Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någre af mina bekantskaper ansågo denna flyttning, hvarigenom konungen närmade mig till dess person, såsom ett steg i framtiden till den högsta befordran och betygade mig redan i mån däraf en fördubblad vänskap och tillgifvenhet.
Jag log i mitt hjärta åt desse lyckans tillbedjare och deras förspilda högaktning för min enfaldiga person.
Törhända om jag varit courtisan, deltagit i allmänna ärendena, varit mån att insinuera mig i förtroendet af konungens politiska afsigter, så hade jag kunnat befordras till högre sysslor likaså väl som andre äfven så litet skickelige som jag att dem bekläda; men jag var född världsföraktare och förblef det i alla omskiften af min lefnad.
Jag var förnöjd att åtnjuta konungens ynnest, emedan jag älskade honom, och nytjade med särdeles nöje det tillträde, som mig förunnades till hans sällskap, emedan det var det bästa, jag kunde erhålla i Stockholm, och det mest instämmande med min smak.
För (öfrigt?) lemnade jag aldrig ur ögonsigte min önskade reträtt på landet och åtnjöt emellertid obekymrad om framtiden den närvarande dagens nöjen, som mig tillhörde.
Under min omsorg för konungens arbete hade jag ej förgätit mitt eget, »Sveas högtid», men dess öde var bestämdt att aldrig uppföras.
Zellbell, den jag utvalt till sättare af musiken som svensk framför Utini139 som utländing, var af en oöfvervinnelig tröghet och långsamhet, och när hans musik ändtlig var färdig att i konungens rum försökas, hade den ej den lyckan att behaga.
Utini hade för många vänner, isynnerhet direktören af spektaklet kammarherren baron Gustaf Ehrensvärd,140 för att någon medtäflare kunde tålas.
Under beredelsen till »Birger jarl» var ej mer frågan om min beredda »Högtid».
Musiken därtill, uppförd på den utsatte dagen på riddarhuset, stannade där och poemet bland mina arbeten.
Med den stora »Birger jarl» gick det ej fortare.
Uppläsningen af den första af mig författade akten intog flere aftnar hos konungen under den strängaste granskning.
Han var af en granlagenhet för sitt foster utan like, isynnerhet sedan han hört en versifikation, som honom mer behagade.
Flere af mina uttryck måste af Adlerbeth ändras, hvartill följande till exempel anföres.
Jag hade vid slutet af första akten skrifvit:
»Som svenskar vi vår pligt förstå,
Ur frustu’n i en drabbning gå
Och krig och kärlek blanda.»
Det ordet frustugan, det enda svenska ord att beteckna l’appartement des dames stötte konungens öra.
Adlerbeth föreslog i stället
»Ur nöjets famn i bardalekar gå»
ett löst talesätt, som ej uppfyller tanken af det svenska ord, men, varande i franska smaken, blef af konungen på det högsta applåderad(t).
Det är på det sätt, som energien af svenska språket dag från dag uppoffras af en blind smak för ett främmande.
Vid påsktiden reste konungen till Gripsholm, dit jag äfven var kallad, men anhöll om tillstånd att kvarblifva i Stockholm att med Adlerbeths biträde så mycket snarare kunna sluta »Birger jarl».
Vi sysselsatte oss därmed utan upphör under konungens frånvaro och afsände den ena scenen efter den andra till Gripsholm, hvarifrån vi erhöllo genom hofkansleren baron Sparre141 vidlyftiga svar och anmärkningar af konungen.
Oaktadt den därigenom förökade möda var arbetet färdigt att vid dess återkomst aflemnas, hvaröfver konungen förklarade sitt synnerliga välbehag.
För honom återstod ännu en vidsträckt omsorg därvid, att kunna tillskapa aktörerne.
Repetitionerne af skådespelet fortsattes till den ändan dels i konungens rum, dels på teatren under flera månader ända till sista dagen, då det vid hertig Karls förmälning den 8:de juli 1744142 med all möjlig prakt uppfördes.
Hedren af planen eller intrigen af detta skådespel tillhör konungen allena.
En lyckligare har ej kunnat upptänkas att vid ett högtidligt tillfälle gifva anledning till de behagligaste och mest varierande lustbarheter eller divertissements.
Hedren af deras utförande tillhör däremot Adlerbeth.
