Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
All olycka, all sorg försvinner i detta nu.
1829! redan sexton år har du liggat här, men säkert ha dessa år för dig lupit fort, du himmelens engel, Melia Saida.
För mig ha de långsamt skridit, men all olycka, all sorg försvinner i detta nu.
Han knäböjde med pannan emot grafstenen; en liten tid bortåt sade han intet, han knappast tänkte.
Han blott gret.
Åter sade han: -- kan det göra dig någon fröjd, då jag säger, att du är den enda jag älskat, då säger jag det, o min Melia.
Det förflutna ryckte honom helt och hållet i sin trollkrets.
Han omfamnade vildt den kalla stenen, han betäckte grafkullen med kyssar.
Gammalt nytt.
Öfver den ena af de sjöar, hvilka äro synliga från Toiwola kulle, vilja vi glida till en annan ort, till prestgården i församlingen.
Afståndet öfver insjön är blott en knapp halfmil.
Kyrkoherdebostället låg ganska täckt vid en vik.
Granar voro planterade framför byggningen, dock icke så tätt, att ju icke utsigten åt sjön snarare vann, än förlorade på dem.
Äfven sjelfva bostället med sin gammalmodiga snitt tog sig derigenom ganska bra ut för en, som ifrån sjösidan betraktade detsamma.
I det så kallade förmaket sutto prostens båda döttrar vid ett litet mahognybord och sydde.
Länge hade de suttit så utan att tala med hvarann; slutligen sade den ena:
-- Kors, Helena, hvad du arbetar ojemt, ibland så ifrigt, som om det vore dagen före julafton, ibland åter så långsamt och afbrutet, som om du hade ganska vigtiga tankar.
Hvad är det, om man får lof att fråga?
-- Jag har så grufligen ledsamt, vet du Clara; derföre arbetar jag så ojemt.
-- Hur kan du ha ledsamt; jag för min del är nu så glad och har det så innerligen bra.
Tänk, efter några dagar ha vi Maj, vi få grönt och varmt och vackert.
-- Vi få ja, men vi ha det inte ännu.
Den första våren är en bra obehaglig årstid, se på gräset, huru fult, se på björkarna.
Tacka vill jag vintern, som med sin hvita likdrägt täcker öfver det onda, som hösten den härjaren gjort; vintern är bra, men våren, som är nog obarmhertig att kasta bort täcket och visa naturen, sådan hösten lemnade den, ja ännu rysligare, ett fem månader gammalt lik!
-- Nu talar du så "lättsinnigt", Helena, som eljest låss vara så gammal och klok och rättänkande .... och så ofta corrigerar mig i sådana fall.
Är icke våren hoppets årstid?
-- Hoppets årstid, än sen!
Hösten är minnets årstid; hoppet kan bedraga, minnet bedrar aldrig.
-- Men naturen bedrar oss icke.
Sommaren håller säkert hvad våren lofvade.
Och hvad lofvar inte våren, äfven den första våren; hon har ju lärkor, vackert solsken, vacker blå himmel, träden ha små knoppar .... hvad kan man mera begära!
Aldrig är jag så glad som om våren, jag tycker mig då vara en hel karl.
-- Så har äfven jag tyckt hittills; jag har aldrig ens märkt, att den första våren är ful, hela min håg har stått åt den andra våren och sommarn.
Men i år, nu trycker mig något, som jag inte vet hvad det är; jag ser i våren blott höst; jag är liksom rädd för hvad sommaren skall gifva.
-- Tala inte ändå så, goda Helena; jag blir också helt rädd.
Nej, var glad, såsom jag är.
Clara log, när hon sade detta, men i detta leende var dock någon melankoli.
Helena bemödade sig äfven att skratta, men hon kunde icke hjelpa, att äfven några tårar smögo sig fram.
Detta lättade dock hennes unga betryckta sinne, och efter några minuter skrattade hon tillika med systern hjertligt åt sina "onda aningar."
