Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och man kan somna lugnt och ljuft, när goda föresatser vexla med tillfredsställda önskningar af den renaste och bästa sorten.
»Mina och Lina!» Hvar ären J mina små pullor ropade Mathilda den kommande morgonen till sina båda barn.
»Nu är klockan tio, nu är vädret vackert, nu är vägen torr, nu skola vi gå.
Mina skall få bära denna lilla korg, Lina kan taga det lilla knytet.
Påsen och den stora korgen skall jag taga sjelf.
Kommen nu mina små dockor!»
Långt ifrån att göra invändningar, voro de små färdiga vid minsta vink, men tyckte sig hafva alldeles för litet att bära, oaktadt hvar och en af dem, utom de af modern anordnade sakerne, äfven hade ett litet knyte eller bylte som de med yttersta sorgfällighet förvarade.
Nu hoppade de på hvar sin sida om mamma, de breda stentrapporne utföre, men nedkomna på borggården, började de en viss traf eller kort galopp, hvaraf de snart befunno sig en tjuge famnar framför henne.
»Sakta mina pullor,» ropade hon leende åt dem, »vägen är ganska lång, och hvad J hafven att bära är just icke så lätt heller.
Fortfar ni på detta sätt, så tröttnen J båda två, och jag får bära eder, eller lemna eder på vägen.»
Genast voro de vid modrens sida, och under promenaden uppstod följande samtal:
Mina.
»Är det en liten gosse eller en liten flicka som Stina skall få, mamma?»
Mathilda.
»Det vet man icke.
Det bestämmer den gode Guden allt som han tycker sig finna att
Stina och hennes man äro passande att uppföda och väl uppfostra en gosse eller en flicka.»
Lina.
»Den gode Guden tycker således att mamma mycket väl kan uppfostra små flickor, efter han gaf mamma två på en gång, ty vi äro ju födde på en och samma dag, Mina och jag.»
»Men att mamma alls intet förstod sig på små gossar,» inföll Mina, innan Mathilda hann svara.
»Så är det troligen,» sade hon, »och Han förutsåg dessutom,» tillade hon med en djup, innerlig suck, »att jag skulle blifva allena med det svåra värfvet att uppföda mina barn, och ville derföre icke gifva mig flera deraf, och andra än min förmåga tålde.»
»Mamma menar för att pappa dog ifrån oss,» sade Mina.
»Mins mamma riktigt pappa,» frågade Lina genast.
»Om mina pullor ville vänja sig utaf med att fråga och tala på en och samma gång, sade Mathilda, så skulle ni göra mig en stor glädje, ty det är allt för fult och litet grannlaga.
Hvilken skall jag nu svara först?»
»Intet mig,» svarade Mina, »ty jag frågade just icke, utan sade blott hvad jag trodde.»
»Nå väl!» fortfor Mathilda, »det är då Lina jag är skyldig ett svar, som skall för hela din lefnad inpregla i ditt minne att man aldrig kan glömma hvad man en gång fullt och verkligt älskat, af hela sin själ och hela sitt hjerta.
Och sådan var den kärlek jag kände för eder bortgångne fader.
Jag kan känna mig lugn och nöjd, ja, till och med glad och lycklig, och lika fullt står bilden af hvad jag förlorat, oupphörligt framför mitt minne, och han har lemnat en tom plats i mitt hjerta, som i denna verlden af ingen kan fyllas; och det är icke nog att mitt hjerta bibehåller honom i evig hugkomst, alla mina yttre sinnen hafva äfven fullkomligt behållit minnet af honom.
Jag hör, när jag vill, hans goda, glada, hjertliga röst, jag ser oupphörligt hans ädla drag, der ett rent hjerta och en hög själ inristat sin pregel.
Ack jag mins och saknar honom hvar stund, äfven i de, då sorgen viker, och en lugn glädje tyckes hugna mig med sin närvaro.
Äfven då framtränger den tankan: hur oändligt mycket lyckligare jag ändå kunnat vara, om äfven han vandrat vid min sida.»
