Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det är kanske ondt om jordmån, när man råkat hafva sitt upphof ur ett frö, som fallit i en klyfta,» sade han.
Strax därefter var det en röst, som citerade:
»Es ist dafür gesorgt, dass die Bäume nicht in den Himmel wachsen.»
Herr S. råkade i eld och lågor.
Det var ett af hans favoritämnen, som kommit på tapeten.
»Säg mig,» sade han.
»Tror ni verkligen, att vi nordbor äro så långt efter alla andra nationer, som den så kallade europeiska strömningen har sökt inbilla oss.
Är det verkligen för närvarande en så utomordentlig blomstring inom den europeiska literaturen, att vi behöfva stå här och slå ned ögonen af lutter blygsamhet?
Är Ibsen så himmelsvidt underlägsen Tolstoy, och kan icke Strindberg nämnas vid sidan af Zola?
Nej, det är vår tur nu, det är på oss, man väntar, det är våra vikingar, som skola tappa bort litet ruttet blod ur den stora europeiska kolossen.
Vi sitta så långt borta, att vi höra det med bättre öron.
Vi hafva hela den öfverlägsenhet, som ligger uti att vara nya, unga och framför allt icke utslitna.
Vi hafva tegat af blygsamhet inför de store.
Men ...»
Samtalet blef allt lifligare, och det steg som ett rus af förhoppningar inom den lilla krets, som satt samlad i rummet, där den enda lampan brann.
Stämningen hade hela tiden haft den lugna och fina karaktär, som kommer, när man efter en middag bland vänner glömmer likörerna, och tankarna och sympatierna räcka till för att stimulera.
Man kom från dekadansen till renässansen, från renässansen tillbaka till nutiden, och med ett språng förirrade sig denna konversation, hvilken börjat vid en siesta, till den delikata fråga, som behandlar hvilka som lyckas.
Det var ej längre fråga om literaturen enbart.
Det blef konsten och politiken, hela den stora världshistoriens män, hvilkas spel om kronor och spiror fick släppa till bevis för de mest motsatta åsikter om lyckans värde.
Hvad stod lyckan i för förhållande till framgången?
Hvad var egentligen lyckan?
Och hvad var framgången?
Man tog renässansen som exempel, visade med energi, huru dess stora, härliga idéer, hvilka väckt världen som de begynnande tonerna till en jublande symfoni, mynnat ut i de fattiga tonerna från orgelläktaren i en luthersk kyrka, och af Pans rörflöjt som lockat till nytt lif var ej mycket mera igen än Luthers grofkorniga »Wein, Weib, Gesang» med dess glupska bismak af den för detta asketens osköna lusta.
»Det kan se så ut,» sade en röst.
»Men icke allt, som syns först, är det väsentliga.
Vi tystnade alla.
Ty den, som yttrat sig, hade hela tiden icke sagt ett ord.
Han var nästan en främling för oss alla, en ung poet, hvilken en tid uppehållit sig i Stockholm.
Han talade så lågt, att det blef tyst, endast för att man skulle kunna höra hans ord, och när han såg allas blickar riktade emot sig, fortsatte han:
»För min del tror jag, att om vi i våra dagar ha så ondt om män och kvinnor, hvilka kunna eller vilja tala, så beror det därpå, att de bästa af oss stirrat sig blinda på lifvets egen gåta.
Jag menar, att de veta så mycket om allt, som är ondt.
De veta till exempel, att det goda segrar icke alltid.
Vi veta detta så visst, att vi nästan leka med den tanken, att någon skulle kunna vara så dum att tro på det godas seger.
Därför att en fin människa alltid såras lättare än en grof och okänslig, blir hon underlägsen i kampen.
En medelmåtta är användbarare i det praktiska lifvet än en genial man, vare sig inom vetenskapens värld eller politikens, helt enkelt emedan medelmåttans möjligheter kan äfven medelmåttan öfverskåda, och i dess afundsvärda karaktär ligger dessutom ingenting af detta, som stöter andra tillbaka.»
»Ja, men detta är ju just, hvad vi alla ha sagt,» afbröt någon.
Han log stilla, som åt sina egna tankar och tillade:
»Allt detta se vi.
Och det är en styggelse att se på allt detta låga, medelmåttiga, krassa, som vinner och tränger sig fram öfver allt.
Men jag menar, att just därför att vi se detta så väl, hindras vi kanske från att se det andra.»
»Hvilket andra?
»Det som sker i det som synes ske.»
