Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När hon sitter och antecknar på remsorna, tror de att hon författar, arbetar, och lämnar henne i fred.
Ett annat skäl till att hon överger de stora böckerna tycks åtminstone från början ha varit av helt praktisk natur.
Hon börjar skriva på remsorna när hon kommer till Köpenhamn i jan. 1887.
Orsaken kan vara att hon glömt eller avsiktligt lämnat den ganska otympliga Stora boken hemma.
Alla anteckningar hon därefter för på sina resor till Köpenhamn eller Paris görs på de betydligt mera lättransporterade remsorna.
Väl hemma i Hörby kan hon komplettera sina reseanteckningar med sammanfattningar och tillbakablickar i Stora boken.
– I noterna anges hela tiden hennes växlingar mellan manuskripten.
I oktober 1886 reser Victoria Benedictsson till Köpenhamn.
Hon har för avsikt att knyta kontakter med danska förläggare och författare och gå på Georg Brandes föreläsningar.
I Köpenhamn fanns redan hennes vän Axel Lundegård, som hon hoppades skulle hjälpa henne med introduktionen i de danska kretsarna.
Det blev också genom hans förmedling som hon den 1 okt. lärde känna Georg Brandes.
Detta skulle få en livsavgörande betydelse för den svenska författarinnan.
När man genom Victoria Benedictssons anteckningar förs rakt in i det förhållande som växer fram mellan dem och kan följa det från det första mötet till det sista, är det många frågor som inställer sig.
Hur kunde denna förbindelse bryta ner Victoria Benedictsson så att hon slutligen tog sitt liv?
Var det ”bara” obesvarad kärlek som orsakade självmordet, eller vilka andra faktorer inverkade?
Att Victoria Benedictsson älskade Georg Brandes råder det ingen tvekan om, men vilka var hans känslor för henne?
Missförstod hon hans vänliga intresse och tog det för något djupare?
Frågorna kan mångfaldigas, och jag vill göra ett försök att besvara några av dem.
Vid upprepade läsningar av Victoria Benedictssons dagböcker har ett mönster börjat framträda.
Förhållandet till Brandes genomgår flera olika faser; jag tycker mig särskilja fyra stycken.
Den djupa konflikt som Victoria Benedictsson snart drivs in i är knuten till några centrala begrepp såsom kvinnlighet – manlighet – mänsklighet, erotik–vänskap, konstnärlighet m. fl. Jag skall försöka reda ut vad dessa begrepp stod för hos de båda huvudpersonerna.
Den första fasen i Georg Brandes och Victoria Benedictssons förhållande inträffar egentligen redan innan de lärt känna varandra personligen.
Den utgör förutsättningen för deras möte och bottnar i den stora beundran hon hyser för honom sedan flera år tillbaka.
Det är genom hans skrifter och böcker hon väckts till medvetande om sin kallelse som författare, som modern realist.
Det är han som uppmanat de unga författarna att skildra sin egen samtids konflikter och motsättningar.
Han är den store läromästaren.
När Axel Lundegård den 30 sept. berättar att hon nästa dag skall få besök av den berömde kritikern, skriver hon i sin dagbok:
Min ifrigaste, hemligaste önskan förekommen!
Hjertat bultade.
Åh, jag var så glad.
Nu fans det bara ett bekymmer, att detta endast skulle vara ett förhastadt ord, att han skulle uteblifva.
Jag var i humör igen.
Besöket avlöper på ett tillfredsställande sätt och följs av flera.
De börjar lära känna varandra.
Båda utmärks av nyfiket intresse, och det dröjer inte länge förrän Victoria Benedictsson inser att hon är förälskad.
Under denna andra fas är Georg Brandes vänlig, öm, smeksam, och Victoria Benedictssons känslor blir allt intensivare.
Redan i mitten av december utropar hon i Stora boken: ”Jag är kär som en galning!”
