Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då bygger jag mig hellre mina egna stjärnor, på hvilka jag åtminstone själf känner mig hemma.
Eller tag en bok och läs högt för mig!
Välj något omfattande och samladt, hvilket du kan räcka mig på dina två händer liksom Atlas sin himmelsglob.
Nå, min unge Atlas, hvarför räcker du mig inte globen?
Rullar han kring och brister sönder utan att du kan infånga honom, eller hvarför bläddrar du och slår utan att någonsin begynna läsningen?
Välj något storsinnigt vackert, hvilket kan fylla mig med samma salighet som en symfoni af Beethoven.
Hvarför höjer du så ironiskt dina ögonbryn?
Var inte för sträng.
Det är sedan gammalt snillets förbannelse att det skall vara så svårt att skrifva något bra.
Du går till klassikernas hylla ... den hade jag under dessa år så när förgätit.
Med böcker från den hyllan skola vi en gång bygga en vagga.
Kommer han aldrig, mannen med den apolloniskt stränga pannan och de förgörande pilarna, han som skall födas under hån och hvisslingar ...
Min kära gosse, hvarför fortsätta ett samtal om det bottenlösa och obestämbara?
Betrakta endast mina ord som ett improviseradt testamente från en äldre bror.
Jag skulle vilja säga dig något om orättvisans filosofi och hur den lyfter mitt bröst med glädje.
Om orättvisan jagades ur världen, skulle allt sjunka samman till en förpestande göl.
Den som fyller ett värf, skall ha stenar, oduglingen rosor.
Hvad värde besutte annars en bragd?
En gärning, hvars belöning ligger inom synhåll är ej mer berömlig än den handlingen, att en törstig böjer sig för att dricka.
Hur gick det mig själf?
Du känner vår tid.
I stället att bli hennes ögontjänare uppsade jag tro och lydnad, och hvar fördom, som jag kom att vidröra, rullade sig samman likt en igelkott och stacks.
Likafullt hade jag mina svaga mellanstunder af eftergift, då jag grep fatt i dagens burleska och redan hundra gånger tummade recept – och genast regnade det lagrar genom skorstenen.
I synnerhet de modiga inom samhället berömde mig vid sådana tillfällen för mina ursprungliga nyheter.
Tänk du, de talade om nyheter!
De visste inte, att realismen var akademisk för redan mer än femtio år sedan och att våra filosofiska och sociala idéer komma från sjuttonhundratalet.
För mina svagheter alltså höstade jag ära ... och jag fick min fåtölj – och den höjde mig i min städerskas ögon.
Jag blef popularitetspilt och sattes på tron, och mina janitscharer drogo ut kring landet att hugga ned all upprorisk själfständighet.
Hvarför glömma vi så beredvilligt, antingen vi äro statsmän eller konstnärer, att folkynnest och handklappningar merendels äro både Apollons och Klios ironiska utpekande af det förgängliga och snart glömda ... att ofolklighet och en vid ring af isande hat från alla sidor äro den blodrödaste och ädlaste taggen i en segerkrans?
Ack, hur jag afskyr det krypareordet folkgunst!
Hvar jag här i vår lysande världsstad såg en drillande konsertdiva eller en blankkindad och obetydlig liten president, där stod folkgunsten och hurrade, men en Peter den store dör, omgifven af hat och löje och nära nog som enstöring, och ännu öfver hans mull fortgår tvisten om hans lifsverk ...
Räck mig dina båda händer och låt en gammal man få luta sig mot din axel och förtro dig, hur bittert han afundas hvisslingarna omkring ett ungt namn – äfven om han godt vet att de hvisslingarna så sällan hålla hvad de lofva.
OM PÖBELNS AFSKAFFANDE.
INGEN reform är nödvändigare och bultar mer angeläget på vår dörr än den att pöbeln snarast möjligt blir afskaffad.
Vi måste därför begynna tänka öfver saken och pröfva hvad som därvidlag är att göra.
Pöbeln är en otidsenlig kvarlefva från de mörka gränderna i medeltidens städer och de mest vanryktade kvarteren bortom Roms Subura, och den står främmande i vårt på rättvisa och milda seder byggda samhälle.
Från nästan alla tider finnas också berättelser om hur pöbeln med förkärlek nedkallat död och förbannelse just öfver de män, som snarare varit förtjänta af att bespisas med en offentlig hedersmåltid.
