Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hvarken ville eller förmådde skilja sig från hoppet; men hon kände hela smärtan af en kommande tid, tillbragt under ovisshetens slitande strider.
”Jag är ledsen,” sade den hederlige skeppskaptenen, ”att jag åtagit mig ett så bedröfligt ärende, sannerligen är jag icke det, när jag ser hvilken elak verkan det medfört!
Men jag kunde icke neka en sjuk landsmans rättvisa begäran, så smärtfull den ock var.”
Gubben Haraldson och Birger försäkrade begge att de icke nog kunde tacka herr kapten, som så redligt uppfyllt det gifna löftet; ty ”huru svårt det än var att höra, kunde det icke undvikas och var i alla fall vida bättre, än att få veta olyckan genom ryktet.”
”Vi få icke antaga den såsom alldeles säker,” yttrade Erika och såg mildt uppmuntrande på den bleka, tysta Gabriella; ”bäst det är har du kanhända ett bref, som tillför oss tröst och glädje.
Vi böra icke misströsta.
Jag har åtminstone hoppet qvar.”
”Jag också!” sade Anton och uppreste sig från spisvrån, der han redan intagit sin vinterplats; ”hos mig är det något, som ropar högt: att
Rosenberg lefver.
Och derföre, du snutfagra mö, tänk icke på att klä dig i sorgdrägt, för att sedan vara fri och ta dig en annan!
Så länge jag kan röra tungan, skall jag i evighet skrika dig i örat, att Rosenberg lefver!”
Förvånad vände kapten Kocher hufvudet åt den undanskymda vrån, hvarifrån de hesa strupljuden kommo.
Anton hade genom sina nattliga vandringar, hvilka denna höst varit tätare än på flera är, ådragit sig en sådan heshet, att hans tal och ännu mera hans sång liknade det otäcka lätet af en skriande nattfågel.
Kaptenen varseblef den hopkrupna, utmärglade varelsen, som, i trots af Erikas och Gabriellas förenade bemödanden, förfallit dagligen allt mera.
Håret hängde nu oordnadt kring hans panna, kastande ännu mörkare skuggor öfver de djupt infallna ögonvrårna, och en envis liknöjdhet hindrade både honom sjelf och andra att taga någon sorgfälligare vård om hans kropp.
”Det är en stackars sjukling, tror jag?” sade kaptenen och närmade sig med ett välvilligt uttryck till Anton.
”Åh, ja,” svarade denne med en egen tonvigt på rösten, ”jag är mycket sjuk.
Både jag och hela huset har fått pestsmitta; och sedan herrn fört hit sitt kram, blir det allt bättre!”
”Hvad för kram menar du, din stackare?” frågade kaptenen och fixerade honom.
Anton skrattade hemskt; han fann ibland för godt att göra sig sämre än han var.
”Jag menar nyheterna om Rosenberg, ty de uträtta mera ondt här, än någon begriper.
Men jag ser det alltihop.”
”Låt honom vara!” bad Haraldson i sakta trugande, på sitt sätt förbindlig ton, för att få kaptenen bort.
”Det är min yngste son.
Han är, tyvärr ...”
Haraldson blinkade betydelsefullt med ögonen; han tordes ej reta den farlige sjuklingen genom det gamla påståendet.
”Åh, säg j ut, far!” ropade Anton, och hans kinder flammade af vrede, såsom alltid då Haraldson ville åtaga sig förklaringen öfver hans tillstånd.
”Ja, tala j ut, berätta gerna att jag är galen, men att j är för klok skicka mig på dårhuset!”
”Gå upp på din kammare, Anton!” sade Erika strängt.
Detta var ett medel, som hon sällan begagnade; men med det välde, hon egde öfver honom, lyckades det äfven nu, då likväl det sällsynta af ett så svårt utbrott – vi ha nämnt att han länge varit stilla – kom henne att frukta oanvändbarheten af hennes försök.
Sakta mumlande några otydliga ord, smög han uppför trapporna till sin kammare.
”Det är ganska beklagansvärdt!” yttrade den deltagande kaptenen.
