Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Kom så en annan kärlek.
Den började så tyst och småningom, som nattens stjernor tåga fram.
Först ser man blott en här, en der; men oförmärkt de vexa till i glans och antal, tills de fylla hela fästet».
Finska Litteratur-Sällskapets Tryckeri, 1852.
Imprimatur: H. Molander.
I en båt på Mallasvesi.
Sjön Mallasvesi ligger ungefär vestsydvest i det vackra Tavastland.
Förenad är han genom ett sund med Roine, hvilken, belägen nordvest om Mallasvesi, till en del ligger utom Tavastland och i Satakunda.
Oaktadt de således bevisligen äro tvenne, hafva de dock af en och annan (t. ex.
Rühs) blifvit ansedda för samma sjö, hvilken omständighet kanske härleder sig deraf, att de nästan alltid nämnas på en gång.
Uti denna namnkombination ligger mycken smak:
Roine och Mallasvesi.
Roine klingar grannt, nordiskt, konungsligt; Mallasvesi ljuder italienskt, sydländskt, qvinnligt.
Den starke är den svagas stöd; Roine är maken, dess maka är Mallasvesi.
För denna gång lemna vi Roine i dess värde.
I en vik af Mallasvesi gungar en båt.
Dagen är vacker -- det är i Juli -- men hvad man kan ha emot honom är ett särdeles qvalm; luften är icke rätt genomskinlig, ty himlen har redan många dagar varit molnfri och solrök har börjat uppstå.
Årorna i båten föras af tvenne unga flickor.
Af deras rodd kan man se, att de icke äro särdeles vana vid denna motion; de tyckas göra det blott på lek.
Vet en tjuguårig läsare någonting mer romantiskt, än då tvenne unga flickor, vackra och välvexta, alldeles ensamma föra årorna och med ett visst koketteri söka dölja sin ovana, när härtill kommer, att de gunga på en den skönaste vik en sakta sommarafton?
Måste icke en sådan tjuguåring medge att taflan skulle förlora i behag, om äfven hans älskvärda person funnes i båten?
Hvad dessa flickors utseende är behagligt och ändå så olika!
Om den ena kan man ana att hon uppvuxit på den ädla landsbygden ... så fria och obesvärade äro hennes rörelser.
Helsa, helsa står att läsa i den friska blicken, i den välvexta, men fylliga gestalten.
Oskuld och frid tyckas bo under hennes barnsligt skälmska miner.
På första ögonkastet finner man att hon icke är en qvinna med anlag till att forska i det sublima, att hennes fantasis vingar icke bära särdeles högt, men man finner äfven att naturen gifvit henne en ersättning, som innefattar qvinnans älskvärdaste egenskaper: godhet och ömhet ... icke denna sorts godhet, till hvilken man kan komma genom arbete, utan en sådan godhet, som -- naturen gifver.
Degerberg är således en af de qvinnor, hvilka man icke egentligen kan skänka en eldig och fantastisk kärlek ... de skulle dessutom icke sentera en sådan; hon tillhör den klass af qvinnosjälar, hvilka, goda och ömma, man så lätt kan fästa sig vid och hjerteligen hålla af.
Den andra unga flickan, Celia Ina Wärn, lockar dock ögat bort ifrån dina blonda hårflätor, Anna Degerberg, till sina mörka, ifrån dina blåa, ömma ögon till sina dunkla.
Huru kunna gråsvarta ögon behaga mera än de beprisade blå!
Det inre lifvet är det, som gör det; känslan och fantasin i förening bilda ögats lockande behag ... och färgen gör intet.
Celia är till vexten späd och fin ... det är en fin orangeriblomma.
Hurudan månne hennes själ vara, månne lika svag, späd och fin?
Fantasi bor der, känsla äfven, men månne styrka?
Vid det de nu gunga i båten, tyckes Anna vara en frisk nordisk planta, van vid klimatets alla nycker, Celia en söderns blomma, lockande och tjusande, men flyttad hit till norden, osäkert om för att lefva, osäkert om för att dö.