Barnen hade så oförmärkt saktat sin gång, och på de små runda, rödblommiga kinderne, tillrade små klara tårar, och löfven hvirflade så Oktober-likt omkring de vandrande, och en höstlukt, på en gång angenäm och mjeltsjuk, doftade emot dem, och det började hvina i tallskogen, hvilken de snart voro helt nära, och kråkorne flögo med sitt ängsliga kraksande öfver deras hufvuden.
Mathilda gick tyst och tankfull; äfven barnen tycktes intagna af denna ovillkorliga högtidlighet som hösten ingifver.
På den lilla skogsvägen, som förde till soldaten Bolds välkända stuga, mötte de vandrande mor Kajsa.
Mathilda, känd och älskad i hela trakten, helsade henne genast, och stannade för att något litet samspråka med denna hederliga, fast något kärfva och bonddryga grannqvinna.
Vi minnas ej så noga om bonddryg är ett ord eller icke; men är det ej, så kan det snart blifva, ty att saken finns är säkert, och att deruti ligger fullt ut så mycket högmod, stolthet och egoism som i andryghet, det är äfven säkert.
»God morgon mor Kajsa,» tilltalade henne Mathilda, »vi hafva ett vackert väder i dag, för att vara så långt fram på året.
Hur står det till, och hvarifrån kommer mor Kajsa så tidigt på dagen?
»Gud bevare nådig grefvinnan!» svarade mor Kajsa, »tackar som frågar!
Jo, Gud ske lof jag krasslar med’et, och nu kom jag som senast från den stackars vasen Bolds Stina, som ingen sker rätt med på något sätt, utan som sörjer sig förderfvad för att man hennes blifvit kommenderad bort på några månader!
Har man nå’nsin hört ett sådant kräk!
Jag har talat båd’ allvarsamt och förnuftigt med henne, men hon tar ingen reson, hvarken svarar eller äter eller dricker eller sofver, och det är knappt nog att hon syter om fäet en gång.
Gud vet hvad det skall blifva utaf!
Jag berättade henne, jag, om när Lars-gubben min var på riksdagen, som varade långt in på det andra året.
Gud bevars, om jag då varit en sådan toka, så hade det väl stått på hufvudet länge sedan med båd’ gårdsbruk och hushåll och barn och tjenstefolk och fä’et och alltihopa.
Nej minsan! när husbonden skall ut, får man vara båd’ husbonde och matmoder, och ändå icke gifva sig opp.»
»Jo jo,» sade Mathilda mildt, »men något sorgligt, jag vet nog hvad det vill säga.
Men hårdt, hjertfrätande är det ändå.»
»Ja visst, ja visst,» återtog den kloka gumman besinnande, ingen kan bättre dömma om den saken, än nådig grefvinnan, och den som kunnat bära så stor sorg, och en sådan förlust med så christeligt sinne och tålamod, och som så ödmjukat sig för försynens vilja, den vet bäst att man ej får duka under för så liten stöt, som att man’ ens blir kommenderad bort på några månader.»
»Ack ja käraste mor Kajsa,» sade Mathilda, »förhållanderne här i lifvet äro så olika, och sorgen så oberäknelig och oförklarlig för alla, utom för den som gnages deraf.
»Ja visst, ja visst,» suckade mor Kajsa.
»Hennes nåd har mycket rätt deruti, och man gör visst illa i att så der stolsera på sina egna krafter, men hvad skall man taga sig till med en sådan stackare som Bolds Stina?
Jag vet visst att jag alldeles predikat mig hes hos henne, men utan att det gjorde Gudslån.»
»Ja, nu skall jag försöka min lycka,» svarade Mathilda småleende, »kanske går det lika illa för mig.»
»Åh nej,» genmälte mor Kajsa godmodigt, »hon blir så glad bara hon får se grefvinnan och de små Guds englarne, att hon glömmer hela Bold och kommenderingen och alltihopa.»
