Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Ers majestät -- sade han, brukande titeln, såsom han alltid gjorde i riksangelägenheter -- det är en allvarsam sak.
Fursten är en äfventyrare, som tjenat i alla Europas härar och hitkommit för att söka en anställning i svenska hären.
Hans gemål är värd den behandling hon nyss fått erfara, men ovärdig hvarje uppmärksamhet af Sveriges drottning.
Uladislaus söker sak med oss.
Han skall intet annat vilja veta, än att en hans undersåte blifvit förolämpad på Stockholms gator, och detta af eders majestät personligen.
Vi stå till Danmark med handen på svärdfästet; ingenting kan vara oss olägligare, än att nu få oss polacken på halsen.
Hur ha vi icke strukit denna jamande katt på ryggen och matat honom med franskt namnam för att vi må ostörda få slå juten i Öresund på hans breda tass.
Nu kommer detta skarn till furstinna och förleder eders majestät till en dårskap, jag säger icke mot henne, men mot polackens högfärd.
Mellan hans hand och klingan är aldrig långt.
Vi måste soulagera Radzivil.
Vi afskeda Wrangel från hans hoftjenst och skicka honom, för hans eget bästa, till Frankrike eller Tyskland.
-- Inte med min vilja, genmälde Kristina, och står till att hoppas, inte heller med rådets.
Skulle Klas Wrangel, som lydt min befallning, stå för detta till svars?
Ställ mig till ansvar; jag är därtill så villig som saker.
-- Och detta säger eders majestät till sin gamle tjenare, som bättre än någon vet hvad han är sin drottning skyldig!
Jag säger eders majestät i enrum, att det ej är på landsvägen man tuktar ett lastbart lefverne och minst att en drottning må därtill låta sig ned.
Men, myndig eller omyndig, är eders majestäts helgade person för mig och alla det samma som Sveriges rike.
Att ställa eders majestät i denna saken fram, det är att ställa riket till ansvar.
-- Wrangel kan inte straffas.
Föreslå något annat, om det nödigt skall vara.
-- Ännu har rådet makt att afskeda Wrangel, där så nödigt är för rikets bästa.
Men alldenstund ärendet brådskar och jag ogärna vill företaga något, som är för min drottning misshageligt, föreslår jag, att eders majestät skickar Wrangel tidigt på morgonen till fursten och furstinnan Radzivil med beklagande af det skedda misstaget.
Hästarna hade blifvit skrämda; man måste betrygga ers majestäts fria passage på landsvägen.
-- Blef också jag skrämd att rida vägen fram?
Jag kan sannerligen inte påtaga mig rollen af ett oskäligt djur.
Och därtill -- här återtog hon den höghetsmin, som aldrig förfelade sitt intryck på andra än Oxenstjerna -- därtill har jag ej förr af eder lärt mig att ljuga.
Skulle jag säga åt en man eller kvinna, åt hvilken jag visat mitt förakt: förlåt mig, det var ett misstag, det var hästarnas fel; jag hyser för er all möjlig égard och beder om ursäkt för mina hästar!
-- Om så är, återtog rikskanslern kallt, återstår intet annat, än att jag sänder en kammarherre till fursten och låter säga honom hvad min pligt är att säga.
Jag skall intet besvära med vidare frågor i detta ärendet och önskar eders majestät en rolig godnatt.
Kristina tog en bok och sökte förgäfves glömma detta förtretliga ämne.
Vara drottning och icke få åtnjuta den simplaste undersåtes rätt att visa sitt förakt för hvad man anser föraktligt!
Vara drottning och höra en tjenare säga:
ni har begått en dårskap, ni måste förödmjuka er, ni måste straffa en oskyldig eller bedja den ni föraktar om ursäkt!
Och när drottningen säger: det vill jag inte, svarar tjenaren: då gör jag det i ert namn.
Nej ... absolut makt eller ingen.
Engång med regeringens tyglar i mina händer, vill jag se den djärfve, som vågar säga till mig: du vill icke, men jag vill, och jag gör det.
I dessa tankar stördes hon af ett utrop från Hagar i rummet bredvid:
-- Nådig fröken!
