Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Fy, tös! att du kan stå så der och försvära dig, och det på en lögn till, och det på sjelfvaste husförhöret, och när folk förbarmat sig öfver dig i ditt elände till – utlät sig matmodern i huset, som var en klok och beskedlig, temligen förmögen nämndemanshustru, som hade stort anseende i sin by, lika som hennes gubbe.
– Ja, de’ va’ hvarken jag eller mor som stal era väfvar härom sistes, det vill jag dö på – svarade flickan ånyo, skrattande, samt sprang sin väg efter det omtalade vedfånget, troligen i spekulation att få eller kunna snatta sig till en smula af välfägnaden, som så rikligen tillreddes i «matmora kök», om just icke efter m:lle Nylanders eller fru Schartaus reglor och ordination.
Imellertid var turen vid förhöret kommen till Gunnar i Viken.
Han uppropades och framträdde, gjorde reda för sig och sitt hushåll, d. v. s. alla de personer som voro i hans bröd.
De voro nu icke få, ty vid det der «Andersa-bruk» hade han äfven statfolk, och kyrkoherden sade, skarpt betraktande Gunnar:
– Du slår dig vidt omkring, käre Gunnar!
Gud låt allt lyckas dig och gå dig i händer.
– Åh ja, hvilket som! – svarade Gunnar, med denna liknöjets och mjeltsjukans blick, hvarmed han betraktade hela universum, Elin undantagen.
Kyrkoherden bemärkte äfvenväl detta, och efter några få frågor ur katkesen, hvilka Gunnar genast och ljudeligen besvarade, gjorde presten honom några spörjsmål, allt med sin skarpa blick fästad på den unga mannen, som stod der så hög, så dyster, så mörk i håg, så frånvarande för nästan allt som omgaf honom.
Hvad anser du för den största synd? – sporde kyrkoherden, och kastade dervid en flygtig blick bort åt Elin.
Denna rodnade starkt.
Äfven Gunnars blick följde kyrkoherdens, äfven han såg
Elins rodnad, och ett hastigt öfvergående skimmer tycktes äfven för en half sekund upplysa Gunnars bleka anlete; men han vände sig snart åter till kyrkoherden, återtog hela sin pregel af mörk dysterhet och svarade ihåligt, utan att tilllägga ett enda ord:
– Mord!
– Och om mord blott vore en synd, hvad kallade du då det största brott? – sporde åter kyrkoherden, förvånad och bedragen i sin väntan på Gunnars svar.
– Att hafva begått ett mord, och tigande låta en annan lida derför.
Kyrkoherden betänkte sig ett ögonblick, men frågade sedan vidare:
– Och den största menskliga dygd, huru kan du föreställa dig den?
– Att fly undan och förskjuta hvad man högst älskar, när det är en oloflig kärlek; att älska den man i hjertat hatar, och att angifva sig sjelf för ett stort brott, som ingen menniska tror’en om – svarade Gunnar utan allt betänkande, lika som hade svaret länge och välbetänkt legat färdigt i hans själ.
Kyrkoherden såg på honom, ändå mera förvånad, förföll ett ögonblick i djupt begrundande, brydde sig icke om att, enligt sin vana, tala öfver sina «förnuftsfrågor» och de svar han brukade få, utan nickade blott åt Gunnar, till tecken att träda från bordet, för att lemna rum åt mor Ingrid, från hvilken man tydligt hört en djup suck vid Gunnars sista svar, hvilket hon uppmärksamt lyssnade till, ehuru det blott utsades med half röst.
– Guds frid med eder, gamla heders-mor Ingrid! – sade kyrkoherden, när denna närmade sig.
– J ser affallen och lidande ut.
Hur är det med helsan nu för tiden?
– Gu bevara goe kyrkherrn – svarade den gamla – och tack vare honom som frågar efter en sådan gammal stackare som jag, och hvad helsan-mi angår, så – – – känner jag just aldrig till min kropp; således är väl helsan bra, fast jag tynar bort, tyngd af år och – – –
– Och hvad? – frågade kyrkoherden sakta och deltagande.