-- Olydiga flickor -- sade prostinnan, som inträdde i detsamma -- sitter ni icke åter igen i förmaket och skräpar.
Du Helena har säkert felet, som är äldre; Clara skulle inte eljest töras göra sin mamma emot.
Oaktadt detta brummande och sitt bemödande att se misslynt ut, kunde gumman dock icke fullkomligen undertrycka sin vanliga godmodiga och fryntliga min.
Döttrarna blefvo således icke särdeles rädda, ja Clara till och med svarade:
-- Åh ja, hvad jag törs, lilla mamma; tro inte, att jag är så mjäkig af mig; snart skall jag väl göra någonting, jag också, efter mamma berömmer mig framför Helena.
-- Nog håller jag lika mycket af er begge, men när två syskon äro olydiga i samma sak, så plär man alltid kunna skylla felet på den äldre.
Nog känner jag dig Clara och dina pojkstreck, tro inte, att jag tror dig vara så häf, att du just behöfver fundera upp någonting, för att inte synas bättre i din mammas ögon än din syster.
Gumman hade nemligen den lofvärda åsigten, att man icke bör hysa förkärlek för det ena eller andra af sina barn, att man åtminstone icke bör visa någon sådan.
Derföre ville hon genom sitt senare yttrande liksom godtgöra det förra.
-- Men -- sade Helena -- nog är det sannt, att jag denna gång hade felet.
Jag hade så ledsamt och tänkte, att det skulle bli trefligare att vara i förmaket än i arbetsrummet; här är ändå vackrare utsigt och man kan här vara .... mera för sig sjelf.
-- "Mera för sig sjelf" -- afbröt modren och tog sig en pris snus, ty hon snusade den goda gumman -- mera för sig sjelf! sådant förstod jag mig inte uppå, när jag var vid din ålder och ledsamt hade jag aldrig.
Jag kände knappt hela ordet.
-- Hvad det måste ha varit för ena torra och prosaiska tider, de der tiderna, när mamma var ung, då ni inte förstodo er på att ha ledsamt, och det är ändå det första -- menade den skälmska Clara.
-- Torra och prosaiska, nej, det var de tiderna inte.
Då gafs krig och äfventyr; hvarenda dag hade kunnat ge anledningen till en hel roman.
-- Jag håller med mamma -- sade Helena -- att mammas ungdomstid mera hade förtjenat att lefva uti och vara ung, än denna.
Men är det då underligt, snälla mamma, om vi någongång ha ledsamt!
-- En ung flicka och ha ledsamt!
Ungt folk får inte ha ledsamt.
Arbeta friskt, mitt barn, och dröm inte, så har du aldrig ledsamt.
-- Men goda mamma -- inföll Clara med en småslug min -- om vi nu ändå ponera, att vi ha ledsamt, skulle inte mamma vilja muntra upp oss litet och berätta något gammalt nytt?
-- Ja och om jag gjorde er till viljes och berättade någonting sådant, så skulle ni, sen jag slutat, efter vanligheten säga mig, att ni hört samma historie tusen gånger förut och skratta åt er mor.
Det blefve lönen, det ....
Men tyst, ett kan jag ändå berätta er .... jag hörde det af gamla Antti, han var ditåt i dag .... och det är, att vi fått tvenne sockneboer till, herrskap förstås, och ett ganska förnämt till ännu, lagman von Randel och hans unga dotter.
Samma Randel, som för aderton år sedan gifte sig med den vackra mamsell Adelberg, och genom henne kom att bli ägare till Toiwola.
-- Toiwola -- det namnet förefaller mig bekant -- sade Clara, troligen har mamma berättat oss någonting om det, men blott få gånger, efter vi inte minnas mer än namnet.
-- Se så, der ha vi en historie, som jag ännu inte berättat tillräckligt ofta.
Men se då på Helena, hon tycks inte alls följa med; du skall höra på, min flicka, när din mor talar och inte låta mig ha besvär bara för Claras skull.