Drottningens favorit, den spanska pudeln från Ludvig XIII, numera en förtrogen äfven till Hagar, vred sig i dödsryckningar på golfvet.
Ende djurläkaren, Anders Månsson Biever, efterskickades, men förmådde ingenting uträtta.
Fido hade inom en kvart timme slutat sin hoftjenst i Sverige och sitt än icke sexåriga lif.
-- Hvad är detta? frågade drottningen.
Fido följde mig på ridturen och var vid det bästa lynne.
Biever svarade:
-- Han måste hafva öfverkommit något hastigt dödande gift.
Och i de kungliga rummen?
Betjeningen utvisades.
Man fruktade fru Beatas mellankomst.
Endast Biever, Ebba Sparre, Hagar och Jean Holm invigdes i förtroendet.
Hagar erinrade sig, att hon vid hemkomsten funnit på sitt bord en ask med franska bonbons i form af hasselnötter.
Gustaf Kurck hade stundom sändt henne sådana; hon antog dem vara från honom och kastade en bonbon åt Fido, utan att själf smaka på askens innehåll, emedan hon satte föga värde på sötsaker.
Man granskade asken: den bar påskriften Hagar Ring, stilen förvänd.
Några af de öfverst liggande, halfmjuka sockernötterna buro spår af nålstygn.
Jean Holm sändes till Schmidts apotek Lejonet, det bäst ansedda i Stockholm, med sekret befallning att ofördröjligen undersöka askens innehåll.
Man sade sig hafva prickat nötterna för att förvissa sig om där var något giftigt i en flaska, funnen i ett skåp sedan Carl IX:s tid.
Tidigt påföljande morgon anlände svaret.
De prickade sockernötterna befunnos alla förgiftade, resten oskadlig.
Apoteket
Lejonets katt hade matats med en och dött inom tjugu minuter.
Giftets beskaffenhet kunde ej utrönas, men förmenades vara aqua tofana, som har hvarken lukt eller smak och mot hvilket intet motgift finnes.
Hvem gällde detta försåt, och af hvem var det anstiftadt?
Allt berodde på att tillsvidare hålla saken hemlig.
Hvem kunde bevaka hundars glupskhet?
Fido hade olyckligtvis råkat öfverkomma råttkakor i någon af källrarna.
Det var en ledsamhet, ingenting vidare.
Betjeningens tassel nedtystades, likväl ej utan att obestämda rykten spridt sig i staden.
När man tycktes ha glömt den olycklige Fido, frågade Hagar likgiltigt hvem som burit till henne en ask, medan hon var borta på ridturen.
Man svarade: en lärgosse från sockerbagaren Stundzli.
Hagar gick obemärkt till Stundzli och köpte en ask af samma innehåll som gårdagens present.
-- Edra nötter äro förträffliga.
Hvem sände mig asken i går?
-- En förnäm fru.
-- Förmodligen riksrådinnan Kurck?
-- Nej, en främmande, som talade tyska.
-- Beskrif hennes utseende, att jag må veta hvem jag skall tacka!
-- En lång förnäm fru i röd riddräkt, besatt med pärlor, och en röd plym i hatten.
-- Mörkgröna handskar?
Och vänsterhändt.
-- Det var öfverstinnan Berendz.
Hon smakade på edra nötter?
Hon petade i dem med en nål och gaf gossen en silfverdaler, med befallning att föra asken till slottet.
-- Tack.
Jag gissade strax, att det var fru Berendz.
Det kunde ej misstydas.
Drottningens vrede från i går upplågade.
Hvilken nedrighet!
Denna polska piga var mera Hekate, än man kunnat förmoda.
Hvilket motiv hade hon att stå efter Hagars lif?
Det kunde ej gälla en så obetydlig person; anslaget syftade högre upp.
Men hvilken enfald i detta anslag, som ju strax måste återfalla på sitt upphof!
Så oskickligt handlar endast en nybörjarinna i giftblandningskonsten eller en som redan i förväg betryggat sin säkerhet.
