Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gunnar svarade intet, men på den, till ett svagt och vemodigt leende, krökta öfverläppen stod att läsa, för dem som begripa anletets återspeglande af själen: «Jag spelar aldrig mera, och aldrig mera dansar någon efter min musik.»
Lotta hade under dessa veckor gjort betydliga framsteg, och några baksteg dess emellan.
Elin hade omfattat hennes förbättring med samma ifver, som hon förut tolkat den heliga skrift för sina vänner.
Elin måste hafva något stort, något vigtigt föremål att sätta i stället för sin gränslösa kärlek till Gunnar, som lefde med tusen lif i botten af hjertat, och som oupphörligt satte upp hufvudet för att åter blifva allrådande.
Sålunda hade Lotta under denna tid fått begrepp om hvad flit och ihärdighet vid arbete vill säga, ty det hade Lena haft en särskild förmåga att bibringa henne.
Hon hade väl äfven, till följd deraf, sprungit sin väg en gång, men af Elin i största godo blifvit återhemtad, dock med den försäkran, att detta skedde aldrig mera, utan sprang hon bort en gång till, så – fick hon stanna der hon var.
Dessutom hade hon snattat, och sedan hårdnackadt förnekat sitt snatteri; snattat om igen, skyllt det på lille Gustaf, men slutligen bekänt sitt dåd; snattat än en gång, men genast under tårar bekänt det, samt slutligen försummat att snatta, då hon kunde haft tillfälle dertill, hvilket – hvad
Lotta beträffade – betydde mycket.
Hon hade dessutom i sin råa själ, sitt förvillade hjerta och sin ännu icke väckta tro, inrymt begreppet om en Gud, hans allmagt och godhet.
Visst stod, i hennes inbillning, Elin vid sidan af denna gudom, och oftast blir det händelsen, när idéen om det högsta väsendet icke bibringas i de första, mjuka barnaåren, att sjelfva läraren, mot sin vilja, blir stående mellan den seut troende och Gud.
Det är blott i barnasinnet som denna rena urbild af Gud kan framstå.
Ju mera tiden och erfarenheten förhärda sinnet, ju åskådligare vill detta hafva sina nya begrepp, och måhända hafva följderna af denna sanning (om det är någon) varit större och oberäkneligare än man i hast besinnar, än man här vill antyda.
Lotta hade imellertid genom Elin talat till Gud, lärt sig anropa och bedja honom, bedt honom för sig sjelf, för sin usla moder, som förhärdade i synd och last, för sin fader, som försmäktade i bojor, till straff för sina brott.
Hon hade lärt att tacka Gud för den hjelp han sändt henne, hon hade gråtit tårar af ånger, tårar af tacksamhet, tårar af glädje, och dessa tårar hade ännu mera bidragit att uppmjuka och upptina hennes islupna hjerta.
Men – – i mycket var hon sig likväl lik.
Leoparden förlorar dock aldrig rätt sina fläckar.
För första gången i sin lefnad hade Lotta, inom ett ordentligt hus, sett förberedelserna till julhögtiden, eller ens vetat hvarföre den så hjertligt firas i palatset som i hyddan.
Hon gladde sig äfven åt denna förestående tid alldeles som ett barn, ty hennes goda stunder voro fullkomligt barnets.
Hon gjorde höga skutt af fröjd, när hon såg Lena, i smått det förstås, men ändå företaga allt det samma som i stora och rika hus föregår julen, nemligen baka, brygga, slagta, stöpa och feja rent, äfven i den aflägsnaste vrå.
När Lena stöpte ett litet grenljus åt lille Gustaf, sådant hon sett dem på de många herrskapsställen der hon tjenat, dansade Lotta af förtjusning, och när de pösande bullarne, öfverstrukna med skinande vört, majestätiskt marcherade ur ugnen, då både sjöng och dansade Lotta.
Nu sedan hon dagligen och ordentligt fick sin mat, var hon likväl icke på långt när så glupsk som förut, utan åt rätt litet och anständigt, Lena till verklig fröjd, som fruktat att få maken till Abraham i matfaten.
