Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anlagens nära skyldskap med de Creutziska är obestridlig: men, ytligare bildad än Creutz, var han (såsom det tyckes) i den antika vitterheten endast flygtigt bevandrad, helt och hållet af fransyska författare uppnärd, med den tyska litteraturen alldeles obekant145, och kännande de öfriga ny-europeiska blott ofullständigt; desto fogsammare i allo efter sin Konungs smak, som egentligen fullbordade hans uppfostran, blef han någonting både mindre och mera, än Camillas Sångare.
I allmänhet skulle vårt omdöme öfver Oxenstjernas poesi kunna uttryckas ungefär så: han är en skald, mindre kraftig och djup, än mild och öm; behagfull, men äfven behaglysten och gerna ståtande; ofta qvick, oftare sentimental (stundom intill trånmatthet) och halfmelankoliskt glädtig; lysande, ett slags briljanterad Creutz, med yppigare färgor, men (merändels) vekare ton och undulerande contourer; mera målare, än uppfinnare; mera colorist, än tecknare; i plan-anläggning underlägsen både Creutz och Gyllenborg; mindre innerlig än den förre, mindre manligt allvarlig än den sednare, men öfverträffande den ene i glans, den andre i böjlighet, värma och klang, bägge i prakt; rikare på känslor och bildspel, än på tankar och fasta former; i tankarnas art oftare genomskinlig, blänkande, fin, uddig, än originell, hög och dristig; i sin känslostämning vidt och eldigt omfamnande, mera sällan genomträngande; mäktigare i den yttre Naturens skildring, än i den inres; dock ägande toner äfven för denna, när (hvilket ofta sker) hans diktning blir ännu skönare genom det subjectiva framträdandet af skaldens person, än genom föremålens egen skönhet.
Det är toner, som då klinga omedelbart fram ur hans vackra hjerta, – särdeles när han anslår ömhetens, saknadens och längtningens strängar; de ljuda då så skärt och röra så huldt, att man blott hos Lidner, Kellgren och Franzén träffar liknande.
Det är enkannerligen sådana, som gifva själen åt de luftigt allegoriska transparent- taflor, i hvilka han älskar att parallelisera Naturens och Andens lif, eller måla den förras företeelser och förändringar såsom den sednares bildliga motsvarigheter; det är i främsta rummet sådana, som rädda den beskrifvande skaldekonst, hvars förnämste representant i Gustafs tidehvarf han är, från missödet att i sitt hela urarta till ett slösaktigt grannlåts-glitter, ytterst skimmerrikt, men kallt och under all sin mångfärg enformigt.
Vi säga, ”i sitt hela”: ty styckevis förekomma dylika urartningar; men bakom dem qväller alltid en oskuldsfrom skönhetsglädje, hvars ovillkorliga känsloflöden snart åter öfversvalla siraterna och ånyo upplifva målningen.
Anmärkas kan, såsom något hos honom eget, på engång denna oskuld och denna lust att ständigt vara grann; men också bär, hos honom, sjelfva detta begär lika mycken prägel af ett lifligt natursinnes barnfröjd, som af hofmannens elegans och praktlystnad.
Oxenstjerna är i sjelfva verket, före Tegnér, den präktigaste af alla svenska skalder; och visserligen sker ofta nog, att hans sångmö, icke nöjd att endast smycka sig med blommor och juveler, kläder sig från hufvud till fot i rosor och ädelstenar.
Föröfrigt satte denna sångmö målet för sin kärlek ej blott i ett arkadiskt samlif med Naturen.
Innehållet af hennes natur-åskådning och landtliga njutningar skulle äfven, så långt henne möjligt var, blifva ett fosterländskt: hennes uppmärksamhet skulle sysselsättas företrädesvis af svenska ämnen, svenska minnen; dessa skulle med sin inhemska själ genomtränga, genomglöda, helt med sig sammansmälta den fransyska formen; och dymedelst förvandla den – alldeles som Gustaf det önskade – till en fullkomligt inhemsk.
