Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi tillbragte några muntra dagar tillsammans under oaflåtligt skämt och glam, som dock på mig gjorde ett pinsamt intryck, då jag såg och kände hur nervöst öfverretad och oharmonisk hon i själfva verket var.
Det enda hon sade om sina personliga förhållanden var att hon beslutat att aldrig gifta sig, hon ville icke vara så banal och göra som alla andra kvinnor, hvilka så fort de kunna få tillfälle att gifta sig öfverge arbete och lefnadskall.
Hon ville icke lämna sin plats i Stockholm, förr än hon antingen hade en annan, bättre, eller också nått en sådan ställning som skriftställarinna, att hon kunde lefva däraf.
Hon dolde dock icke, att hon åter ville sammanträffa och göra en resa med M., som för henne var den angenämaste vän och kamrat.
Några månader senare råkades vi åter i Stockholm, dit hon kom till föreläsningarnas början i september.
Hennes uppspelta munterhet var nu åter borta, hon var tydligen förstämd och plågad af en evig oro, men det var mig ej heller nu förunnadt att blicka in i hennes inre.
Hon undvek fortfarande hvarje mellan-fyra-ögon med mig och visade sig i det hela taget tämligen likgiltig för oss alla, som förut varit hennes närmaste vänner.
Det var tydligt att hela hennes själ var på annat håll och att hon betraktade dessa månader i Stockholm som ett slags förvisning.
Hon räknade dagarna till julferiernas början, då hon åter ville resa.
Hon befann sig i den förtviflade belägenheten att hvarken kunna lefva utan M. eller med honom, och härigenom hade hennes lif förlorat hvarje hållpunkt, hon var som en uppryckt planta, som ej åter kunde sätta rot och därför trånade bort.
Då min bror hade flyttat till Djursholms villastad, hade han velat öfvertala henne att äfven bosätta sig där, eftersom hon hittills alltid velat bo i hans närhet för att de skulle kunna träffa hvarandra med så stor lätthet som möjligt.
Men ehuru denna min brors bortflyttning kostade mycket på henne och kom henne att än bittrare känna sin ensamhet i Stockholm, kunde hon dock ej besluta sig för en rubbning.
Hvem vet hur länge jag stannar i Stockholm.
Så här kan det ju icke länge fortfara, sade hon oupphörligt.
Och om jag är i Stockholm ännu nästa vinter, kommer jag i alla fall att vara vid så dåligt lynne, att ni kunna vara glada ej ha mig i närheten.
Hon vägrade till och med att bese Mittag-Lefflers nya villa, som nu var under byggning.
Hon kunde ej intressera sig därför, men ville ej heller träda in i detta nyskapade hem för en af hennes närmaste vänner med likgiltighet, därför stannade hon på tröskeln, medan de öfriga af sällskapet gingo in för att bese rummen.
Känslan af det tillfälliga och i längden ohållbara i hennes belägenhet var i en sådan tillväxt, att hon begynte släppa alla anknytningspunkter till Stockholm, försummade sina vänner, drog sig tillbaka från sällskapslifvet, vårdslösade mer än någonsin sitt hem och sina toiletter.
Till och med det själfulla och antändande i hennes konversation hade mycket förlorat sig.
CARL WILHELM SCHEELE
ETT MINNESBLAD
PÅ
HUNDRADE ÅRSDAGEN AF HANS DÖD
D:R P.T.
CLEVE PROFESSOR VID UPSALA UNIVERSITET.
KÖPING M. BARKÉNS FÖRLAGSBOKHANDEL (C.A.
HERMANSSON) STOCKHOLM TRYCKT I CENTRAL-TRYCKERIET 1886.
Illustration: CARL WILHELM SCHEELE.
Den politiska stormakt, som Sveriges tappre söner, djerfve härförare, vise statsmän och store konungar skapat, slutade sin korta tillvaro.
