Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Berätta mig först huru grefven träffade dig och ord för ord hvad ni sagt hvarandra!”
Blenda fullgjorde detta, och fru Emerentia nickade alltjemt sitt bifall.
”Ser du nu, du lilla, om jag hade orätt!
På stund äfventyr, bara man börjar lefva en smula . .
Skulle väl i all evighet något sådant händt, om vi blifvit qvar på bostället . . .
”Nej, aldrig!”
”Men jag märker att han vill uppträda inkognito – nå, det är ingenting ondt i det; och de der råden, som naturligtvis voro ganska välmenta, ehuru helt och hållet öfverflödiga, härledde sig af intet annat än . . du begriper?”
”Än af hvad?”
”Kors, svartsjuka, vet jag – fruktan att du skall ta emot någon annans hyllning.
Sådant der är lätt att förstå.”
Blenda skakade på hufvudet.
”Jag tror att han menade något mycket bättre.
Dessutom talade han ej ett ord om återseende.”
”Hvad var det att tala om, som faller af sig sjelft!”
”Mamma tror då . . .
”Jag säger jag, att han blef kär i dig, i samma minut som han fick se dig.
Och vet du hvad?”
Blenda teg naturligtvis.
”Riksdagsman hade något att tala om för mig – det var det som gjorde uppehållet.”
”Riksdagsman –hvad kunde väl det han hade att säga ha för sammanhang med grefven?”
”Det får du straxt höra.
När han gick ifrån oss, stod samme herre qvar vid porten som stod der, då vi gingo upp – du vet ju att det var grefven?”
”Ja visst!”
”Nå, ser du nu, när riksdagsman kom ut, frågade den främmande hvilka de begge fruntimren voro, och när han fick veta det . . . ”
”röjde han så påtagligt både öfverraskning och nöje, att gubben Lars i sin enfald frågade honom om han kände oss . . . naturligtvis begrep icke riksdagsman att både öfverraskningen och nöjet kom deraf att grefven icke väntade sig att få höra det vi voro adelsdamer.
Emellertid – märk det, du lilla – gjorde han sig helt gemen med riksdagsman, som icke blef litet stor på sig, när jag berättade honom att det var en rik skånsk grefve som han gått gatan rakt fram med; ty du skall veta, att under det han letade ur gubben hvarenda smul, som rörde oss, fortsatte han vägen med honom, och jag var derför ganska säker att – sedan han har fått höra allt det goda om dig och oss alla, gudskelof, som riksdagsman kunde förtälja – han bestämdt skulle skaffa sig tillfälle till personlig bekantskap.
Men i alla fall måste man ha tid på sig: gudbevars, en får väl andas ut, innan man blir öfverlupen af friare.”
”Söta mamma, tala icke så – jag fruktar att vi på något sätt kunna göra oss löjliga.”
”Jag måtte säga – löjliga . . tror du att jag inte vet hvad jag gör . . . .
Men rättnu blir jag orolig, om icke ångbåten kommer!
Jag frågade hvarenda menniska på vägen från qvarteret, och de svarade ideligen ett och detsamma, att det är storm och motvind som uppehåller, men att den väl snart är här.”
”Ja, gudbevars för annat!
Vi ha nu gjort vår handel, och ha ingenting öfver.”
”Nej, vände jag så tjuge gånger ut och in på ridikylen, så blir det ändå icke mer än det bestämda, som är aflagdt för maträkningen på ångbåten – och gud hjelpe oss ifrån att straxt sticka åstad och tala med Regine Sofie om lån!”
”Kära mamma, jag fruktar att vi gjorde ganska illa i att köpa mig alla de här sakerna!
Tänk endast, om ångbåten icke kommer, utan vi finge bli här i natt – åh, min gud, två sängar . . . det fins ju inga andra än för en person . . . och litet till afton se’n . . vi bli nog hungriga.”
”Jag är det redan, kära du!
