Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle de vilja bygga upp palatser för stråtröfvare, skall jag ej sätta mig deremot eller tala derom.
Jag vill föreslå en motion om — Detta anförande blef härvid afbrutet af Hr Gr. o. Landtm, med förfrågan huruvida icke Hr Bruces afsigt var att nu väcka en särskild motion, hvilket af Hr Bruce bejakades; hvarpå Hr Landtm, förklarade att med det ämne, som nu var under öfverläggning, andra ärenden icke finge sammanblandas, utan Hr Bruce skulle blifva särskildt uppropad till afgifvande af sin motion.
Annu en gång nödgas jag med några korta ord taga Ståndets tid i anspråk.
Man har sagt, att den nya strafflagen, i uppräkningen af de förmåner fångar äro tillerkände, ej uttrycker annat än hvad som skäligen ej kan mindre bestås.
I vissa fall är detta en sanning; men alla dessa förmåner äro här likväl lagfästade, och kunna således icke under något villkor förminskas, icke förändras.
Den gamla lagen var klokare, den reglementerade ej och det är reglementeringen som i dessa tider bortskämmer allt.
Då rättade man sig efter brottets beskaffenhet och lämpade sig efter sina tillgångar och den personlighet man hade för sig.
Det har blifvit sagdt, att äfven i 1734 års lag funnes otydlighet.
Visserligen får man den länge nog begrunda, innan man finnér meningen; men då man engång henne träffat, är den 1 H. 17 258 Den 18 December f. m. sann och klar.
Öfver den nya lagen behöfver man ej långt grubbel, af skäl, att i dess tankar ej finnes något djup.
Om de bevis på dålig redaktion, jag hittills uppgifvit, ej äro tillräckliga, finnas flere i beredskap.
Det förekommer i 28 cap. 16 §, om embetsman, som gjort tillgrepp af penningar, eller förskingrat medel, eller ”har lian till bristens döljande företett vetterligen oriktiga verifikationer...”, hvarvid man skäligen kan fråga, först om verifikation på underslef någonsin kan vara riktig och sedan, i fall ordet oriktig ansetts behötligl, om tänkbart är att en sådan verifikationens oriktighet kan vara ovetterlig för samma person när han, efter §:s eget uttryck, derigenom vill dölja sitt tillgrepp.
Jag beder om förlåtelse att jag ännu en gång faller R. o. Ad. besvärlig med mitt yttrande; men hvad Hr Rääf nyss anfört, som bevis på fel i redaktion, kan jag ej lemna obesvaradt.
Hr Rääf bar, om jag ej hört orätt, sagt, att en verifikation ej kan vara vetterligen oriktig.
Detta måste dock vara orätt påstått, ty om en kronofogde, som kommit på balans, verificerar sin uppbörd med ett af länsman eller fjerdingsman emottaget qvittens, så kan delta qvittens ej allenast vara oriktigt utan äfven vara det kronofogden ovelterligen.
Posse bar mot Hr Rääf anmärkt, hurusom den strafflag, hvilken nu är föreslagen, troligen skulle blifva verksam nog.
Men hvarföre hafva då brotten så märkeligen tilltagit sedan kroppsslraffen upphört, om ej derföre, att illgerningsmänuen ej frukta de straff, som i stället blifvit införda, och alt, på sätt Hr Rääf redan anmärkt, det egentligen är kyrkoplikten såsom ett slags skamslraff, hvilket de nu förnämligast rädas för.
Och likväl vill man i det nya lagförslaget borttaga skamstraffen.
Det går visserligen an, att sålunda göra rön och försök i lagstiftningen; men följden Olifver utan tvifvel den, att de rättskaffens män i landet nödgas gripa lill sjelfförsvar för att Värja sig mot våldsverkare när lagen är så beskaffad att bon ej kan göra det.