En brytning inträffar, när hon visar honom ett papper där hon skrivit ner en analys av deras första kyss – vilken gör honom mäkta upprörd.
Hon är ju ingen hel människa, bara en sönderanalyserande skribent!
Hemresan till Hörby sker i förtvivlan, och under våren 1887 framträder allt mer det ojämlika i deras förhållande – hon känner sig alltmer dum, obildad och klumpig och han låter henne ofta förstå att han delar denna uppfattning.
Samtidigt intensifierar han sina kyssar och smekningar och frågar om hon vill inleda ett sexuellt förhållande.
Kulmen på denna fas utgörs av Fru Mariannes utgivning och bröderna Brandes nedgörande kritik av romanen.
Victoria Benedictsson känner sig nu misslyckad både som kvinna och konstnär!
Den tredje fasen i deras förhållande inleds hösten 1887, när Victoria Benedictsson ger sig åt Brandes.
I detta fall är uttrycket ”ger sig” helt på sin plats, och hon har efteråt en känsla av att ha givit ut sitt sista mynt för att hålla honom kvar.
Men den utveckling hon fruktat blir allt tydligare, och Brandes börjar alltmer visa sitt ointresse.
I januari 1888 försöker Victoria Benedictsson ta sitt liv men misslyckas.
Under det halvår hon har kvar att leva, den fjärde fasen av deras förhållande, försöker hon på nytt få fotfäste i sitt arbete men tvingas erkänna att allt utom Georg Brandes blivit henne oväsentligt.
Han visar henne under denna tid både omtanke och medlidande: ”Du har ju verkliga sorger”, men även förakt och likgiltighet.
Den 22 juli 1888 tar Victoria Benedictsson sitt liv.
Det är årsdagen av hennes andra lilla dotters död, tolv år tidigare, en händelse som ristat oläkliga sår i Victoria Benedictssons personlighet.
Så kan man kort sammanfatta de nästan två år, som dessa båda begåvade undantagsmänniskor stod varandra nära och som ledde fram till katastrofen – hennes självmord.
Men vad kan man då utläsa för mönster i det psykologiska spelet mellan Georg Brandes och Victoria Benedictsson?
Något som tydligt framträder är hans överlägsenhet och hennes alltmer ödmjuka underkastelse.
Detta över- och underordnade förhållande är kanske inte helt tydligt från början men accepteras så småningom av dem båda.
Det är på ett komplicerat sätt knutet till deras uppfattningar om begreppen kvinna–människa–man.
I dagboken och brev från tiden före mötet med Brandes framhåller Victoria Benedictsson som ett av de mest utmärkande dragen hos sin tids kvinnor att de är ofria, bundna.
Kvinnorna hålls i ytlighet och okunnighet och saknar oftast vilja och ambition att uträtta ett gott arbete.
”Så afundas jag
Axel hans kön och därmed följande frihet”, skriver hon hösten 1886.
Och lite senare: ”Det är orätt att uppfostra unga flickor så, som nu oftast sker.
Han [Strindberg] förbiser att ofrihet alltid alstrar svekfullhet, lika mycket hos ofria män som ofria qvinnor.”
Och i december samma år – ”Hvad är detta?
Ett långsamt förtvinande utan att någonsin ha känt sig fri.
Sådant är lifvet för qvinnorna.
Hvad är detta för svaghet?
I ditt arbete är du fri, lika fri som en man.”
– Hon understryker också att hon inte har något gemensamt med de flesta kvinnor.
I flera avseenden, bland annat genom sitt författarskap, betraktar sig Victoria Benedictsson som jämförbar med en man.
Hon framhåller också att hon är av en kylig, icke-sensuell natur.
Allt detta börjar ifrågasättas, när hon lär känna Georg Brandes.
Deras första kyssar utväxlas sedan Brandes helt tillintetgjort Victoria Benedictsson genom att uppmärksamma hur lite klassisk litteratur hon läst.