Och nu togo de båda grannarne ett vänligt afsked af hvarandra, och gingo åt hvar sitt håll, mor Kajsa för att flinkt och raskt rusta i sitt hushåll, Mathilda, för att bjuda den stackars Stina all den tröst, som hennes rika, varma hjerta kunde uppfinna.
Nu krökte skogsvägen allt mer och mer, blef allt smalare och smalare, och nu såg man soldatstugan.
»Der bor Stina!» sade Mathilda, och barnen som redan voro något trötte af den långa färden, fingo lika som förnyade krafter, och ilade nu helt snabbt stigen framåt.
Ingen treflig rök steg nu heller ur den lilla stugans skorsten.
Den stackars ko’en stod och råmade med ett ängsligt enahanda läte, likasom ville hon beklaga sig öfver den obetydliga vård och ans hon nu mera fick.
De båda grisarne knuffades knotande vid en tom bytta, som de dessutom vändt upp och ned.
De båda fåren gingo och betade dumt och beskedligt, samt bröto tystnaden då och då med ett svagt pinglande i bjellran och ett monotont bräkande.
En höna, som vanligtvis brukade gå ute om dagen, och sitta på en pinne under en bänk i stugan, om nätterne, stod nu villrådig på stugans tröskel, och var det enda lefvande som der emottog
Mathilda och hennes barn, när de dit inträdde.
Mathilda öppnade sakta dörren.
Har var tyst som i grafven, och tomt och öde och kallt som i den förskjutnas hjerta.
Katten hoppade väl ned från bordet, slog svansen om alla fyra fötterne, och mönstrade misstänksam de inkommande.
Mina och Lina sågo misslynta upp på Mathilda, lika som ville de säga, att detta ingalunda var den reception som de väntat sig, hos den glada, fryntliga Stina, hvilken alltid varit en af barnens största favoriter, och som så väl förstått att roa och muntra dem, hvarföre de äfven höllo särdeles mycket utaf henne, och ofta till henne gömde allahanda småsaker, som de trodde kunna göra henne glädje och gagn.
De hade nu samlat ihopa åtskilligt smått, och hade i tankarne innerligen gladt sig åt hur förnöjd Stina deröfver skulle blifva.
Och nu fanns icke hela denna Stina!
Äfven Mathilda kände något trångt och tillbakastötande.
»Stina!» ropade hon mildt och vänligt, »är du här?»
Och nu tittade ut genom sänggardinerne den stackars Stina, med de bleka kinderna och de förgråtna ögonen.
Hon stirrade en half sekund på Mathilda och barnen, men sedan stod hon upp i den allra största möjliga hast, och den första känsla af glädje, af lif och lefnadslust som Stina känt, allt sedan hennes Johans affärd, bemäktigade sig henne nu.
»Hvad ser jag?» sade hon, och slog ihopa händerne, under det att blodet strömmade till kinderna, och ögonen återfingo denna glans som så tydligt bevisar att de äro själens spegel.
Hvad ser jag!
Skall jag tro mina stackars ögon!
Nådig grefvinnan sjelf och småfröknarne!
De små välsignade Guds englarne!
Ack att jag skulle upplefva sådan glädje!»
Och nu började hon se sig om, och känna en gruflig harm, öfver att hennes lilla stuga, annars alltid så fejad och ren, nu skulle vara i en sådan oordning åtminstone.
»Ack så här ser ut!» fortfor hon, »och det just när jag skulle få det allra raraste främmande i verlden!»
Under tiden aftorkade hon stolarne med sitt förkläde, och framsatte dem på golfvet.
Mathildas ögon stodo fulla af tårar, barnen sågo litet förlägna ut öfver den smärta Stinas stora förvandling, och hönan kom in genom den halföppna dörren, som kattens utgång lemnat sådan.
Detta senare gjorde en liten diversion för barnen, och när de fingo hönan att beskåda, glömde de för ett ögonblick bort Stina, och vande sig under tiden vid hennes förvandling.
