Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparres förslag intaget, ty, då Norige icke eger någon egen historia och derjemte — vi kunna ej förneka det — måste såsom för en välgerning tacka Sverige för alla de förmåner, hvaraf det nu är i åtnjutande, då Norige, detta oaktadt, icke funnit sig he dradt att segla under den blåa och gula flaggan, så vet jag icke, hvarföre vi skola i vår flagga bibehålla ett märke, som vi med skäl kunua kalla otacksamhetens.
Hvad mig enskildt beträffar, har detta förhållande s djupt sårat mig, att jag icke vill deröfver offentligen uttala mig, af fruktan att synas orättvis, ty tillkomsten af detta märke ligger vår tid alltför nära, för att man deröfver skall kunna fälla ett fullt oväldigt omdöme.
Jag kan slutligen icke uraktlåta, att vid detta tillfälle hembära min tacksamhet till de män, som här fört fosterlan dets talan, detta icke sfi mycket för den ifrågav:de sakens egen Deri 28 Mars f. m. skull, sorn icke mer derföre, att, sedan denna fråga nu en gång blifvit bragt A bane, det intresse, hvarmed densamma af liela nationen blifvit omfattad, ådagalägger, att det 30:£riga sträfvandet från ett häll att utplåna den Svenska national känslan till förmån för utländska intressen alldeles misslyckats.
Då vi se detta, kunna vi ock hysa den lästa och innerliga tillförsigt, att uti all framtid likartade försök skola få samma utgång.
Det är med ani. af Gr.
Posses anförande jag tar mig den friheten att först yttra mig.
Min tanke är nemi., att det icke skulle vara lämpligt att göra frågan om unionsflaggan till ett särskildt föremål för den blifvande revisionen.
Det är så länge sedan beslut i denna fråga fattades och Sverige har så lång tid dermed låtit sig beskedligt åtnöjas, att man väl kan säga, att vi liksom förlorat tätalierna till laga klagomål deröfver.
Det är, med ett ord sagdt, att anse såsom en fait accompli.
Derefter och tned afs:de å Gr.
Sparres yttrande får jag förklara, det jag, för att, så vidt mig möjligt är, gå Gr:tis önskan till mötes, icke skall vidare motsätta mig bibehållandet af strofen om de politiska förvecklingarne.
Jag finner nemi., att Grat ifrar särdeles mycket för intagandet deraf; och jag medger att man väl kan tänka sig, att detta kan lägga ännu en vigt i vågskålen.
Afven vill jag af samma skäl medgifva, att de der orden om »redlighet i afsigter» m. m. må qvarstå.
Beträffande åter Grins upgift att hans förslag skulle vara af ledamöter ur de andra Stånden godkändt och således hafva säker utsigt att i dessa Stånd bifallas, så vågar jag deremot protestera.
Jag hade visserligen icke äran att af Hr Grin anmodas inställa mig vid det sammanträde, hvilket Grin i går afton för granskning af sitt förslag föranstaltat, — detta — jag kan icke neka det — till min förundran; men dock känner jag med fullkomlig säkerhet, att högst få af de andra Ståndens ledamöter voro vid nämnde sammankomst närvarande; och anser således Grut sakna all giltig anledning för dess uti berörde hänseende yttrade förmodan om ett obetingadt bifall till sitt förslag inom de öfriga RiksStånden.
Tvärtom är jag öfvertygad, att, i fäll någon vid gårdagens sammanträde framstält de anmärkningar mot Gr.
Sparres förslag, hvilka jag nu tagit mig friheten göra, så skulle Grin äfven derstädes, synnerligast hvad beträffar frågan rörande Ståthållareskapet, hafva stannat i minoriteten.
I sistnämnde hänseende anser jag mig böra ytterligare erinra derom, att R.
Stirs inblandning i frågan om Ståthållareskapets uphäfvande alldeles icke varit föranledd af den begärda revisionen, ty frågan om revision väcktes innan ens Stortinget fattat beslut i afside A Ståthållareskapets uphörande.
