Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är detta, som föranledt milt yrkande af en nedsättning i bevillnm för dessa slags bolag.
Det skäl, sorn Utsk. anfört, alt de nuvar. delägare lili ifrågavar. bolag, hvilkas aktier slå dem högre än efter närvar, afkastningskapitalvärde, skulle vara ytterst få, är ett misstag.
Om också en del af aktieinnehafvarne hafva sålt eller öfverlåtit sina aktier i annan hand annorlunda än genom arf, hvilket dock icke är fallet för alla, så är det deremot ganska få, äfven af de sist blefue aktieägarne, som köpt sina aktier för det låga pris, som motsvarar nuvar. utdelningar.
Det är endast undantagsvis en och annan, som pä någon utmälnings-auklion, under de år dessa slags papper voro i största vanvärdet, köpt aktier till ett lägre pris, men det är ingalunda allmänna förhållandet.
På nu anförda skäl, anhåller jag om afslag på Utsk:s framställning och bifall till den af mig gjorda motionen, nemi. att bevillnm för ifrågavar. kanalbolag, Höganäs stenkolsverk och dylika inrättningar, som blifvit framkallade af Staten, må ställas i samma förhållande lill deras utdelningar, sorn dessa hafva till aktiekapitalet.
Om man blott ser saken ifrån den sidan, att den, som har 5 procent af sina penningar, icke betalar något, då deremot en annan, som har mindre afkastning af sina penningar, betalar 5 procent deraf, så synes visserligen en obillighet i nu gällande bevilln.-förordn. äga rum.
Det är likväl en följd af den grundsats, som i allmänhet gjort sig gällande, att man skall betala 5 procent af inkomsten, den må nu vara större eller mindre i förhållande till det kapital, som blifvit användt, för att framkalla denna inkomst.
Det är ej något annat, som vederfares de bolag, hvarom här är fråga.
Det är visserligen möjligt, och jag tror verkligen att så är förhållandet med Götha kanalbolagsaklierna, att de stå en stor del af de nuvar. innehafvarne mycket högre, än deras nuvar. värde.
Afven om de gått i arf från dem, som ursprungligen köpt dem, så är detta förhållande naturligtvis detsamma, men motionen innefattar äfven andra bolag, med hvilka ingalunda samma förhållande äger rum.
Så är åtminstone fallet med Höganäs, der jag tror att de flesta aktierna (hvarom vi torde kunna få upplysning af en ledamot i Bevilln.Utsk., hvilken jag nu likväl icke ser här närvar.) hafva gått i handel under de sista 5 åren.
För några få år sedan ägde dessa aktier ringa värde, hvaremot de nu hafva stigit till 30 procent af det primitiva teckningsvärdet.
Innehafvarne af dessa aktier hafva således för närvar, en betydligt större inkomst af sina aktier, är som motsvarar det kapital, för hvilket de köpt dera.
Det var på detta skäl, som Utsk. ansåg sig hafva anledn. att afstyrka bifall lill den siste värde talarens motion.
Den siste värde talaren har medgifvit att ibland Götha-kanalbolags ledamöter linnas ålskillige, 92 Den 8 April e. m. sorn ännu innehafva aktier för det primitivt tecknade kapitalet, hvilka således stå dem mycket högre än deras verkliga värde, emedan de derpå göra årliga ränteförluster.
Dessa böra väl icke beläggas med någon afgift, så länge icke afgift erlägges för den ränta af kapital, hvilken är under 6 procent.
För 5 procents raula af kapital, aldrig så stort, betalar man ingen bevilln., men för 6 procent ränta, betalar man 5 proc. i bevilln.
Jag skulle för min del tro, icke, såsom Hr Rosenblad begärt, att man borde afslå denna punkt och bifalla Hr Rosenblads motion, ty denna motion afser räntegifvande papper af mycket olika natur, utan jag tillstyrker att R. o.
Ad. ville återremittera ifrågavar. punkt till Utsk., som borde skilja frågorna noga i afseende på beskaffenheten af hvarje slags papper, som i fråga är, och bestämma i sitt förslag för hvilka papper någon afgift i bevilln:s-väg kan komma i fråga.
Jag anhåller derföre alt R. o. Ad. ville återremittera denna punkt.
Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot förevar, punkt gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande, ropades starka nej, blandade med ja.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde vidare om R. o. Ad. forsin del, med afslag å Utsk:s yttrande i denna punkt, behagade besluta, att, såsom Hr Rosenblad föreslagit, den lindring i bevillmn för utdelning å aktier i kanalbolagen, Höganäs stenkolsverk och andra likartade med K.