Man var förundrad att se honom så snar att fatta allt det granlaga af konungens tanka och att af en ung man, nyligen anländ från provinsen, höra gracernas språk, liksom man i Stockholm eller vid hofvet förstod sig bättre därpå.
Hvad mig angår, så vet jag ej något särdeles, hvaraf jag kan mig berömma, om ej mödan att utveckla en inbunden intrig kan anses förtjänt att äfven deltaga i priset.
Den tredje scen i första akten syns utmärka någon mera konst i anseende till den långa berättelsen i ojämna vers, som i denna scen blifvit försökt.
Flere critici hafva önskat, att sådane slags vers måtte i alla teaterstycken antagas till undvikande af den alexandrinska versens obehagliga monotoni.
Jag för min del instämmer vid detta tillfälle i samma önskan, utan förmodan att mitt försök kan därtill gifva någon anledning.
Den följande dagen uppkallades jag till konungen, som jämte förklarande af sitt nådiga välbehag öfver min använda möda skänkte mig en gulddosa, där Apollo och muserna voro i upphöjdt arbete förestälde på locket.
Denna gåfva, den enda jag erhållit under mitt långa vistande vid hofvet, var mig på intet sätt behaglig.
Jag ansåg mig betald för att skrifva vers och var missnöjd både med presenten och mig själf.
Dosan var likväl ej att förakta; den var större än de, som vanligen utdelas.
Guldet uppvägde hela parnassen, som föryttrades vid första tillfälle för tvåhundra riksdaler.
Jag hade några dagar förut, då Gustaf den förstes staty aftäcktes, egt större anledning att vänta mig en present af den medalj, som vid detta tillfälle på riddarhusets omkostnad blef slagen, af hvilken femtio aftryck i guld blifvit åt konungen förärade.
Konungen, illamående den afton, hade tidigt gått till sängs, dit matbordet flyttades, och han roade sig, under det jag superade, att räkna sina undfångne medaljer.
Jag ansåg en af dem redan i min ficka i anseende till mitt till dagens firande författade skådespel, som på riddarhuset blifvit afsjungit, men såg i det ställe den ena medaljen efter den andra utan undantag åter instoppas i pungen, och pungen tillknytas för mina ögon.
Denna glömska af en attention, hvartill jag kunde anse mig förtjänt, gjorde, att jag sedermera mottog en vanlig present med mindre erkänsla.
Konungen, med utvidgade idéer för teatren, författade framdeles planer till större och majestätligare skådespel, till hvilkas utförande en mästares hand fordrades och Kellgren utvaldes.
Mina senare teaterstycken hafva blifvit författade efter min egen plan och på eget beråd, och har jag ej ogärna sett, att de tillika med mitt nöje några stunder kunnat bidraga till konungens.
För det närvarande ledsen vid eviga repetitioner, hade jag fattat osmak för mitt eget arbete och reste efter erhållen ledighet från Stockholm att undvika ljudet.
Jag vistades denna sommar på Elfsjö sätesgård,143 en half mil från Stockholm belägen, där karaktärsbyggnaden under egarens frånvaro blifvit till mitt nytja(n)de upplåten.
Jag hade där hela mitt hushåll utflyttadt, förökadt med en fransyska för båda mina barns undervisning och en särskildt lärare för min sju års gamla son.
Så väl han som hans syster, halfannat år äldre, hade åtnjutit den första, den angelägnaste uppfostran af en öm och förståndig mor, som nu mera i synnerhet fortsatte sin omsorg för sin dotter.
Jag förtröt att ej kunna efterfölja hennes exempel i anseende till min son och att bevisa mindre trägen omsorg för hans uppfostran än den, jag hade användt för min systerson, den unga Oxenstjerna.
Jag uppmuntrades ej därtill af en lika läraktighet, ett lika lifligt snille, som hos den senare förekommit min möda.
Min son har först i äldre år fattat lust för läsning, har uppfostrat sig själf och är nu i tillstånd att uttyda för mig de klassiska författare, dem jag till större delen glömt och vårdslösat.
Om han ej förmådde i sina uppväxande år att med ett tidigt snille uppfylla min önskan, så hade jag ej dess mindre skäl att vara nöjd med honom i anseende till andre ännu ädlare egenskaper, ett godt förstånd, ett lika godt hjärta och en styrka i karaktären, den jag var tvungen att högakta, ehuruväl att dess oböjlighet stundom profvade mitt tålamod.