Lemlästadt och blödande ur djupa sår fostrade vårt land en skara af store män, som plötsligt höjde det till en stormakt af annan art, en stormakt inom vetenskapens och forskningens områden.
Till dem hörde den nyare naturforskningens fader Linné, den namnkunnige kemikern Bergman, mineralogen och kemikern Wallerius, fysikern Wilcke, mineralogiens reformator Cronstedt, för att ej nämna flere, hvilka alltid skola i tacksamt minne förvaras, så länge forskning och vetenskap äras.
I detta diadem af lysande namn, som sprida sin glans öfver vårt land, intager Scheeles en af de mest framstående platserna, ty hans rykte var blott Linnés underlägset.
Scheele var ingen vetenskapens konung, som ordnat det spridda vetenskapliga materialet till en harmonisk bygnad, han var ingen siare, som tydde naturens lagar, han var icke skapare af någon teori, som lyst och vägledt i forskningens labyrinter; men han hade den snillets slagruta, som upptäcker det fördolda i naturen samt i ljuset framdrager nya fakta af omätligt inflytande.
Han var upptäckare som ingen före och ingen efter honom.
Hvar och en, som känner blott elementen till Scheeles vetenskap, vet också hvilken betydelse sådana upptäckter som syrets, fluorens, klorens, manganens, glycerinets, för att ej nämna flere, utöfvat på vetenskapens och industriens utveckling.
Hundra år ha förflutit sedan Scheele slutade sin korta och betydelsefulla lefnad.
Hvilken utveckling hafva icke kemien och öfriga naturvetenskaper gått till mötes; till hvilka skördar ha ej de gamles utsäde mognat!
Kemien har ej blott till vårt slägtes gagn förädlat de skatter jorden gömmer i sitt inre, ej blott skapat nya industrigrenar, som sysselsätta millioners armar, hon har lyftat breda flikar af den förlåt, som höljer naturens, ja till och med det organiska lifvets verkstad.
Äran af denna utveckling tillkommer ej uteslutande de närmast förflutna hundra åren, utan i väsentlig mån de forskare, Scheele och hans samtida, hvilka oförtrutet bröto den ouppodlade marken och lade grunden till den byggnad, som nu är uppförd.
Det är ej mer än en skyldig gärd af tacksamhet, att vår tid hedrar minnet af grundläggarne till vår tids vetenskap, och då hundra år förflutit sedan en af dem gick hädan, må denna skrift bära vittne om, hvad Scheele varit och hvad han verkat för vetenskapen.
Scheele1 härstammade från en gammal tysk och vida spridd slägt.
Han föddes den 9 dec. 1742 i Stralsund, den femte af tolf syskon.
Fadern var köpmannen Joachim Christian Scheele och modern Margaretha Varnecross.
Som barn förrådde Scheele icke de stora anlag, som slumrade inom honom; han var af ett slutet och stillsamt sinnelag, som gjorde att man ansåg honom trög och enfaldig.
Han deltog icke i sina syskons lekar, men hade sin förnöjelse i hvarjehanda småsakers förfärdigande samt berättas hafva blifvit "mycket glad, när han hunnit fullborda något af sina egna påfund".
Han sattes tidigt i privat skola och erhöll vanlig skolbildning i Stralsunds gymnasium.
Redan i unga år väcktes hans håg för apotekareyrket genom läkaren Schütte och apotekaren Cornelius, som umgingos i föräldrahemmet och retade gossens nyfikenhet med de kemiska och farmaceutiska mystiska tecknen, som Scheele berättas hafva med rödt bläck upptecknat i en bok.
Fjorton år gammal sattes han i apotekarelära i Göteborg hos apotekaren Bauch.
Snart fick han sina göromål i laboratoriet och kände sig nu på sin rätta plats.
En samtida kamrat, Grünberger, uppmanade honom att studera kemi.
Arbeten af Neumann, en hängifven lärjunge af Stahl, flogistonteoriens grundläggare, uppenbarade för honom hans kallelse.
