Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig synes emellertid att, om alla så väl landsvägar som härads- och socknevägar gemensamt, efter en förutgången ordentlig taxering, ånyo fördelades inom häradet, så skulle följden blifva att jordägarna kunde få sina vägstycken, om ej på egna ägor, dock vida mindre aflägsna än nu då hvardera slaget af väg delas för sig.
Jag anser att Hr Kibbings förslag, att hvar och en jordägare skulle underhålla vägen öfver sina ägor, icke är rättvist.
Enl. detta förslag skulle t. ex. en egendom ej långt ifrån Stockholm få att underhålla en vägsträcka af |:dels mil den mest befarna väg i hela landet.
Om ägaren ensam skulle underhålla hela denna sträcka, finge han underhålla ett dubbelt större antal dragare än nu och tillsläppa en ansenlig mängd dagsverken, så att han kunde med fog beklaga sig öfver att blifva alltför hardt och orättvist betungad.
Men uti denna fråga förekommer en omständighet, som i främsta rummet måste afses, ett missförhållande, som företrädesvis måste rättas, derest vi vilja förskaffa oss goda och väl underhållna vägar.
För det närv:de förstår merändels hvarken den sorn skall underhålla vägen, eller kronobetjeningen som skall hålla upsigt öfver vägarnes beskaffenhet, huru en väg skall lagas.
I allmänhet tillgår det dermed sålunda, att en massa grus utköres på vägen och der påfylles, dervid man ej är så noga om det stycket som behöfver mycket grus får alltför litet, och det som beböfver litet får alltför mycket.
Icke heller hållas dikena på vägarnes sidor i behörigt skick och några underjordiska diken för vattnets afledande finnas på högst få ställen, ja måhända ingenstädes.
Allt sådant underlåtes i brist på kunskap om rätta sättet att underhålla en väg.
Jag för min del hyser den öfvertygelse, att den bästa hjelp till vägbållningsskyldighetens fullgörande, som en jordbrukare kunde få, vore den, att Staten, på sätt Hr von Seth föreslagit, tillsatte skicklige personer, som ägde att hafva upsigt öfver vägarnes beskaffenhet och förordnade huru de bristfälliga skulle bäst iståndsätta.?, så alt jordägarnes skyldighet inskränktes dertill att hafva erforderliga väglagningsämnen till hands och lemna arbetsbiträde till desammas användande.
Om vi vid denna Riksdag 444 Den 2 Maj. kur.de komma så långt med saken, vöre i min tanke en icke ringa fördel för jordbrukarne vunnen.
Ibland de onera som f. n. betunga jordbruket, är väghållningsskyldigheten utan tvifvel ett af de största.
Denna skyldighet är jemväl otvifvelaktigt mera tryckande i den mån det vägstycke som skall underhållas, är längre aflägset från den underhållningsskyldiges bostad.
Det är äfven gifvet, att den jordbrukare, som ej förstått att ställa sig väl med kronobetjeningen, kan blifva utsatt för ganska stora trakasserier från deras sida med afseende på fullgörandet af detta åliggande.
Det finnes dock ett sätt att i betydlig mån afhjelpa denna olägenhet, hvilket sätt en föreg:de talare redan vidrört.
Att detta sätt ej blifvit af Utskin taget i öfvervägande, förundrar mig så mycket mera, som detsamma utgjort föremål för en särskild motion i detta ämne.
Motionären är Frih.
Stael von Holstein, hvilken ibland annat föreslagit: »att hvar och en jordägare, genom hvars ägor allmänna vägar framlöpa, skulle få hela det vägstycke som honom ålåge att underhålla, sig t i 11 delad t inom sina ägor.»
Om det stadgades, att hvarje väghållningsskyIdig skulle såvidt ske kunde få sin väglott inom sina ägor eller så nära dem som möjligt, så tror jag, att de olägenheter som f. n. äro förknippade med denna skyldighets fullgörande skulle till en stor del försvinna, och om det derjemte stadgades, att för underhållet af de vägstycken, som icke kunde på detta sätt fördelas, skulle de väghållningsskyldige erhålla skäligt bidrag, dock ei på det sätt Utsk:n föreslagit, utan sålunda, att de vägpenningar som upburos, skulle uteslutande användas till dessa vägstyckens underhåll; skulle jag tro att det åsyftade ändamålet eller lindring uti det ifrågav:de besväret, vore nästan helt och hållet vunnet.