»Hur är det med dig kära Stina?» frågade Mathilda mildt och ömt, och nu brusto Stinas ögon åter i gråt.
»Ack huru skall det vara nådi grefvinna!» sade hon högt snyftande, »Johan är borta!»
»Ja, för tre månader!» smålog halft sorgligt, halft skämtande Mathilda.
Stina torkade bort tårarne med förklädssnibben, och framför hennes inbillning stod med tankans snabbhet, denna älskade matmoders stora förlust, som varit för hela lifvet, då hennes egen blott var för en så kort tid.
Stina började litet skämmas för sin stora sorg, såg ned och tänkte sig för första gången huru fort tre månader ofta kunna gå.
En tystnad uppstod.
»Att du skall sörja och sakna din make,» sade Mathilda slutligen, »är så naturligt, så förlåtligt, ja, till och med som sig bör, ty annars älskade du honom icke; men att du låter sorgen alldeles nedtrycka dig, att du för sorg icke uppfyller alla de skyldigheter som du ålade dig, när du blef Johans hustru, att du försummar ditt lilla hus, och gör dig sjelf och ditt barn stor skada med denna sorg, se det är ganska orätt af dig, kära Stina, och det skulle jag icke trott om dig, som alltid var munter och rask, och tog verlden med dess små och stora motgångar lätt och gladt.
Jag trodde alltid om dig, att du just särdeles väl skulle passa till soldathustru, och derföre afrådde jag dig ingalunda, utan tvärtom, gillade och tillstyrkte ditt giftermål, när du derom tillfrågade mig.
Menniskorna måste vara förtänksamma, och bereda sig på allt det åtminstone, som de så väl veta skall inträffa den ena eller andra dagen.
Ack det är ändå så mycket oförutsedt, (här framstod den döda grefvens bild bjert för Stinas fantasi) som man icke kan vara beredd på, här i denna verld, full af nya, glada och sorgliga företeelser för hvar dag, hvar stund!
Men nog visste du att Bold icke alltid skulle få stanna här hemma hos dig, och om du nu ständigt fästat dina tankar vid möjligheten att i dag eller i morgon nödgas sakna honom, och i följd deraf innerligen tackat Gud för hvar dag han unnade dig att få behålla honom, då hade du varit, ej allenast glad i de glada dagarne, utan äfven tålmodig i de sorgliga.
Men nu har du måhända gjort ingendera, hvarken med undergifvenhet beredt dig på de onda, eller nog lifligt tackat för de goda, utan låtit dagar komma, dagar gå, obekymrad om framtiden, bara det närvarande var trefligt och godt.
Är det icke så kära Stina,» sade Mathilda mildt och vänligt klappande henne på axeln.
»Jo, så är det, nådig grefvinna!» snyftade Stina ångerfull. »Jag tackade och prisade Gud alldeles för litet, när jag fick hafva min Johan i ro, och derför straffar mig Gud.»
»Ja, men nu måste du,» fortfor Mathilda, »ödmjukt och tacksamt emottaga äfvenväl straffet, ty annars kunde detta blifva ändå hårdare och svårare.
Uppfordra nu all din själs och kropps styrka för att företaga alldeles det samma som när Johan var hemma.
Tänk på honom, men endast såsom återkommande, icke som bortgående.
Detta är nu redan förbi, och om du flitigt och arbetsamt går dagarne framåt, så gå äfvenväl dessa allt fortare och fortare bort för dig.
Tänk hvilken sorg för den stackars Johan, om han visste huru här stod till, huru här ser ut.
Nu tror han att du, klok och förnuftig, sköter om ditt lilla hus, och sedan syr småkläder till den lilla som du väntar dig.
(Stina skämdes grufligen och såg sig oupphörligt omkring i den ostädade stugan).
Detta trodde äfven jag,» fortfor Mathilda, och derför tog jag med mig åtskilliga små saker, dels sydda, dels tillklippta, dels bara tygbitar, för att du skulle få litet att göra utaf.»
