Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hata dem, som slumpen ställt närmare det mål, mot hvilket han sträfvar, att förakta dem, som stå så djupt, att de svårligen kunna eller våga blicka ditupp, är naturligt för en man af utsväfvande ärelystnad som ej vårdar sig om att ens inför sig sjelf rättfärdiga sitt sjelfviska sträfvande med något sedligt motiv.
Drake drog sig inom sig sjelf; hans sinne, af naturen dystert och stämdt för det mystiska, omfattade med begärlighet den hemlighetsfulla vetenskap, som, om han förmådde lösa dess problem, med ett slag skulle ställa honom på tinnarne af maktens tempel.
Men det innestängda, tysta, grubblande lif, som dessa studier kräfde, måste förr eller sednare framkalla en sig sjelft motsatt verkan på en själ, som fordrade ett starkt luftdrag, för att ej qväfvas af sina passioner.
Derför var det ej, såsom han sjelf föreställde sig, endast utsigten att lättvindigt erhålla offermedel åt alkemiens Moloch, som dref honom att omfatta korsarens blodiga och afskyvärda yrke; han drefs ännu mer dertill af längtan efter ett vildt, stormande lefnadssätt.
Det var kontrastens poesi, som omedvetet rörde sig på bottnen af hans lynne.
Han njöt sin tillvaro endast i sådane ögonblick, då han om natten, innestängd i sin tysta, tornkammare, afvaktade degelns orakelsvar, eller ock då orkanen hotade honom med undergång eller striden rasade man mot man med knif och änterbila.
Den feberoro, hvaruti han nu befann sig, ökades genom annalkandet af tidpunkten för den politiska kupp, i hvilken en verksam roll var anförtrodd åt honom och af hvilken numera icke blott hans ärelystnad, utan äfven hans genom alkemien hastigt undergräfda materiella ställning väntade så mycket.
Den komplott, i hvilken han var invecklad, mognade mer och mer.
Genom flitig brefvexling med de förnämsta konspiratörerna blef han nästan dagligen underrättad om de mått och steg, som vidtogos, och de förändringar, som egde rum i utsigterna för sammansvärjningen.
För detta fall måste i förväg en utväg till räddning vara öppnad ... och i alla händelser måste han i tid vara betänkt att bevara sista spillran af sin förmögenhet till ett förtvifladt spel med lyckan, ifall han ej före sin med stora steg annalkande materiella ruin hunnit fånga „det röda lejonet“...
Och utsigten på denna fångst förekom honom osäker nog i de stunder, då han utmattad och förtviflad lemnade ugnen i sitt laboratorium, för att styrka sina lifsandar med en bägare rusande vin.
I en sådan stund beslöt han, att så fort sig göra läte, förpanta eller sälja sin egendom.
Hans kassa var tömd, han behöfde penningar till fortsättningen af sina experimenter, och han ville för hvarje inträffande händelse hafva sin förmögenhet lika flyttbar som sig sjelf.
Denne emottog anbudet och köpet afslutades på vilkor, som försäkrade
Drake om besittningen af egendomen till en viss tid och vissa företrädesrättigheter, om han ville återköpa densamma.
I en annan dylik stund beslöt han kalla till sig Ruys, som uppehöll sig i Stockholm i afvaktan på hans ordres.
Ruys kom, och fick befallning att anskaffa fartyg och manskap för en blifvande expedition.
Före Maj månads ingång skulle fartyget ligga segelfärdigt i Stockholms hamn.
Den gamle flibustieren emottog med dyster mine denna order, men gjorde inga invändningar.
Ett kostnadsförslag uppsattes med en hast och säkerhet, som visade, att Drake ej var ovan vid sådana beräkningar, Ruys fick anvisning på de till företaget nödiga penningemedeln och aflägsnade sig.
En dag i Mars månad, någon tid efter Adolf Skyttes skiljsmessa från sitt hem, återkom Vanloo från ett besök å Kastellholmen, der en honom tillhörig brigg låg i vinterqvarter.
