Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aldrig hade mamsell Fredrika hört en så härlig sång.
Det var som om både jord och himmel stämt in i sången, som om hvarje bänk och sten och planka sjungit med.
Hon hade aldrig sett kyrkan så öfverfylld: på altardisken och på predikstolstrappan sutto människor, de stodo på gången, de trängdes i bänkarna, och utanför stod hela vägen fullpackad af folk, som ej kunde komma in.
Systrarna fingo dock plats; för dem vek mängden undan.
»Fredrika,» sade hennes syster, »se på människorna!»
Och mamsell Fredrika såg och såg.
Då märkte hon, att hon, liksom kvinnan i sagan, var kommen till de dödas mässa.
Hon kände en kall rysning ila nedåt ryggen, men det gick henne nu som ofta förr, hon blef mer nyfiken än rädd.
Och nu såg hon hvilka som voro i kyrkan.
Idel kvinnor voro där: gråa, lutande gestalter, med rundskurna kragar och urblekta mantiljer, med hattar af förgången glans och vända eller kantstötta klädningskjortlar.
Hon såg en oerhörd mängd skrynkliga anleten, infallna munnar, dimmiga brillor och skrumpna händer, men ingen enda hand likväl, som bar två släta ringar.
Jo, mamsell Fredrika förstod det nu.
Det var alla de hänsofna gamla mamsellerna i Sveriges land, som höllo midnattsmässa i Österhaninge kyrka.
Då lutade sig hennes döda syster fram mot henne.
»Syster, ångrar du hvad du gjort för dessa dina systrar?»
»Nej,» sade mamsell Fredrika.
»Hvad har jag att vara glad öfver om ej det, att det blef mig beskärdt att arbeta för dem:
Jag offrade en gång mitt författareanseende för dem.
Jag är glad, att jag visste hvad jag offrade och ändå gjorde det.»
»Så kan du stanna och höra mer,» sade systern.
I detsamma hördes någon tala borta i koret, en mild, men tydlig röst.
»Mina systrar,» sade stämman, »vårt beklagansvärda släkte, vårt okunniga och förhånade släkte skall snart ej finnas mer.
Gud har velat, att vi skola dö ut från jorden.
Kära vänner, vi skola snart vara en saga blott.
De gamla mamsellernas mått är fylldt.
Döden rider omkring ute på kyrkvägen för att träffa den sista af oss.
Innan nästa midnattsmässa är hon död, den sista gamla mamsellen.
Systrar, systrar!
Vi voro de ensamma på jorden.
De tillbakasatta på gästabuden, de tacklöst tjänande i hemmen.
Det var hån och kärlekslöshet omkring oss.
Vår vandring var tung, och vårt namn blef åtlöjets.
Men Gud har förbarmat sig.
Åt en af oss gaf han kraft och snille.
Åt en af oss gaf han aldrig trytande godhet.
Åt en gaf han ordets härliga gåfva.
Hon blef allt hvad vi bort vara.
Hon kastade ljus öfver vårt dunkla öde.
Hon blef hemmens tjänarinna, såsom vi varit det, men hon gaf sina gåfvor till tusen hem.
Hon var de sjukas vårdarinna, såsom vi varit det, men hon kämpade mot fördomens väldiga farsot.
Hon berättade sina sagor för tusentals barn.
Hon hade sina fattiga vänner i alla land.
Hon gaf ur fullare händer än vi och med varmare sinnelag.
I hennes hjärta rymdes ingenting af vår bitterhet, ty hon har älskat bort den.
Hennes ära har varit som en drottnings.
Hon har uppburit tacksamhetens skatt af millioner hjärtan.
Hennes ord har vägt tungt i mänsklighetens stora frågor.
Hennes namn har ljudit genom nya och gamla världen.
Och dock är hon endast en gammal mamsell.
Hon har förklarat vårt dunkla öde.
Välsignelse öfver hennes namn!»
Och de döda instämde i ett tusenfaldigt eko: »Välsignelse öfver hennes namn!»