– Och nu plockade både Mathilda och barnen fram sina skänker, och Stinas ögon började stråla af glädje vid denna syn.
Mathilda märkte ganska väl att hennes lappar och tygbitar vida mera tröstade och lindrade Stinas sorg, än hennes lilla predikan.
Hon smålog inom sig åt detta, och såg häruti naturmenniskan till hvars hjerta och yttre sinnen det långt mera lönar att tala, än till det vidt berömda förnuftet.
Mathilda hoppades dock att hennes ord skulle ligga och gro hos Stina, och i andra stunder, när sorgen återkom med hela sin styrka bära frukt.
»Ack hvilka obegripligt vackra och rara lappar jag fått!» sade Stina helt glad. »Detta kan blifva små tröjor, och detta en liten grann mössa, och af dessa fina sockerduksbitar kan jag, om grefvinnan och de små tillåta, göra präktiga nattkappor till Johan, ty det tycker han så mycket om.»
»Gör hvad du vill deraf,» svarade Mathilda leende, och barnen voro högst förtjusta åt att se Stina så glad.
De öppnade nu äfven sina andra små korgar och knyten, och drogo fram den ena lilla godbiten efter den andra, hvarpå den stackars utsvultna, men nu litet tröstade, och således äfven hungriga Stina med stor begärlighet blickade.
Som Mathilda väl visste att ej Stina skulle gripa till någon af dessa små läckerheter förr än hon och barnen voro gångna, gjorde hon ett kort slut på sitt besök, sägande:
»Farväl nu, min kära Stina!
Låt nu se att du blir kloka och förnuftiga menniskan igen.
Jag skall nog tänka på dig när du minst anar det.»
Barnen togo nu äfven farväl af Stina, litet narrade på att ej få se henne äta af det de medfört.
Stina grät, kysste grefvinnans händer och kjol, kringklappade henne och barnen, samt skämdes grufligen att ej ens hafva mjölkat sin ko på morgonen, så att hon hade haft en »drick mjölk att bjuda grefvinnan och småfröknarne.»
Hon följde de hemåt gående ett långt stycke, men när Mathilda tvang henne att vända om, gjorde hon det med snabba, raska steg.
Hemkommen, började hon med att sopa sin stuga, emellanåt knapprande på fint bröd och medvurst, derefter gick hon ut och mjölkade, gaf ko, får och grisar att äta, men detta i största hast, och skyndade sedan in för att åter i ro få betrakta »de granna lapparne.»
Deruti låg hennes egentliga tröst:
Nu var lifvet icke mera tungt, sedan hon kunde få sy fina, granna, stora, vida nattkappor till Johan.
Hon klippte genast till en sådan, allt med sin ullsax, och en liten stund derefter var hon i fullt syende på en vacker hålsöm, något som hon lärt af »den englagoda grefvinnan,» men som hon aldrig för egen räkning begagnat förr än nu.
Hon var verkligen både glad och lycklig, och kände icke för ögonblicket den olidliga tomheten.
Allt detta stod helt lifligt framför Mathildas inbillning, under hemgåendet.
Hon hade mycket lefvat ibland menniskorna, noga observerat dem och kände dem äfven fullkomligt.
Att Stina en stund skulle tröstas af dessa småsaker, visste hon nog, men äfven att annan lefvande tröst och sällskap behöfdes, och för att anskaffa detta sednare åt den stackars Stina, tog hon vägen åt byen, der mor Kajsa hade sitt hus och hem, rustande derute med långt mera högfärd, fåfänga och skryt, än den rika och förnäma grefvinnan i sitt.
»Nå hvad ser jag,» sade mor Kajsa, som såg
Mathilda och barnen styra vägen till hennes dörr; »hvad ser jag?» och härvid slog hon ihop sina stora grofva händer på den ofantliga magen.
»Skulle jag i dag få ett så fasligt rart och förnämt besök!»
