Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Hammarsköld, Lorenzo, hade inlemnat ett Memorial, hvilket upplästes så lydande:
Närvarande högst vigtiga fråga väcktes redan genom åtskilliga Memorialer under loppet af 1809 års Riksdag; men då man besinnar frågans vigt, då på beskaffenheten af det på densamma gifna svar ett ökadt lifgifvande, eller en fullkomlig paralysering af Statskroppen beror, är det skäl i att man icke förhastat sig med dess besvarande.
Deremot då man Den 27 Maji. 369 man besinnar angelägenheten af att delta ämne måtte rikligt bringas till tals, på det att begreppen derom, med och mot, mätte inför allmänheten få rådrum att beri k ti g as, anser jag det äfven förljenstfullt af Högloflige ConstitutionsIJtskottet, att det ändteligen i rättan tid framkom med ett project härutinnan lill offentligt discuterande.
Ehuru från mig är långt skild dea förmätenheten, att tilltro mig kunna tillfredsställande utreda denna legislationens högsta och svåraste problem, eller ens att deröfver kunna lemna någon ny och högvigtig upplysning, skulle jag dock anse mig, såsom Riksdagsman, handla alldeles pligtvidrigt, 0111 jag bibehöll tystnaden öfver denna fråga.
Äfven den obetydligaste anmärkning kan, i ett ämne af en så djup natur, föranleda någon annan skickligare att se det från en ny sida.
Den kunskap jag genom Historien, så om vår, som 0111 andra Stater, kunnat förvärfva mig, har grundat den öfvertygelsen för min tanke, att en Stats representativa författning, lika så litet som dess språk, kan efter godtycko förbytas och omväxlas, lika som man förändrar moder och klädedrägter.
Båda, språket och representationen , äro de ovilkorligen nödvändiga uttrycken af dess högsta väsendtlighet »eli individuella lif; formen, så för det ena som den andra, måste således, i det liufvudsakliga, allt jemt förblifva enahanda, så länge Stats-medlemmarne förblifva samma folk.
Jag tror så Ridd. o. Ad.
II Afd. 47 > 4^- Den 37 Maji. ledes att närvarande project högeligen förtjenar gillas derföre, att det i allt det hufvud* sakliga Bibehåller samma representation som Svenska Folket hos sig utbildat allt ifrån den tid det började tala Svenskt mål, och Klef en Europeisk Christen Nation.
Det kan nemligen för ingen, som någorlunda sett sig om i fäderneslandets häfder, vara obekant, att från uråldriga tider öfverlade Konungen med Riddare och Svenar, Cierkerij, menige Röpstadsmän och Allmoge om Rikets angelägenheter och bästa.
Det är sannt, sättet af denna representation, dess, om jag så får säga, yttre och timliga uppenbarelse, har visserligen undergått förändring, likasom Svenska Språket antagit en annan utdaning, än det hade under Folkungarnes dagar, och dylika modificationer kan den visserligen i oändlighet emottaga.
Men det hufvudsakligen väsendtliga, den innersta roten och stammen måste alltid förblifva densamma, emedan den är national, emedan den sorn Svenskar tillhör oss och caracteriserar vår Stats individualitet.
Dock icke blott för det Svenska Folket, af ålder, blifvit representeradt af Bönder, Borgare, Presterskap och Adel anser jag det vådligt att vidröra denna författning, utan i dubbelt mått derföre, att jag tror att denna construction af Ständerna i Stats-theorie.n är fast grundad.
Statens inre lif utgöres af inbyggarnes arbete och inbyggarnes personliga värde, och då det nu är icle'en af detta Statens inre lif, som Ständerna skola representera, måste dessa båda principer i deras legislativa författning T) en 27 Maji. 371 uttala sig.
Men arbetet kan och måste ses under tvänne synpunkter; antingen går det ut på production af rudimaterie!', eller på dessa rudimateriers omsättning och förädling.
Det förra verkställes genom den egentliga jordbrukaren, det andra af Handlande och Manufacturister.
På samma sätt är det personliga värdet af tvänne slag, beroende antingen på inre egenskaper; lärdom och upplyft anda, eller på yttre: tapperhet, upplyst nit i statsrådslagen o. s. v. — Dessa fyra utgöra Slatslifvets elementer, kunna omöjligen vara hvarken flere eller färre, och äro således det, som genom Ständerne måste representeras.