Timmermän och sjöfolk arbetade nu på att befria den från dess vinterombonad och sätta den i segelfärdigt stånd.
Väderleken hade någon tid varit god, isen gått upp, och våren lofvade att denna gång infinna sig i den månad, som bär dess namn.
Vid hemkomsten träffades Vanloo af Sigurd.
De begge männen innestängde sig i ett kabinett, och följande samtal uppstod dem emellan.
– Kapten, sade Sigurd, i det han lade några papper på bordet, – här äro våra sista fynd.
De här lapparne erhöll jag af Frisendorffs betjent, de här af Liljes, och dessa af riksrådet Skyttes kammartjenare ... det vill säga: originalerna är det naturligtvis icke, men de kanaljerna ha lärt att kopiera bra efter min anvisning.
Sådan herre, sådan dräng, säger ordspråket, och det betyder härvidlag: dåligt folk alltsammans.
Men om ni kan läsa de besynnerliga kråkfötterna, så bevisar det, att ni är lärdare, än jag, hvilket jag aldrig heller haft skäl att betvifla.
Säg, kapten, är det grekiska eller hebreiska, eller hvad är det?
– Det är hvarken grekiska eller hebreiska, min vän, utan en chiffer, som i allo hedrar riksrådet Skyttes skarpsinnighet och uppfinningsförmåga.
– Och ni kan läsa den?
– Detta papper gifver mig nyckeln till hemligheten.
– Men huru i all verlden har det kommit i edra händer?
– Jag fann det en natt på bordet i Drakes laboratorium och ansåg mig kunna taga det, i ersättning för de många förtroenden just rörande denhär betänkliga saken, hvilka han i sin blindhet velat skänka mig, men som jag tillbakavisat.
I sitt exalterade tillstånd, under inflytelsen af vinets ångor vet han ej att hålla tand för tunga, så sluten han annars är, ehuru jag ganska tydligt låtit honom förstå, att det enda intresse, vi ega gemensamt, är det, som förenar oss vid degeln, och att ett förtroende, som jag ej begärt, icke binder mig att handla i enlighet med hans planer eller att förhålla mig overksam, om jag ogillar dem.
Jag har varnat skurken ... varnat honom så skarpt, att jag ett ögonblick fruktade att hafva väckt hans misstankar ...
Min ställning, fortfor Vanloo, idet han började gå fram och tillbaka genom rummet, – är falsk.
Den roll, jag här spelar, anstår mig icke.
Men jag måste fortsätta, tills sorgespelet är slutadt.
– Hvilken ömklighet! fortfor han efter en stunds tystnad.
– Jag har med forskande blick vandrat genom detta samhälles höjder, och hvad har jag funnit?
Idel svaghet, lumpenhet och egennytta hos de män, som stå vid statsskeppets roder.
Derigenom är det möjligt, att en flock äfventyrare, djerfvare än de, men af ännu sämre sedlig halt, utan egen makt och utan stöd hos folket, våga gripa efter väldet.
Så kunna i vår tids samhällen några få orena, kraftlösa händer leka med det heligaste: med nationernas lagar, och åtminstone skenbart länka deras öden.
Huru annorledes hos de antika folken!
Greklands stater voro icke större, än att hvarje samhälle kunde känna sig såsom ett helt, hvarje samhällsmedlem såsom en icke betydelselös del af det hela.
Den enskiltes sjelfkänsla kunde derigenom lättare uppgå i den allmänna fosterlandskänslan, statsärendena af enhvar öfverblickas, statens heliga intressen af alla bevakas.
Blott i sådane samhällen var det menniskan möjligt att till hvardagslifvets bestyr, som endast afse hennes djuriska existens, medtaga den förädlande öfvertygelse, att hon var bestämd att verka i idéernas rike.
Våra monarkier deremot äro ofantliga byggnader, barbariskt hopfogade af olika ämnen, uppförda utan annan afsigt än att stå, utan annan beräkning än att trotsa tyngdkraften.