På lediga stunder och under nattens tystnad studerade han med ifver äfven Lemerys, Stahls och Kunkels skrifter, i synnerhet den sistnämdes Laboratorium chymicum och Ars vitraria experimentalis.
Om nätterna och i all hemlighet gjorde han efter de försök, hvarom han läst, och vande sig så att med små och obetydliga hjelpmedel utföra kemiska experiment.
En gång hände det honom, att en hans kamrat af okynne blandat knallpulver i pyrofor, hvarmed han experimenterade.
Under natten exploderade alltsammans med en våldsam knall, som väckte huset och satte det i oro och förskräckelse.
De förebråelser han till följd häraf ådrog sig, afskräckte honom icke det minsta, utan fortsatte han med all flit att genom experiment, läsning och begrundande öka sina insigter.
Hans principal oroades öfver hans rastlösa flit och skref till föräldrarne "at han fruktade Carl skulle genom sin ihärdiga flit göra sig skada; då han studerade halfva nätterna i böcker, hvilka ännu för honom voro för höge och dem Herr Grünberger gifvit honom".
Efter den sexåriga lärotidens slut stannade Scheele ytterligare tvänne år i Göteborg, hvarefter han fick anställning i Malmö hos apotekaren Kjellström, hvilken hade mycket intresse för kemiska försöks anställande och derför omfattade Scheele med mycken välvilja.
Han fick här tillfälle att ytterligare förkofra sig i kemien.
För större delen af sin lön köpte han kemiska böcker, som han grundligt och med eftertanke studerade.
Från denna tid daterar sig hans bekantskap och vänskap med den sedermera så berömde mångkunnige Anders Johan Retzius.
Under sin vistelse i Malmö utarbetade han sin undersökning öfver "Sal acetosellæ", hvilken, enligt yttranden af Gahn, lär ha ledt till den vigtiga upptäckten af oxalsyra.
En häröfver författad afhandling inlemnades 1768 till Vetenskapsakademien, men blef icke till trycket befordrad, emedan Torbern Bergman, till hvilken afhandlingen remitterades, förklarat att han deri icke funnit något nytt.
Föga bättre gick det med hans vackra upptäckt af vinsyran, hvilken han oförbehållsamt anförtrodde åt Retzius.
Denne repeterade försöken och skref den i Vetenskapsakademiens Handlingar 1770 införda afhandlingen "försök med vinsten och dess syra", hvari han omtalar att Scheele, "en snabb och lärgirug
Pharmaciæ studiosus", lyckats ur vinsten framställa en ny, från alla andra syror till sina egenskaper skild syra.
Efter trenne års vistelse i Malmö flyttade Scheele 1768 till Stockholm, der han fick kondition på apoteket Korpen.
Vistelsen här behagade honom mindre, emedan han icke fick lägga hand vid laboratoriegöromålen.
Experimentera måste han, och sysslade derför i apotekets fönster med solljusets inflytande på ämnen, allt under det han expedierade recepten.
Redan i Stockholm var han känd som en särdeles skicklig kemiker och förvärfvade sig på grund deraf vänskap af den tidens framstående läkare, Bäck, Schulzenheim, Bergius och Gahn.
Genom den sistnämde blef han sedermera i Upsala bekant och vän med brodern, den utmärkte bergsmannen och kemisten J.G. Gahn, med hvilken han, sedan han lemnat Upsala, stod i liflig brefvexling.2
Han flyttade snart, 1770, från Stockholm till Upsala, der han hos apotekaren Lokk på stads- och provincialapoteket Uplands Vapen fick sig anförtrodd ledningen af laboratoriearbetena och derjämte erhöll tillstånd att fortsätta med sina egna försök.
Den tiden var den lärde och berömde Torbern Bergman professor i kemi vid Upsala universitet.
En tillfällighet sammanförde de bägge hvar på sitt sätt så framstående vetenskapsmännen.
