Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I första rummet tillhör det ock nationen sjelf att, genom dess ombud, yttra sig om det sätt, hvarpå den vill representeras, och om de constitutiva former, hvarunder den vill samråda om sina angelägenheter, fatta sina beslut, eller uttala sina önskningar.
Uti en sådan fråga måste det för en Regering, som har till sitt högsta och heligaste syfte, att uppfatta folkets önskningar och behof, •t
Den 28 Augusti. *> vara af den största vigt, att få inhemta representationens röst, afgifven utan ali yttre inverkan och att, för sådant ändamål, samvetsgrant undanhålla äfven den inflytelse, som en älskad Konungs ord, lagdt i vågskålen, icke kan undgå att i mer eller mindre mån utöfva; och det vore att frånträda den conseqventa riktningen till detta mål, om Hans rådgifvare, hvilka i ett sådant ämne icke kunde tänkas handla utan Hans vetskap och samtycke, skulle under dagens öfverläggning sluta sig till den ena eller andra meningen.
Men om man af denna för tillfället neutrala ställning, rättfärdigad, som jag tror, af de nu uppgifne skälen, skulle draga den slutföljd, att Regeringen är likgilllig för nationalrepresentationens förändring och förbättring, så vore en sådan uppfattning oriktig och slutsatsen orättvis.
Den Honung, som i en högtidlig stund gifvit folkets ombud det löftet, att ”befordra upplysningens framsteg och befrämja utvecklingen af de ädla och redbara egenska”per, hvilka utmärka nordens folk”, kan icke annat än vara varm för hvarje förbättring i samhällsskicket; och de män, som innehafva det ansvarsfulla förtroendet att vara Hans rådgifvare, kunna icke förbise, att, sä länge de äro det, böra de ock, i sant eonstitutionel uppfattning af deras kall, i hvad på dem ankommer, med nit och värma understödja Hans afsigter och beslut i samliällsvigtiga ämnen.
Med deras innerliga öfvertygelse instämmer det dessutom, att hvilken utgång dagens fråga än må erhålla, representationssättets förbättring utgör ett ämne af den fosterländska vigt, att frågan derom numera icke kan falla.
Det är icke utan en sorglig känsla jag i dag uppträder, för att framställa skälen för det votum, jag af pligt och öfvertygelse anser mig uppmanad att afgifva i den vigtiga fråga, som nu utgör föremålet för R. o. Ad:s öfverläggning.
Dä jag nemi. i minnet återkallar den anda, som för 4 år sedan, dä denna stora samhällsfråga första gängen på allvar behandlades, rådde inom detta Hus, såväl som inom de öfriga Stånden, och de förhoppningar, som derpå med skäl kunde byggas för ernående af det af alla åsyftade målet, så mäste jag erkänna, att det synes mig, som om vi då voro betydligt närmare delta mål, än vi nu äro det.
Dä herrskade hos de flesta en liflig önskan att gå hvarandra till mötes på den väg, som genom jemkningar och inbördes medgifvanden snarast mäste leda till detta mål, och den öfvertygelse var allmän inom de s. k. privilegierade Stånden, att man borde och mäste nedlägga sina ärfda företrädesrättigheter på fosterlandets altare, dä hoppet förefans, att derigenom snart och på fredlig väg en länge önskad och af behofvet högeligen påkallad förbättring i vårt representationssätt skulle kunna åstadkommas.
Jag använder med flit ordet förbättring, ty detta var det mål, hvartill man då sträfvade; man åsyftade ej då en hel omskapuing af samhällsskicket, hvilken måste medföra en omhvälfning, en total omstörtning af det bestående, under sekler bepröfvade, Den 28 Augusti. 5 för att i dess ställe införa ett annat, hvars duglighet ej ännu är vitsordad, ej ens kan vara det, emedan något motsvarande ej i något land ännu varit försökt.
Både jag och de flesta med mig hoppades, att en mening, som sålunda hystes och omfattades af en öfvervägande majoritet inom representationen, äfven skulle göra sig gällande i det förslag, som då var under utarbetning, och derigenom leda till ett snart slut på en meningsstrid, som aldrig på längd kan vara för det allmänna nyttig.
Förhållandet blef dock annorlunda, mine Hrr!
