Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blott i en punkt vill jag gå öfver hans ungdomsårs ram – i fråga om det erotiska, som så upptog hans ungdom.
Ty en och annan af mina läsare eller läsarinnor är kanske nyfiken på, hur Claës Julius’ kärleksromaner kunnat sluta – och berättelsen härom är för öfrigt ej utan sin läraktiga ironi.
När fröken v.
Bohlen började visa sig otrogen, vände sig Claës Julius som sagdt i förtreten och för att betäcka sin reträtt till sin kusin den vackra och lidelsefulla Fredrika Mörner.
Mellan de forna fienderna – ty de hade stått på spänd fot med hvarandra – uppflammade ett plötsligt och häftigt tycke, och det var med djup rörelse Claës Julius vid sin afresa från Stockholm lämnade henne.
För första och enda gången blir han själf i sin dagbok förtegen, och ensamt ett par sidor, nerskrifna med chiffer, berätta om hans afsked och hans löfte att beständigt älska den vackra och stolta kvinnan.
Men garnisonsäfventyren i Frankrike läto snart hennes bild förblekna.
När han kom åter till Sverige, var han ej längre ung, och man ser honom då lustigt nog förälska sig i den enda af dessa hofdamer, hvilken han förut ej kunnat afvinna någon älskvärd sida – Brita Horn.
Hon är i hans dagbok skildrad som »prude», som en kall reserverad och falsk dam, men kärleken har mer än någon annan världsmakt sin nemesis.
Den tysta och tillbakadragna fröken skulle blifva hans maka och den kvinna han ägnade den djupaste och mest trofasta ömheten i sitt lif, och hans ännu bevarade vackra epistlar till henne gömma alltjämt kärleksbrefvens innerlighet och visa den flyktiga och veka ynglingen i en ny och mognare inkarnation, som en man, hos hvilken ändtligen ungdomens veka drömmeri och blott halft menade pessimism blifvit till en verklighet, en hofman, längtande ut till landets ensamhet för att allena med sina kära lefva sitt eget lif.
Svenskt familjelif i slutet af 1700-talet.
Den svenska rococon, så rik på framställningar ur de högre klassernas lif, har efterlämnat långt färre dokument om hvardagsmänniskornas och medelklassens färdsel och vandel.
Så godt som ingen af tidskiftets memoarförfattare tillhör de breda lagren, och utom Bellman, Stockholms nationelle skald, hans efterliknare och ställvis fru Lenngren har ej heller litteraturen många verkliga inblickar att lämna i dessas lefnads- och tänkesätt.
Det är därför som jag i denna lilla uppsats vill med ledning af en ovärderlig, i det hela taget föga uppmärksammad källa – bibliotekarien Karl Kristoffer Gjörwells otryckta brefväxling med medlemmar af sin familj – gifva en följd af pasteller och gouacher ur den svenska medelklassens lif vid det föregående seklets afslutning.
En uppsaliensisk biblioteksvaktmästare brukade om alla skrifna papper fälla den klassiska sentensen:
»om tjugu år är detta manuskript» – den originelle gamle assessorn och kunglige bibliotekarien Gjörwell hade samma mening.
För honom var verkligen allt manuskript, ej blott bref och aktstycken af och om kända personer – det föll af sig själft – men hvarje papperslapp med några kråkfötter, som rörde honom själf, hans hem, hans fru och barn.
Alltsammans skulle in i Collectio Gjörwelliana, det gjörwellska arkivet, så fullständigt och omhuldadt som någon urgammal grefvesläkts.
Tack vare detta kan man – särskildt under åren 1790–1811 – vecka för vecka följa familjekretsens öden, fröjder och sorger, krämpor och affärer, stort och smått.
Och detaljerna äro så noggranna, det hela så det lefvande lifvet själft, att man hör de skrifvandes röster och ser in i deras hem.
Det är med vemodig nyfikenhet och intresse man genomläser en dylik korrespondens.
Det är egendomligt att känna sig som vän till människor, som gått bort, och förälskad i leenden, som domnat.
Men så har det gått mig, medan jag läst dessa hundratal af gulnade bref, i hvilka ännu blommor ligga kvar, vissnade i skrifsanden.
Jag bekänner mitt svärmeri för Gjörwells yngsta dotter, fru Lindahl – och det kändes nästan som en personlig sorg, när jag läste om hennes systers fru Almqvists tidiga bortgång.
Det är också ej som kallblodig historiker men som vän i huset jag vill skildra familjens öden in i det intimaste, helst med parternas egna ord.