För de medel, som goda menniskor i församlingen skjutit ihopa åt henne, hade Elin skaffat snygga och passande kläder, hvilka likväl icke skulle få pådragas förr än sjelfva julafton, en omständighet som gaf ännu mera glans åt julen sedd i perspektif af Lotta.
Julaftonen inföll detta år på en söndag, och dagen förut, eller lördagen, hjelpte hon Lena att skura i köket, i stugan och förstugan, samt skurade ensam Elins kammare, oaktadt denna bad att få hjelpa henne.
Hoppet på julfröjden, julkosten och julero’en gaf henne flera hästars kraft att arbeta med.
I ladugården hade hon gjort underverk, äfven beundrade af sjelfva Lena, och hade fått beröm af alla, hvarför hon äfven, när aftonen kom, lade sig till hvila med den bästa smak, och i den gladaste sinnesförfattning, som en mensklig varelse nästan kan råka uti.
Hennes sömn var äfven förträfflig, och då hon om morgonen vaknade fick Elins tillåtelse att pådraga de nya kläderne och sålunda utstofferad kom in i stugan, var hon af glädje och stolthet ett par tum högre.
Alla de andra hade sin förnöjelse åt henne, och icke en gång Lena missunnade henne sin fröjd – «efter hon arbetat så käckt».
Gunnar allena gick i kyrkan.
Abraham och Lotta hjelptes åt att sätta upp dessa otröskade sädeskärfvar, som äfven de fattigaste på landsbygden offra åt småfoglarne vid julhögtiden.
Lena stod vid sin sågelgryta, mor Ingrid satt vid spisen och rörde i gröten, med en psalmbok i knäet och glasögonen på näsan.
Elin hade stängt in sig i sin kammare och lagt «haspen» på dörren, till stor undran och förvåning för lille Gustaf, som förgäfves bultade derpå.
Öfver allt var det granrisadt, pent och pynteligt, men ingen julhalm, ty det är numera nästan allmänt aflagdt, utom i gamla, förmögna bondhus, der den urgamla seden fortgått från far till son, och till och med der inbäres allt mindre och mindre denna julhalm, som anses «gammalmodig», ett ord, en benämning, en idé, som olyckligtvis börjar blifva allt mer och mer «nymodig» bland allmogen.
Man hade detta år ett verkligt julväder, ty marken var väl underfrusen, alla träd stodo grannt betäckta med rimfrost, likasom prydda till högtiden, och julaftonen på förmiddagen började det snöa jemt, tätt och lugnt, samt till en otrolig fröjd för Lotta, som fått lof att «åka betatals» till julottan, om slädföre skulle blifva dessförinnan.
– Snöga mer, mer, käre, välsignade himmel! – ropade hon och vinkade åt de tunga, snödigra molnen, och Abraham gapskrattade åt allt hvad hon sade och gjorde.
Ännu denna samma förmiddag vandrade fattiga med sina tiggarpåsar på ryggen, och Lena afspisade dem väl genast och utan särdeles krus, men gaf dem ändå ett stycke bröd och somliga en liten korfbit, och mor Ingrid gjorde Lotta uppmärksam på hur tacksam och glad hon borde vara, att slippa gå som dessa «för hvar mans dörr på sjelfva julaftonen», och Lotta suckade, men om det var af tacksamhet eller af bara glädje, det blef man just icke så slug på.
När Gunnar kom hem till middagen, berättade han att det var redan godt slädföre på kyrkvägen, och Lotta gjorde då en sväng med Abraham, hvartill hon förbrukade hela sin sjuttonåriga armstyrka, så att den stackars Abraham blef alldeles yr i hufvudet och ramlade långt bort i en vrå, när Lotta hastigt och oväntadt släppte honom, allt till stor och innerlig förnöjelse för lille Gustaf. Detta Lottas uppträdande hade åter satt ett visst lif bland innevånarne i Viken.