Vi tego alla en stund, och jag såg att det hängde tårar i fru S:s vackra ögon.
Hon utbytte en hastig blick med sin man, som om hon ville öfvertyga sig om, att hennes ögonblickliga känsla delades af honom.
Och jag kände själf, att rummet och sällskapet tecknade sig för mig som sedda genom ett dunkelt glas, till dess jag åter hörde poetens röst, som fortsatte, lika lågt och stilla som förut.
»Men det att vi se så mycket orätt, så mycket lågt, att vi veta hvarje morgon allt smått som fyller världen, det kallar jag för Medusas hufvud.
Och hvar och en, som såg på det, blef till en sten.»
Medusas hufvud?
Som en kall fläkt gick detta ord genom våra sinnen, och jag minns, att jag såg alla dessa ansikten luta sig framåt ur rummets alla vrår, tecknande sig som skuggor, hvilka söka efter lif och ej finna det.
Min fantasi var så uppjagad af den lille mannens sällsamma, nästan barnsliga sätt att tala, att jag åhörde hans ord, som om jag väntat en uppenbarelse, och i det han såg sig om, som om han af blyghet ångrat, att han tagit ordet, fortfor han:
»Det kom en gång i fordomtima en hjälte, som gudarna utsett till storverk.
Han skulle rida på ryggen af fantasiens starka fåle bort till den fjärran borg, där människosläktets fiender Gorgonerna bodde, och den farligaste af dem alla hette Medusa.
Hennes drag voro fasansfulla, och i stället för hår ringlade sig ormar kring hennes ansikte.
Ingen kunde möta dessa drag utan att blifva till sten, ty detta ansikte var ingenting annat än allt ondt som segrat, alla förhoppningar som grusats, alla tvifvel som fått rätt, alla skurkstreck, som lyckats, all kärlek, som lönats med trolöshet, all synd, allt brott, all skam, som triumferat sedan tidernas tider.
Hjälten hette Perseus, och han var nog stark att vända bort sina ögon och blott se i sin spegelblanka sköld, som han sträckte mot vidundret.
Han såg det onda, men icke i all dess fasa.
Då högg han dess hufvud af, och sedan fanns ej för honom allt detta, som hindrade, kväfde, förstenade och förfrös.
Sedan var honom intet dåd för stort, intet motstånd oöfvervinneligt.
Och sedan bar han försteningens drag som segertecken på sin sköld.
Men hvarje tid har sitt Medusahufvud, som stirrar sig till mötes.
Och hvarje människa har sitt.
De plumpa, de krassa, de loja önska ej ens att hugga det bort.
De se det med lugn i ansiktet och gyckla med dess ohygglighet.
Vi andra hafva förlorat lusten att se bort och hugga till.
Men vi vrida oss i vånda vid dessa stirrande ögon, som tala om alla de fasor, hvilka lifvet sparat åt dem, som äro dömda att lida.
Vi stirra på detta som på vår egen maktlöshet och det ondas makt.
Vi stirra därpå till dess att vi långsamt stelna, vårt förstånd förvirras, våra känslor frysa till is, och våra sinnen tappa den spänstighet, som heter att lefva.
Det finns tider, då man mera än eljes försjunker i ett sådant hopplöst elände som att se allt ondt och ej veta bot.
Och så länge ingen kan hugga hufvudet af, äro de bästa bland oss de, hvilka bilda försteningarna omkring Gorgonens palats i väntan på befriaren.»
Han tystnade, och jag såg på min vän S., hvars lifliga ansikte var vändt emot mig.
Han böjde sig framåt, och hans läppar rörde sig, som jag ofta sett förr, när han var upprörd.
Det blef en stunds tystnad, som plötsligt bröts genom ett skämt, och befriande ljöd ett muntert skratt mot bakgrunden af känslan för all den sorg, som samtiden rymmer.
NATTENS HÄNDELSER
Samkvämet var slut, och jag vandrade ensam utåt Strandvägen för att komma hem till min boning.
Jag hade mot min vilja kommit in i en tankegång, som väl till en viss grad var naturlig, men för hvilken jag i alla händelser helst skyggade tillbaka med den säkra instinkten hos en människa, som vet sig vara inne på en fördärfbringande och farlig väg.
Det samtal, som nyss blifvit fördt, och i hvilket jag hela tiden med flit undvikit att taga del, hade satt hela mitt nervsystem i oordning och kastat mina tankar in i en fanatism, hvaraf jag för länge sedan glömt, att jag kunde blifva mäktig.