Man har visserligen emot förslaget om vägpenningar uptagande anmärkt, att upbördsmännen hade svårt att veta huruvida en tjensteman vore stadd i tjensteärender eller icke, men om man ej fritoge någon tjensteman från vägpenningars erläggande, så vöre ju denna svårighet häfven.
Man har äfven invändt, att det till största delen skulle blifva bemmansägarne sjelfve, som finge erlägga dessa vägpenningar och sålunda företrädesvis belastas med kostneden för vägarnes underhåll.
Denna invändning må äga sin riktighet, men lika riktigt är det, att vid sådant förhållande komme den, som oftast before vägen, att mest bidraga till densammas underhåll; och fullgörande af detta onus blefve såmedelst rättvisare fördeladt.
Jag för min del får anhålla om återremiss af Betänk., på det att Utsk:n måtte komma i tillfälle att till besvarande uplaga Frih.
Stael von Holsteins motion och derjemte taga i öfvervägande de anmärkmr, som emot Betänk, förekommit.
Jag ämnar icke ingå i något försvar för tJtskms Betänk., emot hvilket jag afgifvit reservation och hvilket jag i denna punkt helt och hållet ogillar, men jag har ansett mig böra Den 2 Maj. 445 till besvarande uptaga den siste varde talarens anmärkn., att Utskin icke skola hafva yttrat sig öfver Frih.
Stael von Holsteins motion.
Orsaken dertill är belt enkelt den, att sedan Utsk:n ingått på den banan, att vägpenningar skulle för vägarnes underhåll uptagas, och tillika ansetts att bommarne icke borde sättas alltför nära hvarandra utan endast vid härads-gränserna, så lät det ej sig dermed förena, att, på sätt Frih.
Stael von Holstein föreslagit, vägindelningen skulle ske socknevis och hvarje jordägare få sin väglott så vidt möjligt på egna ägor.
Då vägpenningar skulle uptagas, så måste det blifva ett visst distrikt som ägde att dem upbära, och man kunde ej göra detta distrikt så litet som en socken, emedan man då hade kommit till ett med Utsk:ns åsigt stridande resultat, nemi. att de vägfarande ej borde alltför ofta hindras af bommar.
Utskrn ej till särskild pröfning uptagit Frih.
Stael von Holsteins förslag, hvilket naturligtvis förföll i och med detsamma Utskin antog förslaget om vägpenningar uptagande.
Skulle R. o. Ad. besluta en återremiss af denna del utaf Betänk, och således ogilla principen om vägpenningars erläggande, så blifver tiden inne för (Jtsk:n att ingå i pröfning af Frih, Stael von Holsteins motion.
En föreg:de talare har visserligen sagt, att det skulle kunna hända att ett eller annat hemman blefve alltför mycket betungadt af väghållningsskyldigheten inom egna ägor, derest vägsträckan vore alltför lång; men man bör ihågkomma hvad jag redan yttrat, att denna tunga kunde lindras derigenom, att, som hemmanet alltid måste hafva grannhemman, ett från hvilket vägen kommer och ett dit den går, så kunde vägsträckans underhåll på alla tre fördelas.
För öfrigt har jag vid afgifvandet af mitt förslag förutsatt, att öfverenskommelse ang:de väghållningsskyldigheten alltid skulle tillvägabringas genom kommunal-styrelserna, och jag för min del är ganska viss derpå, att de som nu vidkännas olägenheten att hafva sina vägstycken långt aflägsna från deras bostäder, skulle vara ganska belåtna med en förändring, som visserligen för somliga medförde större vägunderhåll, men gåfve dem ersättning derför med hälften utöfver sjelfva underhålls-kostnaden och derjemte förde deras egna vägstycken hem på ägorne.
Det lönar i sanning ej mödan att här orda om nyttan eller skadan af vägpenningars införande, enär Utslcns förslag härom redan blifvit af två Stånd förkastadt, och frågan således förfallit.
Icke heller anser jag det vara nödigt att öfverlägga om den delen af förslaget som rörer vägunderhållningsskyldighetens ställande på entreprenad, enär denna tanke är opraktisk och dess genomförande skulle leda till orättvisor, ty om t. ex. en väghållningsskyldig hade med mycken kostnad försatt sitt vägstycke i godt skick, under det att en annan förfarit på ett alldeles motsatt sätt, eller om den ene, som hade en bro på sin väglott, låtit med stor kostnad ombygga den från träd till sten för att sålunda i framtiden minska sin vägunderhållskostnad; 446 Den 2 Maj. skulle, derest hela vägunderhållet ställdes på entreprenad, dessa hans nedlagda kostnader ej gagna honom eller räknas honom till godo, utan han måste efter sitt ägande hemmantal deltaga i entreprenadsumman lika väl som den, hvilken försummat att underhålla sin väglott eller ej derå nedlagt någon synnerlig kostnad.