Pöbeln är att likna vid ett stort vatten, hvilket allt efter de olika ingeniörernas afsikter kan ledas att drifva de nyttigaste hjul eller öfversvämma och förgöra.
Det har visserligen funnits ingeniörer, som midt under en revolutions vildheter kunna få detta vatten att, genomskinligt och källklart, spela i vackraste regnbågar, men just den möjligheten att snart sagdt hvilken hand som helst i lidelsens ögonblick kan slå undan dammborden håller samhället i en ständig osäkerhet.
Det är ingen klok hushållning att, medan vi förskansa oss mot farsoter och utländska inkräktare, vidmakthålla härar af otämda hunner midt inom våra egna gränser.
En dag hvad det lider kunna dessa hunner uppresa sig okallade och då står hela vår odling i ljus låga.
Det är därför man icke kan annat än önska att någon riksdagsman, som verkligen åstundar att förknippa allvarliga uppgifter med sitt mandat, utan dröjsmål skall väcka en motion, att riksdagen måtte ingå till k. m:t med anhållan om pöbelns snara och fullständiga afskaffande.
Det är visserligen rimligt att en sådan motion finge bereda sig att i förstone möta betänkligheter och segt motstånd.
Å ena sidan skulle de maktägande
måhända tänka ungefär sålunda:
Om vi en gång råka ut för missödet att få en riktigt usel regering, kan denna tilläfventyrs dock alltid stödja sig på pöbeln.
Med pöbelns hjälp kan man till och med upprätta envälde och skapa tyranner.
Å andra sidan kunde det finnas en och annan partiledare, hvilken, om pöbeln helt och hållet afskaffades, plötsligt skulle känna sig som en galeja utan segel.
Han skulle därför troligen säga till sig själf:
Om vi icke bibehålla pöbeln, huru skola vi väl då, när nöd kräfver, hastigt kunna göra en kupp ?
Advocerande lagtolkare, egennyttiga rådgifvare och lustighetsmakare af tarfligaste slag skola samla sig kring tronen utan att det längre finnes någon makt, som förmår att drifva bort dem.
En allmän stagnation kommer att inträda i det offentliga och utan pöbel blefve aldrig någon omfattande revolution möjlig.
Slutligen skulle vissa folkvänliga konstkännare, som gärna på sin tunga föra bekymrade ord om kvalmig drifhusluft, säkerligen icke blott ur estetisk utan också ur sedlig synpunkt finna det i högsta grad oförsiktigt att borttaga ett så gammalt och kraftigt samhällsornament som pöbeln.
Ingen vitterhet i hela världen har såsom den svenska rest sig till ett tempel öfver krogen och skökan, och det förkomna subjektet med sin gallsprängda bitterhet har där fått en sådan äresplats, att tillintetgörandet af denna nationalhjälte skulle lämna ett tomrum, hvilket konstkännarna icke skulle tilltro oss att någonsin kunna fylla.
Allra sist skulle skämtarena framträda och påpeka, att äfven om man upphörde att bibehålla den pöbel, som igenkännes på dåliga kläder, blefve man därför icke af med den välklädda.
Då benämningen pöbel härvidlag visserligen är träffande, men det oaktadt brukad i något öfverflyttad bemärkelse, faller emellertid skämtarenas invändning utom ämnet.
Af de många och naturliga betänkligheter, som blifvit antydda, är det likväl hufvudsakligast den ena som på allvar tynger i vågskålen.
Det kan icke förnekas att långvariga och öfvermodiga oförrätter berättiga de förtryckta att uppresa sig med vapen i hand.
Om vi emellertid söka att föreställa oss ett samhälle af bara bildade, kunna vi, som sagdt, svårligen därmed förena synen af en stor revolutions gatustrider.
Eller skulle vi kunna tänka oss våra professorer och affärsmän, våra hofmän och kanslister ställa upp sig på Norrbro för att skjuta på hvarandra?
Lockades de verkligen till något sådant, skulle det gifvetvis bero därpå, att någon sista återstod af pöbel smugit sig in i deras led, ty pöbelanda smittar.
Den som blifvit anstucken af henne, vet icke längre hvad han gör.
Låtom oss dock icke frukta, att ej äfven ett samhälle af endast bildade skulle lämna rum åt hälsosamma slitningar och omstörtningar.
Där skulle härska minst lika häftiga passioner som någonsin i våra dagar.
Offervillighet och egennytta, ärelystnad och feghet skulle där bryta sig mot hvarandra med oförminskad våldsamhet och med beständigt stegrade önskemål.