Hemma från så olika trakter, märk dock, huru de båda blommorna vänskapsfullt böja kalkarna mot hvarandra, huru de skänka, den ena åt den andra, sin vällukt, sin doft.
Söderns blomma har deraf mer, men nordblommans doft är af annan art, och deraf kommer att söderns blomma är lika öm för nordens blomma, som nordens blomma är för söderns.
Annas och Celias rodd, i hvilken de först inlagt en viss bravur, en viss täflan, började småningom alltmer att gå dåligt, ja den liksom efter öfverenskommelse tvärstadnade.
Anna, som satt närmare fören, betjenade sig af sitt läge och årornas hvila, samt vände förmedelst en skicklig manöver Celia att sitta midtemot sig.
Celia, låtsande icke vara nöjd härmed, höjde ett förebrående finger, men Anna föll henne om halsen och kysste henne.
Efter en liten paus sade Anna: -- vet du, Celia, hvarföre jag ställde så till, att du kom att sitta på den sidan af brädet, som är åt mig till.
Jo ser du Celia, jag vill läsa i dina ögon, om du håller af Anna.
Hvad jag har att säga, kanske vore det bäst osagdt; men jag skulle då vara falsk emot dig, som jag håller så mycket af.
Säg Celia, ångrar du dig redan, att du kom ifrån Helsingfors, för att begrafva dig här på landet och ha ingen annan att umgås med än -- Anna, som är en sådan landtflicka och alldeles utan bildning?
Svara nu, Celia, men minns att jag dervid ser i dina ögon.
Vänligt, men nedslagen svarade Celia: -- huru orättvis, Anna!
Hvem har jag i hufvudstaden, som jag så värderar och håller af som dig?
Du är min vän, Anna; säga icke mina ögon detsamma?
Åter kysste
Anna sin vän och hon sade: -- tack min Celia, du snälla, tack.
Jag är så glad nu, att jag tycker denna vik vara för trång; skulle vi icke försöka ro litet ut?
Ser du huru spegellugn Mallasvesi nu är?
Med en blick, som antydde att hon visst var lysten att komma ut på sjön, men ändå äfven litet rädd, svarade Celia: -- ja visst är sjön lugn, men se hvad himlen är grå, jag försäkrar, himlen är icke alls blå, ehuru jag icke kan se några moln.
Kanske tycks ändå derföre himlen vara så grå, att han redan länge varit blå, ty när ögat tröttnar vid en färg, så ser det ju lätt en annan.
När himlen länge varit grå, så tycker man också att han är blå.
Lyckan är blå och olyckan är grå.
Men jag skulle i alla fall ej vilja ut på sjön, ty .... jag vet ej, det är något, som trycker mig, jag vet ej, om det är luftens qvalm, eller något obestämdt inom mig ....
Detta sade hon med en viss svärmande melankoli i tonen, men Anna, som märkte detta, var icke sen att, medan högra handen hvilade på åran, med den venstra liksom litet lugga hennes hårflätor och skälmskt infalla: -- du har väl ledsamt efter din Wodin, stackars Celia, det är väl detta obestämda, som trycker.
-- Nej Anna, jag är visst icke som så många andra förlofvade; dem menade jag, som också älska hvarann.
Förlåt mitt sjelfberöm, men jag är icke som de.
Jag vet att skiljsmessa tidtals är nyttig för själen och att den, om kärleken är sann, ökar denna än mera; är kärleken åter inbillad, så är skiljsmessan äfven nyttig; hon visar oss då att en kärlek, som hastigt försvinner, icke kan vara sann.
Dessutom, huru skönt är icke afskedet, smärtsamt och ljuft; och återseendet sedan, o det är ändå mera -- det är en himmel.
Min tanke hvilar i hoppet; jag sörjer icke öfver att vara skiljd från Edvard, ty jag tänker mig i den stund, då vi åter råkas.
Men det är någonting annat, hvad månne det vara, säg Anna!
