Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Lilliehöök, C. B., som likaledes erhållit 1 röst; 13:de Bänkm:s-afd:n:
N:o 873, Hr Hägerflycht, C. H., med 1 röst; samt 2 lista Bänkm:s-afd:n: N:o 1991, Hr Sköldebrand, E. B., med 1 röst.
Föredrogos och biföllos Stats-Utsk:ts d. 29 sisth April bordjagde Mern. och Utlåtrn: N:o 94, ang:de bestämmandet af dels aflöningen för Riksståndens oeh Utskms kansli- och vaktbetjening, dels godtgörelsen af vissa kostnader i följd af tryckningen utaf Riks-Ståndens prot:r jemte dertill hörande bihang; N:o 95, angtde anslag till beredande af arbetsförtjenst för de behöfvande inom Marks härad af Elfsborgs län; och N:o 96, i ani. af K. M:s Nåd.
Propos. ang:de anvisande af medel till ett vägarbete i Norrbottens län, för afböjande af der befarad hungersnöd; hvarefter ett prot.-utdrag härom upplästes och godkändes.
Föredrogs ånyo och lades till handlingarne Allm.
Besv.- o, Ekon.-Utsk:ts den 25 och 29 sisth April på bordet lagde Utlåt, Den 2 Maj f. m. N:o 113, i ani. af återremiss af Utslits Betänk.
N:o 44, ang:de väckta motioner om åtgärders vidtagande med afseende å grindars uppförande öfver allmänna vägar.
Föredrogs ånyo samma Utsk:s den 25 och 29 sisth April bordlagde Betänk.
N:o 114, i ani. af väckta motioner rörande medverkan från Sveriges sida till konungariket Polens återupprättande.
Raab, Adam Christian, anförde skriftligen:
Då jag begärt ordet för att yttra mig öfver detta Betänk., anhåller jag att först få framlägga mina åsigter i den s. k.
Jag gör det ingalunda i förmäten föreställning att mina åsigter — mitt enskildta omdöme — kan i denna sak utöfva något inflytande hvarken på R.
St:r eller på Regeringen; men derför att jag är en af dem, som inbjudit våra landsmän att uttrycka sympatier för det lidande Polen, och som uppmanat dem att genom insamlingar komma sårade och olycklige Polackar till någon hjelp, och jag anser det angeläget att våra afsigter, liksom våra åtgärder, ej måtte missförstås eller misstydas, hvarpå nu torde ligga desto större vigt, som vi postdagligen läst de mest vanställda uppgifter och vidunderliga berättelser om, för oss obekanta, krigsrop, krigsrustningar och krigsplaner här i landet.
Mina sympatier för Polen härleda sig ej från i går —äro ej nyfödda foster af den allmänna opinion, som hos oss, liksom i hela det öfriga civiliserade Enropa, uttalat sig under den nu pågående striden i detta olyckliga land.
De hafva uppkommit och stadgat sig, ej blott i min känsla, utan ock i min lugna öfvertygelse om rättvisan af deras sak, under det att jag, de sednare 10 åren, nästan årligen gjort utländska resor, och derunder ofta sammanträffat med Polackar, af dem erhållit uppgifter, som föranledt mig att söka och, som jag tror, förvärfva tillförlitlig upplysning om deras ställning.
Att Polackarne lidit förtryck är en allmänt känd sak, men odrägligheten af detta förtryck kan man först göra sig ett rigtigt begrepp om, då man fått närmare kännedom om detaljerna, hvarunder det uppenbarat sig.
För att icke nu gå längre tillbaka, än perioden efter 1815, tillåter jag mig hänvisa på beskaffenheten af den s. k. konstitutionen, som Alexander den I då beviljade dem, — en konstitution på papperet, men utan säkerhet till person eller egendom, utan ansvarige ministrar, utan jury eller oafsättliga domare, utan offentlighet vid riksdagens öfverläggningar och utan tryckfrihet, der en hvar lefde i ovisshet den ena dagen, huruvida han ej den andra kunde kastas i fängelse på misstanka, som åter berodde på en embetsmans hugskott, och der hans lif, hans egendom, hans frihet berodde af fala domares välbehag.
