för mig något ganska nytt att höra; men ehuru jag således finner, att dessa mina motståndare göra mycket afseende derpå, att Const.Utsk:s tillstyrkande grundar sig på en K. propos., får jag förklara, att på min öfvertygelse verkar detta icke på något sätt, och jag medgifver ingens rätt att förmoda, att min öfvertygelse rättar sig efter sådana utifrån kommande skäl. 368 Den 21 September f. m. Gr.
Det är endast i anledn. deraf, att Hr von Troil missförstått mitt yttrande, som jag har begärt ordet.
Hr von Troil har trott min mening vara, att om RiksStm, i fråga om en af Högsta Domstolen utfärdad lagförklaring, stannade 2 emot 2, så skulle saken förblifva i samma skick, som den varit innan lagförklaringen meddelades.
Det var likväl icke derom jag talade.
Jag förutsatte den händelsen, att det nu under öfverläggning varande grundlagsförslaget blefve antaget, och att sedermera uti ett tvistigt fall Högsta Domstolen, genom en fortsatt lagtillämpning i särskilda mål, gjorde ett begrepp om lagens mening ibland domare gällande; förutsatte att det på detta sätt lyckades Högsta Domstolen att, genom domslut i särskilda fall, (hvilket hädanefter skulle blifva det enda sätt, hvarpå lagförklaringen af Högsta Domstolen kunde tillvägabringas) göra allmänt gällande den åsigt, som dess ledamöter hyste om lagens tolkning i det tvistiga fallet.