Också har hon, äfven häruti, ganska ofta lyckats förundransvärdt, att besegra denna forms abstracta och conventionella egenheter.
Stundom vågade hon nedstiga under kretsen af den hofviska belefvenhetens och vitterhetens ordförråd, att till målningens större sinnlighet upptaga flerahanda derur bannlysta ”bygdens bilder, talesätt och namn”.
Ja, hon gick än längre; och försökte till och med, att i vår skaldekonst återupplifva de forn-nordiska mytherna.
Dock inskränkte sig detta sista (liksom i ”Disa”) inom skämtets område; eller ock (liksom i en ”Mythologisk Scen uppförd vid Konungens återkomst från Ryssland”) stannade det vid utbytandet af vissa romerska guda- och hjeltenamn mot vissa skandinaviska, som hardt nära utgjorde den tidens hela kunskap om vår Nords fornverld146.
Sinnesstämningen, den goda viljan förtjenar ändå, jemväl här, vår aktning; och lika litet i den historiskt-poetiska rigtningen, som i den physiskt-poetiska, bör sanningen af denne skalds varma fosterlandskänsla kunna förbises.
Såsom naturligt är, afspeglar Oxenstjernas poesi både sina starka och sina svaga egenskaper, troget, i hans sätt att behandla Språket och Versen.
Man har i förra hänseendet beskyllt honom för en alltför stor eftergifvenhet mot fransyska inflytelser; som stundom föranledt, ej blott enstaka osvenskheter, utan ock trögheter i periodbyggnaden, sväfvande obestämdheter, ja verkliga oklarheter, – undanröjda först då, när man tänker sig hur meningen skulle låta på fransyska.
Denna beskyllning kan ej vederläggas.
Kanske vidlåder det öfverklagade felet dock allramest hans prosa: hvilken, utom ett på Svenska Akademiens vägnar författadt ”Äreminne öfver Konung Gustaf III”, till det mesta består af en mängd ”Åminnelse-Tal147 hållna i Stora All”männa Frimurare-Logen i Stockholm.
Man behöfver ingalunda vrångt nagelfara, hvarken dessa Tal, eller ens det med stor omsorg utarbetade Äreminnet, för att påträffa slika bristfälligheter.
Öfverhufvud är han i sin prosa alldeles den samme Oxenstjerna, som i sin poesi; således både i felen och behagen.
Mycket af hans vältalighet har värde blott såsom en fyndig tillfällesrhetorik; högst sirlig, men ock lika hjertligt menad.
Mycket har äfven väsendtliga skönheter: oftast ljufva; någongång stora.
Kanhända talar i ”Äreminnet” en anda, för vek för sitt ämne; men det är, icke destomindre, ett praktstycke som framförallt derigenom tjusar, att det tolkar den redligaste kärlek och beundran.
– Om hans Versification dömmer Hammarsköld icke orätt, att den ”än intager oss med Tassoniskt behag, än söndersliter våra öron med hårda missljud”.
Der herrskar, i sanning, en besynnerlig tvedrägt mellan principer:
Å ena sidan: den finaste musikaliska hörsel, understödd både af vårt modersmåls afgjorda böjelse för hestämd, ren, fulltonig välklang, och af begäret att äfven i sjelfva versens ståtlighet ingalunda efterstå de latinska och fransyska mönstren.
Å andra sidan: dels en afsigt, att genom skenbara ovårdsamheter om takten och ordens verkliga accenter bryta eller variera den entonighet, som dessa mönsters högtidligare versarter så gerna i Svenskan antaga; dels ett makligt låta-sig-gå, halft familjert, halft förnämt, som icke heller är rentaf omedvetet, utan anser sig tillhöra rätta tonen af de poesies fugitives, hvilkas manér han i en massa af versificeradt vänskaps-glam, artighetskram och sällskaps-joller har efterbildat.
Det är klart, att härvid låg till grund ett missförstående af Fransyskans och Svenskans alldeles olika naturer.