-- Nog hör jag, goda mamma, uppmärksamt på, fast det inte ser så ut.
Jag liknar
Napoleon -- tillade
Helena med en komisk pathos -- jag kan ha tankar för flera än en sak på engång.
-- Napoleon ja, den tyrannen; han är allt ett dåligt exempel, han.
Sådana bör man ej söka likna.
-- Gulle mamma, nu kommer du igen ifrån ämnet -- sade Clara med en otålig knyck på hufvudet.
-- Ingenting är lättare, än att komma dit igen.
Jo, ser ni, mina flickor -- härvid tog gumman en pris -- Toiwola är det, som man nu för tiden kallar Tuonela.
Ni minns säkert den gamla begrafningsplatsen i kapellet ...
Det är nu fem år sen vi voro der (vi foro då i båt öfver sjön och på det sättet blef det inte stort öfver en fjerndel -- landsvägen är säkert tre eller fyra gånger så lång).
Kapellkyrkan, som nu är flyttad ett godt stycke längre bort, stod fordom invid den gamla klockstapeln; ännu synas lemningar af henne.
När der sist hölls gudstjenst, vet jag inte, men begrafningsplatsen begagnades ännu för femton år sedan och det sista lik der begrofs var just Randels fru (ja hon var det sista, ty fru Adelberg, hennes mor skillde man åt ifrån dottren och begrof henne, blott ett halft år sednare, vid den nya kapellkyrkan).
Alltnog; den herrgård, på hvars mark den gamla begrafningsplatsen står, hette, såsom sagdt, fordom Toiwola och tillhörde en f. d. brukspatron, sedermera rätt och slätt landtjunkare, som hette Adelberg.
Han hade i sitt äktenskap blott ett barn, men det barnet var värdt så mycket som tio andra.
Det var Ingrid.
Ack, hvad den Ingrid var god och vacker och intagande; jag var sjelf, så qvinna jag var och gift till på köpet ....
Gud förlåte mig, var icke jag nästan lika kär i henne, som i min man.
Tänk sen, hvad intryck hon skulle göra på ogifta, unga män!
Det var inte en och två, som suckade af kärlek till henne ...
På samma tid fanns i socknen en annan flicka, hvars skönhet och intagande väsende mången jemförde med eller till och med ansåg öfverträffa Ingrids.
Det var guvernanten på Kuusisto, fröken Melia Saida Linders.
Dessa båda flickor, af hvilka den ena var ljuslätt och gladlynt, den andra mörklätt och melankolisk, den ena rik, den andra fattig, blefvo snart de bästa vänner.
Det var en sådan vänskap, som man läser om i romaner ....
Snart trädde till detta vänskapsförbund en tredje, en ung gosse, en student, som hette David Baremann, samme yngling, som engång räddade Melia och Angelique, då en varg ville öfverfalla dem.
Han var dessutom småkusin till Ingrid, så att vänskapen mellan de båda flickorna och honom var ganska naturlig.
Men det stadnade icke dervid utan öfvergick till kärlek, men emellan hvilka, derom var olika meningar; jag för min del tror, att de båda älskade honom och att han älskade Ingrid.
Pappa mente deremot, att det var Melia han dyrkade och att man såg det på allt.
Det säkra är, att när Ingrid blef förlofvad med häradshöfding Randel, så for Baremann bort och slog sig på att bli målare och lemnade studera på båten.
-- Men -- inföll Helena -- hvarföre skulle då Ingrid ha förlofvat sig med Randel?
-- Sådant kan ingen menniska alls känna, mitt barn; ty det beror så ofta på omständigheterna.
Och de voro icke heller olyckliga i sitt äktenskap, å nej, ty en god qvinna älskar sin man; men denna lycka räckte icke länge för Randel, ty döden, som så gerna sopar undan det bästa först, tog efter tvenne års sammanlefnad bort hans Ingrid.
Hon blef begrafven bredvid sin vän Melia, som förut lemnade detta jordiska.
