Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon analyserade icke sin känsla, funderade icke på, om den kunde kallas vänskap eller kärlek, men hon egnade honom hvar känsla, hvar tanke; – hon gaf honom allt en menniska kan gifva en annan med undantag af sin person.
Modern tyckte i det hela taget icke om Max’ inflytande på Berta.
Men – han var ju en ansedd författare, och dessutom hade hon – som de flesta menniskor, hvilka kommo i beröring med denne man – en viss tillgifvenhet för honom.
En tillgifvenhet, som dock var blandad med en stor portion förvåning och medlidande.
Sjelf var hon en i andligt afseende sund, kraftig natur och kunde ej ens tillnärmelsevis sätta sig in i en så egendomlig karaktär som hans.
Öfversten höll också af honom.
»Han är med alla sina galenskaper likväl en bra pojke, och då nu hans sällskap roar Berta, så – – – »
– – – Men till julen skulle de lemna Köbenhavn.
Och våren hade Berta länge bedt att få tillbringa i Paris.
Det var en dag i midten af December.
De gingo längs med Langelinie, Berta och Nils Max.
Det snöade temligen starkt – en sådan der hård, torr snö, som man ser hvarenda flinga af.
Träden på andra sidan om Kastellgrafven voro nu alldeles aflöfvade och hängde och släpade med grenarne ned mot det tjocka, gråa vattnet, hvari tunna isstycken summo omkring.
Nedanför dem utbredde sig sundet – gråblått, lugnt.
Längst borta – strax innan haf och himmel gledo samman i en mjuk, violett linie – höjde sig Tre kronors fäste, dimgrått, stort – –
De hvita, stjernlika snöflingorna lågo som strödda öfver Bertas breda, svarta skinnkrage och öfver den lilla pelsmössan.
Hvarunder den blonda, buckliga pannluggen var framdragen.
Ingen af dem hade paraply.
Snön syntes knapt på hans ljusa hattkulle, men på rockkragen och axlarne låg den i ett tätt, hvitt lager.
Berta gaf just akt på, hur väl det klädde hans mörka hy och svarta ögon.
Så talade han – lugnt, med denna milda, vemodiga klang i stämman, som hon så mycket älskade.
»Så är det alltid.
Då man mötes i lifvet, är det blott för att skiljas igen.
Det är icke en ny menniska, som jag råkar, utan att jag säger till mig sjelf: »det skall komma en dag, då också denna skall glömma dig.»
»Tror ni», der låg tusen ömt vemodiga smekningar i hennes röst.
»Tror ni då, att jag någonsin skall glömma er?»
»Icke nu strax, kanske – men, chérie, lifvet är långt.»
»Icke så långt, att jag kan hinna glömma er», upprepade hon igen lugnt och mildt.
De gingo långsamt, mycket långsamt.
Snön föll glest omkring dem.
Man har så mycket att säga, då man skall skiljas – och man finner aldrig ord; aldrig något, utom det mest triviala.
»Ni skrifver ju till mig någon gång – icke sant?»
»Så ofta ni vill, min vän.»
Han hade aldrig sett henne så lugn, så innerlig förr.
Han sade henne det.
Hon såg upp på honom och smålog.
»Kære», all sin ömhet gaf hon i detta enda smekord, »vet ni då icke, att smärtan adlar?
De gingo tysta en stund, så sade han – stilla, som om han fullföljde sin egen tankegång:
»Ni skall aldrig bli lycklig, Berta.»
Hon log – ett trist leende.
»Nej – jag är ju lik er.»
Och derpå – sakta:
»För resten så tror jag, att de, som alltid längta efter lyckan, aldrig kunna bli lyckliga.
»Det skall komma en dag, då ni knapt ens kan längta.
Deras blickar möttes – svårmod i hans, i hennes dunkel ångest.
»Vet ni», hon talade med låg, upprörd röst, och ögonen glimmade fuktiga under floret.
»Vet ni, jag har så ofta tänkt på, att det vore bäst, om jag finge dö snart.
Ett lif som mitt gör ju ingen nytta – icke ett spår af nytta.»