En enda tår smög öfver fårorna på den gamlas anlete, och kyrkoherden sporde henne icke vidare, utan nickade vänligt till afträde åt henne, sägande:
– En så from själ och god kristen, som mor Ingrid alltid varit, behöfver jag visserligen icke spörja i katkes, ty skulle hon än hafva glömt orden, så ligger andemeningen af Guds ord alltid klart och ljust för henne, till hennes sista stund, derom är jag, som känt henne så länge, alldeles förvissad.
Mor Ingrid var ännu menniska, och en stråle af mensklig glädje, en liten gnista af menskligt högmod, lyste än en gång för ett kort ögonblick upp den gamlas djupt nedtryckta själ, öfver hvilken ångern att någonsin lagt sitt ord på den ödets vågskål, som bestämde Gunnars framtid, dock kändes tyngst.
Nu trädde Elin ånyo fram.
– Att fråga dig i katkesen, lär föga behöfvas – sade kyrkoherden, småleende – ty troligen kan du den åtminstone lika så väl som jag sjelf; men deremot vill jag spörja dig om du, sedan du nu tänkt på saken, vill lofva mig hvad jag för en stund sedan bad dig om, ty jag har tydligen sett, att du varit sänkt i begrundande, och icke sladdrat och pratat, som så många andra.
Vid dessa ord blef det tyst som i en graf, i stugan.
– Ja – svarade Elin – jag har noga betänkt edra ord, vördige fader, och tackar eder som väckt mig på att en så stor synderska, som jag är, icke kan vara värdig att förklara ordet för mina likar, annat än för en sådan som Lotta, hvilken ingen annan bryr sig om, och jag afstår hädanefter derifrån.
– Rätt, min goda flicka! – sade den värdige prestmannen, hvilken både som Guds-man och menniska gerna ville bibehålla sin rättighet att allena föra sina får till himmelrik, men detta med saktmod och mildhet, icke med våld och hårda ord.
– Du handlar häruti, skulle jag tro – tillade kyrkoherden – enligt Guds egen vilja, ty han ser väl helst till att hvar och en spänner sin egen tankeförmåga, så vidt som möjligt är, på egen hand, för att förstå hans ord, och när detta ändå förblifver dunkelt, derom frågar sin valda själasörjare, när denne ej på något sätt gjort sig oförtjent af deras förtroende och lit, hvilket jag väl hoppas här icke är händelsen.
«Nej Gubevars!
Nej långt derifrån!» o. s. v. sorlade det sakta och högt genom folkhopen.
– Godt – fortfor kyrkoherden – och alla de som af ren andakt och uppbyggelselust gingo till
Viken, de skola säkert, hvar i sin stad, hemma i sina hus, taga fram den Heliga Skrift och läsa deruti, på sätt jag sagt; ty ingen af eder är så fattig, att den icke med någon uppoffring förmår skaffa sig ett exemplar af denna nödvändiga bok, som jag gerna vill utlåna till dem den saknar, tills de hunnit skaffa sig medel att sjelf lägga sig till en dylik, och den detta icke vill eller bryr sig om, den – – – blifver icke heller uppbygd af sammankomsterne i Viken, eller huru, mina barn?
«Jo, de’ ä’ visst sannt!
De’ har visst sin riktighet!
Det kan ingen neka för» etc., hörde man sorlas i stugan.
Elin neg djupt och trädde åt sidan, lemnande rum åt Abraham, hvilken nu skulle afhandlas, och som steg fram tölpigt, som han gjorde allt annat, bockade sig, men det så oberäknadt, att han kom midt öfver bordet, samt stötte omkull, med sin under bockningen rakt bakut utstående söndagskäpp, en pojke, så att en annan pojke fann sig befogad att knuffa till honom och säga: «pöts intet!»