Vid det hon sade så, lade hon sitt älskeligt täcka hufvud mot Annas axel, sina späda armar lindade hon kring Annas lif.
Sedan hon gjort detta, repade hon litet mod, torkade småleende bort ett par tårar, som vågat sig fram, och nu var Celia åter glad.
Men Anna hade deremot blifvit nedstämd, och hon sade: -- o min Celia, jag kan gråta öfver att jag icke är för dig.
Vet du, nu, mer än annars skulle jag vilja ega kunskaper; i den föreskrift, jag såsom barn begagnade, står att kunskaper pryda förståndet.
Kunskaper ge äfven helt säkert åt känslan lif; den som har bildning och kunskaper, kan så mycket gagna, kan äfven skarpsinnigt gissa till sin väns sorger, om ock vännen sjelf icke visste förklara dem; hade jag kunskaper, så skulle jag nu kunna trösta Celia, som är min vän.
-- Nej, Anna, du misstar dig, då du åt kunskaper skänker ett sådant inflytande.
Jag skall kurera dig genom ett exempel.
Minns guvernanten här på andra sidan viken; hon har kunskaper, skulle hon kunna trösta dig, om du det behöfde?
Du skrattar.
Guvernanter i allmänhet äro ett slägte, som bevisar, att kunskaper icke precis, åtminstone icke alltid, lända medmenniskor till någon trefnad.
Tvertom, guvernanterna äro oftast högst tråkiga, pjåkiga, pedantiska, med löjligt öfverdrifna begrepp om det passande.
Jag försäkrar, att hela deras själ och tanke går ut på det i yttre måtto passande, och efter sådana principer bilda de äfven de barn, någon åt dem anförtrott.
I sitt nit att korrigera komma de lätt att misstaga sig om de fel, som behöfva korrigeras, och hvad som värre är, de misstaga sig rätt ofta om personen, som behöfver rättelse, de halka öfver den skyldiga till den oskyldiga, om blott den förra har ett smilande, förekommande sätt och vackra manér.
Man kan säga om en guvernant, hvad jag engång såg citeradt, jag minns icke i hvilken bok:
»hon är så sysselsatt med att putsa ljusen, att hon icke får tid att se.«1
Dessa ord äro af Börne.
-- Celia, med hvilken ifver du talar!
Aldrig har jag sett dig så häftig, men du har väl orsak?
-- Ja, jag har; jag har varit under tre guvernanters uppsigt, och jag kunde icke hålla af någon af dem.
All oskyldig barnslighet blef bannlyst, det cirklade och stela vann bifall.
Ja, vet du Anna, hade jag icke haft en så redbar far och en så om mitt sanna väl öm mor, så hade du icke din Celia ens så god och bra, som hon nu är.
-- Men huru anförtrodde de dig åt guvernanter?
Säkert hade de icke samma åsigter i detta ämne, som de, hvilka deras dotter sedan antog?
-- Min moder sade att de guvernanter, hon hade haft, voro förträffliga menniskor, och föröfrigt visste hon nog med sig sjelf, att hon kunde genom sitt moderliga inflytande tillintetgöra allt det skadliga, hvaraf hennes barn möjligen i pensionen blefve smittadt.
Min far öfverlemnade hela denna sak åt mammas omsorg.
Och icke kan jag säga, att guvernanterna varit mig till någon skada, tvertom kanske till nytta, genom den erfarenhet jag vunnit.
För detta har jag att tacka min älskade moder .... o, att hon så tidigt skulle lemna mig, men .... hon har det bättre nu .... min moder lade alltid i deras skefva lärdomar en förnuftig och moralisk mening, hvilken de sjelfva visst icke visste af.
Nej, mig hafva de icke skadat; men så många andra, som på en gång med mig undervisades af dem och som till all olycka icke egde föräldrar med ett så flärdfritt sinne, röja nu omisskänneligt det dåliga inflytande, deras guvernanter på dem utöfvat; de röja det i stelt skick och ytlig uppfattning af allt här i verlden.