”Är det onda medfödt, eller hafva senare omständigheter rubbat den stackars unge mannens hufvud?”
”Det är svårt att säga,” svarade Haraldson med oblyg djerfhet.
”Det började då han ännu var barn; och fast han under mellantider synts bättre, så är det onda inte borta för det; och när en tror han är som klokast, bryter det ut liksom nu.”
”Och ni vill icke skilja er ifrån honom?
Hans sinnessvaghet antager då ej någon farlig art?” frågade kaptenen.
”Jo, jo, må tro, emellanåt är han inte mors bästa barn att dras med.
Men, Gudnås, fadern är alltid svag för afkomman!
Jag har inte hjerta att skicka bort stackarn till spetalet.”
Birgers och Erikas blickar möttes, och i begges låg uttrycket af deras gemensamma afsky vid en så utomordentlig fräckhet.
Emellertid satt Gabriella, i den ögonblickliga förvirring
Antons utbrott tillställt, glömd af alla, utom en enda person, och denne ende var Petter Lindgren.
Petter, den raske skeppsgossen, hvilken så varmt älskat sin herre, var nu blifven en välbeställd båtskeppare på en af Birgers vedskutor.
Sedan Petter sista gången nödgades skiljas från sin kapten, hade han för alltid slagit navigationen ur hufvudet och, med den säkrare utsigten till hustru och egen stuga, antagit Birgers anbud.
Han utgjorde nu en af dennes bästa och pålitligaste karlar.
Nyss hemkommen från en af sina små turer, hade han obemärkt inträdt och afhört det ämne, hvilket ännu låg honom lika varmt om hjertat, som hans eget väl.
Utan att hvarken tänka på eller bry sig om det passande eller opassande af sin frihet, fattade Petter med vördnadsfull rörelse Gabriellas nedhängande hand, och i det ett par varma tårar nedföllo på den, sade han enkelt, men trovärdigt: ”Mamsell Ella, här är också ett hjerta, som sörjer den hederlige kaptenen!
Jag kände’n bäst och älska’ honom mer än mig sjelf; och jag har riktigt som en förebråelse, att jag lydde honom och reste hem.
Jag ville varit hos honom i hans nöd; för derute visste ingen, som jag, hur han ville ha det och var van!”
”Tack, Petter, för ditt deltagande!” sade Gabriella, som ingalunda fann sig besvärad deraf att den, som visade det, endast var en simpel vedbåtskeppare.
”Men icke skall du göra dig någon förebråelse för det du lydde din kaptens sista befallning!
Han skickade dig ju sjelf hem till mig.”
”Ja, det är sannt, och jag ville hellre sticka handen i elden, än vara honom olydig!
Men han hade nog behöft mig ändå.”
”Än mig!’” hviskade Gabriella med en uttrycksfull åtbörd.
”Gå, Petter!
Låt mig gråta för mig sjelf.
Nästa höst, när ditt och Lenas bröllop står, sitter nog jag ensam!
Jag känner det på mig: han kommer aldrig tillbaka!” – och med handen pressad mot hjertat, skyndade Gabriella till sitt eget rum.
Det är en lisa att gråta ensam, att fritt låta naturen taga ut sin rätt.
Under stunder sådana som de, hvilka Gabriella nu genomlefde, uppfostras sinnet och hjertat.
Väl dem, hos hvilka motgången utvecklar slumrande krafter, i stället för att qväfva dem.
Följande dagen reste kapten Kocher, sedan han gifvit Tistelöns bedröfvade invånare den försäkran: att efterhöra om bref medhades på de fartyg, som ännu skulle komma från Bahia, och af hvilka åtminstone ett väntades med det snaraste.
”Ja, om något kommer, böra vi få det snart,” sade Birger, medan han, jemte Haraldson, följde den fremmande ned på bryggan.
”Det är äfven min mening,” inföll kapten Kocher.
”Rosenbergs tillstånd, då jag såg honom, var just i sjelfva den farligaste krisen.
Har han kommit sig, följer nog hans meddelande derom omedelbart på tillfrisknandet.”
