Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så t. ex. hvad krut beträffar, så är man oförhindrad att här i landel för egen räkning köpa och begagna huru stora qvantiteter som helst af denna vara; men för den våda, som rättigheten att försälja' krut medför, har lagstiflningen varit nödsakad alt inskränka denna rättighet, och derföre har den jemväl, såsom straff för öfverträdelse af ett dylikt laghud, föréskrifvit, att varan skall anses förbrulen.
Nu kan man väl icke. neka, att det ju är för ordningens skult, och för att förekomma de beklagliga följder, hvilka utminuteringen af bränvin kan medföra, som denna rättighet blifvit inskränkt, och följaktligen mäste äfven det qvantum bränvin, större eller mindre, som påträffas hos lönnkrögarne, anses förbrolet.
Vid sådant förhållande kan det icke vara med någon sund lagstiftningsprincip förenligt, alt, om en lönnkrögare har i sitt våld t. ex. 100 kannor, så skall han mista 60, roen behålla 40; varan har han ju i ändamål att olofligen begagna densamma, och då mäste han också anses hafva förverkat den.
Jag finner fördenskull en sådan förändring uti ifrågavar:de mom. böra ega rum, att allt det bränvin, som lönnkrögaren har i försäljningsrummet, tillika med de kärl, hvari det förvaras, skola vara underkastade beslag och förbrutne, och 151 Don 7 Oktober e m. jag önskar derföre, att en dylik förändring i §:n måtte tillvägabringas.
I afseende på 1 ista morn. inskränker jag mig till att föreslå en liten förändring i redaktionen.
Der står nemi.: ”den, som fjerde gången eller oftare med sådan förbrytelse beträdes, dömes” etc.
Månne det icke vore lämpligare och mera enligt med språkbruket i vår gamla, såsom förträfflig ansedda lag, att säga: ”kommer lian fjerde gången eller oftare åter, dömes han” etc.
Derigenom har man förkortat §:n och jemväl gifvit den ett vackrare uttryck, utan att i ringaste mån hafva förändrat meningen i densamma.
Disk. under denna punkt subsumerat minuthandlande, och alt denne således skulle vara hemfallen under de straffbestämmelser, som §:ii stadgar, är visserligen möjligt alt så är; men den stora mängden af domare och andra, som läsa §:n, skola, jag påstår det, svårligen af, dess ordalydelse kunna draga en sådan slutföljd.
Jag anhåller fördenskull, att, när föredragningen hinner lill näsfa §, jag då får afgifva förslag till införande af de straffbestämmelser, som jag i detta afseende anser både nödiga och med författmns mening i dess helhet öfverensstämmande.
Jag anmälde mig vid början af Gr.
Sparres yttrande, under det han talade om det straffarbete, som i lista mom. af ifrågavaride § blifvit föreslaget.
Jag ber att, med anledn. af de inkast, som mot detta förslag framställts, få anföra de skäl, som inom Utsk. gjort sig för detsamma gällande.
Man har nemi. allmänt ansett, alt de hittills gällande straffbestämmelserna varit vanmäktiga, enär samma brott beständigt blifvit itererade.
Man måste således utfinna några andra sådana, och Utsk. tog då till föresyn dels den Norrska lagstiftningen i detta fall, och dels den nu gällande tullförfattmn, i afseende på smuggling; ty man kan säga, att lönnkrögare stå i samma kathegori som smugglare.
Det är fördenskull, efter min öfvertygelse, ganska lämpligt, att tillämpa det härutinnan stadgade ansvar äfven på lönnkrögeri.
I afseende å sista mom. åter, delar jag fullkomligt Gr.
Sparres åsigt, och ber att få tillkännagifva, det jag icke var närvande inom Utsk., då denna fråga der förehadea; jag hade eljest reserverat mig mot införandet af berörde morn., å hvilket jag nu vågar anhålla om afslag.