Af allt detta blef Abraham mycket perplex, och sade: «Tackar som frågar!» då kyrkoherden sporde honom om han glömt sin katkes sedan i somras, och då presten upprepade sin fråga, svarade han:
– Ja varsch! hvart eveligt ord; men Elin har lärt mig och pluggat i mig omigen, så nu kan jag’en igen, hur länge det varar.
Kyrkoherden bläddrade litet i «den smala boken» och frågade derefter:
– Hvaraf hafver Gud i begynnelsen skapat all ting?18
Abraham knäppte ihop händerne andäktigt, men lät ändå tummarne valsa omkring hvarandra och svarade efter ett kort betänkande:
Himmel och jord, och allt det som deruti är, både sunligt och osunligt.
– Du lärer icke hört hvad jag frågade – sade kyrkoherden – efter du svarar så – och dermed upprepade han frågan till Abraham.
– Tyst! lä’ me’ se! – sade denne.
– De va’ just intet så alldeles rasande, det jag sa’, lell, för det ä’ bara nästa svar.
Länger bort ä’ de’ intet.
– Ja – svarade kyrkoherden, icke utan ett litet leende – ditt svar är svar på den nästa frågan, nemligen: «Hvad är det som Gud skapat?» men jag frågade dig ju hvaraf Gud i begynnelsen skapat all ting?
– Ja, kors i alla da’r!
Hva’ skråen va’ de’ nu utaf! – sade Abraham och såg i taket.
– Det va’ nå’t konstigt, så pass möcke mins jag, men hva’ katten kunne de’ vara för slag!
Vest-du Elin! – utropade han, och vände sig bort mot henne – vet du, neppe tror jag att du nånsin sa’ mig hva’ vår Herre skapte hela värla utaf för tug.
– Herre Gud! så du talar! – sade Elin, nästan ohörbart, mycket förlägen och sakta skakande på sitt lilla hufvud, och omärkligt ryckande på axlarne af förlåtlig harm öfver Abrahams dumhet och dumdristighet att vilja skylla sin okunnighet på henne.
Gunnar stod så att han knappt nog kunde se Elin, men han kände i luften hennes ångest, och som han deremot stod helt nära Abraham, hviskade han denne i örat:
«Af intet skapte ju Gud verlden.»
– Hvaa? – svarade Abraham första gången.
Hva’ sa? – svarade han andra gången då Gunnar upprepade sina ord, och slutligen tredje gången: «Hva’ sa’ j?» – Då förlorade Gunnar tålamodet och sade tyst, men hörbart nog:
– Din åsna!
Det var ju af intet som Gud i begyn – – –
Men Abraham gaf sig alldeles icke tid att höra ut meningen, utan skrek till helt belåten:
De’ va’ sant!
Nu håga’ jag’et sjelfver:
Af ena åsna skapte han hela värla, nu mins jag’et präsis.
Elin uppgaf ett litet ångestrop.
Gunnar drog mungiporne till ett svagt leende, det första som ljusnat upp hans anlete på långliga tider; men i stugan blef ett förqväfdt sorl, och några pojkar rusade ut genom dörren och slogo den hårdt igen, och sedan hörde man ett gällt och hjertligt skratt utanför.
Abraham åter, han stod så belåten med sitt svar, och anade ingalunda, att han var föremål för något löje eller ens uppmärksamhet, utan gick på och valsade med sina tummar som förut, medan han afvaktade en ny fråga.
– St! der borta – sade kyrkoherden, och det blef åter stilla och lugnt som i grafven.
– – Det är ledsamt – fortfor han, vänd till Abraham – att du sedan i somras skall hafva glömt din katkes.
Hade jag trott att din kristendomskunskap satt så lös, så hade jag visst icke låtit dig gå fram till Herrans bord, min kära Abraham.
– Hurdå, då? – frågade Abraham enfaldigt, men utan särdeles förlägenhet, en känsla som sällan besvärade honom.
– Jo – fortfor kyrkoherden, med stort allvar – ty den skall tänka och veta bra litet, som kan svara att Gud skapade verlden af en åsna, och – – –
Men här föll Abraham honom i talet, utropande:
– Kors för attan!