Att hos oss det varit meningen att, med våra fyra Stånd, representera dessa Elementer, då BondeStåndet skulle föreställa Statens production; B01- gareStåndet, Statens förädling af sin production; Preste-Slåndet, Statens lärdom; och Adeln Statens ära, ar lika påtagligt, som att de nu mera, till följe af vissa utaf tiden framkallade förändringar, icke alldeles adequat och fullständigt uttrycka den idee de skulle uttrycka.
Jag upprepar således ännu en gång, att jag, för mili del, anser det högst berömligt af Högloflige ConstitutionsUtskottet, att det icke föreslagit någon förändring i det grundväsendtliga af våra Ståndsförhållanden och således alldeles lemnat utan uppmärksamhet de framställningar om en omstöpt organisation hvilka då och då låtit förnimma sig.
Hufvudsakligast vända sig dessa framställningar omkring tvänne åsigter.
Enligt den ena, Önskas att till de redan varande fyra, skulle läggas ännu ett 372 Den 37 Maji. femte Stand, hvilket enligt några skulle utgöras af jordägande så kallade Ståndspersoner, enligt andra åter af ofrälse Militaira och Civila embetsman.
Fördelen af detta feinte Stånd, menar man, skulle visa sig deri, att aldrig mera två Stånd skulle stanna mot två, emedan det egenteligen, om det kom att bestå af jordägande Ståndspersoner, skulle i alla vigtigare fall, hafva samma interesse med Adeln och BondeStåndet och med dessa rösta lika.
Först måste jag förklara, att jag icke kan inse någon slags fördel af elt sådant förhållande, som skulle gifva jordägande! och productionen en oproportionerad öfvervigt i Stats-vågskålen, mot productions-förädlingen och insigter, som den icke tillkommer.
Deremot förebygges alia olägenheten af dessa paria vota genom constitutionens föreskrift om en nämnd till målens afgörande.
De bestämmas således icke till följd af ett enda interesses öfvervigt, utan genom denna förening af Ledamöter utur alla Stånden måste den ensidighet, som tillhör hvardera särskildt, modifiera sig inbördes till mera allmännelig mognad i besluten.
Men det hufvudsakligaste skälet mot detta femte
Stånd är och blir den frågan:
Hvad idee skulle väl detta femte
Stånd representera?
Jag har ofvanföre visat att StatsElementerne äro fyra och kunna icke vara flere; för ett femte Ständ gifves således ingenting att föreställa.
Skulle det bestå af Jordägare, så blefve dét blott en fördubbling af ett Stånd som vi förut äga; och skulle det åter sammansättas af ofrälse Embetsman, så drog man derigenom in i Lagstiftningen en Den 27 Maji. 37g dass, som alldeles icke lior dit.
Del har alltid ansetts som en nödvändig fordran, att de Lagskipande icke ina hopblandas med de Lagstiftande, och mot denna regel skulle vi ju alldeles bryta, om vi bland Ständerne upptoge dem, hvilka skola verkställa Ständernas beslut.
Dessutom är det gifvit, att Embetsmännérna, såsom Regeringens omedelbara organer, icke hafva den oafhängighet, som är en nödvändig fordran af den fria Nationens Representanter. —■ Enligt den andra åsigten, skulle Ständernes antal förminskas, och Presterskapet ur Representationen uteslutas.
Man har härför såsom skäl åberopat att det utgöres af Embetsman, men härvid icke besinnat, att dess Ledamöter icke äro Statens tjenare, på samma sätt som de civila embetsmännenr
De äro nemligen icke Regeringens omedelbara organer, af hvilken de hvarken tillsättas eller aflÖnas, utan Kyrkans och Lärdomens Representanter, hvilkas nödvändighet i Stats-constructionen jag ofvanföre antydt och flere redan bevisat.
”Det sauna medelståndet, säger en ypperlig och allmänt ansedd.
Svensk Författare, är det Stånd, som under det menniskorna beständigt äro utsatta för att förhärda sig i Statens konstiga former, ej upphör att föra dem deras mensklighet tili sinnes, deras naturliga likhet och deras förhållande till Gud.
Detta Stånd är det Presterliga, hvilkets absoluta nödvändighet för Slaten, blott som Stat betraktad, häraf kan inses.
Det är i sjelfva verket det Stånd, som tempererar de öfriga, och utom hvilket de skulle nödvändigt /snart befinna sig i krigstill - Den 27 Maji, stånd med hvarandra och derigenom upplösa samhället.”