Jag skall inskränka mig till att vidröra endast de delar af §:n, mot hvilka anmärkmr blifvit framställda.
Hr Printzensköld har, i afseende på 3:dje morn., ogillat föreskriften, att ”af det i försäljningsrummet befintliga bränvin till och med 60 kannor” skola' vara underkastade beslag och förbrutna.
Hr Printzensköld anser, att det ligger något orätt uti att bestämma kanntalet af bränvin; men om den värde talaren föreställer sig, alt en grosshandlare, som eger 100,000 kannor bränvin på sitt lager, skulle, emot förordnm, som tillåter honom sälja minst 15 kannor och derutöfver, försälja 14f:de!s kanna, vore det väl der - Den 7 Oktober e. ni. före skäl, att hela hans lager skulle vara förverkadt.
För min del anser jag sådant obilligt, och det har derföre ansetts skäligt, att bestämma ett maximum, för hvilket Ulsk. också i Norrska lagen haft ett föredöme att tillgå.
Hvad sista mom. beträffar, myl hvilket Gr.
Sparre haft åtskilligt att anmärka, skall jag upskjuta mitt yttrande till dess Gr.
Mörner, som anmält sig, yttrat sig deröfver.
Jag var icke närvande i Utsk., då denna fråga andra gången derstädes förevar.
Första gåugen yttrade man sig blott i allmänhet deröfver, och man ansåg då, att så framt icke ett dylikt stadgande, som mom. innehåller, infördes i författnm, skulle det komma att inträffa, att vid den ena domstolen de brott, som blifvit begångna mot den .gamla författnm, icke alls togos i betraktande, under det alt vid en annan domstol alla sådana brott komme i beräkning.
För att förekomma en sådan olikhet har stadgandet influtit.
Hvad slutligen beträffar den ordställning i 1 :sta morn., hvarvid Hr Printzensköld fästat sig, ber jag att fä nämna några ord.
Början af §:n lärer väl icke åsyfta andra än dem, som missbruka utskänknings- eller minuterings-rätten, och jag föreställer mig, att Hr Printzensköld anser, att denna början icke står i harmoni med föreskriften i 10:da §:n. 1 sådant fall hemställer jag, hu ruvida det icke hade varit bättre all, såsom jag för min del alltid yrkat, godkänna den ordställning, som Utsk. först föreslagit.
Nu har man gjort skillnad mellan den, som har minuteringsrätt och den, som icke har sådan rätt, och anser man missbruk, begångne af den förra, vara mindre straffvärda än de, som blifvit gjorda af den sednare, då bar man verkligen gått för strängt tillväga i 40:de §:n, der man icke allenast ålägger samma straff, som i föreg:de § sagdt är, utan jemväl stadgar förlust af handelsrättigheten.
Jag tror fördenskull, att man gjorde rättast, uti att bibehålla den ordställning, som Utsk. förut föreslagit, och då denna § af R. o. Ad. är återremitterad, torde icke något hinder möta för ett sådant beslut, hvarå jag nu vågar anhålla om propos.
För min del skulle jag tro det vara en inom rättsskipningen och lagstiftningen erkänd grundsats, att, om ett'brott straffas olika, då det itereradt begås, de iterationer, för' hvilka en person blifvit dömd, icke beräknas mindre derföre, att lagen förändrats under strafftiden.
Skulle den princip, som Ulsk. här lipstadt, varda gällande, blefve deraf en följd, att, i fall den lag, angille stöld, som LagUtsk. föreslagit, vid denna Riksdag antages, skulle alla tjufvar, som hittills begått tredje resan stöld eller mera, anses endast hafva stulit en gång, emedan R.
St:r beslutat en lag, som förändrar den hittills gällande.
För min del tror jag icke, att någonting så orimligt skall kunna falla hvarken lagstiftare eller domare in, och då det icke kan tänkas vid ett sådant fall, som jag anfört, lärer det icke heller Lunna tänkas vid förbrytelser mot bränvinsförsäljuingslagen.