Är det indiskret?
Det vore så, om ej arkivarien, som samlat dessa bref, gjort afskrifter af dem och försett dem med upplysande noter, tydligen haft mer än en half baktanke på, att de skulle sysselsätta eftervärlden, och med naiv själfbelåtenhet och stolthet ställt sitt hems dörrar på vid gafvel och låtit själfva lönlådorna stå öppna och utdragna.
Den gamla arkivarien räknade tydligen sig själf och alla de sina till »historien», och hade han så orätt däri?
Själf är han ju ett af vår journalistiks och vår lärdomshistorias oförglömliga namn, hans son arkitekten hör till vår konsthistoria, hans äldsta dotter som mor till C. J. L.
Almqvist till litteraturhistorien, och den yngstas rykte som vittert fruntimmer nådde redan under hennes lefnad till och med den tyska pressen.
Låtom oss då ej tveka att begagna oss af Gjörwells egen fingervisning – och i sin Elysée skall han säkert belåtet småleende åse, hur hans och hans anförvanters dagar återupplifvas till glädje för känslofulla själar.
Att utförligt i hela dess utsträckning teckna Karl Kristoffer Gjörwells lif och verksamhet hör till de mest mödosamma uppgifter en litteraturhistoriker kan lägga på sina skuldror.
Under ett långt lif följde Gjörwell på det eftertryckligaste det gamla ordet »ingen dag utan en linje», och hans utgifna skrifter bilda ett helt bibliotek för sig på ett par hundra nummer af tidningar, tidskrifter, historiska sammelverk och ströskrifter, ett litet bibliotek, sällsamt och belamradt med allt möjligt som ett kuriosa-kabinett från förra århundradet.
Till dessa tryckta verk komma otryckta af alla slag, dagböcker och bref i tusental, allt redan i yttre mening tungt att tillägna sig, ty hans egen piktur är mer eller mindre »kinesisk».
Man tänker på inskriptioner på teburkar, när man dechiffrerar dem, och ovillkorligen ser man den evigt skrifvande bibliotekarien för sig som – hvad han egentligen minst af allt var – en litterär mandarin med hårpiskan i nacken och tuschpinnarna i hand.
Här är emellertid blott meningen att gifva en kort skiss af hans privata lif, några data och anmärkningar, för att läsaren skall förstå hans position, hans lynne och hans existens.
Det första kapitlet i Gjörwells historia inleder med en stämning af skam och romantik hans tillvaros borgerliga och sentimentala dygderoman.
Han var en oäkta son – fadern var Kristoffer Feif, adlad Ehrensparre, † 1767, en typ för en gammalsvensk knekt, slutande sin bana som öfverstelöjtnant och godsägare i Skåne.
Han gifte sig med Kristina Ingelotz och hade med henne – 13 barn.
En följd af bref till sonen utom äktenskapet skildrar honom väl i ett språk styft och kärnfullt som en krigsrapports; med en hand mer van att hålla kring värjfästet än skriffjädern har han där skildrat det olyckliga finska fälttåget, – särskildt karakteristiska i sin rättframma stolthet äro de ord, med hvilka han afböjer Gjörwells förslag att publicera några bref om hans tappra deltagande i 1740 års finska kampanj: »den hedern, som mig tillbjudes ähr ganska kiär och Sensible för en Person, som är full af vanité, men som iag tänker att sluta mina dagar här bakom berget (egendomen Dybeck), må mina få och ringa förtienster döö med mig».
Denna behjärtade krigare var fader till den blödige Gjörwell.
Tillägger man, att han väl sörjde för sonens uppfostran, se vi, att Gjörwell hade fullt skäl att – som han gjorde – begå Kristofferdagen med tacksamhet och i bischoff tömma en ensam skål för sin »fars och välgörares minne».
Annorlunda var tydligen förhållandet med modern.
Bland Gjörwells med tröttsam noggrannhet bokförda lefnadsminnen finnas blott ett par rader om henne, röjande mer bekymrad blygsel än sonlig ömhet.
Hon var klockardotter från Brännkyrka, hette Walborg Gröning och var, som det tycks, i tjänst hos Ehrensparres systrar, då denne gjorde hennes bekantskap.
Då han låg i garnison i Skåne, gaf hon i Landskrona den 10 februari 1731 lifvet åt Gjörwell.
Flera år efteråt äktade hon en sergeant Ståhl vid Ehrensparres kompani men utan att blifva lycklig. »Gud giöre henne stilla», heter det i sonens dagbok vid notis om en öfversänd penningegåfva.