Hr Ribbings förslag att fördela vägunderhållningsskyldigbeten socknevis synes mig icke heller vara antagligt.
Det finnes orter inom landet, der det icke ens är möjligt att med iakttagande af rättvisa fördela denna skyldighet häradsvis, utan der man måste taga närgränsande härader till hjelp, hvilket den Landsh., som i denna fråga sig yttrat, torde kunna vitsorda.
Inom Stockholms län finnes nemi. ett härad, hvilket genom allmänna vägars underhåll är till den grad betungadt, att flera socknar inom ett annat härad måst åläggas att deltaga i först omnämnde härads vägunderhåll, som är så kostsamt, att ett enda hemman får för underhållet af ett 100 famnars vägstycke betala ända till 12 Rdr
Bko om året.
Härutaf torde man finna, att otaliga svårigheter och binder upresa sig emot förslagen att förändra de grunder, hvarefter den ifrågav:de skyldighetens f. n. utgöres, och jag för min del anser, att man gjorde klokast i att afvakta jernvägarnes tillkomst, innan man företoge sig att förändra de grunder som nu gälla för de allmänna vägarnes underhållande, hvarföre äfven jag tillstyrker lt. o. Ad. att afslå den nu föredragna punkten.
Om till återremiss af punkten icke fin nes någon annan anledn. än den af Hrr Ribbing och Cederschiöld framställda, så måste jag för min del bestrida vidtagandet af en sådan åtgärd.
Det är nemi., på sätt den siste värde talaren ganska riktigt anmärkt, alldeles omöjligt att verkställa en rättvis vägdelning socknevis.
Vi hafva trenne slag af allmänna vägar, nemi. landsvägar, häradsvägar och socknevägar, samt dessutom enskilta vägar eller s. k. utfartsvägar, hvilka sednare underhållas endast af de hemman som deraf äga behof.
Underhållskostnaden för dessa vägar är mycket olika, och derföre iakttages det vanligen vid alla vägdelningar, alt landsvägar, härads- och socknevägarne skiljas från hvarannan, hvarefter oftast så sker att häradets samtlige hemman få till underhåll anvisade vissa delar af lands- och häradsvägarne då åter socknevägens underhåll blefve socknens ensak.
Någon gång händer det visserligen, att samtlige de olika slags vägarne, efter förutgången gradering, delas i ett sammanhang, och detta sätt medför den fördel, att jordägaren får sin väglott på ett ställe, men gör det derföre ingalunda för honom ens oftast omöjligt att få väglotten inom egna ägor; ty om än en del jordägare hafva sina ägor genomskurna af allmänna vägar, finnes det en större del af jordägare, hvilkas ägor ligga på sidan om vägarne på större eller mindre afstånd derifrån, hvarföre de äfven måste åt sig uptaga s. k. utfartsvägar.
Detta oaktadt äro de sistnämnde jordägarne skyldige att deltaga i underhållet af de allmänna vägarne, och måste således få sina vägstycken på andras ägor.
Ren 2 Maj. 447
Hvad förslaget att ställa vägunderhållet på entreprenad vidkommer, så får jag säga, att jag skulle anse mig skyldig till en försummelse, om jag ej begagnade detta tillfälle att meddela R. o. Ad. den erfarenhet jag i detta hänseende äger.
Den siste värde talaren nämnde, att en socken inom ett härad i Stockholms län — han menade troligtvis Sorunda socken af Sotholoss härad — vore så belungadt med vägunderhåll, att den till och med är ålagd att deltaga i underhållet af inom annat härad på många mils afstånd belägen allmän landsväg.
Sanningen häraf kan jag vitsorda och får tillika nämna, att för flera år tillbaka ställdes underhållet af nämnde sockens andel i förenämnde väg, utgörande ungefär en mil, på entreprenad emot en årlig underhållssumma af GOO Rdr Bko; men att, efter entreprenadstidens slut, entreprenaden ej kunde förnyas med mindre dubbla summan eller 1,200 Rdr Bko skulle erläggas.