Förra gången, då ifrågavande § här diskuterades, framställde jag emot densamma 156
Den 7 Oktober e. m åtskilliga anmärkmr.
Den återkommer nu från Ulsk. i temligen oförändradt, eller åtminstone icke förbättradt skick; och jag ber fördenskull alt ytterligare få påpeka några af dess väsendtligare fel.
Genom den förändring Utsk. vidtagit, i afseende på ordalydelsen i början at- Irsta morn., bar §:n blifvit inskränkt allenast till de öfverträdelse!-, som begås af personer, hvilka hvarken ega utskänknings- eller ulminulerings-rätt, och i följd deraf har allt stadgande, rörrde sådana öfverträdelser, begångna af berättigade personer, kommit alt saknas, dä de nemi. första gången begås, i hvilket fall dessa personer åro slrafflösa, alldenstund ansvaret först för iteration af brottet förekommer.
Antager tnan åter den redaktion, som §:n förut egde, så har densamma det felet med sig, alt den brottslige, enl. 2:dra mora., skulle vara underkastad att utgifva utskänknings- och minuterings-afgift, oaktadt denna redan blifvit gulden, hvadan lian således blir i dubbelt mått straffad, i jemförelse med den, som icke har rättighet till utskänkning eller utminutering.
Detta tyckes mig icke stå rätt väl tillsammans.
Ser man derefter på de straffbestämmelser, som äro föreslagne, och jemför dem med hvad Utsk. i 5Usta §:n säger om förvandling af böter, så finnér man, att om en person, som andra resan olotligen säljer en sup och derföre dömes till böter från 20 till 40 R:dr, ökade, ifall försäljningen skett å söndag, med 10 ända lill 20 R:dr, saknar tillgång lill böternas gäldande, så skall förvandling ske till vatten och bröd, eller högsta kroppspligt.
Ar det rimligt att stifta en sådan lag?
Jag medgifver, att med en dylik lagstiftning kan man icke anse det vara för hårdt, att för 4:de resans öfverträdelse ålägga straffarbete från 2 månader ända till ett år, emedan detta icke kan anses motsvara högsta kroppspligt.
Sådana straffbestämmelser hafva hittills inom vårt land icke varit använda för så beskaffade förbrytelser.
Den, som öfverlaslar sig huru många gånger som helst, kan deremot, oaktadt dylika förseelser ofta nog leda till brott, icke, efter den nya författn:n, underkastas annat än böter, då han ändock, enl. gamla lagen, slutligen kunde drabbas af arbetsansvar.
Emellertid torde det icke kunna låta sig göra att nu på stående fot omskrifva §:n, så alt den blir antaglig; men då något måste göras, skulle jag tro att, under förutsättning, det man finner förvandling till vatten och bröd, åtminstone efter den tariff, som Utsk. föreslagit, oanvändbar, bäst vore att inskränka sig dertill, att stadga bötespåföljd äfven för 4:de resan, och blifva dessa böter bestämda till t. ex. 80
R:dr, tror jag, att det kunde vara ganska tillräckligt.
Hvad sista mom. angår, hvilket handlar om, huru den, som förut undergått bestraffning för oloflig bränvins-minutering, skall anses, så kan det visserligen vara ganska tvetydigt, huruvida en sådan person, om han sedermera förnyar sin förbrytelse, kommer att ådömas något högre ansvar., än för första resan dylik förseelse; ty man kan icke veta, huru lagen i denna del kommer att tillämpas.
Svårligen kan jag emellertid tro, att den, Den 7 Oktober e. m. 157 som förut gjort sig skyldig till lönnkrögeri och kommer åter, icke då skall straffas såsom för iteration.
Delta torde dock lämpligast böra öfverlemnas åt den lagskipande makten, och jag får fördenskull förena mig med de Hrr, som yrka att mom. måtte afsläs.