Men icke är det värdt att vi bli modlösa.
Shalen kunde du icke undvara, ty komministerskans, som du hade på bilvägen, måste ju hem med riksdagsman.
Likadant var det ju med skorna, hatten och florsslöjan . .
Skulle du icke vara som folk, när jag släppt till Blackros!”
”Men antag ändå, mamma, att vi få bli här i natt?”
”Än se’n – då säga vi att vi, af fruktan att icke komma upp nog hastigt, icke töras lägga oss.”
”Om också det går an, så tänk hur illa det ser ut att vi ingenting reqvirera!”
”Det får se ut som det kan!
Har icke fartyget kommit klockan 9, så göra vi en promenad för att höra efter det – och vid hemkomsten ha vi druckit té ute.”
” . . hvilket likväl vi ha ganska litet godt af!” menade Blenda skrattande.
”Åh, hvad du är oförnöjd!”
”Jag tillstår det; med då man är hungrig . . .
”Nå så knipa vi till riksdalern, som jag beräknat för drickspengarne, ty jag säger att jag hellre gör hvad som helst än jag rör en enda styfver af dagtraktamentet!”
”Så får väl jag nu granska min ridikyl!” inföll Blenda, i det hon tog den från bordet; och efter att några ögonblick med en min af tröstlöshet ha känt igenom den, ryckte hon slutligen triumferande upp en hel tvåriksdalerssedel.
”Kors, i himlens namn, flicka, hvad vill det säga?
Jag prutade ju sjelf pris på både shalen och skorna, så att du skulle få en styfver öfver till handskar och luktvatten?”
”Emellertid ha vi nu två riksdaler.
Således får ångbåtsjungfrun behålla sina drickspengar.”
”Men jag begriper ej . . .
”Mamma tänkte att ingen kunde vara ädelmodig mer än prosten och kommissarien, som gåfvo oss det som fordrades till vivre ombord!
När jag tog afsked hos komministerns, räckte den vänlige, gode gubben mig den här tvåriksdalern och hviskade mig i örat:
Det är så litet, barn, att jag ger det åt dig sjelf!”
”Se, om icke lyckan alltid är med oss!
Nu går jag på stund och beställer oss té – det skall bli ett helt kalas.
Och bäst som vi sitta, så skjuter det och ångbåten kommer.”
Men tyvärr inträffade ej detta.
Téet var längesedan drucket.
Och lyssnande än vid fönstret och än vid dörren åt grefvens rum, der allt var tyst, sutto de stackars fruntimren i bäfvan att jungfrun slutligen skulle komma för att bädda.
Och nu kom jungfrun med lakan på armen för två sängar; och de voro minsann icke få, de föraktliga rynkor som bildade sig på hennes lilla näsa, då frun förklarade att de aldrig tordes tänka på att lägga sig.
”Åh, det blir väl inte värre för herrskapet än för alla de andra främmande, som vänta här!”
”Lika mycket”, svarade vår nåd harmsen och rodnande, ”man måtte väl få ha sin frihet!”
”Ja, gudbevars, gerna för mig!” svarade uppasserskan med denna näsvisa ton, som fullkomligt uttrycker dessa damers tankar, då de enligt sin förmening se hvad slags folk de ha framför sig.
”Usch, sådan förödmjukelse!” hviskade Blenda, då de åter voro ensamma.
I detta ögonblick blef det ett buller ute i salen: det var deras granne som kom hem.
”Befaller herr grefven något?” frågade jungfrun med nu helt och hållet förändrad ton.
”Ingenting!” svarade en kort röst; och grefven inträdde på sin sida, men stannade icke i det rummet, som låg intill fruntimrens.
Än en stund trippade jungfrun af och an i salen, och fru Emerentia försmådde ej att lyssna.
Åter kom någon in från förstugan.
”Fasligt hvad grefven var snäf i qväll!”
”Tycker jungfru Christine det?” svarade betjenten.
