Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min mening var tvertom att råda dig att förgäta detta lilla äfventyr.
Tro mig, Agostinho, den brutna kärlekens sår svida i början svårare än andra, men de läkas också fortare än alla andra.
Jag sjelf ... men lika godt:... låt henne fara, den vackra otrogna!
Villaflor förnyade sin begäran med så mycket allvar och enträgenhet, att Kejsaren, som upprigtigt älskade honom, icke kunde neka sitt samtycke.
Så res då, envise pojke!
Gå, att, såsom en vansinnig Orlando, öfverallt söka din sköna: alla fyra väderstrecken och alla sex verldsdelarne stå dig öppna, och du har att göra med en ganska enfaldig slägt.
Det är således mycket troligt, att du innan kort ertappar din Angelica.
Tvenne månader derefter befann sig Villaflor i Vigo, och erfor, att briggen Luçonia ankrat der kort förut, d. 24 Februari.
Men först efter långa spaningar utletade han, att de eftersökta seglat till Havre.
Han begaf sig också genast dit, men här förlorade han allt spår: på vinst och förlust reste han till Paris.
Äfven här voro hans eftersökningar fåfänga, till dess han en dag träffade portugisiske ambassadeuren och af honom inhämtade, att familjen Andrada verkligen varit der, men redan afrest, såsom han förmodade, till södra Frankrike.
Villaflor tog straxt extraport, men längre kunna vi icke i detaille följa honom på hans sedermera förestående långa irringar.
Kort: han genomsökte alla städer, särdeles hamnarna, i Provence, Guienne och Gascogne, med en ihärdighet, ett tålamod, som varit värdt en bättre lycka.
Slutligen, trött och förtviflad, ankom han till Bordeaux, för att söka sig en sjölägenhet öfver till Brasilien, från hvilket han nu redan tvenne år varit borta.
Villaflor var van att taga i ögonsigte alla offentliga ställen, och derföre besökte han också alla aftnar den stora och praktfulla theatern.
Döm om hans glädje och öfverraskning, då han i en loge, nära sig, upptäckte en af de så länge efterletade, sjelfva Dom Ignazio.
I nästa mellanact stod han vid den bestörta gubbens sida: men andlös och öfverväldigad af stormande känslor, förmådde han knapt framstamma några ord.
Jag förstår, senhor, begynte den gamle, ni vill tala med mig.
Dock icke i mitt hus, vi måste vara alldeles ostörda, och jag vill allraminst, att ni skall träffa någon af mina söner.
Således: i morgon, redan kl. 7, finner ni mig i caffé des Progrès vid Tournayalleen.
Men undertiden ämnar ni rymma? ämnar än en gång bedraga mig? utbröt Villaflor med ovilja.
Vizconde, svarade den gamle med värdighet, ingen har hittills vågat säga, att Ignazio Andrada någonsin brutit ett löfte.
I detta fall, genmälte ynglingen, är jag den ende, som äger rätt att beklaga sig öfver er brutna tro.
Ni hade ju den ena dagen lofvat Kejsarn sjelf, att er dotter skulle få qvarstadna, och den andra dagen bortförde ni henne?
Hvad rår jag före, att Dom Pedro natten deremellan begick denna skymf emot ert hus, som jag beklagar och ogillar, men som icke berättigade er, att bryta ert hedersord emot en annan, som derom aldrig hade den minsta kunskap.
Bortföra! bryta mitt hedersord!
Icke jag, icke jag, unge man!
Men i morgon skall ni få veta sammanhanget, så mycket nemligen jag kan meddela eder.
Villaflor trodde dock icke rätt den gamle politikern.
Han följde, efter skådespelets slut, i hemlighet vagnen ända fram till hans hus och patrullerade sjelf deromkring hela natten.
Luckorna slöto sig efter ett par timmar, ingen misstänkt rörelse lät förmärka sig; ändock först vid dagningen begaf sig ynglingen hem, kastade sig oafklädd på en soffa och njöt några timmars orolig sömn.