Först 1794 slutade hon ett säkerligen oroligt och tungt lif och begrofs i Gjörwells »egen murade graf på Solna kyrkogård».
En halfbror till Gjörwell, Gilius Ståhl, lefde i Stockholm.
Ett litet kvitto från moderns begrafning upptager bland andra poster 2: 24 för sorgekläderna åt factor Ståhl.
Denne var för öfrigt en surögd personnage, som Gjörwell sällan nämner, fast han en tid tycks hafva varit »factor» – i hans egen boklåda.
Jag har dröjt något vid dessa familjeförhållanden, därför att de säkerligen satt sin stämpel på mannen och gifvit honom ett drag af vek eftertanke och moralisk sentimentalitet (något analogt finns af samma orsak hos Blanche).
Gjörwells barndom var emellertid fri och lycklig.
Han uppfostrades af Ehrensparres båda systrar, två gudliga gamla damer, som med bibel och postilla lefde i en by vid Kristianstad.
Märken af en uppfostran i »frustugan» skulle också länge synas hos honom – ett drag af ordrik och from gammal mamsell satt i honom till hans dagars ända.
Fadern, som hoppades på ett soldatbarn, gjorde jungfrupilten blott åtta år gammal till volontär, men – som han själf skrifver, »den myckna skjutningen och det bullersamma väsendet» passade honom ej.
Så fick han blifva kammarsittare och läskarl.
Han blef då sänd till Ehrensparres svåger, v. Glahn, prost på Tenala gård i Finland, vandrade sedan långsamt mot parnassen, först med informator och sedan på egen hand vid universiteten i Åbo, Greifswald och Lund.
Själf hade han framför allt fängslats af svenska historien, allt sedan han som tioårig drömt öfver Nordbergs folianter om Karl XII – och hur skulle ej deras sidor lysa och flamma 1741 på en gård nära Willmanstrand.
I Lund hade den geniale Sven Lagerbring, vår förste helt moderne historiker, hos honom rotfäst detta intresse.
Men han skulle blifva teolog och började också predika i tidens stil, till exempel öfver »döden i grytan, då fäsjukan kommit till en af Lunds grannsocknar».
Allt detta skiljer sig ej från tusen andra prästmäns ungdomshistoria, men hvad som gör Gjörwells autobiografi från dessa år så intressant är skildringen af hur hans väsen, stött tillbaka af tidens torra förståndstro, vände sig mot svärmisk sekterism för att till sist i herrnhutismen finna den känslorusiga religion, som gaf honom frid.
Med tafatta och rörande ord beskrifver han sitt ynglingalifs strider, hur han kämpade för att komma till den inre omvändelse, som enligt pietismen var den religiösa lyckans begynnelse.
»När julhelgen var förbi,» heter det, »satte jag mig före att mellan terminerna omvända mig.»
Detta själftvång lyckades begripligen icke.
»Jag resolverade därför till slut, att låta Gud gjöra, som han behagade, ty jag trodde honom så till vida om godt, att han ville min salighet och att han såg det jag ej längre kunde låta saken trainera ut på terminen».
Efter en nattvardsgång 1749 hände det honom också – just på Lilla torget i Lund – att den uppenbarelse, efter hvilken han så törstat, fyllde hans själ, och »den himmelska frid, som då alldeles intog och förändrade mitt hjärta, kan ej med penna och bläck beskrifvas».
En utländsk resa (1750–51) till Holland och Frankrike skulle afsluta hans studier, och härunder fick han en känning af tidens tvifvel, så stark, att han »knappt ville tro att en Gud var till».
Dock blef efter en kort tid »Guds sanning och nåd mästare öfver både mitt förstånd och hjärta».
Nu öfvergaf han tanken på att blifva präst, och hemkommen ingick han i brödraförsamlingen, som samlade alla de veka och svärmiska, som erforo den religiösa känslans horror vacui inför tidens alltjämt växande skepticism, och när han kom in på Stockholms redd, var den första af hufvudstadens märkvärdigheter, han frågade efter, Skeppsholmskyrkan, Tollstadii kyrka, i hvilken hela den svenska sekterismen haft sitt stamhåll, och förvånad fann han detta tempel, som varit »en beständigt brinnande ljusastake», stå som ett ödmjukt trähus bland de ortodoxa stenkyrkorna.