”Jag märkte annars ingen skillnad på honom.
Men kanske var han trött vid att springa och speja efter . . . ”
Fru Emerentia kunde ej se den rörelse, som åtföljde orden – eljest skulle hon hafva märkt en hand utsträckt åt den plats, der hon stod.
”Aha”, återtog Christine, ”han hade fått nys om vår vackra fröken?”
”Det var löjtnanten som fick syn på henne i trappan, och straxt gick allarm i lägret.
Men jag menar” . . . här gingo flera ord förlorade för den lyssnande . . .
”narrade dem på orätt spår.”
En röst från annat håll ropade nu:
”Christine, jungfru Christine!”
Och dermed var sammankomsten upplöst.
”Ingenting går upp mot resor!” utlät sig fru Emerentia.
”Men jag vet icke hvad jag ville ge till, om jag kunde begripa hur han lyckades skilja sig från löjtnanten!
Det var åtminstone icke grefven som blef narrad.
De betjent-sluskarna ha då aldrig reda på något!”
Blenda hade under tiden inslumrat mot ena soffhörnet; och snart nog somnade den förhoppningsfulla modern i det andra från alla sina ”spanska slott.”
Omkring 3-tiden blef rörelse i huset.
Nu kom riksdagsman med förkunnande att fartyget var anländt, och att det skulle gå om en timma.
Trötta och olustiga kommo fruntimren ut från sitt rum.
Det hördes ett slående och springande fram och åter i alla dörrar, utom hos grefven, der allt var tyst.
Då Blenda gick öfver salsgolfvet, och sände sin sista blick åt det rum, der hennes granne bodde, kunde hon ej befria sig från en känsla af bedragen väntan, af . . hon visste ej rätt hvad för slags obehag.
Men när hon kom ut, när hon fick se den nu lugna och vackra morgonen och sjelfva det märkvärdiga ångfartyget, på hvilket hon skulle göra den stora färden, fingo hennes tankar en helt annan riktning, och snart undergingo de en ännu större förvandling, då hon med skilsmessan från riksdagsman ännu en gång skiljdes från det gamla kära hemmet: det var ju så godt som att ånyo taga farväl af faderns graf, blomsterqvarteret, dufvorna, lama Britta och klaveret, det kära klaveret!
O, skulle hon någonsin mer sjunga sången om ”riddar Egbert Montabor!”
Då maschinen sattes i gång och fartyget lade ut, var det för Blenda fåfängt att återhålla sina tårar.
Stående bredvid sin mor, hvars nyfikna, yrvakna blickar riktades på allting, riktade hon sina tillbaka på den strand, från hvilken hon aflägsnade sig.
Och se – hastigt träffade de ett föremål, hvars åsyn öfverhöljde hennes ansigte med purpur, medan ett ljuft och intagande småleende förskönade hennes vackra läppar.
Det var främlingen, med hvilken hon föregående dagen sammanträffat.
Han stod något afsides för sig sjelf, och då han märkte att han fästat hennes uppmärksamhet, aftog han hatten och bugade sig med ett uttryck af aktningsfull bekantskap.
Först en timma sednare gingo fruntimren ned i sin hytt; och ehuru de sågo den för dem bestämda nummern på dörren, trodde de ända att de tagit miste, ty på bordet låg en stor präktig bukett af friska blommor och bredvid denna ett paket böcker.
Men framkomna till bordet, funno de att intet misstag kunde ega rum, ty paketet hade en utanskrift:
”Fröken Blenda von Kühlen.”
Den tillkallade jungfrun förklarade att dessa saker tidigare på morgonen blifvit inlemnade af en ung mörklagd herre, hvars namn hon likväl icke kände.