Genom en egenhet i vår grundlag blef det, säkerligen i alla andra constitutionella länder oerhörda förhållande möjligt, att den tanka, hvilken såsom gemensam uttalades af tre fjerdedelar af representationen, icke blef den segrande, utan att en annan åsigt, den der hyllades endast af majoriteten inom den ena fjerdedelen deraf, lades till grund för det förslag, som, genom en annan egenhet, slutligen blef hvilande på RiksStrns bord.
Härigenom hafva de då förenade åsigterne åter blifvit splittrade, förhoppningarne om ett snart och önskvärdt slut på den stora frågan hafva betydligt försvagats, och är det derföre jag började med att säga, att det var med en sorglig känsla jag i dag uppträdde på détta rum.
Detta förhållande får dock ej inverka på mitt omdöme i frågan.
Det nu föredragna förslaget är nu en gång hvilande; ganska många hafva dervid fästat sina förhoppningar, och jag anser det derföre vara min pligt, att lika samvetsgrant redogöra för de motiver, på hvilka jag i dag stöder mitt votum, som om detta förslag varit bygdt på den af mig förra gängen hyllade grundsats.
Mycket vore dervid visserligen att säga, men tiden är dertill för kort, utan anhåller jag nu blott om R. o. Ad:s tillstånd att få utveckla mina åsigter om några af hufvudpunkterne i det hvilande förslaget, hvarvid jag hoppas på R. o. Ad:s godhetsfulla öfverseende med hvad som brister uti både uppfattning och framställning i en fråga, så vigtig och så hög som denna.
Hvad dervid först mäste komma i betraktande, är sjelfva grunden för det hvilande förslaget, nemi. valrätten.
Vid hvarje vallag synes det böra vara lagstiftarens syftemål, att, genom den grund, som antages för valrätten, samhället må vara försäkradt, att uti dess representanters rådslag bildningen, den oberoende förmögenheten, och sakkännedomen må vinna inträde.
Vid tillämpningen på det hvilande förslaget af denna grundsats, finnér jag för min del, att valrätten derstädes är utsträckt till en grad, som ännu icke funnits lämplig eller rådlig i något kändt samhälle.
Den är till en början utsträckt till ägare af ett jordvärde af 1000 r:dr b:co.
Redan detta är i flere fall stridande emot hvad jag anser vara det rätta.
Enligt säkra beräkningar komma dessa jordägares röster ovillkorligen att vid valen utöfva ett nästan uteslutande inflytande; men huruvida ägarne af ett så litet jordvärde, i anseende till sin ställning uti samhället, äro i tillfälle att tillegna sig den bildningsgrad, som är nödig för att rätt kunna utöfva denna vigtiga rättighet; huruvida det arbete, hvarmed de 6 Den 28 Augusti. måste sträfva, för att förtjena dagligt bröd, lemnar dem nog tid att inhemta en noggrann och säker kännedom om de offentliga mäns karakter, lynne och förmåga, hvilka de skola invälja i representationen — detta lemnar jag till deras bedömmande, som känna förhållandet i alla länder, men synnerligast uti vårt fädernesland.
Att denna valrätt ytterligare är utsträckt till ägare utaf ett taxeradt jordvärde af 10 r:dr b:co, är en sak, hvarvid jag mindre fäster mig i och för vådan deraf, än derföre att jag är öfvertygad, att denna så utsträckta valrätt sällan, om någonsin, kommer att utöfvas, och att detta innebär i sig sjelf nära nog en löjlighet, åtminstone i deras ögon, som befattat sig allvarligare med dylika ämnen.
Jag tror, att det knappast i hela Svea land finnes en jordlapp (om han eljest är bebyggd, och tak öfver hufvudet måste väl dock en valman hafva) så liten, att den kan gå ned till detta låga värde.
Hvarföre då låta detta stadgande inflyta uti en lag, som måste vara afsedd att tillämpas på bestående förhållanden?
Dernäst har det synts mig anmärkningsvärd!, att den högre förmögenhetens valrätt är, till en början inom hvarje district, för hvarje enskild individ, nedsatt lill 6 röster, hvilket antal jag anser vara allt för litet.
Ehuru någon inskränkning af den högre förmögenhetens rösträtt icke äger rum i andra länder, och måhända icke eller är rättvis, när man, som här är föreslaget, utsträcker den lägre förmögenhetens rösträtt till dess högsta potens; så vill jag dock medgifva, att billigheten kan fordra en sådan inskränkning, emedan det äfven i vårt land möjligen skulle kunna inträffa i några, likväl högst få valdistricter, att en högre förmögenhet skulle kunna alldeles förqväfva de mindre rösternas inflytanden.