M:s privilegium försedde bolag för allmänt nyttiga företag, bör medgifvas, att, då årliga utdelningen ej öfverstiger 3 procent af det tillskjutna aktiekapitalet, bevillmn fastställes lill lika procent af utdelningen, som denna utgör procent af aktiekapitalet.
Afven denna propos. besvarades med starka nej, blandade med ja; hvarpå Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. bifölle Utsk:s yttrande i, denna punkt samt, sedan denna propos. blifvit besvarad med starka ja jemte åtskilliga nej, förklarade, det han trott sig finna alt R. o. Ad. med öfvervägande ja besvarat den sisla propos:n. 19:o Ang:de Hr von Hohenhausens, Hr Wammar hjelms och riksdagsm.
Jöns Jönssons motioner om bevilln:n af enskilda banker och hypotheks-inrätttiingar.
Utsk:s i denna punkt gjorda hemställan blef af R. o. Ad. bifallen. 20:o Arig:de Hr doktor Sandbergs, Hr Kocks och riksdagsmännen Sven Heurlins och Lars Olssons motioner, ang:de förändrade grunder för utgörande af bevilln. utaf enskilda banker.
Hr Hammarberg, Carl Axel, hade inlemnat ett så lydande anförande: Bevilln:sUtsk:s betänk, uti 35 § om ytterligare beskattning för privatbanker, synes orättvist och obilligt.
Det mätte nemi.
Den 8 April e. ra. 93 icke vara rätlvist, att sedan privatbanker med försvårade villkor, på föreskrifven väg, erhållit förnyad oktroj, R.
St. påföra desamma en ytterligare beskattning af 15 procent.
Ett sådant prejudikat (det jag ville bestrida), att godtyckligt beskatta en handtering eller rörelse, som blifvit lagligen medg'ifven, begränsad af reglementen och föreskrifter, kan, om det införes, blifva ganska betänkligt, oell skulle i främsta rummet hämma spekulationen och industrien i allmänhet inom landet.
Med alldeles samma rätt kan man slutligen leda sig derhän, att yrka en eller annan procents beskattning af den räntevinst som en handel, en bruks- eller fabriksrörelse kunde lemna utöfver laga ränta för insatt kapital, och jag anser en bruksrörelse eller dylikt alldeles synonym med ifråga var. fall.
Animositeten mot privatbanker är uppdukad af penningaristokratien inom landet i allmänhet, men Stockholms i synnerhet, i förening med mindre kännedom om privat-bankens funktioner, och inverkan på allmänna välmågan, alltsammans hufvudsakligen dikteradt af den välkända svenska afunden.
Ingen lärer kunna bestrida, att ett ökadt rörelsekapital var behöfligt, då enskilda bolag under egiden af en viss real-förmögenhet, och med delägarnes solidariska ansvarighet, omkring år 1837 framträdde, äfven som man måste vitsorda, hurusom ej mindre näringarne, än sjelfva jordbruket i anledn. häraf framskridit.
Nyttan, men icke skadan, af privatbankens tillkomst är således de facto sedan länge konstaterad.
Det går således ingalunda an att behandla privat-bankerne så alt desamma skulle finna för godt upphöra, för hvilken händelse, och då riks-banken icke förmår upptaga deras rörelse, den största förlägenhet och olycka i de fleste landsorter skulle uppstå.
Man klagar deröfver att riks-diskonten m. fl. utestängas af privat-bankerne.
Om jag nu antager alt en riks-bank bör drifva diskontrörelse, så hvarföre underlättar man icke denna genom ändamålsenliga reglementen, så att den kan konkurrera med privat-bankerne, hvilket kunde ske.
Att privat-bankerne, hvilka röra sig på 3:ne sätt, nemi. medelst diskont-krediliver, samt upp- och afskrifnings-räkning, företrädesvis begagnad af landsorten, då omkostnaderna blifva ringa eller inga, är ganska naturligt, helst räntan inskränker sig till 5 procent, då deremot ett lån i riks-diskonten öfversliger 6 procents ränta, inbegripet £ procent provision hvarje halfår till verkets tjenstemän, hvartill kommer porto och verifikationer.