Vid ankomsten till caffé des Progrès fann han redan före sig gubben.
De inträdde i ett aflägset rum och reglade dörren.
Ni sade i går, började Andrada, att ni var okunnig om Dom Pedros ovärdiga tillställning emot min systerdotter!
Jag försäkrar er det, på min ära.
Jag tror eder, Villaflor, och har alltid hyst denna mening, utom i första öfverraskningens ögonblick: men då var äfven jag öfvertygad om ert deltagande i er herres brottsliga företag, och detta bidrog också, i sin mån, till vår gemensama förbittring emot er och er ovärdige beskyddare.
Ni har lofvat mig upplysningar, Dom Ignazio; skynda er; låt oss icke förlora tiden!
Är Clementina här? älskar hon mig ännu?
Ni skall få veta allt, som det står i min makt att meddela er.
Men det sker under ett villkor: det, att ni icke på någon af mina söner utkräfver hämd för hvad som skett.
Agostinho besinnade sig, och tycktes ganska obenägen att dertill utfästa sig.
Det blir för er numera lätt att uppsöka mina söner; ni kan utmana dem, ni kan genombårra dem, den ene efter den andre; men var viss, att om ni än sätter den blottade värjspetsen på de fallnes bröst, skola de hellre dö, än för er yppa sin systers tillflyktsort.
Så stort är deras hat till eder.
Villaflor räckte honom sin hand.
Ni har mitt löfte.
Tala då!
Ni erinrar er de förolämpningar vi alla, och särdeles min son Antonio Carlos, erfarit, och ni kan alltså föreställa er hvad intryck dessa måste göra på ett så retligt och lätt uppbrusande sinne som hans.
Han beslöt att hämna sig, men, då resan efter få timmar skulle företagas, kunde han dertill blott finna ett enda tillfälle, som väl icke alldeles stillade hans hämdetörst, men dock åtminstone svalkade den.
I det ögonblick han träffade er vid vagnen, var hans plan mogen; han ilade upp, för att meddela den åt sina bröder.
En af dem förde den stackars Clementina, som ännu ingenting misstänkte, genom en bakport, till en der utanföre väntande vagn, som tog vägen åt fartyget, under det att en af Elviras fordna kammarjungfrur, som liknar henne i växt, spelte hennes role vid afskedet från eder.
ropade Agostinho, det var således icke Clementina sjelf, af hvilken jag tog afsked vid vagnen; icke hon, som syntes öfverväldigad af en så djup, en så sann sorg?
Och dock tyckte jag mig igenkänna Elviras slöja!
Och ni kunde tillåta denna ovärdiga komedi, senhor?
Den sluga Francesca hade varit Elviras förtrogna och hade gemensamt med henne på den sista tiden genomgått en god skola i ränkor och hemliga anläggningar.
Ni bedrog er icke; hon bar verkligen Clementinas slöja och nantilha.
Hvad mig åter beträffar, var jag alldeles okunnig om denna förhatliga tillställning, hvilken jag aldrig skulle tillåtit.
Ni sjelf blef således också bedragen af er son Antonio?
Det var först sedan vi lemnat Bahia de Rio och kommit ett godt stycke ut på oceanen, som han underrättade mig, att Clementina var med oss ombord.
Min första känsla var den, att ila till capitenen och anmoda honom att vända.
Men han hejdade mig: han började att skilldra allt hvad han och vi lidit, de mångfaldiga oförrätter och förödmjukelser vi af eder och er herre utstått, och bad mig betänka, huru ringa denna hämd vore mot den skymf man visat oss.
Det lyckades honom att uppreta mig; det lyckades honom att aflocka mig ett löfte, bekräftad med en högtidlig ed, att jag aldrig skulle, utan brödernes samtycke, tillåta min dotters förening med er, att vi skulle undangömma henne för edra forskningar, och aldrig utan gemensamt samtycke för eder yppa hennes blifvande tillflyktsort.