»Syster,» hviskade mamsell Fredrika, »kan du inte förbjuda dem att göra mig, fattiga, syndiga människa, högmodig?»
»Men, systrar, systrar,» fullföljde rösten, »hon har vändt sig emot vårt släkte med all sin stora makt.
Vid hennes rop på frihet och arbete för alla hafva de gamla förhånade nådehjonen dött ut.
Hon har nedbrutit tyranniets skrankor kring barnen.
Hon har flyttat de unga flickorna ut i lifvets fulla verksamhet.
Hon har gjort slut på ensamheten, på okunnigheten, på glädjelösheten.
Inga olyckliga, föraktade gamla mamseller utan uppgift och lifsinnehåll skola mer finnas, inga sådana som vi varit.»
Åter ljöd skuggornas eko, jublande som en jägarsång i skogen, som ropen från en glad barnskara: »Välsignadt vare hennes minne!»
Därpå myllrade de döda ut ur kyrkan, och mamsell Fredrika torkade en tår ur ögonvrån.
»Jag följer ej med hem,» sade hennes döda syster.
»Vill ej också du stanna här ute med ens?»
»Jag ville nog, men jag kan inte.
Det är en bok, som jag först måste ha färdig.»
»Nå, så godnatt då, och akta dig för riddaren på kyrkvägen,» sade hennes döda syster och log skälmaktigt enligt sin gamla vana.
Därefter for mamsell Fredrika hem.
Hela Årsta sof ännu, och hon gick stilla upp på sitt rum, lade sig och somnade än en gång.
Några timmar senare for hon till den verkliga ottesången.
Hon åkte i täckt vagn, men hon fällde ned fönstret för att kunna se på stjärnorna; möjligt är det väl ock, att hon som förr såg efter sin riddare.
Och där var han, där sprängde han fram till vagnsfönstret.
Präktig satt han på sin kråmande gångare.
Skarlakanskappan fladdrade för vinden.
Hans bleka anlete var strängt, men skönt.
»Vill du bli min?» hviskade han.
Hänförd blef hon i sitt gamla hjärta af den höga skepnaden med den vajande plymen.
Hon glömde, att hon behöfde lefva ännu ett år.
»Jag är redo,» hviskade hon.
»Då kommer jag och hämtar dig en vecka härefter i din faders gård.»
Han böjde sig ned och kysste henne, och därmed försvann han; men hon började frysa och skälfva under dödens kyss.
En liten stund därefter satt mamsell Fredrika i kyrkan, på samma plats, där hon suttit som barn.
Här glömde hon både riddare och spöken och satt leende i stilla hänförelse vid tanken på Guds härlighets uppenbarelse.
Men antingen var det så, att hon var trött, därför att hon ej fått sofva hela natten, eller också hade värmen och kvalmet och ljusoset en söfvande verkan på henne som på mången annan.
Hon slumrade till, bara en sekund, hon kunde rakt ej hjälpa det.
Kanske var det ock så, att Gud ville öppna för henne porten till drömmarnas land.
På den enda sekunden, då hon slumrade till, såg hon nu sin stränge far, sin vackra, eleganta mor och den fula lilla Petrea sitta där i kyrkan.
Och barnets själ var sammanpressad af en ångest, större än någon vuxen erfarit den.
På predikstolen stod prästen och talade om den stränge, straffande Guden, och barnet satt blekt och skälfvande, som om orden varit yxhugg och gått genom dess hjärta.
»O, hvilken Gud, hvilken förskräcklig Gud!»
I nästa sekund var hon vaken, men hon skalf och ryste så som efter dödens kyss på kyrkvägen.
Hennes hjärta var än en gång fånget i hennes barndoms vilda sorg.
Hon fick med ens så brådtom, att hon genast velat skynda ur kyrkan.
Hon måste hem och skrifva sin bok, sin härliga bok om fridens och kärlekens Gud.
Ingenting vidare, som numera kan synas nämnvärdt, hände mamsell Fredrika före nyårsnatten.