Om man ej förr vill vidtaga rättelse i denna lagstiftning, så måste man väl slutligen göra det för att förekomma inbördes krig emellan samhällets medlemmar, ett tillstånd, hvilket Ilr Rääf och något hvar vill förekomma.
Det nya lagförslaget åsyftar väl detsamma, men har, såsom jag tror, misstagit sig om de rätta medlen.
Hr Rääf har från början erkänt lagstiftärnes goda afsigt, men alltigenom klandrat utvägarne att henne ernå.
Man bar hittills sagt det icke vara möjligt eller verkställbar!, att återtaga de gamla straffen; och likväl har Gr.
Posse nu medgifvit, att vatten och birödstraffet, som varit utdömt ur det nya lagförslaget, kunde återtagas.
Då sådant sker nu innan någon af de s. k. grundsatserne blifvit tillämpad; månne man ej vid början af nästa riksdag skulle kunna vänta sig få höra att de egentligen s. k. kropps-straffeu äfven må återtagas.
Hr Gr. har också erkänt, att någon rättelse kunde vidtagas i den s. k. latituden.
Man liar här begagnat ett fram - Den IS December f. m. 25 <J mande ord för ali uttrycka sakens rätta betydelse.
Den är domarens godtycke, eller välbehag, hvilket man undvikit att uttala.
Att man velat freda medborgare från missbruk af domarens makt vill jag ej betvifla; men hvarföre har man ej nämnt saken vid sitt svenska namn, utan begagnat latitud?
Man har velat försvara ordalydelsen i det nya lagförslaget och påstått, att hon vore god nog.
Jag skall, för att visa motsatsen, blott fästa mig vid en titel i lagen, eller det allmänt begagnade uttrycket, ”straffbestämmelser,” hvilket är oriktigt.
Bestämmelsen af straff är att hindra brott; men det är icke hvad lagförslaget menat, utan det är bestämning af straff, stadga om straff, någon viss påföljd för visst brott.
Så ringa denna anmärkn. än är, så ådagalägger bon dock huru ringa uppmärksamhet, man egnat svenska språket, när man velat stifta en ny svensk lag.
— Hr Akerman har anmärkt, hurusom det vore en grymhet alt i fängelse misshandla sådane personer, som måhända sedermera frikännas.
Jag tror alt Hr Akerman misstagit sig om Hr Rääfs mening.
Denne har ej talat mot ransakningsfängelset ty att dessa må vara väl inrättade bör en hvar naturligtvis önska, på det att en oskyldig ej må straffas som brottslig; men bär har varit fråga om bestraffningsfängelser, för dem som redan åro dömde.
Hr Akerman bar invändt att ensamhets-fängelser vore härda nog, ehuru ingen annan visste det, än den som försökt dera.
Men det är just felet i den nya strafflagen, att hon ej afskräcker från det första brottets begående och alt den som suttit i bestraffningsfängelse, redan är brottsling.
Det är derföre man får så många som börja.
Jag hade ej velat upptaga hvad Gr.
Posse sagt, då han sisla gången yttrade sig mot Hr Rääf, emedan det bör vara tydligt nog, att dessa lagförslagets ord innebära en omening.
Men kanske torde jag dock böra vid dem närmare fäsla Ståndets uppmärksamhet.
Då någon vill genom verifikationer dölja en balans, så är det ju klart, att dessa verifikationer äro oriktiga?
Det är ju ock klart, att den som söker dölja balansen, han vet äfven att samma verifikationer äro oriktige.
Det kan då icke blifva fråga om, att desse verifikationer äro honom ovetterligen oriktige.
Då nu fråga om strafflagen förekommit, så förbehåller jag mig att en annan gång få säga något ytterligare derom.
Ämnet är vidlyftigt och Ståndets uppmärksamhet redan tröttad.
Falkenbergs förslag måtte underställas Ståndets beslut.
Jag tror att Hr Rääfs förslag är af den vigt, att det bör tryckas för att till Ståndets ledamöter utdelas.