Scheeles principal hade märkt, att om man länge håller salpeter smält vid icke allt för hög temperatur, erhåller man ett salt, som vid tillsats af ättiksyra utvecklar röda ångor.
Hvarken den skicklige kemikern, bergmästaren Gahn ej heller Bergman kunde gifva någon förklaring öfver detta, men Scheele kände den rätta orsaken, eller att salpetern vid upphettning upptager flogiston (d.v.s. reduceras) och ger ett salt af en ny syra (salpetersyrlighet), som är svag och derför utdrifves af ättiksyran.
Gahn, som fått kunskap om denna förklaring, meddelade den till Bergman, och denne förstod genast till sitt fulla värde uppskatta detta prof på ovanliga insigter samt önskade göra apotekslaborantens bekantskap.
Scheele, som å sin sida hade i minnet det öde Bergman beredt hans första kemiska afhandling, var icke synnerligen böjd härför, men lät dock öfvertala sig af Gahn.
Så uppstod nu bekantskap och vänskap mellan dessa så utmärkte och dock så olika begåfvade män, hvilka på ett lyckligt sätt kompletterade hvarandra.
Bergman med blicken öfver hela vetenskapens område visade Scheele på uppgifter, som denne, den ovanligt skarpsinnige och skicklige experimentatorn, visste att göra fruktbringande för vetenskapen.
Scheele, som ej hade Bergmans omfattande bildning, understälde å sin sida ofta Bergman sina arbeten till närmare granskning.
Under sin vistelse i Upsala utförde Scheele en mängd ytterst vigtiga arbeten och undersökningar, som hastigt gjorde honom till en af den tidens berömdaste kemister.
Man måste förvånas att Scheele, utom sitt yrkes skötande, kunde medhinna utarbetandet af så många och mödosamma undersökningar.
Arbete var för honom en lätt sak, hans förnämsta bekymmer bestodo, såsom han sjelf i ett bref förklarar, "i nya phenomeners förklarande".
Vetenskapsakademien, som visste att uppskatta Scheeles rön, kallade honom genom enhälligt val till sin ledamot 1775; det var den enda yttre utmärkelse, som kom Scheele till del från fäderneslandet.
Scheele, som i Upsala började tänka på sin framtida bergning och önskade i synnerhet större frihet och ledighet att mera oberoende fullfölja sina vetenskapliga forskningar och undersökningar, sökte nu att få öfvertaga skötseln af apoteket i Köping, hvars innehafvare, Pohl, nyligen aflidit och som egdes af den efterlefvande enkan.
Ehuru Scheele icke aflagt erforderlig examen, beviljade honom dock Collegium medicum, som nogsamt kände hans skicklighet, rättighet att förestå apoteket och att till lägligt tillfälle uppskjuta examen.
Kommen till Köping hvilade han sig icke.
"I tören väl tro", skrifver han vid denna tid till en vän, "at jag nu fått matsorgen och således bjuder Experimental-Chemien en god natt.
Ach nej! denna ädla Vetenskap är mitt öga.
Hafven tålamod, och J skolen åter snart hafva något nytt ät förnimma".
Han griper sig genast an med att sammanskrifva sin berömda bok om Luft och Eld, hvartill manuskriptet redan i slutet af oktober 1775 var färdigt.
I detta arbete, som innehåller en fast otrolig mängd vigtiga rön, beskrifver Scheele eldsluften, eller hvad vi nu kalla syregas, och visar dess betydelse vid förbränningen och andningsprocessen.
Denna upptäckt, som är basen för hela den nyare kemien, var likväl kort förut, den 1 aug. 1774, gjord af Priestley, ehuru Scheele icke kunde hafva haft någon kännedom derom.
Priestley säger sjelf:
"Mr Scheeles discovery was certainly independent of mine, though, I believe, not made quite as early".
(Herr Scheeles upptäckt gjordes utan tvifvel oberoende af min, ehuru som jag tror ej fullt så tidigt.)