Sådana tonvigt-förbytningar, som äro både oundvikliga och prydliga i ett språk, hvars prosodiska betoning är en blott sväfvande och egentligen blott oratorisk, måste, försökta i ett så poetiskt språk som vårt, gifva intrycket af prosodiska origtigheter, och dermed åtminstone i de flesta fall – åstadkomma långt mindre behag, än obehag.
Hvad särskildt alexandrin-versen angår, så har den fransyska en takt, hvars art (noga tagen) är fastmer anapestisk, än jambisk; och kunde man ej på annat sätt undkomma de olägenheter, som åtfölja den svenska alexandrinens motsatta lynne, så vore tvifvelsutan bättre – näst intill att göra inga alexandriner (äfvensom i allmänhet inga verser) – att göra hur entoniga som helst, än knaggliga, ledbrutna, sönderfallande.
Men man kan göra ypperliga, utan att alls behöfva stöta modersmålets genius för pannan; det har, ej blott Creutz, ej blott Leopold, ej blott Lidner, det har – Oxenstjerna sjelf (och lika öfvertygande) bevisat, så ofta han hörsammat sina bästa ingifvelser.
Se vi närmare efter, hvar han plägar till öfvermått taga sig alla dessa versificatoriska friheter, hvilka Sjöberg med så mycken emphas prisade till Gyllenborgs förtret: så upptäckes ock, att det är mestadels i de smärre, af allahanda tillfällen föranledda Strö-verser, dem hans pligter mot hofvet, mot vänskapen, mot damerna (nästan i likhet med Dalin förut) än aftrugat och än aflockat honom.
I detta slags poemer möter oss ett sådant hvimmel af godtyckligt förändrade ord-betoningar, – af huru som helst anbragta daktyler, – af stumma och tavtologiska rimmanden på e, en, het, heten, o. s. v., – af rim dylika som rätt och altaret (m. fl.), – att det synes esomoftast tillhöra, icke undantagen, utan just regeln.
Äfven i dedicationerna framför sina större dikter låter han sig ofta sålunda flänga fram öfver stock och sten, – cavalièrement; men onekligen mera cavaljeriskt än poetiskt 148.
Billigtvis må dock erinras, att felet här, i det hela, väl mindre är ett fel af Skaldens konst, än en brist (om man så vill) hos det instrument, hvarpå han spelat.
Svenskan lämpar sig ogerna till eleganta hvardagligheter, galanta flygtigheter, charmanta flatterier, småsöta fjollerier, gudomliga lapprier.
Hon är dertill nog spröd och nästan alltid med förmycket eftertryck tonvigtig, yrkande på en viss både innehållets och formens dugtighet.
Denna påminnelse var en af dem, för hvilka Thorild ifrigast påkallade gehör hos de vitterhetsmän, som i hans tid gåfvo den herrskande tonen.
Det förekom honom, som vore de på väg att upplösa hela Svenska Poesien till ett societets-täckt, men eljest betydelsetomt krimskrams af idel Divertissementer, Prologer, Coupletter, Epitrer Complimenter och Bonsmots.
Tidens smak tycktes honom både i sin production befatta sig öfver höfvan med dylika småsaker, och i sin kritiska värdering göra alltför stort väsen af den talent, som i sådant utmärkte sig.
Bland hans anklagelser mot Kellgren är denna en af de hufvudsakliga.
Medgifvas måste i alla fall, att Kellgren är bland våra skalder den ende, som det har rigtigt – eller nästan alltid –klädt att vara fransyskt sjelfsvåldig, och prata underhållande bagateller med ett sken af vårdslös beqvämlighet.
Leopold har visserligen i ett och annat stycke af detta slag på lysande sätt lyckats; men han har då uppnått målet endast genom den sorgfälligaste bearbetning, glattning, slipning, tillspetsning 149.
Oxenstjernas sånggudinna, med all sin både lätthet och i månget afseende bibehållna menlöshet, är likväl en af de skönheter, hvilka det anstår bäst att vara parerad; om än stundom enkelt, dock parerad likafullt.