Hon är förkrossad, känner sig dum och okunnig, han är snäll, medlidsam och överseende.
Dessutom sårar det henne att han inte säger ”du”.
Distansen i hans ”ni” skär mot smekningarnas intimitet.
Den efterlängtade situationen blir förödmjukande för henne.
Följande dag, i mitten av december, föreläser Brandes i en fullsatt åhörarsal om sitt mans- och kvinnoideal:
Till sist talade han om Caesar som typen af en man.
Och hvad är då det manliga?
Kraft, djerfhet, hänsynslöshet.
En verklig man bryr sig icke om hvem som står honom i vägen, han fullföljer sitt mål.
En man visar icke sitt verkliga inre, han gömmer det under en mask.
En verklig man är slug, derför att han är ihärdig.
En verklig man har framför allt kraft, kraft i allt hvad han företager sig, kraft att böja andra in under sina planer och använda dem som redskap, kraft att hålla en qvinna fast!
Och hvad är det qvinliga?
Förmågan att älska helt och utan konventionella hänsyn, varmt, fullt, lifskraftigt.
Att vara modig, uppoffrande, stark; allt genom kärleken, utan svartsjuka, utan baktanke; bara derför att det är hennes natur att älska.
Den sanna kvinnans natur är att älska utan förebehåll, baktankar och svartsjuka.
Den verklige mannen tar hänsynslös och djärv det han vill ha.
Han har ett mål för sitt handlande, en strävan som ger hans liv riktning och innehåll.
Hon däremot är bara känsla, uppoffrande inlevelse i mannens liv.
Detta var det budskap som den förälskade Victoria Benedictsson fick med sig hem från mästarens föreläsning.
Det var just ett kvinnoideal av denna sort hon själv uppfostrats till och revolterat emot, bara lite mer storslaget uttryckt i Brandes tappning.
Som synes är Brandes föga originell i sin syn på könens karaktäristika, han ansluter sig till en lång och dominerande tradition i västerlandet, där det kvinnliga likställs med natur, drift, känsla och det manliga med kultur, intellekt.
Samtidigt ligger det givetvis en utmaning i att uppmana 1880-talets kvinnor att bejaka sina känslor och våga leva ut dem.
Men under deras växande intimitet framkommer förutom att Brandes älskar lugna, tystlåtna kvinnor, att den kyliga typen, ”Isjomfrun”, gör honom galen av lidelse.
Dessutom säger han att ytterst få kvinnor egentligen är sedliga, kyska.
Allt nedtecknas i dagboken, och Victoria Benedictssons kärlek ställs inför ett allvarligt problem.
Hur tillmötesgående kan hon vara utan att bli lättfärdig?
Hur öppet vågar hon visa sina egna känslor? ”Isjomfru” eller fullblodskvinna?
Vilket vill han egentligen ha och vilket är hennes egen innersta önskan?
Några dagar efter föreläsningen kompliceras förhållandet av hennes ovan nämnda analys av kyssen.
Han är full av förakt och vrede inför hennes klåfingrighet.
Hon är bara en skribent – han däremot en hel och harmonisk människa.
För att sona sin dumhet och visa sin hörsamhet klipper hon lugg – han har nämligen sagt att lugg är klädsamt.
Försoningen inträder, han finner henne söt och yttrar de konfunderande och nedsättande orden: ”Saa gode og saa dumme!”
– Menar han mina ögon eller kvinnorna? undrar Victoria.
Hon är ödmjuk och våldsamt kär och kastas mellan hopp om en varaktig förbindelse och förtvivlan då Brandes talar om sin ombytlighet och sitt behov av omväxling: ”Man lär sig glömma och att ersätta.
Det kommer ni också att lära er.”
Under våren 1887, den tid som jag kallat den andra fasen av deras förhållande, märker man hos Victoria Benedictsson först viljan att göra ett riktigt gott arbete, som skall visa honom vem hon verkligen är och vinna hans kärlek.