Med lika skäl att älska båda mina barn har jag aldrig utan orättvisa kunnat hvarken i mitt hjärta eller uppförande göra någon skilnad dem emellan.
De hafva båda från deras spädaste år visat mig en lika ömhet och omvårdnad, som jag än i dag af dem åtnjuter och är orsaken, att jag uthärdar att lefva.
Under mitt vistande på Elfsjö förunnade mig
Adlerbeth på några dagar sitt sällskap och fördubblade nöjet af min landtlefnad, som utan en väns deltagande med lika smak och känslor icke fullkomligen kan åtnjutas.
Ett års ständig sammanlefnad med honom gjorde, att vanan däraf icke utan den största afsaknad kunde brytas och att utan hans löfte om en flitig brefväxling jag aldrig kunnat tillåta hans snara bortresa.
En lika brefväxling hade jag i fyra års tid underhållit med Oxenstjerna under dess vistande i Wien, när jag slutligen underrättades om hans snara hemkomst och äfven om tiden, då han förmodade att inträffa i Stockholm.
För att vara den första att honom omfamna skyndade jag mig vid utsatte tiden till staden och lemnade mitt hushåll på landet.
En kvarblefven piga för att akta huset hade tillagat för mig en mager supé, den enda hon förmådde, när Oxenstjerna anlände.
Efter hundrade famntag och de lifligaste glädjebetygelser efter en så lång skilsmässa var frågan om supéen, som för oss båda på ett tebord serverades och hade i nödfall varit tillräcklig, om den ej genom en olycka blifvit förstörd.
Illfänig att undfägna min älskade gäst, ryckte jag fatet till mig så nära på kanten af vårt lilla bord, att det föll hufvudstupa på golfvet.
Oxenstjerna igenkände sin morbror på hans vanliga lifligheter, dem jag aldrig under upprörde känslor kunnat återhålla och flere gånger blottstält mig för åtlöje.
Han höll mig räkning för min goda välmening.
Jag lofvade honom ersättningen för den förspilda supéen nästa middag på Elfsjö, där han med mindre distraktion144 undfägnades af min hustru.
Oxenstjerna hade af konungen blifvit hemkallad till fäderneslandet och angelägen att honom uppvakta afreste efter några dagars hvila.
För honom att fara till hofvet var att fara lyckan till mötes.
Han hade under alla regeringar därtill varit förtjänt genom sina kunskaper och var det tillika under den närvarande genom sitt snille.
Hans namn var därtill ej mindre bidragande.
En Oxenstjerna hade fordom för nära med en Gustaf varit förenad, (att) icke samma exempel än i dag med nöje skulle återkallas.
Efter sitt första steg som konungens kammarherre upphöjdes han under dess regering till de högsta äreställen145, hvarken oförväntade i anseende till honom eller afundade i hans person.
Efter några veckors förlopp hade jag den förnöjelsen att på längre tid åtnjuta hans sällskap på Gripsholm, dit jag af konungen blifvit kallad.
Stockholm hade förlorat anseende af rikets hufvudstad.
Den var flyttad till Gripsholm, där konungen och den kungliga familjen vistades.
Regeringen utan upphör fortsattes och spektaklerne likaledes.
Förutan konungens och de fursteliga personernes talrika hof voro äfven flere främmande ditkallade, som vanligen utgjorde konungens sällskap.
Slottet var otillräckligt för så många gäster.
Den nära därintill belägna lilla staden
Mariefred blef tillika öfversvämmad, där ett rum för mig var utsedt, och jag hade af en lycklig händelse Adlerbeth till närmaste granne.
För konungen(s) kansli, i hvars sällskap han utrest, var ett särskildt bord anrättadt, där han tillika spisade, men förutan måltiderne vistades han ständigt på slottet, där han och Oxenstjerna utgjorde mitt käraste och nästan enda sällskap.
I sex veckors tid, från slutet af september till början af november månad, tillbragte jag alla dagar på slottet från klockan 10 om förmiddagen till midnatt, då jag åter förfogade mig till mitt hemvist och fann min granne merendels redan insomnad.