Genom de försvårade villkor, som blifvit föreskrifne uti privat-bankernes nya oktrojer, hvartill man räknar en ökad inbetalning af 5 procent till grundfonden, samt förbud mot mindre sedelvalörer, hvilka varit de som egentligen kunnat hålla sig ute i allmänna rörelsen, lider intet tvifvel alt ju privat-bankerne hädanefter komma att lemna betydligt mindre räntevinst, helst hypotheksföreningar, omfattande en stor del af landet, ytterligare tillkommit, så att privat-bankernas rörelse hädanefter kommer att 9 4 Den S April e. ni. inskränka sig hufvudsakligen till kreditiv samt upp- och afskrifning, hvilket icke lemnar bankerne, men väl landet fördel.
Dessutom är den föreslagna beskattningen, som till 15 procent af den vinst privat-bauken kan beräkna öfver 6 procent af insalta kapitalet, alldeles orimlig, hvilket kan bevisas af följande.
Man vill nemi. blott medgifva till godo 6 procent ränta för sin insats 25 procent af aktievärdet, ulan att taga i beräkning, att för återstående 75 procent blifvit i säkerbelshaudlingar aflemnade antingen inteckning i jord eller ock jemväl kontanta medel.
Vill man nu icke fästa något afseende derpå, hurusom aktieägarne i första fallet för äudamålets befrämjande frånkäut sig fördelen deraf atti.
ex. medelst upplagande af amorteringslån till någon del göra panten fruktbärande, måste man väl dock medgifva, att alla de aktieägare, hvilka kontant inbetalt äfven de 75 procent och för hvilka medel banken endast kan betala 4 procent ränta, enär samma medel ullemnas till 5 procent årligen, förloras skillnaden mellan 4 och 6 procent, som gör 2 procent.
Då nu 2 procent för | af aktie-värdet, som desse delägare sålunda ärligen förlora, jemt motsvara de 6 procent af dessa, som får till godo beräknas för 25 procent, så uppkommer ingen annan ränta för dessa insatte 25 procent, än hvad en förmånligare rörelse kan inbringa utöfver ti procent, hvaraf synes att den föreslagna beskattningen blir orimlig.
Jag anhåller om afslag å 35 § af detta betänk.
Hvad först angår Utsk:s afstyrkande af bifall till doktor Sandbergs och riksdagsm.
Heurlins motioner, sä instämmer jag i dessa delar med Utsk.
Men hvad deremot angår Utsk:s tillstyrkande i afseende på sjelfva förfaltningsgrunderna, så måste jag erkänna, alt jag är af helt annan tanka än Utsk.
Jag anser nemi., att beskattningen för bolag bör vara allmän, så att den utgår efter samma grunder för alla bolag, d. v. s. att hvad som stadgas skola utgöra bevilln. af ett bolags vinst, bör till lika förhållande utgå af den vinst, hvarje annat bolag kan påräkna; men jag kan aldrig medgifva, att det vore rättvist, att uti en bevillmsförordn. utpeka ett visst slags bolag och ålägga dem en större beskattning, än ii.
St. funne skäligt ålägga andra bolag, hvilka kunna åtnjuta enahanda vinst af sina i rörelsen nedlagda kapitaler.
Ett sådant stadgande, som Utsk. föreslagit, är helt och hållet godtyckligt.
Det torde icke kunna nekas, alt det är godtyckligt att stadga, del privatbanker skola betala större bevilln. af den vinst de kunna åtnjuta, än andra bolag betala.
Det är endast eli sätt alt uttrycka sitt misshag med dessa inrättningar.
Jag måste erkänna, alt hvad mig angår, och jag förmodar många öfriga af R. o. Ad:s ledamöter, finnér jag intet obehag i privatbankerna.
De hafva uppkommit nödtvunget derföre, att riksbanken icke ordnade sina penningeangelägenheler på ett sätt att allmänheten dermed var belåten.
Derföre måste privatbanker småningom uppkomma i provinserna, allt eftersom behofvet deraf för allmänna rörelsen uppstod; och i alla fall kan jag icke pä något sätt inse, att bestämmandet af en särskild högre bevillms-grund Den S April e. m. 95 för privat-bankerna kan af någonting rättfärdigas eller rättvisas, då en lägre bevilln:s-grund för andra bolag är gällande.
Vi hafva t. ex. ångfartygsbolag, som säkerligen åtnjuta lika niyeken vinst af sina i rörelsen nedlagda kapitaler, som privatbankerna.
Så är äfven förhållandet, såsom jag tror, med Trollhälle-kanalbolag, som väl hafva större vinst, än den vauliga af 5 eller 6 procent, men för dem är icke någon särskild högre hevilla, stadgad; hvaremot för privat-bankerna är föreslaget, att såvida vinsten öfverstiger 6 procent, skall 15 procent å det öfverskjulande beloppet af vinsten erläggas såsom bevilln.