Hon väckte ofta detta goda, hjertliga skratt, som är en följd af all sann, naturlig, icke tillkonstlad naiveté, något som man vet att uppskatta öfverallt, i lägsta hydda så väl som under krystallkronornas skimmer, men som, olyckligtvis och icke förty, ofta kan vara ett ganska falskt mynt, utan allt egentligt värde, men med en glad och munter guldklang.
Sjelfva Gunnars panna såg i dag en hårsmån ljusare ut, och när man efter hans hemkomst från kyrkan åt sin middagsmåltid, hvilken på denna dag, enligt en allmänt gängse sed bland bondfolket, blott bestod i rågbröd, doppadt i sågelgrytan, berättade han åtskilligt från kyrkan, hvaribland äfven att han bedt Bengt komma att äta julgröt i Viken; «ty» – tillade han – «båd’ gossar och töser der framme på herregåln hafva nu stat, sedan mamsell Sara, till allas sorg, flyttat till staden.»
Eftermiddagen var icke lång, helst snön föll allt tätare och tätare och sålunda förmörkade luften.
I skymningen satt Elin och berättade, i skönt österländskt bibelspråk, för Abraham, Lotta och lille Gustaf, om Jesus-barnets födelse på julaftonen, om herdarnes fröjd och englarnes lofsånger i höjden, och sina åhörares olika anmärkningar och frågor deröfver besvarade hon villigt och gerna, men affattade svaren allt efter hvar och ens förmåga att uppfatta och begripa.
Hela Elins själ låg i hennes lifliga, ljusa, klara ord, och en djup suck hördes från det hörn der den gamla satt inkrupen, tyst efterräknande huru många glada, sorgliga och ensliga julaftnar hon framlefvat.
Det stod i detta högtidliga och heliga ögonblick så tydligt för hennes ljusa modersblick, hur lycklig hennes Gunnar varit, om han haft en sådan hustru som Elin, och hur många sorger och vedermödor som då icke mött dem, något hvar; ty nog insåg mor Ingrid huru mycket Elin äfven led.
När aftonen kom, och en herrlig spisbrasa redan smattrade i den nyhvitlimmade spisen, och sedan Lena antändt ett temligen tjockt julljus, som ställdes fram på bordet i en blankskurad messingsstake, då öppnades stugudörren och Gunnar, som gått ut ett stycke för att möta Bengt, återkom nu med denne, och båda anmodades temligen vänligt af Lena, att skaka utaf sig all snön, innan de kommo in i den julpyntade stugan.
Denna rimliga begäran efterkommo de båda helt villigt, och snart började Lena, biträdd af både mor Ingrid, Elin och Lotta, att duka bordet och framsätta all julfägnaden, hvilken var tillräcklig nog, och bestod af lutfisk med sin sås, gryngröt, smör och ost, ett helt fat upprågadt med kött, fläsk och korf, samt slutligen en «pannekaka» med honing på.
Elin smög sig ut, och kom snart in med en liten julgran, som Abraham hjelpt henne att göra fotställning till, och hvilken hon behängt med allahanda små grannlåter, dels ätliga, dels bara som prydnad, och i hvars öfra topp en liten krans af ljus voro antända.
Allt detta var naturligtvis till Gustaf, men Lotta hade lika roligt derutaf, och äfven de andra förnöjdes af denna deras glädje, och Elin satt så glad öfver all den fröjd hennes lilla företag hade väckt.
Ack om alla visste med hur litet man kan göra lyckliga omkring sig, och hvilken innerlig tillfredsställelse detta innebär; de jagade ofta långt bort denna enögda egoism, som aldrig förmår att se mer än sig sjelf och så sällan att förnöja detta enda oförnöjda föremål.
Bengt och Gunnar samspråkade under tiden.