Mannens sorg dervid var så stor, att han flera månader var nästan vansinnig; ja han inbillade sig då och då, att hon allt ännu lefde.
När han återfick sina sinnens bruk, förändrade han gårdens namn till Tuonela, arrenderade bort gården åt en bonde och öfvergaf som man trodde för alltid Toiwola, emedan han icke kunde lida att se ställen, som öfverallt påminnte honom om den så älskade makan.
Huru rörande det var att se den starke mannen, nedtryckt af sorg åka bort med den lilla flickan i famnen.
När en man sörjer, är det mycket mera rörande och skakande, än då vi qvinnor göra det.
Härvid gjorde prostinnan ett litet uppehåll, hvarunder hon tog sig en helt liten pris.
Sedan fortfor hon, bemannande sig:
-- Fjorton år voro de borta, men nu för några veckor sedan återkommo de.
Lagman Randel skall vara mycket svag och dålig; slagattacker ha förlamat hans högra sida och han lär inte ha många dagar igen.
Måhända ville han lära dottren att älska dessa trakter, som för honom sjelf varit så kära och sen så bittra.
-- Hvad heter hans dotter; månne hon vara mycket vacker? -- frågade Helena.
-- Hon heter efter sin moders vän, men hon kallas Saida.
Brås hon på modren, så måste hon visst vara mycket vacker.
-- Och söt och god -- tillade Helena -- måtte vi snart få se henne.
Det anar mig, att jag börjar hålla mycket af denna Saida.
-- Ja mamma, vi måste ställa så till, att vi snart få se dem båda ....
Men huru gick det då med den der Baremann?
-- Han var och blef försvunnen.
Några menade, att han dödat sig, andra, att han rest bort för att aldrig mera återkomma ....
Nu är det slut med min historie och nu måste vi gå att tänka på skorpbakningen.
Allt har sin tid mina barn.
Se här har ni edra hvita förkläden.
Familjens efterlängtade skyddsling.
Följande dagen på förmiddagen, sutto i det såkallade arbetsrummet prostinnan med båda flickorna, hvar och en med sin skilda sysselsättning; gumman med glasögonen på näsan vid sin spinnrock, Clara arbetande på en yllemusslinsklädning, Helena virkande på en börs.
-- Huru kommer det till -- sade Clara sakta till sin syster -- att du nu arbetar så jemt?
Nu klagar du icke alls öfver "ledsamt."
-- Minsann tror icke jag, att Helena rodnar -- sade modren, i det hon höll upp med sin spånad -- hvad kan Clara ha sagt, som så tog?
-- Jag tycker det är vackert så.
Hemligheter!
Hvad kunde de röra för slag?
-- De rörde våra älskare, sådant der, som mamma inte mera förstår sig på.
-- Hvem kan ni nu i hast ha fått till älskare här på landsbygden.
Ännu har inte ens pappas adjunkt anländt -- tillade gumman med en slug min på Clara.
-- Tror mamma då, att i sådant fall vi just ginge an att tas som från hyllan.
Jag blir alltid liksom litet ond, när jag hör talas om, att den eller den adjunkten blifvit förlofvad med den eller den dottren till sin principal.
Nej, först måste man se sig om i verlden, anställa jemförelser och öfverväga, om man inte kan få en bättre.
-- På det enfaldiga viset gick ändå er mors och er fars förlofning.
Simpel adjunkt var han, när vi förlofvades, fast han nätt och jemt blef kaplan till bröllopet.
Sedan ha vi ändå gått ganska bra vår verld igenom, Gudskelof.
Eller huru tycker du sjelf, min gubbe lilla?
Äro icke vi ett lyckligt par.
Prosten, som inträdde i detsamma, drog några längre rökar ur sin ofantliga sjöskumspipa och svarade:
-- Den frågan hade kunnat vara lämplig för ett antal år sedan, då vi båda voro yngre; ty nu äro vi nästan för gamla, för att icke vara lyckliga.
Men till en annan sak.