Innan Kristina ännu fattat ett beslut, anlände kammarherren Svante Sparre med budskap från rikskanslern.
Sparre hade fått befallning att framföra drottningens ursäkt till fursten och furstinnan Radzivil, men funnit dem redan embarkerade på ett afgående skepp till Wismar, och hejdukarne hade brådt att föra deras bagage ombord.
Det befarade politiska ovädret hade upplöst sig i en hastig flykt.
-- Hvad tror Sparre? frågade Kristina gäckande, med en blick på Ebba. -- Skola vi låta häkta de två rymmarne vid Vaxholmen eller vid Furusund?
-- Jag förstår ej ers majestät.
-- Å, Sparre förstår ganska väl.
De bärga sin svenska spelvinst i godt förvar och lämna förmodligen sina räkningar obetalda.
Skada på vinåtgången; kronan lider förlust på Stockholms tullar.
Samma dag på aftonen sade drottningen till Hagar:
-- Jag har något att tacka dig för; du har befriat mig från en misstanke.
Tror du, såsom jag i början inbillade mig, att den polska furiens anslag var riktadt högre upp, än till en liten bokstäderska i ett visst bibliotek?
-- Ja, nådig fröken.
Denna förskräckliga tanke har icke lämnat mig någon ro.
-- Var lugn, Hagarille!
Det gäller inte mig; det gäller verkligen dig.
Af en händelse erinrade jag mig Lilliehööks rapport och genomläste än en gång fiskarens berättelse från Snappertuna.
Din mors förrädiska kammartärna var sannolikt då föga öfver tjugu år och bör, om hon lefver, nu vara fyrtio eller föga däröfver.
Hon var vacker, säger rapporten, och bar ett klumpfinger på sin högra hand.
En viss furstinna befinner sig nu vid denna ålder, afdrager aldrig sina mörkgröna handskar och är vänsterhändt.
Skulle hon möjligen bära ett klumpfinger på sin högra hand?
-- En furstinna, nådig fröken?
-- Hvem vet?
Klumpfingrar äro en sällsynt naturens prydnad.
En kammartärna, som röfvat en betydlig förmögenhet och törhända förgiftat sin medbrottsling, såsom hon velat förgifta en viss annan person, kan med en sådan hemgift lätt åtkomma en äfventyrare, som inte äger mer än sitt furstliga namn.
Jag talar om möjligheter, ingenting mer.
O, att jag hade här den behandskade högra handen i en stadig handklofve!
Hvarför hon står efter ditt lif?
Ja, hvarför gäller ditt lif ett stort arf?
Har den vandrande juden vid sina sjuttio år kommit till Stockholm för din skull, hvarför kan ej ett yngre spöke komma i samma ärende?
Ridhuset och kyrkogården.
Det är väl, att jag ej är en man.
Om hofgunst är lycka, fortfor Hagars stjärna att stiga.
Hon hade fått ett rum i drottningens egen våning, närmast biblioteket; hon delade sin herskarinnas jagter och ridturer, likasom hennes studier.
Den stolta svenska adeln, under hvars öfvermakt
Kristina ännu ett år måste böja sitt okrönta hufvud, skulle förödmjukas i denna namnlösa flicka, upptagen från landsvägen.
Ännu hade drottningen icke makt att upphöja någon i adeligt stånd.
Välan, de skulle erfara, desse stormodige förmyndare och dryga öfverhofmästarinnor, att hon kunde skapa deras vederlikar af intet.
Hon skulle bevisa dem, att snille och kunskaper kunde täfla med deras vapensköldar.
Hagar, hennes verk, Hagar, som hade henne att tacka för allt, skulle stå jämnhög vid deras sida.
Såsom den nya hofjungfrun öfverträffade alla i lärdom, skulle hon icke stå tillbaka för någon i yttre hållning.
Hon skulle undervisas i hofsed, i dans, i fäktkonst, i ridkonst, i tysk och fransk konversation -- i latin kunde hon ju prata omkull de lärde. -- Och Kristinas elev var lika läraktig, som själf ärelysten.
Snart skilde henne föga annat från de förnäma hofjungfrurna, hvilka så nyss sett henne öfver axeln, än högre förstånd och okänd börd.