När detta börjar kännas hopplöst onåbart, ser man hur hennes strävan går över i en önskan att få bli hans trogna, uppoffrande vän.
Den 1 febr. skriver hon så på sitt hotellrum i Köpenhamn, där hon nu kväll efter kväll sitter och väntar på hans besök:
Jag skall blifva en verklig konstnär, ty mina skapelser äro det talrör, genom hvilket jag alltid skall kunna nå till honom.
Det är första gången jag hyser verklig beundran för en menniska, första gången jag helt och i allt ser upp till en annan varelse. [...]
Min kung, min kejsare, så stor och harmonisk som din ande nu står för mig, så stor och harmonisk skall den dyrkan vara, som jag egnar dig.
Konstverk – se der mina böner och mina offer åt dig. [...]
I arbetet skall jag söka dig ännu, när du icke unnar mig att se ditt ansigte.
Jag har ett enda mål: visa dig att jag var värd hvad du aldrig gaf.
Men detta att Victoria Benedictsson har ett arbete, en strävan i livet, gör att bilden av hennes kvinnlighet kompliceras.
Hon skiljer sig genom sin målmedvetenhet från andra kvinnor, som enligt Brandes definition lever ”kringspridda” och inte har annat mål i livet än att ”spela med i herrarnas små kärlekshistorier”.
När han, mellan smekningarna, yttrar:
”Ni är ju också knappast en kvinna”, replikerar hon:
”Är jag icke?” och dagboken, inte han, får ta emot hennes känsloutbrott:
Vinn mig om du kan!
Vinn mig om du anser det mödan värdt!
Inga konventionella hinder ligga dig i vägen.
Och om du är den qvinnotjusare du tror dig vara, så bör det bli dig lätt att draga till dig en qvinna, som formligen längtar efter att få älska och bli älskad. [...]
Jag skulle älska Georg Brandes [...].
Om han vore mindre qvinnotjusare och mera en enkel och sann karaktär [...] ty min afsigt är det att gifva på allvar, att aldrig taga tillbaka.
Jag önskar så innerligt att vi måtte bli vänner.
Men detta halfva, falska erotikförhållande kan ej få fortfara!
När tvivel på att kunna uppnå det hon helst vill ha – ett ömsesidigt, långvarigt kärleksförhållande med Brandes – griper henne, söker hon som nästa möjliga mål hans vänskap.
Men hennes projekt kolliderar med hans: en angenäm, kravlös vänskap med lagom doser erotik, så länge det har nyhetens behag.
En gång i början av deras bekantskap säger Brandes: ”Det ligger något så kvinnligt öfver er”, och då hon ber honom förtydliga:
”något svagt, vekt, som man aldrig skulle trott om er.”
Ett sådant yttrande är starkt oroande för henne: ”Skulle jag redan börja sjunka i hans aktning?” frågar hon i dagboken.
Kvinnlighet är för henne något nästan enbart negativt, en brist.
Häri tycks hon på ett nästan kusligt sätt bekräfta Freuds teorier om penisavunden, och hennes anteckningar visar hur djupt förankrade dessa teorier är i den viktorianska tidens samhälle.
Man ser hur Victoria Benedictsson under våren 1887 på grund av ovissheten om hur förhållandet skall utvecklas försöker avsexualisera deras förhållande.
De kysser varandra ”lidelsefritt, som två barn”, han är hennes stora barn, hennes pojke, hon är hans väninna, försäkras det.
De är två ”fullkomligt konvenanslösa människor med samma veka natur, smeksam som kattungens, men icke ett älskande par”. – ”Jag trycker mina läppar mot dina, svalt och passionsfritt som qvinna kysser qvinna”, skriver hon den 25 febr., men några timmar senare, då hon förgäves väntat honom, är anteckningarna allt annat än lidelsefria: ”Det vill kännas som en förödmjukelse, – som om jag vore en af dessa vanliga qvinnor, hvilka då de kastas undan icke äro annat än utslitna trasor.