I själfva verket hörde det sällskap, med hvilket jag nyss tillbringat aftonen, till dem, hvilka jag på de senaste åren helst plägat undvika.
Och när jag nu af en händelse kommit in däri, kände jag mig som en främling, en känsla, hvilken jag emellertid hela aftonen sträfvat att dölja.
Vi hade suttit länge tillsammans, skämtet hade fått öfverhand öfver allvaret, och när jag tryckte mina vänners händer till afsked, hade det skett med lätt hjärta, som om ingenting skulle kunnat skilja denna dag från de tusenden, hvilka den ena efter den andra försvinna, som om de dragit oss förbi i ett oändligt panorama, hvaraf man ej minns mera än nätt och jämt att vi sett en mångfald skiftande taflor.
Men knappt var jag ute på gatan, förrän jag greps af en obetvinglig oro, en känsla af att något skulle inträffa eller kanske redan hade inträffat, hvilket på ett alldeles särskildt sätt skulle ingripa i mitt öde eller beröra mitt lif.
Jag försökte fåfängt att göra mig denna besynnerliga känsla kvitt.
Jag har nämligen aldrig trott på aningar, och den enda vidskepelse, jag funnit hos mig själf är den, att jag ej kan låta bli att spotta, när en katt springer öfver min väg.
Men denna gång var det mig alldeles omöjligt att blifva herre öfver mina nerver.
Gång på gång tyckte jag mig höra den lille poetens röst.
Jag hade förut knappast hört hans namn, hade aldrig läst en rad af hans vers, och jag visste i det hela taget icke, om han var mera poet, än de många dussin versmakare, hvilka jul efter jul bereda sig den obehagliga missräkningen att se sina vackra rim olästa vända tillbaka från den korta triumfen på boklådans disk och till den eviga sömnen på förläggarens vindskontor.
Han hade under nästan hela kvällen icke sagt ett ord, och när han ändtligen började tala, var det för att servera oss en predikan – eller kanske det var en dikt på prosa!
Nu för tiden skrifves ju vers i romaner och prosa i diktsamlingar – och denna predikan var till och med af det mest banala slag.
Det var bara påhittet med att omkläda alla dessa gamla tankar och kalla det hela för »Medusas hufvud», som hade förbryllat oss alla.
Ty hvad var det hela?
Det var en omklädnad af det stolta ordet, att icke den segrar i lifvets strid, som lyckas, att den, som skelar efter framgången, när han föregifver sig söka ett mål, är den uslaste träl, äfven om opinionens triumftåg låter honom stiga till maktens tinnar.
Han är dock en besegrad vanbörding i andens värld, och hans trälmärke skall lysa med eldskrift på hans bröst, när sanningens gudom en gång rifver den prunkande härskaredräkten från hans lakejskuldror.
Visste jag då icke detta?
Var detta något nytt för mig, efter som dessa tankar en kväll, när jag gick ensam på gatan, göto feber i mitt blod och kommo pulsarna vid mina tinningar att bulta?
Hvad hade denne främmande yngling att göra med mitt lif?
Kom han för att anklaga mig, för att döma hvad han icke förstod?
Med en upphetsning som om jag lidit en personlig förolämpning, en bitter, oresonlig känsla af vrede gick jag öfver gården till mitt hem och grep instinktmässigt i fickan efter min nyckel.
Jag brukade alltid lägga den i min öfverrocksficka, och på tio års tid kunde jag icke påminna mig, att jag hade gjort någon förändring i denna vana, hvilken jag följde utan reflektion, alldeles som man mekaniskt flyttar fötterna på ett särskildt sätt, när man springer utför en trappa.
Men icke desto mindre stod jag där nu utan nyckel med utsikt att få tillbringa natten under bar himmel eller i bästa fall söka mig ett rum på något hotell.
Min bostad var belägen strax utanför Djurgårdsbron.
Och jag bör kanske anmärka, att Djurgården vintertid ej har alldeles samma karaktär, som när våren lockar alla stadens invånare ut till dess vägar och lundar.
Där är ensamt och öde som på landet, och om aftnarna skrika ugglorna i de gamla träden.
På den plats, som af ålder burit namn af Lejonslätten, och där nu det blifvande Nordiska museet reser sina murar, lågo förut ett par gula trähus, omgifna af höga träd.
Denna plats var afskild från allt buller under hela vintrarna.