»Men för alla dem, som älska er?
– – »
»Åh, de äro icke många», hon skakade på hufvudet. »Det fins ingen, för hvilken jag är oumbärlig.
Och att tänka sig, att medan jag släpar fram en dådlös existens, som icke skänker glädje åt någon – icke ens åt mig sjelf – – Och jag lefver i öfverflöd, jag förstör mycket penningar, jag ödelägger kanske utan att veta det andra menniskors lif – under det att andra, som kunnat njuta af lifvet, som kunnat bli till något, icke få tillfälle dertill – af brist.
Åh, hvad den tanken plågar mig!
– Det är, som om jag inkräktat en plats, som icke är min.»
»Men det är ju slumpens fel – icke ert.»
»Åhnej», hon suckade, »jag borde ju kunna öfvervinna mig sjelf och arbeta för något, men – jag orkar icke.»
Hon skakade tröstlöst på hufvudet.
»Nej, hör nu – ni är otillåtligt melankolisk.»
»Det skall ni säga.»
Och derpå mildt, nästan ömt.
»Ja, det är visst derför, att jag så snart skall skiljas från er.»
Han betraktade henne – detta lilla sänkta hufvud – så blekt, med sina darrande läppar och svårmodiga, ömma ögon.
Och för ett ögonblick vek hans blaserade trötthet och kalla resignation – för ett ögonblick kände han sig åter gripen af sin första ungdoms stormande lidelse.
Hvad han annars älskade hos Berta var hans eget verk i henne, hans eget naturel hos en ung, begåfvad qvinna, – nu, med sin stora upprigtiga smärta, vann hon honom helt.
I detta ögonblick älskade han henne som en man älskar.
»Berta», det bröt sig fram öfver hans läppar, »gör det då icke så förfärligt svårt.
Det är ju tungt nog ändå.»
Hon bleknade ännu mera.
Derpå smålog hon och sade ansträngdt:
»Vi gå visst för långt – låt oss vända om».
Och de gingo långsamt tillbaka.
Sundet låg tungt och grått i den lugna, disiga luften.
»Fröken Funcke.»
Hon står midt i rummet – midt i ljuset.
Det gula atlassläpet ligger fram – nästan öfver fötterna; armarna – bara ända från skuldran – hänga raka längs med sidorna.
Hon böjer djupt den smidiga öfverkroppen, helsar åt alla sidor – med detta förbindliga, konventionela leende, som ingen har så fulländadt som hon – – –
Så presenterar sig Berta Funcke nu – säker, elegant – »mondaine».
Folk tyckte, att hon hade »vunnit ofantligt» efter sin långa sejour i utlandet.
Det hade hon också – hon hade lärt konsten att beherska sig.
Man kunde icke längre säga om henne, hvarken att hon var oförsigtig eller »vådligt kokett».
Damerna tyckte till och med, att hon var »litet stel».
Gent emot dem var hon det nu i alla fall.
Mot de äldre artig och uppmärksam, mot de yngre sluten, litet öfverlägsen – man såg mycket väl, att hon hade tråkigt.
Men det förlät man henne nu till en viss grad – den, som har tillbragt ett par säsonger i Köbenhavn och Paris, har rättighet att vara en smula blasée, om hon också icke är mera än tjugu år.
För resten glömde man alltid, att hon var så ung.
Förr hade hon alltid blifvit klandrad af sina jemnåriga, till och med känt sig litet ledsen deröfver ibland – nu var det hon, som hade något emot dem.
Deras meningslösa prat, deras häftiga enthusiasm öfver de vanligaste saker, deras täta skratt och fnissningar irriterade henne.
Isynnerhet fann hon det plågsamt att höra deras omdömen öfver böcker och konstverk.
Hennes utbildade, fina smak stötte sig på deras exklamationer, deras starka och svulstiga uttryck, som – hemtade från gatan – hade kommit på modet i salongerna.
Hon afskydde att höra ordet »stilig» om Rubinsteins musik och Snoilskys dikter – ett ord, som hon visste de unga damerna brukade använda om kappor och klädningar, om hästar, löjtnanter och brandsoldater.