”Bara en kan lita på att ett bref, som skickas så långt bortifrån, nånsin kommer fram?” invände Haraldson.
”Åh, det har ingen fara!
Det är säkert som banko, när en landsman med den andre skickar bref till hemmet; och nog skola vi få reda derpå.
Jag vill icke spara någon möda, för att trösta den stackars fästmön.”
Sedan båten, som bortförde den fremmande kaptenen, gått till segels, skyndade Erika upp till Anton.
Han hade icke visat sig sedan föregående dagen.
”Öppna, Anton!” sade Erika och knackade på den tillriglade dörren.
”Jag har varit här flera gånger – låt upp!”
”Nej, tack!
Jag vill vara ensam,” hördes det korta svaret.
”Men jag vill nödvändigt tala med dig, kära du!
Var nu icke envis, utan låt mig slippa in!
Du är ju alltid snäll och gör det jag ber.”
”Och till tacksamhet derför befaller du öfver mig, liksom jag vore en stackars hund!
Nu kan du stå der utanför och känna hur det smakar.
Jag bryr mig inte om dig!”
”Du gör mig ledsen, Anton!” sade Erika med sin mildaste röst.
”Vet du icke att ingen så håller af dig, som jag?
Mins du ej, att det var du sjelf, som i går tvingade mig till stränghet?”
”Men hvad har du för rätt att upphäfva dig öfver mig?
Är inte jag min egen herre här, så väl som Birger?
Har ej jag så stor del i ön och tjufgodset, som han?
Gå du din väg!
Jag skrattar, jag, åt fru Birgers vrede.
Jag ernar nu vara herre sjelf!”
Erika suckade.
Detta var en ton, som Anton aldrig förr tagit sig; och hon fruktade icke utan skäl att den var förebud till ett förändradt tillstånd, hvarvid han kunde bli svårare att tygla, än under sin närvarande sinnesbeskaffenhet.
”Ja, sucka, du!” hånade Anton innanför. ”Jag har också suckat, må du tro!
Åh, du skulle aldrig kunna räkna alla de suckar, jag gjutit.
Men du – fy, är det ej skamligt att du håller hufvudet så upprätt, liksom du inte vore hustru åt en ...
Tacka mig att jag icke säger hvad för en ...
”Tyst,” svarade Erika med befallande röst, men darrande hjerta, ”tyst och öppna!
Är du så otacksam att du icke mera erinrar dig alla de nätter, jag vakat för din skull, och alla de tårar och suckar, då kostat mig under din långa sjukdom?”
”Det är sannt,” sade han med nedstämd röst, ”den gången gjorde du mycket för mig.
Jag mins det godt; det var vid samma tid, som mina englar besökte mig.
Men de ha inte kommit igen se’n.”
”Men jag är alltid hos dig.
Jag vill dig så väl, Anton!
Och om du nu såge hur mycken smärta du förorsakar mig, skulle det göra dig ondt att du så behandlar den, som dina englar satte till vård öfver dig, då de ej längre fingo stanna qvar.”
”Du lägger dina ord väl, Erika!
Du vet nog hur du skall ta mig; men du är i alla fall en bra qvinna, derföre får jag väl släppa dig in.”
Han öppnade, och Erika tillslöt sorgfälligt dörren efter sig.
Hennes utseende, som förrådde smärta och bekymmer, grep Anton. ”Var inte ledsen, Erika!
Förlåt mig att jag var stygg emot dig!” bad den stackars, snart besegrade sjuklingen.
”Jag förlåter dig gerna, Anton, ty du vet icke hvad du ibland säger.
Ibland åter roar dig det syndiga och afskyvärda nöjet att spela en fullkomlig dåre.
Detta är dåligt af dig.
Hvarföre bröt du ut på det sättet i går, då den fremmande kaptenen var här?”
”Jo, för det att jag liksom du, men mycket säkrare än du, kände på mig att
Och sedan, men det blir oss emellan, öfverfölls jag af en aning, som jag ofta har.
En nattuggla skriker mig något satanstyg i örat, och då börjar det med ens att koka i hjernan.”