Hon var klok nog att icke ställa en gunstlings vanliga öfvermod emot deras högdragna stolthet, som visade nykomlingen tillbaka till pigkammaren.
Hon trängde sig icke fram, hon förstod att vänta och tiga.
Hon hade behållit sin sällsynta gåfva att vinna dem som hon ville vinna, och hon vann icke få, där hon stod omgifven af de öfrigas afund.
Anna Fleming, den blide öfverståthållarens blida dotter, slöt sig till Hagar med minnen från deras gemensamma födelsebygd.
Hertig Carl Filips naturliga dotter, Elisabet Gyllenhjelm, drottningens syskonebarn och hofjungfru, ansåg sig tillbakasatt af pfalziska husets furstinnor och slöt sig till dessa två, som villigare antogo hennes protektion.
Men i denna trio fattades en, som stod drottningen närmast, och denna ena var Ebba Sparre.
-- Ebba -- sade drottningen en morgon, när de profvat i ridhuset ett par medtäflare till Caballero, två ukrainska fullblodshästar från Don, nyss anlända som vängåfva från tsaren i Moskva -- hvad tycker du om Hagar?
Rider hon inte snart som den odågan sin bror?
-- Hon är född på hästryggen, liksom han, svarade Ebba kort.
-- Säg under hästhofvarna, om man får tro den finska legenden.
Blygs, Ebba; huru kan en vän afundas en leksak?
-- Visst icke.
Hvarför skulle den ena leksaken afundas den andra?
-- Nu är du vid ett afskyvärdt lynne, ma belle.
Jag har ämnat kalla de morske ukrainarne Rurik och ... ja, hvad skall den andre heta?
-- Urban Niemand.
-- Är du icke en mara?
Hvad ha de två finnkråkorna gjort dig emot?
Den ene tog juden; jag lofvar dig, att fru Beata Åskdunder inte skall taga den andra.
Var nöjd, Ebba, att vara den vackraste hjärtklämma i Sveriges rike ...
-- Näst rikets drottning.
-- Tig!
Jag säger: var nöjd att vara den älskvärdaste, och unna åt Hagar att förstå litet mera latin än du.
-- Ingenting.
Jag beundrar blott icke kopian fullt så högt som originalet.
Hon leker drottning.
-- Sade jag inte, att hon är en leksak?
Nå, hvar leker hon drottning?
-- I går, på vägen till Nacka, gaf hon ridknekten Freytag ett guldmynt för att han ledde hennes häst öfver vadstället.
-- Och har hon ej råd att gifva?
Har hon ej tvåhundra daler i månaden af mig, lika mycket af riksrådet
Kurck och därtill ett stort arf någonstädes i månen?
Intrigera inte mot Hagar, låt henne leka.
En parveny och en Sparre!
Men vet du hvad det är att ha fått sitt adelsbref af Guds nåde?
För öfrigt skall jag säga dig, ma belle, att jag läst för mycket historia för att regera med gunstlingar.
Tror du, att jag ämnar blifva en annan Elisabet?
Hvarken vid mitt hof eller i min rådkammare skall någon berömma sig af min gunst, där han inte däraf gjort sig förtjent med gagn för riket.
En Leicester, en Essex ... å, det är ömkansvärdt!
Nej, så liten skall du inte se Sveriges Kristina, när hon fattat regeringens tyglar.
Och om du tror dig vara den första gunstlingen, som skall efterföljas af andra, så hedrar det hvarken ditt hjärta, ditt förstånd, din rättmätiga stolthet eller mig, som vill vara din vän.
Vill du vara min vän, så låt mig behålla mina leksaker, så länge de roa mig.
Hvad den vackra Ebba Sparre tänkte om denna läxa, är icke antecknadt.
Hon hade sin petite moue, sin lilla snörpmin, som andra vid hennes år, men det är kändt, att hon icke inblandat sig i drottningens tycken, när gunstlingarnes tid, till trots för alla goda föresatser, en dag skulle komma på allvar.