Jag har ingenting emot detta om det stadgas, alt alla bolag, hvilkas vinst öfverstiger 6 procent, skola af den öfverskjutande vinsten såsom bevilln. erlägga 15 procent.
Om Staten behöfver penningar, så är detta ett sätt att skaffa sig inkomst, som kan vara ganska bra; men att stadga, att ett slags bolag skola erlägga en bevilln., som de andra icke vidkännas, det är orättvist, hvilket i min tanka svårligen lärer kunna bestridas.
Således yrkar jag bifall till Utsk:s utlåtande i afseende pä bevilln. af den del af vinsten, som icke öfverstiger 6 för hundradel, men yrkar tillika, att den öfriga vinsten icke skall beskattas högre än för andra bolag, utan bevillmn derå må utgå efter enahanda grunder, som för andra bolag äro gällande.
Härefter upplästes på begäran af Hr Bogeman, Carl Adolf, följande i afseende på bevillmn af privat-banker af Frih. Raab och Hr Aminoff afgifne vid Utskts betänk, lögade reservationer nemi.: 1:0 ”Man erkänner, att associationsandan — denna mäktiga häfstång till upplyftande af all idustri — bör väckas, befrämjas oell uppmuntras; man erkänner, att tillförsigt till bestående lagars helgd är villkoret för kapitalernas användning i stora, pä mångårig verksamhet beräknade, företag; man erkänner, att statsmakternas egen värdighet fordrar, att den eua af dem ej må använda sin makt för alt paralysera den andras bud, och likväl drager man ej i betänkande att tillstyrka R.
St. all bruka eller rättare missbruka deras oinskränkta beskattningsrätt till en åtgärd, som står i uppenbar strid emot dessa sanningar!
Aktieägarne i de gamla privalbankerne hafva onekligen förtjent penningar, — del är sannt — men hafva de dermed begått eli fel, för hvilket de nya privatbanks-delägarne skola straffas?
Eller dväljes man ännu med den falska längesedan förkastade satsen i statsläran, att hvad den ena medlemmen i samhället förtjenar, förlorar den andra?
Mäklar eller vill man ej förstå, att det alltid är samhällets vinst, om individer eller bolag inom detsamma förkofra sig, och att en sadan förkofran kan vara fullt förenlig med andra individers sanna fördel ?
Jag vill ej hår inlåta mig i en utförligare undersökning om halten af de sig så kallande ”privatbankshalarnes” påstående, att privalbankerne, genom de lånelillfällen, de erbjudit, skadat samhället och utgöra vampyrer, som suga landels must m. m.
Jag 96 Den S April e. m. hänvisar blolt till det faklnm, som ligger öppet för livar mans öga, att landet, just sedan privatbankerne inrältades och erbjödo förlager åt spekulationen, vaknat från ett slumrande lill ett rastlöst, verksamt näringslif, som, ehuru ännu outveckladt, likväl företer en för fosterlandsvännen glädjande syn af uppblomstrande välmåga, särdeles uppenbarad vid vårt jordbruk, som numera, oaktadt befolkningens tilt vext, redan förvandlat
Sverige från ett sädesimporterande till ett sädesexporterande land.
Ar det detta tillstånd, som misshagar, denna förkofran, som skall hämmas?
Vill roan likvist höja bevilln. på privatbankernes behållning, bör det åtminstone ske på ett sätt, hvarigenom R.
St. uttrycka den åsigten, att dessa och andra associationer ej böra beskattas för en vinst, som står i skäligt förhållande till deras omtanka, risk och besvär.
Jag har derföre föreslagit och vågar härigenom hos R. II.
St. förorda den ändring uti Utsk:s förslag, att privatbanker erlägga 5 procents bevillning af den utdelning, som ej öfversliger 10 procent å insatt kapital, men.
15 procents bevillning af all utdelning derutöfver.” 2:o ”Emot Utsk:s beslut alt ålägga privatbankerne en bevilln. af 15 procent för all den behållning, sorn öfverstiger 6 för hundradel, får jag mig reservera.
Den missbelåtenhet, som gifvit sig tillkänna mot privatbankerne inom vårt land, innebär, efter mitt förmenande, att öfvertygelsen om desammas nylla eller skada ännu icke vunnit erforderlig stadga; hvaraf ock uppkommit ensidiga begrepp, som sökt att med all kraft framkalla satser, hvilka förvilla omdömet, i stället att reda detsamma, genom ämnets skärskådande från en allmännare synpunkt samt ådagaläggande af det inflytande, dessa inrättningar utöfva, ej allenast för det närvar., utan äfven, efter all sannolikhet, på våra kommande förhållanden.