”Hvilken aning?
Hvad skriker nattugglan?” frågade Erika, svagt fattande Antons tankegång.
Men han svarade undvikande:
”Är du inte så klarsynt som jag!
Säger ej
Birger att du är den klokaste qvinna i verlden – hvad behöfver du då fråga?”
”För det jag icke förstår hvad du menar, men jag önskade veta det.”
”Jag är en åsna, en fåne; jag vet ingenting, som är värdt att höra för de kloke!”
”Nu är du åter elak, och det utan orsak!
Säg mig, om du håller af mig, hvad det är du funderar på?
Du ser ofta längre än vi, det har jag förut märkt.”
”Nå, så skall du få veta det, fast det är skam att du inte likså väl som jag sett att jaktlöjtnanten fäster ögonen på Ella, såsom när en har begärelse till sin nästas egendom.
Och den der kärleken, om den får gå framåt, kommer att göra oss ett fult streck.”
”Du misstar dig fullkomligt i detta fall; men äfven om du hade rätt, jag förutsätter det blott, hvilket fult streck kunde den hederlige jaktlöjtnantens tysta böjelse göra oss?”
”Åh, bara det lilla, helt lilla,” inföll
Anton med ett hånskratt, ”att låta oss dingla i galgen.”
”Hvad kommer nu åt dig?” yttrade Erika med ett lugn, som kostade henne den grufligaste ansträngning.
”Hvad drömmer du åter för galenskaper?
Låt mig ej höra dig tala så!”
”Nej, nog kan jag tiga!
Se du i stället på, hur satan drifver sitt spel.
Det blir just ett kalas, som anstår honom, när den mördades son och mördarns dotter träda i brudsäng.”
”Är du alldeles tokig, Anton!
Hvem talar eller tänker på sådant?
Än veta vi ju icke att Rosenberg är död.
Dessutom har Gabriella ännu ett år qvar att vänta honom.”
”Och när det är slut – ett år förgår snart?”
”Då kan ju Rosenberg vara här, och de fira sitt bröllop.”
”Men om han inte kommer; hvad sker då?” frågade Anton med ett listigt uttryck.
”Tänker du att Ella blir honom trogen?”
”Det är svårt att veta; vi böra ej försöka att intränga i framtiden!
Lemna det!”
Der stannar du, för det du inte törs tänka längre!” sade Anton föraktligt.
”Men hör du, Erika, jag säger dig att du, likså väl som jag, vet hvad som då händer.
Men du är klok: du tiger.”
”Vet då någon dödlig hvad som skall hända?
Du är öfverdådig, Anton!
Öfvergif dina galna inbillningar, och sysselsätt dig med bättre och förståndigare ämnen.”
Anton log och pekade på sitt hufvud.
”Det vill inte komma till rätta med sådant förstånd du menar.
Men efter vi inte förstå hvarandra, så låt mig vara.
Jag lefver bäst för mig sjelf!”
”Ett vill jag likväl be dig, och det skall du äfven lofva mig,” sade Erika med innerlig röst: ”Icke ett ord, icke ett halft andedrag till Gabriella om det vi nu talat!”
”Ack, du listiga qvinna!” inföll Anton försmädligt.
”Tror du inte, så oskyldig du bjuder till att göra dig, att jag ser hur det är och hvart du vill hän?
Jo, du fruktar att, om jag i min enfaldighet sade något, så skulle Ella blifva upplyst om det hon ännu inte vet: att Rosenbergs bild redan bleknat bort i hennes hjerta, medan en annans intagit platsen.”
”Hvad!” utbrast Erika, lika mycket rodnande af harm som förundran: ”du inbillar dig då att Gabriella ...”
”Ser jaktlöjtnanten, der hon tror sig se Rosenberg, och tänker på Arnman, när hon suckar efter fästman.
Det inbillar jag mig; ingenting vidare.”
”Och du blygs ej, Anton!”
”Blygs!
Skulle jag blygas för allt det elände och den skam, som fins på jorden, så finge jag ständigt skyla ansigtet.
