Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om någon gengångare, från en längesedan förfluten tid, mött hennes blick, hade hon svårligen kunnat blifva mera häpen än nu, då från tröskeln midtemot den, på hvilken hon sjelf stod, grosshandlaren Billings långa, något framåtböjda gestalt stirrade emot henne, liksom förvandlad till en bildstod.
Den svarta tillernade brudgumsdrägten, som han bar i följd af aftonens högtidlighet, de blixtrande ringarne på fingret och de ännu mera blixtrande diamants- och topasnålarne mellan de bländande hvita vecken, som framskymtade under vesten, allt detta, i förening med det likbleka ansigtet, gjorde att fru von Horst tvekande drog foten till hälften tillbaka öfver tröskeln.
Hela hans figur påminte lifslefvande om den döde gästen i Herbesheims saga, om hvilken traditionen förmäler, att han en gång hvarje århundrade, uti alldeles lika drägt som Billing nu bar, vandrade några veckor på jorden, under hvilken tid han utvalde trenne fästmör till föremål för sina elaka afsigter.
Och dessa voro, att sedan han tjusat och dårat dem med smicker och löften, befunnos de alla tre, samma natt den döde gästens grasserande upphörde, döda i sina sänger, med hufvudet vridet bakfram.
– Som sagdt är, fru von Horst tyckte sig tydligen se den omnämnde döde gästen.
Hon sansade sig likväl snart; ty för det första erinrade hon sig, att han borde uppträda under fastlagstiden, och för det andra blygdes hon att låta så skrämma sig af sin egen inbillning.
Dristigt drog hon derföre foten tillbaka, och lät nu sina ögon följa samma riktning som herr Billings, hvilka voro fastvexta vid något föremål åt en annan sida af rummet.
Men hvem kan skildra hennes gränslösa bestörtning, harm och smärta, då hon i ett enda ögonblick såg hela sitt stora, med konst och ihärdighet uppförda verk ligga sönderfallet, likt ett nedblåst korthus!
Förskräckelsen förlamade för en minut hennes tunga, då hon såg Maria lugn sitta med hufvudet lutadt mot doktorns axel, och honom, med armen lindad kring hennes lif, tala hjertligt och sakta med henne, samt begge döfva för hela den yttre verlden.
Men fru von Horst kände konsten att väcka dem.
Hastigt sprang hon fram och ropade med hela sin vredes lidelsefulla häftighet: ”Maria! i Guds namn, är du då alldeles tokig, flicka!
Der står ju din förlofvade bortglömd vid dörren; och ni, herr doktor, jag tycker ni borde hafva någon försyn!”
”Min bästa mamma!” – ”Min bästa fru von Horst!” ursäktade sig båda på en gång.
– ”Hör blott förhållandet,” bad Klein; ”min förra förbindelse är bruten; nu är Maria min.”
– Denna djerfhet var alldeles oerhörd.
Höra förhållandet.
Förbindelsen bruten!
Maria er!
– Jag vill bli tokig,” ropade fru von Horst, för första gången i sin lefnad uppbragt till en sådan ytterlighet, och kastade sig i en länstol, ”om jag begriper, hvarifrån ni, herr doktor, tar er frihet att i mitt hus och med mitt barn handla efter eget godtfinnande!
Hvad tänker ni?
Hvad tror ni?
Är jag en nolla, den man suddar ut efter behag?”
”Stilla er, min bästa fru,” sade Klein lugnt; ”mina känslor för er dotter äro ju ingen nyhet.
Besinna det förhållande, som åtskiljde oss, och hvad som nu oåterkalleligen förenat oss.
En döende fars vilja måste då vara mig helig; men när nu detta förhållande är upplöst af min fordna fästmö sjelf, kommer jag, utan att ana förändringen i edra tänkesätt, att i Marias hjerta och från hennes läppar höra de ord, som blott kunna gifva mitt lif trefnad och lycka.
