Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att förekomma den för andra måls behandling menliga tidsförlust, som således föranledes derigenom, att för hvarje mål, deri vittnesförhör blifvit begärdt och af Högsta Domstolen tillåtes, två särskilda föredragningar i Högsta Domstolen måste ega rum, torde den nu ifrågaställa pröfningen deraf, huruvida hos Kongl. Majit begärdt Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JY2 188.
363 vittnesförhör må tillåtas, kunna i första hand uppdragas åt Nedre Revisionen, (bestående, i hvarje mål, som der handlägges, af Föredraganden och två andra Revisionssekreterare) hvilken har sig anförtrodt och ålagdt att i öfriga afseenden bereda målen till föredragning i Högsta
Domstolen samt i revisionssaker hos Högsta
Domstolen afgifva underdåniga betänkanden, innefattande förslag till Kongl. Maj:ts beslut; och får jag derföre vördsamt föreslå, att antingen såsom tillägg till den för Justitie-revisionen gällande Instruktion af den 3 Augusti 1809 eller i annan ordning, som kan befinnas lämpligare, måtte utfärdas stadgande i den syftning, att då part uti hos Kongl. Maj:t genom revisionssökande eller besvär fullföljdt mål begärt att få i målet förebringa ytterligare bevisning genom vittnens afhörande, Nedre Revisionen må, äfven om vederparten denna begäran bestridt, eller, i revisionssak, icke hos Kongl.
Maj:t tillstädeskommit, ega att, såvida det begärda vittnesförhöret af Nedre Revisionen anses kunna inverka på sakens utgång, meddela tillåtelse till vittnens hörande; men att, i händelse Nedre Revisionen finner slik begäran icke böra bifallas, samma begäran, såsom hittills, underställes Högsta Domstolens pröfning».
Genom en sådan af Nedre Revisionen meddelad tillåtelse, vore äfven om, såsom jemväl med det nu brukliga förfaringssättet vid dylik tillåtelses meddelande kan inträffa, Högsta
Domstolen sedermera, vid sakens slutliga pröfning, skulle finna den åberopade och tilläfventyrs tillvägabragta bevisningen icke medföra den af parten åsyftade verkan, ingen annan skada skedd, än att parten, som tillgodonjutit den tillfredsställelsen att hafva fått förebringa all den bevisning, han förmenat vara erforderlig och kunnat åstadkomma, icke i och för sin sak haft något gagn af den kostnad, han genom det honom under sakens behandling i högsta instansen tillåtna vittnesförhöret sig ådragit ; _ och till följd af den nu föreslagna åtgärd kunde destomindre någon tidsutdrägt med målens föredragande i Högsta
Domstolen föranledas, om tillika stadgades, att tillåtelse till vittnesförhör och vederbörliga föreskrifter angående detsammas verkställande borde af Nedre Revisionen meddelas så lång tid förr än, målet komme i tur att i Högsta
Domstolen hufvudsakligen föredragas, att vittnesförhöret dessförinnan kunde vara verkstäldt och, om detta försigginge vid annan domstol, protokoll deröfver till Justitierevisionen inkommet.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott anhålles vördsamligen.
Stockholm den 29 November 1862. J. A. Bovén. 3 (i 4 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. .JW 189. JW 189.
Af Herr IjovilF
Om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, alt hvad redan gäller såsom lag, i afseende å kommunikation af besvär hos Hofrätt i skuldfordring smål, jemväl bör tillämpas pä alla andra mål, som genom besvär dragas under Hofrätterna och icke angå , häktade personer.
Man klagar understundom öfver långsamhet i lagskipningen, men man besinnar icke alltid, att orsakerna till denna långsamhet ofta äro att söka i beskaffenheten af de processuela stadganden, domstolarne måste iakttaga.
— Rikets Ständers Justitie-ombudsman har uti sin berättelse till innevarande riksdag fästat uppmärksamheten på åtskilliga missförhållanden, i afseende pä rättegångssättet hos underdomstolarne.
Men om dessa, af honom antydda olägenheter skulle, genom en förändrad praxis, kunna till aldra största delen afhjelpas, så måste man deremot medgifva, att i den gällande process-ordningen för Hofrätterna gifvas stadganden, som i väsendtlig män motverka ett skyndsamt afgörande af målen, och hvilka derföre, så vidt som en snabb rättvisa mäste anses såsom ett af de förnämsta vilkoren för samhällets trefnad, ovilkorligen tarfva förändring.