Jag ämnade att till besvarande upptaga den anmärkn.
Posse gjort mot Hr Rääfs sednaste anförande.
Detta har redan blifvit af Hr von Hartmansdorff så fullständigt gjordt, att jag dervid ej har något särdeles att tillägga.
Det hade bordt, så synes mig, falla Gr.
Posse tydligt och klart, att balans ej finnes förr än den i räkenskaperne blifver synlig, vare sig genom falska verifikationer eller genom 17* 200 Den IS December f. m. oriktig afföring.
Uppkommer den pä det sätt att oriktiga verifikationer hafva, till dess fördöljande, blifvit begagnade, så ligger det ju klart, äfven för det inskränktaste förstånd, att desse ej kunna af uppbördsmannen vara till sin beskaffenhet okände.
Inträffar det förhållande, alt uppbördsmannen bifogar en verifikation, hvars oriktighet är honom obekant, så kan lian derföre ej tillvitas någon brottslig afsigt, långt mindre för en sådan åtgärd särskildt bestraffas.
Då blir den enda möjliga påföljden ersättningsskyldighet af skadan, derföre att lian ej eftersett om verifikationen varit riktig eller ej; men ett nonsens är och förblifver det ali förutsätta, det uppbördsmannen kan vara okunnig om rätta och verkliga beskaffenheten af de verifikationer, hvarmed han söker dölja ett tillgrepp, som^han föröfvat.
Beträffande hvad Hr Åkerman anfört om det nya straffsystemets lämplighet, derföre att en domare sagt honom, det tångarne önska verkställighet så fort som möjligt af den dem ådömde bestraffning genom cellfängelse, så, tvertemot Hr Åkermans förmening, alt det är ensamhetens fasa som dertill föranleder, t rotjag, alt orsaken bör sökas just i straffets lindriga beskaffenhet, som aflägsnar all fruktan för dess undergående.
Slutligen får jag förena mig med Hr von Hartmansdorff i den önskan, att Hr Rääfs yttrande måtte till trycket befordras.
Det innehåller så många sakrika, för närvar, och kommande tid vigtiga upplysningar, till ledning vid bedömandet af det nya kriminal-lagförslaget, att det kunde vara nyttigt, om äfven de andre Stånden deraf finge kännedom, hvilket på det sättet lättast och säkrast kan åstadkommas.
Jag skall endast med några ord förlänga diskussionen, i anledn. af hvad
Hr von Hartmansdorff sagt, att verkan af de gamla straffens upphörande varit den, att antalet af brottslingar betydligen förökats.
Det är blott några få år sedan kroppsstraffens användande minskades; och hade jag varit förberedd på denna diskussion, så att jag baft statistiska tabeller med mig, så torde jag möjligen kunnat bevisa, alt brottsligheten nu på några år icke tillökats, utan under det sista decennium ungefärligen förblifvit in statu quo. Säkert är åtminstone, hvad pluraliteten af dem, hvilka sysselsätta sig med lagskipningen, angår, att hos dem öfvertygelsen är bestämd att just de afflictiva straffen, till följe af deras infamerande natur, hafva egenskapen att skapa eller alstra ökad brottslighet.
Ehuru Hr von Hartmansdorff tycktes medgifva att de nya straffen voro verksamma på dem som straffades, nämnde han likväl att de ej innefattade något afskräckande, emedan man ej visste huru det smakade.
Det lärer väl äfven vara händelsen med de afflicti va, att man ej känt deras verkan, utan att hafva utstått dem, ty troligen vill ingen taga dem på prof.
Dessutom torde de personer, som setat i ensamhets-fängelse och erfarit obehaget och ledsnaden deraf, ej underlåta att omtala det, när de återgå lill samhället, och sålunda sprida kunskapen om det svåra i straffet.