Lif och död, liksom dag och natt, rådde i stilla endräkt öfver jorden under årets sista vecka, men då nyårsnatten kom, tog döden spiran och förkunnade, att nu skulle gamla mamsell Fredrika tillhöra honom.
Hade man blott vetat detta, då skulle väl allt Sveriges folk bedt en samfälld bön till Gud om att få behålla sin renaste ande, sitt varmaste hjärta.
Då skulle det vakats under ångest och sorg i månget hem i skilda länder, där hon lämnat älskande hjärtan.
Då skulle de fattiga, de sjuka och nödställda glömt egen nöd för att minnas hennes, och då skulle alla de barn, som nu vuxit sig stora i välsignelsen af hennes gärning, knäppt sina händer för att bedja om än ett år för sin bästa vän.
Ett år för att hon måtte få gifva full klarhet åt och insätta slutstenen i sitt lifs gärning.
Ty döden var för snar för mamsell Fredrika.
Storm var det därute i nyårsnatten, storm var det i hennes inre.
Hon kände alla lifvets och dödens kval bryta sig inom henne.
»Ångest!» suckade hon, »ångest!»
Men ångesten vek, och friden kom, och hon hviskade sakta: »Kristi kärlek – bästa kärlek – Guds frid – det eviga ljuset!»
Ja, det var nu detta hon ville hafva skrifvit i sin bok, och kanske mycket annat lika vackert och härligt.
Blott ett veta vi, att böcker glömmas, men ett lif sådant som hennes förgätes aldrig.
Den gamla sierskans ögon slötos, och hon försjönk i syner.
Hennes kropp kämpade med döden, men hon visste det ej.
Hennes närmaste sutto gråtande kring dödsbädden, men hon märkte dem ej.
Hennes ande hade börjat sin flykt.
Nu blefvo för henne drömmarna verklighet och verkligheten drömmar.
Nu stod hon, såsom hon redan sett sig i sin ungdomssyn, väntande vid himlens port med otaliga skaror af döda rundt omkring sig.
Och himlen öppnade sig.
Han, den ende, den salighetsbringande, stod i dess öppna port.
Och hans oändliga kärlek väckte hos de bidande andarna och hos henne en längtan att flyga i hans famn, och deras längtan bar dem och henne, och de sväfvade som på vingar uppåt, uppåt.
Nästa dag var det sorg öfver Sveriges land, sorg öfver vida delar af jorden.
Fredrika Bremer var död.
EN FISKARHUSTRUS ROMAN.
Vid utkanten af fiskläget stod en liten stuga på en låg kulle af hvit sjösand.
Den var ej byggd så, att den kunde stå i led med de jämnhöga, prydliga, regelrätta husen, som omgåfvo den breda, gröna platsen, där de bruna fiskgarnen torkades, utan tycktes liksom vara utskjuten ur räckan och flyttad bort på sandhögen.
Den fattiga änkan, som uppfört den, hade varit sin egen byggmästare, och hon hade gjort sin stugas väggar lägre än alla andra stugors och dess branta halmtak högre än något annat tak i fiskläget.
Golfvet låg djupt nere i marken.
Fönstret var hvarken högt eller stort, men räckte ändå från taklisten till jordytan.
För spiselmuren och gåskätten hade det till sist ej kunnat blifva någon plats i det enda, trånga rummet, utan för deras skull hade små fyrkantiga utsprång måst tillmuras.
Den stugan hade ej som de andra stugorna sin trädgårdstäppa med krusbärsbuskar, omslingrade af åkervinda, och fläderbuskar, halfkväfda af kardborrar.
Af all fisklägets växtlighet var det blott kardborrarna, som följt med ut på sandkullen.
De voro granna nog om sommaren, då de hade friska, mörkgröna blad och de krokuddiga korgarna fylldes med högröda blommor.
Men framåt hösten, då uddarna hårdnat och fröna mognat, försummade de sitt utseende och stodo hiskligen fula och torra med de söndertrasade bladen höljda i en bedröfvelsens skrud af dammig spindelväf.