Deras undre delar äro bestämda till att uthärda tryckningen från de öfre ... till ingenting annat.
Intet gemensamt intresse förenar dem.
Samhället är en sammansättning af skrån, som hafva sitt fädernesland hvart i sin mästarelåda.
Blott i sitt flendtliga förhållande till andra stater känner sig hvarje folk såsom ett helt, emedan dess alla schakter då genomströmmas af en enda känsla: sjelfuppehållelsens ...20
Vanloo tog de papper, Sigurd lemnat honom, genomögnade dem med en och annan blick på chiffernyckeln, och fortsatte derefter sin monolog:
– Sköna afsigter, dessa herrar hysa, sade han.
– Man kan icke neka, att de äro ganska säkra på sin sak.
De köpslå redan om huden, innan de skjutit björnen.
Nåja, de känna sina motståndares erbarmlighet och veta, att folket skall förhålla sig passivt, om de blott svepa sig i lagens mantel ... och det är en sak, som de förstå.
De dela redan gods och värdigheter sins emellan, och en af dem föreslår tillochmed att frälsebönderna skola göras till lifegna.
Han åberopar grannriket Danmarks och en mängd andra staters exempel, förklarar det vara en skam för ett kristligt-monarkiskt samhälle att hafva fria bönder, och slutar sin framställning, à la De la Gardie, med en latinsk fras: ungentem pungit, pungentem rusticus ungit 21.
– Ha, utbrast Sigurd, som hitintills tyst åhört Vanloo, – är det möjligt, kapten?
Godt ... då ha vi uppror i landet, och då resa vi icke härifrån, utan att blanda oss i leken.
Jag är bondson, kapten, och ni är det äfven, fastän ni har Folkungablod i edra ådror.
Ha, kapten, låt dem bara hållas!
Jag känner de svenska bönderna: de tåla mycket förtryck, sålänge de inbilla sig vara fria, men fråntager man dem också den inbillningen, så tåla de intet alls.
Icke sannt, kapten, ni låter deder herrarne hållas?
Vanloo log, då han betraktade Sigurd.
Denne hade stigit upp från sin stol, hans ögon blixtrade, han tummade, vred och skrufvade sina stora mustascher med utomordentlig fingerfärdighet.
– Kapten, fortfor han, – vi hafva kämpat tillsammans i de engelska republikanernas härar ... vi hafva med egna ögon sett ett skymfadt folk resa sig i sin vrede, och vi hafva deltagit i dess strider för sin frihet ...
Ni skrattar, kapten!
Ack, ni är ej densamme som förr.
Jag minnes dock en tid, då er håg just lekte på att återvända till ert fosterland och ställa er i spetsen för en omhvälfning.
Ni var då tio år yngre, men icke är edert hjerta ännu förtorkadt.
Ack, jag minnes mången stund, då vi under stiltjen på oceanen hvilade i skuggan af storseglet, och ni berättade för mig om Gracchus och Timoleon ...
Och en af edra bästa vänner är ju ännu den ädle Algernon Sidney, efter hvilken ni har uppkallat er vackra brigg.
– Håll! sade Vanloo och lade sin hand öfver Sigurds mun.
– Jag försäkrar dig, min vän, att du är en ganska klen politikus.
– Om så är, inföll Sigurd, – så är det icke min skull, utan min läromästares.
Ni vet nog, åt hvem jag syftar, kapten ...
– Ja, svarade Vanloo gladt, – jag har i dig uppfostrat åt mig en lefvande påminnelse om min ungdoms dåraktiga drömmar.
Ditt minne är förträffligt, då det gäller att erinra mig om gamla svagheter.
Du vill vända upp och ned på hela verlden och derefter ropa mig att ordna den efter ditt hufvud.
Det duger icke, min vän.
Stjernorna förkunnade ingen verldsreformator vid din födelse, lika litet som vid min.