Påminn er äfven, att Maria af dotterlig kärlek velat hembära er ett offer, som vid er vink för alltid skiljt henne ifrån mig.”
”Jo, vackert har hon velat det,” genmälte fru von Horst, darrande af harm.
Ehuru hon insåg, att nu ingenting vidare var att göra i saken, sedan Billing sjelf blifvit åsyna vittne till allt, förtröt det henne likväl ganska mycket, att nödgas göra utbyte mellan doktorn, som lefde endast af sin praktik, och den rike Billing.
Visserligen hade hon, för blott några månader sedan, ansett partiet med Klein både godt och önskvärdt; men sedan grosshandlaren anmält sig, och hon vant sig att betrakta denne senares egendom såsom sin egen, kunde hon ej förlikas med någon annan tanke.
”Jo, hon har vackert velat hembära något offer åt sin dotterliga pligt,” återtog hon.
”I sådant fall ber jag er vara öfvertygad, att hon i denna stund varit den allmänt afundade fru Billing, i stället för att nu,” – här sansade hon sig och afbröt något tvärt, – ”i stället för att nu göra mig, arma mor, ett sådant bryderi.”
Leende afhörde Waldemar denna utgjutelse, tog hennes hand, såg henne i ögat med denna goda, vältaliga blick, som ej en gång fru von Horst kunde emotstå, och sade:
”I Guds namn! låt det der vara, och förskjut ej er gamle gunstling, derföre att han icke är egare till ett stort stenhus.
Betrakta blott mitt och Marias glädjestrålande ansigte, och det skall försona er med förlusten.
Dessutom, mamma lilla! skola äfven vi förskaffa oss en treflig våning, der edra barn alltid anse som den högsta lycka att få välkomna den aktade och älskade modern.”
Vid dessa milda, till hjertat gående ord, smälte den isskorpa, som fåfänga och egennytta dragit omkring fru von Horsts bättre känslor.
”Det får då blifva som ni önskar, mina kära barn!
Välsigne er den gode Guden!
Men ni får sjelfva se till, huru ni kan tillfredsställa vår ärade gäst.”
Den stackars herr Billing, som under hela akten stått glömd och osedd, hade under tiden, öfverväldigad af de många och bittra sinnesrörelser, som kämpade i hans själ, nedsatt sig i ett hörn af soffan, der han, med armarne i kors öfver bröstet, dystert blickade ned mot golfvet.
Den sista såpbubblan, som han uppblåst, och hvars präktigt stiftande färger några ögonblick gycklat förhoppning om en sen lefnadsfröjd, den hade nu sjunkit för hans ögon.
Försakelse hade alltid varit hans lott.
Mer än en gång hade han funnit och begrundat, huru litet menniskans vilja och kraft äro vuxna en strid emot ödets makter.
Huru ofta hade han ej stått vid målet, och då han trodde sig omfatta det, försvann allt, och han, den enslige vandraren på lifvets stora hed, var åter ensam.
Men i den dunkla natten lyste på fästet en tindrande stjerna; den hviskade om frid och återseende deruppe.
För hans andliga öga uppgick äfven i denna svåra stund den vänliga stjernan, och han böjde ödmjukt sitt hufvud i tro och hopp om en stundande vedergällning.
Då Maria nu gick fram samt blyg och rädd räckte honom handen, var stormen öfverstånden.
Med ett svagt, vänligt leende önskade han henne all möjlig lycka.
Djupt rörd, bad Maria: ”Förlåt oss det onda vi gjort, och tro mig, att då hjertat redan var borta, hade jag blifvit en dålig hustru; men en god dotter vill jag vara, om ni ej försmår att anse mig som sådan.”
”Jag antager ditt tillbud,” svarade Billing, ej mindre rörd än hon.
Och då äfven Klein nalkades, med en vänlig, bedjande blick, tog han deras händer i sina, och sade: ”Ännu, om ni vill uppfylla min önskan, skall jag tro att lifvet kan bära mig några rosor.