Jag har äfven någon erfarenhet af hvad underhållet af en allmän landsväg kostar, då detsamma ej är ställdt på entreprenad utan bestrides af allmänna medel.
För underhållet af vägen emellan Stockholm och Drottningholm, utgörande något mera än |:dels mil, äro anslagne 670 Rdr
Bko och dermed har vägen hittills kunnat underhållas, ehuru den är ganska bred.
Häraf ville jag draga den slutsats, att då underhållet af en allmän väg är öfverlemnadt åt en offentlig myndighet och således ej är föremål för spekulationen, såsom händelsen är då vägunderhållet öfverlåtes åt en entreprenör, kan underhållet bestridas för vida bättre pris; men visst är, att underhållet blifver minst kostsamt då det bestrides af jordägarne sjelfva, do der kunna bättra vägarne eller förbereda deras underhåll å de tider då andra göromål dertill lemna rådrum.
Af hvad jag nu haft äran anföra, torde R. o Ad. finna att jag icke anser någon anledn. till punktens återremitterande förefinnas, hvarföre jag förnyar min anhållan om afslag derå.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Enl. min åsigt hafva do sammansatta Utsk:n alltför lindrigt afTärdat en fråga, som onekligen är af den största vigt.
Ty det torde vara klart för en hvar att det icke är möjligt att fortfarande bibehålla samma föreskrifter om allmänna vägars underhåll, som under en tid af flera hundrade år varit gällande, utan alt desamma måste på ett eller annat sätt modifieras och rättas efter nuv:de, mycket förändrade förhållanden.
Man har vid frågans behandling icke tagit i betraktande att lagen föreskrifver, icke allenast att vägarnes underhåll åligger hemmanen i allmänhet, utan äfven att detta underhåll skall bestridas häradsvis och efter hemmantalet.
Af detta stadgande kan verkligen upkomma en ganska stor orättvisa för åtskilliga hemman, enär de derigenom kunna blifva betungade med en vida svårare vägunderhållningsskyldighet än de tillförene varit nödsakade att vidkännas.
Andra skaller på jorden kunna väl vara i större eller mindre mån betungande, allt eftersom det ena hemmanet är sämre än det andra; men dessa skatter äro dock sådana, som för en längre tid tillbaka blifvit hemmanen åsätta och vid hvilkas utgö - 418 Deli 2 Maj. rande till elt bestämdt belopp man således vant sig, men med vägunderbållningsskyldigbeten kan det förhållande inträffa, att ett hemman kommer att för dess bestridande vidkännas en kostnad, som öfverstiger icke allenast den kostnad dess andel i vägunderhållet förut medfört, utan äfven hemmanets förmåga att bära denna kostnad.
Om man antager att
Sverige i den närmaste framtiden kommer att genomkorsas af ett nät med jernvägar, så blifver deraf enl. all sannolikhet en följd, att inom åtskilliga vägbållningsdistrikt flera nya vägar måste uptagas med betydligt ökad väglängd att underhålla, och om detta inträffar i trakter der hemmanen äro små, kan det lätt hända att dessa små hemman få en vägunderbåilningsskyldighet, som icke blott blir mycket större än de haft förut, utan som de omöjligen kunna bära.
Det kan dock icke vara med rättvisans fordringar förenligt, att dessa små hemman, mera än kanske mycket större och med mindre utskylder betungade hemman i andra delar af landet, skola blifva i högre grad af deras vägunderhållningsskyldighet betungade, derföre att, till följd af förändrade förhållanden, nya vägar måste uptagas och underhållas just i den trakt der de äro belägna.
Man måste således, i min tanke, allvarsamt vara betänkt uppå utvägar att lindra eller åtminstone förekomma den alltför ojemna tryckningen af denna på jordbrukarne alltmer och mer tyngande börda.
Att många svårigheter härvid skola upstå är naturligt, och jag tilltror mig ingalunda att nu kunna framställa ett lämpligt sätt för frågans lösning.
En mängd motionärer hafva dock framkommit med sinsemellan i större eller mindre mån olika förslag, hvaraf hvart och ett för sig ej torde vara antagligt; men flere af dessa förslag innehålla dock, i min tanke, åtskilligt som torde förtjena att tagas i betraktande.
Jag anser derföre det vara skäl att återremittera hela Betänk, till Utsk:n, och derest de ej skulle kunna finna något antagligt sätt att vinna ändamålet elier lättnad i väghållningsskyldigbeten, hemställer jag, huruvida det ej skulle vara lämpligt att ingå till K.