Att utsträcka denna inskränkning så långt, att en ägare af ett större antal, t. ex. 50 hemman, skulle röstas ikull af 7 ägare af ett åttondedels hemman, hvilka i de flesta landsorter uppgå till 1000 ndrs taxeringsvärde, detta kan väl ändock ingen, med fästadt afseende på tillämpningen, anse för rätt.
Om det nu likväl medgifves, att en dylik inskränkning af den högre förmögenhetens valrätt kan hafva någon billighet för sig inom hvarje särskildt valdistrict; så blifver den deremot fullkomligt obillig och, jag vågar säga det, orimlig, då den utsträckes så långt, som delta förslag i ett sednare moment stadgar, att den nemi., som äger valrätt inom särskilda valdistricter, icke får utöfva denna rätt inom flere districter än det, inom hvilket lian har sin bostad, och der endast till det belopp af 6 röster, som förut är stadgadt.
En gifven följd häraf, hvilken äfven på papper blifvit bevisad, är den, att inom en mängd districter det förhållande måste inträffa, alt icke blott den högre förmögenheten, utan äfven den medelmåttiga blir alldeles utestängd från sin valrätt, som sålunda alldeles lemnäs i händerne pä de lägste classerne.
Huruvida detta är rådligt må en hvar göra sig sjelf reda för; men att det är obilligt, det synes mig vara gifvet.
Att detta stadgande äfven saknar all grund i princip, det vågar jag påstå; ty det inflytande, som den högre förmögenhetens röstmängd
Den 58 Augusti. 7 skulle hafva, kan ej inverka på mera än det district, inom hvilket den utöfvas, och der den är inskränkt.
All öfvervigt af den högre förmögenhetens valrätt är derigenom förekommen, så vidt skäligt är, och är en inskränkning derutöfver fullkomligt olämplig, då valrätten inom ett annat district utöfvas i och för en helt annan, af den förra fullkomligt oberoende valförrättning.
Slutligen anser jag, hvad vallagen beträffar, att åldern för både valrätt och valbarhet är för lågt tilltagen.
Ehuru democratiska man måhända vill göra oss, så måste oväl ålderns aristocrati hafva något inflytande i vårt samhälle.
Aldersbestämmelsen är här lägre, än den som i Norrige och andra constitutionella länder blifvit ansedd såsom den lägsta för deltagande i förrättningar, som inverka på samhällets vigtigaste angelägenheter.
I fråga om valbarheten åter är blott det stadgandet i korthet inryckt, att den som har valrätt äfven är valbar.
Så långt är valbarheten icke sträckt i de flesta andra länder, som hafva constitutionella författningar.
Man har öfverallt ansett sig kunna utsträcka valrättigheten längre än valbarheten, emedan att den förra kräfver en mindre hög grad af bildning och insigter, än den sednare, och således kan utöfvas af ett större antal medborgare.
Jag tror derföre, att klokheten bjuder, synnerligen om den allmänna valprincipen skulle en gång blifva gällande såsom grund för vårt representationssätt, att stadga gifna categorier, efter hvilka valbarheten inskränkes inom den, åtminstone relativt högre förmögenheten.
Endast derigenom kunde en garanti erhållas, att hufvudvillkoren för nyttigt deltagande i representationen, nemi. bildning och ekonomiskt oberoende, städse skulle läggas till grund för valen.
Att såväl valbarheten som valrätten förut varit lika långt utsträckte inom vårt land, är visserligen ett inkast, som kan göras emot hvad jag nu haft äran anföra; men detta har kunnat ske, utan några menliga följder, utan någon våda, i skydd af en princip, som uti sig sjelf innebär ett conservativt element, nemi. principen af corporationsval.
Tages denna bort, så måste det conservativa elementet, som likväl en hvar måste erkänna såsom nödigt och nyttigt, sökas på annan väg, och den enda säkra är höjning af villkoren för valbarhet.
För att nu öfvergå till de föreslagne förändringar i vår Reg.F., som äro införde i förslaget, så är den vigtigaste punkten den, som rörer bildandet af, hvad i förslaget kallas den andra kammaren, eller hvad man i andra länder under namn af senat, öfverhus eller pairs-kammare infört, för att dermed erhålla ett conservativt element, en återhållande kraft inom riksförsamlingen, nödig för att förekomma fattandet af öfverilade beslut.
Förslaget innehåller här, att denna andra kammare skulle bestå af så tillsägandes ett utskott af den förste kammaren.