Hon kände ingen sympati för de »glada» unga flickorna, hon kände ännu mindre för de »allvarliga».
Dem som gingo i Blasieholmskyrkan hvarenda söndag, dem som studerade filosofi, togo lektioner i alla möjliga ämnen och skrefvo små uppsatser öfver bakterier och om idealism.
Berta hade blott ett omdöme om allt detta, det var:
»så ytterst smaklöst».
Mot herrarne var hon nästan som förr, bara mera försigtig och mera »douce».
Men så »kapriciös» – man förstod sig icke rigtigt på henne.
Men just det gjorde henne ännu mera pikant – män tycka icke om qvinnor, som de »kunna utantill».
Hon hade ett sätt att stödja sig emot dem – tungt, litet intimt –, ett sätt att se upp till dem – snabt, kort – en blick, som frestade och gaf löften.
Och nästa minut stod hon der kall, lugn, med en artig böjning på sin smala, hvita hals och ett konventionclt småleende på sina läppar.
Det roade henne att göra eröfringar, hon älskade att se en mans blick brinna af ömhet, att höra hans röst darra.
Hon längtade med en viss nyfikenhet att höra det första lidelsefulla ordet bryta sig fram öfver hans läppar – sedan var det slut.
Förbi för alltid.
Det kunde hända ibland, att en herre blef för närgången emot henne – en, som var »ny» och »obekant med terrängen», – men den, som hade gjort det en gång, gjorde det aldrig om.
Hon hade ett sätt att luta sig tillbaka i stolen med en nästan omärklig axelryckning, att vända sig om ifrån honom – långsamt, förnämt, – att slå upp solfjädern och liksom vifta bort de ord, som förolämpat henne.
Hon sade aldrig någonting, men efter den dagen behandlade hon honom med förkrossande likgiltighet, så som om han icke existerade.
Men i sitt innersta rufvade hon öfver en sådan förolämpning.
Hon kunde, när hon satt för sig sjelf, tänka derpå, tills hon blef alldeles blek och knöt händerna konvulsiviskt – liksom i fysisk vånda.
Är det blott mig, som man vågar behandla så? – anser man mig för en sådan stackare?
Och hon stred emot sig sjelf för att lägga band på sin behagsjuka, för att tvinga sitt »sätt».
Men hon kunde icke motstå frestelsen af den tjusning hon visste, att hon utöfvade, när hon ville.
Och när hon kände, att någon genom hennes eget förvållande höll på att glida ifrån henne, så kunde hon icke lida det.
Hon hade icke ro, förr än hon hade återvunnit honom och tagit igen sin magt.
Hon var mycket med – mera än någonsin – på baler, middagar, theatrar, slädpartier, ridturer och basarer.
Hennes toiletter voro alltid ytterst smakfulla, litet egendomliga, en smula extravaganta – men aldrig stötande, knapt i ögonen fallande.
Icke heller kunde man säga om Berta Funcke, att hon var någon »lejoninna» eller »balernas drottning» – så banalt föll det aldrig någon in att uttrycka sig om henne.
Nej, i sjelfva verket talade man icke så mycket om henne, icke ens så mycket som förr.
Det var liksom man icke vågade det – ty man förstod sig icke på henne.
Berta Funcke hade inga väninnor.
Det var någon, som hade sagt om henne, att hon icke hade »talang för vänskap».
Men nu på sista tiden såg man henne mycket tillsammans med sin kusin Ester Haine – en mycket ung flicka, som alldeles nyss »kommit ut».
Ja egentligen var hon mycket litet med, ty hennes föräldrar bodde alltid på landet, ute på en egendom vid Mälaren – till och med om vintrarne.
Ester var nyss fyld aderton år och mycket vacker.
Det kunde ingen förneka, icke ens hennes bästa väninnor.
Hon var lång och välbygd, med något utveckladt och kraftigt i figur och hållning.
Hufvudet var litet, och hon förde det käckt – tillbakakastadt.