Jag ber er båda, som ej mera eger någon far, att betrakta mig såsom sådan.
Den våning, hvilken jag redan låtit inreda åt Maria, skall hon med sin make bebo.
Ni, herr doktor, blir mig då en vän och son, och lilla Maria en god dotter och huld vårdarinna.
Vidare, då det behagat
Herren att kalla mig till det hemland, der mödor och missräkningar funnit en gräns, när ni tillslutit mina ögon, är det ert, hvad jag genom Guds nåd och egna bemödanden förvärfvat af det timliga goda.”
– En högtid af stilla, helig fröjd, sådan den sällan förlänas menniskan på jorden, firades denna afton i fru von Horsts hus.
Några månader derefter lästes i Post- och Inrikes-Tidningen, bland vigde i landsorten; ”På Knapergårdens jernbruk i K–bergs län, den 16 Oktober, brukspatronen Gustaf Constantin St– hal och demoiselle Carolina Aurora Klein; och på samma ställe, samma dag: konungens trotjenare, ryttmästaren vid s–a dragonerna, friherre Ernst von K– och demoiselle Julia Vilhelmina St–hal.
Kort derpå lärer en lika högtidlighet med stor pomp och ståt hafva blifvit firad i W–.
Åtminstone hade allt hvad sömmerskor hette så nära jagat andan ur sig, för att få alla de arbeten färdiga, som voro bestämda till den 10 November, då allt hvad som kunde räknas till den fashionabla verlden åt sin Mårtens gås i grosshandlaren Billings praktfullt upplysta hus.
Återblick.
Mörka dagar mörkare dagar båda,
Daggens perlor skifta i hvita frosten,
Vaknadt öga blickar och ser och undrar,
Redan nu vinter!
G. R.
Tre år voro förflutna sedan de i föregående blad skildrade händelser egde rum.
Brukspatron St–hal sof, sedan halftannat år tillbaka, dödens lugna sömn.
Lycklig han, som kämpat ut, innan lifvets svårare stormar afskakat bladen på det lutande trädet! Gustaf St–hal hade tagit Knapergården i besittning.
Han blef icke bedragen på sitt paradis; ty med Carolina, som i huld omtänksamhet lefde blott för sin mans önskningar, blef det omöjligt för den gamle ormen att insmyga sig der.
Likväl hade han ännu en önskan ouppfylld; ty det fanns ingen arfvinge till hans namn och förmögenhet.
På Brunkenäs lefde inspektor Lindman och gamla tant Lisa Greta stilla och lugnt under vintern.
Om dagarne rökte han sin pipa hos tröskfolket på logen, och hon vandrade fram och åter mellan mjölkbunkarnes residens och kakelugnsvrån i sin egen lilla kammare.
Aftnarne fördref det gamla paret med ett parti mariage eller piket.
Under somrarne var der mera lif; ty då kom doktor Klein med sin familj från W–, att der tillbringa ett par månader, och då företogos ständiga lustfärder emellan de begge egendomarne.
Emellertid tycktes brukspatronen ej kunna undertrycka en suck af afund, och hans unga fru en tår, då de sågo doktorns båda blomstrande barn.
Brink egde en egen, icke obetydlig egendom.
Äfven han var lyckligt gift, och lefde på en högst vänskaplig fot med de båda familjerna.
Han var och förblef unga brukspatronens högra hand, samt behöll i denna egenskap ännu alltid ett rum på Knapergården, hvilket, genom sitt namn af Brinks rum, tillkännagaf att han ej der ansågs som fremmande.
Fru Brink var ett bildadt, förståndigt fruntimmer, hvars sällskap behagade alla; ty hon var begåfvad med den lyckliga förmågan att kunna så der temligen lämpa sig efter andras smak och tycken.
Men huru stod det då till med baron von K– och hans unga friherrinna?