– Nå, för tusan, hvad ämnar ni då göra med denhär sammansvärjningen, kapten?
– Den förekommer mig som en fräck komedi, och såsom sådan vill jag behandla den.
Men låtom oss tala om annat, min vän!
Har du ej något nytt i dag att berätta om den aktningsvärde köpmannen Zacharias Jansen?
– Kalla honom Ruys, kapten, ty med köpmannen är det snart slut, och den gamle flibustieren lefver upp på nytt.
Jo, allt går sin jemna gång.
Jag har i dag i hans sällskap besett den brigg, han inköpt; den är en god bidevindseglare, men aktern har det vanliga felet att vara för hög och fånga vinden för starkt, då det blir fråga om kryssning.
Emellertid blir det ingen föraktlig motståndare, kapten, om det en gång kommer derhän, att vi få ett napptag med honom.
Om nätterna är Ruys numera sällan hemma; Fredrik och Blackwell, som då följa honom i hälarne, se honom på sjömanskrogarne omgifven utaf afskummet af det utländska byke, som ligger här i vinterqvarter.
Just en vacker besättning åt en brigg, som hetes vara bestämd att göra fredliga resor mellan Stockholm och Amsterdam!
Som kapten vet, har jag aldrig kunnat riktigt lösa tungan på gamle Ruys.
Att alldeles förneka sin förflutna lefnad kan han ej och bryr sig ej heller derom, ty han anser, att jag har lika goda skäl som han att tiga med det förflutna; men han häntyder aldrig på sina framfarna öden, utan att tillägga några ord om ånger och bättring; ja ibland håller han riktiga predikningar för mig och det i sådan ton, att jag nästan tror, att han menar halft uppriktigt.
Det ser ut, som om han vill åt ett håll och drages åt ett annat.
Då han supit sig full, hvilket händer rätt ofta, vurmar han på att köpa ett landthus i nejden af sin fädernestad
Alkmaar och beskrifver med barnslig glädje, huru han vill ha det inrättadt med lusthus och trädgård och kanal genom denne och en målad skiltvakt utanför förstuguqvisten ... men just då han som bäst talar derom, mulnar ibland hans fula ansigte och han börjar svärja öfver någon, som han aldrig benämner med annat namn än hederstiteln djefvul, och vid hvars öde han säger sig vara bunden för tid och evighet.
Hvem han dermed menar, det gissar både ni och jag, kapten.
Med ett ord: jag kommer icke riktigt underfund med karlen.
Öfver sitt förhållande till just den person, jag menar, iakttager han den djupaste tystnad; ej heller har jag någonsin kunnat få reda på, hvar det gamla fartyget och dess besättning blifvit af.
Ni har rådt mig att icke försöka utleta af honom den gåtan, och det är också bäst, ty han är skygg och misstänksam som det onda samvetet.
– Godt, Sigurd, fortfar att iakttaga försigtighet i ditt uppförande mot honom!
Det är af högsta vigt, att han ej slipper oss ur händerna ...
Och nu farväl till i morgon, min vän!
Jag hitväntar riksrådet Skytte och assessor Stjernhjelm, som lofvat att fördrifva min afton med en filologisk disputation.
– Än ett ord, kapten, till bevis på hans onda samvete eller rättare på hans skarpa sjömansöga!
Han har sett Algernon Sidney som ligger vid Kastellholmen och ... hvad tror ni väl?... jag, som var i hans sällskap, såg honom stanna och betrakta den noga, och hörde honom mumla halfhögt: “...Fan, kan det vara densamma?
Åh, prat!
Jag ser spöken midt på ljusa dagen.“
Och ändå är riggen borta och fartyget till en del betäckt af öfverbyggnaden!...
Sigurd skiljdes nu från sin herre, som kort derefter emottog sina begge väntade gäster.