Han delar således med Priestley äran af syrets upptäckande.
Bokens tryckning försenades ansenligt, ty den blef först 1877 färdig.
Manuskriptet var först till genomseende hos Bergman, som författade ett företal dertill; men han bär icke skulden, att det vigtiga arbetet så sent utkom.
Den hvilar på bokhandlaren Svederus.
En följd af att arbetet så sent utkom var, att många deri beskrifna rön redan förut voro kända.
Arbetet utkom i tvänne upplagor på tyska språket, samt öfversattes på engelska, franska och latin.
Vid sidan af detta vetenskapliga arbete sträfvade han rastlöst att ur skuld och lägervall resa det af företrädaren anlagda apoteket.
Affären tog upp sig, men efter ett halft år instälde sig spekulanter på apoteket.
Detta grämde Scheele.
"Jag är rätt mjältsjuk", skrifver han, "ty det ser ut som skulle jag här icke komma ät göra min lycka.
Man har, mig ovetande, afslutat et contract om Apoteket.
Måste man då nödvändigt hafva penningar om man i verlden vill hafva sit bröd?"
Från alla håll kommo nu anbud till honom.
Gahn bjöd honom till sig, Bergman likaså.
Linné, Wargentin, Schulzenheim, Alströmer m. fl. öfverlade och beslöto att erbjuda honom Alingsås apotek och der inrätta ett tjenligt laboratorium.
Andra ville draga honom såsom "chemicus regius" till hufvudstaden.
Man erbjöd honom att öfvertaga direktionen för ett nytt och stort bränneri.
Äfven utlandet sökte förvärfva sig den berömde svensken.
På d'Alemberts rekommendation kallades han, liksom Bergman kort förut, till Berlin.
Han afböjde dock denna hedrande kallelse så väl som ett anbud från England om anställning med 300 £ årlig lön.
"Jag kan ej mera än äta mig mätt", skrifver han till en af sina vänner, "och om detta går an i Köping, behöfver jag icke annorstädes söka det".
Till sin bror, som förebrådde honom att han icke antagit anbudet från Berlin, skrifver han:
"Jag förundrar mig däröfver at du, M.B. vet om det årliga arfvode (1200 Riksd.) som blifvit mig tilbudet från Berlin.
Sant är at sådant skedde för tre år sedan.
Men som jag på långt när ej hunnit så långt uti Chemien, som erfordras till en sådan beställning, har jag med god öfverläggning afslagit detsamma, öfvertygad ät jag äfven i Köping kan hafva mitt dageliga bröd".
Helst ville Scheele, om han ej kunde stanna i Köping, komma åter till Upsala.
Blir jag ej i Köping, så kommer jag till Eder, skref han till Bergman.
Borgerskapet i Köping, hvars förtroende han vunnit och som insåg den ära en så berömd man som Scheele skänkte staden, bestämde i förening med magistraten och landshöfdinge-embetet, att de ingen annan ville hafva till apotekare än Scheele.
Privilegium att anlägga ett nytt apotek beviljades honom och han slöt med förra apoteket den öfverenskommelse, att han som rätte egaren till Köpings apotek åtog sig förra apotekets skulder och enkans underhåll.
Han arbetade nu med all kraft på apotekets upphjelpande.
Genom flit och omtanke skapade han sig oberoende, till och med välstånd.
Men detta hindrade honom icke att fullfölja sina kemiska forskningar, som gjorde honom till en öfver hela Europa fräjdad man.
Berlins naturforskaresällskap invalde honom 1778.
Turins vetenskapsakademi kallade honom 1784, i Gustaf III:s närvaro, till sin ledamot.
Under vistelsen i Köping slet han sig blott en gång, 1777, lös från sina forskningar för att göra en resa till Stockholm och bevista ett sammanträde i Vetenskapsakademien, den enda gången i sitt lif han var närvarande i den akademi, i hvars handlingar han tryckte nästan alla sina skrifter, utom den om Luft och Eld.