M. med en underd. anhållan om upgörande af något förslag i detta hänseende.
Om man än anser sig ej kunna frångå principen, att vägunderhållningsskyldighelen skall hvila på jorden, så torde man dock kunna utfinna ett sätt för denna skyldighets rättvisare fördelning, t. ex. genom att föreskrifva, att vissa större vägar skulle underhållas länsvis genom åtagna kommunalskatter, m. m. s. Jag slutar med att uprepa hvad jag i början af mitt anförande yttrade, eller att frågan är af alltför stor vigt för att den skulle kunna helt och hållet skjutas åsido, hvartill jag torde få lägga, att vid en tid då man är betänkt uppå att med stormsteg skynda till det efterlängtade målet att få jernvägar i landet, bör man äfven taga i öfvervägande det inflytande, som dessa anläggningar troligen komma att utöfva icke blott på våra nuv:de kommunikations-anstalter utan äfven i många andra riktningar inom vårt samhälle; men man tyckes i sanning glömma bort allt annat som dermed nära sammanhänger och endast tänka på sitt älsklingsämne, de storartade jernvägsanläggningarne.
Hr Den 2 Maj. 449 Hr Cederschiöld:
Jag har icke, på sätt en talare för modat, ifrågasatt, att hela den vägsträcka, som genomlöpte en egendom, om den än voro ända till en mil lång, skulle underhållas af egendomsinnehafvaren, utan jag har endast förenat mig uti Frih.
Stael von Holsteins förslag, som hufvudsakligen åsyftar att hvarje jordägare skulle få det vägstycke som honom ålåge att underhålla, så vidt ske kunde sig tilldeladt inom egna ägor.
Följaktligen skulle jordägaren erhålla hvarken större eller mindre vägsträcka än eljest å honom sig belöpte, och allt det öfverskott af väg, som ej kunde på detta sätt fördelas, skulle blifva ett commune bonum eller, rättare sagt, malum för socknen eller häradet, som ägde att till dess underhåll förskaffa sig medel genom uptagande af vägpenningar eller på något annat sätt.
Om man vidtoge en sådan förändring i väghållnings-bestyret, så tror jag för min del att man Lomme rättvisan närmare än som nu är fallet, enär det väl icke kan förnekas innebära en ganska stor orättvisa, att ägaren af en liten hemmansdel skall vara skyldig att underhålla en vägsträcka på kanhända en mils afstånd från hans bostad, under det att innehafvaren af en större egendom har den fördelen att hafva sin väglott på egna ägor eller helt nära desamma.
Hr Printzensköld har riktat sin tanke på jernvägarne och yttrat den åsigt, att så snart vi få våra jernvägar färdiga så försvinna de nu öfverklagade olägenheterna af väghållningsskyldigheten.
Härvid ber jag att få tillkännagifva, att det var mig alldeles oväntadt att Hr Printzensköld skulle vara en så ifrig anhängare af jernvägssaken, att han tyckes vilja gå längre än de som eljest ansetts vara häftigast angripna af jernvägsfebern, och hvilka dock icke lära föreställa sig att vi skola få jernvägar öfverallt i hela riket, så att alla andra vägar blifva obehöflige, hvarföre jag ock måste anse Hr Printzensköld i detta fall vara en riktig ultras.
Jag anser mig ej böra frångå den åsigt jag nyss yttrade, eller att Betänk, bör återremitteras, och jag föreställer mig att då det säkerligen ej fattas de sammansatta Utslcn god vilja, de nog skola utfinna en bättre utväg till olägenheternas afhjelpande än den här föreslagna.
Enl. hvad man sagt, hafva visserligen två Stånd redan afslagit denna punkt, men jag tror att om Utsk:n, efter frågans förnyade uptagande, afgåfve ett antagligt förslag, deri något af dessa Stånd skulle vara villigt att antaga en inbjudning att godkänna det sednare förslaget, och i sådant fall hade vi kommit till något resultat i en fråga, som utan tvifvel är af ganska stor vigt.
Det vore sannerligen ön sk ligt, att Hr Cederschiöld hade funnit för godt att afhöra mitt förra yttrande med större upmärksamhet än som måtte hafva varit fallet, ty i sådan händelse hade han troligtvis ej påbördat mig sådana besynnerliga yttranden, som han i sitt sista anförande förmenat mig hafva fällt.