Hvar och en har sig bekant, huru mycken tidsutdrägt, som ofta uppstår, då inål, som genom besvär inkomma till öfverordnade myndigheter, utställas till ”vederbörandes hörande”.
Hos Hofrätterna är denna tidsutdrägt icke minst.
Orsakerna äro, utan tvifvel, att söka i process-ordningens föreskrifter, ty väl förfares, enligt Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, i skuldfordringsmål sä, att, då besvären utställas till kommunikation, i sammanhang dermed lorelägges den, som skall förklara sig, att sådant fullgöra inom viss tid efter erhållen del af besvären, vid äfventyr, att icke vidare varda i saken hörd, om den tid försittes.
”Kommer ej svar”, heter det, "gifve då klaganden in afskrift af besvären, med dertill hörande handlingar, hvarpå målet af Kongl.
Hofrätten företages och, efter beskaffenheten, afgöres.
Vare ock klaganden skyldig, att dessa besvärshandlingar genast uttaga, dem ve derparten tillställa och bevis derom till Kongl. Hofrätten ingifva inom .
Försummas det, håfve klaganden förlorat sin talan emot öfverklagade utslaget.”
I brottmål, der klaganden är fälld till böter, och der Underrätten i sin besvärshänvisning meddelat fullständiga föreskrifter, enligt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, förelägges jemväl den klagande att ingifva kommunikationsbevis inom viss tid, vid äfventyr, att han eljest anses hafva förlorat sin talan, och att besvären således ej komma under pröfning.
Men i alla andra mål, som genom besvär dragas under Hofrätten — undantagande sådana, som angå häktade personer, — förfares, enligt lag, 9 kap. 2 § Utsöknings-balken och 27 kap. 8 § Rättegångs-balken, sålunda, att klaganden förelägges, att "ofördröjligen" uttaga handlingarne, tillställa vederparten desamma och ingifva bevis derom till Hofrätten, allt vid vite af Motioner i B or g are-Ståndet 18(52. JtyF 189.
365 feni riksdaler.
— Nu händer ofta, att klaganden försummar att uttaga handlingarne.
Han fälies då, efter någon tids förlopp, till vitet och förelägges att fullgöra resolutionen, vid äfventyr, att det öfverklagade utslaget varder för laga kraftvunnet ansedt.
Då fullgör han resolutionens föreskrift, inkommer inom stadgad tid med kommunikationsbevis och har således förvarat sin talan.
Yederparten, som i första resolutionen fått sig förelagd t att afgifva förklaring inom viss tid, efter erhållen del af besvärshandlingarne, vid vite af fem riksdaler, försummar sin skyldighet i berörda hänseende och förelägges då högre vite; men förklarar sig icke ändå och får då föreläggande, med äfventyr, att icke vidare varda i saken hörd.
Han kommer det oaktadt icke med förklaring och, då han emellertid har handlingarne i sitt våld, så förelägges han, vid vite, att allenast återställa handlingarne.
Han försitter äfven detta vite, och nu har man ingen annan utväg, än att förelägga klaganden sjelf att inkomma med protokoller i målet och afskrift af besvären eller uppgift på deras innehåll, vid vite, och om nu slutligen klaganden icke efterkommer denna föreskrift, så fälles han till vitet och får enahanda föreläggande ånyo, med det äfventyr, att uraktlåtenhet att fullgöra hvad Hofrätten föreskrifvit, icke hindrar målets afgörande; hvaruppå omsider, i händelse klaganden ändå icke inkommer med protokollen och afskrift af besvären, Hofrätten i utslag afgör målet och förklarar sig, i saknad af nödiga handlingar, icke kunna göra ändring i Underrättens beslut.
Emellertid hafva, sedan målet först anhängiggjordes hos Hofrätten, åtskilliga år förflutit.
Man må icke föreställa sig såsom en stor sällsynthet, att alla de åtgärder behöfva vidtagas, som jag här ofvan beskrifvit.
Det inträffar ganska ofta, att större delen af åtgärderna måste vidtagas, innan ett mål kan bringas till slut.
Det torde vara alldeles öfverflödigt att vidare, än som skett, genom ett enkelt relaterande af förhållandena, visa orimligheten af gällande lagstadganden uti ifrågavarande hänseende.