Så långt bör jag egentligen hafva intet att anmärka emot principen; ty jag har vid föreg, riksdagar föreslagit samma bildningssätt af en öfre eller, som det här kallas, andre kammare.
Jag beder likväl blott att dervid få invända, att jag dä byggde detta förslag på kända grunder för den första kammarens organisation, eller på stånds - Den 28 Augusti. val.
Nu deremot tror jag icke att denna princip kan vara väl tillämplig.
Hvad som dock utgör en ännu större olikhet emellan detta förslag och det af mig dä framlagde, är att den garanti för frågornas behandling med sans, mognad, eftertanka och sakkännedom af ledamöterne i denna andre kammare, oell hvilken delta förslag säkerligen velat söka och sökt i en högre ålder och uti en större eontinuitet för ledamöternes i denna kammare verksamhet, är, i min tanke, icke blott upphäfvcn, utan kringgången på ett sätt, som jag ur ingen synpunkt kan gilla.
Det är nemi. föreslaget, att uti nästan hvarje fråga, der de äldres, de erfarnares kammare skulle kunna anse det vara vådligt att antaga de förslag, som framställdes af den första kammaren, deras oberoende skulle undertryckas genom ett sammanträde med den första kammaren.
Denna s. k. riksförsamling skulle då bestå af 175 ledamöter af den första kammaren och blott 75 af den andra, hvaraf en gifven följd blefve, att de förra dicterade lagen, och att det conservativa elementets återhållande kraft vore fullkomligt förlamadt.
Hvarföre icke då så gerna öppet proclamera enkammarsystemet?
Detta vore åtminstone ärligt spel.
Ett politiskt misstag anser jag äfven vara begånget i den del af förslaget, som innehåller, att de som en gång varit invalde i den öfre kammaren, icke skulle kunna, då de derifrån utgå, åter inväljas i densamma vid nästföljande riksdag.
Att detta misstag kunnat begås, får jag öppet tillstå förundrar mig högeligen; tyden erfarenheten, som historien gifver oss, bevisar allt det oriktiga och det farliga i ett sådant stadgande.
Den constituerande kammaren i Frankrike, lifvad af den vackra känslan att uppoffra allt för fäderneslandet, en känsla, i hvilken den, i parentlies sagdt, gick för långt, förmenade, liksom 1840 års Const.Utsk., att ett allt för stort medel till inflytande skulle lemnäs åt de afgående ledamöterne, om de, med det anseende de hade förvärfvat, genom sitt längre deltagande i de allmänna ärendenas behandling, skulle kunna återväljas; de beslöto derföre sjelfva, alt de icke skulle kunna återinträda.
Följden blef att 500 å 603 personer, de mest erfarne i landet, icke voro att tillgå vid de nya valen.
National-conventet tillskapades derigenom, och ur detta uppväxte skräckregeringen.
Jag anser, att den lexa historien lemnat ej borde varit förbisedd, och att detta stadgande ej bör få inflyta i vår grundlag.
En annan särdeles vigtig princip är, med några få ord, inryckt i 73 §, der det står: ”Val ske med slutna sedlar; alla andra omröstningar genom öppen votering.”
Detta stadgande, som aldrig varit discuteradt inom Stånden vid sistl. riksdag, ehuru för öfrigt de fleste punkter då vidrördes, har influtit helt obemärkt genom Const.Utsk:s egen åtgärd.
Vid första påseende kan det väl synas riktigt, men det har likväl befunnits särdeles vådligt i sin tillämpning i de länder, der det blifvit antaget som gällande lag.
Englands radikaler och fria Whigs hafva dock i flera år sökt att få bort detta Den 28 Augusti.
A delta omröslningssätt, hvilket leranar ett medel i händerna på makten och på förmögenheten der i landet att inverka på omlöstningarne, på ett sätt, som der visat sig skadligt och utöfvat en menlig inverkan på valens oberoende.
Jag tror icke, alt Sverige står på en högre punkt i detta fall än England, hvarföre jag anser, att det stadgande i ämnet, som hittills funnits i vår grundlag, bör bibehållas.
Den slutna voteringen bör således, enligt min tanka, bibehållas i det nya lagförslag, som, jag hoppas det, kommer att snart för R.
St. framläggas, om detta faller.
Dernäst har i förslaget hela det gamla utskottsväsendet blifvit bibehållet.