Men det nöje, som bereddes Vanloo af den lärda disputationen mellan friherre Bengt och herr Georg
Stjernhjelm, hvilken sednare med en egen blandning af allvar och skämt uppställde de djerfvaste satser och försvarade dem med en fintlighet utan like mot den förres lika grundliga som skarpsinniga angrepp, detta nöje, som i riklig mån kryddades af qvicka infall från ömse sidor, blef hastigt afbrutet genom ankomsten af ett bref till värden, hvilket nödgade denne att i förtid bryta laget och samma qväll begifva sig till Sjövik.
Brefvet var skrifvet af Agnes Drake och underrättade Vanloo, att den lilla Hedvig för trenne dagar sedan insjuknat i en gängse farsot, som redan kräft många offer inom det uppvexande slägtet i Stockholm och kringliggande nejder.
En af hufvudstadens mest ansedda läkare hade blifvit kallad till Sjövik, men hans bemödanden hade varit fruktlösa, och han hade lemnat Sjövik med föga hopp om räddningen af barnets lif.
„Mynher Vanloo“, så slutade brefvet, „ryktet säger, att ni eger en ovanlig kunskap i medicinen.
O, att så vore!
Ni vet, hvad detta barn är för mig.
Min fruktan att förlora det ger mig mod att bedja er genast ila hit.
Jag är så ensam, och hvad än Gud beslutat rörande min stackars Hedvig, skulle er närvaro vara mig en stor tröst.“
Efter midnatten, tvenne timmar efter ankomsten af detta bref, stannade Vanloos flåsande hästar på Sjöviks borggård.
Han skyndade upp till Agnes’ rum och fann den arma modern vid sitt barns sjukbädd.
Hennes vaka delades af en tjenarinna, men herr Gustaf Drake var icke synlig.
Hedvig slumrade redan i den sömn, med hvilken en mild natur plägar underlätta dödsarbetet, och som endast afbrytes genom andens längtan att för sista gången genom det bristande ögat rikta en blick på sina dröjande anförvandter, innan han på frigjorda vingar höjer sig öfver tidens gränser.
Lampans sken föll på den döende flickans bleka ansigte.
Dess späda organism syntes utan ansträngning, utan inre kamp, gå sin upplösning till mötes.
Lifskraften aftog mildt och stilla, såsom aftonrodnaden en skön qväll förbleknar.
Så dö blott någon gång barnen, men oftare den lefnadströtta ålderdomen, för hvilken inslumrandet i döden är lifvets sista njutning.
Agnes läste i Vanloos ansigte, att skiljsmessan från Hedvig var oundviklig.
Hon sjönk på knä vid flickans hufvudkudde och fuktade den sofvandes lockar med sina tårar.
Vanloo frågade med sakta röst tjenarinnan efter herr Gustaf. Han fick till svar, att man sökt, men ingenstädes funnit honom.
Anande, att Drake befann sig i sitt laboratorium, lemnade Vanloo rummet och skyndade dit.
Han hade lyckligtvis medtagit den nyckel, han egde, till jerndörren i östra tornflygeln, skyndade upp för vindeltrappan, slog ett häftigt slag på den lästa dörren och sade sitt namn.
Höljd i sin arbetsdrägt stod
Drake framför honom.
Ugnen var eldad, och degeln befann sig på en af dess härdar.
På bordet var uppstäld en af retorter, rör och flaskor sammansatt apparat, hvars innehåll fördunstade öfver en spritlampa.
– Välkommen, sade Drake, – jag har under flera dagar förgäfves väntat er.
Ni kommer i rättan tid att bevittna utgången af detta experiment.
Sedan vilja vi ...
– Jag kallar er till er dotters dödsbädd, afbröt honom Vanloo.
– Om ni vill bevittna hennes sista jordiska stund och säga henne ert farväl, så är ingen tid att förlora.
– Allt hopp är då ute?
Är det redan så nära slutet? utbrast
Drake och afkastade kappan, för att följa Vanloo, som omedelbart efter förkunnandet af sitt budskap lemnade laboratoriet, utan att vänta på sin värd.
Men då Drake åter befann sig ensam, stannade han tvekande; hans ögon riktades än på ugnen, än på dörren.