Så hade hon mörkbrunt hår och stora blå ögon med fina rynkor omkring och något som en solglimt i blicken.
När hon skrattade, blef hon röd och fick djupa gropar i kinderna.
Och hon skrattade ofta – det var just hennes force.
Hon föll helt tillbaka i stolen, skrattade högt, så att alla de hvita tänderna syntes, och såg en rakt upp i ansigtet med glimmande, skälmska ögon.
Hon skrattade med en abandon och en hjertlighet, som en parisisk café-chantantdrottning och en oskyldig barnunge kunna skratta.
Det var sjelfva glädjens musik, som alla förstodo och som fängslade alla.
Och så var hon så vacker och så frisk – med denna bekymmerslöshet i karaktären och nonchalans i sättet, som blott mycket lyckliga menniskor ega.
Berta liksom njöt af kontrasten med sin egen öfverretadt nervösa, blaserade och skeptiska natur.
Hon hyste en nästan moderlig ömhet för sin kusin – hon kände sig så besynnerligt gammal emot henne.
Hon tog emot Esters förtroenden, men hon gaf henne inga i gengäld; hon hade ju egentligen inga att ge.
För resten hade hon samma sätt mot henne, som mot sina föräldrar och de få menniskor, hon rigtigt höll af – ett vänligt, jemnt och glädtigt sätt, som från början beherskning till slut hade blifvit en vana, och som aldrig lät ana hennes skiftande själsrörelser – aldrig i sin lugna oåtkomlighet tillät ens en gissning.
– – Men der fans ju ingenting att gissa – hon hade ju ingenting att dölja.
»Nå – säg, hvad tycker du om Åke Kalm?»
Ester hade kommit in ifrån Ljungby enkom för den balen och skulle bo hos Berta öfver natten.
Nu satt hon på sängkanten, ännu i full balkostym – hon kunde icke gå och lägga sig – och svängde fram och tillbaka med sidenkängan, som hon nyss tagit af.
Hon satt litet i dunkel – ljusen på toiletten kastade blott ett sparsamt sken dit bort.
Men det klädde henne nu – denna halfskymning.
Det starkt friserade håret hade kommit i oordning och föll alltför långt ned i pannan – derunder tittade ögonen fram med en stjernlikt strålande, liffull blick.
Denna blick slog Berta, då hon vände sig om för att besvara frågan.
»Jaså, Åke Kalm», det kom långsamt, nästan likgiltigt.
»Jo, han ser ju utmärkt bra ut.»
Hon satt framför spegeln i en lång, hvit peignoir, som icke var knäpt i halsen, och plockade nålarne ur sitt hår.
Ester kastade kängan i golfvet, så det smälde till, och sprang upp.
»Gör dig icke till, Berta – jag vet mycket väl, att du tycker han är förtjusande.
Du dansade två danser med honom och koketterade förskräckligt.»
»Nå, var det då så ovanligt?»
Tonen var lätt, gäckande.
»Nej, naturligtvis icke.»
Hon sade det dröjande, likgiltigt – utan bimening; hon hade kommit in i en helt annan tankegång och återtog lifligt:
»Gaf du akt på hur han helsar?
Ah, du skulle bara sett!
– Så här bugade han sig.»
Ester stälde sig i första position och böjde hufvudet så djupt ned, att den tunga silfverkammen föll ur håret och damp ned på golfvet framför henne.
»Och så höjer han hufvudet igen – med denna milda, intagande blick – du vet – – ».
Hon stod stilla med händerna löst hopknäpta framför sig.
Hufvudet litet på sned och ett frånvarande leende på läpparne.
Berta böjde sig bakåt i stolen och redde ut håret.
»Käraste du, börja då att klä’ af dig snart.
Du glömmer det ju alldeles för den der unge sprättens skull.»
»Han är ingen sprätt.
Bror Gustaf känner honom och – – – »
»Lilla Ester, förskona mig.
Jag försäkrar dig, att jag icke bryr mig mera om Åke Kalm än – hon slog håret till sidan öfver axeln – än så.»
»Ja, men jag gör det.»