Oxenstjerna var ledsen öfver att se mig nödsakad till dessa aftonpromenader och lofvade att nästa gång, då han var mera hemma vid hofvet, förskaffa mig något rum på slottet, men jag var icke missnöjd med det rum jag innehade; jag bodde där rymligare, och en kort promenad efter aftonmåltiden i det vackraste höstväder var mig icke obehaglig.
Af ingen tid af min lefnad har jag bibehållit mindre minne än af dessa veckor.
Jag hade upphört att tänka och blifvit därtill oskickelig för hela min öfriga tid, om detta lefnadssätt varat ännu en månad.
Oaktadt konungens omsorg, isynnerhet i anseende till den nygifta hertiginnan, att uppfylla alla ögonblick med de präktigaste skådespel och andre tidsfördrif, så är jag öfvertygad, att deras fortsättning utan uppehåll på så lång tid föreföll besvärligt och tröttsamt äfven för de mest uthärdade dagdrifvare.
Konungen själf syntes mera sysselsatt än road och saknade törhända under ett oupphörligt stojande sina ensliga aftonstunder i Stockholm.
Uppbrottsorder förkunnades ändteligen, som åtlyddes med allmän förnöjelse.
I vagn med gref Piper146 och tvänne andre af hofvet åtföljde jag konungens svit och fulländade en resa af sju mil emellan Gripsholm och Stockholm på fyra timmar, ankom tidigt nog att bivista spektaklet och den därpå följande supéen hos konungen, hvarefter jag trött och maktlös ändteligen hemkom, omfamnade min hustru och mina barn med den första glädje, jag känt på lång tid, och oförtöfvadt lade mig att hvila.
Jag hemförde från Gripsholm en obehaglig åminnelse.
Mina nattpromenader i höstkylan kunde ej aflöpa utan de svåraste följder.
Min konstitution var god, men icke stark och allra minst danad för en så våldsam exercis.
En rhume, hvaraf jag besvärades vid min ankomst till Stockholm och jag ansåg för obetydelig, utbröt inom få dagar i en häftig giktfeber, som under de pinsammaste plågor höll mig vid sängen i flera veckor.
Jag kände likasom smält bly ständigt rinnande genom mina leder.
Att jag vid lifvet kunde uppehållas har jag näst Gud att tacka Acrell, som besökte mig morgon och afton under min långvariga sjukdom.
Jag lärde att känna medicins värde, när den administreras af en förståndig medicus, och ej mindre värdet af en god hustru, som skötte mig med en outtröttlig omsorg, hvarmed ej någon annan kunnat uthärda.
Efter ett långsamt medicinerande upphörde ändtligen febren, och jag kurerade mig själf.
En rest af ungdomsblod vid fyratiotre års ålder ersatte på kort tid mina förlorade lifskrafter, och vid nyårstiden 1775 uppstod jag åter på mina fötter likasom vid de dödas uppståndelse med en ny lekamen.
Minnet af Brandhammar147 efter 10 års afsaknad.
Inga stormar hyddan skaka,
Bakom bergen undangömd,
Där i sällskap med sin maka
Världsföraktarn lefde glömd.
I sin trädgård han regerat
Öfver trän af hundra slag,
Dem han flyttat och planterat
Efter pröfvadt välbehag.
Jag glömmer ej den våren,
När, min la(n)dtgård, i ditt sköt
Jag med mina barn i spåren
Lifvets högsta sällhet njöt,
Under trän, af blommor höljde,
Hälsan andades på nytt.
Intet minne mig förföljde
Af den värld, jag undanflytt.
Berget intill gården sträcktes
Och på branten bar mitt hus,
Där den sol, hvaraf jag väcktes,
Länte mig sitt sista ljus.
Trädgåln nedanför mig ledde
Till en sjö, där af och an
Svanen sina segel bredde
Och ett större aldrig fann.
Åt en menlös Flora egnad,
Sågs vid sidan en parterr,
Som till våra gästers fägnad
Mellan blomstren hyste bär.
Smultron, flyttade med roten
Under skygd af egna blan,
Blygsamt rodnade vid foten
Af narciss och tulipan.
Från parterren stäldes gången
Under oxlars svala skygd,
Hvars invånare med sången
Prisade sin fosterbygd,
På en gräsbänk, där min flicka
Under middagssolens brand
Drog en bok utur sin ficka
Och insomnade ibland.