Ue» 18 l)e o em ber f. m. 201 Hr von Hartmansdorff har fägnat sig åt, alt valten och brödstraffet skulle återtagas.
För min del kan jag så mycket mindre deruti instämma, som jag anser det vara ett af de olämpligaste straff, hufvudsakligen derföre alt det omöjligen kan kontrolleras, om än den person, hvilken förestår fängelset, gör sig all möjlig möda att detta straff tillämpas ordentligen; ty det minsta ögonblick, han är borta, kan ju vara tillräckligt för en medlidsam el ler mutad fångvaktare att insmyga sådan föda att straffet derigenom tillintetgöres.
Jag anser således delta straff vara det minst lämpliga.
I allmänhet taladt, skulle jag högeligen önska, att i något land någon stor tänkare kunde påhitta något fullt ändamålsenligt straff; men ännu har man ej föreslagit något i alla afseenden ofelbart, ulan är man hitintills ense om, att de afflictiva straffen ej äro lämplige, och att ensamhetsfängelse-straffet är del enda man kan sälta i stället, med hopp att mota det öfverhandtagande onda.
I afseende på de oftanämnde verifikationer, hvarom stadgandet blifvit framdraget, såsom bevis på redaktionens förmenta dålighet och hvarom Hr Rääfs anmärkn. blifvit releverad af Hr Printzenskjöld, så kan jag väl icke, då jag ej har lagförslaget för mig, nu ingå uti någon närmare granskning af den omtvistade ordställningen; men jag vill dock framställa ett exempel, som jag anser bevisande.
Skulle t. ex. jag såsom landsh. insända en landsbok åtföljd af oiiktiga verifikationer, så bör jag visserligen komma i ansvar derför, att jag underlåtit upptäcka deras oriktighet; men det måtte vara stor skillnad, om jag veterligen insänder sädane falska verifikationer, eller om jag sänder in dem utan kännedom att de äro falska.
Då Hr Akerman yttrat den förmodan, grundad som han säger på den erfarenhet han äger, att brottens antal, på del sednare decennium, ej, i följd af de lindriga straffbestämmelser, som under detta decennium blifvit stadgade, tilltagit mot hvad förut varit händelsen; så ber jag honom hafva godheten att gä till brottmålstabellerne, och der särskildt undersöka förhållandet, dels hvad andra resan stöld beträffar, folden tid då denna stöld var med spöstraff belagd och för den tid som förflutit sedan delta straff för nämnde brott upphörde och i stället förvandlades till fängelse vid valten och bröd; dels ock med inbrottsstöldernas antal under det sjelfva inbrottet ovillkorligen medförde straff af spö eller ris, jemförelsevis till antalet af dem, sedan en mildare bestraffning för delta slags brott blifvit införd och han skall då finna, att den förmodan han yttrat, alldeles icke har någon grund i verkligheten.
Det skall tvertom häraf visa sig, att efter lagförändringen båda slagen brott betydligen tilltagit; och då, efter hvad jag med visshet tror mig känna, det har händt, att en fånge, inom ett korrektions-fängelse der ensamhetssystemet kunde verkställas, i 13 månader undergått cellfängelse, utan att någon märkbar förbättring hos denne person derigenom kunnat åstadkommas, samt ett rykte, till hvilket jag icke saknar ?6tJ Den 18 December f. in. anledn. att sätta förtroende, berättat, huruledes en person, som smakat på cellfängelsets omtalade ledsnad och obehag, ändock ej funnit dem svårare, än att han, vid den kalla årstidens annalkande, begärt att under densamma fä i cellfängelset qvarsitta, så torde man häraf kunna göra sig en skäligen tillförlitlig föreställning om den ringa grad af verksamhet lill brottens förminskning eller förekommande, som cellstraffet uti sig innefattar.
Hr von Hartmansdorff yttrande gifver mig anledn. förmoda, att jag otydligt uttryckt mig, då jag första gången yttrade mig.