Jag skall öfvervinna det [...].
Harmen kokar inom mig!”
Den lidelsefulla och utan tankar på morgondagen älskande kvinna som Brandes hyllat i sin föreläsning är i 1880-talets samhälle en utopi.
För Victoria Benedictsson, liksom för de flesta andra kvinnor vid denna tid, är erotisk hängivenhet ovillkorligt bunden till löften om trohet, till äktenskap.
Finns inte denna grund, blir sexualiteten hotfull och destruktiv.
Den måste då förnekas och bortförklaras.
Men inom henne växer samtidigt vissheten att det är just kvinnan, erotiken, han vill ha och inte hela människan.
Den förödmjukelse hon känner är gränslös.
Hoppet sätts till Fru Marianne, hennes stora roman som skall komma ut i juni 1887.
Den skall övertyga Brandes om hennes värde som konstnär och människa.
Men hon kastas in i förtvivlan och tvivel på sitt författarskap, när hon märker hur föga intresse han, av alla, visar det.
Och Victoria Benedictsson beslutar att resa till Paris för att vidga sina vyer och söka befrielse från sin passion.
Den 28 febr. konfronterar hon begreppen kvinna och konstnär och preciserar sitt dilemma.
I båda dessa funktioner känner hon sig ifrågasatt av den vars kärlek och respekt hon vill vinna.
Jag sörjer öfver att vara en qvinna.
En qvinna kan aldrig bli förstarangs konstnär.
Man säger så.
Det är väl så också.
Om vi qvinnor ega hufvud, så äro vi endast stora mäns leksaker; till detta är det som de mest framstående af oss nå fram.
Jag känner mig nedtryckt af hans öfverlägsenhet.
Jag duger ingenting till.
Mitt arbete är ingenting värdt.
Då vill jag dö, om det verkligen så är.
Qvinna utan kärlek – – – – konstnär utan konstnärlighet – – – – Nej!
Då är lifvet intet, – intet!
Sedan Fru
Marianne kommit ut och bemötts av hånfull kritik, i brev av Georg Brandes och i en recension i Politiken av Edvard Brandes, känner sig Victoria Benedictsson knäckt.
Hon hämtar sig aldrig från den chock detta mottagande blir.
Nu tänker hon på och talar allt oftare om självmordet som en utväg ur sin plåga.
För henne som i mycket strävat bort från den traditionella kvinnorollens begränsningar och som varit stark nog att bryta mot åtskilliga konventioner, innebär det en djupgående kris att hos den ende hon verkligen ser upp till och älskar finna en önskan om att hon skall reduceras till älskande och väntande kvinna och ge upp sin hårt tillkämpade självständighet och yrkesidentitet.
Hon ville inte främst vara kvinna utan en hel människa, hon ville inte ge erotik för stunden utan livslång kärlek eller, om detta var en omöjlighet, trofast vänskap.
Han fängslades av hennes distinkta personlighet, som dock i hans närhet ofta förefaller häpnadsväckande blek och osäker.
Han drogs uppenbarligen till kvinnor med karaktärsfull utstrålning och lockades lika uppenbart av hennes avmätthet och kyla.
Han plågade henne med sina erövringar, förstummade henne med berättelser om alla de strålande sköna kvinnor som flockades runt honom under hans föreläsningsturnéer.
Han förkastade hennes stora roman, vars idéinnehåll om en kvinna som väljer plikten och kärleken inom äktenskapet istället för friheten utanför, stred mot hans manliga erövrarfilosofi.
Han var en fullblods-Don Juan.
Vad har knäckt mig? undrar Victoria Benedictsson i jan. 1888.
”Föraktet för mig sjelf derför att jag icke är furstinna eller rik eller vacker eller ung.
Med ett ord: [...] derför att jag icke kan lysa.