– Ja, som jag sa’ dig i förmiddags – utlät sig Bengt – lär han väl ändå slutligen få nåd, eftersom alls inga bevis eller ögonvittnen kunna anskaffas, och han så envist svär på att han låg död när han kom, och efter han nu alldeles återkommit till sin allra första berättelse, och icke med ett ord vill frångå den, nu sedan kyrkherrn hållts med ’en och tyckes fått makt med hans samvete, fast han intet kan få ’en att riktigt bekänna ändå.
Mor Ingrid var bara öra och öga, ty under denna berättelse betraktade hon skarpt och oafvändt de ljusnande dragen på sin Gunnars panna, och drog sjelf en lättande suck ur det gamla tunga bröstet.
Alla de andra hörde ej på hvad Bengt ordade om Olle.
Det var redan gammalt och utslitet.
De voro alla sysselsatta med Gustaf och hans gran.
Ensam anlitade
Bengt bränvinsflaskan, och då han förvånad sporde Gunnar hvarför ej denne på sjelfva «juleafta» tog sig en styrkedryck, svarade Gunnar, att han hvarken nu eller någonsin mera smakade af det d ...... tyget.
Men Bengt, som ej hade något så stort agg till den smakliga hafreextrakten, han berömde den otroligt och muntrade sig dermed, samt muntrade sedan de andra, och – – – som nu verkligt godt slädföre var för handen, kom man öfverens att följande morgonen begifva sig mangrannt till kyrkan, med undantag af mor Ingrid och lille Gustaf, samt åka «betatals» efter «Bläsa och den nua skrinda», samt «allmänt gå» när det var «menföre».
Om aftonen, sedan hela samlingen uppstämt en julpsalm, gick man till hvila.
Lena lade sig borta hos mor Ingrid och Bengt fick rum bredvid sin gamla sängkamrat, Gunnar.
Den förre var ganska upprymd och talade om mången glad tilldragelse från fordna dagar, hvilka nu tycktes Gunnar ligga likasom utom tiden, så längesedan var det.
Lotta kunde aldrig med mera förtjusning gått till hvila, och med mera fröjd vaknat än på denna juldagsmorgon.
Färden till kyrkan var äfven det angenämaste, som hvar och en på länge upplefvat.
En god slump ville att man hade morgonmånsken och ett förträffligt väder.
All snö hade fallit så jemn, och hela jorden såg ut som en väl bäddad säng på svällande dunkläder, som pöste i runda yppiga former.
Allt såg så mjukt och vänligt ut, och sjelfva färden i glindrande månsken och med klingande bjellror hade något ganska muntert med sig.
Lena skrattade och sade rätt roliga saker, och ingen förmenade henne någotdera, utan man skrattade med, och sjelfva Gunnar visade tecken till munterhet.
Lotta, Abraham och Bengt tumlade om i snön, dessimellan de fingo åka, och Elin gick vid Gunnars sida eller åkte vid hans sida, «lycklig än en gång», som det står i någon gammal visa.
En viss återgång hade egt rum.
Det var något i luften som man ej kan beskrifva på annat sätt än att den tycktes susa «som förr», ofta den enda ljufva susning som luften har i nu’et.
För Lotta var det likväl ett Nu, skönare och herrligare än hon någonsin upplefvat, och dessa lyckliga stunder öppnade ändå mera hennes hjerta för allt godt och skönt; skada bara att hjertat har lika många utgångar som ingångar.
I kyrkan grät hon mycket vid prestens ingripande ord, och då Elin frågade henne hvad det egentligen var som lockade alla dessa tårar ur hennes ögon, sade hon, till Elins icke ringa tillfredsställelse:
– Ack jag tänker på mor, hur olycklig hon är i sitt elände.
Hela denna juldagen var fridfull, stilla och tyst, och när aftonen kom, gick man tidigare än vanligt till hvila.
Sedan Elin och Lotta lagt sig, hörde den förra huru den sednare snyftade, och på tillfrågan hvad det var som nu gjorde henne så bedröfvad, svarade Lotta åter:
«Ack jag tänker på mor!
Kanske sitter hon nu i någon kall vrå och gnager på sitt dåliga – – stulna bröd, ty ingen ger henne minsann något.»