Straxt efter giftermålet, då den stora hemgiften hvilade, i rena, klara vexlar samt bankosedlar i bundtar, inom ryttmästarens väl lästa schatull, voro alla både den unge och gamle brukspatronens böner att qvarhålla det nygifta paret förgäfves.
De skulle först under hösten företaga en resa, för att besöka baronens få slägtingar.
Nå, det fick vara; ty huru kunde man väl tillhöra den fashionabla verlden, utan att, på samma gång man gifte sig, äfven göra en resa?
Men härtill inskränkte sig ej ryttmästarens syften.
Han lät derföre sin svärfar mycket artigt förstå, att han, för att göra sin Julie ett nöje, och för att upplifva hennes ofta sorgbundna lynne, hyrt en våning i hufvudstaden för instundande vinter.
”Hvad f-n är det för spektakel?” frågade gamla pappa bestört.
”Jag menar
Knapergården har gått an för Julie hittills; derföre tycker jag det äfven härefter är onödigt att resa till Stockholm, för att muntra sig.
Byggningen på Möllerupp är snart färdig; då flyttar Gustaf dit, och sedan, tänker jag, har ni här utrymme nog.”
”Utan all fråga, min ärade herr svärfader!
Men det är blott öfver vintern vi blifva borta; sedan äro vi mer än glada att åter få komma hem och tillbringa den vackra årstiden på landet.”
”Ödmjuka tjenare! det tror jag nog.
En vinter i hufvudstaden kostar vackra fyrkar, hvarföre återresan om våren så der temligen följer af sig sjelf, liksom natten efter dagen.
Men det hade icke varit ur vägen, om bror på förhand omnämnt sina planer; ty jag säger rent ut, att denna icke behagar mig.”
Ryttmästaren var nog grannlaga eller kanhända för slug, att icke reta sin svärfader genom motsägelser.
Han yttrade blott med mycket undseende, att han var ledsen, att saken icke kunde ändras; våningen var redan hyrd.
”Ingenting annat,” svarade bruksherrn, mycket fogligt stämd mot sin måg, för det han ej blifvit ond öfver hans förra, icke synnerligen fina yttranden, ”ingenting annat?
Det skall bror icke oroa sig öfver.
Jag betalar hyran och gör det med mycket nöje; ty en aning säger mig, att det blir min dotters olycka på ett eller annat sätt, om hon får denna sin önskan uppfylld.”
Baronen blef så öfverraskad och ledsen, att han ej visste hvad han skulle göra, för att se sin mest brinnande önskan uppfylld.
I detsamma inkom Gustaf. Gubben St–hal meddelade honom genast sitt och baronens samtal.
Denne, som väl kände, att ryttmästaren aldrig i längden skulle trifvas i den husliga, stilla kretsen, efter sina fordom så lifliga och bullersamma dagar, och som äfven insåg, att Julie lika litet skulle finna sin lycka deruti, understödde baronens önskan, öfvertygad att, då de båda längtade efter ombyte, det icke skulle tjena till befrämjande af ett trefligt familjlif, om man sökte qvarhålla dem emot deras vilja.
Han bevisade fadern, att de dubbelt skulle längta efter det älskade hemmet, sedan de en tid svärmat omkring; beskref Julies längtan att få se alla Slockholmsverldens herrligheter, hvilket hon med lågande färger skildrat för Gustaf; talade derom som något naturligt för hennes lynne, och kunde öfverhufvud icke inse, hvarföre något hinder borde läggas i vägen för deras resa.
Ryttmästaren tryckte tacksamt sin svågers hand, och gubben hade redan till hälften gifvit efter, då Julie, hvilken satt i andra rummet, på en vink af sin man inträdde och genom smek och böner bragte den omtvistade saken till ett lyckligt slut.
Resan gick för sig.
Det förnäma, luftiga och lysande lif, som nu tog sin början, behagade Julie ganska mycket.
Ryttmästaren hade med smak och stor kostnad låtit möblera den ljusa och vackra våning, som en gammal bekant förskaffat honom.