Han har väckt hos mig en sjuklig längtan efter lycka [...].”
”Jag måste bli ’Dame’.
Icke affekteradt, utan verkligt: en finkänslig menniska med vana vid umgänge”, skriver hon i mars 1888, och ändå vet man att det var just som ett nedsättande omdöme han kallat Fru Marianne ”kun en Dame-roman”.
För att försöka behålla Brandes intresse är Victoria Benedictsson på väg att ge upp viktiga delar av sin uppfattning om sig själv.
Hon har dragits in i mästarens trollkrets och kan inte göra sig fri.
I en passus som den följande från dec.
1887 läser man hennes ansträngning mellan orden:
Det var tryggheten af hans närhet, det var tryggheten af att hvila sin vilja i hans.
Med ett ord: det var att vara qvinna.
Älska och ge, älska och ge!
Hur kunde hon orka att spela komedien, när hon var så trött!
Han fick begära hvad han ville, bestämma hur han ville, med hela sin natur, med allt hvad hon egde af vilja och känsla och tanke var hon hans.
Det hopp som från början av deras bekantskap väcktes hos henne, att som en hel människa kunna möta en annan människa i kärlek och förtroende, känns under våren 1888 allt mer ouppnåeligt.
I begreppet ”människa” fångar Victoria Benedictsson allt det hon strävade emot: här ryms alla delar av personligheten, kvinnan som är både moder och älskarinna, konstnären som är intellektuellt och känslomässigt skapande, respekterad för sitt arbete, den trofasta vännen.
Som antites till ”människa” står i hennes tankevärld ”kvinna–könsvarelse” eller ”man–könsvarelse–troll”.
Brandes blir i sin relation till henne troll – Bergakungen.
I mars 1887 skriver hon:
Så kom den då: – upplösningen. [...]
Min skygga, finkänsliga kärlek är död.
[...]Åh, detta avskyvärda, att icke få vara menniska, endast qvinna, qvinna, qvinna!
En stundens njutning och ingenting mer.
Hvilken förnedring!
Den man som för mig är vackrast och störst och härligast [...] har kysst mina ögon och smekt min panna.
Jag har varit qvinna.
För återstoden af mitt lif kan jag vara menniska.
Sedan Victoria Benedictsson givit sig åt Brandes blir hennes kris akut.
I hennes tankar efter samlaget ekar tonfall från hans föreläsning om kvinnlighetens natur:
Hon kände sig som ett barn, utan begär, utan ånger, utan skam, endast sund, lugn, harmonisk, skuldfri.
Utan förbehåll, utan delning, utan baktanke.
Men hela den föregående beskrivningen av situationen visar på den djupa känslomässiga kluvenhet hon plågats av:
”Hon ville icke af fri vilja, tyckte hon, hon ville för att slippa ifrån en tortyr – – – detta var enda medlet att hålla honom kvar!”
Hans likgiltighet den efterföljande tiden fyller henne med skam och hat.
Hon är nu ännu mer bunden vid honom, som förkastar henne.
’Fri Kärlek’ har förgiftat mitt lif – – – kärlek? – – – hvilket namn för en sådan sak!
Din lära hatar jag, hatar jag, – – hatar!
Den har intet med fri kärlek att göra.
Jag har ingen aktning för dig – och jag älskar dig ännu.
[...] Bergkungen.
Lastens – den stora, rusande trolska lastens kung.
Men icke menniska.
I denna för henne uppslitande konfliktsituation kan Brandes häva ur sig brutaliteter som:
”’säkraste medlet att bota en man för hans förälskelse till en qvinna C’est de la lui donner.
Det är en radikal kur.
Ofelbar!’
Invärtes skummade jag af raseri och förödmjukelse”, skriver Victoria.
Genom att sexualiteten kommer in i deras förhållande förlorar Victoria Benedictsson både sin egen och uppenbarligen även Brandes aktning.
Hon upplever det som att hon givit upp sitt eget jag.