Raab har ansett mina anmärknir mot 3:dje mom. icke vara af den beskaffenhet, att de böra vinna afseende, och han har trott del innebära en orättvisa, att förklara allt det bränvin, som linnes i försäljnings-rumraet, vara förbrutet.
Såsom bevis föp en sådan mening, har han förutsatt den möjligheten, att en grosshandlare, som på sitt förvaringsrum eger måhända flera 100,000 kannor bränvin, kunde försälja ett mindre belopp deraf, än som öfverensslämde med det i förfatln:n stadgade minimum, och då skulle det vara i högsta grad obilligt, att allt detta bränvin skulle anses förverkadt.
Med anledn. häraf får jag, såsom stöd för mitt påstående, åberopa den gamla förfaltn:n, hvars 45:te § uttryckligen stadgar, att, om den olofliga brön vin.sförsäljningen är af den beskaffenhet, att den kan hänföras till krogrörelse, skall det i krogrummet befintliga bränvin, jemte de kärl, hvaruti det förvaras, anses såsom förbrutet gods.
Detta visar, att den grundsats i lagskipningen, hvilken jag här förfäktar, blifvit af lagstiftaren tillämpad, och jag skulle således tro, att jag för mitt förslag har en auktoritet, lika god som den Frih.
Raab för sin mening åberopat.
Jag (ror derjemte, att det exempel, den ädle Frih:n valt, icke bör komma i betraktande; ty det är ingalunda sannolikt, att någon, sorn eger ett större lager af bränvin, skulle med detsamma idka försäljning i minut uti det förvaringsrum, der denna stora qvantitet finnes.
Utan tvifvel skulle han för sådant ändamål hafva ett annat ställe, der han icke egde mer bränvin, än ungefär det belopp, som han kunde beräkna, alt på en kortare tid få försåldt.
Om således stadgandet inskränkes dertill, att det bränvin, som finnes uti det rum, der den olofliga försäljningen sker, skall anses vara förbrutet, synes mig sorn skulle derigenom allan rättfärdighet vara upfylld, på samma gång som man ger en hyllning ät konseqvensen i lagskipningen och i rättsläran, hvilken konseqvens man alltid, så vidt möjligt är, bör bibehålla, så mycket mer sora Gr.
Mörner uplyst, att denna § icke afser andra personer, än sådana, som icke hafva rättighet hvarken att utskänka eller utminutera bränvin.
Jag förblifver följaktligen vid min förut uttalade åsigt, att ifrågavar:de § bör blifva lika lydande som den först föreslagna.
1 likhet med Gr.
Mörner, anser jag de straffbestämmelser, som här blifvit föreslagna, vara alltför hårda, så framt man jemför dem med de deremot svarande brotten, ilan skönjer häruti ett måhända alltför långt drifvet nit att söka förekomma fyllerilasten, och jag måste beklaga, om man icke på annat sätt, än att stifta orimliga lagar, kan motverka denna last, och jag tror, att man sålunda snarare skall motarbeta det goda man åsyftar, än befrämja detsamma.
Om mitt förutseende icke är alltför
Den 7 Oktober e. ra. mycket begränsadt, vågar jag påstå, att, inom en icke alltför långt aflägsen framtid, skall, i fall denna författn. kommer, till gällande kraft, ett guerillakrig upstå, icke allenast mellan lönnkrögare, utan äfven bränvinsbrännare å den ena sidan och polismakten å den andra.
Jag ber att ånyo få besvara Hr Printzenskölds anmärka- mot 3:dje mom.
Han åberopar den gamla författn:n; enl. 44:de §:n i denna författn. skall t. ex., om utminuteringen skett pr butelj, denna anses förbruten, och om den skett med ankare, säljaren mista delta ankare.