Elin kom nu åter fram med en fråga, som hon redan flera gånger gjort Lotta, men som denna aldrig hade velat besvara, huru nemligen Lottas fader och moder råkat in på så förfärliga villovägar.
– Åh jo, det går snart – sade Lotta – och nog kan jag fälle säga’t till er, käraste Elin, fast det ä’ ledsamt att tala om, men nog kan jag berätta’t om jag vill.
Och nu följde en mörk, ohygglig, oredig historia, om en fader och en moder, som börjat sin bana med tjufnad och elände, blifvit afstraffade och derefter ännu mera försjunkit i laster och brott, samt deruti inöfvat sitt enda barn, och aldrig sällskapat med andra än dåliga, vanryktade personer.
– Men kände du då icke en hemsk, förfärlig känsla – frågade Elin – när du så der med berådt mod tog från fattiga menniskor hvad de med svett och möda förskaffat sig och så väl behöfde?
– Åh nej, jag kan just intet säga – svarade Lotta.
– Mor och det der packet vi höll till hos, sade alltid att alla hafva mer än vi och att vi va’ så go’a som de som hade nå’t, och att derför var det stort inga synd att ta’ hvad vi ändå med rätta borde ha, om allt vore jemndeladt, som det skulle vara här i värla.
(En vacker lära – tänkte Elin.)
– Rädd var jag nog ibland – fortfor Lotta – när de körde in mig allena, för att jag va’ liten, genom gluggar och fönster, och det midt i natta oftast.
Rädder va’ jag att nå’n skulle komma och få se mig och slå ihjel mig, och rädd va’ jag att intet kunna uträtta hvad de befallt mig, för se då fick jag stryk af «våra» med.
Men aldrig va’ jag så rädder ändå, som nu häromsistes, när vi tog alla väfva’ och bykeklädera ute på blekebacken.
– Så-å! – sade Elin.
– Då var du ju med om det äfven!
Du har ju så ofta svurit och bedyrat, att du intet visste det allra ringaste om den stölden.
– Ja, det sa’ jag alltid för sina go’a orsaker skull – svarade Lotta med förlägen röst.
– Ack man har aldrig goda orsaker att ljuga – svarade Elin – utan de ä’ alltid mer eller mindre onda.
Nå hvad va’ det för orsaker då? – frågade hon vidare, med en viss ängslig nyfikenhet.
– Åh jo, nog kan jag fälle säga det med, baraste Elin intet talar om det för någon menniska, för det vore stor skada ändå.
Jo se, jag ska’ säga att jag va’ nog med om ’et, för de’ va’ bara mor och jag den gången, men se det ligger der än, det mesta åtminstone, om intet mor har trott sig om att gå efter ’et.
Se, de ä’ derför jag sa’ till ’na, Elin, häromsistes, att särkar kan jag nog få framdeles, och att Elin kan få med, om hon vill ha’.
– Hvad i Guds namn betyder allt detta? – sade Elin, ännu mera ängslig, förvånad och nyfiken; ty nu först kom hon verkligt ihåg, att Lotta flere gånger med mystiska och gåtlika ord lofvat henne «rara lintyg» framdeles; ett prat, som Elin ej gifvit ringaste akt på, utan trott vara af Lottas vanliga munväder och upptåg.
– Åh jo – svarade denna i ändå tystare och lägre ton – se saken va’ den, att den dera natta, då vi tog allt deras linna, så va’ det en af byadränga’, som skulle vaka och vakta, men se han lad’ sig ned, tvärs öfver några långa väfvar, och sof som en sten, och se nu va’ det konst att få med sig allt, och till och med den väfven, som han hade under fötterna, men mor lyfte på fötterna och jag drog i väfven, och då ruska’ han på sig, och då drog vi ut en väf till, och då ville vi ända dra till och skratta.
– Usch! – sade Elin, men tillade genast:
– Ja, men hvad är det du pratar om att de ligga der qvar på blekebacken ännu?