Sådan är hon t. ex. i berättelsen om Drottning ”Disa”: en rimsaga i den franska Contens maner, infattad i ramen af ett skaldebref.
Detta poem kan, i sin art, af ingen öfverträfFas: ej af Frankrikes största mästare deri; ej af Kellgren.
Skalden låter här sin sångmö dansa för oss i en drägt, lika förförisk, som Disas egen; med blickar, som glänsa, med löjen som mysa, i samma strålar, af skälmsk list, glad oskuld och lekande vishet.
De bästa af de Oxenstjernska brefven och öfriga tillfälles-verserna äro alltså de, i hvilka hon mest närmar sig ditåt, i skick och intryck.
Hon sväfvar då emot oss i en smakfull morgondrägt, och sätter sig ned
Uti en Divans famn, som kröker
Sin bädd, af gyldne dynor rik ,
att förtroligt meddela, nu något qvickt och ystert joller, nu någon öm bekännelse.
I allmänhet äro de Tillfällighets-skrifter, som upptaga hälften (om icke mer) af Oxenstjernas ”Arbeten”, sällan så rentaf utan poesi, att de icke röja sin härkomst från en poet.
De svagaste träffas bland dem, som blefvo utgifna efter hans död.
Eljest kunna de gälla (om ej för annat) åtminstone för fragmenter af en poetisk hofmans – conversation och dagliga umgänges-språk.
Dertill kommer ett tvåfaldigt historiskt värde: somliga upplåta för oss det innersta af Skaldens enskilda mensklighet, och tillika af hans vexelförhållanden till vänner och väninnor, som (till en del) sjelfva äro både älskvärda och af ryktet förevigade personligheter; andra åter ställa derjemte för vår åskådning Gustaf III:s
Hof ifrån den sida, hvari det visade sig synnerligen då, när ”ljusets Drott gick från prakten af sin höghet
Att en famille få lefva fri
Med Gracer och med Sånggudinnor”,
såsom det heter i Prologen till den på Gripsholm gifna första representationen af Konungens lustspel ”Gustaf Adolfs Ädelmod”.
I de förra se vi således, bredvid fruntimmer upphöjda genom rang och än mer genom snille och skönhet, framträda Gyllenborg, Creutz, Ehrensvärd, Adlerbeth, Leopold, den latinske skalden Älf, med flera.
Till Creutz skrifves den 27 Augusti 1783 en begäran, att få läsa hans Opera ”Rustan och Mirza”, om hvilken då ryktet gick, att den vore nyss fullbordad; dess hjelte, sade man, vore ”en Prins utan like, fostrad af en Fée till höjden af Dygdens mod”; man skulle här förnimma på scenen yrkas
De största pligters ädla lag,
Och allt förförelsens behag
I strid med dygdens hela styrka 150.
Men hvem mottager ej äfven gerna inbjudningen, att se i spegelbild åtskilliga inom Gustafs hof firade ”fêter med omvexlande föreställningar af Baletter, Sånger och Scener, ömsom sökta i Historien, Fabeln, Riddaråldern och Féernas rike, ömsom författade på Svenska och Fransyska”?
Skalden, hvars egna ord vi här nyttjat, tillägger, att han velat, af många sådana, meddela ett urval; som ”torde för efterverlden äga det värde, att, under det
Historien förvarar en stor Konungs allmänna gerningar, äfven till någon del teckna behagligheten och lynnet af hans enskilda lefnadssätt, och smaken af de umgängsnöjen åt hvilka han älskade att lemna stunderna af sin enslighet”.
Ett af de mest karakteristiska bland dessa stycken är det, som skildrar Tornerspelet vid Drottningholm den 29 September 1779; hvars ämne, hämtadt ur den gamla romanen Amadis, föreställde eröfringen af trollmannen Arcalai slott, verkställd af Riddaren Esplandian för att befria Drottningen Briolanie.
Konungen var Esplandian.
Oxenstjernas poem är en egenmäktig episod, öfverenskommen mellan honom och den undersköna Grefvinnan Löwenhjelm; hvilken dermed, alldeles i den fordna riddartidens styl, öfverraskade Konungen och bragte denne, som ville vara ett mönster af ridderlig courtoisie, uti ej ringa förlägenhet; hvarur han, slutligen, kunde blott med samme skalds biträde reda sig.
Hon hade nämligen i föregående torneringar varit hans Dame; men vid detta tillfälle, i den tro att hon ännu ej vore återkommen från en resa, bar han, i stället för hennes färgor, den för sin fägring lika frejdade Grefvinnan Höpkens; och blef derföre nu af den öfvergifna Sköna, i det högsta chevalereska pathos, ställd till rätta.
Äfvenså bivistar läsaren villigt det Divertissement, som den 19 Augusti 1786, då Konungen ”lade hörnstenen vid Brahelund till det nuvarande Haga”, uppfördes i dess park, med ”gröna fältet” till skådebana, med musik, chörer och baletter ”spridda på flera ställen i bosquetterna” 151.
Det höfdes der Nöjets genius, att sjunga:
Jag ändtlig med en Kung förenar mig i dag;
Men det är ej en Kung, blott Gustaf sjelf jag följer.
Vården, Lekar, Löjen, Frid,
Detta rum, som jag bereder,
Der engång, från mödans tid,
Gustaf går att söka eder!
Skingren med er andedrägt
Allt det qval, som lifvet tvingar;
Ock låt, kring den grund jag sträckt,
Sväfningen af edra vingar
Jaga bort bekymrets flägt;
Låt, af Floras hand betäckt,
Blommor här kring spiran knytas,
Och, ibland, i herdadrägt
Kungamanteln glädtigt bytas;
Låt, från tvångens höghet fri,
Oron här hans tillflykt skona;
Offren honom ock en krona, –
Men må den af rosor bli!
De största af Oxenstjernas skaldeverk äro ”Dagens Stunder” och ”Skördarne”.
Dessa ha äfven, jemte sången öfver ”Hoppet”, alltid varit de berömdaste.
På dem lade han ock sjelf, i alla afseenden, mesta vigten; måhända med tillägg af den lilla lärodikten ”Oskuldens Religion”, hvilken han sannolikt betraktade med mycken faderskärlek.
Också var hans sångmö visserligen mera på sitt ställe i detta qväde, än när hon försökte philosophera öfver ”Ödet”; hvaraf frukten blef ett långt, högtidligt rimstycke, fullt af moral, men oklart i uppfattning, svagt i hela sitt utförande, och äfven i sin vers en profcharta på ungefär alla den Oxenstjernska verskonstens oarter 152.
Högre står, i hvarje hänsigt, det nyss förutnämnda qvädets ljufva framställning af from religionsvishet; men mera utmärker det sig dock genom sin sedliga skönhet, än genom en i egentlig mening poetisk.
Ett verkligt poem deremot är den lyriskt-allegoriska tankedikt, der Hoppets magiska väsende, thron, hofstat och välgerningar målas.
Men den bör läsas i sin ursprungliga skepnad, sådan den finnes i tidskriften ”Svenska Parnassen”.
I sin sednare bearbetning har den bortbytt, mot en på bredden utvidgad didaktik, åtskilligt af det luftiga, skära, sommarnattsdröm-lika, hvarmed dess första uppfinning och skildringar hänförde: så t. ex. sjelfva den med skäl högtprisade, och äfven af Thorild beundrade strophen, der Hoppet byggde sitt tempel
Uppå en nytänd månas spets.
I alla fall, och ehuru vansklig enhvar allegori är, som inskränker sig inom personificationen af begrepp och känslor, tager den sig här vida förmånligare ut, än i de flesta så beskaffade stycken.
Skalden har sjelf lemnat oss tillfälle att jemnföra, om vi härifrån skänka ett ögonkast åt de förolyckade allegoriska figurerna i den temligen matta Oden ”öfver Konung Gustaf Adolfs död”.
Med undantag af vissa stycken i hans större verk, var den rena lyriken hans sak blott i sina smärre former: så i den täcka sången ”Till mitt Pomerans-träd”; så i de rörande orden ”Till Sömnen, på en aria af Metastasio”.
Djupare, fastare, rikhaltigare är den allegori, som ligger till grund för den stora och lyriskt-didaktiska naturmålnings-dikten ”Dagens Stunder, Poem i fyra Sånger”.
Väl kan Naturen sjelf betraktas såsom en personification af begrepp och känslor.
Men hon är detta i concreta former, i hvilka hon äfven har en egen, på sjelfständigt vis verklig, tillvarelse; som är, fastän å sin ena sida beroende af Menniskans och motsvarande den medelst företeelser, hvilka derföre kunna uppfattas ur menniskoartad eller mennisko-enlig synpunkt, likväl å andra sidan af den alldeles oberoende.
Härigenom blifver alltså Naturens lif en reell allegori öfver Menniskans, eller förhåller sig till menniskolifvet såsom dess symbol det vill säga: såsom dess just genom sitt sjelfbestånd verkliga sinnebild.
Hvad hon i sitt hela är, det måste hon vara så i tidföljden, som i samvaron, af sina företeelsers allmanna tillstånd och omvexlingar; och således kan Poesien tvifvelsutan så uppfatta Morgon, Middag, Afton, Natt, att hon förskönande utvecklar åskådningar, för hvilka de, hvardera genom sin egendomliga krets af naturtaflor, successift återspegla innehållet, betydelsen, historien af menniskans särskilda åldrar och slutliga jordiska förgängelse-lott.
Vill hon dervid göra Naturbeskrifningen eller Landskapsmålningen till sin hufvudsak, och ej blott episodiskt inlåta sig på dess område: så kan endast en sådan tankesyn och känslostämning gifva den enhet, som sammanbinder de eljest spridda taflorna till en innerligt lefvande konst-skapelse, i hvilken de upphöra att vara successiva på ett blott utvändigt vis.
Och att detta syfte verkligen var Oxenstjernas, visar den utlåtelse i hans företal, der han berättar, att hans afsigt hade först varit inskränkt till blotta beskrifningar, men sedan ”lemnat rum för den mer utvidgade, att med dem äfven sammanfoga moraliska föremål, och teckna Naturens förändringar i de synpunkter, under hvilka de, som afbilder af vår egen ombytlighet, röja sig för den betraktande, och tala till hjertat likasom till ögat”
Hvad han åsyftat, har han, åtminstone till det mesta, uppnått.
De lyckligaste af dessa målningar äga ej blott prakt.
De uppenbara på hvarje punkt en själ, som talar till själen; och sin förnämsta skönhet erhålla de genom värman af den kärlek, hvarmed deras konstnär, liksom en son efter lång frånvaro, störtar sig intill Naturens hjerta med ögon, för hvilka Modrens yttre behag öfverallt genomglänsas af de oförgätliga inre.
Sannt är: ännu belåtnare hade vi blifvit, med någon mindre moralisering här och der, och med någon större concentrering i det hela.
Minsta anledningen till slika önskningar gifver den herrliga ”Natten”.
Sjelfva ”Morgonens” målning, – ehuru näst intill Nattens den yppersta, – föranleder dem: och än mer ”Aftonens”; fastän äfven denna sång har förtjusande skönheter (t.ex. den elegiska i afdelningen från sid.
73 till sid. 78).
På smaken beror, om till dem bör räknas det förnäma och högtbelefvade qväll-sällskapet hos Alcindor och Elmire, i hvilkas salong vi plötsligt befinna oss bland Selis, Lisidor, Mirza, Lisandra, Selmon, Belinda och Valtor153; mellertid gör det dock sitt bästa, att bete sig landtligt och trefligt.
Vi kunna bakom de något fada namnen tänka oss desto interessantare personer, samlade i Vingåkers-bygden såsom gäster på detta Skenäs, hvarom
Skalden yttrar i sin tillegnan af ”Skördarne” till Gyllenborg, att det skall intaga sitt rum
bland Sveriges trakter
Som dess Vaucluse och Mantua.
”Middagen”, här (liksom i sjelfva Naturen) vackrast i begynnelsen, mattas sedan, tänjes och tynar.
Skaldens röst och vingar tryckas der af samma hetta och dofva qvalm, som de öfriga sångfåglarnes.
Alfred, som i en löfsal väcker sin Camilla ur sömnen, lyckas ej dermed synnerligt att lifva taflan; och sjelfva fröken Mirza, som badar sig, tycks blott något dufvet härma den badande Creutziska Camilla.
Men i ”Nattens” alltfamnande tafla, majestätligt mörk och midt i sitt mörker lysande af högsta präktighet, lyfter sångaren sig, och oss med honom, till en flygt, som låter för Kritiken återstå – blott tystnad, om icke knäböjning.
Men det är tid, att med ett par prof, det ena ur ”Morgonen”, det andra ur ”Natten”, bekräfta hvad jag sagt.
Innehållet af det förra är en helsning till den uppgående Solen och hennes sällskap.
Med en pensel, som i allmänhet gör denna sång förtjent af Tegners omdöme, att morgonvindarne blåsa der öfverallt och morgondaggen ligger qvar öfver den skimrande taflan, skildras dagbräckningen; gryningen; den väckande lifsflägten; Morgonrodnans framkomst; hennes döttrar, Färgorna, som vid den för oss ännu osynliga Solen tända sina facklor och sprida deras verkningar öfver fälten, luften, skyarne, vågorna, på hvilkas toppar de ”sålla, liksom tända droppar, ett rörligt guld”.
Men målningen af sjelfve Ljusdrottens nu följande uppträde, så majestätlig och glansrik den än är, öfverstrålas likväl af samma ämnes behandling i ”Skördarnes” tredje sång.
Jag vill derföre här välja blott dessa stropher af skaldens välkomst-hyllning till den makt, som ”varar, sig lik, segrande på Tiden”, äfven sedan dess stad vid Nilen fallit i grus, äfven sedan Memnons stoder blifvit stumma och man fåfängt söker Mithras thron:
Själ af systemer, dem du leder!
Lif af din anförtrodda verld!
O Sol! hvad undran, om din heder
Af jorden mottog Gudars gärd?
Ej åldrarna din kraft förringa:
Du skiften ser, men känner inga.
Då stjernor dö och tända sig,
Du ensam lika klarhet hyser;
Och evig i den bana lyser,
Der nya verldar möta dig.
Kom! och ännu från Österns throner
Tag samma gärd, som egnas Dig!
Hör, af Klimater, Folk och Zoner,
Din lofsång, som förnyar sig!
Polens barn, bland smälta isar,
Dig på sin sänkta drifva prisar;
När Guebern, af din uppgång mött
I samma stund vid Gangens stränder,
Med dina egna flammor tänder
De rökverk deras värma födt.
Kom! genom himlens kretsar buren;
Den Skaparn lik, som, stark och mild,
Förtrodde åt din vård Naturen,
Att föreställa der Hans bild!
Ditt ljus, som oombytligt varar,
Hans evighet oss uppenbarar;
När du ger lif, när du förtär,
Din lågas kraft Hans allmakt målar;
Och när du sänder värmans strålar,
Du vittnet af Hans godhet är.
Lif! njutning! verksamhet! förmåga!
J, Dagens barn och Himlens ätt!
Förståndets krafter! känslans låga!
Hos menskan tan igen er rätt!
Välkomne, Ljusets Gudamakter,
Som följt på nytt, till våra trakter,
Kring Solens vagn, dess segertåg!
Åt jorden sällhet återgifven,
Och skönhet, glans och bildning lifven,
Som gömd i nattens mörker låg!
Er ankomst firad är af löjet
Och af de lekande begär,
Behagen, och det rena nöjet,
Som oskulden i famnen bär:
Men snart förena de sig alla
Att en gudinnas hägnad kalla,
Som, för dem alla lika kär,
Af oförgänglig fägring prydes,