Va’ de’ intet af ena åsna, då?
– Men nu steg Gunnar fram och qvad halfhögt:
– Nådi-kyrkherre! jag vet att det är både näsvist och dristigt och otillbörligt att träda fram och lägga sig uti förhöret, men som han Abraham-stackare, är i mitt bröd, så ber jag ödmjukast att få säga, att vi, Elin och jag (när Gunnar sade dessa ord: «vi, Elin och jag», så darrade hans läppar synbart och en rodnad göt sig öfver hans ännu så rena panna, hvilket ej undföll kyrkoherden), att vi mest försökt att för honom förklara Guds lag och Herrans bön, så att han väl skulle få i skallen sina pligter mot Gud och menniskor; men efter han har så ondt om förstånd (detta sade Gunnar halfhviskande till kyrkoherden), så brydde vi oss rätt intet om att så mycket hålla på med «skapelsen» och tocket, som han ändå aldrig rätt hade kunnat lära sig att begripa, utan voro vi glada att han bara kunde det utanför.
Likvisst har Elin säkert sagt honom tjuge gånger att Gud skapade verlden af intet, men se hon har ej upprepat det hundrade gånger, som det hade velat till.
Och härmed bockade sig Gunnar och trädde åt sidan.
– Ja, kors i allan da’r! – utropade Abraham glad.
– Nu rann det opp alldeles som ett ljus för mig, att vår Herre skapte hela värla af kaf-intet, och jag mins nu äfven att jag har grunnat obegripligt på hurhvulet han då kunde bära sig åt.
Kyrkoherden förklarade honom nu detta helt ordentligt och så godt han kunde, och Abraham svarade flera gånger:
«Ja bevarsch!
Nu begriper jag’et!
Nu förstår jag’et så galant, att jag nära på skulle kunna göra’t efter, sjelfver.»
Kyrkoherden fann nu sjelf, att det verkligen knappt lönade förklara några underverk för Abraham, utan gjorde honom i stället några frågor om dessa hans «pligter mot Gud och menniskor», på hvilka han (Abraham) till allas förvåning svarade rätt och redigt, samt med denna ton som bevisade, att han temligen begrep, hvarom saken handlade, och icke blott babblade svaret utantill.
Kyrkoherden slutade sitt förhörande af Abraham med en liten förmaning till honom om att söka vinna mera kunskap i sådant, som icke var honom klart.
– Ja vasserra! – svarade Abraham, bockande och skrapande med båda fötter – om jag och kyrkherrn lefver te’ ett åre så dags, så ska’ han få se att jag vet båd’ hvem som skapte hela värla, och hur han bar sig åt, och allt annat med, för se nu när Banka-Lotta ska läsa för Elin, så ska jag – – –
– Godt, godt! – afbröt honom kyrkoherden – jag förstår din goda mening och gillar den, samt önskar du håller ord.
Och nu, farväl med dig – tillade kyrkoherden, som gerna ville hafva slut på sitt förhör med Abraham, hvilket – hur man bar sig till – dock något litet ingick på det komiska området.
När nu Abraham undergått sitt förhör, voro våra fyra färdiga till afmarch, och med kyrkoherdens tillåtelse, i anseende till den långa vägen, lagade de sig äfven till att gå.
Kyrkoherden blickade sorgligt efter dem, och oaktadt han tycktes fullt sysselsatt med ett nytt förhör, hade hans rika själ ändå rum för många tankar på dessa fyra, och hans ändå rikare hjerta en djup och innerlig suck för dem; ty han, den genomskådande och menniskokännande, han såg att här var mycken smärta, många lidelser och lidanden samlade.
Han såg för väl, för väl, att hela Gunnars varelse tillhörde Elin, och att han förgäfves försökte bekämpa denna våldsamma känsla.
Han såg att
Elin mot sin vilja och sina föresatser delade denna häftiga böjelse.
Han såg att kärleken till en qvinna var det enda som förmått något litet lyfta den täta slöja, som var dragen omkring den arma ynglingen Abrahams klena förstånd och dit leda en svag stråle af ljus.