Hr Printzensköld bar nämnt 45:te §:n; men härvid bör dock ihågkommas, att det i allmänhet var lofgifvet att sälja bränvin lill en qvantitet af en kanna, och, enl. ett undantag, som snart blef regel, äfven J kanna till arbetare o. s. v. När man deremot nu bestämt minimum af försäljningen till 15 kannor, blir förhållandet annorlunda, och, enl. den nya författnm, är försäljning under 15 kannor lika bestraffad som försäljning jumfruvis.
Då härtill kommer, att den olofliga utminuteringen svårligen lärer komma i fråga att ske, annat än i enskildt rum, ber jag
Hr Printzensköld icke vara alltför envis att föreslå en bestraffning, hvilken kan blifva strängare, än lämpligt är.
Jag skall icke motsätta mig den mening, som önskar borttagandet af sista morn., men får likväl hemställa, huruvida icke derigenom kan upkomma någon förvillelse; ty då utminutering icke förut funnits, kan tvekan upstå, huruvida den, som förut blifvit dömd för oloflig utskänkning och nu blifver saker till oloflig utminutering, bör underkastas de i denna § stadgade straffbestämmelser.
Jag tror derföre att, i fall man borttager delta morn., bör något annat sättas i stället, och jag förmodar, att, då vi bär ega så stora lagstiftare, som äro mäktiga så stora ting i lagväg, skola de ock kunna upgöra ett förslag, som af Ständerna kan antagas.
Jag förnyar min anhållan, att den gamla redaktionen af lista mom. 39:de §:n matte bibehållas; ty sådant detta mom. nu är, kan det gifva anledn. till den frågan, huru den person skall straffas, som olofligen afyttrar bränvin pä annat sätt, än genom minuthandel eller utskänkning; jag medgifver visserligen, att sådan försäljning olofligen kan ske endast genom utminutering eller utskänkning, men hvarföre då icke säga delta rent ut?
När denna § andra gången inom Utsk. behandlades, hade jag redan utträdt derifrån, och har följaktligen icke deltagit i ändringarne.
Hvad sista mom. beträffar, är jag af deras mening, som yrka, att det måtte utgå.
Böternas förvandling hör icke hit, utan till 51:sta §:n.
Det torde således vara tids nog, att orda derom, när föredragningen hunnit så långt.
I öfrigt instämmer jag med Frih. Raab, och tror, att, om R. o. Ad. antager §:n med den ordalydelse i de 3:ne första morn., som han hade i Utsk:s förra Betänk.: så vore sådant ganska riktigt.
Man kunde då jemväl bifalla 4:de mom.
Den 7 Oktober e m. 159 med det tillägg, sorn der bifvit föreslaget i afseende på sabbatsbrott.
Rörande straffarbetet, anhåller jag att R. o. Ad. måtte fästa iipmärksamheten derå, att Konungen i den Norska författning, hvilken jag håller i min hand, ålagt sådant arbete för den, som 5:te gången betrådes med oloflig bränvinsförsäljning.
Om Konungen funnit skäl, att, för Sina Norska undersåler, påbjuda en sådan bestraffning, kan jag icke inse, hvarföre han icke skulle kunna stadga ett likartajjt ansvar äfven för de Svenska.
Jag anhåller fördenskull, att R. o. Ad. måtte låta lista mom. i berörde afseende förblifva oförändradt.
Raab har förordat nyttan af Utsk:s första förslag till den nu föredragna §:u, emedan dess redakt:n skulle vara bättre, än den, som finnes i det sednare förslaget.
Jag kan ingalunda dela denna åsigt.
Det förslag, som Särskilda IJtsk. förra gången afgaf, hade det stora felet, att bestämma ett lika svårt straff för den, som i laglig väg .erhållit utminuteringsrätt, men som i så måtto förbrutit sig, att han i st. f. att sälja minimum, ett halft stop, kunde en eller annan gång hafva försålt ett qvarter bränvin.