Byggnaderna lågo tillräckligt långt bort för att skydda mot allt för täta besök, tillräckligt aflägset, för att man kunde tro sig utanför staden och dock nog nära för att tillåta mig besöka biblioteket, äta middag på en restaurant och sedan med spårvagnen återvända till mitt skrifbord.
I ena delen af den lilla byggnaden, hvars veranda sköt fram under grenarna af en gammal lind, hvars löfverk om sommaren nästan skylde det ena af mina fönster, bodde min värdinna, en gammal sjömansänka och hennes dotter, och på den andra sidan hade jag mina två rum, från hvilka jag nu genom min besynnerliga glömska eller någon annan tillfällighet var afstängd.
Visserligen hade jag en utväg, nämligen att väcka min värdinna och tvinga henne att stiga upp för att öppna dörren, men jag kände en motvilja häremot, som var mig alldeles oförklarlig.
Obeslutsam huru jag borde bete mig, närmade jag mig dörren och såg mig omkring, som om jag väntat, att någon af husets invånare skulle vara ute denna tid på dygnet.
Utan att reflektera därpå, tog jag med handen i låset, och till min stora öfverraskning gick dörren upp.
Jag kan icke beskrifva den känsla af förskräckelse, som härvid öfverföll mig.
En rysning för någon okänd fara skakade hela min kropp, och jag behöfde all min själfbehärskning för att besluta mig för att stiga öfver tröskeln.
Innan jag steg in, tände jag en stor vaxsticka, sådana jag alltid bar på mig i ett fodral, och undersökte låset på båda sidorna.
Det var alldeles orördt, intet spår af yttre våld stod att upptäcka, men på inre sidan satt en nyckel i låset.
Jag tog ut den och höll upp den mot lågan, som fladdrade i luftdraget.
Den var fäst på en ring och bredvid hängde en hvit elfenbensplatta.
Intet tvifvel!
Det var min nyckel.
Men i så fall borde jag hafva satt i denna nyckel, redan aftonen förut – jag hade då kommit ännu senare hem än nu – och jag kunde ej tänka mig, att jag skulle hafva glömt att stänga dörren, ännu mindre att jag glömt nyckeln kvar.
Antagandet att min värdinna någonstädes hittat nyckeln och därefter satt densamma i låset, för att på detta sätt låta mig återfinna densamma vid hemkomsten, förkastade jag också, af det skäl att Djurgården långt ifrån var någon säker plats, och hon aldrig skulle hafva vågat gå till sängs, när hon visste, att förstugudörren stod öppen.
Nu inträffade något, som naturligtvis ej var ägnadt att väcka förvåning, men som i mitt dåvarande sinnestillstånd ej kunde undgå att inverka på mina redan förut uppretade nerver.
Vaxstickan släcktes af luftdraget.
Den släcktes så stilla och säkert midt inför mina ögon, att det formligen såg ut, som om en osynlig mun blåst ut den lilla lågan.
Jag hade icke känt något luftdrag, icke förnummit ens en aning om den svagaste fläkt, och jag fick det bestämda intrycket, att någon blåst ut ljuset midt för min näsa.
Den sista gnistan på den lilla veken pyrde mot mig i mörkret, och den syntes mig omgifven af något, som tog formen af ett ensamt gnistrande öga.
Utan att tveka en sekund, gripen af en af dessa plötsliga instinkter, som vi erfara, när det gäller att undkomma en hemlighetsfull fara i mörkret, smällde jag hastigt igen dörren, satte foten för, som om det gällt att hålla en lurande fiende ute, fick nyckeln i låset och stängde dörren med dubbla slag.
Allt detta hade gått så hastigt, att jag ej ens gifvit mig tid att vända mig om.
Men just som jag tagit nyckeln ur låset och stoppat den som jag tyckte på sin vanmigligaplatsiminhögrarockfickagrep den tanken, att, om någon obehörig tillägnat sig min nyckel, och jag sedan återfunnit den på insidan af min dörr, så var det högst otroligt, att jag skulle utestängt denne obehörige, när jag läste igen dörren.
Snarare skall jag då hafva instängt mig själf tillsammans med honom, och denna tanke återförde med ens samma besynnerliga känsla af ångest, och på samma gång kom en förnimmelse öfver mig, att jag icke var ensam.
Någon hade följt mig eller följde mig ännu, och denne någon stod på ett besynnerligt sätt i samband med allt, hvad jag denna dag hade tänkt och hört, hade makt öfver mig, gaf sig tillkänna, satt kanske inne i mitt rum och väntade mig eller stod bakom dörren, färdig att öfverfalla mig, när jag trädde in.