Där hade likväl stannat en liten törntagg kvar af Ebbas retsamma anspelning »leka drottning».
Efter middagsmåltiden sade Kristina till sin nya hofjungfru:
-- Hagar, du har gifvit tjugu daler åt den eländige Zierschnabel.
Vet du inte, att han blifvit afskedad för fylleri?
-- Den stackars tysken bad så bevekligt.
Och fröken är själf så god mot alla olyckliga.
-- Inte mot fyllebultar.
Du slösar, Hagar.
I går gaf du ett guldmynt åt Freytag för att han ledde din häst öfver vadstället på vägen till Nacka.
-- Förlåt, nådig fröken, jag tänkte ej därpå.
Det är så skönt att gifva.
-- Förstår du inte, att jag gifver guld?
Min betjening ger silfver.
Sparsamhet är en pligt för alla.
Är jag inte sparsam?
När jag gifver, är det för kronans anseende.
Å, de skola få se huru sparsam jag blir, när jag engång får kronans medel till fri disposition.
Jag skall efterlämna en fylld skattkammare.
Man skall där finna mer, än man fann i Eskils gemak efter salig kung Gösta, min farfarsfar.
Nej, Hagar, följ mitt föredöme!
Man skall depensera på något stort, som lönar sig.
Något för äran, mycket för visheten och allt för sitt folks lycka, men ingenting för sådant tomt skryt, som ditt slöseri med Freytag.
Jag skall gifta bort dig med någon gnidare, som lär dig en bättre hushållning.
Hvad säger du om Nils Tungel?
Är han inte en välbärgad änkling om par och femtio år?
Inte vacker, inte from, något illslug, något argsint kanhända, men snål, Hagar, gement snål; han är just den man du behöfver.
Han skall lära dig taga hvad man får och hvar man får, men inte lätt gifva ut det igen.
-- Jag har icke lärt hos nådig fröken att blifva Nils Tungels doxa, genmälde Hagar, förvånad öfver dessa förmaningar af en drottning, bland hvars många utmärkta egenskaper sparsamheten intog en mycket anspråkslös plats.
-- Nils Tungel eller en annan.
Jag skall söka en snål och dum man åt dig; motsatserna trifvas bäst tillsamman.
Gå nu och ställ dig väl hos Ebba Sparre; du har förtretat henne, och hon har bättre hjärta än du.
I kväll har du ledigt.
I morgon fortsätta vi Keplers Harmonice mundi.
Hon hade sedan någon tid känt fjättrarna trycka: nu begynte de skära in i ett ömtåligt hull.
Och rebellen inom henne tålde ej kedjor.
-- Vilja vara stor -- sade hon till sig själf -- och ej erkänna något annat än sin egen storhet!
Är jag den gurka, som låter sig skäras i bitar och insaltas i en burk?
Är jag ej hennes jämlike?
Vore jag en man, skulle jag döda drottning
Kristina och sätta mig på hennes tron, lika godt huru ...
Hon påtog en lätt kappa och gick tankfull ut.
När hon kom till slottstrappan, hade hon fått tid att rysa för sina tankar.
-- Det ... är ... väl ... att ... jag ... ej ... är ... en ... man, sade hon till sig själf, fördelande ett ord på hvarje af de nio trappstegen, som ledde ned till borggården.
Ridknekten Freytag följde henne; hon fick efter förgiftningsförsöket icke mera gå eller rida ensam ut.
Hon lät sadla sin häst, red utan mål och befann sig, utan att tänka därpå, vid Klara kyrka, som ännu kvarstod i det skick, hvari den uppförts af Johan III på ruinerna af ett nunnekloster.
Vid porten lämnade hon sin häst åt Freytag och gick in på kyrkogården, där några träd beskuggade småfolkets grafvar.
Ingen vård, intet namn: de döde, som ville bevara ett namn åt eftervärlden, hvilade alla under kyrkornas golf. Hagar betraktade
Klara kyrktorn, som ansågs vara det högsta i Sverige.
Under tuppen på tornspiran blänkte en vindflöjel, som vid hvarje rörelse kastade en ljusblink omkring sig.