Han såg i den gamla moderns djupt fårade anlete ändå flera sorger än år, och spår efter nya sorger, utom alla de gamla, redan mullkastade.
Han såg ännu mycket mera, ty han såg och kände, att här osade något efter branden af ett brott, men – – – han kunde icke urskilja hvilket, eller hurudant detta kunde se ut.
Huru väl är det icke när ett dylikt skarpsinne någon gång faller på en fullkomligt god varelse, som icke genom ett svart glas ser menniskorne, deras tankar och gerningar! framför kyrkoherdens själ sväfvade visst en ofulländad fragmentarisk tanka på förbuden kärlek, mord, barnamord, ånger och samvetsagg, samt deraf uppstående religionssvärmeri; men han förkastade genast denna tanke, såsom på intet sätt qvadrerande med det englarena och oskuldsfulla i Elins uppsyn och på hennes panna, och det sansade i hennes svar på hans uppmaning.
Han kastade således alldeles bort dessa misstankar, såsom sig ovärdiga och de oskyldiga kränkande; han kastade bort dem, såsom man bör kasta bort hvad man sjelf anser som dessa mörka dämoniska ingifvelser, hvarmed de ljusast tänkande ofta frestas: men han föresatte sig likväl att hafva ögonen stadigt fästade på torparfamiljen i Viken.
När våra fyra, tysta och hvar och en sluten inom sig, kommit ut på gården och börjat styra kosan hemåt, kom Banka-Lotta springande och skuttande, som samma ekorre vid hvilken vi tillförene liknat henne, och ropade ifrigt: «Jag vill följa med! jag skall följa med!» Elin stannade och såg tvekande ut.
De andra stannade äfven.
– Böra vi icke förut – sade Elin och såg vexelvis på Gunnar, mor Ingrid, ja till och med på Abraham – böra vi ej förbereda och fråga Lena först, innan vi taga Lotta med oss hem.
Kanske är hon alldeles emot det, och då ...
Men här föll henne Gunnar i talet, sägande:
– Har icke jag en gång lofvat, att Lotta skall tills vidare få vara der i Viken hos oss, och är det icke nog?
Gunnar var rädd om sitt husbondevälde, likasom hvarje bra karl det är, och Gunnar, lika litet som många af dessa, besinnade ej alltid hvarest gränsen för husbondeväldet egentligen var, när ingen kärlek, ingen likstämdhet fanns, som bestämde den.
– Gunnar kan väl hafva rätt på sitt vis – sade mor Ingrid – men Elin har äfven rätt, och om jag rådde, så stannade Lotta ett stycke bakom oss, och Elin fick bereda sin syster att få ännu en ätare; ty det är ändå hon, som skall tänka på oss alla med daglig spis, om det än är Gunnar, som skall skaffa henne medel dertill.
– Åh ja, det är sant – svarade Gunnar, som gerna gjorde concessioner för dem han älskade, och som gerna ville hafva all möjlig frid omkring sig, efter han inom sig kände så mycken strid.
Med en vild, osansad och otyglad glädje sprang
Lotta än före, än efter dem, men när de kommo inemot
Viken, sade Elin till henne att dröja der tills hon (Elin) återkom.
– Nå, men om j intet kommer? – sade Lotta ängsligt.
– Jag har ju sagt att jag kommer – genmälte Elin.
– Ja, men om j ljuger?
– Hur skall det gå med mig, lell?
– Elin ljuga! – utropade Abraham.
– Elin ljuger aldrig.
Förr kunde Gud Fader sjelf säga ena lögn.
– Fy Abraham! – sade Elin med en axelryckning.
– Hvad sådana tanklösa, ogudaktiga uttryck ä’ otäcka och mig vidriga!
Gud vet hur så fula tankar kunna falla goda menniskor in, och god är du ändå, käre Abraham, fast det gick skralt för dig med katkesen.
– Ja, se jag blef alldeles betuttad af det myckna folket – svarade Abraham.