-- Men den guvernant, som hemma hos er gaf dig undervisning, var icke hon dräglig?
-- Jag var blott tio år då, så att jag icke just förstod att bedöma, men det minns jag, att jag icke höll af henne, och är icke det ett ganska säkert bevis på att hon ej hade det rätta sättet, ty barn ha en beundransvärdt fin instinkt i sina tycken för eller emot personer.
-- Du talar om det rätta sättet; således måste du medgifva, att det är en möjlighet att ha godt sätt med barn; du måste äfven tillstå, Celia lilla, att du gör orätt i att, såsom du tyckes göra, skära alla guvernanter öfver en kam.
-- Kanske att en bland tio kan vara på sin plats, säkert icke flere.
Men jag för min del är så rädd för guvernanter och för sjelfva ordet guvernant, att det sista i verlden jag ville bli, det är guvernant.
Jag tror, att om jag blefve det, så skulle jag genast, liksom genom en hemsk förtrollning, bli likasom de andra: afmätt i mina tankar, stel i mitt väsende, pjåkig i mina yttranden, kylig i mitt hjerta.
-- Nå, men icke äro de ju alla sådana.
Tre guvernanter blott har jag sett; två af dem äro åtminstone icke stela i sitt väsende eller pjåkiga i sina yttranden.
-- Nej, nej; de äro då säkert i sitt väsende lösa, och kanske påflugna i sina yttranden.
Likasom det sköna, så kan äfven det fula visa sig i många drägter -- -- -- Men hör, hvad är det för rop, som från aflägsna håll komma till oss?
-- Säkert från någon äng borta öfver sjön.
Arbetarne ha förmodligen slutat sin höbergning.
De pläga vid sådana tillfällen hurra högt, så högt, att det hörs långt, långt bort, och sedan dansa de efter fiolens takt en munter polska.
-- Ack, så roligt, då måste vi bestämdt ro ut på sjön.
Kanske kunna vi derifrån se folket, det trefliga, goda bondfolket, som fröjdas åt väl slutadt arbete.
Nu var Celia en helt annan, än den Celia, som, icke fri från fördom, för några ögonblick tillbaka hade angripit guvernanter.
Hon var nu åter blefven ett barn; glädjen lyste ur hennes ögon.
Flickorna satte åter ut årorna och rodde så hårdt Celias svaga krafter det tilläto.
Anna var naturligtvis mera öfvad, liksom äfven eljest starkare byggd, så att ett årtag af henne svarade i det närmaste emot tvenne af Celia.
Båten gled dock, oaktadt den ojemna rodden, fram ut på sjön, och man kan icke måla Celias förtjusning, när de hunnit till en punkt, hvarifrån de kunde se de menniskor, som genom sitt hurrande lockat dem ut på sjön.
Afståndet var nära en fjerdedels mil, men man kunde ändå se, huru ängsfolket dansade, oaktadt de från ett sådant håll sedda mera liknade rörliga punkter, eller små elfvor, än menniskor.
Äfven fiolernas toner -- ty de voro tvenne, af hvilka den ena höll sekund -- halkade fram längs vattenytan till de glada flickorna.
Anna njöt egenteligen icke så mycket af sjelfva scenen, hvilken för henne var någonting vanligt, som fastmer af sin väns glädje öfver dessa för henne så ovanliga och uppfriskande taflor.
Celia hade sett månget spektakel, hört mången konsert, men knappt gjorde någon af dessa det intryck, som det hon nu såg och hörde.
Ett ungt sinne, som ännu icke hunnit förstenas af stadslifvets evigt enahanda, är det mest mottagliga för intrycken af Guds herrliga, fria natur.
Celia, som icke stort varit annorstädes än i städer, fann nu, att hittills en sträng i hennes själ aldrig klingat -- den sträng, som klingar anslagen af naturen, dess herrlighet och prakt, dess dolda inre lif.
Mallasvesi i vrede.