Efter min tanka är det just detta system af bestämda och permanenta Utsk., med thy åtföljande remisser och älerremisser, som mest kräfver en reform, hvarförutan all annan ej afhjelper hvad som så mycket öfverklagats, vårt hittills invecklade och tidsödande arbetssätt.
Att detta lätt kan afhjelpas, så snart fyrdelningen upphör, tillåter tiden ej att nu utveckla, och är dessutom bekant för en och hvar, som har kännedom om huru härmed tillgår i Englands parlament; men i ulla fall är det första steget dertill, att allt som rörer dessa frågor öfverflyttas ur grundlagen till arbetsordningen, dit det hörer, på det att ej hvarje förändring deruti måtte erfordra den långa omgång, som är nödig då saken har helgd af grundlag.
Då ett nytt förslag blir utarbeladt, så önskar jag derföre, att alla stadganden, som röra Ulskms bildning och sältet för kamrarnes verksamhet, icke må stå qvar i grundlagen, utan öfverflyttas till ordningsstadgau.
Den tid af tre är för riksdagarnes inträffande, som här är föreslagen, anser jag icke vara den rätta.
Hvad jag härom yttrat en gång förut, vidhåller jag äfven nu.
Det representativa lifvet kan, efter min öfvertygelse, icke fullt utveckla sig utan riksmöten hvarje år.
Detta är en sats erkänd och godkänd i alla andra länder utom Sverige och Norrige.
Dc skäl, som deremot kunna anföras, nemi. att så täta riksdagar blifva allt för kostsamma, och att det är för oss, i ett glest befolkadt land, obeqvämt att så ofta resa upp till hufvudstaden, dessa skäl måste falla, just derföre alt detta är det enda sättet att komma lill kortare riksmöten.
Nationens ombud vänja sig vid att icke ånyo upptaga samma frågor hvarje gång de sammanträda, hvilket nu åter är en följd deraf, att efter långa mellanstånd ständigt nya representanter uppkomma, de der också tro sig böra utmärka sig genom att i motioner och tal vidröra de vigtigare frågorne, om de också flera gånger redan varit behandlade.
Genom dessa tätare riksdagar blifva sakkännedom och vana vid allmänna frågors behandling mera allmänt spridda, och man kommer fortare och bättre till målet.
I andra rummet vinnes härigenom den fördelen, att det stridstillstånd emellan Regering och folk, som nu vid början af hvarje riksdag ansetts vara dagens lösen, skulle kunna upphöra.
Strid är aldrig nyttig i ett samhälle, mine Hrr!
Det är frid och samdrägt, som äro nyttiga och nödvändiga, om det allmännas fördel skall vinnas.
Representanterne lära nemi. bättre känna den Rell 2. 2 10 Den 28 Augusti. gerings afsigter, hvars åtgärder de oftare hafva tillfälle att se på närmare håll, de fatta förtroende till hvarandra, och handla med inbördes samverkan till det allmänna bästa.
Detta tror jag icke kan vinnas utan årliga riksdagar.
Skulle åter en Styrelse verkligen handla emot nationens sannskyldiga bästa, sä ligger slutligen den enda säkra controllen deremot uti en hvarje ar voterad budget, då det star i representationens makt att, snart och på ett allvarligt och kraftigt sätt, genom dess afsläende, till någon del gifva Styrelsen sin tanka tillkänna.
Härmed är det dock icke meningen, ej eller nyttigt, att val böra ske till hvarje riksdag.
Valen kunna ske hvart tredje eller femte år, blott representanterne sammanträda årligen.
Jag anser det äfven vara nödvändigt att låta inflyta någon paragraf, som ersätter den borttagne 114 §:n i Reg.F.; ty endast på den vägen kan man hoppas att kunna genomdrifva ett nytt, på den samfällda valprincipen städt förslag hos de nuvar.
Stånden.
Dermed önskar jag likväl icke något annat, än att nuvar.
Ständers privilegier må ställas under samma skydd som grundlagsfrågor, det vill säga, att två riksdagars sammanstämmande beslut må blifva nödige, för att uti dessa privilegier kunna åstadkomma någon förändring.
Att nu orda något om otydligheten af en mängd paragrafer förslaget och svårigheten att förstå detsamma, äfven för dem, som äro något vana att tänka i och behandla vårt språk, skulle leda till allt för stor vidlyftighet.
Jag ber blott att få sammanfatta mitt yttrande deruti, att till ett förslag, som, i min tanke, icke lemnar nödiga garantier för bildningens, förmögenhetens och sakkännedomens inflytande vid de blifvande rådslagen, kan jag icke lenina mitt ja.
Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf, anförde skriftligen:
Jag vill icke med ett enda ord vidröra det nya representationsförslagets innehåll och beskaffenhet.
Det har redan blifvit så fullständigt discutcradt och betraktadt från alla sidor i tidningar och flygskrifter, att ingen bör här kunna deröfver yttra någonting, sorn icke redan blifvit, kanhända bättre, sagdt förut.
Dessutom bör hvar och en här redan hafva så stadgat sin öfvertygelse, att ingen kan smickra sig med hopp att nu omvända någon.
Jag skulle derföre önska, att hvar och en som nu vill yttra sig, måtte inskränka sig dertill, att blott i största korthet motivera sitt eget votum.
Sådan är åtminstone enda afsiglen med mitt följande yttrande.
1809 års Const.Utsk. sade sig hafva ”velat öppna en möjlig"liet att förbättra Reg.F., nar ett mer än tillfälligt, all”mant tänkesätt derom hunnit stadgas;” och derföre blef i sjelfva grundlagen bestämdt, att ingen ändring deruti kunde åstadkommas, som icke vid den riksdag, då fråga derom väcktes, blifvit af R.
St. godkänd, och vid den nästföljande af alla 4 Stånden antagen.
Men den under öfverläggning nuvar. frågan, om hela var grundlags fullkomliga förändring, blef vid sisi. riksdag
Den 28 Augusti. 11 så mycket mindre hyllad af ett ”allmänt tänkesätt,” som den af 3 Stånd alldeles förkastades; och äfven i förstärkta Const.- Utsk., genom hvars bifall den slutligen fick hvila till afgörande vid denna riksdag, var det allmänna tänkesättet, nemi. majoritetens, i så måtto endast ”tillfälligt,” som det naturligtvis hade bort utfalla alldeles motsatt, derest förstärkningen dä hade, såsom Reg.F:s 56 § tyckes antyda, blifvit vald särskildt till afgörande af det målet.
Och då förslagets ifrigaste förfäktare ännu medgifva, alt det är behäftadt med många fel och brister, hvilka de ofördröjligen ville hafva i laglig ordning afhjelpte; men det oaktadt önska förslaget, sådant det är, nu antaget, emedan de frukta, att det eljest icke skulle på kanhända flera tiotal af är kunna genomdrifvas: så synas de ju sjelfve, just genom denna fruktan, tydligen medgifva, att tänkesättet derom, äfven om det i denna stund vore nära nog ”allmänt,” skulle likväl endast vara det för tillfället, och ingalunda kunna sägas vara stadgadt, icke ens folden närmaste framtiden, eller pä långt när sådant, som grundlagen sjelf fordrat för hvarje dess minsta förändring.
Jag, som i 30 år sökt såsom riksdagsman förnämligast verka för bevarandet af våra grundlagars helgd, kan derföre icke medgifva, att de nu må tillintetgöras, under andra villkor, än de sjelfve bestämt, nemi.: ”när ett mer än tillfälligt, allmänt tänkesätt derom hunnit stadgas ” Hr von Troil, Samuel Gustaf:
Den vigtiga fråga, hvaröfver R. o. Ad. nu går att besluta, har så länge utgjort föremål både för tänkarens forskningar och för mängdens vägledning, genom upplysande ströskrifter, att det troligen ej gifves någon bland medlemmarne af detta Hus, som ej redan bestämt sig för det votum han kommer att afgifva.
Att derföre genom en vidlyftig sakdiscussion söka inverka på öfvertygelsen, är i min tanke lika så ändamålslöst, som det vore orätt att dermed upplaga R. o. Ad:s lid.
Deremot anser jag det för en oeftergiflig pligt af hvar och en, som, i huru ringa mån som helst, vill uppträda såsom offentlig man, att, i ett så vigtigt ämne som det närvar., öppet tillkännagifva den åsigt han tillhörer; och det är med anledn. deraf jag anhåller få förklara, det jag kommer att rösta emot förslaget, derföre att jag anser det vara olagligt till sin uppkomst, oredigt till sin uppställning, orättvist till sina grunder och olycksbringande till sina följder.
Det är olagligt till sin uppkomst; ty 1840 års Const.Utsk. har liänskjutit den vigtiga frågan om valsättet till afgörande genom votering inom förstärkt Utsk., utan att iakttaga den i 56 §.