Det är derföre jag nu beder alt få tillkännagifva, det jag icke föreslagit vatten och brödslraffels införande i den nya lagen, eller att det s. k. latiludsystemet skulle inskränkas; utan att jag endast har velat förklara, all, i händelse LagUtsk. skulle föreslå bibehållandet af valten och brödstraffet eller någon inskränkning i latituden om lagförslagets hufvudgrunder deraf icke rubbas, jag ej för min del skall lala deremot.
Ur von Ha rtmansdorff:
Hr Akerman har sagt, att det vore samma förhållande med de afflictiva straffen, som med ensamhetsfängelserna: att den, som icke undergått dem, ej visste förut huru de smakade.
Med afflictiva straff menar Hr Akerman förmodligen kroppsstraff; men kroppen är nu för tiden så helig vorden, att man ej törs nämna honom tillsammans med ordet straff.
Förhållandet med brottslingar är i allmänhet sådant, att de mindre frukta den kroppsliga smärtan af slagen, som de erhålla.
Men alt undergå straffen i allmänhetens åsyn, ali offentligen dragas upp på en påle, det är hvad som afskräcker äfven den råa racnniskan.
Det befinnes således vara blygseln som gör straffet särdeles afskräckande, och del gläder mig alt sä är; ty del visar hvad skammen verkar äfven hos missdådare bland Sven skar.
Finnes nu ett sådant nationaldrag af hederskänsla, så böra vi begagna det och ej söka dölja brottslingen i fängelset.
Jag har ej fägnat mig öfver återställandet af vatten och brödstraffet.
Men jag har dragit fram Gr.
Posses yttrande, för all visa huruledes de nya grundsatserna ej äro af fastare beskaffenhet, än att man är färdig till en del frångå dera innan tillämpningen ännu är gjord.
Della har gifvit anledn. förmoda, att när man kommer till nästa riksdag, så nödgas man gå ännu längre.
Det är tröttsamt för eder, mine Hrr! att ytterligare höra talas om de der verifikationerna; men del må ursäktas en embetsman i kammarrätten, om han än en gång talar om saken.
En landsh. har nyss sagt, att en person kan inkomma med honom oveterligen falska verifikationer.
Det vet jag ganska väl, men detta hörer ej lill frågan.
Hr Rääf har framställt den händelsen då en person vill genom falska verifikationer dölja ett svek.
Efter sorn detta är honom veterlig!, så måste väl ock verifikalionernes oriktighet vara honom veterlig.
Uppå härefter af Hr Gr. o. Landtm, framställde propos:r, biföll R. o. Ad., alt Hr Rääfs ifrågavar. motion, jemte de i an - Den 18 December f. m. 203 letin, deraf afgifne yttranden, finge remitteras lill LagUtsk., äfvensom att, efter aflemnande af erforderligt antal exemplar för motionens communicerande med de öfriga RiksStm, sådan corn munication, jemlikt Ilr Rääfs derom gjorda begäran, skulle äga rum.
Då sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla det under diskussionen gjorda förslag, alt Hr Rääfs motion på Ridd.kassans bekostnad mätte blifva tryckt, för alt utdelas inom R. o.
Ad. samt de öfriga RiksStm, anmälde sig och yttrade:
För min del tror jag, att då Hr Rääf antingen sjelf, eller genom någon af dem som mest önska alt fä hans motion genom trycket allmängjord, liar tillfälle att ombesörja dess införande i någon af de mest lästa (idningarne, hvilket också ej lärer uteblifva; så vinnes derigenom ändamålet, ali göra den känd icke endast af alla RiksStm, utan äfven alt fä den spridd öfver hela landel.
Det är derföre jag ej anser det vara skäl att belasta Ridd.kassan med den dryga tryckningskostnaden, och jag bestrider det derom väckta förslaget.
De skäl Hr Prytz nyss anfört för sitt bestridande af både min och flere andre talares anhållan om tryckning af motionen, anser jag vara ingalunda antaglige.