Sedan de nu hvilat på årorna ungefär en fjerdedels timme, upphörde fiolernas ljud, och tydligen kunde de båda flickorna se, huru de små svarta punkterna, menniskorna, blefvo allt mindre och mindre.
De gingo troligen till sin aftonvard.
Anna och Celia sutto dock orörliga i båten, båda försjunkna i betraktande af den vackra trakten, sjön med sina vikar, uddar och holmar, dessa med sina löf och barrträd, sina gräsmattor och sina betande kor.
En betraktare, som sett dem så, skulle bedt ödet fara varligt med deras ungdom och fägring, han skulle äfven bedt ödet förskona dem för olyckor och alla jordens sorger -- detta för den skönhets skull, som bodde i deras själar.
Länge hade de sutit stumma och blott samtalat med sig sjelfva; slutligen sade Anna: -- ah, Celia, jag håller af allt här omkring oss, sjön, holmarna, stränderna och -- korna.
Gör du så med?
-- Ja, och jag ville fast vara just denna sjö, denna holme, denna vik.
-- Men säkert skulle du icke vilja vara någon af dessa kor, inföll Anna skrattande efter en liten paus.
-- Hvarföre icke för en liten tid, för att få se, huru de ha det -- svarade Celia eftertänksamt.
Derhemma har jag ofta tänkt, att det vore roligt att få för en tid vara Roland, min fars trogne hund.
Han har så förståndiga ögon, och så bedjande; kanske skulle äfven han för en tid vilja bli menniska, men får det icke.
Tror du ej, Anna, att djuren ha tanke och förstånd?
-- Man säger att de ha blott instinkt, men hvem kan veta, huru det är i det hela.
-- Jag tror att de ha förnuft, men det bor i andra verldar än vårt.
Jag tror, att .....
-- Men om du tror, att de ha förnuft, så måste du äfven tro på deras odödlighet.
Du är en fantast, Celia.
-- Ja, jag är så.
Men minns du episteln till fjerde söndagen trinitatis?
-- Ja, det är blott några veckor sedan den lästes, och jag lade just på minnet den episteln, emedan jag icke förstod någonting af den.
Den handlar ju om kreaturens suckan.
-- Ja, och om deras »förhoppning, att varda fria ifrån förgänglighetens träldom till Guds barns herrliga frihet.«
Är det icke en vink att äfven åt kreaturen är skänkt ett högre lif? ..... O, det är så dunkelt, man kan blott ana.
-- Hvad vi kommit till för ett ämne!
-- Ett ämne, Anna, för de största filosofer eller teologer, men icke för oss, två oerfarna flickor, som blott kunna hjelpa oss fram med vår aning ...
Vi skola icke tala mera i detta ämne ... vi skola ...
Men huru är det så mörkt; klockan kan icke vara mer än half nie på sin höjd?
-- Kanske har tiden vikit så fort undan; vi ha ju haft så trefligt, och tiden går då så hastigt.
-- Vet du, Anna, jag tycker, att himlen nu är alldeles grå, nästan svart.
Se Anna!
Båda sågo upp och i detsamma bländades deras ögon af en blixt.
En förfärlig åskknall följde genast derpå.
Bloden isades för de tu, och instinktmessigt, krampaktigt tryckte den ena den andras händer i sina och höll dem fast der.
Ett fruktansvärdt åskväder inträffar ofta så oförmodadt, att en naturkunnig väderleksspåman knappast tio minuter före utbrottet kan förutsäga det.
Ovädrets ankomst bådas icke af något svart moln vid horizonten, icke af något aflägset thordön, utan, såsom en ishinna lägger sig jemnt öfver vattnets yta, likaså samla sig de elektriska dunsterna till en öfverallt jemn molnhinna och insvepa oss ögonblickligen i mörker, hvilket dock snart belyses af granna, bländande, blodröda blixtar.
Då märka vi, att vi hafva åskan öfverallt omkring oss, liksom öfver våra hufvuden, och att faran är stor.
Ett sådant fenomen inträffar vanligast efter långvarig torka.