I detta ögonblick jäste degelns innehåll öfver dess brädd.
Drake pådrog åter kappan och skyndade till härden.
Då han efter en fjerdedels timmas förlopp lemnade ugnen och begaf sig till sjukrummet, var hans dotter död.
Hedvig hade kort efter Vanloos återkomst vaknat ur sin slummer, men blott för att med den slocknande blicken söka sin mor och derefter sluta sina ögon till den eviga sömnen.
Agnes uppgaf ett skri af smärta, då hon kände den lillas hand stelna i sin; hon tryckte kyss på kyss på hennes kallnade läppar och lade sin feberheta kind intill hennes, såsom om hon dermed velat återgifva henne lifvets värma ...
Han var förtrolig med anblicken af döden, den han sett under många vexlande gestalter.
Aningen om själens ovanskliga lif, hvilken funnits hos menniskorna i alla tider, under alla kulturförhållanden, och starkast ger sig tillkänna hos harmoniskt utbildade, andligt friska individer, hade hos Vanloo öfvergått till en innerlig öfvertygelse, hvarpå sjelfva naturlifvets fenomener i den dager, han skådade dem, gaf bekräftelse, och som af hans filosofiska studier ej blifvit rubbad.
För honom var det derför ett högtidligt, i intet hänseende nedstämmande skådespel att se döden lägga sin hand på ett skuldfritt bröst.
Döden var enligt hans åskådningssätt icke tillvarons förintelse, utan det andra stora stadiet i menniskosjälens utveckling, i hvilken födelsen utgör det synliga första.
Men nu meddelade sig den smärta, moderhjertat kände, äfven till honom, och då Agnes slutligen reste sig upp ur sin knäböjande ställning och instinktmessigt slöt sig till det enda bröst, som ännu klappade för henne, blandades hans tårar med hennes.
I detta ögonblick hörde han för första gången, sedan han återsett föremålet för sin ungdomskärlek, det namn uttalas, hvarmed hon fordom nämnde honom.
Han hörde Agnes hviska namnet Arnold ... den ton, hvari det uttalades, trängde till hans innersta, och han tryckte henne närmare sitt trofasta bröst.
En stund derefter inträdde herr Gustaf. Han betraktade de innevarandes ansigten, närmade sig dödslägret och utbrast med en hastig blick på detsamma:
– Jag ser, att jag kommit för sent.
Hon har redan gått till ett bättre lif.
Och han lutade sig öfver det döda barnet, tryckte en kyss på dess mun och vände derefter sitt dystra ansigte till sin hustru, idet han till henne riktade några ord, som skulle innebära en uppmaning till undergifvenhet under Guds vilja.
Hans blick riktades derefter på Vanloo, som med armarne korslagda öfver sitt bröst och med rynkad panna betraktade honom.
Drake tyckte sig finna ett hotande uttryck i sin gästs blick och hållning.
De afspeglade ock en tanke, som rörde sig i djupet af dennes själ.
– En af de skyddsvakter, så tänkte han, – hvilka hitintills stått mellan dig och Vedergällningen, har nu öfvergifvit dig.
En qväll, några dagar efter Hedvigs begrafning, hade Drake stigit till häst och ridit ut.
Himmelen var betäckt af moln, det regnade och blåste.
Han aftog hatten och lät regnskuren fritt störta öfver sitt hufvud, lyssnade till vindens tjut i skogen, betraktade de jagande molnen och sporrade sin häst, som om han velat ila framåt i kapp med dem.
Stunder, sådane som denna, voro en vederqvickelse för hans själ.
Då hvilade de tankar, som med sin eviga kretsgång kommo hans hjerna att svindla, då veko hopp och fruktan och grubbel fjerran och efterträddes af en vild stormande lefnadslust.
Så ilade han länge framåt, tilldess den tröttnande hästen, som han gifvit fria tyglar, saktade sitt lopp.