Det hänger ju intet ihop.
– Åh nej kors! – intet på backen, utan der i skogen – svarade Lotta nästan skrattande.
– Hur’ kommo de i skogen?
– Kors vi bar’ dem nog dit.
– Nå men då ha’ ni väl tagit dem derifrån äfven?
– Nej varsch!
Det blef då genast ett så fasa väsen efter alla väfva, att jag och mor fick hals öfver hufve’ bege oss utaf till en an’ trakt, så ingen skulle få se henne här bort åt, i de dagarna straxt efter, för det va’ minsan allt dom som påstod att de sett henne da’n före stölda, men se de kunde aldrig bevisa’t, och mor neka abslut, och jag med inför rätten, och sa’ att den natta va’ vi i Lexeryd, två mil sörut, och väfva’ och allt fick vi låta ligga i skogen, och der ha’ vi gömt ’et så väl, och jag tror för visst att de ligga der än, för intet tror jag att mor vågat sig dit och tagit dem ännu, utan det gör hon väl framåt våren, när de litet glömt bort den der väfstölda, för nu vågar hon sig alls intet hit bortåt, utan jag skulle gå ensam hit åt trakten för att höra hur det låt, och jag skulle snart gå te’ mor, som ä’ uppe i Wassbo, när j tog hit mig, som bättre var.
– Herre Gud! – suckade Elin – så förhärdad du ändå varit!
Och der vet du att de arma menniskorne förlorat sitt, som de med svett och vedermöda arbetat ihopa, och som de ämnat sälja på höstmarknaden, och att det nu ligger i skogen och kanske ruttnar bort.
– Ja, intet kunde jag tala om ’et – svarade Lotta – för då hade de ju tagit båd’ mor och mig, och väfva’ och allt ihop.
Argumentet hade såvida någon vigt för Elin, som det rörde modern, ty hon kände sjelf en motvilja för att Lotta skulle angifva denna; men deremot föreställde hon flickan, att det var en stor synd att alldeles förtiga allt detta, och vann slutligen så mycken makt öfver Lotta, att denna lofvade henne gå till den samma hustrun, der husförhöret varit, hvilket var en allmänt välkänd bondqvinna i byen der stölden egt rum, samt för henne allena yppa hvar väfvarne lågo, och tillsammans med henne se om de ännu funnos qvar, och i så fall laga att hvar fick sitt, med förbehåll likväl att Lotta ej skulle antastas, ej heller hennes mor, om Lotta med fullt och rent allvar lofvade bot och bättring för framtiden.
Denna plan uppgjordes af Elin, som lofvade följa med
Lotta på detta ledsamma bekännelsetåg, hvilket man ej skulle tala om för någon menniska i huset, utan försöka att hålla så tyst, som möjligt.
Elin höll i följd häraf många vackra och uppbyggliga tal för Lotta, och denna grät bittert i nattens mörker, och ingen af dem vaknade på långt när så lugna och nöjda, som den föregående dagen.
Annandag-jul var äfven en ledsam dag på allt sätt.
All den vackra snön, som gjort så mångfaldiga glada anleten – ty ingen på stadsgatan kan föreställa sig hvad litet jul-snö är uppmuntrande för hvarje landtbo – all denna rena, välkomna snö, den töade nu bort med stora steg; och som den fallit mera jemn än i så stor myckenhet, var detta snart gjordt.
Ur alla takyfsar dröp det, och snart syntes jorden titta fram i stora svarta och grå fläckar, hvilka så obehagligt stucko utaf med den ännu qvarliggande våta och hopsmälta snön.
Alla träd stodo åter nakna, med en klar vattendroppa i hvarje minsta qvist, och det trefliga knarrande ljudet af snabba steg på fast snö och frusen jord hade nu lemnat rum för ett otäckt klafsande i djup smuts, så ofta man, med långa, betänkliga steg begaf sig ut under den grå och fuktiga himmel, hvilken stundtals grät öfver alltsammans i fina, nästan omärkliga droppar, men som en ängslig sydvest då och då förde mot den redan förut drypande fönsterrutan.