Dessa båda frågor hafva alltså alldeles icke något omedelbart sammanhang med hvarandra, enär en revision varit lika mycket af behofvet påkallad, om ock Stortinget icke fattat beslut rörande Ståthållareskapet.
Jag måste således vidhålla mitt yrkande, att R.
Stirs hemställan om Ståthållareskapet må klart och tydligt särskildt framhållas och motiveras, så att man ej beböfver några pSpekningar hvarken af Gr.
Sparre eller någon annan, hvar moti - Den 28 Ma rs f. m.
437 verna derför böra i några skrifvelsens mellanraeningar upsökas.
Jag är belt viss uppå, att om man läser Gr.
Sparres förslag till skrifvelse och icke har någon annan kännedom om frågan rör:de Ståthållareskapet, än den som deri inhemtas, man icke erhåller någon klar föreställning om denna fråga, hvilken likväl är både den vigtigaste och mest omtvistade.
Det är visserligen snnnt, att Konungens rådgifvare icke behöfva underrättelser om motiverna, emedan de känna väl till frågan; och om fördenskull meningen vore, att skrifvelsen icke skulle hinna längre än till dem och möjligtvis K.
M:t sjelf, så skulle jag icke, som man säger, hålla på, om åtskilliga af de med frågan sammanhang egande förhållanden undandoldes; men då nu detta icke är händelsen, utan denna handling otvifvelaktigt är en sådan, som kommer att läsas icke blott, af Svenska och Norska folken, utan af hela det civiliserade Europa, så anser jag på det högsta angeläget att motiverna framhållas så klart, att deraf tydligen framstå de skäl, hvarpå denna statshandling stödjer sig.
Måhända kan meningen med motiveringen i Gr.
Sparres förslag vara lika god som den i Hr Nordenfelts; men jag för min del anser den sednare vara både bättre placerad, enklare och bestämdare.
Om sålunda bland klagomålen öfver Unior.sfördragets brister uteslutes hvad Gr:n vill hänföra till motiver för beslutet i Ståthållareskapet, så är det mycket enkelt att sedermera tillägga den af mig uplästa punkten uti Hr Nordenfelts skrifvelseförslag.
Detta är en upställning, som jemväl finnes både i Ekon.Utslcts Betänk, och i Exped.Utsk:ts förslag till skrifvelse.
Jag kan icke frångå att en sådan upställning är i allo riktigare och gör raissonnementet mera framstående.
På de af mig nu angifne skäl fortfar jag yrka, att detta tilllägg angtde Ståthållareskapet måtte uti skrifvelsen intagas.
Jag, för min del, kan icke annat än lemna företräde åt Gr.
Sparres förslag till underd. skrifvelse i ämnet, icke allenast derföre, att denna skrifvelse i korthet, men likväl tydligt och bestämdt, angifver de omständigheter och ytterligare skäl, som föranledt R.
St:r att anhålla hos K.
M:t om en revision af Unionsförbållanderna, utan äfven och synnerligast med afseende derå, att ifrågavide skrifvelseförslag icke så bjert som Exp.- Utskits skrifvelse framhåller Sveriges främre ställning.
Jag hyser den öfvertygelse, att då meningen med revisionen obestridligen ar en försoning, man icke bör i denna skrifvelse intaga ord, som kunna missförstås.
I öfrigt är jag förvissad, att en hvar med mig anser att
Sverige bör hafva den främre ställning, som grundar sig på rättvisa, meu icke den, som är grundad på orättvisa.
Sveriges större folkmängd, rikedom och makt, ger detsamma otvifvelaktig! den främre ställningen i unionen; men vi skola icke så framhålla detta, att Norige må tro^ att vi betrakta detta land såsom en eröfrad provins.