Visserligen är det sanni, att åtskillige tidningsredaktörer kunna taga del af motionen, och att den derigenom sprides i landsorterna, samt alt de personer, som läsa tidningar, sålunda fa känna den; men vi veta nogsamt ali inom den Svenska representationen finnes ett Stånd, som föga befattar sig med tidningsläsning; det kunde då vara nyttigt, ja l. o. m. nödigt att desse personer kunde fä del af motionen, och lemnäs tid att, jemte sjelfva lagförslaget, begrunda densamma, och sålunda sättas i tillfälle att, som det höfves en afdelning af den Svenska representationen, rätt bedömma denna vigtiga fråga.
Jag fortfar derföre med min anhållan om motionens tryckning, och jag anser kostnaden för Ridd.kassan vara ringa i jemförelse med den nytta, som motionens tryckning säkerligen skulle komma att medföra.
Hr Åkerhjelm, Joli.
Jag anhåller att R. o. Ad. behagade afslå det väckta yrkandet om tryckning utaf Hr Rääfs anförande, af det skäl, att jag anser att ett så beskaffadt beslut skulle innebära en pä förhand afgifven opinionsyttring för de gjorda anmärkmne emot det nya lagförslaget, redan innan detsamma hunnit alt af LagUtsk. pröfvas.
Afven jag år bland dem, som med mycken uppmärksamhet afhört Hr Rääfs utmärkt väl författade anförande och har, om ock ej delande Hr Rääfs åsigter, likväl fägnat mig åt att finna, det olika meningar i denna fråga blifvit uttalade, hvilket jag i allmänhet anser vara af särdeles vigt, då man år i begrepp att vidtaga så vigtiga reformer, sora ifrågavar.
Men jag kan icke annat än i högsta måtto atskyrka ett så beskaffadt beslut, som det Hr Printzenskjöld föror - Den 18 December f m. dal, nemi. alt R. o. Ad. skulle på sin bekostnad lala trycka nu ifrågavar. anförande, att utdelas så väl lill Slåndets ledamöter, sorn lill de öfriga Stånden.
Ett dylikt beslut korame, såsom den siste värde talaren yttrade sig, att innebära en opinionsyttring, ett uttryckt gillande af Hr Rääfs salser samt ett ogillande af det nya lagförslaget.
Jag hemställer lill eder, mine Hrr! huruvida vi i allmänhet hunnit alt noga öfverväga detta förslag, huruvida vi tagit kännedom om dess detaljer samt om vi vid del hastiga uppläsandet kunnat nog fullständigt följa med och falla de af Hr
Rääf emot berörde förslag framställde anmärknrr, för alt kunna öfver deras giltighet fatta en opinion?
Man har sagt att det icke är nog att anförandet införes i lidningarne och på det sättet sprides, emedan icke alla läsa tidningar och att det bestämt finnes Ständ som icke läsa tidningar.
Jag måste förklara att jag icke känner något Ständ, som är så mycket efter sin tid att del icke begagnar den utväg till kännedom af offentliga tilldragelser, sorn lidningarne erbjuda.
Om detta anförande verkligen är af så högt värde, som man synes vilja tillägga det, sä ali det borde blifva särskildt tryckt, så hemställer jag om icke någon, t. ex. Hr Printzenskjöld, skulle vilja blifva förläggare för detsamma.
Jag tror alt lian derpå torde göra en god affär.
Delta är den enda åtgärd jag skulle vilja tillstyrka.
O ••
Afven jag har fastat rnveken uppmärksambet vid hvad Hr Rääf nu har anfört så väl i anseende till innehållet af hans anförande sorn ock i och för den vältalighet och den stilistiska förmåga hos talaren, hvarom detsamma bär vittnesmål, och jag skall derföre med nöje ännu en gäng göra bekantskap med detsamma, när det en gång blifver tryckt i våra prot:r.