Jag tager mig likväl friheten att erinra om huru mycken dyrbar tid, som rent af förspilles för domstolar och verkställande myndigheter genom ett sådant förfaringssätt, som det, hvilket för närvarande är det lagliga; och jag får, med anledning af hvad jag sålunda haft äran anföra, vördsamt föreslå: att Rikets
Ständer för sin del besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom stadgas, att hvad som redan gäller såsom lag i afseende pä kommunikation af besvär hos Hofrätt i skuldfordringsmål, jemväl bör tillämpas på alla andra mål, som genom besvär dragas under Hofrätterna, undantagande sådana mål som angå häktade personer.
Jag anhåller om remiss till Höglofliga Lag-Utskottet.
Stockholm den 29 November 1862. J. A. Bovin. 366 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVf 190. JW 190.
Af Herr CcirlsOll!
Angående förändradt sätt för uppbörden af och redovisningen för de till allmänna verk och inrättningar utgående eller till embets- och tjenslemäns aflöning anslagne skatter, vare sig tionde eller räntor.
Genom sednast åvägabragta förenkling af grundskatterna, har en väsendtlig och länge efterlängtad lättnad vunnits för landets jordbrukare genom den större enkelhet och den säkrare grund, som blifvit lagd för de grundskatter, som häfta vid Svenska jorden.
— Men derigenom, att tionde och räntor, som äro anslagne till enskilde tjenstemän, verk och allmänna inrättningar, utdebiteras och uppbäras af särskilde uppbördsman, stå stora olägenheter ännu qvar, dels för ränte- och tiondetagarne, hvilka oftast icke, utan genom kommissionärer, äro i tillfälle att utbekomma sina löneförmåner, dels ock för den skattdragande jordbrukaren, som nödgas inställa sig vid flera uppbördsstämrnor för liqviden af olika debetsedlar, och hvarigenom icke blott mycken tidspillan och trassel förorsakas, utan äfven mindre säker kontroll är att påräkna vid utdebiteringen, än om detta skedde genom Kronans uppbördsman.
Som det både för de skattdragande skulle medföra en lättnad, och det derjemte för uppbörd och redovisning af skatterna skulle åstadkomma större säkerhet och trygghet, om liqviden af samtliga skatterna finge verkställas till Kronans fogdar, och då härigenom alla nu varande enskilde uppbördsman skulle blifva öfverflödige och kunna indragas, samt ej obetydliga besparingar derigenom i en icke aflägsen framtid kunna göras, så får jag härmed vördsammast föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer täcktes besluta, att alla skatter, vare sig i tionde eller räntor, som utgå till allmänna verk och inrättningar, eller äro anslagne till embets- och tjenstemäns aflöning, må uppbäras af Kronans uppbördsmän, och af dem redovisas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, samt att, i sammanhang härmed, de löntagare, som hafva sådan tionde eller räntor sig anslagne, mätte få lyfta dem i de respektive länens ränterier.
C. Fr.
Motioner, i Borgare-Ståndet 1862. J\S 191. 367 JW 191. % Af Herr Alflhild’!
Om anslag lill inrättande af ett Landtbruksinstitut i Skaraloi'gs län m. m.
Bland Sveriges 3:ne stora näringskällor, jordbruk, bergsbruk och skogsbruk, har jordbruket alltid intagit och kommer säkerligen alltid att intaga det främsta rummet.
Också finnes intet landskap, der icke detta bruk mer eller mindre idkas, under det de båda andra merendels äro inskränkta till vissa trakter eller provinser.
Likväl linner man, att äfven för jordbrukets bedrifvande i stort vissa delar af landet företrädesvis egna sig, af hvilka de förnämsta äro slätten norr om Mälaren, mellersta Östergötland, Vestgötaslätten, sorn utbreder sig söder och sydost om Venern, “oeh Skånes framför de öfriga bördiga slättland.
Att landtbruket hos oss under de sista 30*till 40 åren i utveckling gått med stora steg framåt, kan ingen förneka.
Orsakerne till denna raska framgång hafva visserligen varit flere; men utan tvifvel stå, härvid främst de många läroverk, sorn småningom inrättats för detsammas ändamålsenliga och rationela bedrifvande.
Ända intill sednare tider bedrefs, sä väl hos oss sorn i främmande länder, åkerbruket hufvudsakligenKefter erlärenhetsrön, men ensamt detta sätt att vinna kunskap är en både långsam och dyr väg; och'dä många vigtiga upptäckter tidt och ofta göras inom naturvetenskapernas område, vore det väl dåraktigt att icke äfven för landtbruket^ deraf draga lördel.