Men från morgonen till kvällen
Drog mig trädgåln ner till sig,
Än att röja hviloställen
Utan tid att hvila mig;
Än vid gamla fruktträns sida
Utse rum för ynglingen,
Vänja dem att äfven lida
Den okända främlingen.
Bin i skilda hushåll sköttes
Mellan träden.
Hvilken lust
För mitt öga, när de möttes,
Riktade af blommors must!
Häggen, linden ömsom räckte
Dem en sund och smaklig spis,
Medan granen dem betäckte
Med sin bark och gröna ris.
Öfver alar, som borderat
Vattunymfens låga strand,
Sågs ett landskap varieradt
Af naturens milda hand.
Ängar, åkrar, spridda byar,
Där förnöjda bönder bo,
Och en krets af gyllne skyar
Bådar hvilans ljufva ro.
Nästa morgon i en julle,
Som najadens undran gör,
Öfver viken till en kulle
Hon mig tyst och varsamt för.
Det var där, jag några stunder
Stolt mitt lilla slott besåg,
Upphöjdt öfver mörka lunder,
Spegladt i en stilla våg.
Detta läge för en hydda
Enkom sågs för mig bestäldt.
Bakom berg, som tomten skydda,
Råkas vatten, skugga, fält.
Där en stad ej mer förmådde
Till min syn att tränga sig,
Där jag om naturen rådde.
Hon allena öfver mig.
Af ert granskap, Vengarns148 vänner,
Blef min gård mig dubbelt kär.
Jag ännu mig lycklig känner,
Att af er jag älskad är.
Oppå berget, hur förlägen
Af Er syn att fägnad bli
Sprang jag ej att utåt vägen
Varsebli Er vis-à-vis.
Gård och granskap ha försvunnit.
Aldrig mer på egen grund
Jag en älskad hydda funnit
Att mig hvila någon stund.
Månn’ likväl jag ej är vorden
Gynnad med en sällsynt lott,
När af sjutti år på jorden
Sjutton år jag lefva fått.
Sen jag mer ej mäktar njuta
Nöjet af ett rörligt lif,
Må mig Stockholm innesluta
I ett stilla tidsfördrif.
Mellan hustru, barn och vänner
Har jag fäst min hydda där
Och för dem allena känner,
Att jag än vid lifvet är.
Ljufva mornar, sköna dagar!
Skall jag då förlora Er?
Nej, så länge Gud behagar,
Sommarn mig på landet ser.
Och utmed min forna hydda,
När jag resan återstält,
Vengarns vänner än mig skydda
Under lindens gröna tält.
Stockholm den 27 december 1802.
Till min goda kusin Maja Hedvig.
Vengarn.
Midsommardag 1802.
Midt i sommarn, midt bland slägten
Hämtar jag med andedrägten
Hälsa, kraft i märg och blod.
Sommarn är väl något kulen,
Men vår dag är aldrig mulen
Hos en matmor huld och god.
Med hvad ömhet hon oss fägnar
Och två fröknar på dess vägnar,
Kronan af vår slägt!
Må du
Till vår glädje, till vår ära
Länge silfverhåren bära.
Lika nöjd och frisk som nu.
Linden i Sundängen. 149
Du gamla lind!
Du bygdens heder,
Som åt vår slägt i fyra leder
Och sist åt oss din skugga räckt!
Den äng, som dig för skyddsand’ vördar,
Med offer har af hundra skördar
Din mossbelupna rot betäckt.
De vintrars våld, som härjat jorden,
Har ej din jättekraft förödt,
Som, år från år förnyad vorden,
Har honungsrika blommor födt.
När åt ett idogt bi du syns med nöje gifva
Till sköfling deras sköt, må du förskonad blifva
För maskars vilda svärm, att ändtlig någon dygd
Mot arga kräk må finna skygd.
Du famnar om med vida grenar
En ätt, som kring din fot har blygsamt runnit opp,
Och i ett skuggrikt hvalf förenar
Med deras löf din böjda topp.
Må du, som låter oss din sälla fristad njuta,
Från världens ögon fjärran skild,
Oss i hvarannans famn tillika innesluta
Och bli vår vänskaps sinnebild.
Ålderdomens nöjen.
Af mänskolifvets korta lopp
Jag alla skiften öfverfarit,
Barn, yngling, man och gubbe varit.