Detta är det hufvudsakligaste skälet, hvarföre jag 438 Den 28 Mars f. ra. på det högsta förordar Gr.
Sparres skrifvelse.
Här liar blifvit föreslaget af Gr.
Posse, att i nämnde skrifvelse en strof af följande lydelse skulle införas: »Unionens representerande genom en gemensam flagga.»
Uti förra plenum var Gr.
Posses åsigt, att man borde anhålla att återfå den flagga, hvilken år 1815 faststäldes, eller att den af Sveriges minister och representation år 1844 bortgifna flagga skulle återkomma.
Nu vill Gr.
Posse endast och allenast påpeka för revisionen, att det är nödvändigt för de förenade Skandinaviska rikena, för Unionen, att hafva en gemensam flagga, ty alla unioner i verlden hafva en sådan gemensam flagga.
Hr Dalman bar anmärkt, att man icke bör framhålla denna omständighet, utan, enl. hans förmening, söka undanhålla sådana fall, hvilka äro en fait accompli.
Samma förhållande är dock med tronföljarevalet; men det är just dessa »faits accomplis», som Sverige på rättvisa och billiga grunder vill hafva förändrade.
Jag anser mig, med hänsigt härtill, hafva allt skäl att förorda införandet af Gr.
Posses ifrågavide lilla tillägg; samt anhåller i öfrigt, att Hr Gr. o. Landtm, först framställer propos. på bifall till Gr.
Sparres skrifvelseförslag i dess närv:de skick, med Ståndet öppen lemnad rätt, att, om det så finner för godt, sedermera derstädes införa Gr.
Posses omnämde tilllägg och Hr Dalmans förslag till en bättre motivering för nödvändigheten att tills vidare bibehålla Ståthållareskapet.
Detta är det sätt, på hvilket jag tror, att det Höglofl.
Ståndet förer denna fråga till det lyckligaste slut.
Jag vill till en början bedja Hr Dalman om ursäkt derföre, att jag icke underrättade om sammanträdet i går afton; men anser mig i ani. deraf böra uplysa, att det icke var jag, som föranstaltat denna sammankomst.
Då jag nemi. i går förmiddag var uppe i LagUtsk:t, kommo några personer derstädes till mig och delgåfvo mig att de i plenum dagen förut, då jag icke var närvarande, gått uti författttning derom, att anmoda ledamöter af fiiksStånden sammanträda för öfverläggning rörande ifrågav:de skrifvelseförslag.
De framstälde äfven till mig den begäran, att jag då skulle vara tillstädes; och jag underrättade sedermera de personer, jag anträffade, om detta sammanträde.
Jag kunde sannerligen icke skicka staden omkring och söka personer, för att sammankalla dem till ett sammanträde, hvarom jag icke föranstaltat.
Deremot torde Hr Dalman erinra sig, att jag på förhand underrättade Hr Dalman, det åtskilliga personer sistl.
Söndag skulle sammanträda hos mig för att öfverlägga om redaktionen af detta förslag; men det var icke heller då mitt fel att, när de öfriga kommo, Hr Dalman icke fann för godt att närvara.
Således är jag, efter hvad jag tror till och med Hr Dalman -sjelf kan finna, helt och hållet oskyldig uti detta fall, och hade sannerligen icke väntat mig någon förebråelse härför, åtminstone icke från det hållet.
Hvad derefter mitt förslag till und. skrifvelse i ämnet beträffar, så är det ett misstag, att, på sätt jag nyss hört påstås, frågan om Ståthållarepiatsen derstädes finnes intagen i motiverna om revisionen.
Uti det af mig afgifna förslag äro motiverpa i ett sammanhang
Den 28 Mars f. m. framställda.
Jag har nemi. icke velat dela mellan motiverna för det ena och det andra; och man har sagt mig att häruti skulle en bestämd fördel förefinnas i det förslag, jag tagit mig friheten framställa framför de begge öfriga förslagen, i afs å hvilka ett motsatt förhållande eger rum.