Man har klandrat Polackarne att de ej åt - 6 Den 2
Maj f. m. nöjde sig med denna konstitution; men det var ingen under, Mine Hrr ! ait en nation med någon känsla af eget värde, isynnerhet detta lifliga, kraftfulla, tappra folk, sökte med sitt blod återförvärfva sig den förlorade friheten.
Så uppkom 1830 års revolution.
För Polens klagorop voro Europas mägtigare regeringar, om ej döfva, åtminstone alltför likgiltiga.
Polen stod ensamt i striden, och föll.
Kejsar Nikolaus var ej den man, som skonade den öfvervunne.
Med blod, konfiskationer och Siberiens grufvor straffade han hardt, men ännu hårdare genom bemödandet i alla riktningar att undertrycka Polackarnes nationalitet i deras eget, till Rysk provins förvandlade fädernesland.
De förlidet år inträffade allmänt kända tilldragelserna i Wärschälls kyrkor, och den i förliden Januari inträffade s. k. rekryteringen, d. v. s. fängslandet af alla utmärktare, äfven de mest bildade yngre män, för att med knut förfäas till Ryska soldater för återstoden af deras olyckliga lif — dessa tilldrageD ser äro endast ett uttryck i större skala af de förföljelser, för hvilka befolkningen i långa år var utsatt, i ett land, der allt berodde på gunsten — och gunsten ofta på mutor.
Det var ej utan orsak, som alla Polens qvinnor buro den djupaste sorgdrägt och som befolkningen, under sednare åren, afsade sig alla nöjen, äfven i enskilda samqväm, så att hela landet liknade ett stort sorgehus.
Det var efter nyssnämnde rekrytering, och sedan folket ytterligare blifvit hånadt af Ryska auktoriteterna, genom deras offentliga tillkännagifvanden att Polska ynglingar med entusiasm strömmade såsom rekryter till Ryska fanorna, som upproret, om det så skall kallas, utbröt — och hvilken frihetsälskande man önskar ej framgång åt detta deras djerfva företagl
Man har klandrat Polackarne för deras fordna tvedrägt, och dertill har man tyvärr ej saknat skäl.
Men, då det högsta väsendet icke straffar längre än tili 3:dje och 4:de led, synes som skulle straffdomen nu hunnit att vara utkräfd.
Man har framhållit den mening att äfven under sednare tider visat sig spår till samma oenighet, men i hvilken revolution, under hvilken frihetskamp, har ej i alla länder olika meningar om beskaffenheten af de nya former, man velat införa, uppenbarat sig och sökt göra sig gällande?
Jag behöfver endast erinra om tillståndet i Frankrike under alla dess revolutioner; och påminna om de rörelser, som oupphörligt oroa det nybildade Italien.
Men till odödlig ära för Polens folk kan åberopas det nu der pågående förhållande att en s. k.
National-regering kan, i Warschau, under ögonen på en skarpsynt styrelse, biträdd af otalig polis och minst 30,000 bajonetter, fortgå i månader, användande tusental af agenter, utan att ännu någon enda af dessa agenter låtit förleda sig af Ryskt guld att upptäcka dess källa.
Det vore likväl orätt att lägga skulden till Polens olyckor på Ryssland allena.
För oss Svenskar, som redan en gång uppträdt för — och fortfarande ha så stort intresse vid —
Danska monarkiens skyddande för de ingrepp, som hota den söder Den 2 Maj f. m. 7 ifrån, saknar det icke sin betydelse att Tyskland också varit i hufvudsaklig mån vållande till Polens ofärd.