Mot åtti år, med lutad kropp,
Till grafven nu jag tåligt skrider.
Min varelse i alla tider
Af lust och sorger och besvär
En oförändrad växling funnit,
Och att den ålder, som jag hunnit,
Af nöjen ock ej lottlös är.
Den vänskap, som jag fåfäng prisat,
Bedragen af en flyktig bild,
Sig först har sann och verklig visat,
Då jag från världen lefvat skild.
I famnen af en älskad maka,
Två kära barn, min ögonfröjd,
Har jag ej skäl att vara nöjd?
Hvem annan skulle väl försaka
Ett kärt och vanligt tidsfördrif
Och vid en gubbes sida vaka
Att vårda gnistan af dess lif?
Af världens stoj ej ljudet hinner
Att till mitt läger tränga sig,
Där jag mig tjänt af vänner finner,
Och glada ögon möta mig.
Hur dyrbar ej den hvila skattas,
Hvartill min ålder ger mig rätt!
Jag åter andas kvickt och lätt
Och ej en gång af tankar mattas.
Med läsning utan hufvudbry
Jag några stunder sysselsätter
Och ser förnöjda dagar fly,
Som lemna rum åt stilla nätter.
Då först min kropp i dvala sänkt
Åt själen lemnar fria tömmar,
I speglen af förtjusta drömmar
Min ungdom är mig återskänkt.
Jag mins ej blott, jag ser, jag känner
Er, mina första ungdomsvänner.
Så lifligt jag dem fordom tryckt
Uti min famn, de tryckas åter.
Jag mig åt känslor öfverlåter,
Som öfverlefva nattens flykt.
Ja, dessa drömmar ej bedraga;
Som aning om ett högre väl
Och vän af en odödlig själ,
De ej förgäfves mig betaga.
Men till min ålders sanna ro
En evig sällhet mig förnöjer,
Dit, lifvad af en helig tro,
Jag mig på hoppets vingar höjer.
Den gamla mannen.
Af er saknad, döda vänner,
Kallas jag att följa Er,
Men af ungdom, jag bekänner,
Mig förlikt med lifvet ser.
Brottsligt vore att försaka
Någon fyllnad i min brist,
Men hvad nöje kan jag smaka
Utan brott mot dem, jag mist?
Döden mina likar slagit,
Jag till deras samfund hör.
Ungdom!
Deras rum du tagit,
Men mig ej tillfyllest gör.
Bör ditt smicker mig bedraga,
När jag dig ej dåra kan?
All min konst att dig behaga
Döljer ej den gamla man.
Till Stenhammar150 under en svår crisis af dess långvariga sjukdom.
Nöjd och leende, vår vän,
Under ögonen af döden,
Du en tröst oss skänker än,
Den du själf ej har af nöden.
Solen lik vid himlens bryn,
Där hon i sin nedgång dröjer
Och till slut oss än förnöjer
Med en mild och ljuflig syn.
Med fördubblad ömhet vi
Se det lidande, du döljer,
Och det moln, din uppsyn höljer,
Öppnadt af en stråle bli,
Där din oförskräckta själ,
Rena vett och jämna sinne
Lemna ett odödligt minne
Af ditt stoiska farväl.
Må du öfver ödet råda
Med ett mod ådagalagdt
Och man än en Orpheus skåda,
Segrande på dödens makt.
Vid det spel, han låtit höra,
Öppnades dess tunga port.
Må din sinnesstyrka göra
Hvad hans ömma klagan gjort.
ANMÄRKNINGAR.
Register öfver i texten förekommande personnamn.
Acrel, sid. 81, 140.
Adlerbeth, s. 130, 131, 133, 134, 137, 139.
Adolf Fredrik, s. 55, 85, 86, 93, 95.
Alcinous, s. 66. Aspasie, s. 24, 26, 33, 35, 38. d’Avrincourt, s. 37.
Barck, s. 38, 44, 45, 48, 64.
Beijer, Marg.
Eleonora v., s. 19.
Berch, s. 54.
Bergius, s. 9.
Bergklint, s. 63.
Bergman, Ebba Maria, s. 9.
Beronius, s. 96.
Beylon, s. 103.
Boileau, s. 87.
Breteuil, s. 68.
Bring, Per, s. 14.
Bring, Sven, s. 3. Cederström, s. 100.