Och nu förde hon med stor stolthet och sjelfförnöjelse, under ett jemnt komplimenterande, in sitt främmande.
Sjelf gick hon först i spetsen och visade vägen, sägande:
»Jag kan säga att detta var en stor heder för mig, att nådig grefvinnan och småfröknarne göra sig så gemena och titta in i vår lilla torftiga stuga,» och härmed öppnade hon dörren till den stora, ljusa, glada, alltid sopade, alltid granrisade stugan, der allt, ifrån och med de bastanta trämöblerne, målade med de grannaste oljefärger, till alla silfverbägarne och tumlarne och det blankskurade tennet, vittnade om husets förmögenhet och välmåga.
Här saknades ingenting af den vanliga allra största bondlyxen.
Väggarne voro klistrade med brokigt papper, fönsterne voro med stora rutor, och framför dem hängde nättelduksgardiner, försedda med »köpe-fransar», och bortknutna med rosenröda band.
Sänggardinerne, af fint blått och hvitt linnetyg, hade äfven sina »köpe-fransar».
Slaguret med sin galande gök, och pickande som ett tornur, stod stort och ståtligt som en klockstapel.
Spegeln, med guld och blå ram, hängde lutande, och visade en något litet höger afmarcherad fysionomi, för hvem som tittade deruti.
Soffan, borden, stolarne och skåpen voro ljusblå målade, med eldröda törnrosor och gröna blad.
Ofvanpå dessa skåp stodo de omtalade silfverkärlen, riksdagsfrukter, och inuti dessa skåp förvarades allahanda goda saker, hvaribland ett par dussin silfvermatskedar, sittande i små fördjupningar af skåphyllans yttre kant.
Blanka tennfat och tallrikar, samt vackra äkta postlins d:o (hvaraf dock några voro kittade) sutto i rader omkring taket.
En stor hygglig spinnrock med ett ofantligt linhufvud på stod midt på golfvet; det var »kära mors» egen, och spånaden jemn men bastant och grof. Borta i hörnet vid köksdörren stod en annan fulare, svartare spinnrock med en ryslig blåntott på.
Det var pigans.
När mor Kajsa och hennes främmande inkommit i stugan, drog den förra trenne stolar ett långt stycke fram på golfvet, trugade Mathilda och barnen att sätta sig, och hjelpte sjelf upp de små på de höga stolarne.
Pigan rusade ut i köket, men lemnade en liten springa på dörren öppen, genom hvilken hon tittade.
Anna- Lisa, en nio-årig, gulhårig, ful flicka, och mor Kajsas yngsta dotter, (de andra voro gifta) stod vid spisen, såg under lugg, satte ut magen och höll fingrarne i mun af blyghet och förlägenhet.
»Kom fram Anna Lisa,» ropade mor Kajsa, »och helsa på nådig grefvinnan och på småfröknarne.
»Kors inte ska’ du vara blyg, Anna-Lisa!
Hör du då!
Vill du inte säta hvad jag säger, tös!
Kom fram i rappet och tag småfröknarne i handen och helsa vackert.»
Men Anna-Lisa förblef, oaktadt alla dessa uppmaningar, dock qvarstående, endast ruskande på sig, och stickande allt flera och flera fingrar in i den stora munnen.
För att göra processen kort, sade Mathilda till Mina och Lina:
»Gå ned mina små flickor, och helsa på den lilla flickan, och tag henne i hand.»
Mina och Lina, som med förvåning åsett Anna-Lisas gensträfvighet, efterkommo genast Mathildas tillsägelse, nedstego från sina stolar, gingo fram och togo den blyga flickan i handen, men återgingo genast till sina höga platser, på hvilka de med svårighet uppklängde, samt sutto sedan lika som förstenade med små hängande ben och fötter.
»Nå hvad säger nådig grefvinnan om den stackars Bolds Stina?» frågade mor Kajsa, och sysslade under tiden i sina skåp.