Betjenter i livré och ett par smånätta jungfrur fjeskade i beställsam ödmjukhet omkring den unga friherrinnan vid hennes ankomst, för att afvakta hennes minsta befallning.
Med ett triumferande leende förde baronen sin fru genom de präktiga rummen, och stannade slutligen vid ett, som han gifvit namn af sin hustrus boudoir.
Detta var inredt och ordnadt med den mest vidsträckta omtanka och den finaste uppmärksamhet, hvilket ej var att undra på; ty då baronen till den omnämnde vännen uppskickade en liten planritning på anordningen, befann han sig, liksom i närvarande stund, öfvertygad, att han var alldeles öfvermåttan kär i sin unga fru.
Med glädjestålande blick tryckte Julie sin mans hand, och tackade honom med några hjertliga ord för hans ömma uppmärksamhet.
Men då han blef utkallad, stödde hon hufvudet begrundande, och sade, i det hon kastade en blick omkring sig: ”Huru annorlunda hade ej lifvet blifvit med honom!
Och om han älskat mig, huru gerna skulle jag icke försakat denna prakt, och lefvat i den torftigaste boning med honom!
O, jag vill ej tänka derpå!
Men denna Maria!
Jag afundas henne dock evigt!
Jag önskade, att jag blott en gång slapp att förföljas af hennes bild, och kunde fästa mig vid något annat!
Först vill jag nu njuta af alla nöjen som erbjuda sig, och sedan, när jag blir mera lugn, skall jag försöka att inrätta värt husliga lif på en sådan fot, som skänker oss båda den tillfredsställelse, man förgäfves söker annorstädes, än hos sig sjelfva.
Men friherrinnan von K– fann snart i sin mans alltför villiga biträde till förströelser, så inom som utom hus, en afledare för alla känslor och tankar på en enkel, huslig lefnads behag.
Julie bemärkte likväl snart, med lika mycken förundran som harm, att, ehuru baronen ännu alltid var den uppmärksamme äkta mannen, han dock för ingen del var den eldige älskaren, som ej sökte eller önskade vinna en blick af någon annan än henne.
Tvärtom var baronen aldrig mera upprymd, än då han befann sig i en krets af fremmande fruntimmer.
Det bifall, hon såg att han skördade för sina bemödanden att roa alla, stack henne i hjertat, icke af svartsjuka, men af förtrytelse deröfver, att en gift man, en som sjelf egde en ung, skön, älskvärd hustru, kunde förnedra sig att spela rolen af en fjäril, hvilken fladdrande hastar från den ena blomman till den andra.
Hon eftertänkte aldrig, att baronens natur så vida skiljde sig ifrån sin namne, att då denne under vintern drog sig in uti sin puppa, baronen deremot var fjäril hela året omkring, och kunde icke ens första månaderna af sitt äktenskap gå ifrån sin gamla bestämda vana, att anse salongernas qvinliga prydnad som ett rikt fält för sin eröfringslystnad.
Hon fick småningom erfara, att han lemnade åt andra besväret med de små uppmärksamheter, som hon smickrat sig, att han aldrig skulle öfverlåta åt någon annan.
Då Julie gjorde honom en lindrig förebråelse öfver denna bristande grannlagenhet å hans sida, svarade han med lätt skämt: ”Min lilla vän! sådant skall du alltid inbilla dig, så länge du bildar dina begrepp om ett lyckligt äkta lif efter den romantiska måttstocken.
Du måste lemna dessa fadda idéer, hvilka kunna taga sig rätt godt ut på landet, men ingalunda passa annorstädes.
Se dig omkring i den eleganta verlden!
Der är det icke en nödvändighet, att en hustru, vid hvarje tillfälle hon lemnar sitt hus, har sin man med i släptåg, eller att han nödvändigt skall vara hemma såsom förkläde, om hon har sällskap.”