Från Tyskland utgick förslaget till styckning af deras Iand; derifrån härstamma eller komma Ryska despotismens villigaste redskap; derifrån nu det stöd åt Ryska öfvermakten, som gör densamma för Polackarne dubbelt fruktansvärd.
Jag vet väl att Tyska folket i allmänhet, och särskildt nu det Preussiska, är långt ifrån att hafva några Ryska sympatier, och att det högt ogillar de åtgärder, som Preussiska regeringen vidtagit i Polska frågan.
Men denna regering uppbäres dock af ett i Preussen mäktigt parti, som vill framför allt upprätthål la Ryska despotismen i sin nuv:de maktfullkomlighet, såsom ett värn, vid hvilket de stödja sig mot den af dem så bittert hatade folkfriheten.
Såsom ett bevis på åsigterna hos detta parti, ber jag här att få berättelsevis nämna, att jag, i ett samtal med ett par
Hrr af samma parti om jagtlagarne, omöjligen kunde få dem att erkänna, icke ens att fatta, billigheten deraf att en jordegande bonde skulle få skjuta eller fånga villebråd på sin egen mark, den dessa
Hrr arisågo helt naturligt att adelsmannen borde få disponera till sitt jagtnöje.
Tyska folket har visserligen, såsom jag nyss antydde, stor ovilja för Ryska despotismen, och skiljer sig i detta afseende fullkomligt från förenämnde parti, men är dock med detsamma enigt i de anspråk, som det städse ådagalagt på beqvämt utrymme hos sina svagare grannar, för egen stigande befolkning, — såsom t. ex. nu hos
Danmark, der de vilja bestämma öfver regeringens befogenhet att, ehuru i frisinnad anda, styra öfver Schleswig, derför att en del Tyskar der innästlat sig, och detta på samma gång som Preussiska regeringen räcker sin hand åt Ryska magien att med despotismens jernhand qväfva Polska nationaliteten i deras eget hemland.
Inklämde och beherrskade af dessa stormagter, skulle väl icke Polackarne vågat en resning, om deras belägenhet ej varit förtviflad.
Denna deras rätta nöd bar också blifvit erkänd i alla Europas civiliserade länder, och öfver allt framkallat det högljudda ropet på intervention till Polens förmån.
Det var i denna anda, som Frih.
Stael och Hr Rjorck afgålvo de motioner, sorn framkallat nu förev:de Betänk.
Dessa motioner har jag understödt, och ber derföre att få erinra om deras innehåll, och afsigten med deras afgifvande.
I motionerna förutsattes — hvad numera också är fullt konstateradt — att stormakterna skulle i diplomatisk väg intervenera till Polens förmån, och det var under den fullkomligaste öfvertygelse att icke vår liberala regering skulle underlåta att samverka med dem för samma ändamål, som motionerna väcktes i afsigt att gifva vår regering stödet af R.
Stms opinion i frågan.
Motionärerna föreställde sig, hvad jag ock i det aldra längsta älskar tro, att Rysslands nuvtde sjelfherrskare, som inom moderlandet gifvit flera prof på en vida menniskovänligare uppfattning af sina regentpligter, än dem hans höge företrädare ådagalade, skulle, 8 Den 2 Maj f. m. då han erfor den sammanstämmande opinionen från Europas civiliserade folk, och då sanningen sålunda banade sig väg till hans öron, vara villig till sådana eftergifter och sådana förbindelser, som Polska folket kan antaga.
Förgäfves må man i de förev:de motionerna, lika litet som i de yttranden, hvilka blifvit fällda vid här hällne folkmöten, söka skymten till det krigsrop, som utländska tidningar omförmäla att här i landet blifvit höjda.
Hade dessa
Hrr motionärer haft några krigiska afsigser, hade de tvifvelsutan, i stället för det förslag, de nu gjorde, yrkat att R.
St:r ville bevilja ett större anslag, stäldt till K.