»Jo,» svarade Mathilda, »jag tyckte hon var allt för beklagansvärd, helst för den fasliga ensamheten der borta i djupa skogen, och vi få väl vara betänkta på att skaffa henne någon hjelp på något sätt.»
Mor Kajsa, som trodde och anade att Mathilda ville uppfordra hennes och hennes mans hjelpsamhet, efter den sednare var Bolds rotebonde; mor Kajsa, hederlig och beskedlig, men som ändå långt hellre ville skryta än hjelpa, låtsade ej höra på det örat, utan slamrade med sina tallrikar, skedar m. m., och Mathilda, som märkte hennes obenägenhet att just med någon egen uppoffring göra något för den stackars Stina, samt dessutom såg att här var någon traktat i faggorna, sade, uppstigande från sin stol:
»Vet ni, kära mor Kajsa, jag skall gå ut i byen och se till om jag inte kan få rätt på någon, som kunde gå till gamla Annika i Lundtorp, eller leta upp henne hvar hon kan finnas, och bedja henne vara beskedlig gå till Stina, samt dröja qvar hos henne till hennes barnsäng är väl förbi.»
»Ja, Gud vet hvem grefvinnan kan få att gå det ärendet, och hvar de skola få rätt på gamla Annika, ty hon vandrar så vida omkring,» sade mor Kajsa, som allt trodde att projektet äfven skulle gälla hennes skinn.
»Åh jo, det går nog för sig,» svarade Mathilda, som insåg detta; »den som går skall få hederliga drickspengar af mig, och Annika skall få det besked, att jag ensam liqviderar henne för hela tiden.»
»Ack hvad den välsignade grefvinnan är gullegod mot alla fattiga stackare!» sade mor Kajsa, och torkade de torra ögonen med halsduks-snibben.
»Jag skall säga grefvinnan, att jag tror visst hon kan få Andersa lilla pajk’ att springa, och Annika tror jag för säkert är i Stora Hult hos Lassa-Lena, som fick en tös i veckan som var.»
Mathilda smålog inom sig åt den vaknade beredvilligheten och lagade sig till att gå, och mor Kajsa följde henne sjelf ut genom dörren, och bad henne för all del »titta in sedermera.»
»Ja ja men!» svarade Mathilda, »mor Kajsa lär väl inte vilja behålla mina små töser för arf och eget, dem får jag väl afhemta.»
Mor Kajsa skrattade så att både hakpåse och mage hoppade, ropade efter Mathilda med stor bondbelefvenhet: »välkommen! välkommen!» och stängde dörren.
Men nu blef det annat utaf i stugan.
Mor Kajsa slog upp det grannaste slagbordet, med den största eldröda törnrosen på, bredde deröfver en fin, hvit duk, och tog nu fram, ej allenast ost, smör, fint bröd, äpplen, som upptogos ur ett skrin och lades på en blank tenntallrik, utan äfven bränvinsflaska och silfverbolle.
»Var så god och håll till godo!» sade hon till Mina och Lina, som följt hvarje hennes rörelse med oafvända blickar, och hvilkas aptit af den friska höstluften och den långa promenaden var stegrad till det högsta.
»Var så god!» sade mor Kajsa än en gång, skärande bröd och ost, samt flyttande fram de små till bordet.
Derefter svängde hon ut med största hastighet i sitt kök, sägande till pigan:
»Skynda dig, Britta! sno på! sätt i fläng på pannkaksplåten, och lägg bra med goda glöd under, medan jag vispar till.»
Och nu tog hon fat och visp, ingick i visthuset, återkom snart högt vispande ägg, mjölk och mjöl, och snart fräste och smattrade den ena pannkakan efter den andra öfver kolelden.
Britta smörjade, slog på och vände flinkt, och mor Kajsa bar sjelf in, så fort som pannkakorna gräddades till de små, hvilka, sedan de låtit truga sig en liten stund, »höllo till godo» med den allra mest klingande aptit i verlden.