Men med detta erkännande af ConstitutionsUtskqttets visa betänksamhet, att icke lyssna till de röster, som yrkat ett förryckande af Representationens urgamla construction bland oss, måste man äfven gilla, att det inlåtit sig i de modificationer, dem tidsförhållandena gjort nödvändiga, och jag skulle alltså, för min del, tillstyrka bifall till projectet, när perioden dertill inträffar, — om mot dessa modificationer lika litet kunde invändas, som mot grundidéen för det hela.
Då EondeStåndet nu mera icke ensamt är det Jordägande, och då den privilegierade jorden ej mera uteslutande är förbehållen en viss dass af Stats-medlemmar, hvilken redan ingått i Representationen, utan likväl alt vara det i egenskap af Jordägande, utan, som ofvanföre är nämnt, lill följe af en annan princip; föreställa Ägarne af Kronoskattehemman icke mera fullständigt Statsproductionen.
Det är således nödvändigt, att rättigheten att inväljas såsom Ledamot af Jordägande Ståndet, utvidgas till alla ofrälse ägare af Krono, Kronoskatte, Frälseskatte, purt frälse och Säterier, då, som sagt är, jordens privilegier nu mera upphört att vara personela.
Jag tillstår således uppriktigt, att jag icke inser skälet, hvarföre Utskottet från representations-rättigheten uteslutit ägarne af de båda sistnämnde slag af jord.
Derigenom blir uttrycket af principen halft och haltande, och kan således på längd icke uppehålla sig sjelf.
Den 27 Maji. 375
Af det skälet tror jag också, att Bruksägare egentligen icke höra till Odal eller Jordägande Ståndet, eller hur man vill kalla det, då de snarare än producenter äro förädlareaf productionen, och således höra hop med BorgareStåndet, Enligt den uppgift jag ofvanföre haft äran lemna öfver PresteStåndets idee, torde en hvar inse, till hvad grad man måste gilla Utskottets förslag, att i detta Stånd upptaga Representanter från Rikets håda Universiteter.
Då dessa icke allenast äro ägare af en så betydlig del af Rikets jord, utan dessutom i sin helhet måste tänkas såsom depositorier af den högsta vettenskapliga cultur, som i Staten finnes, är det endast den högsta rättvisa, att desse Universiteter, genom Representanter, deltaga i de lagstiftande besluten.
Väl kunde häremot invändas, att Universiteternas personal utgöres af Tjenstemän, och sant är det, att de utnämnas af Regeringen, men detta är också den enda likhet de hafva med Styrelsens öfriga tjenare.
Ty hvarken lönas de utur den under Styrelsens disposition lemnade
Statscassan eller tillhör det deras befattning, att utföra och tillämpa Regeringens befallningar, eller är deras befordran omedelbart och uteslutande af Regeringen afhängig.
De äro derföre, i allo, i samma predicament som innehafvaren af Regala Paslorater, hvilka endast slå i det förhållande till Styrande Magten, att de af den utnämnas.
Då jag år 1809 här på Riddarhuset framställde förslagetom PresteStåndets förökande 376
Den 2 7 Maji. medelst Representanter från Universiteterna, föreslog jag, att de borde härtill lemna en Ledamot från hvarje Facultet.
Jag såg da endast på fördelen af att få Representationen förökad med åtta kunnige män, utan att erinra det vissa af dessa Faculteter äga ett alltför inskränkt personal, att, utan mehn för undervisningen, kunna från sig bortlemna Ledamöter, och utan att besinna åtskilliga andra svårigheter, som nödvändigheten att skicka ett så stort antal Representanter, skulle för Universiteterna medföra.
Jag gillar således till alla delar Högloflige Utskottets förslag, att bestämma
Un i versiteternas
Representanter till tvänne från hvardera.
Deremot är jag icke i stånd att inse, med hvad skäl VettenskapsAcademien kommit till Representations-rätt.
Dylika lärda corporalioncr uttrycka ju uppenbarligen endast en slags dilletanlism för Litteraturen, icke någon fri och uteslutande sysselsättning med dithörande ämnen, hvadan Ledamotskap i dylika Academier vinnes och äges bredvid och jemte helt andra befattningar, och kan således icke vara af den natur; att det på något sätt betecknar
Statens förvärfvade lärdomsgrad , eller gifver representations-rätt.