Ja, ett åkerbrukande tolk i vära dagar, som icke, genom inrättande af läroverk äfven för åkerbruket, befrämjade detsamma, k omne nödvändigt att stadna långt efter i nationernas stora täflan.
Den sorn i detta afseende iitom Sverige först bröt isen, var Edvard Nonnen, hvilken lör nära 30 är sedan på sin egendom*Degeberg i Skaraborgs län, med understöd af Staten, inrättade vårt första landtbruksinstitut.
Ehuru han, till förlust för den landsorten, efter lif. tiotal af år nedsatte sitt institut tillden blott rättareskola, har dock hans exempel' ej^blifvit utan efterföljd i andra bygder, så att Sverige för närvarande eger nästan i hvarje län sin rättareskola samt dessutom 2:ne landtbruksinstitut, det ena i norra ändan af den egentligen sädesodlande delen al riket, det andra i dess sydligaste del.
Det är påtagligt, att dessa begge instituter icke kunna räcka till för vart långsträckta fädernesland; och om man än måste medgifva, att genom lättade kommunikationsanstalter’ afstånden blifvit betydligt förkortade (från Vester-och Östergötland till bemälda instituter uppgår vägen likväl till 20—30 mil), så visar erfarenheten vid dem båda, att plats ingalunda finnes för de många, som der söka inträde.
Förr än de 2:ne återstående, mellanliggande slättländerna öster och vester om Vettern erhålla hvar sitt institut, och måhända Norrland också sitt, har man ingalunda tillräckligt sörjt för Sveriges behof i förevarande afseende.
Till stod för yrkandet pä ett snart inrättande afj.flera landtbruksinstituter får jag dessutom fästa uppmärksamheten derpå, att den stora utrikes skuldsättningen genom hypo - 368 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\@ 191. thekslån, hvilken af Sveriges nuvarande jordbrukare göres, är ganska betänklig, derest icke genom ett allmännare spridande af större insigter i det rationela jordbruket svenska jordens produktion under tiden mer och mer ökas.
Det lärer ej kunna nekas, att en sådan insigt befordras, icke blott genom direkt undervisning vid instituter, utan äfven och kanske lika mycket genom landtbrukares besök å dessa samt genom derifrån erhållna råd, hvilket allt klarligen ådagalägger, att dylika inrättningar, om de skola åstadkomma vederbörligt gagn, icke få ligga pä för långa afstånd eller vara för få.
Härtill komma»-, att det väl synes vara önskligt, att af de mångå ynglingar, som studera vid elementarläroverken och icke alla kunna fä rum på embetsmannabanan, en godjjdel genom landtbruksinstituten (rättareskolor förmå icke detta) droges öfver till landtbruket, som aldrig kan bekomma för mångå skickliga idkare.
Efter förutsändande af dessa anmärkningar tager jag mig friheten härmed vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville anslå nödiga medel för inrättande af ett landtbruksinstitut i Skaraborgs län.
Skälen hvarför jag anser, att nämnde stora sädesodlande bygd denna gång bör föredragas slättlandet öster om Vettern, äro företrädesvis fyra. l:o) Sedan det är afgjordt att genom Nonnens inträffade död landtbruksskolan på Degeberg med nästa års utgång kommer att upphöra, bör, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer, nu ett nytt landtbruksläroverk derstädes organiseras; ett landtbruksinstituts anläggande i stället för en rättareskola skulle der aflöpa med mindre kostnader, än i någon annan landsort.
2:o) Står, sä vidt mig är bekant, Vestergötlands landtbruk i allmänhet pä en lägre utvecklingsgrad än Östergötlands, hvadan också i Vestergötland ett institut dels är mer behöflig!, dels älven skulle genom befordran af länets bättre odling snarare återgälda åt det allmänna en härför använd kostnad. jl:o)
Det är en allmänt vedertagen grundsats att frän en person eller en ort icke återtaga ett en gång meddeladt understöd eller anslag, sä länge detta vederbörligt och väl användes till det åsyftade ändamålet.
Nu hafva Rikets Ständer redan för 28 år sedan anslagit till Nonnens institut i Skaraborgs län 15,000 riksdaler ärligen (ungefär samma summa ville jag bekomma för det nya institutet), och ifall icke han, af skäl. hvilka jag ej fullkomligt känner, nedsatt sitt läroverk till en rättareskola, så hade efter all sannolikhet nämnde län ännu i dag haft detta anslag qvar.