Blendas sällhet att vara egarinna till ett helt bibliotek – hon kunde ej förmå sig att anse sex särskilta verk för något mindre – var på intet sätt minskad af det mystiska och grannlaga sätt, hvarpå hon erhållit det; och den sköna, friska buketten uppfyllde henne icke blott med sitt ljufva doft, utan aldra förnämligast med minnet af det flyktiga, men intressanta mötet dagen förut.
Detta möte var för vår lilla romanhjeltinna en outtömlig episod, hvilken hon till och med var nöjd att icke se fortsatt i verkligheten, ty härigenom egde hon fördelen att efter behag få spinna ut och sluta den.
Vi nämna icke ett ord om fru Emerentias triumf.
Hon hade ju på förhand vetat att äfventyr skulle komma att regna öfver dem.
Återstod nu att taga reda på valutan, nemligen romanerna.
Men här förlängdes hennes läpp betydligt, då hon började studera titlarna:
”Kenilworth – nå, min gud, det är ju den der tråkige Scottens elemenskade bok, som jag en gång skickade tillbaks till lånbiblioteket!”
”Det mins jag icke, mamma!”
”Åh, det vet du inte om . . det är nu fyra, fem år se’n . . . .
Ivanhoe – hm hm . . när man skulle ge bort böcker, så . . .
”Ack, mamma lilla, låt oss icke vara otacksamma!
I de här arbetena öppnar sig för mig en helt ny verld, och då herr grefven haft den godheten att sjelf välja dem åt mig . . .
”Jag säger intet på att du försvarar din grefve . . .
Men se nu sjelf efter hvad de öfriga heta!”
Med beräknad långsamhet, på det njutningen måtte räcka så länge som möjligt, gjorde Blenda efter hand bekantskap med Coopers
Den siste Mohikanen och Susquehannas källor, Bulwers Pelham och Den Förskjutne, samt tvenne smärre arbeten – instuckna emellan de andra och hvilka borde för tillfället vara de icke minst välkomna – nemligen: en beskrifning öfver Stockholm och en dito öfver kanal-linien jemte karta.
”Hvilken godhet, hvilken vänskap, hvilken uppriktig önskan att både gagna mig och göra mig nöje!” sade Blenda till sig sjelf. ”Denne främling måtte säkert mena mig mycket väl . . jag skall också icke glömma hans råd, ifall det händer att – man observerar mig.”
Under den obehagliga färden öfver Wenern, ännu upprörd efter den föregående stormen, nödgades våra passagerare hålla sig orörliga i hytten.
Sjösjukan minskade vår gamla nåds pratsamhet och stäfjade en smula hennes fantasi.
Det enda hon nu fantiserade öfver var den sorgliga och harmfulla omständigheten att frukosten och middagen, som hon ej kunde förtära, ändå måste liqvideras.
Också vädjade hon till alla kända makter, om det ej var det mest, himmelsskriande och oanständiga prejeri i verlden att låta folk betala för hvad de icke erhållit.
Endast en ganska ofullkomlig tröst låg i den tanken, att hon följande dagen skulle bjuda till att äta för två.
Blenda, som visserligen äfven mådde något illa, var likväl icke så förlorad: hon kunde både äta och läsa, och gjorde sig nu på förhand hemmastadd med allt det sköna och underfulla, som hon skulle få se.
Hon var kanske i synnerhet förtjust öfver lyckan att icke behöfva synas alltför okunnig och att kunna hejda de utbrott af plötslig förundran eller hänryckning, åt hvilka hon utan fråga skulle hafva öfverlemnat sig, om icke den obekante ”riddaren med slutna hjelmen” eller ”riddaren af svarta rosen”, såsom hon också fann nöje i att nämna honom, förutsett och förekommit allt.
På eftermiddagen greps hon likväl af längtan att se det vida, upprörda elementet, och som hon kände sig kunna stå på fötterna, gick hon upp på egen hand, medan mamma sof.