Hela skillnaden blefve den, att striden öfverflyttades i mer andliga former och att bössor, ugnsrakor och kvastskaft politiskt förlorade sin betydelse.
Vi ha därför långt större orsak att härvidlag beakta stundens misshälligheter än att af omsorger för framtiden bibehålla pöbeln, och det mot dess egen vilja och lust.
Plockar man sönder pöbeln i individer, får man ingenting i handen.
För flera år sedan blef jag i Paris en gång inträngd i en larmande pöbelhop.
Hundra mistlurar på ett upprördt haf skulle icke mäktat att omgifva mig med ett ohyggligare vrålande än alla dessa människostrupar, där orden förkväfdes.
Händerna lyftes, munnarna stodo vidöppna och som vid de stumma tonerna af en gemensam men endast inifrån förnummen melodi begynte alla fötter att marschera i takt.
Det hade endast behöfts att en kraftig vilja stigit fram och utpekat ett bestämdt mål och, ständigt allt mera upphetsande sig själf, skulle hopen låtit sig ledas till hvilka uppträden som helst.
När oväsendet efter en dryg stund ändtligen begynte lägga sig, slog jag mig i samtal med en storvuxen blusman i min omedelbara närhet.
Han hade utmärkt sig som en af de värsta skrikhalsarna, men till min öfverraskning kom jag ganska snart underfund med, att han var en hygglig och redbar arbetare, en öm familjeförsörjare och framför allt i grunden vida mer road af att få debattera än att skrika.
Han talade kanske något mulnare än jag om en del förhållanden, af hvilka han tyngre kände bördan, men därom var intet att säga och vi skakade hand, när vi skildes.
Jag är öfvertygad om att hade jag gått vidare från man till man, skulle jag i de allra flesta fall ha gjort samma upptäckt.
Pöbel finnes endast i flock.
Ytterst sällan råkar man en person af den arbetande klassen, hvilken berättigar oss att mumla något om pöbel.
Han kan visa sig motsträfvig, men det är något annat.
Tvärtom blottar en sådan person merendels klara och bestämda åsikter om rätt och orätt samt en rörande åtrå efter kunskap.
En bok är för honom nästan alltid en särdeles välkommen gåfva.
Det är först när många människor stå i trängsel, som pöbelandan brister ut, oftast blandad med en pojkaktig böjelse för tokiga upptåg, och sedan kan smittan sprida sig på några ögonblick.
När ett stort antal människor redan från sin födelse känna sig afsöndrade i en hopträngd grupp, finner smittan hos dem en ständigt mottaglig jordmån.
Säkert märka därför också redan de flesta hur nödvändigt det är att vi få en lag, som förbjuder och afskaffar pöbeln genom att borttaga hvarje tillfälligt »streck» och in i det minsta skänka samma medborgerliga rättigheter åt alla söner af samma folk.
Vi bruka till ensidighet betona vår böjelse för det nyttiga, men just en sådan reform är framför andra nyttig och fredsbringande, medan olägenheterna äro små och öfvergående, om icke inbillade.
Hvarför uppskjuta något som likväl icke kan undvikas!
Det land, som vi tagit i arf af våra fäder, har icke köpts för penningar, och den politiska myndighetsförklaringen kan där endast göras till en åldersfråga men icke förbli beroende af penningen.
Det är omöjligt att icke hvar tänkande man i Sverige åtminstone i sitt tysta sinne närer en önskan att hellre afsäga sig sina politiska privilegier än att icke lika få dela dem med hvar och en bland sina egna landsmän.
Vi äro ett litet folk, men splittradt blir det ännu mindre.
Ett rike, hvars inbyggare icke ens äro så likställda, att de samfäldt få närma sig valurnan, innehafves icke af ett folk utan af sins emellan misstrogna fiendeläger.
Illa skulle det vara beställdt med en fosterlandskärlek, hvilken icke satte som sitt mål att samla oss till enhet och medveten styrka, men högre än fosterlandskärleken står den rättfärdighet, hvars ärenden ännu aldrig någon gått för tidigt.
Hvad sedan återstår af pöbel, det kan endast utrotas af upplysning, upplysning i alla riktningar, upplysning utan gräns.
Det kommer en gång en dag, då det skall finnas ett bibliotek på kanske femtio böcker i hvarje svenskt hem, äfven det lägsta.