Den de första dagarna så klara och blå luften blir småningom mindre genomskinlig, hvarefter dunsterna öfvergifva jordens yta.
Till slut, sedan naturen i sin smygande gång hunnit förbereda allt till sitt uppror, bryter hon på en gång lös, och det helst om aftonen, emedan vattenpartiklarna då, till följe af svalkan, lättast kondenseras till moln.
Så hade äfven det oväder uppkommit, som nu hotade att i hafsfruns kalla famn lemna Celia och Anna, ty det var icke blott åska och ljungeld utan ock storm, som gisslade förfärligt, och, kommande än härifrån än derifrån, dref den lilla båten hit och dit.
Anna visade dock vid detta tillfälle en beundransvärd rådighet och skicklighet.
Hon satte sig vid styret, höll med ena handen roderpinnen, med den högra dels rodde, dels hopade hon.
När nu någon stor våg kom, så ställde hon så till att hvarken styrbords eller babordssidan tog emot vågen -- hade det en enda gång händt, så hade båtens kantring varit oundviklig; i stället klöf fören böljorna och sålunda dref båten med rodret förut.
Oaktadt sin, sträng påpasslighet fordrande post, hann dock Anna fråga Celia: -- faran är stor, Celia; äro vi beredda att dö nu?
-- Ofta har jag önskat att dö ung, men nu, när döden är nära, nu, ack, önskade jag lefva.
Visst tror jag, att Gud af sin nåd skulle skänka oss salighet, men mina tankar hänga dock ännu mycket vid jorden, vid slägt och vänner och -- Edvard.
Och vet du .... en glad aning säger mig att vi lyckligt skola nå stranden.
-- Äfven jag har samma aning; jag kan icke förstå att vi skulle omkomma här.
Åskan dånade nästan oafbrutet, oaktadt mest i enkla slag; blixtarna korsade hvarandra; sjön häfdes i svart och hvitt, i förskräckliga vågor; båten häfdes efter vågen, men de unga flickorna buro de förklarades anleten.
Vore jag målare, skulle jag välja sådana taflor.
Och dessa flickor, ändå hörde de icke till deras antal som likgiltigt och dödt afhöra åskans slag; hade de varit under tak och i större säkerhet, så hade de genom en lindrig fruktan visat sin qvinnliga älskvärdhet, men nu, när faran var mångdubbelt större, när döden gapade på dem från hvarje blixt, hvarje våg, nu spändes deras själskraft; nu visade de, af hvilken styrka den späda qvinnliga naturen stundom kan vara mäktig.
De räddes icke.
Snart uppstod äfven ett störtregn, som hastigt genomdränkte deras sjalar och tunna klädningar, samt hotade att fylla båten.
Celia, hittills overksam, började nu i sin tur att hedra sig.
Som i båten icke fanns något öskar, tog hon sin hatt ifrån hufvudet -- lyckligtvis hade hon icke lydt Anna, som rådde henne att i likhet med sig blott binda en sjalett om hufvudet -- och nu betjenade hon sig af hatten till öskar.
Detta regn, hvilket tycktes föröka faran, minskade den i sjelfva verket, ty derigenom blef stormen mera regelbunden och fick en viss riktning.
Båten, hvilken hittills drifvit omkring ett ställe, började nu att raskt drifva emot -- hemmet.
Anna, som märkte att stormen blifvit regelbunden, gjorde nu en rask svängning och i full förlig vind styrde hon till den udde, som bortskymde viken.
Nu hördes ångestrop ifrån hemmets strand -- det var ifrån en båt, hvilken sökte komma ut åt sjön, för att om möjligt rädda de båda flickorna, men emedan stormen var för stark, kunde denna båt icke komma det ringaste fram.
Anna och Celia svarade med ett gladt »hollah!
Vi komma straxt.
Varen icke rädda!« och icke många minuter derefter nådde de redden, och sprungo, som om de fått vingar, till det ställe af stranden, som var i jemnbredd med den båt, hvilken skulle rädda dem.