Stugan hade aldrig mer än två ägare, ty i mer än två släktled uthärdade den ej att bära det tunga taket på sina väggar af rör och ler.
Men så länge den stod, ägdes den af fattiga änkor.
Den andra änkan, som bodde där, hade mycken glädje af att betrakta kardborrarna, framför allt om hösten, då de blefvo torra och vidhängande.
De påminde då om henne, som rest stugan.
Hon hade ock varit skrumpen och torr och haft förmågan att klänga sig fast och hänga vid, och all sin kraft hade hon användt för det barnets skull, som hon haft att föra fram i världen.
Hon, som nu satt där ensam, ville både gråta och skratta vid tanken på det.
Om ej den gamla haft den kardborrenaturen, hur annorlunda hade då ej allt gått.
Men hvem vet, om det gått bättre?
Den ensamma kvinnan satt ofta grubblande på det öde, som fört henne till denna flacka skånska kust, till detta smala sund och detta stillsamma folk.
Ty hon var född i en norsk sjöstad, som låg på en smal strandremsa mellan stupande fjäll och öppet haf, och om hon än, sedan hennes far, som var köpman, dött och lämnat de sina i fattigdom, lefvat i små förhållanden, så var hon dock van vid lif och framåtskridande.
Hon brukade berätta sin historia för sig själf om och om igen, liksom man ofta läser igenom en svårtydd bok för att söka utgrunda dess mening.
Det märkliga, som händt henne, hade börjat därmed, att hon en afton på hemvägen från sömmerskan, hos hvilken hon arbetade, blifvit öfverfallen af två sjömän och räddad af en tredje.
Denne kämpade för henne med verklig lifsfara och följde henne sedan hem.
Hon förde honom då in till modern och syskonen och talade hänförd om för dem hvad han gjort.
Det var, som om lifvet fått nytt värde för henne, därför att en annan vågat så mycket för att försvara det.
Han hade då genast blifvit väl upptagen af hennes närmaste och blifvit ombedd att återkomma så snart och så ofta han kunde.
Hans namn var Börje Nilsson, och han var matros på den skånska jakten Albertina.
Så länge fartyget låg kvar i hamnen, kom han nästan hvarje dag till hennes hem, och där kunde de snart ej mer tro, att han blott var en simpel matros.
Han blänkte alltid i ren, nedviken skjortkrage och bar en blå sjömansdräkt af fint kläde.
Hurtig och frimodig var han bland dem, som om han varit van att röra sig inom samma samhällsklass som de.
Utan att han någonsin sade det rent ut, fingo de den föreställningen, att han var från ett ansedt hem, en rik änkas ende son, men att hans obetvingliga lust för sjömansyrket hade kommit honom att gå ut som simpel matros, så att hans mor skulle se, att han menade allvar.
När han blott tagit sina examina, skulle hon nog skaffa honom eget fartyg.
Den ensamma familjen, som dragit sig undan från alla forna vänner mottog honom utan det ringaste misstroende.
Och han beskref med lätt hjärta och flytande tunga sitt hem med dess höga, spetsiga tak, den stora, öppna spiseln i matrummet och de små fönsterrutorna.
Han skildrade ock fädernestadens tysta gator och långa räckor af jämnhöga, sammanbyggda hus, mot hvilka hans hem med sina oregelbundna utsprång och afsatser gjorde ett behagligt afbrott.
Och hans åhörare trodde honom vara kommen från något af dessa gamla borgarhus med bildprydda gaflar och utskjutande öfvervåning, som göra ett så mäktigt intryck af rikedom och vördnadsvärd ålderdom.
Snart nog hade hon märkt, att han tyckte om henne.
Och detta gjorde modern och syskonen stor glädje.
Den unge, rike svensken kom liksom för att lyfta dem alla upp ur fattigdomen.
Om hon än ej tyckt om honom, som hon gjorde, hade det ej kunnat vara en tanke på att säga nej till hans frieri.