Borgman, som då var preses, helsade honom med följande ord:
"Det är en besynnerlig fägnad för denna kongl. akademien att se en så arbetande ledamot intaga ett rum i dess samfund, och för mig, som vid detta tillfälle hafver den äran att vara ordförande, är det en fördubblad förnöjelse.
Jag har i flere år varit vitne till Eder oförlikneliga flit, till Eder synnerliga skicklighet att genom tjenliga experimenter aftvinga naturen sina hemligheter, och till Edra skarpsinniga slutsatser af anstälda försök.
Hvad kan då vara naturligare än att den, som innerligen älskar sin vetenskap, med utmärkt glädje ser Eder intaga ett hedersställe, till hvilket förtjenst allena banat Eder vägen".
Dagen förut hade Scheele aflagt uti Collegium medicum apotekare-examen inför en talrik samling åhörare, och erhållit öppen fullmakt att vara apotekare i Köping.
"Mera till betygande af sitt fullkomliga nöje och tillgifvenhet för Herr Scheele, samt i förhoppning om dess nyttiga biträde vid
Pharmacopeens förbättrande efter vere facta et probata, än att dymedelst åstadkomma någon besparing för Herr Scheele" eftergaf Kongl.
Collegium alla vanliga kostnader och afgifter.
Då Bergman samma år nedlade presidiet i akademien satte han i verket en i akademien länge närd önskan att bevilja Scheele en årlig pension af 100 Riksdaler till uppmuntran och understöd vid hans kemiska undersökningar, ett understöd som årligen utgick från akademien ända till Scheeles död.
Scheele kunde nu motse en lugnare och mindre bekymmersam framtid.
Men ännu i sin bästa ålder, mot slutet af 1775, angreps han, som förut aldrig varit sjuk, af höftvärk och gikt.
Det oaktadt fortsatte han sina forskningar.
Ännu i februari 1786 inlemnade han sin afhandling om galläplesyran till Vetenskapsakademien.
Samma månad insjuknade han.
Den 21 maj 1786 kl. half 12 afled han i lugn och stillhet.
Dödsorsaken uppgifves hafva varit lungsot.
Två dagar förut hade han satt i verket sitt länge tillämnade äktenskap med sin företrädares enka, som han derigenom gjorde till laglig egarinna af sin egendom.3
I Köpings kyrka uppsattes 1827, på bekostnad af apotekaresocieteten, på en af pelarne längst fram i koret ett monument öfver den man, som gjort Köping till en äfven i utlandet känd stad.
Vetenskapsakademien slog 1790 öfver honom en minnespenning, som på framsidan föreställer Scheeles porträtt och på baksidan af bildar försöket med förbränning i eldsluft.
Inskriptionen lyder:
Ingenio stat sine morte decus.
I afskärningen läses:
Socio præmatura morte erepto Reg. Acad.
Stockholmiensis.
Äfven Svenska akademien slog 1827 en minnespenning öfver Scheele, på åtsidan med ett porträtt, på frånsidan med en bild af Isis, från hvilken Hermes söker lyfta slöjan.
Minnespenningen bär om-skriften:
"Naturæ sacra orgia movit".
Samma år höll Franzén hans åminnelsetal i akademien.
På apotekaren Gottfr.
Arbmans initiativ väcktes vid ett apotekaremöte i Stockholm år 1872 ett förslag att insamla medel till en minnesstod öfver Scheele.
Den hittills tecknade summan uppgår till omkring 21,000 kronor.
Scheele beskrifves hafva varit af medelmåttig växt, samt frisk och kraftig kroppsbyggnad.
Såsom en märkvärdighet berättar Wilcke, att elektriska experiment aldrig ville lyckas i hans närvaro.
Redbar och oförbehållsam förvärfvade han sig aktning och förtroende hos alla, med hvilka han kom i beröring.
Hans anspråkslöshet var lika stor som hans anseende berättigadt.