Men att nu göra en särskild utgift af Ridd.kassans medel för ett sådant ändamål, måste jag bestrida.
Dess fonder äro ämnade lill helt andra ändamål, ibland af välgörenhels-syftning; och böra således icke användas til! för dess stiftelser främmande föremål.
De som önska att snart se ifrågavar. anförande tryckt och få det sprid), kunna få denna önskan lättast uppfylld genom att låta införa det i någon tidning.
Hr Printzenskjöld bar väl gjort den invändning, alt det finnes personer som icke läsa tidningar, men jag hemställer huruvida del är ali förmoda att anförandet skulle blifva för sådane fiender af läsning mera kändt genom särskildt tryckning, än det blefve genom införande i en tidning.
Här har visserligen blifvit anfördt nästan allt hvad som möjligen kunnat sägas emot den ifrågasatta tryckningen, men då man med kännedom om de
Hrns karakter, som tillstyrkt denna åtgärd, icke kan vara oviss om att ju icke votering öfver denna fråga möjligen kommer att begäras, så skall jag likväl anhålla att äfven för min del få tillägga några ord.
Jag vill icke med Hr Printzenskjöld försöka en uppskattning af huru många af Ståndets medlemmar möjligen må läsa tidningar, men jag skulle tro att äfven den mest granntyckte af de med Hr Rääf lika tänkande skulle, för att fä läsa haus anförande, för till - Den 18 December f. m. 205 fället söka öfvervinna denna motvilja.
Men jag tager mig friheten erinra derom att Ståndet på sednare tider helt och hållet frångått den fordna plägseden att låta trycka enskilda ledamöters anföranden på Ståndets bekostnad.
Sedan 4 eller 5 riksdagar, som jag minnes tillhaka, har, då fråga härom uppstått, dervid så tillgått, alt den som önskat få ett anförande särskildt tryckt för att hållas Ståndsledamöterne tillhanda, fått göra det på egen bekostnad.
Jag finner det ganska naturligt alt frågan om tryckning af Hr llääfs motion blifvit väckt af en viss sida inom delta Stånd; del är en klok demonstration af med honom lika tänkande, att söka begagna hans anförande såsom ett politiskt kapital emot del nya lagförslaget.
Men om Ståndet verkligen är benäget att ingå på en sådan kombination, skulle jag dock vilja hemställa om det icke vore skäl att låta saken hvila till ett annat plenum oell under tiden betänka sig derpå.
Dessutom, oaktadt Hr Rääfs anförande vittnar om mycken stilistisk förmåga och mycken värme för de deri framställde äsigter, förekommer likväl dervid alt motionären uppkastat tvifvel om frågor, som redan äro af alla tänkande inom den civiliserade verlden afgjorde.
Om nu ett sådant anförande tryckes och det pä ett sätt att det får gå och gälla såsom om del vunnit en allmän sympati inom rikets första Ständ, sä skall mången af allmänheten, måhända äfven utom Sverige, antaga att det icke blott varit för den i anförandet rådande varma stilen, som R. o. Ad. gillat detsamma, utan jemväl i anseende lill de deri uti juridiskt hänseende framställde åsigtcr.
Allmänheten skulle möjligen deraf hilda sig en opinion om den ståndpunkt, hvarpå den juridiska bildningen för närvar, befinner sig inom detta Ständ, hvilken opinion R. o. Ad. måhanda efter några månader linner det hafva varit onödigt att framkalla.
Det är derföre jag afslyrker den ifrågasatta tryckningen.
Det förefaller mig i sanning oväntadt alt här erfara sä mycket motstånd emot Frih.
Falkenbergs förslag om tryckning af ifrågavar. motion; och man vore nästan frestad att tro, det motståndarne fruktade för den verkan, som skulle uppkomma deraf alt motionen genom en sådan åtgärd snart utspriddes bland allmänheten.