Då styrde båten äfven emot dem, och ut ifrån båten hoppade Annas far och omfamnade sin dotter och Celia med den hänryckning, som den saliga stunden bjöd.
Strida glädjetårar greto de tre och skyndade upp till herrgården, der de välkomnades af Annas moder och syskon på samma sätt.
Inga obehagliga följder hade i öfrigt vikingatåget (så kallades flickornas äfventyr af kaptenen, Annas far); tvertom tycktes hafsfrun ha skänkt dem en del af sina rosor.
Så gladt, som de första dagarna härefter, hade lifvet måhända aldrig varit på Mainola.
Anna och Celia voro mer än nånsin oskiljaktiga; ja, Anna sade skämtande, att Celia höll af henne mera än af sin fästman; till straff för hvilka ord Celia slog Anna med sin parasoll.
Anna sprang undan i parken, men som Celia var mera »lik en hind« än Anna, så blef denna snart fasttagen och kysste då Celia, som låtsat vara mycket ond.
Tusende skämt och oskyldiga upptåg hade de begge unga flickorna för sig, men ingen kom och manade dem till arbete.
Sjelfva kaptenskan, en älskvärd, huslig matmoder, som ansåg fliten för en nödvändig krydda i lifvet, nändes ej störa flickorna, så förtjust var hon att se dem vid lif, hennes eget barn och Celia, som blifvit anförtrodd i hennes vård.
»I fantasins och hoppets egna trakt
Bor ungdomen; ej hetta, snö och storm
Dess fröjder störa kan.
I nöjets arm
Förgäter hon så lätt all lifvets sorg.«
säger Euripides, och vackra äro dessa enkla ord.
Den ädla ungdomstid!
Hvilkens hjerta är så förtorkadt att det icke slår högt vid tanken derpå!
En ålder mera oegennyttig än den, finnes ej.
Ungdomssinnet lefver i det glada närvarande, i det glada tillkommande; de sorger, som varit, förgäter det; de sorger, som komma, tänker det icke uppå.
Den fjerde dagen.
Guvernanten.
Aftonen af den fjerde dagen efter vikingafärden var icke vacker.
Det regnade väl icke eller stormade, men himlen var öfverdragen af fula moln, hvilka tycktes hota med långvarig nederbörd.
Detta oaktadt spatserar Celia i parken ensam, och med ganska sakta, sväfvande steg.
Hvarföre åtföljes hon icke nu af Anna, hvarföre tyckes hon söka ensligheten?
Månne de bref, hon bär i handen, äro härtill en orsak?
Båda äro de förseglade med svart lack; det ena brefvet är icke ens uppbrutet ännu; hvarföre skyndar hon sig icke att läsa äfven det?
Kommen till en löfsal, som var försedd med bord och soffor, såväl af träd som af gräs, sätter sig Celia icke, utan blir stående, såsom förstenad.
Hennes ögon hafva knappt lifvets färg, och kinderna, hvad de äro bleka!
Hon liknar en marmorstaty, på hvilken elaka menniskor kastat kläder.
Slutligen vaknar hon upp ur sin lethargiska dvala; hennes känslor blifva tankar, tankarna blifva ord:
-- Allt detta är blott en dröm, en plågsam dröm ... så tror jag visst och säkert ... men ack nej, brefvet, det rysliga brefvet!
Jag vill för femte gången läsa brefvet.
»Min goda, älskade syster Celia!
Jag vet icke, huru jag skall börja, jag vet icke, huru jag skall förbereda dig på hvad du ändå måste få veta, min arma Celia.
Dock inga omsvep.
Vår dyre, redlige fader, han som höll af oss mer än af sig sjelf, han, vår älskade fader, har nu lemnat oss och flyttat bort till annat land.
Förstår du, Celia, att han nu är död.
Den lustfärd, som du minnes att pappa skulle företaga sig i sällskap med några sina vänner, var olyckligtvis icke ett blott luftslott, utan blef verkligen af.