Drake befann sig då vid stranden af sjön, icke långt från Signildsborg.
Han stannade och lyssnade med välbehag till vågornas brus på den af blåsten upprörda insjön, till vindens hemska hvinande i skogen och det vemodiga sorlet af talrika regnbäckar, som, bildade af de smältande snödrifvorna, störtade utför klipporna, och öfver bäddar, som de gräft i den våta jorden, sökte sin väg till sjön.
Hans själs stämning harmonierade med dessa toner och lade ord och tankar i den vilda sången.
– Naturen suckar under nödvändighetens lag.
Molnen deruppe länka icke sjelfva sin kosa, böljorna dansa icke af egen lust på den stormiga sjön; de drifvas af en yttre makt, af den blinda nödvändighetens.
Och från denna lag skulle af allt skapadt endast menniskan vara befriad!
Ödet hvars nät omspinner hela skapelsen, förer äfven henne i ledband; hjernans fibrer äro de tyglar, hvarmed det osynligt styrer menniskoanden.
Likasom hvarje brant, hvarje remna i dessa klippor, hvilkas splittring synes så nyckfull och oberäknad, varit ovilkorliga följder af fordna strider mellan naturkrafterna, så äro menniskornas tankar, beslut och handlingar, så fria de synas, endast verkningar af den blinda nödvändigheten.
Hvem är derför skuldfri, och hvem är brottslig?
Hvad är godt och hvad är ondt?
Stjernorna förutsäga, hvad vi skola blifva, naturen bestämmer det.
Vi äro verktyg i Ödets hand, ingenting annat.
Våra känslor och begär äro dess häfstänger.
Vi äro otillräkneliga för våra handlingar, och enhvar skall på domens dag kunna svara: se, jag blef det, hvartill du gjorde mig; är jag brottslig, så är skulden icke min, utan din ...
I detta ögonblick afbröt Drake sin monolog och lyssnade åter.
Han tyckte sig förnimma menniskoröster, svagt genomträngande elementernas vilda symfoni.
Han red mot det håll, hvarifrån de hördes, och stannade snart utanför en vid vägen belägen koja, genom hvars fönster ett svagt ljus skimrade.
Derinifrån ljöd en sång i långa, högtidliga toner.
Det var den aftonpsalm, med hvilken kojans innevånare firade sin andakt, innan de gingo till hvila.
Drake hörde följande ord, sjungna af åldriga och späda röster:
Se, dagen är all, dess dejliga sken
Har slocknat, och skuggorna falla,
Den siste skall komma; om snar eller sen,
Så väntar dock döden oss alla.
O, må vi beställa i tid om vårt hus,
Förrn dödsklockan öfver oss skallar,
Och Herren till domen oss kallar.
Tryggt hvilar enhvar, som bygger sin tro
I lifvet och döden på Herran;
Men brottslingen finner i natten ej ro,
Han söke den när eller fjerran,
Då samvetet vaknat; han räds för sin Gud,
Han bäfvar för stunden den sista,
Då hjertat i döden skall brista.
– Bah! mumlade Drake och satte sin häst i gång.
– Samvetet!
Det är en plågoande, som skapas af menniskans eget högmod, då hon inbillar sig vara fri i sitt handlingssätt och tillräknelig för sina gerningar ...
Döden!
Jag fruktar den ej ... om den blott icke afbryter min bana, innan den nått sitt mål ...
Då alla mina förhoppningar äro uppfyllda, eller alla korsade och intet mer återstår att lefva för, då må jag dö ...
Emellertid återförde honom dessa tankar till hans vanliga betraktelser, under det han styrde sin häst mot hemmet.
Hunnen ett stycke från kojan, mötte honom tvenne vandrare.
Då de kommit närmare, fann han, att de voro qvinnor, väl höljda i sina dukar mot regnet och blåsten.
De stannade, liksom af fruktan för hästen, och tycktes vilja vika in i skogen vid sidan af vägen.
Detta gaf Drake anledning att tilltala dem: