Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att här ingå uti en fullständig framställning af denna vårt lands förnämsta och vigtigaste sjukvårdsanstalts successiva utveckling under den tid af något mera än ett sekel, som förflutit ifrån dess öppnande, att ådagalägga de svårigheter, med hvilka den icke sällan haft att kämpa, det kraftiga understöd, hvarmed den i nödens stund icke sällan blifvit hugnad, så väl från det allmännas, som den enskifta välgörenhetens sida, skulle här leda till en föga lämplig vidlyftighet, och jag utbeder mig alltså att, till uplysning för det Utsk., som kommer att handlägga den motion jag går att framställa, i detta afseende få åberopa bifogade tryckta handlingar.
Deraf visar sig väi å ena sidan det lugnande resultat, att Lazarettet, år 1752 öppnadt med 8 sjuksängar, nu räknar 308 sådane; att det der vårdade sjukantalet, som under de första 30 åren af inrättningens tillvaro, i medeltal årligen upgick till omkring 350, de sednare åren stigit till omkring 3000 personer årligen, af hvilka omkring 35 proc. erlagt den mot underhållskostnaden ingalunda svarande afgift, som varit bestämd för betalande i allmänhet eller enskildt rum, men omkring 65 proc. åtnjutit i allo kostnadsfri vård; att denna jemnt stigande välgören - *) Hithörande statförslag finnes vid slutet af detta häfte.
Den 4 December f. m. 315 het blifvit möjlig, så väl genom stats- och kommunala bidrag, som i synnerhet genom frikostiga gåfvor af ensk i Idta; att inrättningens kapitalfond, vid sista redogörelseårets slut, utgjorde icke mindre än omkring 400,000 R:dr b:ko, och att de årliga inkomsterna intill de tvenne sednaste åren motsvarat utgifterna; men å en annan sida ådagalägga redogörelserna för åren 1854 och 1855 det bekymmersamma förhållande alt, oaktadt den strängaste hushållning, som möjligen varit förenlig med upfyllandet af inrättningens bestämmelse, och änskönt styrelsens omtanka lyckats att erhålla de flesta leveranser verkställda till icke obetydligt lägre priser, än de i allmänhet gällande, likväl utgifterna, under dessa 2:ne år, öfverstigit inkomsterna, år 1854 med omkring 4,400 Il:dr och år 1855 med omkring 4,200 It'.dr b:ko, till följd hvaraf inrättningens kapitalfond måst vidkännas motsvarande minskning; och, hvad ännu bekymmersammare är, det sålunda inträdda missförhållandet mellan inkomster och utgifter blifver under innev:de år än större, då enl. aproximativ beräkning en brist af omkring 12,000 R:dr b:ko är att motse, så att inrättningen, endast på dessa 3:ne år, arbetat under sig med omkring 30,000 R:dr r:mt, hvarifrån likväl afgår en förut samlad, nu anlitad reservfond af 3000
R:dr s. m., så att den hittills upkomna positiva bristen utgör omkring 27,000 R:dr r:mt Då den ökade underhållskostnad, som gifvit anledning till detta betänkliga missförhållande, icke kan anses beroende endast af tillfälliga och snart öfvergående omständigheter, måste följaktligen, så vida den ifrågav:de vackra inrättningens bestånd icke ohjelpligen skall undergräfvas, verksamma åtgärder snart vidtagas för dess uprättbållande.
Dessutom, då väsendtligaste delen af den årliga inkomsten utgöres af räntor å donerade kapitaler, hvilka sednare icke få förskingras, följer ock, att ett fortgående anlitande af kapitalfonden icke allenast med hvarje år förvärrar inrättningens bekymmersamma ställning, utan ock står i strid med testatorers vid gåfvorna fästade förbehåll.
Att tillvägabringa en minskning i Lazarettets utgifter, genom nedsättning af det befintliga sängantalet, vore desto mindre välbetänkt, som tilloppet af sjuka dagligen snarare ökas än minskas, så att vidtagandet af en dylik åtgärd vore högeligen att beklaga.
Att åter söka bereda ökade tillgångar genom höjandet af afgifterna för betalande sjuke är visserligen ifrågasatt, men erfarenheten har redan förut visat, att derigenom ingalunda beredes en, i förhållande till den högre afgiften, ökad inkomst för Lazarettet; ty de betalandes antal minskas, i samma mån som afgiften höjes.
Andra utvägar, säkrare ledande till dej. vigtiga ändamålet, måste således utfinnas.
St:r hafva dessa i sin hand, och jag tvekar desto mindre att derpå fästa R.
Stms upmärksamhet, som å ena sidan den påkallade hjelpen gäller en af våra yppersta institutioner, och å den andra, denna hjelp, till hvars meddelande Staten, såsom jag skall hafva äran visa, ulan afseende på det allmänna deltagande ifrågav:de välgörenhetsinrättning ovilkorligen förtjenar, äfven har en viss förbindelse, kan, om så finnes lämpligt, åstadkommas utan Statens betungande. 316
Den 1 December 1. m.
Det understöd, hvarmed Staten för det närv:de direkt bidrager till SerafimerOrdensLazarettets underhåll utgöres af:
Ersättning för det indragna LazarettsLotteriet ....
Dito för den år 1781 beviljade andelen i tullen å till Riket inkommande Tobak 5,000: samt ersättning för minskad inkomst af Finska Tolagen . 4.500: eller tillsammans b:ko R:dr 10,000: (15,000 Rnlr r:mt), hvarförutan K. Lazarettet, såsom indirekt statsbidrag, bland annat åtnjuter en mindre andel af stämpelafgiften för kort, de sednare åren upgående till omkring 1000 ä 1200 R:dr b:ko årligen.
Beträffande den andra af dessa inkomstrubriker, eller den till 5000 R:dr b:ko uptagna ersättningen för Tobakstullen, grundar den sig derpå, att sedan Konung Gustaf lil, år 1781, till SerafimerOrdensLazarettets underhåll anslagit en tui (afgift af 3 rst. b:ko för hvarje skålp:d Tobak, som till Riket infördes, men den deraf härflytande liqvid med Tullverket, och upbördens kontrollerande, redan det första året befunnes förknippade med stora svårigheter, stadgades, genom K. Brefvet d. 7 April 1783, som härjemte i styrkt afskrift bifogas, att beloppet af ifrågavuie afgift, gemensamt med öfrige tullmedel, skulle till K.
Räntekammaren ingå, hvaremot på samma års stat »förslagsvis» skulle upföras en summa af 5000 R:dr att till Lazarettet utgå; »dock att» (såsom ordalagen i åberopade Nåd.
Skrifvelse lyda) i den händelse hvad uti berörde afgift för inkommande Tobak vid årets slut finnes hafva influtit, skulle öfverstiga den således i slaten uptagna summan, ett sådant öfverskott uti följande årets stat bör till ersättning för Lazaretlsfonden uptagas.
» Emedlertid har, så vidt Lazarettets räkningar utvisa, något tillskott utöfver den runda summan, 5000
R:dr årligen, aldrig tillfallit Lazarettet för den beviljade tullen å Tobak.
Att försöka en beräkning af den minskning i inkomst, som Lazarettet, till följe af detta summariska liqvidationssätt, fått vidkännas under den långa tid, som sedermera förflutit, vore lika mödosamt som ändamålslöst.
Det torde vara nog att erinra, att utom den förlust, som upkommit genom förändradt myntvärde, Lazarettet, om det vore i åtnjutande af den till dess förmån bestämda tullen af 3 rst. b:ko å hvarje till Riket inkommande skåip:d Tobak, numera, då importen af denna vara kan antagas upgå till 4,500,000 skålp:d årligen, haft att under denna titel påräkna en inkomst af 23,000 R:dr b-.ko årligen, eller 18,000 R dr b:ko (27,000 R:dr r.mt) mera än det statsanslag, som, till godtgörelse derför, utgår.
Jag anför detta förhållande, icke för att derpå grunda ett rättsanspråk från K. Lazarettets sida, men väl för att kunna vädja, ej blott till R.
Stms välvilja, utan äfven till deras rättskänsla, då jag vågar anhålla om beviljandet af ett af behofvet högt påkalladt understöd för denna inrättning.
I detta afseende vöre det visserligen enklast, kanske ock rättsenligast, att låta Lazarettet hädanefter komma i åtnjutande af fulla beloppet af den inkomst, som varit detsamma tillförsäkrad genom ofvanämnda tull å till Riket inkommande Tobak; men då en sådan åtgärd möjligen icke står väl tilsammans
Den 1 December f. m. 317 med de åsigter, hvilka i afseende på tullen i allmänhet kunna komma att göra sig gällande, tillåter jag mig icke att definitivt föreslå denna utväg, men hemställer deremot, att R.
St:r måtte täckas antingen i stat upföra ett bestämdt årligt anslag till Lazarettet, i det närmaste upgående till hvad en tullafgift af 3 rst. b:ko å hvarje skålp:d till Riket inkommande Tobak nu skulle utgöra, eller ock på annat sätt bereda Lazarettet en deremot svarande inkomst, i hvilket sistmde afseende en lätt utväg för ändamålets vinnande otvifvelaktig! vore att, på sätt till förmån för allmänna Barnhuset härstädes vid sistförflutne Riksdag ägt rum, genom lämpligt ökande af stämpelafgiften å Spelkort, som nu till en ringa del tillfaller SerafimerOrdensLazarettet, tillvägabringa det åsyftade understödet.
Om nämnde stämpelafgift, enl. sednaste Riksdagsbeslut fastställd till 12 sk. b:ko eller 37^ öre r:mt, nu höjdes till 50 öre för hvarje kortlek, samt denna tillökning i afgiften, eller 12^ öre, ansioges till SerafimerOrdensLazarettet, skulle, enär antalet af i Riket tillverkade kortlekar kan antagas årligen upgå till icke mindre än 200,000 stycken, på detta sätt en inkomst af omkring 25,000 R:dr r:mt, utan allt Statens betungande, kunna beredas; att de som spela deraf skulle känna sig betungade, är icke att befara; och vore det än så, betydde det väl föga.
På grund af hvad här ofvan blifvit anfördt föreslår jag alltså vördsammast, att R.
St:r måtte besluta: l:o Att till fyllande af den brist, som under åren 1854, 1855 och 1856, till följe af stegrade varupriser, upkommit i K.
SerafimerOrdensLazarettets hushållning, och till godtgörande af den minskning, dess kapitalfond derigenom måst vidkännas, ett anslag för en gång af 27,000 R:dr r:mt varder beviljadt. 2:o Att det anslag af 5000 R:dr b:ko årligen, hvilket nämnde inrättning hittills åtnjutit såsom ersättning för den år 1781 beviljade afgift af 3 rst. b:ko å hvarje skålp:d till Riket in kommande Tobak, måtte, för att någorlunda lämpas efter nuvärde förhållanden, i stat upföras till ett belopp af 30,000 R:dr r:mt; eller, om sistn:de förslag icke vinner bifall, 3:o
Att stämpelafgiften å Spelkort måtte förhöjas till 50 öre r:mt för hvarje kortlek, och den sålunda bestämda tillökningen af 12^ öre, till SerafimerOrdensLazarettets underhåll, anslås.
Eemitterades till Stats- och Bevilln:sUtsk. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. | på 3 e. m.
Albert Munck. 318 Den i December e. m.
Tliorsdagen den 4 December 1856.
För några dagar sedan yttrade jag mig i åtskilliga frågor, rör:de vårt sjöförsvar, och anhåller om tillgift i händelse jag skulle komma att skriftligen nu yttra, hvad jag redan mundtligen anfört, men ämnet är måhända det vigtigaste af alla.
Jag anhåller att få upläsa följande motion.
Hr Mannerskantz följande:
De inom vår verldsdel sednast förflutne händelserika årens erfarenhet, som klarligen bevisat tillvaron af ett farligt maktutvidgnings-begär, som blott med de största ansträngningar kunnat hållas inom tiilbörliga gränsor, har bort gifva åt hvarje svagare folk den lärdomen, att noga se till huru de skola kunna bevara sin sjelfständighet.
Och att Sveriges folk mindre än något annat, i sådant afseende får försumma att vara vaket och upmärksamt, det har säkerligen hvarje Svensk man med oro känt, under den nyss flydda tid, då vi hörde den väldige stridsstormen brusa nära intill våra egna stränder, och hvad stund som helst kunde vänta, att också vi skulle indragas deruti.
Denna gång gick det hotande i vädret oss förbi, och visade oss faran blott på afstånd, men vi få ej derföre låta invagga oss i säkerhet, ty det kan snart komma tillbaka; och då skola kanske vi i främsta rummet blifva utsatta för detsammas våldsamhet, och då vi ej kunna veta, när det kommer, måste vi derföre alltid vara beredda på dess emottagande.
Vi få ej heller med säkerhet räkna derpå, att någon främmande hjelp skall räckas oss i behofvels stund; ty vi kunna ej förneka, att ställningen inom vår verldsdel är sådan, att ingen den ena dagen kan förutse, hvad den andra skall komma, och att sådana politiska hvälfningar lätt kunna upstå, ali hvarje folk derigenom blir lemnadt ensamt, att på egen hand kämpa för sitt sjelfbestånd.
Jag för min del åtminstone är derföre lifligen öfvertvgad, att vi ej i närv:de tidpunkt kunna för oss till besvarande upställa någon mera vigtig samhällsfråga än denna:
Ega vi inom oss kraft nog att försvara vår sjelfständighet, och om vi äga denna kraft, är den så ordnad, att den i behofvels stund i sin fulla styrka kan användas?
På den första delen af denna fråga måste hvarje Svensk, utan undersökning och utan betänkande, lemna ett jakande svar, ty den fasta tron på vårt fosterlands fortbestånd, såsom ett fritt och sjelfständigt land, måste finnas bos oss alla, och vi kunna ej hysa någon annan tanke än den, att samma skyddande försyn, som gaf våra fäder kraft att med framgång kämpa för vårt lands frihet, äfven skall skänka oss förmåga att under stundande framtida prof - Den 4 December e. m. 319 ningar åt våra efterkommande bevara det dyrbara arf, som vi till vårdande emottagit.
— Men blinda för faran af vår nuv:de ställning skulle vi dock vara om vi icke på samma gång måste obetingadt erkänna, att vi, för att kunna hålla oss uppe bland de fria oberoende folkens antal, mera än hitintills måste anstränga oss, efter vår yttersta förmåga, för att hopsamla och ordna all den försvarskraft, som vårt land innesluter.
Vi veta alla alltför väl, hvar vi hafva den farligaste fienden till vårt oberoende, och vid en jemförelse af hans krafter med våra egna, skulle vi nödgas förtvifla om vår räddning undan hans öfvermakt, om vi ej kände vårt mod lifvas af det medvetandet, att det lands läge och beskaffenhet, som vi hafva att försvara, lyckligtvis är sådant, att detsamma erbjuder en ganska fast ställning, derinom en stridbar befolkning, som väl användes, bör kunna med framgång försvara sig emot en mycken öfverlägsen angripare.
Men stridbar och stridsfärdig måste hela befolkningen vara, annars är det fara värdt, att försvaret skall blifva alltför svagt att motstå det väldiga anfall, som vi sannolikt en dag hafva att förvänta.
Mången inom vårt land har länge hyst den föreställningen, att vi ännu, likasom vi i fordna lyckligare dagar hafva gjort, skulle kunna täfla med vår mäktigaste granne om herraväldet öfver den sjö, som skiljer oss ifrån honom, och att vi derföre, genom att öka kraften af vårt sjöförsvar, med något hopp om framgång, skulle kunna bemöda oss, att alldeles utestänga hans anfall ifrån våra kuster.
Denna förvillelse, alstrad af de ärorika minnona ifrån den tid, då Sverige verkligen kunde kämpa om herraväldet öfver Östersjön, och längst bibehållen hos några äldre örlogsman, som naturligtvis icke gerna velat afstå ifrån tron på deras vapens företräde, kan dock antagas numera i det allra närmaste hafva försvunnit.
Men då likväl nyligen här på detta rum den satsen åter blifvit uttalad, att Sverige bör bygga tryggandet af sin sjelfständighet hufvudsakligen på ett öfverlägset sjöförsvar med en talrik flotta af större Örlogsfartyg, måste jag uttala min motsatta öfvertygelse vara den, att det visserligen skulle vara ett högst dåraktigt och farligt företag att sålunda bortspilla Sveriges bästa krafter på det höga vågspelet af dn täflare om herraväldet öfver Östersjön, som efter all sannolikhets beräkning, under nuv:de förhållanden, aldrig skulle kunna lyckas och som, äfven om det lyckades, icke skulle kunna ovilkorligen förhindra en till lands stark angripare att landstiga och fästa sig på mången för honom blottställd punkt af våra vidsträckta kuster.
Visserligen blef den storartade planen sammanbunden med den framkastade tanken på den Skandinaviska Nordens enhet; och denna framtidsdröm, för hvars upfylleise äfven jag sympatiserar, kan om den en gång vinner sin fullbordan, kanske möjliggöra den Skandinaviska Flottans nu också drömda välde öfver de Nordiska farvattnen.
Men intill gryningen af det stora Skandinaviska förbundets dag klarligen synes utbreda sig öfver alla de tre Nordiska rikena, tror jag för min del bäst och klokast vara att äfven de som nitälska för den Svenska ÖrlogsFlottans framtida storhet, nu om henne påyrka, att hon skall koncentreras till en 320 Den 1 December e. ra. liten, men i alla afseende» fullgod kärna, som rik på inre lifs* kraft, blir mäktig af en starkare utveckling, när bättre tider komma och att vi derföre här i vårt land icke nu böra sträfva att hålla flere elier andra fartyg, än vi kunna i fullständigt bästa skick utrusta och särdeles väl bemanna, med i den svåra tjensten på sjön utmärkt skickligt befäl och fullkomligt dugligt och sjövandt manskap, samt att vi, framför allt, icke må sätta vår lit dertill, att äfven den starkaste Flotta skall kunna utgöra ett säkert värn för vårt lands sjelfständighet.
Efter min upfattning måste således Landthären vara hufvudsak, men Flottan blott en underordnad, fast nyttig bisak i fråga om vårt lands försvar, och jag tror att många skola med mig härom instämma.
Deremot fruktar jag att meningarne skola befinnas mycket mera delade i afseende på en sats, som jag redan för sexton år sedan här har uttalat, och under närv:de tidpunkt anser vara högst nödvändigt att ånyo framställa, den nemi.: alt Sveriges landtförsvar skall stödja sig främst på Folkbeväpning och icke främst på stående här.
Min fasta öfvertygelse är dock, att förr än både Styrelse och Folk gemensamt erkänna giltigheten af denna sats, och gifva åt densamma en fullkomligt konseqvent tillämpning, vid ordnandet af vårt lands lefvande försvars-krafter, förr kan ej vår sjelfständighet anses vara med full säkerhet tryggad.
För att icke missförstås, vill jag genast anmärka, att jag med folkbeväpning icke menar ett tillfälligt upbåd af oordnade, oöfvade och odisciplinerade folkhopar, hvilka' man, då fienden kommer i landet, ger vapen i händerna och förser med mer eller mindre duglige anförare, utan jag förstår dermed en sådan organisation af vårt lands krigshär, hvarigenom, under tillräcklig öfningstid inom hären åt alla Svenska vapenföra ynglingar en så långt utbildad stridsskicklighet bibringas, att när kriget utbryter eller fienden tränger in i landet, hela den manliga befolkningen inom en viss ålder i de yngre åren, står stridsfärdig, att efter en på förhand upgjord plan ingå i härens leder, för att genast deltaga i landets försvar, och jag bör härvid tillägga, att då jag fullkomligt inser behofvet eller åtminstone den stora obestridliga fördelen af att äga en väl disciplinerad och väl öfvad stam af äldre i stadig krigstjenst stående män, omkring hvilka, såsom deras lärare och föredömen i vapenförning och krigslydnad, de ur folkets in i härens leder inträdande yngre krigarne kunna sluta sig, så förkastar jag icke alldeles hvad man kallar »Stående här», utan yrkar blott, såsom jag förut har nämnt, att Folkbeväpning en skall vara hufvudsak vid vårt lands försvar.
Man har länge påstått, att vår indeldta Här vore det säkraste palladium för vårt lands sjelfständighet, och det är ej många dagar sedan, en sådan sats här uprepades, då man sade: »att blott vårt gamla indelningsverk orubbadt bibehölls, kunde Sveriges Konung och Sveriges land vara trygga för alla både yttre och inre faror.
Jag förbehöll mig svaret till denna sats till ett annat tillfälle, och vill nu förklara min tro vara att Svenska folkets ärfda kärlek till det lagbundna Konungadömet och för sina fäders Iand, är det enda säkra Den 4 December e. m. 321 säkra värnet för både Sveriges Konung och Sveriges land, och att den Indelta Hären ensam ingen trygghet har att erbjuda i någotdera afseendet.
Det är dock blott med hänseende till den indelta Härens förmåga att skydda emot yttre våld och inkräktning, som jag här har att yttra mig.
Men hvad jag derom har att säga, sammanfattar jag i det påståendet: att den indeldta eller ändå mera, hela den nuv:de både indelta och värfvade stående Hären, fastän till största delen bildad af förträffliga elementer och om ock den erhåller en vida större krigsduglighet än den nu äger, dock är alltför svag och fåtalig att kunna räcka till att försvara vårt vidsträckta land.
Jag har först yttrat, att om än Sverige kunde mäta sig pä sjön med sin mäktige östra granne, så skulle denne dock icke derigenom kunna förhindras, att med betydliga anfallskrafter landstiga någonstädes, nästan hvar som helst på våra vidsträckta kuster, och ännu mera omöjligt blir att afvärja en sådan landstigning, då Sverige icke kan och derföre icke hör ingå i någon så vådlig täflan, som den att försöka beherrska Östersjön med en öfverlägsen stor Flotta.
Och hvad den s. k.
Skärgårdsflottan beträffar, den må framdrifvas med rodd eller med ångkraft, så kan densamma visserligen blifva ett nyttigt hjelpmedel till försvarande af någon för dess användande lämplig del af våra skäromgifna kuster, men icke heller den kan hindra en stark fiende att komma in i vårt land och ändå mindre att der fästa sig sedan han redan inkommit.
Och likaså förhåller sig med befästningar, att de kraftigt kunna bidraga att skydda en och annan, vare sig i strategiskt eller politiskt afseende särdeles vigtig punkt, och derigenom för en fiende försvåra möjligheten att landstiga, der han helst skulle vilja, men alldeles utestänga denne, det kunna och det afse de naturligtvis icke.
Hvarförutan måste märkas, att både en stor Örlogsflotta, en talrik Skärgårdsflotta, och vidlyftiga kustbefästningar, för att kunna begagnas eller försvaras, till sin bemanning eller besättning fordra starka och väl öfvade lefvande stridskrafter, som alltså måste blifva hufvudsak, äfven vid försöket att hålla vår fiende undan från våra kuster.
Såsom jag redan ofta har uprepat, tror jag dock för min del icke på möjligheten att afhålla en mäktig angripare från att landsätta och upställa en stark härsmakt någorstädes, der han vill på vår kust.
Och jag anser således att vi måste vora fullt beredda att möta honom inom vårt eget iand, och när vi äro4vungne härtill, då måste vi ock möta honom genast då han kommer med nog talrika stridsfärdiga härmassor för att kasta tillbaka hans anfall innan han fått fatta fast fot i vårt land, — ty dels blir del mycket svårare att jaga den fiende bort, som vi lemnat rådrum att fästa sig i vårt land, och desto mera ju längre han här fått dröja, och dels tillåter oss icke svagheten af våra materiella krafter att göra hvarken långa eller många fälttåg eller att länge hålla talrika stridsmassor uphådade. II. H. 21 322 Den i December e. m.
Om detta, som jag tror, mäste erkännas vara riktigt, då följer också deraf, att vår nuv.-de försvars-organisation, med en liten någorlunda öfvad stående här af knappa 30,000 man, samt en nästan alldeles oöfvad Beväring, af flera gånger denna styrka, icke kan upfylla Sveriges behof, alt i anfallets första tider genast afslä detsamma genom användande af tillräckligt talrika och tillräckligt öfvade stridsmassor.
Den fåtaliga stående Hären, som måste fördelas öfver hela vårt land, skall ingenstädes kunna samlas, uti någon för en stark fiende aktningsbjudande styrka; och Beväringen, som fordrar veckor och månader att öfvas, innan den kan insättas i den mot fienden användbara härens leder, skall derföre allt för sent kunna komma denna till förstärkning, men deremot, för sin öfning, draga bort ett stort antal befäl, som bättre behöfdes att på krigsskådeplatsen användas; och då det dessutom icke blefve möjligt, att på en gång öfva den nuv:de Beväringens hela styrka, hvartill fordras mera befäl, än att föra densamma i elden, skulle vi aldrig kunna upställa en stridsfärdig här, talrik nog att möta den anfallsstyrka, som vår fiende kan sätta på vår strand, redan vid sin första landstigning och mycket mindre den, som han skall ställa emot oss, om han får tid att ostörd af oss, säkert fästa sig i vårt land.