Orsaken, alt Sverige, der jord- och bergsbruks-handtering, landets egentliga rikdomskälla, utan ock handel och näringar, de der af de förra äro i så hög grad beroende, ännu icke hunnit lill den höjd och utveckling, sorn de långt för detta bordt och kunnat uppnå, är utan tvifvel saknad af stadga och säkerhet i vår ekonomiska lagstiftning, men hufvudsakligen brist pä kapitaler och rörelse-medel.
Och då statens tillgångar ej svarat mot de behof, som erfordrades, borde roan anse gynsamt, att denna brist kunnat ersättas af den enskilda omtanken.
Början lill afhjelpande af detta behof gjordes väl med Götha kanals, Götheborgs och Malmö diskonter; och ifrån den tidpunkten kan man måhända antaga, att Sverige upphörde att vara ett spanmåls-importerande rike.
Men dessa diskonter, som voro illa organiserade och förvaltade, föllo år 1817.
Och villervallan ökades derigenom, att man begick mot dem den orättvisa att icke tillåta dem sjelfve få utreda sig.
Också hafva följderne af denna obetänksamma handling utöfvat ett skadligt inflytande å opinionen samt uppväckt öfverdrifna farhågor, hvilka hos åtskillige individer oafbru - D e 11 8 A p r i I. e. m. 97 oafbrulet fortlefvat antia till närvar, tider.
De brådstörtande, i sammanhang dermed oförsigtigt vis vidtagne, s. k. strypnings-åtgärderne förorsakade derjemte många enskilda förluster, samt verkade menligt på den allmänna rörelsen, hvarförutan den väckt en hög grad af misstroende man och man emellan.
Följden blef också en temligen allmän förlägenhet och svårighet att på billiga villkor erhålla penningar och således en viss stagnation uti affärerna. 11. St., inseende det trångmål, hvaruti industrien och näringarne sålunda sig befunno, äfvensom otillräckligheten af de i banken och riksg:s-kout. varande sedlar till uppfyllande af de mångfalldiga behofven, beslöto, redan vid först derpå inträffande riksdag, 1823, att hos K. M. göra und. anmälan, det R.
St:s uppmärksamhet blifvit fästad derpå, hurusom den öfverklagade penninge-förlägenheten i allmänna rörelsen skulle kunna minskas genom upprättande af enskilda bolag, hvilka, oberoende af R.
Sirs penningeverk, skulle förena de kapilalägaudes och kapitalbehöfvandes intressen och småningom göra den vidsträckta kreditrörelsen umbärlig, som hittills mäst för allmän räkning bedrifvas; hvadan R.
St. ansågo diskonlrörelsen hellre böra öfverlemnas åt den enskilda omtankan, än att vara föremål för statsförvaltningens omsorg. K. M., som insåg, att R.
Sirs und. framställning var byggd på goda grunder, lemnade år 1824 nådigt bifall lill inrättande af privatbanker, under det uttryckliga förbehåll, att dessa inrättningar hvarken då eller framdeles skulle kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt alt, under ingen förevändning, staten skulle blifva, mera i deras, än i andra enskilda företag inblandad, eller på något säll komma att bidraga till deras upprätthållande eller utredning.
Med stöd af denna K.
M:s nåd. tillåtelse uppstodo, lid efter annan, privatbanker inom riket och med detsamma en större liflighet uti handel, näringar och rörelse.
Det klander, man numera vill rigta mot Regeringen för privalbankernes uppkomst, återfaller således på 11.
St. ensamt, så framt dessa inrättningar i verkligheten äro förtjente af något klander.
Den första fråga, man bör göra sig, är, hvarföre inrättade icke R.
St. sjelfva filialbanker uti provinserne, i likhet med dem, som finnas uti Götheborg och Malmö?
Troligen var orsaken härtill den, att R.
St. dels saknade tillräckliga medel i riksbanken, för att kunna fylla behofvet ^denna del, dels ock insågo omöjligheten att på ytterst säkra grunder kunna då organisera dylika banker; — eller måhända hyste Ständerna den ganska riktiga öfvertygelsen, att sådane inrättningar, förvaltade af enskilde bolag, skulle mera verksamt och ändamålsenligt kunna bedrifvas, än om detta skedde för allmän räkning och med allmänna medel, eller ock befarade R.