Grymma fader!
ni har således gjort er dotter till ett offer för edra söners blinda, oförsonliga hat!
Jag har ångrat detta tusen gånger, senhor; jag ångrade det redan i nästa ögonblick, då jag återsåg min dotter och var ett vittne till hennes gränslösa smärta, såsnart hon förnam sitt öde.
– Ni har varit mycket, mycket älskad, Agostinho!
O detta hjerta, denna kärlek ägde ni ändock mod att mörda, Andrada?
Mången gång under öfverfarten besvor jag mina söner, att frikalla mig från min ed.
Då vi stigit i land, bortfördes Clementina till sin bestämmelse, till denna ort, som ni aldrig skall finna.
Från den dagen har jag icke återsett Antonio Carlos, den egentlige upphofsmannen till denna olycka: jag har för alltid förvisat honom från min åsyn.
Jag skall finna den! jag skall finna den! ropade Villaflor ursinnigt.
Vår förbindelse gäller mer än er ed: den är bekräftad af Kyrkan, den är således äldre och heligare.
Tala, Andrada, eller genombårrar jag ert förrädiska hjerta.
Mitt gamla lif är i ert våld, unge man!
Det står er fritt att mörda mig: det skall icke kosta er den minsta kamp.
Jag har redan många gånger påkallat döden, önskat ett slut på ett lif, hvarifrån all glädje flytt.
Se här, Agostinho, har ni mitt blottade bröst: jag har förtjent er hämd, jag vill dö och välsigna er, men tala kan jag, vågar jag icke.
Villaflor bortkastade den redan höjda värjan, och öfverlemnade sig åt utbrotten af en vild förtviflan.
Sedan öfvergick hans häftighet till en annan ytterlighet: han sjönk ner på en stol, betäckte ögonen med sina händer och började högljudt snyfta.
Andrada, sedan han länge betraktat ynglingen med ett ömt deltagande, närmade sig honom.
Jag hade icke anat att denna kärlek skulle vara så djup, så stark.
Så hör då ett ord, som i början skall uppröra er, men sedan lugna er!
Vet, Villaflor, er Clementina är icke mer fri.
Hon är en annans brud.
Också det!
Detta onaturliga, gudlösa band skall jag sönderslita; hennes brudgum skall dö för min hand.
Hennes brudgum är Christus.
Nunna!
Och detta säger ni för att trösta mig, för att lugna mig!
Du hånar mig, gubbe.
Hör mig, yngling, och sansa dig!
För menniskohjertat gifves det ingen större, ingen mera sönderslitande plåga, än ovissheten och tviflet, detta sväfvande mellan misströstan och glimten af ett omöjligt hopp.
Den rena olyckan, den afgjorda omöjligheten är vida bättre: dess slag träffar på en gång; man neddignar måhända, hjertat blöder, men mannasinnet uppreser sig åter, – man försakar och försonar sig med nödvändigheten.
Ni talar om en sak, som ni icke förstår, gamle man; ert kalla hjerta har aldrig varit tillgängligt för andra känslor än äregirigheten, denna blinda politiska fanatism och för detta statsförbättrings-fuskeri, för hvilket allt heligt måste vika.
För denna egoistiska vansinnighet, att med våld tvinga menniskorna att vara lyckliga på ert sätt, att känna, tänka och handla efter ett af er uppgjordt mönster, – för detta fantome har ni kastat ert fädernesland i en labyrinth af oredor, sköljt det med blod, fördrifvit er konung, ryckt stöden undan er nye herres thron, störtat er sjelf och edra söner i landsflykt, och slutat med att uppoffra en dotter, som ni ändock påstår er älska!
Jag uthärdar med tålamod era förebråelser, ty jag har åtminstone förtjent den sista.
Men ni tror då, Agostinho, att detta gamla hjerta också icke varit ungt, också icke varit skakadt af andra stormar än dem ni nyss beskrifvit.