Dessutom då en sådan rätt lemnäs åt en Academie, är det visserligen högst ensidigt, att en sådan icke äfven förunnats åt alla de öfriga, såsom Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-, Svenska, Krigs- Vettenskaps-, Fria Konsternas, Musikaliska- och LandtbruksAeademien, liksom alla andra hvilka möjligen framdeles kunna blifva stiftade.
Den 27 Maji. 377
Minst tror jag för min del, att bifall kan lämnas åt Ilögloflige Utskottets förslag om Ridderskapets och Adelns framtida organisation.
Dels fattar jag icke hvarföre antalet af detta Stånds personal skall bestämmas, då detta icke är tillfället med något af de öfriga, dels kan jag icke inse huru ett sådant val, i synnerhet om, som måste förutsättas, man önskar det godt och ändamålsenligt, skall kunna verkställas.
Adelns Ledamöter såsom spridda öfver hela riket, bo dertill alltför aflägset från hvarandra för att äga den inbördes kännedom om hvarje individue, som härtill erfordras.
Det skulle således af denna författning möjligen kunna hända, att corruption infördes just i det stånd, från hvilket den till följd af detta Ståndets grundidé^, såsom Nationalärans represenlatif, borde vara mäst aflägse, och den skulle således föra dertill, att detta Ståndet, de facto, upphäfde sig sjelf.
Jag medger visserligen, alt Riddarhuset är nästan alltför talrikt, men denna olägenhet tror jag kan på ett vida priucip-enligare sätt förekommas.
Till följe af hvad jag ofvanföre erinrat mot de egentliga
Em betsmännens represen ta tions-rä It, såsom ett eget Stånd, kan det icke anses rigtigare, att de adelige Erubetsmännen deltaga i Representationen.
Om än, som det år 1809 anmärktes, det skulle kunna medgifvas, att det för Representanterne måste vara af vigt, att erhålla de upplysningar om Statens tillstånd, som Regeringens högste organer endast kunna lemna, och de högste
Embetsmännen således böra hafva tillfälle att yttra sig i de allmänna 373 Den 27 Maji. frågorna af lagstiftningen, är det deremot mig icke möjligt att inse hvad gagn vi subalterne tjenstemän kunna göra Representationen.
Eller hvad kännedom om Statens tarfvor kunna vi förvärfva, under det vi skrifve rent eller excercera recriiter?
Deremot visar nogsamt erfarenheten allt det onda, som Subalternernes röster på Riddarhuset, der de gälla lika mycket, som den mest förfarnes, kunna åstadkomma; man erinre sig blott de så kallade frihets-tiderna och vissa obehagligheter vid 1789 års Riksdag, Det är nemligen naturligt, att Subalternen står i ett dubbelt beroende, dels af högsta magten, som lönar honom, dels af sina förmän, af hvilka hans befordran afhänger, och han kan således omöjligen yttra sig med den frihet, som det en National-representant tillkommer, helst då äfven det är fråga om, att granska dessa hans förmäns åtgärder.
Också enligt Adelns ursprungliga ide’e, är den, som ännu innehafver blott ett lägre embete, som ställer honom under en annan medborgares vilkorliga befallning, endast Adelsman in potentia men icke de facto, hvilket endast inträffar med dem, som efter fulländandet af en hederlig bana för Statens bästa blifvit sin egen O 0 bestäm mare, eller under odlandet af Rikets jord skaffat sig erfarenhet om dess behof och dess tillgångar.
Dessutom fordrar rättvisan mot de öfrige Ofrälse Tjenstemännen, alt, då dem nekas representations-rätt, den ej må utöfva* af Subaltemer inom Riddarhuset eller af Borgmästare i Borgare-Ståndet, Deri 17 Maji, 379 Dessa raina tankar och åsigter af ämnet öfverlemnas till Högloflige Ridderskapets och Adelns bepröfvande, i det hopp, att om de äfven skulle alldeles förkastas, de dock torde väcka någon att se saken från en annan sida an han hittills betraktat den, och derigenom måste ju det hela vinna.
Och det är ju förnämligast detta måste vi eftersträfva, icke att våra egna meningar må gå igenom.
Lorenzo Hammarsköld.
Sedan Hans Excellence Herr Grefven cch LandtMar skalken härefter tillkännagifvit, att Plenum komme kl. half till 5 i eftermiddag, att fortsättas, yttrade sig Friherre Boije, Ludvig:
På 20 års erfarenhet grundar jag den högaktning jag hyser för den förträfflige man, som författat förslaget till detta Betänkande.