St., att filialbanker, uti större skala tilltagna, icke skulle medföra de fördelar, man med dem borde åsyfta, utan snarare skulle kunna framkalla förluster, för hvilka R.
St. ej ville utsätta riksbanken, helst experi4 H. 7 98 De n 8 April e. m. menlerne i denna del kunde, om försöket misslyckades, åstadkomma en ytterligare realisation och orättvis behandlig mot riksbankens fodringsägare, hvilka redan nog ofta fått vidkännas den ena riksbankrutten efter den andra.
Om dessa beräkningar voro moliverne för R.
Sl:s handlingssätt, så bör svenska folket derföre vara deni särdeles förbundet, — ty med den sjelfherrskande makt, R.
St. ega öfver vårt penningeväsende, behöfva de blott uttala ordet varde, och nationen måste ovillkorligen lyda, samt ånyo underkasta sig godtycket äf denna Ständernas makt, hvilken är långt större, än den, de lemnat Konungen öfver vårt lif, vår ära och vår egendom.
Klokheten och rättskänslan bjödo derföre R.
St. att öfverlemna det såsom vågsam t ansedde företaget åt enskilde associationer.
St. samt hvarje sann fosterlandsvän böra med tillfradsstållelse och erkänsla se, att enskilde medborgare bildat och förenat sig till bolag, för att derigenom afhjelpa penningebristen inom fäderneslandet.
Men låtom oss undersöka den säkerhet, privatbankerne lemna, samt den nytta, de åstadkommit och vidare böra bereda det allmänna och enskilda intresset, för att derefter bedöma, om de förtjena att betungas med en högre bevillntsprocent till staten, än någon annan lofgifven enskild inrättning inom Sverige.
Privatbankerne lemna otvifvelaktigt den största säkerhet, som skäligen kan fordras, dels genom den solidariska ansvarigheten, dels genom de insatta kontante medlen, och dels genom de under allmän vård deponerade säkerhetshandlingarne, oberäknadt de utslående fordringarne i diskontväg ra. m., hvartill ytterligare kommer rättigheten för K. bef:de att, när som helst, taga kännedom om privatbankens ställning, i hela sin vidd, samt kontrollera, huruvida dess qvartalsuppgifter till K.
M. öfverensstämma med sanna förhållandet.
Hvad nyttan åter beträffar, så hafva privatbankerne, genom att utlåna sina penningar till endast 5 procent, bidragit att nedtvinga räntan i allmänna rörelsen till ofvannämnde belopp oell derunder, hvarförutan de medverkat att qväfva eller åtminstone förminska det penningeocker, sora vållat så mångå individers undergång och varit upphofvel till otaliga bedrägerier, till hvilkas förekommande lagarne, fastän stränga, likväl befunnits alltför vanmäktiga.
Privatbankerne lemna penningeförsträckningar lätt och hastigt, samt med mindre kostnad och omväg, än förut varit vanligt, hvarigenom jord- och bergsbruk, handel och näringar kunnat raskare och med större framgång bedrifvas.
Verkningarne häraf hafva ock uppenbarat sig uti den början till den mera omfattande förkofran, desamma redan utvecklat.
Privatbankerne gifva tillfälle att med dem öppna kredilivrörörelse; fördelen deraf är, att kridilivtagaren kan, när som helst, erhålla medel ur banken, allt som den deponerade säkerheten sä - Den 8 April e. m. 99 dant medgifver; och att redan dagen derpå, om låntagaren så för godt finner, kunna göra inbetalning på sin skuld till banken, för hvilken inbetalning erhålles lika stor ränta, som å det utbekomna lånet är bestämd, eller 5 procent, hvadan kreditivlagaren ej behöfver hos sig onödigtvis hafva inneliggande penningar ofruktbara.
Privalbankerne mottaga depositioner af penningar samt gifva derföre 3 procents ränta, likasom de lemna tillfälle att hos dem öppna upp- och afskrifningsräkning, hvarföre bankerne, för de insatta medlen, erlägga ränta, t. o. m. lika stor med sistnämnde belopp, utan att banken deraf drager någon egentlig fördel, men väl deponenten å sitt i annor händelse varande döda kapital.
Privalbankerne hafva för egen räkning och säkerhet förskaffat sig kreditiver, så inom riket som på större summor utom detsamma, allt för alt vara i tillfälle kunna uppfylla sina förbindelser, äfven i klingande mynt, om så skulle fordras.