– Åh, jag kan intet så säga – anmärkte Gunnar med ett svagt leende; – jag tyckte du lät dig folket icke bekomma, eller hindra dig att prata och gå på.
– Nej, men att läsa utanför, lell! – sade Abraham, och nu var man vid stugudörren.
Elin tvekade litet innan hon steg in.
Det var som hade hon känt en storm i annalkande.
Gunnar anade detta, och kärleken förnekar sig aldrig, ty när den kan, rödjer den dock alltid ur vägen, om ej mer än ett törnrosblad, som skulle ligga till hinder för den älskades fot.
– Låt mig gå in till Lena och säga henne hur det är fatt – sade Gunnar bestämdt, och gick sedan in, utan att afvakta svar.
Mor Ingrid, Elin och Abraham dröjde utanför.
Efter en fem minuter kom Gunnar åter och sade:
– Hvarför skall mor stå här ute och frysa?
Gack du efter di’ Lotta, Elin lilla, och du Abraham, lägg nu utaf dig helgdagskläderne, och häng upp dem ordentligt, och se att du får litet uti dig, och gå se’n i ditt arbete, jag kommer straxt efter.
– Nå ja – sade
Lena när de andra inträdde – bara intet den dera Banka-Lotta stjäl ögonen utaf oss, och äter upp båd’ mat och fat, och allt hvad vi andra skulle hafva, så får det väl stå sitt kast, och bara hon får hållas till flitigt arbete, förty ho’ ä’ starker, som en häst, det syns på ’na.
Nu kom Elin med Lotta, som var både rädd och framfusen, och efter en lång, skarp inträdes- moral-pannkaka af Lena, der salt och peppar mest ingredierade, och der det mångfaldiga gånger var fråga om lathet och ohörsamhet och långa fingrar och snatteri och glupskhet och osnygghet och ohyra och usla föräldrar, tjufvar, tiggarpack och rännande på bygden m. m., m. m. dylikt, ty Lena var minsann ej skonsam i sina uttryck mot den nykomna, tog hon Lotta med sig i «fähuset» för att der genast presentera henne för allahanda roliga och mindre roliga föremål, samt initiera henne i dess rätta handhafvande.
Mor Ingrid och Elin lade under tiden sina hufvuden i blöt om en bädd till Lotta inne i Elins kammare, och en sådan åstadskoms äfven medelst en gammal säck, som mor Ingrid hade uppe i sina gamla gömmor, och några persedlar, som Elin kunde undvara.
Detta öfverensstämde väl ej så alldeles med Lenas plan, som var att natt och dag hafva
Lotta under ögonen, samt till hjelp och nytta; men då hon fick veta, att ett litet sammanskott till underlättnad åt dem, som antogo sig Lotta och lärde henne läsa, skulle göras af sockenboarne, lät hon sig beqväma äfven till denna concession.
Lena var mycket förvandlad, på samma gång, som hon var sig mycket lik.
Redan samma afton började Elin sitt guvernantsskap med Lotta, hvilket i första rummet bestod af en väldig rentvagning ute i köket, den noggrannaste finkamning, samt bortläggande af dessa usla smutsiga lumpor, som utgjort Lottas hela klädsel.
Elin hade letat fram gamla kläder och mor Ingrid hade äfven dertill bidragit, ja – sjelfvaste Lena, smittad af medlidande och välvilja, gaf henne en – som Lena sjelf utlät sig – «rätt hyggelig och superm särk», och nu tog Lottas uppfostran sin början:
Abraham lyste och Lotta läste, och uselt och eländigt gick detta, men Elin hade englars tålamod.
– De’ ä’ fali väl att Elin ä’ en sådan dugtig läsareprest och att Abraham rätt intet duger till eller kan förrätta annan sittegerning än spinta19 stickor och lysa med dem – sade Lena gapskrattande en gång under aftonens lektion, men de läsande läto sig icke bekomma, utan babblade på med friska tag.
– Ska’ ni gå på, på detta viset hvar evelig qväll? – frågade Lena slutligen.