Enligt mitt förmenande böra R.
Stms framställningar uti förev:de fall följas åt, så att det icke blir särskilda motiver för den ena framställningen, andra för den derpåföljande o. s. v. eller, med ett ord sagdt, 3 särskilda framställningar med 3 särskilda motiveringar.
Då nu skrilvelsen fått denna form, är naturligt att motiverna för revisionen likasom de för Ståthållareplatsen skulle stå intagna bland skrifvelsens »motiver»; men det är deremot en oriktig upfattning, att dessa motiver endast äro derstädes intagne såsom »motiver för revisionen.»
Slutligen ber jag att få förklara, det mitt sträfvande varit att denna skrift skulle blifva så concis, så sammanträngd, att den icke skulle innehålla för mycket och, om möjligt, icke heller för litet, äfvensom att en viss point skulle vara lagd på hvarje ord.
Då nu skrifvelsen just i denna punkt uptager bland de anmärkningar, som här framställas, »Noriges Storthings för dess del beslutade upbäfvande af det vid Unionens stiftande betingade stadgande i Noriges å ömse sidor antagna Grundlag», så tror jag att med den korthet, som man ovilkorligen måste erkänna i valet af dessa ord, meningen likväl icke kan undgå att falla i ögonen och att hvar och en läsare häraf, särdeles med afseende å det concisa språket, icke kan uraktlåta att fråga sig:
Hvarföre stå dessa ord der?
Hvarföre heter det: »vid Unionens stiftande betingade»; hvarföre: »å ömse sidor antagne»?
Då nu dessa ord »å ömse sidor antagne» äro ett plus mot hvad som innehålles i Hr Nordenfelts förslag, så anser jag allan rättfärdighet vara upfyld, samt att de förstärka, i stället för att försvaga saken.
Posse: Som Hr Brakel redan, enligt hvad mig synes, fullt nöjaktigt besvarat de anmärkningar, Hr
Dalman i afs:de å mitt förslag i ämnet framstält, så ber jag endast att få förena mig uti den af Hr Brakel gjorda anhållan.
Det är en sats, lika gammal som allmänt känd, att den, som är hvad man kallar man för sig, han står också bakom sitt ord, och Svensk man har sällan svikit denna regel.
Det synes mig dock nu, som skulle den föga aktas af de värde Hrr, hvilka här upträdt för att åt R.
St:rs skrifvelse gifva en helt annan upställning, än den Exped.Utsk:t begagnat i sitt förslag.
Jag får påminna om, huru man har här hört allvarliga ord uttalas öfver Noriges förfarande mot Sverige i afs:de på de uniouela förhållanderna.
Man har i icke mindre allvarliga, men derföre icke mindre värdiga ordalag yttrat sina åsigter om allt hvad det Norska folket är skyldigt Sverige; samt om det mot Sverige föga vänliga sätt, hvarpå Norige upfattat föreningens ändamål och betydelse.
Nu åter, sedan man på detta sätt i sjelfva hufvudsaken 440 D en 28 Mars f. m. förfarit, och då det gäller att till Konungen frambära resultatet af öfverläggningarna om densamma, nu liksom fruktar man att på ett manligt språk utsäga sin mening; utan man vill liksom insockra de antmr, man gjort, för att såmedelst göra dem så smakliga som möjligt för det Norska folket.
Ett sådant handlingssätt anstår icke den Svenska nationen.
Har man en gång på ett kraftfullt sätt uttalat ett omdöme, så bör man ock på ett kraft fullt, men dock värdigt, sätt frambära detta omdöme till sin Konung.
Af de flera förslag, som till vår pröfning äro framlagda, synes mig Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag vara det, som i berörde hänseende närmast upfyller sitt ändamål, och i ordningen derefter kommer det, som Hr Nordenfelt låtit upläsas.