När man eger laglig rätt alt försälja en vara, men bryter i afseende på det formella af sin rättighet, frågar jag om en sådan person kan anses lika straffbar som den, hvilken under intet slags vilkor eger rätt att med den ifrågavande varan drifva någon handel.
Åtminstone har lagstiftningen hittills icke varit sådan, att den ålägger den, som eger rättighet att idka varuhandel, samma straff, derför att han brutit mot formerna, som den, hvilken icke haft rätt att dylik handel drifva.
Således är också, efter min åsigt, Ren redakt.-n, som det nya förslaget eger, bättre än den förra, emedan detta förslag inskränkt straffbestämmelserna till de personer, hvilka hvarken ega rätt att utminutera eller att ntskänka bränvin, och hvilka följaktligen böra vara hemfallne till svårare straff, än de, som ega en sådan rättighet och råka att förse sig genom att missbruka.densamma, på det sätt alt de utskänka i st. f. att utminutera bränvin.
Vidare förekommer den orimliga straffbestämmelsen, att en person, som eger rättighet att drifva handel med varan, skall, för det alt han drifver denna handel i mindre poster, förlora sin handelsrättighet.
Sådant kan icke vara öfverensstämmande hvarken med rättvisa eller med någon rättsgrund, och jag vet icke att lagstiftaren vid något tillfälle stadgat ett så beskaffadt straff.
Deremot har det altid varit med lagstiftningens princip öfverensstämmande, att den, som icke alls egt någon rättighet alt försälja en vara, för alltid förverkat rätt dertill, hvarjemte varan ansetts konfiskabel.
Följaktligen kan jag icke annat än vidblifva den åsigt, jag förut yttrat, nemi. att det bränvin, som utskänkes eller utminuteras af den, hvilken med en sådan rörelse alldeles icke är berättigad att sig befatta, skall umgälla sin förbrytelse dermed, att allt det i' försäljningsrummet befintliga bränvin, det må vara mer eller mindre, skall anses såsom förverkadt. ICO Den 7 Oktober e m.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsammast om propos. å en så beskaffad förändring i 3:dje moni., som den jag i det föreg:de upgifvit.
Dä nu öfvertäggningen ansågs slutad, yltrade lii- Frih. o. Ordf. att då olika yrkanden blifvit framstälde i afseende på de särskildta momme, K. o.
Ad. torde finna att propos. borde framställas särskildt för hvarje mom.
Hr Frih. o. Ordfm framstälde härefter, att i afseende på - lista mom. blifvit yrkadt dels bifall dertill, dels bifall till den i Utsk:s Betänk.
J\S 13 föreslagna redaktm af detta inom., och dels af Gr.
Mörner bifall till första delen af samma redaktm, men deremot förändring i sednare delen deraf, sorn han ansett böra lyda sålunda: ”Den, sorn 4:de gången eller oftare med så dan förbrytelse beträdes, böle från 80 till och med 100 R:dr.”
Dä jag under loppet af diskussionen inskränkt mig till lista'inom. af ifrågavride §, ber jag alt få afstå deri från och förena mig med Frih.
Raab. Hr Frih. o. Ordfm yttrade, att han erinrade sig att äfven Hr Printzensköld yrkat bifall tilt lista mora., sådant Utsk. nu föreslagit det.
Under diskussionen tog jag mig friheten förklara, att jag instämde i de åsigier, sorn Gr.
Mörner yttrat, och då är det äfven naturligt, att jag yrkar samma förändringar i §:n som han.
Dä nu Hr Frih. o. Ordfm yttrade, att vid sådant förhållande endast återstode 2:ne förslag, nemi. det i Utsk:s Betänk.
JVs 13 afgifna förslag till 39:de §:n Sista morn., samt det af Gr.
Mörner framstäldta, sorn afsåg en förändring i den sednare delen af samma morn., anmälde sig och yttrade Gr.