”Jag har inte längre någon egen vilja.”
När hon försöker följa Brandes uppmaning att vara kvinna, dvs hängiven utan tankar på att han kan överge henne, måste hon göra våld på sin egen natur.
Hon skriver i dagboken i dec. 1887: ”Hon hade [...]varit en lättfärdig qvinna, och han föraktade henne.
Döden för hans skull var det enda som kunde rentvå henne.”
För att beskriva deras relation använder hon också bilden av Caesar och hans slav, och hon undertecknar ett brev: ”Herre, er tillgifne och oduglige vapendragare.
I Victoria Benedictssons syn på kvinnligheten ligger att den är ofullkomlig, halv.
Genom att förena sig och sitt liv med den man hon älskar skall hon äntligen bli en hel människa.
Brandes däremot är enligt både sin egen och hennes uppfattning en hel och harmonisk människa i sig.
När hon inser att hon förlorat möjligheten till hans kärlek går därmed också hoppet att bli en hel personlighet förlorat.
En av de sista anteckningarna från Paris våren 1888 slår fast:
”En karl kan vara ensam med sitt arbete [...]
Hvarför skulle inte jag kunna?
– Åh Gud! [...]
Jag är ju blott en qvinna.”
Under våren 1888 återkommer Georg Brandes till ämnet kvinnlighet och Victoria Benedictsson frågar honom återigen vad han menar med det ordet.
Han ger då följande definition: ”En viss kattaktighet, det att man kan plocka upp lag efter lag och ändå inte träffa på det väsendtliga [...] qvinlig fåfänga etc.
I förstone undrar man om hans beskrivning verkligen hänför sig till Victoria Benedictsson – i vilket fall som helst uppfattade hon det säkerligen så.
Trots hennes klart utformade personlighet, så som den stiger fram i dagböckerna, drar man sig ändå till minnes att nästan alla hennes utbrott av förtvivlan, hat och sårad stolthet, liksom av glädje och förälskelse, tycks ha flutit in i dagboken i stället för att artikuleras muntligt.
Det är dagboken som får ta emot hennes förtvivlan och vrede i stället för den som i första hand borde ha mötts av denna reaktion på sitt handlande och sina utslungade paradoxer och elakheter.
Kanske är det så att hon tack vare dagboken kunde förbli så sluten och till synes kvinnligt mjuk, som hon trodde att han ville ha henne.
Kanske blev hon aldrig riktigt tydlig och begriplig för Brandes.
Det är en hemsk tanke, att den människa vi så ingående får lära känna långt efter hennes död, kanske inte gav Brandes möjlighet att se sina innersta tankar och känslor.
Som läsare häpnar man ofta över hennes skildring av sina saktmodiga, blyga svar, hennes ödmjuka lyssnande på hans tirader, hennes tillkämpade lugn och leende ansikte, när han berättar om sina ryska erövringar.
Och hur många gånger får vi inte läsa: ”Jag skummade invärtes!” eller ”Jag kokade av harm!” eller ”Jag slits sönder ...” etc.
Han skulle kanske ha häpnat och förtjusts, om hon skrikit åt honom att sluta!
Ett tecken på hur föga hon öppnade sitt känsloliv för honom är den äkta förvåning han tycks visa när det går upp för honom att hon verkligen älskar honom.
”Menar du allvar?
Är det verkligen sant?” etc.
Men episoden med hennes analys av den första kyssen pekar i annan riktning.
När hon i ett anfall av öppenhet visar honom den, är hans avsky och upprördhet så starka att hon för all framtid tar sig noga i akt för dylika förtroenden.
Den ömsesidiga uppriktighet hon odlat med sin kamrat Axel Lundegård, där lösenordet varit just: ”Full öppenhet!”, var inte gångbar här.
Är det så att vad Brandes söker är en lyssnande och beundrande väninna, inte en stark självständig person med krav på hans djupa engagemang?