Uti båda dessa skrifvelseförslag säga nemi. K. 8t:r i bestämda ordalag, hvad de hafva att anmärka mot brödrafolket.
De uttala ock deri hvilka förändringar de önska och detta sker uti ett tydligt och öppet språk, om hvars rätta mening något misstag ej kan upstå.
Läser man åter Gr.
Sparres förslag, så får man knappast veta, hvaruti anm:na bestå, och man saknar der alldeles hela den bevisning för deras riktighet, som både Exped.Utsk:ts och Hr Nordenfelts förslag genom de der anförda fakta innehålla.
Detta är likväl en brist och det af en ganska väsendtlig art uti en skrifvelse af sådan vigt, som den förev:de.
Uti allt, söm angår Sveriges inre angelägenheter, frambära ju K. St:r till Konungen alla de skäl och omständigheter, som ligga till grund för deras underd. framställningar, och hvarföre skola ej R.
St:r på samma sätt uti denna fråga förfara?
Då stå R.
St:r bakom de ord, sorn blifvit uttalade.
Eör öfrigt äro såväl Exped.Utskds som Hr Nordenfelts förslag affattade på det sätt, som varit oafbrutet följdt och iakttaget allt ifrån början af vårt nuv:de statsskick, och hvars lämplighet sålunda svårligen torde kunna jäfvas.
— Att icke säga rent ut hvad man tänker, vittnar ingalunda om manlighet och kraft, men väl om en pjunkighet, en rädsla, som för ingen del höfvas Svenska män.
Jag tillåter mig också påminna derom, att när denna skrifvelse kommer till K. M., så lärer den der icke läggas å sido för att öfverlemnas åt glömskan, utan kommer tvifvelsutan att göras till föremål för granskning och bedömande i sammansatt Svenskt och Norskt StatsRåd.
Då är det väl, om någonsin, af högsta vigt att skrifvelse!! innehåller fullständiga fakta och grundliga skäl för alla deri gjorda framställningar.
Inrättas skrifvelsen på annat sätt, så blir följden den, att man å den sidan, som underkänner skrifvelsen, invänder, det R.
St:r alldeles icke vågat framkomma med några skäl lör sin begäran.
Man frågar då:
Hvar äro skälen för hvad man äskat? jo! svaras det då, de finnas i Ekon.Utsk:ts Betänk.
Nå väl 1 om detta ock är en sanning, så är det en icke mindre sanning att de icke stå der de borde finnas, för att kraftigast verka, nemi. just uti den handling, som blifvit framlagd för Konungen och som derefter säkert kommer att vandra omkring hela Europa för att der göras till föremål för mångfaldiga utläggningar och betraktelser, vid hvilka tillfällen det icke är af ringa vigt att handlingen eger tillräcklig fullständighet, för att kunna gifva läsaren ett klart Den 28 Mars f. m. 441 begrepp om dess innehåll; ty icke kan man begära att utländningen skall känna de förhållanden, som här äro för handen, eller att man utomlands skall kunna göra sig reda för beskaffenheten af de schismer, hvilka imellan Sverige och Norige sig yppat, så vida icke sjelfva den urkund, som derom lemnar underrättelse, tillika innehåller fullständig uplysning om orsakerna till desamma.
Jag vädjar till hvar och en, som tagit någon kännedom om Gr Sparres förslag, huruvida det är möjligt att af detsamma erhålla ens den ytligaste kännedom om skälen för samt orsakerne till de klagopunkter, sorn, igenom den i ämnet väckta motionen, blifvit framställde till R.
St:rs begrundande och hvilka R.
St:r sedan såsom sina egna adopterat.
Jag skulle tro att detta är uti Gr:ns förslag en brist, som är i högsta grad väsendtlig.
Det är dessutom behäftadt med andra fel, af lika väsendtligt beskaffenhet.
Sålunda förekommer på ett ställe uttrycket: »R.
St:r hafva trott sig finna».