– Nej vars! – svarade Elin.
– Jag skulle bara se huru pass Lotta kunde, och hädanefter ska’ vi gå på för oss sjelfva, inne i min kammare.
– Hurpass hon kunde!
Ha! ha! ha! – skrattade Lena.
– Du menar väl hurupass hon intet kan, ty jag tycker hon är ungefär så pass för sig kommen, som lille Gustaf der.
Lotta såg ned, och kände sig träffad och sårad.
Förut hade hon aldrig brytt sig om hvarje föraktligt tillmäle.
Nu var hon bland goda menniskor, som med en viss välvilja omfattat henne, och nu vaknade redan skammen att vara så mycket sämre än de, hågen att lyfta sig upp till dem.
Och man vill påstå att icke exempel, goda och onda, skulle inverka!
Fråga våra fängelsemurar och bed dem svara.
De veta det bäst af alla.
Om aftonen när de skulle lägga sig, förvånade sig Lotta öfver att någon tänkt på henne med en egen bädd.
Hon var så vand att sofva i en vrå, på en hård bänk eller på sjelfva golfvet, och när hon genast ville intaga denna sin nya sofplats, frågade henne Elin, om hon redan tackat Gud för hans godhet att genom sitt ombud, menniskan, tänka på henne.
Lotta stod förlägen.
Hon kunde icke tacka Gud, hon kunde blott häda och smäda honom.
Elin brast i gråt öfver denna gräsliga okunnighet, och dessa Elins tårar var den första lifgifvande, uppfriskande, uppmjukande dagg, som föll på ett i synder och laster förhärdadt sinne.
Lotta började äfven gråta, men för första gången, oberäknadt en och annan enstaka tår, utan att gråta af köld, hunger, ilska eller förargelse.
Hennes hjerta veknade, och Elin passade på att af henne begära en liten beskrifning om sitt framfarna lif.
– Ack nej, slipper jag intet det?
Det ä’ så mycket fult att tala om – svarade Lotta – och Elin bad henne icke vidare.
Så förgingo nu de få veckor, som ännu voro qvar före julen, och då den stundade stod allt – som det såg ut – nästan på samma ställe, men tiden – – den låter än aldrig någon ting förblifva oförvandladt, och äfven der dess åverkan minst kan skönjas, har dess kraft dock varit stor, fast icke på ytan alltid.
Dessutom förer den ju beständigt allt närmare och närmare till de revolutioner, som ändå skola ske, i det stora som i det lilla, med alla sublunariska ting, och ju närmare man kommer de stora hjul, som drifva händelsernas gång, dess mera susar och brusar det i luften, dess oroligare känner man sig, helst om man blifvit begåfvad med sådana sinnen, som äfven förmå förnimma det osynliga, och för så många andra omärkliga.
Gunnar var dystrare än någonsin.
Han arbetade väl som en träl, men allt det sköna, ljusa af lifvets poesi hade för honom blifvit utblåst, och det är ändå det herrligaste ljus, som bestrålar vår ungdom, lyser vår medelålder och gifver litet dager äfven åt ålderdomens mulna, mörka schakter, det enda som gifver något behag åt jordlifvet, från dess början till dess slut.
Men för Gunnar var denna poesiens soldager slut, och dess hemska månsken var det enda, som nu, då och då lyste på chaotiska, ängsliga, hotande föremål.
Den förr så älskade bössan var upphängd på vind.
Den gamla kära, muntert klingande fiolen hade lille Gustaf länge sedan slagit i tusen bitar, och inga bannor fått af Gunnar för det.
Aldrig hörde man mera en glad eller sorglig visstump från Gunnars läppar.
– Hur ska’ det nu gå med juledansen, som husbond’ lofvade att spela opp till, i somras när vi slog på höet? – frågade Abraham en gång, när han såg
Lena sopa ut bitarne af denna fiol, som fordom var så helig och som utgjort ett så stort trätofrö mellan Gunnar och Olle i de förra glada tider.