I Stockholm började nu Gjörwell sin tjänstgörning i det verk, han så länge skulle tillhöra, kungliga biblioteket, och begynte sin sträfsamma bana som skriftställare och publicist. »Guds Ära, Samfundets Bästa, Inbördes Nöje och et Godt Samvete», se där de ord, med hvilka han år 1754 begynner den första af sina tallösa publikationer, och de kunna nog sättas som motto på hela hans litterära verksamhet, men i detalj växlade hans åsikter betydligt, särskildt i politiska och sociala frågor.
Dock att belysa dessa växlingar faller utom denna uppsats’ ram – och kan man därvidlag för Gjörwells första tid främst hänvisa till docenten Sylwans förträffliga historik öfver Svenska Pressen till år 1772.
Betonas må här blott, att han genom sin kritiska granskningsjournal
Den Svenska Merkurius, börjad 1755, blifvit den svenska pressens främste man och i sin dubbla egenskap af förläggare och journalist kunde jämförelsevis tidigt bygga bo och ingå äktenskap.
Alltifrån 1769 var han dessutom bokhandlare.
Den 4 januari 1765 äktade han Brigitta Eleonora Müllern – dotter till en afliden uppbördskommissarie.
Hon var – ej blott efter hans eget omdöme – »dägelig, dygdig, kvick och öm», så att hans hopp, att hans lilla hustru, »skulle blifva så beskedlig som hans bok hittills varit», slog väl in.
Med sin kära Brita Nora fick Gjörwell trenne barn, sonen Karl Kristoffer, född 1766, och döttrarna Brigitta Lovisa 1768 och Gustafva Eleonora 1769.
Det är nu denna familjekrets’ öden i helg och söcken, hemma och ute, som följande lilla studie skall ägnas.
Gjörwellska hemmet hade helt visst under olika tider ett skäligen olika utseende, beroende dels på husfaderns skiftande ekonomiska förhållanden – bakom hans lifliga verksamhet låg alltid en stor finansiell oreda – dels också därpå, att olika åskådningar behärskade detsamma.
Länge dröjde inom dess väggar en religiositet så pjunkig, att det gustavianska tidehvarfvets fladdrande solljus blott skyggt vågade sig dit in.
En »Enskylt och Hemlig Dagbok» af Gjörwells hand från år 1776 gifver långt mer af pietistiskt allvar än af rococons sorglösa »laisser-aller».
Man ser af den, att Gjörwell begynte sin dag med en hel gudstjänst, tillfogande hvar morgon »Bönesuckar emot hastiga öfverilningar» eller mot någon annan synd, mot hvilken han tyckte sig behöfva stöd.
Man ser, att han går i ett tillstånd af ständig själfanklagelse.
»En skeppare kom» – heter det till exempel – »med ett tiggarbref.
Han såg ej beskedlig eller behöfvande ut.
Sinnet rann på mig.
Betänkte mig, gaf honom en liten hjälp.
När han gått ut, ville mitt hjärta smickra mig, men jag skämdes strax öfver att förhäfvas vid en så ringa plikt.
Det ödmjuka sinnet bör eftersträfvas».
Han känner sig saker till ett slags »gourmandise» – och strider därför särskildt mot vin och brännvin.
I ett högtidligt bref, uppsatt på själfva långfredagen, ber han sin hustru – som tydligen hade en skicklig husmoders svaghet för ett godt bord – att hjälpa honom i kampen.
Den tycks också hafva varit ganska svår, ty längre fram i dagboken heter det om de båda dryckerna, att han »ganska sällan vill nyttja bägge sakerna på en gång.
Mödan är dock ringa, större att moderera mig i ätningen, rätta måttet svårt att finna, svårare att efterlefva.»
Gjörwell hade emellertid just vid denna tid nyss tillfrisknat efter en allvarlig sjukdom, och det går en stämning af trånsjuk konvalescens genom dessa notiser om bönesuckar, synd, död och kinin.
Att föra dylika detaljeradt noggranna konton öfver sitt inre var dessutom en tidsmani.
Till och med en så manlig natur som den store skalden och fysiologen Haller har nedskrifvit en, full af den oroligaste ruelse, och hans landsman, den på en gång geniale och barnslige mystikern Lavater hade nog brist på själisk blygsel för att publicera en dylik, som i fråga om ödmjukhetens fariseism och syndabekännelsernas vällust är ett dåligt skrifvet sidostycke till Rousseaus »Confessions».
Lavaters dagbok har in i hvarje småsak varit mönstret för Gjörwell.