Mitt förslag utgör således i detta hänseende blott ett återbördande dt länet af hvad Rikets
Ständer en gång för ett landtbruksinstitut ät detsamma förr anslagit samt sedan, under flera hvarandra följande riksdagar, medgifvit det att för samma ändamål behålla. 4:o) Skulle ett i Skaraborgs län inrättadt landtbruksinstitut, om det förlädes på det ställe, som synes mig vara det lämpligaste, blifva det för Statsverket minst kostsamma i riket, men ändock åtminstone i ett hänseende böra åstadkomma den bästa undervisningen.
Att nogare bestämma platsen för det föreslagna landtbruksinstitutet är ej möjligt för en enskild person, hvilken ej, såsom t. ex. Nonnen, sjelf eger en större egendom och vill densamma för ändamålet upplåta.
Men denna omständighet bör sä mycket mindre hindra Rikets Ständer att bevilja anslag åt den förordade inrättningen, som man väl kan taga för gifvet, att länets invånare, med Konungens Befallningshafvande i spetsen, nog komma att sörja för att, ifall medel beviljas, dessa blifva pä lämpligaste vis för oftabemälda ändamål använde.
Tvärtom skulle det i de flesta fall blifva mer eller mindre fåfängt att bestämdt anskaffa lokal, innan man Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 191.
369 man vunnit någon vissare förhoppning att bekomma nödiga medel för det eftersträfvade målet.
Emellertid, och för att visa, det jag ej varit alldeles obetänkt på också denna del af ärendet, får jag här uttrycka den åsigt, att, enligt mitt förmenande, jord utmed staden Skara skulle för ett landtbruksinstitut inom länet blifva en ganska tjenlig plats, ja måhända den tjenligaste, som kan erhållas.
Oberäknadt nämligen dess läge nästan i medelpunkten af den bördigaste och mest odlade delen af länet, är det ett erkändt faktum, att det i staden befintliga, för det närvarande af mer än 400 lärjungar besökta elementarläroverket, äfvensom den invid staden belägna veterinärinrättningen, föranleda i allmänhet flere personer att dä och då resa hit, än till någon annan ort i länet, hvilket förhållande,»enligt hvad jag ofvan angifvit. utgör ett ganska vigtigt moment i fråga om det gagn, som ett landtbruksinstitut kan sprida omkring, sig.
Vidare finnes på stället dels veterinärinrättningens jord samt åtminstone 2:ne boställen, som kunna arrenderas lör lång tid, dels mellan dessa possessioner åtskillig enskild jord, som lätt får köpas, så att en jordrytnd för ett blifvande institut här rätteligen kan anskaffas till en areal af 512 tunland, till det aldra mesta redan odlade.
Vidare består ifrågavarande jord af flerehanda slag, såsom styf lera, småningom öfvergående till lätt lera, svartmylla, sandmylla och sand, hvilken omvexling är af icke ringa vigt vid valet af ställe för ett landtbruksläroverk.
Än vidare eger veterinärinrättningen och ofvannämnda boställen ej obetydliga skogar, hvilka kunde förökas genom enskildes derintill liggande, sä att hela den sammanlagda skogsarealen uppginge till minst 600 tunland, belägne allesammans alldeles intill nyss omtalte åkerjord; och härmed öppnades ett fullt tillräckligt fält för instituts-elevernes undervisning i skogshushållning, oberäknadt'att bevarande för framtiden af dessa skogar skulle blifva till aldra största gagn för den kringliggande, genom nästan systematiskt skogsutrotande, mer och mer skogfattig blifna orten.
Om, såsom jag ville yrka, institutets byggnader uppfördes helt nära veterinärinrättningen, å dess jord, vunnes för institutet den ytterligare fördel, att landtbrukseleverne, sädeles under vintrarna, dä landtbruksgöromälen ej äro så mänga, sattes i tillfälle att inhemta grundlig kunskap i veterinärvetenskapen, jemte det de finge i samma vetenskap någon praktisk öfning, hvartill vid bemäldc inrättning anledningar ofta gifvas; och skulle, i anseende till det nära sammanhanget mellan boskapsskötsel och landtbruk, ett landtbruksinstitut vid Skara i nyssnämnda afseende komma att ega ett bestämdt företräde framför rikets båda andra instituter.
Ändtligen bör tilläggas, att alldeles intill veterinärinrättningen Skaraborgs läns trädplanterings-förenings betydliga trädgård är anlagd, i hvilken landtbrukseleverne också finge undervisning i trädgårdsskötsel.