Jag hade nyss bref ifrån Otto; han har nu undergått sin kandidatexamen, och säger sig skola inträffa här en af dagarna.
-- Har Otto redan undergått sin examen.
Och huru många röster kom han sig till?
Prostinnan gjorde denna fråga isynnerhet för att få veta, om Otto hade fått, såsom hon hoppades, mera röster, än prostsonen ifrån grannsocknen.
-- Vara fruntimmer, Agatha lilla, och tala om röster!
Tills vidare lemnar jag din nyfikenhet obesvarad -- svarade prosten, sålunda afspisande sin fru och -- läsaren --
-- Jag måste medge, att jag icke förstår mig på sådant, men ....
Otto säger det mig kanske -- menade gumman småskrattande.
Prosten var en femti års man af ett ärligt, hurtigt och intagande utseende och hans inre svarade deremot.
Han var redbar, utan att urarta till pedanteri.
Guds ord predikade han icke af vana eller för att det alltid så brukats utan af den renaste öfvertygelse, lika skild från ljumhet som svärmeri.
Derjemte var han en vettenskapsman, som, oaktadt de tillryggalagda femti åren, roade sig med att studera de gamla språken eller tillochmed lösa mathematiska problemer.
Han ville följa med sin tid och tillät t. ex. icke sitt bibliothek att befinna sig i samma skick som i hans ungdomsdagar, utan för hvarje år ökade han det med nyare arbeten och det i nästan hvarje vettenskaplig gren, ja äfven i skön litteratur.
Detta bibliothek var äfven det bästa i trakten och icke utan en viss stolthet hörde gubben det berömmas.
Hans maka var visserligen äfven som qvinna sin man underlägsen, men hon ägde dock detta ordnande husmoderliga sinne, hvilket gör hemmet ljust, fridsällt och trefligt.
Eljest var deras äktenskap grundadt på en ungdomskärlek; hela åtta åren hade de varit förlofvade, innan de kunde gifta sig; numera hade kärleken öfvergått till den ömhet och aktning, som vanligen gift folk emellan efterträder kärleken och genom varaktighet och djup söker ersätta kärlekens förgänglighet och glans.
De hade icke flera än tvenne barn, Helena och Clara.
Dessa voro nu i blomman af sin ålder, den förra nitton, den sednare sjutton år.
Egentligen vackra kunde de ej kallas, men ungdomen i förening med en oförderfvad själ gaf likväl åt deras utseende ett behag och en täckhet, som så ofta är mera än skönheten.
Förhållandet emellan föräldrar och barn var sådant man af det närmast föregående kan ana.
Ingen onödig stränghet å ena sidan, ingen slafvisk fruktan å den andra.
-- Kors kära Agatha, hvad du blifvit för en passionerad snuserska.
Sålänge dina ögon voro sjuka, kunde det vara, men nu äro de friska och du snusar ändå.
Ett ondt har blifvit fördrifvet genom ett annat, men detta andra onda stannade qvar; på hvad sätt skall man nu fördrifva det?
-- Genom tid och tålamod -- genmälte prostinnan.
På eftermiddagen, vid den tid familjen drack kaffe, körde en reskärra in på gården och glädjen blef allmän, ty det var Otto.
Snabb som vinden hoppade han ned ifrån kärran för att surprenera, såsom han hoppades, sina kära slägtingar; men dessa, som voro lika angelägna om mötet, togo emot honom redan i farstun.
Efter de första omfamningarna och kyssarna anställde man reflexioner, huru karlavulen han blifvit på den ena vintern, huru glasögonen klädde honom och mycket annat, hvilket i tryck såge barnsligt ut att relatera, men taladt icke tog sig så illa ut.
Ty när en älskad medlem af familjen återkommer efter att en längre tid varit borta, förändras lifvet i hemmet, tonen, färgen och andan helt och hållet och den allmänna glädjen skänker glans äfven åt de obetydligaste ord.
Otto var son till prostens äldre broder.