Men om det tröstar dig, så kan du lita på att det är bara för dig jag säger hvad jag nu sagt.”
”Gudskelof att dina galenskaper åtminstone icke komma längre!” yttrade Erika och fattade dörrlåset.
Men hastigt lade Anton sin hand öfver hennes och sade i låg, men betydelsefull ton: ”Glöm inte hvad jag nämnde om galgen!
Låt det inte komma derhän att ni drifva mig till det yttersta – du förstår!” Och Erika, nära halfstelnad af fasa, lät, utan ett enda ord till svar, Anton öppna dörren.
Hon nämnde ej det minsta till Birger om detta samtal; men hon glömde det icke.
Emellertid satt hon, om hvilken de rådslogo, blek, stum och tårögd i sin kammare.
Ett litet porträtt af Rosenberg hvilade på hennes knä.
Men blott den, som eger förmåga att skåda in i menniskohjertats korsgångar, visste hvarifrån den egna rörelsen med handen härledde sig.
Denna rörelse tycktes antyda behofvet att så skugga porträttet att dragen framträdde klarare.
Tolfte Kapitlet.
Ensam hon går och arm
Vindarne hviska: glöm!
Talis Qualis.
– sanna mitt ord, att han aldrig går
Så modig tillbaka, som dit.
En qväll, då Arve, mera än vanligt vid lynne, återvände från en af Flint-båtsmans aftonlektioner, lockade honom det herrliga månskenet och den friska, ehuru skarpa luften till en vandring nedåt stranden.
Icke litet förundrad varseblef han Josefina sittande på en sten, med hufvudet nedböjdt i handen och så fullkomligt frånvarande, att hon ej hörde stegen af den gående.
”Hvarför, i Guds namn, sitter du här i kölden så sent?” frågade Arve vänligt.
Då spratt Josefina häftigt upp.
Månskenet tillät
Arve att urskilja hvad han aldrig sett hos den lugna, inom sig slutna flickan: ett upprördt, brännande ansigte, sköljdt af tårar, och likväl i den rörelse, hvarmed hon återdrog sin hand, en köld, bistrare än luften omkring dem.
Josefina hade aldrig varit så kall och så varm.
Alltid enkel i sina handlingar, liksom i sitt väsende, förekom hon Arve som en gåta.
Men Arve älskade inga gåtor; han ville nödvändigt och utan krus veta hvad som bedröfvade Josefina.
”Det rör icke mig!” svarade hon i en ton, hvars förställda andemening undgick hennes åhörare.
”Jag var inne hos Pelle Turesons; Pelle hade varit åt Tistelön och sökt få arbete i vinter, och der hörde han något nytt, som bedröfvat mig för den stackars Gabriellas skull.”
”Hvad då?”
Arve vardt lika blek som månstrimman, hvilken gjorde den uppmärksamma Josefina samma tjenst, den nyss gjort honom, att tydligt visa en rörelse, som han i sin ordning icke kunde dölja.
”Det säges att Rosenberg skall vara död.”
På en gång flöt blodet häftigt till
Arves kinder; det brusade som en eldström genom hans ådror.
Fåfängt sökte han att beherrska sig.
De tvenne orden:
Rosenberg död! omstörtade hela hans tankegång.
Josefinas blick hvilade på honom, utan att han märkte det.
Hennes bemödande att qväfva sina egna känslor var ganska öfverflödigt, ty han såg henne knappt; han hade blott en tanke, men den var obegränsad:
Gabriella fri!
Genom Josefinas hjerta blåste liksom en nattvind; den kylde de nyss glödande kinderna, den kylde hela hennes varelse.
Hon kände sig så ensam, hennes lif var så tomt på fröjd – men ingen suck gick öfver hennes läppar.
Hon reste sig sakta och ställde sin vandring hemåt.
Arve gick in i Pelle Turesons stuga och fick der höra nyheten sådan Petter Lindgren förtäljt den, och den var nu sålunda utstyrd:
”att en fremmande skeppare varit på Tistelön och hemfört helsningar från kapten Rosenberg, och att han dött i Amerika af pesten.”