Härförutan bör ej lemnäs oanmärkt, att närbelägenheten af Skara, hvilken såsom stad är för liten för att kunna menligt inverka pä elevernes flit och ordning, helst om de vore förbundne att bo ä institutet, deremot blefve af en afgjord fördel i afseende på institutets allmännare gagn, alldenstund personer i och utom länet (hvad angår de sednare, tänker jag äfven pä södra Vermland), som önskade att då och då taga institutets arbeten m. m. i ögonsigte, just genom stadens närbelägenhet kunde, utan att behöfva gå grannlagen.» heten för när, genom att taga förestånd arens gästfrihet för mycket i anspråk, mer än en dag i sender vistas på stället, för att af institutet draga fördel.
Slutligen bör för ingen del lemnäs oanmärkt att, ifall det föreslagna institutet förlägges till Skara, den årliga kostnaden för detsamma blir betydligt lägre, än med dess förläggande' till annat ställe inom länet, i anseende dertill, att lärarne vid veterinärinrättningen, och vid elementarläroverket kunde påräknas att öfvertaga undervisningen i 4 eiler Bih. till 11.
Fröt 1£>62 & 11 Samt 3 A få. 47 370 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 191. 5 läroämnen, mot betydligt lägre arfvoden, än som erfordrades för andra särskilda lärare i jamina ämnen, hvilka nödgades i bemälda ändamål enkom uppehålla sig vid ett å landsbygden förlagdt institut.
Efter denna framställning får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer för inrättande af att landtbruksinstitut inom Skaraborgs län, under vilkor att det fritt underliölle och undervisade 16 eller 20 rättarelärlingar och 4 elever, samt lemnade bostad m. m. och undervisning åt 12 eller 16 betalande elever, ville l:o) anslå en gång för alla dels till uppförande, af behöfliga byggnader, nemligen ett större lius med boningsrum åt föreståndare och lärare i praktiskt åkerbruk samt i skogshushållning, äfvensom åt elever och läri ingar, tillika med undervisningsrum och minst 2:ne kök, vidare ladugård, magasin och visthus in. m., äfvensom smedja och slöjdhus; dels till inköp af inventarier, nemligen kreatur och åkerbruksredskap, m. m. 50,000 R:dr, 2:o) lemna ett ärligt anslag a) till arrende för arrenderad och ränta å köpesumman för enskildes inköpta jord, utgående med 6,500 ” b) till lön åt föreståndare och samtlige lärare 9,500 ” hvilket sistnämnda belopp likväl, ifall institutet förlädes till annan ort än Skara, mäste förökas med ytterligare 4,500 eller ‘ 5,000 ” 3:o)
Af de omkring 50,000 R:dr, hvilka årligen ur kronoskogarna i Skaraborgslän inflyta till rikets skogsplanteringskassa, anvisa, till inköp frän enskilde, af omkring 400 tunland skog och skogsmark, minst 5.000
R:dr årligen under vissa år, med vilkor att framdeles i vanlig ordning, för samma skogsplanteringskassas räkning, ur de inköpta skogslotterna årligen försåldes det virke, m. in., som för institutet ej behöfde användas.
Och blefve säkerligen denna nya kronopark i en snar framtid lika indrägtig för bemälda kassa, som länets nuvarande kronoskog ar.
Vid jemförande af ofvanstående anslagsförslag med nu utgående anslag till Ultuna och Alnarps instituter, böra de ofvan under 2:o) litt. ä) upptagne 6,500 R:dr, hvilka borde utgå till arrende eller ränta för dels arrenderad, dels inköpt jord, ' med allt skäl afräknas, emedan Staten, i stället för nämnde jord, ät bemälda båda instituter upplåter 2:ne kungsgårdar.
Sist föreslår jag vördsamt: att lör den händelse Rikets Ständer, såsom jag vågar hoppas, bevilja de relativt små anslag till ett landtbruksinstitut i Skaraborgs län, hvilka jag nu ifrågasatt, en direktion, med länets höfding i spetsen, mätte af Kongl. Maj:t ijnåder utses, för att bringa hela det af mig härmed framlagda förslaget till verkställighet.
Jag anhåller vördsamt om remiss
#f denna motion till vederbörligt Utskott.
P. G. Alander.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 192 och 193. 371 JW 192.
Af II err AlfllldCl*!