Detta visas bäst deraf att, då han kallades till medlem af akademien i Turin, han skref till en vän:
"I sanning tror jag ät man håller mig allestädes för en af de största Chemister, och kunde jag snart nog blifva stolt däröfver.
Vill man så fortfara lärer jag snart inbilla mig at i sjelfva verket äga lika mycken erfarenhet och snille som en Macquer, och Bergman.
Men at säga min rätta mening, hade desse förtjente män mera insigt i sina fingrar än jag uti hela mit hufvud."
Scheele var icke akademiskt bildad och saknade en mera omfattande lärdom, men han hade från sin tidigare ungdom vant sig att sjelfständigt och oberoende af förutfattade meningar tänka och genom experiment pröfva riktigheten af sina slutsatser.
Häri ligger till en stor del orsaken att han kunnat upptäcka så mycket, som andra gått förbi.
Hans bokförråd4 var ganska inskränkt, men han läste dock mycket och gjorde derur anteckningar.
De flesta experiment, hvarom han läst, eftergjorde han och förskaffade sig så en vidsträckt erfarenhet.
"Min plägsed vid Chemiska uppgifter är", säger han, "att aldrig tro någon af dem, innan jag, genom gjorda försök, pröfvat den samma".
Sedan han blifvit en berömd och ryktbar man, fick han af talrika vetenskapsmän sig tillsända nya arbeten, hvilka jämte andaktsböcker voro hans käraste läsning.
Han var nämligen en from man.
Prosten Ahlström, som vid Scheeles jordfästning höll ett varmt tal öfver den bortgångne, säger, att han var en kristen af äkta slaget och beflitade sig mer om att vara det, än att synas.
Då denne hans vän förkunnade honom dödens snara ankomst, fattade Scheele hans hand och sade:
"Allsmäktige, så är min hjelp så nära för handen; Herre här är jag; pris vare Dig, som ständigt hållit Din hand utsträckt öfver mig, som så underligt fört mig till grafven, huru ofta har mitt hjerta förgätit sin plikt, sin salighet; men Du aldraheligaste har dock ej gått till doms med din tjenare; tag det pris, som min döende tunga framstapplar; jag är allt för ringa till den nåd och barmhertighet Du mig bevisat hafver."
1 Uppgifterna i denna lefnadsteckning äro hemtade hufvudsakligen ur "Åminnelsetal hållet för K.
Vetenskaps-Akademien d. 14 oct. 1799 af C.G. Sjösten", hvilket blifvit utarbetadt efter anteckningar och samlingar gjorda af den berömda fysikern Wilcke.--För öfrigt har jag anlitat: KOPP, Geschichte der Chemie; SACKLÉN, Sveriges Apotekare-Historia 1833; A.E. NORDENSKJöLD, "Ett blad ur de svenska naturvetenskapernas historia"
(Framtiden 1877, sid. 79).
2 En större samling bref från Scheele till Gahn, alla på tyska, finnes ännu i Kongl.
Vetenskapsakademiens bibliotek.
3 Scheele jordades på Köpings kyrkogård, men hans graf är icke säkert känd.
För flere är sedan träffades dock till höger utanför kyrkans södra ingång en plåt, som tillhört Scheeles kista.
4 Enligt Nordenskjöld utgjordes hans boksamling, då bouppteckning skedde, af 12 medicinska och kemiska arbeten, hvartill kommo några andra "svenska, tyska och franska böcker" värderade till 6 spec.
(24 kronor).
Under det 18:de århundradet sträfvade naturforskningen att lösslita sig från metafysikens ofruktbara spekulationer och inslå på den enda, till målet ledande vägen, erfarenhetens, experimentets och iakttagelsens.
Särskildta laboratorier för kemiska arbeten funnos visserligen vid denna tid,5 men de flesta framstående kemister utbildades dock då och äfven under början af vårt århundrade på apoteken.
Lemeri, Baumé, Rouelle m.fl., t.o.m.