Ester drog den frasande atlaskjolen öfver hufvudet och talade som ur en säck.
»Nåja, det behöfver du då verkligen icke tala om.»
Berta skrattade lågt.
»Vet du», hon kom fram bakom Bertas stol och såg sig i spegeln öfver hennes hufvud, under det hon drog nålarne ur håret.
»Han sade, att Gustaf så ofta hade bjudit honom komma ut till Ljungby.
Och så bad han mig om lof att komma – du?»
»Nå, och du svarade naturligtvis, att det skulle göra dig ett ofantligt nöje, och gaf honom till på köpet ditt mest förtrollande leende.»
»Åh, fy, Berta, – hvarför skall du alltid vara så stygg?
Fastän det icke gör dig nöje, så kan det ju likväl roa mig.»
Hon sköt ut underläppen – den darrade som på ett litet barn, som skall till att gråta.
Berta såg det i spegeln.
»Käraste», sade hon mildt, i det hon böjde sig ned och kysste Ester på kinden».
Så tag honom då, när du tycker om honom.»
»Bevars så högtidligt!»
Ester brast ut i skratt – de djupa smilhålorna i de röda kinderna trädde tydligt fram.
»Det är väl icke så allvarsamt heller – vi ha ju icke sett honom mera än en gång.
Stackars karl! – om han visste så du testamenterar bort honom.»
Berta Funcke hade ett sätt att se på folk, som en och annan hade gifvit akt på och talade om.
Hon drog först ihop ögonbrynen och kisade litet – koncentrerade blicken.
Så vidgade sig ögonen småningom, blefvo mörkare – medan blicken dröjde.
– – Det låg något magnetiskt tjusande deri.
Så hade hon sett på Åke Kalm en gång – under en koncert i Musikaliska Akademien.
Han hade mött denna blick – och på Värmlands gilles bal, några dagar derefter, hade han låtit presentera sig för fröken Funcke.
Hon helsade på honom – artigt och förnämt, som hennes sätt kunde vara – och han gick litet flat efter att ha fått löfte om en fransäs.
– – – Ljus, mycket ljus.
Ljus ifrån gaskronor och lampetter, som speglar sig i det blanka, bonade golfvet; ljus, som glider in mellan palmgrupperna i hörnen och de smärta granarne, ljus, som återkastas från de purpurröda draperiernas inväfda guldblommor och från väggarnes spegelytor.
Ljus öfver hvita skjortbröst och svarta frackar, öfver uniformer och sidensläp.
Man hade hunnit till tredje turen i fransäsen – långa kedjor parallelt med hvarandra tvärs öfver golfvet.
Det var seconden, som dansade – på premiern stod man och pratade.
Somliga af paren sutto och hvilade på sofforna och fåtöljerna längs väggarne.
Solfjädrarne gingo hastigt fram och tillbaka förbi blossande ansigten och strålande ögon; skära och hvita atlasskor slogo tåspetsarne upp och ned mot golfvet i takt med musiken.
Berta Funcke hade lutat sig långt tillbaka i stolen – hufvudet litet på sned – och strök långsamt ena handen uppåt den andra armens silkeshandske, under det hon med halfslutna ögon betraktade sin kavaljer.
Han satt på en låg taburett midtför henne – starkt i profil, med hufvudet böjdt.
Och fälde lekset hennes solfjäder upp och ner.
– – Hon såg på honom.
Figuren var smärt, smidig och mjuk – nästan väl spenslig.
Frackkostymen klädde honom à merveille.
Hufvudet körde han litet fram.
Det svarta håret rakt nedkammadt i pannan och tvärklippt öfver ögonbrynen – den fina böjda näsan, den ungdomliga, mjukt formade kinden, de röda, tätt slutna läpparne, den runda, litet framskjutande hakan – blåaktigt mörk af de starka skäggrötterna.
Nu höjer han hufvudet – på detta egendomliga, på en gång så stolta och så smäktande sätt.
Slår till hälften upp ögonen – ett par märkvärdigt ljusa ögon – och småler.