Om hon haft en far eller en vuxen bror, hade väl denne tagit noggrann reda på främlingens härkomst och lefnadsställning, men hvarken hon eller modern tänkte på att göra verkliga efterforskningar.
Sedermera märkte hon, hur de rent af tvungit honom att ljuga.
Till en början hade han låtit dem inbilla sig själfva de stora tankarna om hans rikedom, utan all ond mening, men då han sedan förstod hur glada de voro däröfver, hade han ej vågat tala sanning af fruktan att förlora henne.
Innan han reste voro de förlofvade, och då jakten kom åter, blefvo de gifta.
Det var en missräkning för henne, att han äfven vid återkomsten uppträdde som matros, men han hade varit bunden vid sitt kontrakt.
Han hade ej heller med sig några hälsningar från modern.
Denna hade väntat, att han skulle gjort ett annat val, men hon skulle bli innerligt nöjd, sade han, blott hon fick se Astrid.
– Trots alla hans lögner skulle det dock varit en lätt sak att se, att han var en fattig man, om de blott velat bruka sina ögon.
Skepparen erbjöd sig att lämna sin hytt åt henne, om hon ville göra öfverresan på hans jakt, och anbudet mottogs med glädje.
Börje blef då nästan fritagen från allt arbete och satt mest på akterdäck, samtalande med sin hustru.
Och nu gaf han henne inbillningens lycka, såsom han själf lefvat på den hela sitt lif.
Ju mer han tänkte på det lilla huset som låg till hälften begrafvet i sandkullen, dess högre reste han det palats, som han skulle velat bjuda henne.
Han lät henne i tankarna glida in i en hamn, som var smyckad med flaggor och blommor till ära för Börje Nilssons brud.
Han lät henne höra borgmästarens hälsningstal.
Han lät henne åka fram under en äreport, medan männens ögon följde henne och kvinnorna bleknade af afund.
Och han förde henne in i det ståtliga hemmet, där bugande, silfverlockiga tjänare stodo uppställda längs den breda trappans räckverk och där det till en festlig måltid dukade bordet dignade under det gamla familjesilfret.
Då hon upptäckte sanningen, antog hon först, att skepparen varit i förbund med Börje för att bedraga henne, men sedan fann hon, att det ej varit så.
De hade vant sig där på jakten att tala om Börje som om en storman.
Det var skämtet framför alla skämt där ombord att tala riktigt som på allvar om hans rikedomar och hans förnäma släkt.
De tänkte, att Börje sagt henne sanningen, men att hon skämtade med honom som de alla, då hon talade om hans stora hus.
Sålunda blef det möjligt, att hon ännu, då jakten kastade ankar i den hamn, som låg närmast Börjes hem, ej visste annat, än att hon var en rik mans hustru.
Börje fick då ett dygns landlof för att införa sin hustru i hennes blifvande hem och sätta henne in i det nya lifvet.
Då de nu landsattes på den kaj, där flaggorna skulle hafva vajat och människoskarorna jublat mot de nygifta, rådde där endast tomhet och hvardagsro, och Börje märkte, att hans hustru såg sig omkring med en viss missräkning.
»Vi ha kommit för tidigt,» hade han då sagt.
»Resan har gått så märkvärdigt fort i detta vackra väder.
Nu ha vi ej heller någon vagn här, och vi ha långt att gå, ty huset ligger utanför staden.»
»Det gör ingenting, Börje,» hade hon svarat.
»Vi behöfva väl gå, efter att ha varit så länge stilla ombord.»
Och så började de sin vandring, denna fasans vandring, på hvilken hon ej kunde tänka utan att ännu på gamla dagar stöna af ångest och knyta händerna i smärta.
De gingo fram på breda, folktomma gator, som hon genast kände igen på hans beskrifning.
Hon tyckte sig återfinna gamla vänner både i den mörka kyrkan och de jämnhöga korsvirkeshusen; men hvar blänkte den bildprydda gafveln och marmortrappan med det höga räckverket?
Börje hade då nickat åt henne, som om han gissat hennes tankar. »Det är ännu långt dit,» hade han sagt.