Den dagen kunna våra historici leende berätta för oss om de gamla pöbeltider, då politiska spörsmål afhandlades i Storkyrkobrinken med stenkastning och klingande fönsterrutor.
DET NATIONELLA SOM TEORI OCH KÄNSLA.
SVAR TILL MIN VÄN ELLEN KEY
MED ANLEDNING AF HENNES ÖPPNA BREF.
Du säger, att brasan har brunnit ned.
Jag har knappast märkt det, så helt har du under vårt samtal hållit mig fången med dina ord.
Du har format dina meningar med en så ädel plastik, att de kommit att likna skickligt utarbetade smycken.
Din kärlek till hemmet och hemlandet visar bättre än något att det åtminstone icke är om denna känsla vi hysa motsatta meningar, utan endast om de medel som i allmänhet kunna tjäna till de nationella instinkternas främjande.
Men det är sent, och skall jag i dag hinna besvara dig, måste det ske med en korthet som icke lämnar mig tid att omfatta hela det rika ämnet.
Du säger till mig:
»Du är nu lika ifrig att återväcka patriotismen som för några år sedan att frammana fornglädjen.
Du fyllde då vinsäckarna, band kransarna och förgyllde oxarnas horn.
Men det stannade vid de dekorativa anordningarna.
Till själfva festen kunde du ej föra oss – helt enkelt ... emedan den nya glädjen ännu icke är född, icke födes annat än ur föreningen mellan en ny samhällsordning och en ny lifssyn.»
Jag kan icke gifva dig rätt.
Snart varsnades att det ropet var en tidens röst, ty väldiga stämmor kullkastade icke långt efteråt ute i Europa hela pessimismens filosofi.
De gåfvo oss i mycket en ny lifssyn och en ny glädje.
En förändrad samhällsordning skulle endast sprida en allmän – om ock öfvergående – glädje, så framt vi plötsligt kunde föras in i ett rike af social fullkomlighet.
Vi veta dock att det sociala framåtskridandet är ett tungt lastadt godståg, som ofta och länge måste stanna och som aldrig kommer till någon ändstation.
Vid sidan af rättfärdighetskänslans och ändamålsenlighetens sociala segrar framväxa ju beständigt nya kraf som drifvande kraft.
Det skulle därför vara fåfängt att vänta på en allmän glädje af det slag, du menar.
Vår glädje är med så förvånansvärdt sköra band fastknuten vid samhällsordningen, att vi icke ens i inbillningen tyckas därvidlag på fullt allvar söka ett sammanhang.
Eller har du månne icke någon gång längtat att genom ett under kunna förflyttas tillbaka i tiden och en solig morgon själf stå lifslefvande på det gamla torget i Atén?
Och dock skulle du där se djuren misshandlas, höra trälar och tiggare ropa efter en allmosa.
Du skulle ängslas af en allmän politisk osäkerhet, och om du råkade att uttala en misshaglig tanke eller hopsätta ett musikstycke efter ditt eget gehör eller pryda en gudinnas sköld med bilder efter ditt eget tycke, kunde du bereda dig på döden.
Glädjekänslan står långt mer på teoretiska fötter än på praktiska, och dikten och filosofien äga i sin makt att kläda hela tidehvarf i svart eller skarlakan eller i stoicismens mer neutralt hvita toga.
Ovillkorligen rinner mig det talesätt i minnet, som under sjuttonhundratalets senare hälft så ofta bröt udden af ett vidrigt öde:
Än sen, jag har ju min filosofi!
Äfven den konstens renässans, om hvilken vi för några år sedan samtalade och spådde, har blifvit en verklighet.
Litet vet jag om jag är någon god sångare eller icke, men jag vet med bestämdhet, att jag är en rätt god spåman.
Det är också lättare att spå än mången tror, och det tarfvar hvarken kaffesump eller kort.
Spåkonsten är en ej alltför sällsynt tankens förmåga att plötsligt och oafsiktligt omskapa sig till en objektiv räknemaskin, som med ofattbar snabbhet kastar om siffrorna och slår upp summan.
De flesta människor lamslå denna förmåga genom att hellre lyssna utåt.
Spåkonstens hemlighet ligger däri, att man tidvis kan fullstoppa öronen med skepsis och trycka sina bästa vänners hand utan att höra hvad de säga.
Vädja till spåkonsten, med hvilken du säkert själf är förtrogen, och du skall icke kunna tillbakavisa den aningen, att äfven våra dagars rop på det nationella är en tidens röst, som har sin uppgift – och som äfven kommer att fylla den.