Då Julie rätt väl förstod, att detta äfven gällde i omvändt förhållande, och fann, att ryttmästaren önskade sig en oinskränkt frihet, teg hon; men en outsägligt bitter känsla sårade hennes stolthet.
Annars hade hon otvifvelaktigt utbrustit i tårar vid den öfvertygelsen, att hennes makes hjerta var fullkomligt tomt, samt att han icke egde en enda af de känslor, med hvilka han nyligen gycklat, och på hvilka hon stödt det hoppet att blifva lycklig, då hon sjelf, mera lugn, bättre kunde fatta och besvara dem.
Och tyvärr voro ryttmästarens anspråk så få, att de blefvo alltför lätta att uppfylla; ty när skulle väl han gjort sig den mödan att eftertänka, om Julie af kärlek, sårad fåfänga eller någon annan bevekelsegrund var så ombytlig i sitt sätt mot honom?
Han ansåg sådant tillhöra qvinnan, och bekymrade sig alls icke derom.
Var hon glad, så var han munter och liflig; var hon tvär, gick han sin väg att söka förströelse på annat ställe.
Gret hon någon gång, sade han likgiltigt: ”Det skadar dina ögon, kära Julie! och tårar göra aldrig effekt, utan på theatern!”
– Med ett ord, han var alltid lugn och vänlig; men en känsla af smärta och deltagande fanns icke hos honom, och djupt kränkt af hans höfliga köld, flydde den arma
Julie till ensligheten i sin boudoir.
Endast den blef vittne till hennes smärta och tusende tårar.
Efter en vinter tillbragt i oupphörliga förströelser, men utan att hafva njutit en enda glad stund, oberäknadt de, då hennes fåfänga kände tillfredsställelsen af fremmande mäns hyllning, men hvilka, liksom alla rus, voro flyktiga och öfvergående i en namnlös tomhet; efter denna första vinter, den hon framlefvat i en för henne fremmande verld, längtade hon efter våren och det älskade hemmet.
Med sommarfoglarne vände de åter till Knapergården.
Gamle bruksherrn gladde sig outsägligt att åter se sina barn och höra Julies skenbara lycka bekräftas af hennes egna läppar; ty hon var för stolt att erkänna sanningen, och stundom, då hon var underkastad inflytelsen af sin fåfängas makt, tycktes det henne, att hon kunde föredraga sitt eget glittrande lif, ehuru tomt, framför den i hennes tycke enformiga ensamheten i Gustafs och Carolinas.
Dertill kom ock, att baronen, som under denna tid ej hade någon annan att egna sin hyllning, ordentligt gjorde sin kur hos sin egen fru, och bemötte henne med den mest utsökta uppmärksamhet; ty Carolina kunde han af gammalt ej rätt väl med.
Dessutom var Gustaf icke hågad för mer än oundgänglig artighet mot sin hustru, då den hembars af andra än honom sjelf, och fru Klein var en gång för alla otillgänglig för baronens utsöktaste galanteri.
Julie lefde mycket indraget denna sommar, och afslog alltid, på ett kallt, nästan stolt sätt, Waldemars och Marias vänliga inbjudning till Brunkenäs; och när de voro på Knapergården, mådde hon vanligen illa, och ville vara ensam i sina rum.
Ryttmästaren var ganska ledsen häröfver; men då Julie befann sig i en belägenhet, hvilken vanligen får gälla som ursäkt för en mängd nycker, trodde ryttmästaren, att alla fruar då måste hafva en vedervilja för vissa personer, jemte en synnerlig smak för tårar och enslighet.
Ingen motsade honom häruti, och han var fullkomligt nöjd, isynnerhet som gamla pappa blef honom dag för dag mera bevågen; ty ryttmästaren delade oafbrutet sin tid mellan sin fru och sin svärfar.
Han kunde hela timmarne, då gikten lemnade gubben i fred, vandra arm i arm med honom omkring egorna, och visade den största uppmärksamhet för ämnen, hvilka annars voro honom vidriga, nemligen nyodlingar, klöfvervallar, skogsbrand m. m. af lika prosaisk natur.