Jag tyckte med ens, att jag icke borde hafva stängt förstugudörren.
Hvarför visste jag icke.
Kanske inbillade jag mig, att denne okände skulle passa på och smyga sig ut, endast jag lämnade honom tillfälle.
Jag stack åter handen i min ficka för att öppna den yttre dörren, innan jag gick in i mitt rum.
Till min oerhörda fasa, fann jag att min nyckel ej heller nu låg på sin vanliga plats.
Med en ansträngning, som syntes mig öfvermänsklig, sökte jag öfvertyga mig själf, att jag aldrig hade lagt dit den, att den måste finnas kvar i låset.
Jag trefvade i mörkret, fick fatt i den yttre dörren, undersökte den.
Men äfven där var nyckeln försvunnen, och jag var nu öfvertygad, att jag stod inför en fara, som jag ej kunde afvärja, ett hemlighetsfullt något, hvars annalkande jag var tvungen att afbida.
Med en förtviflans kallblodighet, som griper oss i sådana kritiska ögonblick, då all flykt är omöjlig, öppnade jag slutligen dörren till mitt rum och ställde mig på tröskeln, medan jag strök eld på en ny vaxsticka.
Jag blef formligen kall af förskräckelse, när jag såg rummet tomt, och med en blixtsnabb rörelse vände jag mig om i tanke att min följeslagare – ty att någon följt mig eller väntade mig, därom kände jag mig nu alldeles viss – kanske stod alldeles bakom mig.
Då jag heller icke där såg någon, tog jag nyckeln ur dörren till tamburen, ryckte igen dörren med en snabbhet, som om det gällt att rädda lifvet, och ställde den brinnande vaxstickan i sin låda på mitt skrifbord.
Med brådskande fart tog jag af mig mina öfverplagg, tände ljus och undersökte hela rummet.
Jag var retad öfver det löjliga i min situation, utan att detta ett ögonblick minskade min förskräckelse.
Emellertid öppnade jag garderobsdörren, lyste bakom möblerna, kröp under hörnsoffan, och gick slutligen in i sofrummet.
Sedan jag äfven där förvissat mig om, att ingen människa var att se, blef jag lugnare och fick ett ögonblick lust att skratta åt alltsammans.
Det enda jag emellertid icke kunde förklara, var nyckelns försvinnande.
Jag intalade mig, att den möjligen låg ute på förstugugolfvet, att jag stoppat den bredvid fickan i stället för i densamma, och att jag i min nervösa öfverretning icke hört den falla på golfvet.
Men om man bjudit mig guld, skulle jag dock icke kunnat besluta mig för att gå ut och öfvertyga mig om detta förhållande, på samma gång som jag sade mig själf, att just så uppskrämd som jag var, borde äfven det minsta ljud icke hafva undgått min till det yttersta spända uppmärksamhet.
Jag hade emellertid icke blifvit lugnare, än att jag för säkerhetens skull såg efter, om min revolver, som ständigt hängde på väggen, verkligen var laddad.
Och när detta skett, tog jag mekaniskt upp klockan.
Till min stora öfverraskning var hon icke mera än elfva.
Jag drog upp henne, jämförde tiden med en gammal bordstudsare med väckapparat, som stod i sofrummet, fann, att det icke var något misstag och glömde helt hastigt denna omständighet, hvilken föreföll mig helt oväsentlig.
Då jag emellertid icke kände någon möjlighet att gå till sängs, tände jag i stället min arbetslampa, ställde den bakom en gammal hvilstol, hvilken vanligen var min ensamhets tillflykt, och tog fram mina böcker för att fördjupa mig i det studium, hvilket sedan ett par år höll mig fången här ute, långt bort från människor och människors sällskap.
Det var en gammal foliant af stort kulturhistoriskt intresse, hvilken jag efter många om och men fått låna från kungl. biblioteket, ett af dessa vittnesbörd om medeltida flit och tankekraft, hvilka i vår moderna tid blifvit föremål för beundran hos så många af dem, hvilka tröttnat på den andliga maskinproduktionen.
Mitt öga följde de gamla typerna, och jag tog instinktlikt fram min anteckningsbok för att beledsaga min läsning med de annotationer, för hvilkas skull jag tålmodigt genomplöjt så många volymer.
Men öfverretningen hade varit för stark.