Han var utsirad med snideri och en glasbit i skifvan.
Tuppen, som fordom varit förgylld, var grå af ålder, men glasbiten fortfor att härma blixten.
Man kunde tänka sig ett hån mot människorna: vaksamheten hade föråldrats, men lättsinnet fortfor att lysa.
Våraftonen var så svalkande frisk.
En rödstjärt kvittrade i den gamla linden.
Mellan de glesa kojorna vid Tegelbacken sågs Riddarholmskyrkans torn och en glittrande flik af Riddarefjärden.
En gammal hvithårig kyrkoväktare gick med sin räfsa mellan grafvarna, samlande i högar de gulnade löfven från en förgången sommar.
Två barn sutto vid en lerkruka och blåste såpbubblor på en nyss uppkastad grafhög.
Var det kanske deras moder som hvilade under högen?
Hagar tänkte på en graf, hvilken man visat henne på Karis kyrkogård, när hon själf var ett fattigt barfota barn.
Hon visste icke, att denna graf nu var prydd med rosor från det heliga landet.
Hon satte sig på en stenbänk, som ännu fanns kvar från klostrets tider, och betraktade såpbubblorna.
Lifvet lekte så frimodigt gladt på dödens bostad.
Lika sorglöst lycklig och lekande hade hon själf engång suttit på sin moders förgätna, namnlösa graf.
Hon tyckte sig åter sitta på denna barmhärtiga torfva, som dolde förgängelsen, men hon satt icke sorglös mer; nu frågade hon den svarta mullen: är du slutet på allt?
Och mullen svarade: ja, jag är slutet på allt.
Hon kände sig hopplöst bedröfvad och visste ej hvarför.
Men hon satt likväl kvar.
Här var frid mellan grafvarna, här trifdes ej höghetens spöken.
Steg närmade sig; någon sade: godkväll! och vid Hagars sida stod Gustaf Kurck.
Denne unge herre, af hvilken lifvet sedan skulle uppfostra en krigare och en diplomat, förenade med sin ätts hela stolthet ett på samma gång vekt och våldsamt lynne, som kunde skiftevis svärma och rasa.
Nu var något ur hakarna: han ville fatta Hagars hand, som hon drog tillbaka, och sade med en lidelse, som han icke vårdade sig om att dölja:
-- Det var väl, att jag fann dig.
Jag har vidtalat skepparen Mickelson här vid Tegelbacken.
Han afseglar i natt till Stralsund, och jag följer honom.
-- Du vill resa till Tyskland?
Till kriget?
-- Ja, hvad vill du göra med ett så uselt läshufvud som mitt?
Min fars lagfarenhet går icke i mig.
Han får nöja sig med min bror Knut.
Jag är nitton år, af krigaresläkt och duger icke till pennfäktare.
Jag vill bryta en lans för den jag har kär.
Där flödade upp en namnlös, förut okänd våg i ett dittills slutet flickhjärta.
-- Vet du också, Gösta, att en man kan falla i krig?
Vet du, att mången vid nitton år har dött ensam och obegråten i främmande land?
-- Bryr jag mig om lifvet, där du icke finns?
Gif mig ett ord, för hvilket jag kan lefva och segra! ...
Du vill icke?
Behåll det.
Jag går att dö, och säg ej, att jag skall dö obegråten.
Du skall nödgas begråta mig, om du vill eller icke.
Jag vet, du är ärelysten; du kan få allt, men se, Hagar, du kan aldrig få någon, som har dig så kär!
Sedan ett halft år hade Hagar Ring hört dessa ord och alltid förstått att slingra sig undan.
Det hade blifvit henne allt svårare, och en förrädare hade uppvuxit inom henne, ju mera ståndsskillnaden upphörde att tynga.
Hon sökte skydd bakom sin stolthet, som var icke mindre än hans, och svarade:
-- Är det så som en man skall lefva och dö?
Han som fått bragden, han som fått äran, skall han binda sitt lif vid en flickas ord?
Blygs du ej, Gösta, att gifva dig i träldom under ett löfte, som du skall ångra i morgon och glömma i öfvermorgon?