Ett leende, som är mer än förbindligt – det är nästan ömt.
Hon fick brådt med att säga någonting.
»Nå, har ni icke snart brutit sönder min stackars solfjäder?
Jag sitter och afvaktar dess undergång.»
Han slog raskt ihop den och räckte henne den med låtsad förskräckelse.
»Ber tusen gånger om förlåtelse, fröken – jag satt och tänkte. – – »
»Ja det är oförlåtligt – det har en herre icke lof till på baler.»
»Såå.»
Fjerde turen spelade upp, de reste sig båda.
»Det beror väl på hvad man tänker på.
Förlåter ni mig, om jag tänkte på er?»
Damvexling i fjerde turen – och då hon kom igen, sade hon:
»Och jag, som trodde, att baron aldrig tänkte på någon annan än sig sjelf.»
»Nej, vet ni hvad, fröken – om ni vill vara elak – – »
Ånyo skildes de.
Sedan då de gjorde skäl tillsammans, sade hon:
»Ni blef väl icke stött öfver min upprigtighet – det skall ni icke bli.
Men jag har gifvit akt på, att mycket vackra män i allmänhet icke ha någon tanke för andra.
Han böjde hufvudet djupt ned – smålog, och bet sig i ena sidan af läppen med de små, blåhvita tänderna.
»Skall det vara en komplimang? – – »
»Från mig är det – jag sätter skönhet mycket högt.»
Han såg upp på henne – hennes blick var kall.
Han kände sig med ens så ytterst osäker.
Så sade han med en vårdslöshet, som lät allför affekterad:
»Åh, men i det hela taget, betyder ju det yttre så litet –
Hon såg på honom – samma ögon som i koncertsalen.
»Såå – för er kanske – – »
Senare på qvällen dansade de en extravals tillsammans.
De råkades sedan ute på Ljungby hos Haines.
Gustaf hade bjudit honom ditut öfver en söndag tillika med några andra unga herrar.
Ester hade skrifvit till Berta, att hon nödvändigt måste komma med.
På lördagsqvällen hade de haft »rigtigt trefligt» – pratat, spelat kort, och till och med dansat ett par slag i matsalen, medan fru Haine spelade.
Ester hade dansat med Åke Kalm.
Berta hade haft ärligt tråkigt – hon hade ingen smak för »hemtrefliga» nöjen och afskydde ungdomliga studentqvickheter.
Söndagen var ytterst lång – som söndagarne ofta äro på landet.
Luften var kall och disig, det regnade skurvis med korta mellanskof.
Man gick och dref omkring i rummen – hvar och en för sig.
Det var, som om det icke ville bli varmt någonstädes, och man tyckte det dröjde ohyggligt länge med middagen.
Berta hade dragit sig in i lilla salongen med en bok, som hon just i dag längtade att läsa.
Det var »Contes à Ninon» af Emile Zola.
Det hade just nu på de sista dagarne kommit en sådan mild, blöd stämning öfver henne – någonting nästan sjukligt mildt.
Hon hade en sådan lust att resignera från allting – att glömma sig sjelf, att uppoffra sig på ett eller annat sätt.
Hon, som var så egoistisk.
Nu satt hon framför brasan i den låga amerikanska gungstolen – långsamt gungande fram och tillbaka med boken öppen.
Ju mera hon läste, desto mera vann stämningen henne.
– – Så drogos portiererna åt sidan och Åke Kalm trädde in – stilla, ljudlöst, som han brukade.
»Förlåt», han drog sig litet tillbaka.
»Stör jag fröken?
Hon skakade på hufvudet – artig, förbindlig som alltid.
»Visst icke, baron – tvärtom.»
Han gick bort och satte sig i den lilla soffan bredvid kakelugnen, bredde ut händerna framför elden.
»Fröken läser ser jag – – »
»Ja», sade hon småleende och lät boken sjunka, »Contes à Ninon», känner ni den?»
»Den har nu vunnit mig med ens – bara för en fras’ skull.»
»Får man fråga, hur den låter?» – – »Åh», hon suckade lätt, »ni skulle ändå icke kunna begripa den.»