Han skulle nemi. då hafva funnit, att jag förklarade, att jag ansåge de grunder, efter hvilka de allmänna vägarne nu underhållas, f. n. vara de enda riktiga samt att man derföre borde V H. 29 450 Den 2 Maj. bibehålla desamma intill dess förhållanderne, genom verkställigheten af de påtänkta jernvägs-anläggningarne blefve förändrade.
Jag förmodar, att ingen af detta mitt yttrande anser sig kunna draga den slutsats, att jag vöre bekajad med den allt mer och mer sig kringgripande jernvägsfebern och således ännu mindre att jag, på sätt Hr Cederschiöld behagat uttrycka sig, vore en Ultras i jernvägsfrågan.
Med detta svar till Ilr Cederschiöld, öfvergår jag till bemötande af Hr Mannerskantz’s yttrande.
Såsom delta yttrande af mig upfattades, röjde detsamma föga bekantskap med de lagar och författningar, som i afseende å väghållningen äro gällande, ty om den värde talaren deraf ägt tillräcklig kännedom, hade han ej kunnat framkomma med det påslåendet, att hemmanen i den trakt, der nya vägar blifvit anlagda, skulle med deras underhåll ytterligare betungas.
Så är icke förhållandet, ty om en hemmansägare finner sig vara af vägunderhållnings-skyldighet hårdare betungad än andra hemmansägare i häradet, äger han, enl. lag, rätt att anmäla saken hos K.
Bef:h:de och begära jemkning och rättelse i vägdelningen. K.
Bef:h:de remitterar derefter saken tili laga undersökning vid vederbörande Häradsrätt och om derigenom utrönas, att klagomålet är befogadt, så är det K.
Bef:h:des skyldighet att förordna om den rättelse i vägdelningen, som för missförhållandets undanrödjande är af nöden.
Genom delta sätt att tillvägagå, orhålles det resultat, Hr Mannerskantz åsyftat, eller att väghåilnings-skyldigheten bl ifver på rättvisa och billiga grunder emellan hemmansägarne fördelad.
En hvar torde inse, att det är orimligt ätt fordra, att väghållningen skall vara, att så säga på tummen, lika fördelad på de väghfi11 nings-sky 1 dige hemmanen, ty ehuru de kedjor, hvarmed upmätning verkställes, äro på tummen lika med hvarandra, måste dock, ifall ett längre vägstycke upmätes af tvänne landtmätare, alltid någon differens i mätningens resultater förefinnas.
Om man än å ena sidan anser sig böra behjerta den tunga, som det ifrågavaride besväret lägger på jordbrukarne, så bör man dock ej å andra sidan förbise, att då jordbrukarne förvärfvade sig eganderätten til! sina hemman, var detta onus dermed förenadt och måste således såsom en laglig skyldighet bäras, intill dess förändrade förhållanden göra en förändring deri nödvändig.
Ett sådant förhållande kan komma att inträffa ifall jernvägar i en mängd riktningar blifva anlagda, och då är äfven tiden inne för de hemmansägare, som blifva alltför mycket betungade genom skyldigheten att underhålla de i vida större skala än förut befarna vägarne i jernbanornas grannskap, att anmäla deras betryckta ställning hos vederbörande, och sålunda vinna den lindring, som ulan tvifvel bör dem tillkomma.
Men att deremot bygga en hel plan till ett förändradt system för vägarnes underhåll på den förutsättning, att jernvägar skola komma att genomskära hela landet, anser jag vara hvarken nödigt eller nyttigt, och förnyar fördenskull min anhållan om propos. å afslag på Betänkit.
Den 2 Maj. 451 Gr. Liljencrantz:
Hr Mannerskantz har utgått från den. synpunkten, att till följd af de bivägar, som måste anläggas för att förena de allmänna vägarne med de jernvägar, som kunna komma att anläggas, hemmansägarne i jernvägarnes grannskap skulle komma att af deras vägunderhållnings-skyldighet så betungas, att de ej förmådde bära denna ökade börda.
Men nu för tiden är likväl icke förhållandet sådant, att hemman eller socknar så obetingadt och för andras beqvämlighet kunna åläggas att anlägga och underhålla några nya vägar, fastmera möta sådana frågor de största svårigheter, och der nya vägar anläggas, måste de i allmänhet afse socknens egen fördel, eller ock torde både anläggningskostnad och underhåll komma att besörjas af Staten.
Samme talare har yttrat, att ett förhållande, som fortvara! under flere sekler, icke vidare borde äga rum.