Drömmande kom Arve på sin kammare.
Allt hvad han i flera år slutit inom sitt hjerta ville fram, ville hafva luft.
Gabriellas hulda bild dansade på hvarje föremål.
Det var ej mera någon synd att sträcka sina önskningar till henne; hon var fri – han var fri!
Men i samma stund han tackade Gud för det han ej förhastat sig med giftermålsförslaget till Josefina, det han en gång haft i sinnet, erinrade han sig äfven det tillstånd, hvari han nyss funnit henne, och började ana att icke blott deltagande för Gabriella, utan äfven de möjliga följderna af hennes upplösta förbindelse kunnat inverka på Josefina.
För första gången kände nu Arve en känsla af dubbel ånger i afseende på Josefina, först derföre att han förflyttat henne till hans mors hus, och sedan att han fört henne till Tistelön.
Han önskade ock att han från början visat sig mindre varm.
Och när han i tankarne genomgick alla hennes små trägna uppmärksamheter, hennes försakelser och hennes eviga ordningssinne i afseende på hans lilla kammare, kände han en leda åt alltsammans och ville att aldrig någon annans hand vidrört hans saker, än mors och gamla Annickas.
Hädanefter skulle det blifva mer än olidligt att se eller rättare känna detta stökande, som beständigt erinrade honom om hans skuld.
Men å andra sidan, kunde han väl låta Josefina förstå, hur obehaglig hennes omtanka föreföll honom?
Kunde han vara så otacksam, så hjertlös, rent af skamlös?
Men han ville nu icke vara så mycket hemma.
Orsaken, hvarför denna ordnande hand, som igenkändes öfverallt, hvarhelst han kastade ögonen, nu i en hast förekom honom så vidrig och motbjudande, den får sökas i mannens egenheter.
Vid närvarande tillfälle låg den troligen uti instinkten.
Sedan vår jaktlöjtnant tänkt en hel hop saker, för hvilka det ej kan vara nödigt att redogöra, emedan vi så ofta blifvit underrättade om de skiftande, men likväl på det hela taget temligen beslägtade uttrycken af en ung mans känsla, hvilken, ifrån att ega intet hopp, helt oförmodadt tror sig kunna gripa sin lycka med händerna; sedan vår jaktlöjtnant genomgått hela denna kända skala, föll det honom hastigt in att saken möjligtvis ändå icke förhölle sig så.
Det vore i alla fall bäst att göra sig säker; och derföre gick Arve, så sent det än var, ned till Mårtens stuga, med tillsägelse att han följande dagen skulle hafva jakten klar för en liten resa.
”Hvad har så hastigt kommit på?” frågade fru Kathrina, då Arve nästan i samma andedrag, som han tömde ölostkoppen, underrättade henne att han på morgonen skulle ut.
”Jo, det är något, som – som – jag skulle uträtta i Marstrand.
Saken med köpman Lave kommer före i morgon.
Mor mins att det blef litet krångel om det der beslaget, jag gjorde hos honom?”
”Jag tyckte du nämnde i förrgår, att du ej behöfde resa in den här gången, emedan det icke var så angeläget?”
”Ja, det föreföll mig först som det inte var så maktpåliggande; men när jag nu funderat bättre på saken, gör jag säkrast i att resa.”
En blick af Josefina träffade djupt.
Arve rodnade starkt.
Dagen derpå, sedan Arve var borta och de begge fruntimren sutto ensamme, yttrade gumman Arnman för Josefina den fruktan, att något vigtigt visst var på färde.
”Son min såg så orolig ut och tankfull och underlig!
Vet du hvad det var, kära barn?”
”Nej, icke det minsta.
Det rörde väl tjensten.”
”Ja, det förstås, hvad annat kunde det väl röra!” Fru Kathrina såg händelsevis på Josefina och märkte då ganska tydligt någon förvirring, som hon erinrade sig äfven föregående afton blifvit varse hos flickan.
Nu blef gumman Arnman allvarsamt oroad.
”Kära Josefina, mitt barn,” sade hon, ”låt höra hvad du har på hjertat!