Vi mena att vi tänka och tala så mycket af oss själfva.
Vi likna högmodiga ekar och popplar och buskar, som tro att de kunna hviska och mumla och tala och märka icke, att de själfva äro stumma, att det endast är tidens stormar, som brusa i deras kronor.
Må vi nu ett ögonblick granska de skiljaktigheter, som råda mellan dig och mig i fråga om uppfattandet af det nationella.
Att vädja till de nationella instinkterna det är att säga till ett folk: var oförskräckt subjektiv i ditt dagliga lif, i din politik, i skärskådandet af din egen historia!
Var dig själf och – känn dig själf!
Detta sista fordrar mod både till själfkritik och till mätande af egen förmåga och därmed samhöriga plikter.
Visserligen, svarar du, låt oss vara nationella, men icke ropa att vi äro det; det i djupare mening svenska kan endast förnimmas, icke inläras.
– Så ungefär falla dina ord.
Härtill vill jag svara:
Denna af dig med citat från Almqvist än mer belysta sats klingar i förstone som en oomtvistlig sanning, men håller vid närmare pröfning icke hvad den lofvar.
Det är betecknande att romantikern och kvinnan mötas i ett sådant åskådningssätt, men just detta underkännande af teoriens djupa betydelse och makt är enligt min mening den felaktiga utgångspunkten för hela din uppsats.
Vi kunna nämligen icke så utan vidare ställa oss bland dem, som hålla före, att »alla teorier äro grå».
Tvärtom synes det mig, att teorierna äro det bärande skelettet under de flesta af våra känslor.
Kärleken liksom hatet kan väl i mycket synas ett mysterium, men sloge ditt hjärta fortare, om någon räckte dig ett stycke elfenben och berättade, att det en gång varit en del af den Athenebild, för hvars skull Fidias omkom i fängelse – ur hvilken källa upprunne då denna känsla?
Svaret är själfskrifvet.
Ur vetande, ur tänkande, ur teorier!
Om du tar upp en sten från marken och betraktar den med känsla, därför att den är svensk, så skall denna känslas vidd bero på din kunskap och dina teorier om det svenska.
Äfven tror jag, att man på rent teoretisk väg kan omdana både individer och hela folk och likaväl bibringa dem ett mått af värdig själfkänsla som själfförakt eller själföfverskattning.
Där det nationella teoretiskt är kastadt till marken, där lefver det icke heller som känsla.
I femton år ha vi blygts att vara patrioter, icke blott i klangfraser, ty det synes också mig en hälsosam förtjänst, utan äfven i sinnet.
Med nedärfdt groll från krigets dagar ha våra grannfolk missförstått oss och aldrig tröttnat att aga.
Halft med en stoisk filosofs och halft med en träls undfallenhet ha vi ej sällan själfva räckt piskan.
Det har blifvit en dogm just bland tänkande och ärliga människor, att det svenska är något undermåligt.
Detta har berott därpå att det teoretiska skelett, som hade att bära känslan för det svenska, legat sönderslaget.
Hur skulle det vara möjligt att afhjälpa detta missförhållande, att åter sammanfoga de lösbrutna styckena, om vi icke vågade vidröra dem?
Hur menar du väl att vi härvidlag skulle kunna komma till ändring och rättvisa blott och bart genom känsla?
Att förstå sig själf är en kunskap, icke blott en oreflekterad förnimmelse.
Det är därför som ditt och Almqvists betecknande af ett folks ställning till det nationella synes mig för trångt, för ensidigt, för kvinnligt.
Troligtvis har du liksom jag från begynnelsen mött det svenska som tviflare, just emedan vi saknade lifsfriska teorier för en motsatt uppfattning, men skulle vi, sedan vi kommit till en annan mening, i väntan på lyckliga händelser hålla till godo med den allmänna likgiltighetens svagdricka och icke snarare önska att vi kunde ropa från fjället med trolls och jättars och änglars stämma!
Du sörjer själf öfver denna likgiltighet och fattar den som ett ondt.
En teoretisk granskning af fosterlandskärleken, af det nationella, det svenska är härvidlag ett nödvändigt förberedande, som icke kan försiggå annat än med hjälp af ordet.
Det är ordet, som här har slagit sönder, och därför kan endast ordet ställa till rätta.
Det var Strindberg, som anställde den egentliga massakern, och det var en nyttig dat, ty han slog ihjäl frasen.