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, huruvida det omdöme, som detta uttryck skall innebära, är på långt när så bestämdt, som nödvändigheten påkallar och som man har rätt fordra, när R.
St:r skola deruppå grunda en begäran hos Konungen om saker af den största vigt.
Det hade väl då rätteligen bordt heta: »R.
St:r hafva funnit», för att genom detta bestämda omdöme gifva erforderlig vigt åt den framställning man gjort; ty att man blott »trotsig finna» innebär redan en tvekan huruvida man i saken har rätt eller icke.
Och det höfves icke R.
St:r att begagna ett uttryck, som ådagalägger en sådan osäkerhet; åtminstone kan jag omöjligen dela en sådan åsigt; och det så mycket mindre, som
Ständerne hafva uti förev:de täll både många och giltiga bevis på riktigheten af hvad de »funnit».
I sammanhang härmed och då jag här hört en föreg:de talare yttra, att det skulle ligga föga vigt på de ord, som i skrifvelsen komma att inflyta, får jag, för min del, förklara, det jag, i motsats till den värde talaren, är af den tanken, att det i allmänhet ligger mycken vigt uppå, huru orden äro affattade i hvilken handling som heldst, men synnerligast och om någonsin, när det är fråga om en handling sådan som denna, der granskaren lagger vigt på hvarje ord, och der man således också bör med yttersta sorgfällighet öfverväga hvarje ord, som begagnas, för att åt detsamma gifva sin rätta plats, sin verkliga bétydelse.
Det är äfven till följd af denna min åsigt, som jag anmärkt såsom en högst väsendtlig bristfällighet i Gr.
Sparres förslag, att derstädes blifvit begagnade ordalag, hvilka nära nog tillintetgöra verkan och påföljden af det beslut, som R.
St:r så enhälligt fattat.
Sparre har anfört, att det skulle vara olämpligt att åberopa några skäl för en begäran, som R.
St:r framställa till sin Konung, emedan, så förklarar Gr:n, ensamt denna begäran innefattar bevis nog för dess befogenhet.
En bevisning at detta slag förekommer mig högst sällsam, och icke mindre sällsam är tankegången hos den, som kan drifva en dylik sats som denna.
R. / St:r äro visserligen en ganska aktningsbjudande myndighet; men ingen skall dock med framgång kunna drifva en sådan paradox 442 Den 28 Mars f. m. som den, att
Ständerne äro mera än hvar och en annan korporation eller myndighet befriade från skyldigheten att, när de framställa en begäran till Konungen, framlägga bevisen, hvaruppå den sig stödjer, vid äfventyr att samma begäran eljest icke vinner afs:de.
Derförutan kommer den underd. skrifvelsen icke heller att vara hvad den bör, nemi. ett helt för sig, eller, med andra ord, en handling, hvaraf man kan se, huru frågan upkommit, på hvad sätt den sedermera utvecklat sig, och huru den, efter grundlagsenlig behandling, kommit till den punkt, på hvilken den sig befinner.
Derföre är det också, efter min åsigt, en stor brist uti Gr.
Sparres skrifvelseförslag, att bevisningen för allt hvad Gr:n påpekat blifvit alldeles utesluten.
Val har Gr:n, till försvar för de uti förslaget begagnade ordalag, anfört, att der förekommer en mening af följande lydelse: »Noriges å öipse sidor antagna Grundlag».
Men hvilka äro då dessa »ömse sidor»?
Derom får man i förslaget ingenting veta.
Nu känna vi likväl att ett antal personer finnes, sorn påstå, att »den ena sidan» alldeles icke är Sverige, utan i stället Konungen i Sverige, samt att »den andra sidan» är Norige.
Det är då helt naturligt att man skall fästa sig vid det obestämda i de af Gr.
Spaire begagnade uttryck och säga: »Sveriges R.