Denne, hvilken äfven var kyrkoherde, hade redan många år varit död och lemnade efter sig denne son, hvilken han på sin sotsäng anförtrodde åt sin yngre broders omvårdnad.
Ett litet arf skulle, hoppades han, en tid bortåt godtgöra den efterlefvande brodren dess omkostnad för hans Otto och när arfvet blef slut -- Herrans välsignelse och en tacksam brorson.
Farbrodren var icke sen att efterfölja den aflidnes önskan och han antog sig Otto med samma ömhet, som om det varit hans egen son; han bibragte honom sjelf principia prima, skydde dervid inga mödor, ja han ärnade så länge handhafva Ottos undervisning, tills denne vore i stånd att taga sin studentexamen.
Likväl, tagande i betraktande, att Otto i så fall ginge miste om den så nödiga och välgörande försmaken af kamratlifvet, skickade han honom till Borgå Gymnasium.
Denna kurs genomgången äfvensom den vid Universitetet, var Otto nu filosofiekandidat.
Ännu hade han icke valt sitt genus vitæ; han ansåg -- hvad äfven farbrodren gillade -- att man icke dervid bör gå brådskande tillväga.
Han var, hvad så många andra filosofiekandidater äro, en man med stora förhoppningar men klena penningar.
Han hade hvad man kallar en framtid.
Till sitt yttre var den tjugutvåårige ynglingen icke vanlottad, ehuru han visst icke kunde gälla för ett skönhetsideal; till sin karaktär var han ädel, om han ock icke var ett dygdemönster, till sitt förstånd var han skarpsinnig och klar, om han också icke kunde gälla för ett snille af första rangen.
Utan öfverdrift kunde man om honom så i det ena som andra säga, att han var öfver medelmåttan.
När Otto sednare mot aftonen samtalade med sina båda kusiner, förvånade det honom, att Clara var så glad men Helena så tyst.
-- Huru är det med dig, Helena -- sade han tagande hennes hand i sin -- alls inte glad, fast jag kommit hem, utan fåordig och så trägen vid ditt arbete!
Åt hvem virkar skälmen denna börs?
Det hade bordt vara lätt för Helena att utan förlägenhet svara sanning på denna enkla fråga.
I stället blef hon förvirrad, såg på Otto med en förunderlig blick, rodnade och teg.
Då sade Clara: -- stygga Otto, förstå, att det är åt dig.
Helenas förvirring kom sig deraf, att Otto alls icke tycktes gissa till, att det var åt honom hon stickade börsen, ty omedvetet hade hon velat, att han skulle liksom gjort något anspråk uppå den; nu tycktes han så likgiltig, och Helena liksom blef den förekommande, prevenerande, hvilket qvinnan ej vill vara, och på hvilket hon sällan vinner, då hon det är.
Detta obetydliga uppträde, denna lilla börs blef orsak till ett plågsamt ögonblick för de tre.
Helena blef alltmer förvirrad, då hon fann, att hon icke förmått beherrska sig vid en sådan småsak, utan gifvit Otto anledning till skäliga förmodanden -- ty ganska väl anade hon, att det var mera än vänskap hon för honom hyste.
Otto var väl icke en af de narrar, som vid minsta skenbara anledning tro sig älskade, men nu, så gerna han det velat, kunde han dock icke helt och hållet fördrifva sådana tankar och det smärtade honom, han visste ej hvarföre.
För Clara, oaktadt eller emedan hon var den i saken minst intresserade, voro dock dessa ögonblick som obehagligast, emedan hon med en fin qvinnlig instinkt genomsåg både systern och kusinen samt led med dem båda.
Otto var den förste, som fann sig eller rättare afbröt det plågsamma ögonblicket.
Han kysste
Helena på handlofven samt tillochmed på det bruna hårfästet och sade:
-- Hvad ni flickor ändå ären roliga och besynnerliga; det är en svår vettenskap, att förstå sig på er.
Vore det en profession, så tror jag inte, att många vågade söka.