Så vet då, yngling: när jag var i din ålder, gjorde jag tillfälligtvis bekantskap med en ung dame, kanhända ännu vackrare, ännu älskvärdare än vår Clementina.
Min kärlek blef besvarad och smickrade sig med något hopp, ty, ehuru Clementina – så hette äfven hon – var en hertigdotter, af en bland landets ädlaste slägter – så var likväl denna slägt ganska fattig och jag sjelf redan då ganska rik.
Dock – jag kände icke ännu högmodet hos en Grand, hos en Pair af Portugal; min slägt var väl gammal, men den ägde icke dessa höga och lysande anor; jag var också ingen Lusitano, utan bördig från en förskjuten, föraktad coloni:
Clementina blef uppoffrad, – kallt, kallt uppoffrad och kastad i ett aflägset kloster.
Och ni, Andrada?
Min låga var lika så stark som er, och min blod, den tiden, icke mindre sjudande.
Jag rasade, jag förtviflade; men småningom vaknade förnuftet; jag insåg det omöjliga, det vansinniga i denna hopplösa kärlek, liksom ni äfven förr eller sednare måste göra; jag återsåg endast mitt fädernesland, för att derifrån på en lång tid taga afsked; jag begaf mig på resor, jag lärde i NordAmerika känna vår Clementinas moder, jag älskade henne, ehuru på ett annat sätt, och blef lycklig vid hennes sida.
Och er förra Clementina?
Hon tvinade bort i sitt kloster, och dog måhända af sorg?
Striden varade hos henne kanske längre, men religionen och åren beredde omsider äfven åt hennes länge blödande hjerta sin tröstande balsam.
När min dotter föddes och jag underrättade henne, att hon efter henne blifvit uppkallad, skref hon tillbaka, att lugnet återvändt i hennes hjerta och att hon i sitt inre fullkomligt afslutat sin räkning med verlden.
Hon är nu Abbedissa, och det är åt hennes moderliga vård jag anförtrott mitt arma barn.
Hennes erfarenhet känner bäst den läkedom, genom hvilka sådana smärtor lättast läkas.
Och ni var, liksom denne eländige hertig, obarmhertig nog att tvinga er dotter till klosterlöftet, att med kall blod mörda hennes jordiska lycka!
Nej, nej, Agostinho!
Min dotter valde denna fristad frivilligt, tvert emot sin faders, emot sina bröders gemensama önskan, i trots af alla deras föreställningar.
Andrada.
Clementina skulle då af egen fri vilja samtyckt att resa omöjlighetens mur mellan sig och mig!
Ja, men först sedan hon blef fullt öfvertygad och fullkomligt klart insåg, att hon omöjligen kunde komma att tillhöra er.
Då beslöt hon, att bryta alla sina öfriga band med verlden, och lefva ensam för sin saknad.
Jag upprepar än en gång, att jag och mina söner gjorde allt, för att öfvertala henne från detta beslut, emedan vi af grundsats anse dessa inrättningar såsom onaturliga och samhällsvidriga, och ännu mer, emedan jag dessutom icke utan den bittraste smärta kunde skiljas från henne, och slutligen emedan vi alla ville bereda henne en gladare framtid.
Men hennes föresats var orygglig; och just derföre att jag icke mer ville oroa ett hjerta, hvilket vi redan så djupt bedröfvat, blef hon sänd till det mål hon åt sig utsett.
Olyckliga, förblindade Clementina!
Men nämn mig, Andrada, namnet på detta kloster!
Nej, äfven icke i det fall om detta stode mig fritt.
Hon är nu för alltid bunden, för evigt fästad vid denna fridens hamn.
Till och med om det skulle lyckas er, att bortföra henne, så skulle hon, enligt sina stränga, djupt religiösa grundsatser icke vilja köpa sin lycka med hvad hon anser för ett brott, en mened.
Men jag måste ändock se henne, tala vid henne, taga afsked af den förlorade!