Ensamt fruntimmer bland ett halft dussin herrar, fann hon sig litet besvärad och äfven litet orolig; men då hon föreställde sig att det skulle se löjligt ut, om hon genast sprunge tillbaka, tog hon plats på en af de gröna sofforna, och sedan hon kastat en djup och intresserad blick öfver Wenerns långsträckta, svallande yta, vågade hon en annan öfver däcket och passagerarna.
Granskningen af de sednare lugnade henne, ty alla sex herrarna hade detta utseende af trädaktig stadga, hvilket bättre än ord annonserar att i sådant grannskap all fara försvinner.
Två af dem höllo på att tillsammans sofva en duett, hvilken likväl stundom gick öfver till trio, när hunden, som låg midt emellan dem, då och då föll in med sin snarkning.
Tvenne andra herrar, långa, torra, bruna och iskalla, uppifrån och ned insvepta i sina mörka rockar, sutto fullkomligt orörliga med cigarren i munnen och ögat mot horisonten.
Blenda fick sedermera veta af den gamle tjenstvillige kaptenen, hvars bekantskap hon redan på morgonen gjort, att dessa herrar voro engelsmän – just desamme som bott på gästgifvaregården, och dem hennes mor ansett för lorder – och att den ene var mekanikus och den andre bryggeri-föreståndare, begge stadda på resa till de orter, hvarifrån de blifvit efterskrifna.
Det återstående paret befans vara tvenne aktningsvärda borgare, hvilka på minst tjugufem år icke sett åt någon vacker flicka, och deras regelmessiga promenad fram och åter förkunnade att de icke heller nu läto någonting ditåt störa sig.
Kaptenen sjelf fans icke på däck.
”Nå, här kan jag då sitta så trygg som nere i hytten!” tänkte Blenda, och slog upp sin beskrifning, i hvilken hon snart fördjupade sig.
Hon brann af längtan att få resa genom dessa underbara slussar uppför backar med ängar på ömse sidor – det var ju en hel trollsaga.
”Är det icke något kyligt på denna sidan, min nådiga?” frågade en röst med utsökt artighet.
Förvånad såg Blenda upp, och framför henne stod löjtnanten, som aftonen förut mött henne i trappan, då han gick upp till grefven.
I allmänhet hade Blenda ganska lätt för att rodna, och att det nu skedde så grundligt att hela hennes ansigte förvandlades i en morgonrodnad, härledde sig deraf att löjtnanten var bekant med grefven och att han kanhända händelsevis skulle komma att nämna honom.
Den unge militären, som visste sig se tillräckligt bra och martialisk ut för att sjelf kunna göra det behagligaste intryck, tviflade icke en sekund, sedan han sett denna rodnad, denna förlägna tystnad – ty för ögonblicket var Blenda fullkomligt svarslös – att den lilla förtrollande landtfröken blifvit dödligt betagen i honom; och för att visa sin tacksamhet för denna ”fortune”, som kom ännu mer brådstörtande än de hvarvid han var van, och hvilken dessutom lofvade honom ett oskattbart nöje under resan, antog han genast en ton, som på ett behändigt sätt parade en viss påflugen förtrolighet med den mest insinuerande artighet.
”Så här under resor, fröken von Kühlen, är det ju icke blott tillåtet, utan ett häfdvunnet bruk, att en smula rubba på etiketten . . . tillåt mig således förstått presentera mig sjelf – löjtnant S.*, alltid till er tjenst – och dernäst att underrätta er det jag redan i går inhämtade den intressanta och lyckliggörande vissheten att jag skulle komma att resa i sällskap med en af de skönaste bland de sköna.”
Vår hjeltinna tog för afgjordt att det obesvärade sätt, hvarpå hennes nya bekantskap uttryckte sig, hörde till god ton, och fann det äfven ganska angenämt, ehuru det långt ifrån icke hade samma behag för henne som det hennes hemlighetsfulle riddare uppenbarat; och utan att det föll henne in att hon redan här var vid ett af de tillfällen, för hvilka han varnat henne, svarade hon så frimodigt som hon trodde det anstå en belefvad fröken, hvilken skulle göra sig löjlig genom att visa landtlig blyghet:
”Nå, om det hör till resornas förmån att lägga bort all etikett, så har jag ingenting deremot.