Mot slutet af sommaren skänkte Julie sin man en dotter.
Men då baronen med stor förundran dagligen öfvertygade sig, att hennes lynne likväl icke undergått någon förmånlig förändring, trodde han, att hon icke trifdes på landet, och förslaget att återresa tidigt på hösten till hufvudstaden bragtes åter på bane.
Alla morfars föreställningar tjenade till intet.
Ryttmästaren teg fogligt; men Julie lemnade den gamle ingen ro, förrän han gifvit sitt bifall.
Han förbättrade således åter sin svärsons kassa, förmanade honom faderligt att ej lefva så slösaktigt, och med löfte att återkomma nästa år, reste de åter till Stockholm.
Med få undantag förflöt vintern såsom den förra.
Baronen, hvilken litade på den gunst, hvaruti han stod hos sin svärfar, gaf middagar och baler, samt fröjdade sig af hjertat, åt den svärm af tillbedjare, som bildade sig omkring Julie.
Hennes triumf blef hans, och långtifrån att vara svartsjuk, uppmuntrade han hennes fåfånga, hvilken blef för honom ett skäl till större frihet i sitt eget handlingssätt.
Han interesserade sig nu, mera än förr, att se henne glad och nöjd; ty han hade något enskildt skäl att önska undgå hennes närmare uppmärksamhet, och han trodde detta ske lättast, då han på allt möjligt sätt sökte leda hennes tankar åt ett annat håll, och genom den finaste uppmärksamhet inomhus, när de voro ensamme hemma.
Saken var, att baronen vid denna tid började göra nog trägna uppvaktningar hos en viss enkefru, lika mycket omtalad för sin skönhet, som för sina lysande sällskapskretsar.
Spel utgjorde ett af dess förnämsta nöjen.
Fru von T– var i hög grad både skicklig och road häraf.
Baronen deltog nästan alltid i hennes spelpartier, och Julie bemärkte med likgiltigt yttre lugn, men harmfull inre smärta, att baronen med den mest utsökta artighet och vårdslöshet kunde tappa betydliga summor.
Vid vårens början, då gamle bruksherrn redan uppskickat respenningar, samt baronen och hans fru började ställa sig i ordning till sin sommarfärd, blef det bekant, att fru von T–, som äfven vid denna tid skulle återresa till sina gods i Östergötland, ernade på sin födelsedag, hvilken inträffade ett par dagar före resan, gifva en afskedsbal åt sina vänner.
Julie hade sedan någon tid ej befunnit sig väl.
Smärtsamma plågor i bröstet påminte henne ofta om sin mors tidiga död; men de voro ännu ej af någon svår betydenhet, och dödens dysterhet glömdes för lifvets behag.
Men just den dag balen skulle gifvas, kände hon sig i betydlig mån sämre än vanligt.
Fortsättning af det föregående.
Hvarföre af lifvets korthet mycket söka,
Hvarför land, af andra solar värmda,
Flyktande från sin fosterbygd, likväl
hvem flydde sitt hjerta?
Horatius
Baronen och hans fru hade spisat ensamme.
Straxt efter middagen sade Julie till sin man: ”Jag fruktar, att jag ej kan besöka fru von T–s bal i afton.
Mina gamla plågor äro i dag mycket svårare, och det gör mig ondt, min gode vän, om du skall försaka ett nöje, för att hålla en sjuk hustru sällskap.”
”Ack, min engel, säg icke så!” svarade ryttmästaren; ”vi skola genast kalla din läkare, så skall du få höra, att det ej är farligt.
Balen skall lifva dig, och i morgon är du frisk.”
”Jag tänkte,” svarade Julie, icke utan harm, ”att jag sjelf kunde bedöma mitt illamående.
Deraf följer likväl ej, att du, om du ej önskar det, skall blifva hemma.”