Det skulle blott tjena till att ånyo i hennes bröst uppröra lidelsens stormar, som tyckas börja
lugna sig.
Nej, yngling, upphör att besvärja mig att blifva menedare, fordra icke, att jag sjelf skall bidraga att förleda min dotter att bryta en ed, som hon anser för den heligaste af alla.
Men jag vill för trofastheten af era känslor, hvilken jag måste vörda och beundra, för er göra den största af alla uppoffringar: ni skall erhålla den dyrbaraste af de skatter jag ännu äger qvar: ni skall få alla de bref jag sedan denna tid erhållit från Clementina.
Deraf skall ni finna, huru djupt ni varit älskad, och att ni kanhända ännu är det.
Men lofva mig tillbaka, att ni redan i dag lemnar Bordeaux, och att ni dessförinnan icke uppsöker hennes bröder, eller någonsin dertill gör något försök.
Gif mig, gif mig dem!
Jag lofvar allt, Andrada!
Lemna mig ert kort; brefven skola skickas till er inom en halftimma.
Och nu lefväl, yngling!
Vi se hvarandra förmodligen aldrig mera i lifvet!
Lef väl, glöm, blif lycklig, om ni kan det!
Samma dag i aftonrodnaden satt
Villaflor på det fartyg, som sakta vaggade utföre den breda, hafslika Gironde.
För tredje gången återläste han de bref, som Andrada skänkt honom.
Clementina hade aldrig ägt någon annan förtrogen än sin fader.
För honom öppnade hon, i dessa efter tidsföljden ordnade skrifvelser, hela sin själ, alla sina känslor, utan smink, utan förbehåll.
I de första uttryckte hon, med den ännu friska sorgens liftighet, hela sin oändliga smärta, sin oförglömliga kärlek, vissheten om sin eviga, jordiska olycka.
De nästa brefven sysselsatte sig mest med Abbedissan, i hvilken hon funnit en mild beskyddarinna, en ömt deltagande vän.
De följande uttryckte striden i hennes hjerta mellan de nya pligterna och den jordiska lidelsen, hvilken dessa bödo henne försaka.
Noviz-året var nu förbi; sedermera i hvart och ett bref, som var skrifvet efter afläggandet af klosterlöftet, visade sig mer och mer religionens växande öfvervälde: hon talade blott sällan om sin fordna trolofvade, och detta på ett sätt, som förekom den läsande odrägligt kallt.
Men deremellan uttalade sig då och då den undertryckta men ännu icke slocknade längtan, på ett så varmt men tillika så ofrivilligt sätt, att Villaflor kände sitt bröst våldsamt sammanpressadt.
I det sista brefvet frågar hon efter den älskade, beder fadren underrätta honom om hennes öde, i hennes namn uppmana honom att vända sina tankar ifrån henne, samt i stället söka lyckan vid sidan af en värdig maka.
Under fortsättningen af sjöresan var Villaflors enda sysselsättning, att läsa och omläsa dessa dyrbara bref: äfven sedan han fullkomligt kunde dem utantill, var det för honom en ny njutning att läsa liksom mellan raderna, att utgissa hvad författarinnan sökte dölja för sig sjelf, att söka de tysta spåren af denna böjelse, som nu, ehuru mildrad och liksom af tiden öfvervallad, ändock, liksom en halfslocknad vulkan, då och då spirade opp, ehuru omedvetet och på ett sätt, som för hvarje annan läsare skulle varit omärkligt.
Hvarje drag, hvarje ord, hvarje bokstaf voro honom således vigtiga, och lemnade honom anledning till de mångfaldigaste sammanbindningar, i det de fyllde hans bröst vexelvis med ljuft vemod, vexelvis med den gränslösaste smärta.
Fördjupad i dessa drömmerier ankom han till Oporto.
Endast den tanken, att uppsöka den förlorade, stod klar för hans själ.