Låt oss då genast göra början!”
Löjtnanten betraktade icke utan förvåning sin nya eröfring.
”Det här”, tänkte han, ”kan då verkligen kallas tur . . . hvarifrån kommer denna lilla koketta oskuld?”
Men högt hette det:
”Ingenting i verlden kan vara mera förtjusande än ett sådant förslag, och första reveny jag drar af vår öfverenskommelse blir det att jag utnämner mig till er ständige ciceron och förste hofkavaljer på resan.
Går fröken in på det?”
”Med största nöje!” svarade Blenda skrattande.
Men nu hördes stadiga steg komma den lilla trappan att svigta, och en allvarsam röst, i hvilken Blenda genast igenkände den fryntlige kaptenen, lät höra dessa ord:
”Den ciceronen duger icke!
Lilla fröken skall ha en annan af mig.
De unga damerna välja icke så unga hofkavaljerer!”
Och härvid sänkte sig kaptenen helt lugnt ned på den plats bredvid Blenda, som löjtnanten stod färdig att intaga.
”Se det”, sade denne med harmen dold under det spetsiga småleendet, ”är en omtänksamhet som jag tror att icke alla kaptener befatta sig med!”
”Så mycket sämre!” svarade sjöbussen, i det han drog omkring sig den fladdrande hvita linnerocken.
”Och hvarför sämre?”
”Emedan hvarje skeppare på sitt fartyg äfven bör vara chef för all god ordning.
Han bör tillse det intet otillbörligt tilldrager sig på hans område, och framför allt bör han taga under sina vingars skugga de ensamma fruntimmer, som segla under hans konvoj.”
”Hvad säger fröken om herr kaptenens filantropiska tänkesätt?” frågade löjtnanten.
”Jag tycker att de låta som en god fars,” svarade Blenda med en intagande blick på gubben, ”och jag är ganska villig att bli en hörsam dotter.”
”Nå, det var ett utslag som hedrar en ung dam – jag lofvar också att mitt beskydd skall vara säkert!”
Ankomsten af flera passagerare tog nu kaptenens uppmärksamhet i anspråk; och Blenda gick – oaktadt löjtnantens ifriga bemödanden att qvarhålla henne – ned för att efterhöra om mamma vaknat.
Ehuru det icke är vår afsigt att uppehålla oss vid sjelfva resan, kunna vi likväl icke undgå att nämna några omständigheter.
Sedan fru Emerentia med farten öfver Wenern öfverstått det värsta, återtog hon sin vanliga menniska; och efter att hafva uppifrån och ned tagit notis om hela ångfartygets inredning, började hon med beundransvärd behändighet göra bekantskap med alla passagerarne.
Hon ville nödvändigt hafva reda på den ryske prinsen och de engelska lorderna, men ingen hade hört omtalas att några dylika notabiliteter funnos ombord – en omständighet, som emellertid icke afskräkte henne, emedan hon var fullt och fast öfvertygad att hvar och en, som hon frågat, måste ha några hemliga biafsigter med denna tillgjorda tystnad.
Också sade hon om aftonen till sin dotter:
”Jag skulle våga Blackros på – notabene om jag ännu hade henne i behåll – att hans höghet är här!
Någonting inom mig säger mig det, och hvad lorderna beträffar, så har jag ju sjelf både hört och sett dem hela eftermiddagen . . . och i förtroende sagdt, min kära Blenda jag har redan sett prinsen.”
”Är det möjligt?”
”Ts . . .
Det var en stund efter sedan du gått upp i eftermiddags som jag vaknade . . . ”
”Af något buller?”