Cicero, s. 2. Creutz, s. 21, 22, 23, 25, 26, 27, 32, 34, 35, 36, 37, 42, 45, 46, 47, 52, 72, 131.
Crœsus, s. 120.
Dahlberg, s. 19, 74.
Dalin, v., s. 27, 46, 119, 124.
Düben, v., s. 44.
Ebersten, s. 2, 14.
Eckleff, s. 22.
Ehrenkrook, s. 103.
Ehrensvärd, August, s. 78.
Ehrensvärd, Gustaf, s. 133.
Ehrensvärd, Vilhelmina, s. 122.
Ekeblad, s. 37, 122.
Engeström, s. 6. Epiktet, s. 3. Esopus, s.
120, 121.
Essen, v., s. 102.
Euklides, s. 2.
Fersen, Fr. A. v., s. 47.
Fersen, Karl v., s. 122.
Fischerström, s. 56, 57.
Gerdesskjöld, s. 11.
Goes, s. 37.
Goodricke, s. 105.
Gottsman, s. 58.
Gottsman, Anna Marg., s. 58.
Gripenvall, Kajsa, s. 15.
Gustaf I, s. 127, 135.
Gustaf III, s. 31, 42, 73, 86, 87, 88, 89, 90, 92, 95, 116, 124, 130.
Gyllenborg, Erik Gustaf, s. 80.
Gyllenborg, Fredrik, s. 16, 17, 29, 70.
Gyllenborg, Henning Ad., s. 6. Gyllenborg, Jan (d. y.), s. 71.
Gyllenborg, Jan (d. ä.), s. 16.
Gyllenborg, Karl, s. 6, 16.
Gyllenborg, Marg.
Eleon., s. 64.
Gyllenborg, Olof, s. 6, 15.
Gyllenborg, Sara, s. 18.
Gyllenstjerna, s. 5. Gyllenstolpe, s. 128, 129.
Gyllensvan, s. 61.
Hellichia, Magd.
Ulr., s. 9.
Holberg, s. 3. Horatius, s. 2.
Horn, Arvid, s. 16.
Horn, Katr.
Ebba, s. 64.
Hummelhjelm, s. 9.
Håkansson, s. 51.
Ihre, s. 9.
Junbeck, s. 9.
Karl IX, s. 107.
Karl X, s. 72, 82, 83.
Karl XI. s. 5.
Karl XII, s. 5, 8, 16, 35.
Karl XIII, s. 129, 134.
Kellgren, s. 57, 123, 124, 136.
Kierman, s. 61, 62, 64.
Klingenberg, s. 24, 56.
Klingenstjerna, s. 27, 30, 39, 42.
Kraak, s. 4.
Kraftman, s. 61.
Lagerbring, s. 14.
Leijonhufvud, s. 24, 38.
Lilliestråle, s. 124.
Lovisa Ulrika, s. 54, 55, 103, 116, 117, 119, 122.
Lundblad, s. 101.
Löwenklo, s. 84.
Mark Aurel, s. 3.
Michelessi, s. 117.
Munthe, s. 9.
Nehrman, s. 2, 4, 7, 47.
Nero, s. 40.
Nordenflycht, Hedv.
Charl., s. 23, 24, 25, 34, 35, 36, 46, 52, 56, 57.
Osterman, s. 68, 105.
Oxenstjerna, Göran, s. 18.
Oxenstjerna, Jan Gabr., s. 18, 42, 43, 63, 81, 136, 137, 138, 139.
Pechlin, s. 45.
Peil, s. 111.
Piper, s. 140.
Racine, s. 130. de Retz. s. 39.
Reuterholm, s. 24.
Ribbing, Ebba, s. 129.
Ribbing, Sten, s. 14.
Rosen, v., s. 49.
Rosenstein (d. y.). s. 123.
Rosenstein (d. ä.), s. 123.
Rousseau, s. 36.
Rudenschöld, s. 117.
Runius, s. 19.
Sapfo, s. 46, 57.
Scheffer, s. 27, 30, 40, 41, 117.
Schröder, s. 111.
Schröderheim, s. 131.
Seneca, s. 3.
Silfverhjelm, s. 31, 37, 38.
Silfversparre, s. 15.
Sotberg, s. 122, 123.
Sparre, s. 31, 49, 134.