– Men då vi skola träda in i det gjörwellska hemmet, sådant vi finna det mot gustavianska ålderns slut, på villan Bellevue å Kaptensudden på Djurgården, är allt det pietistiska försvunnet, och utan att religiositeten förflyktigats, har den ljusa gustavianska tiden redan för länge sedan gjort sig hemmastadd därinne, om ej med flärd, så dock med glädtigt nöje och leende älskvärdhet.
Förändringen berodde naturligtvis främst på husfadern själf, som först efter fyllda femtio år nådde sin fulla utveckling och blef den typ af vänlig patriark, under hvilken eftervärlden företrädesvis känner honom.
Det är sällan en människa passar till alla de åldrar, hon är dömd att genomlefva.
Gjörwell passade att vara gubbe, som Bellman att vara yngling, och allt det patriarkaliska, salvelsefulla, respektfordrande i hans väsen stämde väl ihop med de grå lockarna.
Med årens pröfningar och erfarenheter hade han lärt fördragsamhet mot sig själf och världen.
Harmonien och sinnesfriden kommo – och med dem allt bättre kroppslig hälsa.
År från år känner han sig »yngre till kroppen och muntrare till sinnet», och han lyckas gjuta öfver hela sin personlighet en ljus idyllton.
Han förverkligade själf den typ af lycklig åldring, af en Filemon, som trots skrynklorna har kvar en ungdomlig munterhet, hvilken brukade förekomma i de herderomaner af Gessner och Florian, som mer och mer blefvo hans älsklingsläsning.
Hans omgifning och hemlif fingo samma kärvänliga skimmer af öm idyll, och tonen af en osynlig skallmeja ljuder genom trädgården i den vackra villan vid Kaptensudden, där den gjörwellska familjens viktigaste händelser utspelades.
Gjörwell hade flyttat hit ut 1783, som hänryckt naturvän glad att få bo utanför stadens hank och stör.
Kanske erbjöd det också praktiska fördelar att ej vara skrifven i staden utan i Danderyds skeppslag.
Villan tillhörde den rike »discontdirektören»
Küsel och låg strax på andra sidan Djurgårdsbron, sedan man passerat runnstycksporten, där bropenningen erlades, med utsikt åt hofståten vid Friedrichshof, åt gärdet med dess trupper och den landtliga stillheten i de löfrika skogsdungarna fram mot Rosendal.
»Själfva vikens lugna bräddar,» skrifver en vän i det gjörwellska huset, berömd som svensk naturskildrare, C. Linnerhjelm, »prydas af vackra ansenliga löfträd, ömsom på högre, ömsom på lägre stränder, som variera af frodigt gräs, ekrika kullar och den vackra sviktande vassen».
Då som nu var punkten en af de vackraste i Stockholms omgifningar, ty är icke Djurgårdsbrunnsviken den förverkligade bilden af den ideala stockholmsnaturen?
Se den en sommardag med evigt skiftande dagrar och dallrande vatten, med blå himmel af ljus lycka, öfver hvilken det lätta vemodets sommarskyar segla.
Eller än hellre se den en tidig majkväll, när träden blott hafva knoppar och grenverket tecknar sig mot det vårlätta aftontöcknet med en nästan artificiell finkänslighet – som på en teckning i sepia – kring denna vattenyta, som är den spegel, i hvilken den stockholmska våren helst ler mot sin egen rodnad.
Här ute på Bellevue, eller som stället förtroligt benämndes Torpet, hade gjörwellska familjen tillbragt sina händelserikaste år.
Här hade sonen vuxit till yngling och döttrarna till ungmör.
Här genomlefde man under växlande lycka årens almanackor, från julgranens fest till midsommarstångens, då Floras barn på ängen intill sköflades, och fönster och svalar lyste »af gröna löf och Vergiss mein nichten».
I trädgården var upprest ett verkligt litet vänskapsaltare, för hvilkets heliga eld mor och döttrar voro prästinnor, och till hvilket husets talrika vänner fördes för att afgifva eder och löften.
En förtrogen i huset – »lilla Martin» – hofgravören, målarens broder, hade också ritat af det och hängt det på väggen som en votivtafla åt Kaptensuddens larer och penater från de många besökarna.
Ty de flesta af det dåtida Stockholms vittra och lärda män hittade vägen ditut, och särskildt gällde detta två kategorier: historici och idyllici, häfdaforskare i stort och smått, och »känslofulla och sköna själar», vare sig de modellerat sig efter Charles Grandison, Yorick eller Saint-Preux.