M:s disposition, att dermed försätta vår krigsmateriel i ett för möjliga krigsoperationer erforderligt skick; ty det ligger obestridligen sanning i den anmärkning, jag af mången hört göras, att, vill man intervenera med ord, måste man ock bereda sig att med svärdet göra sina ord gällande.
Men då motionärerna icke ifrågasatt att Sverige skulle löpa åstad på egen hand med någon slags intervention — eller dertill taga något initiativ, är också uppenbart att de icke velat blottställa Sverige för något äfventyr.
En diplomatisk samverkan med stormakterna är snarare egnad att afböja det äfventyr, hvari den af salig Konung Oskar ingångna November-traktaten kan inleda oss, alldenstund denna traktat i allt läll skulle åtminstone moraliskt tillförbinda oss att, i den otroliga händelse att
Rysslands sjelfherrskare icke skulle fästa något afseende å det civiliserade Europas enstämmiga uppmaningar, ställa oss på Vestmakternas sida, äfven i de allvarligare framställningar, hvartill dessa makter då kunde anse sig befogade.
Då intet land i Europa — det måste vi erkänna — kan ega större intresse för Polens återupprättande än Sverige, tror jag icke att någon fosterländskt sinnad Svensk man skulle önska att vi sökte undandraga oss denna förbindelse.
Men mången hyser betänklighet vid att uttala en sådan mening, befarande att dermed reta, eller, som det heter, »utmana en öfvermägtig granne.»
Denna farhåga kan jag icke dela.
Min fasta öfvertygelse är att Ryssland för närv:de och under de närmaste följrde åren har inom sig alltför mycket att ordna, — alltför stora inre rörelser att kufva — alltför stora svårighetet att öfvervinna, för att sjelf börja ett anfallskrig mot någon af sina grannar, och att vi således nu, för det närv:de, kunna vara fullkomligt lugna för angrepp från denna sida.
Deremot, om Ryska väldet ej får lida något afbräck, om Polen får kufvas och förvandlas till en Rysk åker, gödslad med Polskt blod, om
Rysslands inre oroligheter få dämpas — om despotismen går segrande ur kampen, och binner återhemta krafter efter dessa ansträngningar, — då kan man lika litet veta om den stora kolossen, hvars tendens är att tillväxa intill dess den sönderfaller, vill utsträcka sig åt vester, som om den tager sin riktning mot söder — sådant kommer att bero på en despotisk nyck, eller på förhållanden, som nu icke kunna förutses.
Det som med visshet, för att dömma af det förflutna, derom kan förutsägas, är -att hvarken tacksamhetskänsla elier äldre vän - Din 2
Maj f. m. skapsförbindelser skulle komma att utöfva något inflytande på den Ryska framtidspolitiken.
Gifves väl i regeringarnes politik någon annan tacksamhet eller något annat hämndbegär, än de som öfverensstämma med deras nytta eller fördel?
Icke förmärkes nu större ovilja af Ryssland mot Italiens Konung, än om han förhållit sig passift under Krimkriget.
Hvad vänskap eller återtjenst har Ryssland haft att påräkna af Österrike för biträdet att kufva Ungerska insurrektionen o. s. v.
Min fasta öfvertygelse är att, ehvad vi nu visa den största undfallenhet eller öppet uttala vår mening, kan nog den dag komma, örn Rysslands öfvermakt ej dessförinnan brytes, då Sverige kan motse ett anfall från Rysk sida.
Olycklige vi, om vi låta invagga oss i säkerketsslummer, under tron på de vackra förspeglingar, vi så ofta hört och läst, att England och Frankrike icke skulle tillåta Ryssland att besegra oss.
Ho vet hvad hinder, som för dessa makter kunna uppstå att då hålla de löften, som
November-traktaten tillförbinder dem — ho vet hvad politik, som då kan styra det ena eller andra af dessa länder!