»Inte – såå, hvarför det?»
Han höjde hufvudet och smålog – detta underligt ömma leende.
De ljusa ögonen lågo halft nedslagna under den täta, svarta luggen.
Hon såg på honom utan att möta hans blick.
»Nå, så hör då», hon läste:
»Fleur des Eaux n’ignorait pas qu’elle devait mourir d’amour; elle se plaisait dans cette pensée et vivait en espérant la mort.
Souriante elle attendait le bien-aimé.»
Hon hade börjat käckt – liksom på skämt.
Men rösten sjönk vid de sista orden – hon lät boken falla och slöt ögonen en sekund.
Så vände hon sig till honom – allvarligt, nästan lidelsefullt:
»Kan ni begripa detta?
Han svarade icke – gjorde blott en vague gest med hufvudet.
»Åh nej – naturligtvis icke – ni är ju karl.
Men en qvinna – – Detta att lefva i hoppet om en kärlek, som skall döda henne, en kyss som skall förbränna henne – – Det är alla qvinnors idealdröm, och de få den aldrig uppfyld.»
Der låg en lidelsefull, sentimental klagan i rösten.
Han såg upp – orolig förvånad.
»Och kan ni säga mig hvarför?
– Är det derför att männen icke äro nog män eller qvinnorna icke nog qvinnor?»
Så ryckte hon på axlarna – liksom harmsen på sig sjelf – reste sig upp och gick ett par steg fram i rummet, under det hon nervöst drog den skramlande silfverkedjan upp och ned öfver handleden – – –
»Mais, du reste – n’importe.»
Hon satte sig vid pianot och spelade ett par takter; – så vände hon sig om emot honom och sade med ett matt småleende:
»Medgif, att han är brutalt sentimental–Zola.»
På eftermiddagen var hon ute och promenerade med Ester.
Herrarne togo sig ett parti biljard, och Ester hade nickat in till henne genom tamburdörren, under det hon virade en gammal röd beduin kring sitt hufvud, och frågat om hon ville gå med bort till kullen – det hade nu upphört att regna.
Himlen hängde tung och mulen öfver skogen.
Marken var glatt och fuktig, och stelnade regndroppar hängde öfverallt på de gråbruna, aflöfvade grenarne, som knakande slogo emot hvarandra, då en vindstöt från sjön drog igenom dem.
Flickorna gingo mycket långsamt – höllo kjolarna högt uppe och satte de spetsiga galoscherna försigtigt ned i den uppblötta skogsjorden, som gaf vika och gled undan för den glatta kautschuk’en.
Ester talade nästan hela tiden – om hur bedröfligt tråkigt hon haft i förmiddags med den der ledsamma kandidat Berner, som alltid bara talade om sin afgud, det etnografiska muséet och dess »betydelse» för vår kultur.
– Ester försökte säga »betydelse» med basröst.
– Om hvad
Berta tyckte de skulle taga sig till i afton, och slutligen – naturligtvis – om Åke Kalm.
»Vet du, han dansar som en engel – det märkte jag just i går.
Men så vildt, jag trodde han skulle ta’ lifvet af mig i Champagnegaloppen.»
Hon gnolade ett par takter och slog sjelfsvåldigt hufvudet från den ena till den andra sidan.
»Och så, kan du tänka dig, så kysste han mig.
Ja, blif icke så förfärad – hon skrattade ystert – bara på handen, kära du.
Precis der!
– Och hon visade på innersidan af handleden, der hullet är så mjukt och hvitt och de blå ådrorna försvinna in mot handen.
»Precis der var det.»
Och så efter några sekunder: »Vet du, det kändes så lustigt.»
Berta ryste nervöst till och gick mycket fort – hon hade en känsla, nästan som om hon mådde illa.
»Söta Ester – det skall du icke låta honom göra oftare», sade hon.
»Åh, men det var väl icke så farligt – säg var det?»
»Nej, natuligtvis icke – Berta drog litet på orden – men med sådana herrar bör man akta sig.»
»Med sådana – hvad menar du?»