Jag kan således icke tillåta mig glömma den liberalitet i tänkesätt, för hvilken denne Herre gjorde sig känd och värderad, äfven under den långa tid han var Ledamot af för detta Konungens Conseille; och då jag visserligen äfven bär det mest]aktningsfulla förlitande till ConstitutionsUtskottets öfrige Ledamöters fördragsamhet, så vågar jag hoppas, att Utskottet icke misstycker, att jag framställer några omständigheter, endast såsom ämnen för oss alla, att närmare eftersinna intill nästa Riksdag, då denna stora och vigtiga fråga bör afgöras. ■jag hade så hjertligen önskat mitt Fäder - 380 Den 17 Maji. nesland en upplyst, oberoende och till tänkesätt sjelfständig representation, hvars Ledamöter, mindre talrike, hade samlats under ett tak, till gemensamma Öfverläggningar, och hade samlats för en kort tid, men en gång om året.
Likväl och då jag nu ej linner detta i Betänkandet, så vägrar jag icke att godkänna det skäl, som torde hafva varit orsaken; ett skäl, som äfven jag respecterar, och som troligen legat i den hilliga regeln, att, då tiden icke tillåter, att göra allt hvad man ville och horde, så gör raan hvad man kan.
Jag utbeder mig att nu också få följa samma regel, då jag går att betrakta det. förslag Betänkandet ger oss.
I Rikets första Stånd har Nationen varit vand att äga en förmur för sin frihet.
I denna vana, förvandlad till fordran, ligger också grunden för det större inflytande, som Adeln i alla tider ägt på allmänna tänkesättet.
Nationens väl begär att detta fortfar: och dertill fordras framför allt, att, vid grundläggning af vår nya Representation, vi väl söka oberoendet och sjeifständigheten i tänkesätt; hvarvid vi likväl böra erinra oss, att dessa egenskaper icke alltid vinnas genom val.
Något annat sätt att söka dessa dyrbara egenskaper, tror jag likväl icke finnes, än blott att, så mycket möjligt är, utestänga allt hvad som kan verka emot dem; allt hvad som kan verka till förvillelse, försämring och svaghet i tänkesätt, hvilket allt jag ville kalla corruption.
Denna består ej blott i egennyttans och fålan - Den 37 Maji. 331 gans svaghet; utan består kan hända vida farligare i böjligheten för en falsk opinion, hvilken åter så lätt beredes genom en falsk Litteratur: och detta slag af corruption är, som jag tror, starkast i passionernes ålder, samt har aldrig i någon tid visat sig mera verksam än just nu.
Man kan ej neka, att hitintills har sjelfva talrikheten af detta Stånd utgjort ett hinder mot corruption, hvars gröfre art förmår mindre på ett stort, än på ett litet antal Ledamöter; men deremot torde ett större antal af unge män snarare falla för den farligare opinions-corruptionen, än ett mindre af äldre män.
Jag billigar alltså fullkomligen den förminskning i Ståndets talrikhet, som Utskottet synes åsyfta; men tror likväl, dels, att något visst bestämdt nummer ej gerna, och allramindst ett så litet som 200 personer, kan bestämmas; och dels att sättet, genom val inom familjerne, ingalunda är det bästa.
Svårigheten att verkställa dessa val är icke att förgäta.
Bör valet ske inom hvarje familj, så möter möjligheten att familjens ledamöter äro kringspridde kring hela Riket, så att valet ej medhinnes: bör det åter ske provincevis, så möter, dels att anseendet i provincerne merendels följer rikedomen, hvilken visserligen icke alltid åtföljes af största klokhet; och dels, att ombytligheten af boningsort, äfvensom ett mera beständigt vistande i Hufvudstaden skulle 0- rättvisligen komma att utesluta mången upplyst och god Adelsman.
Ett ändå hufvudsakligare motskäl finnes, och vi äro pligtige att väl betänka det.
De fleste Adelige Familjer 332 Den 27 Maji. äro fattiga, och deras unga medlemmar äro nödsakade att på tjensfeebanan söka deras bergning och deras förhoppningar för framtiden.
Det är icke svårt att förutse, det vid valen de fleste skulle söka protecteurer, genom hvilkas faveur och inflytande fördelar på tjenstebanan vore att hoppas; och följden af dessa val skulle troligen blifva, att Hof-faveuren blefve den egenskap, som förde, framför allt annat, till säte på Riddarhuset.