St:r »hafva visserligen sagt att stadgandet om Ståthållareskapet är be»tingadt i Noriges å ömse sidor antagna Grundlag, men de hafva »alldeles icke sagt att det är Sverige, som betingat detta stadgan»de; och deruti ligger ett medgifvande att Konungen i Sverige är »den ena sidan och Norige den andra, hvaraf således följde att »Sverige med saken icke hade något att skaffa».
Men detta resonnemang torde man väl icke vilja erkänna såsom riktigt, i fäll man önskar framgång åt Ständernas begäran, hvilken grundar sig på den bevisning, Ekon.Utsk:ts Betänk, innefattar derom, att det är en Realönion imellan Sverige och Norige, så att icke Svenska Konungen, för sin egen person, utan Sveriges Konung, såsom representant för detta rike, utgör den ena parten, och denna bevisning bör väl icke ur skrifvelsen uteslutas.
Hr Brakel har anmärkt, att Exped.Utsk:ts skrifvelse bjert framhåller
Sveriges främre ställning i förhållande till Norige.
Eör mig, som icke är främmande för innehållet af denna skrifvelse, skulle det likväl vara synnerligen intressant, om Hr Brakel ville upge de ställen i skrifvelsen, hvilka innehålla en sådan bjert framställning.
Jag har icke kunnat uptäcka dem.
Någon egentlig jemnförelse mellan Sverige och Norige finnes der icke en gång; ty någon slutsats i denna syftning kan man ej med något slags fog draga deraf, att i en mellanmening talas om »Noriges folk, såsom det mindre talrika», emedan detta är en obestridlig sanning, hvilken likväl är så beskaffad, att den ganska väl står tillsamman med Noriges frihet och sjelfständighet.
Och då det på ett annat ställe i skrifvelsen, uti en mellanmening, heter: »R.
St:r, som för sin del anse detta (revision och ett fullständigande af föreningsfördraget) böra verkställas endast på sådana grunder, att främsta rummet inom föreningen och rättigheten att i förhållande till andra makter representera densamma böra åt Sverige fortfarande bi - Den 28 Mars f. m. 443 behållas, såsom tillhörande sistnämnde land», så hafva dessa ord blifvit intagne på den grund, att fordringarne å Noriges sida på jemnlikhet i berörde hänseende med Sverige sakna allt stöd, vare sig i Noriges Grundlag eller i li i ks A k teir.
Vill man ändtligen anse dessa ord innefatta jemnförelse de båda rikena emellan, så äro de de enda af delta slag, som förekomma uti Exped.Utsk:ts skrifvelseförslag.
Således torde R. o. Ad. finna att if'rågav:de förslag i detta fall alldeles icke är behäftad! med de fel, som Hr Brakel vill hafva lagdt detsamma till last.
Och då jag anser att R.
St:r allraminst vid detta tillfälle böra afvika från den ordning och form, som alltifrån år 1809 iakttagits vid affattande af de skrivelser, hvilka skola till K. M. afgå från R.
St:r, så kan jag för min del icke annat än protestera emot antagandet af Gr.
Sparres förslag, under önskan att Exped.Utskrts förslag måtte godkännas, helst man, märkligt nog, emot detsamma icke framställt någon enda egentlig anm.
Skulle åter Hr Nordenfelts förslag smaka bättre, sfi vill jag ej sätta mig emot dess antagande, ehuru jag icke kan underlåta att fästa upmärksamlieten derpå, att detta förslag icke innehåller någon bevisning i sak, utan egentligen blott allmänna fraser, — ett förhållande, som äfven Hr Dalman medgifvit; och derigenom skiljer det sig väsendtligen ifrån Exped.- Utsk:ts skrifvelse, der bevisningen för Ständernes befogenhet af deras framställning val är kort, men icke desto mindre bindande.
Såsom ordhde i Exped.Utsk:t känner jag nogsamt huru Utsk:t enhälligt ansåg det vara af yttersta vigt att framhålla denna bevisning såsom grund för R.
St:rs begäran, det K.