Det kändes, som om hjärnan icke ville gå in på att tvingas in i de fåror, som förut varit dess vanliga, och med ens märkte jag, att jag var oerhördt törstig.
Jag sökte igenom en vrå bakom hörnsoffan, där jag alltid brukade förvara, hvad jag i den vägen hade hemma, men fann ingenting annat än en Bourgogneflaska med en god etikett och ett ännu bättre årtal.
Drifven af ett oemotståndligt begär efter någon stimulus, tog jag en korkskruf, för att draga upp buteljen.
Korken satt fast, och vid den häftiga ansträngningen jag gjorde för att den skulle följa med, hörde jag plötsligt, att något med ett rasslande ljud föll på mattan bredvid mig.
Jag böjde mig ned och fann samma nyckel, hvilkens försvinnande nyss vållat mig så stor oro.
Det var icke något tvifvel, att den hade fallit ut ur min rockärm, och det var heller icke något tvifvel, att den i mörkret på något sätt hängt upp sig på en manschettknapp, en rispa i fodret eller något dylikt.
En undersökning af min rockärms insida, visade mig också genast, att en sådan möjlighet fanns.
Men i detta ögonblick verkade åsynen af denna nyckel på mig med en styrka, som föreföll mig mera gåtfull än allt det föregående.
Den förde icke mina tankar in i samma spår, som de nyss hade passerat.
Men så fort jag höll den i min hand, kom jag i och med detsamma att tänka på något helt annat, än hvad som förut hade sysselsatt mig.
Detta andra var så längesedan förflutet, hade under många år icke spelat någon rol i mitt lif, att jag först knappast märkte, att jag tänkte därpå.
Jag grep Bourgogneflaskan, och fyllde mekaniskt ett stort glas, men just som den stimulerande drycken passerade min gom, blef denna nya tankegång mig fullt medveten.
Och som om allt både från i går och i dag försvunnit från mitt medvetande, stod bilden af en man, som förr varit min vän, lefvande för mina ögon.
Med en underlig känsla af vemod satte jag mig tillbaka i min stol, och medan timmarna gledo, utan att jag märkte det, lefde jag ånyo om en tid af min egen ungdom, den tid, som jag under de sista åren gjort allt för att glömma, och som jag också trodde mig hafva glömt.
För något mera än tio år sedan fanns det i Stockholm en ungdom, som hade den entusiasm, hvilken fordras för att tro på möjligheten af en kamp mot det bestående.
Denna entusiasm hade till en del sin rot i missnöje med, hvad traditionen skapat, och det kan icke nekas, att hos många framträdde den med en styrka, som ej såg ut att kunna dämpas af de fördelar, framtiden möjligen kunde erbjuda dem.
Men hos andra var själfva missnöjet ingenting annat än obelåtenheten med att själfva vara tillbakasatta, och det var icke svart att förutse, att när dessa individer kommo i tillfälle att intaga en position, skulle deras missnöje för dem själfva framträda som ett barnsligt minne, hvaraf endast för skam skull några fattiga rudiment skulle komma att kvarstå.
Det löjligaste af allt var emellertid, att bland dessa unga män fanns det några, hvilka verkligen togo denna stora så kallade rörelse på allvar.
Och så vidt jag kunde finna, leddes dessa män – kvinnorna voro i allmänhet mera praktiska – af ett slags obegripligt förstoringsbegär.
De förstorade nämligen allt, hvad som mötte dem i det lif, hvilket de dömde ur synpunkten af Ibsens »Brand» och evangeliernas fullkomlighetskraf.
De förstorade sin beundrans föremål, och de förstorade alla lifvets dimensioner.
De kallade sig realister, och jag har alltid beundrat allmänheten, hvilken ej förstod huru orealistisk denna realism i grund och botten var.
Kritiken förstod dessa människors idealism – och behandlade dem därefter.
Som gripna af ett raseri efter förbättringar, framsteg och allmänlycka, hälsade dessa ungdomar hvarje det minsta försök att rubba på de hårda band, hvarmed den moderna samhällsutvecklingen alltmera sträfvar att fjättra den personliga friheten, med en hänförelse, som om hvarje liten opposition varit en yttring af idealmänniskors dådkraft.
Det föll dem icke in att granska motiven eller karaktärerna omkring dem.
Med en uppriktighet, som föreföll mig tragisk, voro de beredda att med lif och själ försvara ända till sinnets adelskap hos hvar och en, hvilken drog sitt svärd mot det förkättrade samhället.