Har Arve haft någon förtret, som han omtalat för dig?”
”Nej, jag försäkrar, han har ej sagt det minsta.”
”Jag vet att du icke ljuger, Josefina, derföre tror jag också det du nu säger.
Men svara mig nu också på den frågan: har du annars hört något?”
Josefinas hjerta klappade hårdt.
Hon visste icke sjelf, hvarföre hon ej genast i går afton berättat den nyhet, hon hört i Pelle Turesons stuga; men nu kände hon sin förlägenhet oupphörligt ökas vid tanken på den uttydning, som fru Kathrina deraf kunde göra.
”Du svarar ej, Josefina – du rodnar och bleknar – hvad vill det betyda?”
”Herre Gud, jag rår ju icke för det?” svarade Josefina halfgråtande.
”Jag fick i går höra att – att Gabriella Haraldson förlorat sin fästman.
Han skall vara död i Amerika.”
Arve sett sin mor i detta ögonblick, skulle han känt ett styng genom hjertat.
Fru Kathrina skiftade sällan färg; men nu blef hon blekare, än den urtvättade silkesduken, som hon höll på att laga.
”Ja-så, är kapten Rosenberg död!” sade hon långsamt och sänkte hufvudet.
I hennes bröst kändes en djup bedröfvelse.
Arve hade ljugit för henne, och mycket skulle väl derefter följa, som icke nu i hast kunde tydas.
Hennes följande tanke, då hon såg på Josefina, var förebråelsen att hafva lagt sig emot, i stället för att uppmuntra, Arves afsigter i afseende på henne.
I närvarande stund skulle fru Kathrina ej haft högre önskan, än att få omfamna Josefina såsom sin sonhustru.
Så underliga företeelser ser man här i verlden!
Josefina gick ut, och gumman Arnman ställde sig vid balsaminerna.
Det var en bitter tår, som föll i blommans kalk, den bittraste hon kanske någonsin gjutit, ty den frampressades vid erinringen att Arve, hennes så outsägligt älskade Arve, behöft en bedräglig förevändning, för att följa sitt hjertas manande känsla.
Hon tviflade icke en minut att han rest till Tistelön, om han ock för syns skull farit in till Marstrand.
”Mannaåldern har kommit, men inte visheten,” tänkte fru Kathrina; ”nej, nej, den kommer inte så lätt!
Om ungdomsblodet ej brusar öfver i ungdomen, så tar det nog sedan ut sin rätt!
Aldrig såg jag honom så förställd förr, som i går qväll.
Att resa hals öfver hufvud så der – han tog icke ens afsked af Josefina, den stackarn, som stod der och nickade i kölden!
Gud bättre oss så visst!
Der kärleken har flugit in, har förnuftet farit ut.
Här stundar till onda dagar, det känner jag på mig.
Och salig fars uppenbarelse, varningen säger jag, Gud tröste mig, den slår han i vädret, som agnar för vinden; för kommer det så långt, att han väl får hopp om henne, då styr honom ingen – nej, då styr honom ingen!” upprepade gumman Arnman halfhögt och bad dervid en varm bön att vår Herre måtte leda det så, att hon sluppe den sorgen att bli beslägtad med Tistelöboarne.
Lugnad reste sig nu fru Kathrina, och sedan hon vattnat balsaminerna, gick hon till salig fars pulpet att helsa på pappersdockorna.
Ingen anade huru djupt hon sörjde gamle löjtnanten.
Arve, så mycket han än älskat honom, tyckte, liksom Josefina, att det var väl att vår Herre i behaglig tid kom med hjelpen.
Men gumman hade älskat honom så försakande och innerligt, att han till slut blifvit henne nästan lika kär, som sjelfve salig far.
Det var isynnerhet under de långa vinteraftnarne, då rörelsen för dagen var slutad, som saknaden af löjtnant Pehrs stumma sällskap gjorde sig känbar; och när då Josefina och Arve på allt sätt ville roa och förströ henne, fann hon sig liksom litet missbelåten: ännu ville hon hellre vara den, som gaf än emottog vård.