Och säkert är, att om Ryssland skulle framdeles känna sig mäktigt nog till ett försök att utvidga sig på detta hållet, det nog passar på ett tillfälle, då dessa makter vore för oss minst att påräkna.
Men jag litar på våra egna, jag hoppas på Skandinaviens krafter, som mångdubblas af kärleken till vår frihet och sjelfständighet, vid hotelsen af en makt, hvars system det är att förqväfva dessa menniskors och nationers dyrbaraste rättigheter; jag litar på våra vapen, vårt lyckliga läge, på vår fosterlandskärlek, och på vår enighet, som ger styrka.
Hvad ett litet folk kan åstadkomma, hafva Girkasserna ådagalagt.
Ehuru jag sålunda visst icke hyser någon framtidsfruktan för denna båla granne ur den synpunkten, som skulle vår sjelfständighet kunna sättas på spel, kan jag dock icke dölja för mig att vi måste städse vara på vår vakt — att vi kunna tvingas till stora ansträngniugar, att vi, framdeles, kunna få göra stora uppoffringar för att värna vårt land, om ingen för oss lycklig förändring kommer att ega rum i Ryska väldets omfång och nuv:de styrelsesätt.
Derföre kan jag icke vara blind och visst icke liknöjd för den lycka, som skulle bebådas Sverige, om under nuv:de förhållanden en koalisation, med stormakterna i spetsen, uppträdde mot Ryssland, för Polens återupprättande, hvarigenom också en annan Skandinavisk framtidsfråga, som med synnerlig klokhet varit af vår regering bevakad, och hittills undanböjd, men förr eller sednare måste komma till utbrott, den af mig här ofvan vidrörda Danska frågan, torde kunna, med minsta möjliga ansträngning för oss, komma till en lycklig lösning.
Jag har ansett mig böra omfatta detta tillfälle att uttala dessa åsigter, desto hellre som jag tror mig veta och våga förklara, att desamma äro rådande äfven hos de öfrige män, som H) Den 2 Maj f. ra. gjort inbjudning till manifestationer för Polen; men att deras afsigter icke öfverskrida de af mig nu antydda gränser.
Och nu ber jag att få tillämpa dessa åsigter på Utsk:ts förslag.
Motionerne hafva, efter min föreställning, uppfyllt sitt ändamål, om R.
St:r godkänna Utsk:ts uttryck: »Det är utom allt tvifvel att dessa motioner, i afseende på den ilrågav:de frihetsstridens betydelse, uttrycka det allmänt rådande tänkesättet hos hvarje för frihet och sjelfständighet lifvad nation.» Och vidare: »Hvad det Svenska folket känner vid åsynen af Polens lidande, har det skyndat att uppenbara.
I alla landsändar hafva dessa sympatier gifvit sig uttryck på ett otvetydigt sätt» etc.; ty dermed hafva ock 11.
St:r befästat den sanning, att det icke varit endast några enstaka rop, en liten de! af folket — ett parti, som uttalat sina välönskningar för de stridande Polackarne, utan att de sanna sympatier, som för dem låtit höra sig i vårt land, äro uttryck af hela nationens tänkesätt; och, då R.
St:r ställa sitt förtroende till Regeringen att i denna »fråga handla efter hvad Sveriges värdighet kräfver och efter dess folks för Regeringen tillräckligt kända önskningar (dem Utsk:t straxt ofvan uppgifvit), der dessa kunna göras gällande» etc., — så kan jag icke finna annat, än att motionernas afsigt är uppnådd och att vi, ehuru mycket som kan anmärkas emot den öfriga motiveringens beskaffenhet, hafva skäl vara nöjda med det tillstyrkande, Utsk:t i slutmening gjort, hvarpå jag ämnar yrka bifall.
Hr von Qvanten, Emil:
Under den debatt, som egde rum hos It. o. Ad. vid remissen af denna fråga till vederbörligt Utsk., yttrade några talare, att den framställning, som motionen innehöll, nemi. att.