Ännu engång återläste han dessa bref, för detta enda ändamål, med den mest spända uppmärksamhet, med den möjligaste största köld; men förgäfves sökte han der äfven den aldra obetydligaste locala anvisning.
Hon talade om sin Abbedissa, sina systrar, den lilla trägården och sina blommor, men ingenting vidare om den verld, som omgaf henne och som för henne icke mer var till.
Allt detta gaf ingen upplysning.
Nu återkallade han i sitt minne hela sitt samtal med Andrada och genomgick det stafvelse för stafvelse.
När han då påminte sig dessa ord: ”jag var ingen Lusitano, utan från den föraktade colonien,” och sammanband dem med den öfriga berättelsen, uppgick för honom ett ljus.
Det är således i Portugal, sade han för sig sjelf, ”det är i ett aflägset kloster” dessa båda Clementinor blifvit inspärrade; jag skall icke hvila, förrän jag funnit det, om det än skulle blifva mitt lifs hela sysselsättning.
Men lyckligtvis är detta land icke stort, jag skall genomleta det från början till slut.
Tre månader derefter suckade Agostinho: detta land är väl icke stort, men det innehåller ändock en olycksalig mängd af kloster.
– Och likväl hade kan hittills endast genomletat ett par af de små nordliga provinserna.
Mödan och svårigheterna dervid voro vida större och mera tidsspillande, än han i början föreställt sig.
Det var redan icke lätt att erhålla en fullständig uppgift på alla dessa kloster; många lågo spridt och aflägse, i ödsliga trakter, och det var just dessa, dit hoppet i synnerhet vägledde honom.
Ännu svårare var det att få se alla deras förborgade, djupt beslöjade innevånarinnor.
Eftertanke och vana började dock småningom lätta hans bemödanden: ankommen till ett kloster, gjorde han sig säkert underrättad, om någon sedan de sista tvenne åren der tagit slöjan.
Detta var icke särdeles svårt att utröna, och lyckligtvis voro sådana slags kloster icke särdeles många; men nu bestod svårigheten i att få se de nyinvigda.
Djerfhet, list, guld hjelpte honom ömsevis; dock hvarje gång han, efter ett fåfängt sökande, aflägsnade sig från en sådan ort, darrade han af fruktan, att ett litet misstag, ett bedrägeri kunde för alltid föra honom från målet.
Med ett icke tröttnande tålamod hade
Villaflor nu fullbordat dessa mödosamma forskningar, ifrån
den ena ändan af riket till den andra.
Ofta hade han kämpat med röfvare, stundom segrat, stundom blifvit plundrad.
Sjelfva svårigheterna voro en ny sporre för hans lidelse, ty Villaflor hörde till de oförvägna och halsstarriga charakterer, som älska att brottas med ödet och de hinder det ställer i vägen: motståndet retade honom endast mer, och hans ungdomliga kärlek var en låga, som blott starkare uppbrusade just genom de medel, hvarmed man söker qväfva den.
Men allt blef ändock förgäfves ...
Sedan ingenting mera återstod, steg han i Lisabon ombord, för att återresa till Brasilien.
Hvad han der ville göra, visste han icke sjelf: mörker, tomhet, förtviflan bodde i hans bröst.
Villaflor på ett gungande fartyg, åter läste han dessa bref, som ständigt hvilade vid hans hjerta.
Han hade icke gifvit akt på hvad som tilldrog sig på skeppet eller omkring honom, då han hörde rasslet af det fallande ankaret.
Hastigt blickade han upp och såg framför sig ett underskönt, högbergigt land, hvars branter ända upp till topparna voro beväxta med vinrankor, myrten, rosor, orange och geranier.
Utmed randen af en rymlig vik utbredde sig en sirlig, kvitt glänsande stad, emot hvars klippstrand glittrande purpurvågor summo.
Dofterna af tusende vällukter, burna af en sakta landtvind, kommo honom till mötes och spridde sig öfver hafvets yta.
Hvad, frågade Agostinho, äro vi redan i Brasilien?