Om han blott varit barmhärtig och med ens mördat hennes hopp.
Hon höll honom så kär då.
Om han frivilligt sagt henne allt, så hade intet agg uppstått mot honom i hennes själ.
Men att han såg hennes ångest öfver att vara bedragen och ändå fortsatte att förvilla henne, det hade gjort henne alltför bitter smärta.
Hon hade aldrig fullt tillgifvit honom detta.
Hon kunde nog säga sig, att han velat föra henne med sig så långt som möjligt för att hon ej skulle kunna fly från honom, men hans bedrägeri alstrade en sådan dödsköld inom henne, att ingen kärlek kunde helt upptina den.
De gingo genom staden och kommo ut på den angränsande slätten.
Där framlöpte flere hvarf af mörka vallgrafvar och höga, gröna jordvallar, minnen från den tid, då staden varit befästad, och på den punkt, där allt detta knöt ihop sig kring en fästning, såg hon några ålderdomliga byggnader och stora, runda torn.
Hon kastade en skygg blick däråt, men Börje vek af åt de vallar, som följde hafsstranden.
»Detta är en genväg,» sade han, ty hon tycktes förundra sig öfver att det blott fanns en smal gångstig att följa.
Han hade blifvit helt fåordig.
Hon förstod sedan, att han nu ej funnit det så muntert, som han tänkt sig det, att komma med hustrun till det fattiga lilla huset i fiskarbyn.
Det föreföll honom ej så stort nu att hemföra ett bättre mans barn.
Han var ängslig för hvad hon skulle taga sig till, då hon fick veta sanningen.
»Börje,» sade hon slutligen, då de en lång stund följt de i tvära vinklar brutna strandvallarna, »hvart gå vi?»
Han lyfte då handen och pekade bort mot fiskläget, där hans mor bodde i huset på sandkullen.
Men hon trodde, att han visade på en af de vackra landtgårdar, som syntes vid slättens rand, och blef åter gladare.
De stego ned på de öde fäladsmarkerna, och där kom all hennes ängslan åter.
Där, hvarest hvarje tufva, om man blott kan se det, bjuder skönhet och omväxling, såg hon endast ett fult, vattensjukt fält.
Och vinden, som där är i ständig rörelse, for hväsande emot dem och hviskade om olycka och förräderi.
Börje tog allt raskare ut stegen, och ändtligen hunno de till fäladens slut och voro framme vid fiskläget.
Hon, som på sistone ej alls vågat göra sig några frågor, fick då åter mod.
Här var åter en enformig husräcka, och denna kände hon ännu bättre igen än stadens.
Kanske, kanske att han dock ej ljugit.
Men så nedslagna voro hennes förhoppningar, att hon skulle blifvit af hjärtat glad, om hon fått stanna vid någon af de små prydliga bostäderna, där blommor och hvita gardiner syntes bakom blanka fönsterrutor.
Hon sörjde öfver att nödgas gå dem förbi.
Så såg hon med ens just vid utkanten af fiskläget en den uslaste koja, och det var henne, som om hon redan länge sett den med själens ögon, innan hon i verkligheten fått syn på den.
»Är det här?» sade hon och stannade just vid den lilla sandkullens fot.
Han böjde omärkligt på hufvudet och fortsatte att gå fram mot den lilla kojan.
»Vänta,» ropade hon efter honom, »vi måste talas vid, innan jag går in i ditt hem.
Du har ljugit, du,» fortfor hon hotande, då han vände sig emot henne.
»Du har bedragit mig värre, än om du vore min värste ovän.
Hvarför har du gjort det?»
»Jag ville ha dig till hustru,» svarade han med låg, sväfvande röst.
»Om du blott narrat mig måttligt, måttligt, du!
Hvarför skulle du göra allt så grant och rikt?
Hvad skulle du med betjänter och äreportar och all annan prakt?
Trodde du, att jag var så begifven på pengar?
Såg du ej, att jag var nog kär i dig för att gå med dig hvart som helst?