Sverige skulle medverka till konungariket Polens återupprättande, hufvudsakligen egde sin grund i en ädel känsla af deltagande för ett beklagansvärd! folk.
Jag anmärkte vid samma tillfälle, att jag ansåge motionen gälla någonting ännu mer, nemi.
Sveriges eget intresse.
Jag vill nu med några ord, kort och enkelt, framställa min åsigt om beskaffenheten af Sveriges politiska ställning och det sammanhang, den eger med den Polska frågan.
Jag tror icke längre på en o vilkorligt öfverhängande fara för Vestra Europa från Rysslands sida.
Jag hoppas att den Ryska despotismen, så utåt som inåt, har nått sin kulmination och är i aftagande.
Krimkrigets utgång, bonde-emancipationen, bondeoroligheterna, Polska insurrektionen och den dagliga tillväxten af ett socialt pevolutionsparti inom sjelfva Ryssland synas utgöra tecken derpå.
Äfen en följd af det Ryska czarväldets sjunkande måste bli stigandet af de folks politik, som under tiden utgjort dess förnämsta motkämpar.
Iliand dessa står Sverige i främsta ledet.
Sveriges politiska ställning är också på grund häraf långt ifrån svag.
Tidens stormakter, den nationella sjelfständighetens och den politiska frihetens idéer, som undergräfva den Ryska ko-> Den 2 Maj f. m.
II losson, äro deremot Sveriges bundsförvandter.
I vester närmar sig den Danska nationen Sverige, dertill drifven af blodets makt och behofvet af politisk solidaritet gent emot Tysklands påträngningar.
A andra sidan finner man kring Östersjön en kedja folk, hvilka icke blott en gång lydt under Sveriges spira, men hvilka också bos sig upptagit sådden af den Svenska kulturen; kärlek till rätt, frihet och nationel sjelfständighet.
Finland kan ej, skall ej gifva sig tilltreds, innan det kämpat sig löst från det Ryska öfverväldet, för att frivilligt ansluta sig till Sverige såsom bundsförvandt, till gengäld för den uppfostran, Sverige en gång gaf det, då det ännu var ett okändt hittebarn bland nationerna.
Finland, som fordom utgjutit breda strömmar af blod till Sveriges försvar, skall ej sky några ansträngningar, då det kommer att gälla dess egen nationella frihet.
En liknande sträfvan, om ej i samma grad och med samma betydelse, förefinnes ock hos folkstammarne söder om Finska viken.
Här ges således rundt omkring Sverge naturliga elementer till en mäktig politisk organisation, i hvilken Sverge framstår som sjelfva medelpunkten, och jag kan ej tänka mig någon högre triumf för Sverge, än att, på samma gång det konsoliderat de splittrade Skandinaviska krafterna, hafva ånyo i frihet upprättat de folk, som Ryssland ryckt ifrån det för att undertrycka.
Men för att ernå detta, måste Sverge också verka derför, och här inträder den Polska frågans sammanhang med Sverges politik.
Man må läsa historien huru man vill, man må i det fordna Polen se blott Sverges trätobroder eller upptäcka ömsesidigt begångna fel i den strid, som fortgick oss emellan; ett är dock klart för alla, nemi. att Ryssland alltid var bådas vår fiende —« jag kan icke räkna den Sachsiska Kurfursten August 11 för Polack — samt att Sverges olyckor och Polens förfall gingo hand i hand med hvarandra.
Nu äro de religiösa och dynastiska bevekelsegrunder, som förde oss i strid med hvarandra, längesedan begrafna; våra vägar korsa för framtiden ej mer hvarandra.
Samma principer, nationalitetens och frihetens, som utgöra grundvalen för Sveriges politik, äro de som väcka Polen till nytt lif.