Till trägna gäster på Torpet kan räknas vidare alla de utländske prästerna i Stockholm, såväl den lärde tyske kyrkoherden Lüdecke, som gifvit ett så värdefullt bidrag till svenska lärdomshistorien, den reformerte Catteau, känd för sin intressanta »Tableau de la Suède», en trätgirig och anspråksfull man, som de sydländska legationernas abbéer råkades på Torpet i 1700- talets vackra inbördes fördragsamhet.
Ur aristokratien kommo de särskildt historiskt intresserade båda ädlingarne Schering Rosenhane och d’Albedyhl.
– Gifna stamgäster voro naturligtvis Gjörwells medarbetare, den hederlige assessor Björkegren och den toklustige, väl sprithaltige gubben Stechau, långa tider »riksförgyllarens» sekreterare, hvilkens vackra stil är en lisa efter de gjörwellska hieroglyferna.
Lägger man härtill en vid krets af vänner genom blodsband, naboskap etc., får man den föreställningen, att »Torpet» var en allt för anspråkslös benämning på det gjörwellska hemmet.
Vi öfvertyga oss lätt därom genom att stiga in.
Det hela är knappt mer än halft en villa, halft ett större trädgårdshus ...
Från parterren med sin rosenspalier, å hvilken husets döttrar bröto blomman för sitt skärp eller sin bröstbukett, trädde man in i en enkel sal, kring hvilken husets största rum lågo.
På ena sidan fann man »söta mors» förmak med de vackraste möblerna af det enkla bohaget – ljust cretonne eller möjligen siden, mjukt svängda karmar, gravyrer mellan de buktiga speglarna.
På andra sidan Gjörwells stora biblioteksrum, där hans bokskatter, ehuru ej längre hans egendom, dock genom baron P.
Alströmers ädelmodiga arrangemang förvarades.
Där voro väggarna klädda med böcker, manuskriptkartonger och i särskilda skåp de gjörwellska bref- och handskriftssamlingarna, den alltjämt växande »Collectio Gjörwelliana».
När den gamle utgifvaren satt i sin gröna länstol och arbetade, kunde han under pauserna vid korrekturläsningen eller betraktelser öfver »Der Hamburgerische Correspondent» eller annan politisk Gazette förfriska ögat med en blick på »ömma och skalkaktiga» bilder, ty äfven här hängde gravyrer med smäktande herdar och herdinnor, som spetsade läpparna i bosqueternas skugga och logo sitt fadda och själfsvåldiga skratt emellan de allvarliga infolierna.
– På öfre bottnen slutligen voro sofrum, flickornas jungfruburar, ett krypin för sonen, när han var hemma, eller annan gäst, som ej kunde slita sig från Djurgårdsbrunnsvikens solnedgång.
Enkelt som villan var lefnadssättet, särskildt sedan Gjörwells andra cession på hösten 1787 gifvit familjens affärsställning en stöt, efter hvilken den aldrig riktigt repade sig.
Äfven förut hade man här lefvat om ej med gammalsvensk tarflighet så dock stilla och anspråkslöst.
Vid bouppteckningen 1787, skrifver Gjörwell stolt, voro både »garderob och visthus blott med det allra nödtorftigaste försedda, men till gengäld har gubben en samvetsglad, en själaglad ålderdom».
Döttrarna voro ej uppfostrade i flärd.
De första statklädningarna af rödt siden fingo »bondflickorna på torpet», som fadern kallade dem, först 1785, »då en 50
Riksdalerssedel kom nedflygande från himmelen» – eljes väfde de själfva sitt tyg, och »ylle- och bomullsfabriken» var i gång till sena aftonen.
Dock må man ej tänka sig hemmet som någonsin fördystradt af umbäranden eller nedtryckt af penningesorger.
Efter 1787 lefde man på Kaptensudden som förut samma »roliga» lif, med oskyldiga nöjen och glada fester.
Man firade Karlsdagen, då Gjörwell af Brita Nora erhöll den »vackra gåfvan af 4 Immorteller, en större Gredelin, som betecknade henne själf och 3 mindre gula för våra barn», och assessorskans födelsedag, då Gjörwells egen lärda fjäder plötsligt får en galant inspiration, och han för att hylla »m:e Gjörwell» på en papperslapp, lagd på en uppslagen del af Moréris eller Bayles lexika, skrifver sin lyckönskningsvers på franska:
Quel doux contentement vient donc remplir mon cœur?
Sans doute un jour heureux s’est levé sur ma tête!
Mais pourrois-je un moment ignorer mon bonheur?
De l’aimable Brigitte aujourd’hui c’est la Fête