Men ett upplopp tål sällan att åldras, ty det blir snart en slentrian, som rider kring med den röda lufvan utan att längre veta hvarför.
Besitter en diskurs om det nationella en viss förmåga att lätt stiga en eller annan åt hufvudet, så få vi ihågkomma, att hvarje förkunnande af åsikter medför samma fara.
Eller skulle vi icke våga tala om mänskliga dygder af ängslan att narrar och skälmar därigenom kunna lockas att bemantla lumpna afsikter med dygdens färger!
Om det vore fråga om en undersökning af det ryska eller judiska lynnet, skulle du månne då ana en fara bakom erkännandet?
Eller skummar för närvarande chauvinismen särskildt hos oss högre än hos andra?
– Hvar, spörjer du, larmar väl patriotismen så som hos oss?
– Jo, i Norge, Tyskland, Ungern, Italien, Grekland och i republikerna Frankrike och Schweiz.
Du lägger för stor vikt på bankett-tal, till hvilka ej ens de närvarande gästerna lyssna med allvar.
Du fäster för mycket afseende vid dagspolitikens etiketter, hvilka de flesta betrakta med samma ironi som man midt i den stora julmarknaden skulle stafva på en dunderannons af ungefär följande lydelse:
Fosterlandsvänner!
Den enda verkligt patriotiska lutfisken säljes hos madam Andersson på Munkbron. – Allestädes missbrukar politiken fosterlandets heliga namn, men brännmärker en regent hvar och en som »fosterlandsförrädare», hvilken icke lydaktigt betjänar rent dynastiska intressen, så le de trogna undersåtarne i skägget och veta i våra dagar ganska väl, att det under vissa förhållanden också kan vara fosterländskt att gå till hofs hand i hand med en Karl Johan Adlercreutz.
Rundt om i Sverige finnas emellertid män, hvilkas uppriktighet ingen betviflar, och det är de, som allvarligare än på sista tiden borde vakta om vår nationella hälsa, så att vi icke en dag få besanna dina egna ord:
Att blifva klarsynt för sent är tillvarons djupaste tragik i folkens som i individernas lif.
Det skrifves och talas alldeles för litet om svenskarnes psykologi.
Festdagarnas hurrarop, grannlåtsord eller stickord och främlingars snack om vår midnattssol och vårt smörgåsbord kasta intet förklarande ljus öfver vårt lynnes egendomligheter, vår historia och våra möjligheter.
Liksom individen genom själfgranskning kan samla sig och afrunda sin personlighet utan att därför sky beröring med andra, så kan ock ett folk.
Icke ensamt i vårt land utan inom hela den mänskliga odlingen finns ett stycke obruten mark, ett barbariskt, svårtillgängligt urskogssnår, som ännu väntar sin Bröt- Anund och hvilket skulle kunna kallas: de olika folklynnenas filosofi.
Den får icke byggas enbart på känslor utan på såväl jämförande som inåtblickande undersökning.
Den får hvarken gå det ena eller andra partiets ärenden utan endast besjälas af en vetenskaps kärlek till ämnet och sanningen.
Nåväl, samla på ditt bord de ytterst få bland våra skrifter, där en eller annan sida eller några lösryckta meningar röja åtminstone ett bemödande i denna riktning, och säg mig, om där förekomma så synnerligen många smickrande öfverord om det svenska!
Jag har nu berört den ena af de hufvudpunkter, där vi icke äro eniga.
Låt oss nu öfvergå till den andra.
Du säger, att jag klyfver nationen på tvären och endast vill tänka mig ett nationellt upplysningsparti bland det lyckligt lottade fåtalet ofvan strecket.
Det är riktigt, ty det skulle vara en motsägelse att söka ett upplysningsparti, där det ännu icke finns upplysning.
Trots allt klyfver du emellertid själf nationen på tvären, när du hufvudsakligast söker det nationella under strecket hos de djupa leden och särskildt landtbefolkningen.
Bonddräkterna, de röda stugorna, barrskogarna och de små mörka sjöarna – allt detta är gifvetvis innerligt sammanvuxet med vårt lif och våra föreställningar och därför en ej oväsentlig del af det svenska.
Det är framför allt något som blifvit oss kärt, som vi älska att afteckna och besjunga och som vi under andra luftstreck sakna med okuflig hemlängtan.
Dock förefaller det mig, att vi just i detta stycke fatta det nationella för grundt.
Beständigt leta vi det nationella i det yttre, i det rent etnografiska, geografiska och botaniska.