”Ja, vid det att dörren öppnades och en person – med den klaraste olivgula hy och ett något grinmulet, men förnämt utseende – sade till mig: ’Ursäkta, jag gick miste’
Jag begrep det mycket väl, ehuru det till hälften var bråkadt på ryska.”
”Nå ja”, menade Blenda, ”det må nu vara den ryske prinsen eller ej, så gör det oss ingenting.”
”Ingenting – nå, du begriper då aldrig något . . . men låt oss afvakta morgondagen!”
Men med morgondagen försvunno tyvärr alla mystiska slöjor.
Kaptenen, som nu ändtligen begrep om hvilka personer frågan var, upplyste förhållandet – den ryske prinsen förvandlade sig i en gammal finsk militär, som återvände från badet vid Gustafsberg, och de stolta brittiske ädlingarne, såsom man vet, den ene i mekanikus och den andre i en bryggeriföreståndare.
Stöten gick vår romantiska fru rakt till hjertat.
Detta var då alltför mycken otur att börja med!
Grefven förlorade man redan i Wennersborg, de engelske lorderna fingo icke ens behålla sina titlar, och af den ryske prinsen fans ej qvar ens så mycket som hans nationalitet.
Således fyra nästan så godt som säkra utsigter förlorade!
Ty hade grefven förblifvit längre i Blendas sällskap, eller hade de andra verkligen varit hvad man ansett dem för, så skulle det icke ha lidit ringaste tvifvel att ju något blifvit af.
Det uppseende, som Blenda väckte, var ju mer än tydligt: det bestyrktes tillräckligt af de på ångbåten varande unga männens trägna uppmärksamhet.
I detta hade fru Emerentia rätt.
Det fans fyra s. k. lejon om bord.
I spetsen stod löjtnanten, som redan kallade sig gammal bekant.
Dernäst kom en ung baron, hvilken påstod sig vara slägt med en sådan mängd familjer i hufvudstaden, att om hennes nåd och fröken ville hedra honom med sitt förtroende, skulle han bland sina fruntimmersbekanta kunna skaffa flera nyttiga protektioner i afseende på broderier och dylikt.
Vidare kom en tjenstaktig kongl. sekter, som vurmade på den nya konstberidaretruppen och anhöll att få uppvakta fröken och hennes vördnadsvärda fru mor med biljetter till den första representation, som gafs efter deras gemensamma ankomst till Stockholm.
Och ändtligen och slutligen en super fin handelsexpedit, hvilken syntes vara djupare träffad än någon af de öfriga, ty han supplicerade om den ynnesten att i vagn få föra damerna omkring till de kongl. lustslotten.
Hänryckt och halft förryckt af så många triumfer, så många artiga och oegennyttiga anbud, hvilka lofvade dem både nytta och nöje, stred fru Emerentia i valet mellan de fyra kavaljererna; och om det varit baronen i stället för handelsexpediten som framställt förslaget om vagnarne och de kongliga slotten, så hade hon troligtvis bestämt sig åt det hållet.
Men nu lofvade hon sig högtidligt att ej taga något beslut, ej en hårsmån uppmuntra någon, ty om Blenda redan gjort fyra, eller rättare fem, eröfringar under resan, hvad skulle det då bli, när hon kom till hufvudstaden!
”Nej”, förklarade fru Emerentia än en gång, ”vi måste ha fria händer för att kunna vara beredda att ta emot ödets skickelser!”
Ordet skickelser åtföljdes likväl af en djup suck.
Hon kunde ej neka till lyckans bedrägerier: den ryske prinsen och de engelske lorderna spökade ständigt i hennes svaga hufvud.
Emellertid hade den hederlige ångbåtskaptenen, enligt sin egen försäkran, ett verkligt herkules-arbete med att vakta sin vackra skyddsling; ty trots hennes otvungna försäkran att hon skulle bli en hörsam dotter, märktes dock klart att hon var alltför benägen att lyssna till de unga ciceronernas vältalighet.