Jag tviflar icke att ju Hof-fa veurens föremål kunna tänka rätt väl för Fäderneslandet; men intet kunna vi just begära, att Nationen skulle med fullkomlig trygghet göra dem till depositairer af National-friheten; och då all faveur är af natur att gerna behållas, så kan man ej heller undgå att inse det
Hof-fa veurens föremål vanligen äro mindre oberoende än alla andra.
Af dessa skäl anser jag det föreslagne forminskningssättet af val vara ganska betänkligt; och till Högloflige Ridderskapets och Adelns högre och upplystare omdöme vågar jag hemställa tvänne andra sätt, hvilka jag tror skulle gemensamt föra till det sökta ändamålet, en ansenlig förminskning i Riddarhusets talrikhet.
Det ena vore att flytta Representations-åldem från 2Ö till 35 år.
Menniskan kan vara gammal nog att vårda sina enskilda angelägenheter vid 25 års ålder; men vi mäste medgifva, att om upplysningen är dotter af erfarenheten, så kan hon ej vara störst vid en ålder, då erfarenheten är ringa och passionerne starkast.
Ganska få äro de Adelsmän, som vid 25 års ålder befinna sig i oberoende ställning , och Den 27 Maji.
583 kanhända är menniskan vid denna alder svagast för lycksökeriet; då man deremot torde kunna antaga, att den man, som intill 35 år icke varit lycksökare, ej heller blir det efteråt.
Är nu upplysning och oberoende det angelägnaste hos Folk-representanter, så torde man kunna vara förvissad, att båda dessa egenskaper träffas säkrare vid 35 än vid a5 års ålder.
Det andra sättet vore, att afskaffa rättigheten att, genom fullmagt på annor man transportera födselns representations-rätt.
Det är icke naturligen billigt, att de rättigheter, till hvilka man födes, äro tillika transportable, eller att sådane rättigheter äro det, som uppkomma från andras förtroende, ensamt afseende förtroendets föremål.
Ingen Riksdagsman inom de andra Stånden kan transportera sin representations-rätt, och hvarföre skall då Adelsmannen kunna det?
Man kan icke transportera sin bördesrätt på annor man, man kan icke transportera målsmanskapet för sin hustru; och med hvad rätt transporterar man representativa rättigheter?
Icke grundar det sig på några naturliga rättsbegrepp; och vi veta rätt väl, att denna rätt icke gällde förr än den genom missbruk inträngde sig.
Vi fullgöra Allmänhetens fordran då vi afskaffa den; och genom båda dessa sätt blir Riddarhusets talrikhet, vid Riksdagar, af sig sjelf mindre.
Att PresteStåndet blifvit bibehållet vid sin representationsrätt, anser jag vittna om Utskottets öfvertygelse, att tiden ännu icke tillåter oss att rätta alla fel.
Jag hyser myc - 384 Den 27 Maji. ken aktning för PresteStåndet: men dess serskilta och uteslutande rätt att representera upplysningen kån jag ej medgifva.
Ridderskapets och Adeln, ja, hela den svenska allmänhet, som haft Studiernas uppfostran, är lika upplyst som PresteStåndet, och de tider äro förbi, då man trodde på inspiration i verldsliga ting.
Häfdens rätt har PrestcStålidet, men ingen annan: och jag skall icke neka, att den ju ännu torde behöfva respecteras.
Då jag talar om Adeln och PresteStåndet, har jag en erinran att göra, hvars vigt likväl är ingen annan än den, att hvarje princip bör äga sin bestämda hållning.
Deremot bryter, som mig synes, den besynnerliga rätt, sorn hittills gifvit åt en och samma person representationsrätt inom tvenne Stånd.
Prester taga säte på Riddarhuset, och detta synes mig icke vara princip-enligt.
När en Adelsman, antingen af inre kallelse till det andliga Ståndet, eller af verldslig håg för pastoraternes goda lönevilkor, frivilligt öfvergifvit sitt stånd, och inträde i annat, samt alltså blir delaktig af nya representations-rättigheter, så har han också, som mig synes, dermed frånträdt sina förra.
Jag finnér val, att han bör få behålla sin litel och sine öfriga prerogativer, om der finnes några; men representationsrätten bör han ej kunna äga inom tvänne stånd.