Jag igenkänner icke denna natur, icke denna vegetation?
Det är Oceanens perlsmycke, det är Atlantens paradis, det är Madeira! svarade en ung officer.
Visste ni då icke, senhor, att vi der skulle läggga till?
Men ni har, under hela resan, ingenting sett, med ingen talat.
Ni måste utan tvifvel hafva lidit mycket.
Staden, som ni ser framför oss, är Funchal.
Dagen derefter, vid morgonljusningen, stod
Villaflor på balkongen till det hus der han tagit in, och stirrade mechaniskt ut åt rymden, der i fjerran solens klot, omgifvet af lätta gyllene skyar, i all sin sydländska prakt, långsamt ur vågen steg uppför den azurblåa himmeln.
Staden, landthusen och Nossa Senhora do Monte glittrade såsom silfver genom den tunna dimman, som flöt öfver bergstopparne.
I Villaflors själ uppsteg äfven en för honom länge obekant känsla af frid och hopp.
Är det här, tänkte han, som mina sår skola läkas: är det här jag skall glömma?
Eller finna?
En stråle af hopp går upp för mig.
Detta land är ju också en flik af Portugal.
Denna lilla ö återstår mig ännu att genomsöka.
Hvem vet! hvem vet!
Morgonens djupa tystnad afbröts genom en välljudande sång i hans grannskap.
Han såg, på en gent emot belägen balkong, fyra unga fruntimmer, i främmande drägter.
Han lyssnade och hörde:
Pour toujours
Ce rivage
Est sans nuit et sans orage.
Cette aurore
Fait éclore
Nos beaux jours.
C’est le port
De la vie ...
De följande orden bortfördes af den afundsamma friska morgonvinden, och han hörde nu blott den sköna melodien blanda sig med vindens och vågornas sus.
När detta för ett ögonblick åter saktat sig, urskiljde han åter följande ord:
Non jamais!
Cet empire
Ne respire
Que la paix.
Hafven tack, ljufva, främmande damer! sade han för sig sjelf.
Måtte äfven jag här finna hvad J lofven: – friden!
Efter få timmar satt
Villaflor på en af landets små hästar, åtföljd af en vägvisare på en mulåsna, och af tvenne mulåsnedrifvare, som med venstra handen höllo sig i djurens svansar under det de stucko deras sidor med en liten pik.
Under ropet:
Cara, cara, cavache, caval! bar det af i fullt fyrsprång genom stadens gator uppför den stenlagda chaussée, som temmeligen beqvämt leder uppför berget, hvars branta stupning skulle hafva väckt Hennes Maj:t Drottning Carlottas förskräckelse.
Men hästar och mulåsnor hafva på denna klippiga ö, likasom i allmänhet i bergstrakter, en förundransvärd styrka och säkerhet.
Vid midten af vägen gjorde det lilla tåget en kort halt vid Nossa Senhora do Monte, öns vackraste kyrka, som dessutom beherrskar en af de mest förtjusande utsigter.
Vägen gick vidare uppåt, och sedan inåt ön, samt förvandlade sig småningom, sedan den länge lupit mellan rader af vinträd och löfgångar af oranger, till en trång, obanad gångstig, halfgömd af fallna löf.
Vår resande kom sedan till botten af en dal, på hvars ena sida låg en yppig matta af blommor och taggiga buskar, på den andra en småskog; midt emellan dem utbredde sig ett stort fält, helt och hållet uppfyldt af bullerstenar, kringkastade i vild förvirring.
Vägen gick åter uppför en höjd, och vid dess rand öppnade sig ett svalg af en half svensk mils längd, en ansenlig bredd och ett par tusen fots djup.
Midt emot höjde sig klippan såsom en mur, och sträckte sig mot skyn i höga branter, som hvarje ögonblick hatade att falla.
Bottnen, till hvilken man hissnande nedsåg, bestod af en smal, jemn slätt, som genomslingrades af en bäck.