Innan han ännu hunnit tala ut, kom Clara med den oskyldigaste min och kysste honom -- på handlofven och hårfästet samt småskrattade.
Detta skämt gjorde stämningen åter gladlynt, så att tillochmed Helena repade mod och sade:
-- Ser du Otto, hvad lilla syster vuxit och blifvit stor; och märker du, huru modig hon är.
Hon är minsann ingen "lilla syster" mer.
-- För mig lär hon ändå alltid komma att bli lilla syster.
Berätta nu Helena nyheter ifrån trakten.
Huru är det till exempel med edra fennomanska funderingar?
-- Det vill gå dåligt med dem.
Nu sedan Angelique Stålheim blifvit förlofvad, bryr hon sig inte mera om fennomani; ja hon sade engång, att det allt är barnsligt.
Emma Serén åter tycker i allt som Angelique; hon har således också dragit sig undan, så att de enda som äro qvar, äro Clara och jag ... tvenne systrar! hvad skulle det bli af oss.
-- Isynnerhet -- inföll Clara -- som jag inte orkar läsa den finska grammatiken.
Hvad grammatik är onödigt! ett språk låter mycket bättre, när man inte känner det grammatikaliskt.
-- Bara jag åter blir litet mera hemmastadd, skall jag väl hålla föreläsningar för dig, din lilla rabulist.
Samtalet afbröts af prostinnan, som bad ungdomen på mellanmål.
Detta bestod i thé, som var anrättadt "på hufvudstads vis" allt för att hedra eller surprenera Otto.
Prostens toddibricka innehöll nu äfven två glas -- ty -- sade gubben -- om du redan lärt dig den ädla odygden, så gagnar det till intet att dölja den; hvaromicke, så måste du någongång göra början, och när är det lämpligare, än nu, aftonen af den första dag din farbror ser dig efter examen rigorosum.
När natten instundade och hvar och en förfogat sig till sitt, sade prostinnan till sin man: -- märkte du Erik, huru uppmärksam Otto var emot Helena och huru hon såg lycklig ut?
Hvad det vore roligt, om de blefve ett par.
-- Det vore det visst, men man får för all del inte låtsa veta eller förstå något sådant och hör du, min bästa Agatha lilla, bry aldrig Otto för henne; karlar i allmänhet, men isynnerhet de med Ottos raska karaktär, tåla icke inblandningar.
Märker han, att vi vore hugade för detta parti, så tror jag han kallnar och vi få sedan roa oss med att se vår flickas förgråtna ögon.
-- Jag skall visst följa ditt råd.
Mina barns lycka är mig så nära, att det vore det rysligaste, om de genom mitt förvållande finge sådana sorger.
Sjelf har jag aldrig haft att skaffa med olycklig kärlek ... vi voro ju ändå alltid lyckliga i hoppet ... men jag förstår så väl, huru svårt det måste vara.
-- Isynnerhet för en qvinna -- tillade prosten -- qvinnan, som inte har tillfälle att ute i verldsbullret förskingra sin sorg, utan är inkilad emellan hemmets väggar, af hvilka hon har föga tröst att vänta ....
Men låt oss inte mera tala i det ämnet .... mån' det icke vara klokare att somna in, min gumma!
I ett närgränsande rum vilja vi äfven göra ett besök.
Clara är sysselsatt att kläda af sig.
Helena sitter i en gungstol med en bok i hand.
Hennes tankar följa dock icke med boken, ty hon säger helt hastigt:
-- Vet du Clara, första gången i mitt lif ville jag vara i någon annans ställe.
Denna dag hade kunnat bli så glad; men nu är det inom mig, som jag hade gjort något mycket ondt.
Du är min syster, derföre vill jag för dig säga, hvad du redan länge anat och i dag såg tydligare bekräftadt.
Jag håller af Otto alltförmycket, jag älskar Otto.
-- Och ändå säger du dig vilja vara i någon annans ställe.
-- Ja Clara, ty Otto älskar inte mig, hvad skulle han det?