-- O, du visa Sibylla, hvarför har Gud skapat dig så, att du och ingen annan är just för mig?
Bryr jag mig om din visdom?
Begär jag dina malätna folianter?
Dig begär jag och ingen annan, om du ock vore ett skogsrå eller en hafsfru, och jag skall äga dig, om du än gömde dig bakom en drottnings släp.
Kallar du detta träldom?
Hvad kallas då det, när en fri man befriar en trälbunden kvinna?
-- Gå, Gösta, gå!
-- Än sedan?
Jag har utan din tillåtelse druckit en afskedsbägare med mina vänner i von der Lindens källare.
Och nu har jag mod att säga dig allt.
Följ mig, Hagar!
Vi gå nu genast ombord på Mickelsons fartyg.
I morgon äro vi långt ute på hafvet, och vida världen står öppen för oss.
Vi två skola eröfra världen.
Där sken en blixt genom Hagars mörka ögon, slocknade hastigt och tändes åter.
Det djärfva trotset inom henne svarade ja, men klokhet och stolthet svarade båda nej.
Hon reste sig tigande, vände honom ryggen och gick.
Hon stannade och såg bort.
-- Jag skall befria dig, Hagar, fortfor han enträget.
Är du icke en fånge?
Är du icke slafvinna?
Är du icke för god att knyta en högfärdig prinsessas skoband?
Finns då ingen piga i Stockholms slott, som bättre än du kan krypa på knä för en kunglig tyrann?
Gå! säger hon, och du går.
Stå! och du står.
Var mitt latinska lexikon, var min knäracka! säger hon, och du är hennes lexikon, du är hennes knäracka.
Hvarför säger du icke till henne: ja, jag går och kommer aldrig tillbaka?
Du är för högboren, Hagar, att låta behandla dig som en simpel kammarpiga.
Har du icke sagt mig, att du är från stjärnorna?
Och hvarifrån är Kristina?
För tvåhundra år sedan voro Kurckarne lika goda som Vasarne.
Kom, var fri, och jag skall lägga för dina fötter en tysk furstekrona, om du begär så litet.
Jag skall lägga för dina fötter kejsarekronan, om du begär mer.
Hon fortfor att tiga och vände sig bort, men hon lyssnade.
Hon kände sig stå vid en brinnande afgrund, men o, hur frestande!
-- Trampa ej på grafven! inföll en okänd röst, och den gamle kyrkoväktaren stod bakom dem.
-- Trampa ej på en moders graf! ...
Hvad är det ni säger, unge herre?
Här -- och han pekade på en glänsande såpbubbla, som uppsteg i solskenet ur barnens rörpipa -- här är kejsarekronan ...
Och här -- han pekade på grafven -- är hennes ände.
Hagar slet sig lös och flydde med bevingade steg, flydde sig själf.
Unge herr Gustaf följde henne, såg Freytag vänta vid porten och vände svärjande om.
I det stränga Kurckska huset hördes aldrig en svordom.
Vin och kärlek hade bragt den ädelt tänkande ynglingen ur jämvikt.
-- Nej, jag reser ej utan henne; jag skall befria henne! utropade han, sprang öfver barnens lerkruka och rusade bort öfver grafvarna.
Hagar kom till besinning först när hon åter stod räddad vid slottets trappa.
Där erinrade hon sig de enstafviga ord hon uttalat för hvarje trappsteg, när hon steg ned, och nu fann hon ett nytt ord för hvarje steg, när hon steg samma väg upp:
-- Det ... var ... väl ... att ... jag ... ej ... gick ... med ...
Göst ...
Minor och kontraminor.
Rådets skrifvare, kunglige sekreteraren Nils Nilsson Tungel infann sig pligtskyldigt klockan sex på morgonen i rikskanslerns förrum att mottaga sina order för dagen.
Han fick vänta länge, hans höge förman befann sig hos drottningen, såsom numera ofta hände, för att meddela henne viktigare ärenden.
Tungel väntade icke ensam; här var styrelsens medelpunkt, här flög myggsvärmen ständigt mot ljusskenet; här vände mången åter med svedda vingar.