Då, enl. grundlagen, ett Betänk, alltid först skall framställas till bifall, har jag icke ansett nödigt, att yrka propos. derå i afseende på lista morn.; men,jag förmodar, att Hr Frih. o. Ordfm icke underlåter att framställa en sådan propos.
Ordf. hemstälde nu om R. o. Ad. bifölle Utsk:s förevar:de förslag till redaktion af 39:de §:us lista morn., samt förklarade, efter denna propos:s besvarande med starka
Nej, jemte några Ja, att svaret utfallit med öfvervägande Nej, och R. o. Ad. således afslagit ifrågavaride förslag.
En sådan slutsats torde Hr Frih. o. Ordfm icke böra draga af det svar R. o. Ad. nu afgifvit.
Ståndet har nemi. förklarat, att det icke kunde bifalla förslaget i dess Huvande skick; men jag anhåller, att Hr Frih. o. Ordf. mätte in - Den 7 Oktober e. m. m inhemta, huruvida icke Ståndet skulle vilja bifalla den förätodring, som Gr.
Raab: Jag anhåller, att Hr Frih. o.
Ordf. täcktes dela Osta mom. i tvenne propostr, så att Osta punkten, t. o. ra. ”80 R:dr”, må blifva föremål för första propos:n och återstoden för den andra.
1 förra fallet hafva Hr von Hartmansdorff och jag yrkat bibehållandet af den först föreslagna redaktionen, och i sednare fallet har Gr.
Mörner förordat en förändring, hvilken vi således genom mom:s delning kunna komma i tillfälle att serskildt pröfva.
Jag mäste bestrida den anhållan, Frih.
Raab i förevande afseende gjort: ty, så vidt jag upfattat Gr.
Mörners förslag, går det derpå ut, att i en serie fortsätta bötesbestämmelserna t. o. m. 4:de resan, hvarefter den påföljande punkten skulle afse de förbrytelser mot författningen, som begås 5:te gången eller oftare.
I sådant fall kan §:n naturligtvis icke delas, utan propos:n mäste omfatta den i dess helhet.
Nyss framställde Hr Frih. o. Ordfm f ropos. på antagande af Utsk:s förslag i Osta mom.
Den besvarades af Ståndet med blandade Ja och Nej, hvarefter Ordfm förklarade sig hafva funnit Nej-ropen vara öfvervägande.
Detta är således Ståndets beslut, intilldess detsamma genom votering blir undanröjdt; men om så icke sker, utan det fortfarande blir Ståndets beslut, så kan dock derigenom icke hindras att proposm delas, så alt Ordf. framställer första punkten af mora. lill antagande med den redakt., som Utsk. i Mein. JVJ 13 föreslagit.
Ståndet med nej besvarat proposm om antagande af Utsk:s förevande förslag, kan sådant naturligtvis icke hindra Siandet att i stället bifalla den förra redaktm.
I fall nu R. o. Ad. antager denna del af förslaget, återstår således den sednare delen, och båda delarne komma således att blifva föremål för skiljda beslut.
Jag anhåller fördenskull, att Hr Frih. o. Ordf. först måtte framställa propos. på bifall till Utsk:s förslag i Mern.
N:o 13, hvarefter vi sedermera få afgöra hvad beslut vi skola fatta ang:de sista delen af punkten.
Genom ett sådant föredragningssätt tror jag, att hvarje svårighet försvinner.
Jag fruktar för, att det förslag, som Frih.
Raab väckt, och som Gr.
Lagerbjelke understödt, har lill ändamål att få Utsk:s först framställda förslag till Osta punkten uti ifrågavande mom. antagen, på den grund, alt R. o. Ad. svarat nej på den framställda propos. om bifall till punkten, sådijm den nu blifvit af Utsk. föreslagen.
Jag ber likväl att få fästa upmärksamheten derpå, att detta nej angick hela morn., så alt, om detta nu sönderklippes, eger Ståndets vägrande svar icke någon verkan.