Gunnar och Bengt voro bortgångna.
Äfven Abraham hade bedt sig lof att få gå till den der samma «fastera», nu för att få ett par «vantar», som hon lofvat honom till jul, och Elin passade på tillfälle och sade till Lotta, att hvad som skulle ske, borde ske ju förr dess heldre; «ty annars»,– tillade hon – «kan du ju icke ha’ en minuts samvetsfrid», och antingen Lotta nu ville eller ej, måste hon likväl följa med Elin, som till mor Ingrid och Lena sade sig vilja gå till Solberga by en liten stund, och bad att Lotta skulle få följa med.
Det var ett verkligt vänskapsprof af Elin att följa Lotta den långa vägen, i ett så ledsamt värf, i ett sådant väder och så djupt och uselt väglag.
De unga flickorna bärgade sig dock dervid helt olika, så att vid framkomsten till Solberga by voro Elins känger obetydligt smutsiga, då Lotta åter var våt och full af dy långt öfver kängerna, ehuru hon haft kortare kjolar än Elin; men Elin hade hoppat och skuttat, lätt som en fogel på tufvar och stenar, hållande upp sin fina hemväfda ylleklädning, då Lotta åter stigit på hur det föll sig, i dy och smuts, utan att bry sig om hvarken fötter eller kläder.
– Du förderfvar dig, dina skodon, dina kläder, och du stänker ned mig när du så der, utan all försyn, går rakt i alla vattenpussar – hade Elin flera gånger sagt, dock utan att röna minsta verkan deraf, ty vanans makt i småsaker är långt större än i de stora.
Elin tycktes äfven snart finna detta, och slutade sitt mästrande af Lottas yttre, och lät Lotta flerfaldiga gånger lofva sig att vid detta tillfälle tala fullkomlig sanning, icke dölja något, icke krångla och konstla.
Gråtande lofvade
Lotta detta, under det hon klef på i djupaste smutsen.
«Ack» – tänkte Elin – «om jag bara kunde skrapa smutsen af hennes unga själ ändå, så fick det väl stå sitt kast med känger och kjol, ty när hon en gång känner sig med rent hjerta, så vill hon nog hafva rena kläder äfvenledes.»
Så trodde Elin i sitt eget hjertas och sinnes fulla renhet.
När de unga flickorna kommo till Solberga, funno de nämndemansmor hemma, och – som bättre var – allena hemma.
Hon förundrade sig till en början mycket öfver det oväntade besöket, kokade kaffe åt den «fina, rara Elin i Vika», som nu mera var typen för allt fint och rart i församlingen, berömde otroligt hennes klädningstyg, både finhet, randning och väfning, mönstrade snitten på sjelfva lifvet «i spekulation på en dylik stoffering» till sina egna döttrar, utfor i lofqväden öfver shawl och shawlett, och gjorde Elin en sort af kompliment för att hon, «som ändå hörde till läsare, brukte båd’ rödt och grönt och alla kolörer.»
– Ja, hvad ha’ de att göra med läsningen? – sade Elin småskrattande.
– Guds mark är ju grön, och hans himmel är ju blå, Guds sol är ju högröd och hans måne gul, som guld; skulle jag då icke kunna bära alla dessa Guds färger?
Nu började nämndemansmor äfven att mönstra Lotta, som satt tyst, ängslig och skuggrädd borta i en vrå.
Om henne sade hon, att det syns hur hon nu är «bland folk», tyckte hon såg så stilla och anständig ut nu mot förr, samt berömde mycket hela hennes utstyrsel, alltid jemförd med de trasiga slarfvor, i hvilka man varit vand att se henne.
– Ja, – sade Elin – och om nu kära mor visste hur flitig och ordentlig
Lotta är, samt hur’ bra hon lärt sig läsa på denna korta tid, så skulle hon alldeles förvåna sig.