Att du kunde tro, att du skulle behöfva narra mig!
Att du kunde ha hjärta att hålla i med dina lögner in i det sista!»
»Vill du ej komma in och tala vid mor?» sade han helt hjälplöst.
»Jag ämnar ej gå in där.»
»Skall du fara hem då?»
»Hur skulle jag kunna komma hem?
Hur skulle jag vilja göra dem där hemma en så stor sorg som att vända åter, då de tro mig lycklig och rik?
Men hos dig skall jag ej heller stanna.
För den, som kan arbeta, finnes alltid en utkomst.
»Stanna,» bad han.
»Jag gjorde det blott för att få dig.»
»Om du talat sanning med mig skulle jag stannat.»
»Om jag varit en rik man, som ljugit mig fattig, hade du nog stannat.
Hon höjde på axlarna och vände sig för att gå, då kojans dörr for upp och Börjes mor kom ut.
Hon var en liten, torr gumma med få tänder och många rynkor, men ej så gammal till åren och sinnelaget som till utseendet.
Hon hade väl hört en del och gissat en del, ty hon visste hvarom de stredo.
»Så,» sade hon, »detta är den fina sonhustrun, du skaffat mig, Börje.
Och du har farit med svek igen, kan jag höra.»
Men till Astrid kom hon vänligt och klappade henne på kinden.
»Kom du in med mig, stackare.
Jag kan nog förstå, att du är trött och förbi.
Detta är min stuga, ser du.
Han får inte komma in här.
Men kom du.
Nu är du min dotter, och jag kan inte låta dig gå till främmande, förstår du.»
Hon klappade sonhustrun och jollrade med henne och drog och sköt henne helt omärkligt fram mot dörren.
Steg för steg lockade hon henne framåt och fick till sist in henne i stugan, men Börje stängde hon mycket riktigt ute.
Och där inne satte sig den gamla att fråga om hvem hon var och hur allt gått till.
Och hon grät öfver henne och narrade henne att gråta öfver sig själf.
Förfärligt sträng var gumman mot sin son.
Hon, Astrid, gjorde rätt, inte kunde hon stanna hos en sådan.
Det var sant, att han brukade ljuga, det var visst sant.
Hon berättade för henne hur hon haft det med sonen.
Han hade varit så fager till ansikte och lemmar, redan då han var liten, att hon alltid måst förundra sig öfver att han var fattigmans barn.
Han var som en liten vilsekommen prins.
Och sedan hade det alltid förefallit, som om han ej varit på rätt plats.
Han såg allt så stort.
Han kunde inte mäta rätt, när det gällde honom själf.
Hans mor hade nog gråtit många gånger för den sakens skull.
Men aldrig förr hade han gjort något ondt med sina lögner.
Här, där han var känd, skrattade de bara åt honom.
– Men nu hade han väl blifvit så förfärligt frestad …
Tänkte hon inte ändå därpå, hon Astrid, att det var underligt hur den fiskarpojken kunnat narra dem?
Han hade alltid vetat så mycket om fina ting, som om det varit medfödt.
Det var nog så, att han kommit alldeles galet in i världen.
Se, det var ock ett bevis, att han aldrig tänkt på att välja hustru i sitt eget stånd.
Den gamla talade och talade.
Astrid teg och tänkte.
»Se, jag,» sade gumman bland annat, »jag kan ju aldrig lyckas att ta högmodet och skrytaktigheten ifrån honom, men den, som vore klokare än jag, kunde det kanske.
Och han är duktig och god, gossen min, så det lönade nog mödan.
Men du skall få gå i morgon.
Det skall ske.»
»Hvar ligger han i natt?» frågade Astrid plötsligt.
»Jag tänker, han ligger här utanför på sanden.
Han har nog ej ro att gå härifrån.»
»Det är väl bäst, att han kommer in,» sade Astrid.
»Käraste barn, inte kan du vilja se honom.
Han kan nog reda sig därute, om jag bara ger honom ett täcke.»