När det alltså nu gäller för Sverge att tränga Ryssland tillbaka från positioner, som det orättmätigt tillskansat sig, kan det ej annat än vara af högsta vigt för Sverge att få en tygel till på Ryssland i ett frig jordt och sjelfständigt Polen, lallt, hvad som rör Ryssland, är Polen utan tvifvel Sverges naturliga bundsförvandt.
Jag vet väl att mången, i motsats till de idéer, jag här framställt, anser att Sverge ej längre bör uppträda på den Europeiska politikens fält.
Jag vet också att denna åsigt härleder sig hvarken af likgiltighet för de andra nationerna eller af fruktan.
Hos mången härrör den af det smärtsamma minnet af Sveriges stora olyckor; hos andra af den föreställningen, att ett uppträdande utåt skulle på ett skadligt sätt afvända upp-, piärksamheten från de många vigtiga inre reformer, sorn blifvit 12 Den 2 Maj f. m. åbanebragta.
Jag för min del tror, att de hafva orätt i hvartdera fallet.
Ty, för det första, kan ett folk eller en stat omöjligt undandraga sig vexelverkan med andra folk eller stater.
Likasom individen, så lefver äfven folket ett dubbellif: inåt i hemmet och de enskilda förhållandena, samt utåt i beröring med andra, såsom verldsmedborgare.
Likasom ett folk oupphörligt måste sträfva att utveckla sina rättsbegrepp, sitt sedliga och nationella medvetande, så måste det ock oaflåtligt söka utvidga kretsen lör sitt politiska inflytande, enligt måttet af sin karakter och ställning, eller också, om det försummar detta eller afstår derifrån, låta sig ensidigt påverkas af andra folk och interneras af främmande intressen.
Från dessa alternativer gifves det ingen undanflykt.
För det andra kan ett kraftigt yttre politiskt lif i frihetens och den nationella sjelfständighetens riktning ej annat än verka förmånligt för deras fortväxt och befästande i det inre.
Man bör ej förbise ett vigtigt moment för ett annat, utan erinra sig att all utveckling är harmonisk.
Jag anser den Petersburgska politiken hafva fört till resultater, som kunna innebära en vändpunkt för densamma.
Men på det att denna vändpunkt också må i verkligheten inträda, måste det vestra Europa uppträda verksamt för sin politik, annars kan väl Ryssland en dag bli ännu mera olycksbringande för Europa, än det hittills varit.
Det är redan allt för klart, att Polen intet bar att hoppas af Kejsar Alexander II; det är Polens egen kraft och det vestra Europas vilja, som här måste bli afgörande i Polens rätt; Polens hjeltemod och lidanden tala i och för sig för ett enigt och beslutsamt bistånd åt detsamma.
Jag anhåller derföre om bifall till Frih.
Stael von Holsteins och Hr Björcks gemensamma motion, med uteslutande af orden »i diplomatisk väg», såsom endast innebärande en politiskt oklok och obehörig inskränkning.
Jag ber tillika att fä såsom min uppfattning framhålla, att det i motionen förekommande uttrycket »i samverkan med öfriga makter, som garanterat Wienertraktaten» endast kan afse dessa makters formella berättigande att ingripa i Polska frågan, ingalunda att den borde lösas i enlighet med Wienertraktatens bestämmelser.
Från dessa bestämmelser har den Europeiska politiken längesedan vuxit, och den Polska frågan måste naturligtvis nu lösas i enlighet med sin egen karakter och tidens fordringar.
Sedan de motioner, hvilka äro föremål för behandling i detta Betänk., blifvit afgifna, hafva förhållanden inträffat, hvilka i hög grad böra ådraga sig R.
Vi hafva sett, snart sagdt från nästan alla länder i Europa, tidningsartiklar och telegrammer, i hvilka Sveriges krigiska hållning inot Ryssland prisas.
Vi hafva äfven sett uppgifter om rustningar såväl hos oss sora på andra sidan om Östersjön.