Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måhända skall eu enda omständighet, som i detta Betänk, finnes antydd, vara tillräkclig för att förvissa saken om en lycklig utgång hos R. o. Ad.
Det är nemi. den omständigheten att de fyra Garnisonsförsamlingarne, utgörande en folkmängd af omkring 4,000 personer och saknande egen lokal till gudstjensts hållande, hafva endast 200, på obestämd lid uplåtna platser i Ladugårdslands kyrka.
En gifven följd häraf är att gemenskapen vid Garnisonsrege:tena, i strid mot författningar och reglem:ten, som tydligen föreskrifva: natt hvarje söndag skall med allt tjenstfritt manskap gudstjenst hållas», icke mer än 3 å 4 gånger om äret få tillfälle att deltaga i den allmänna gudstjensten.
Men det ar ännu en omständighet som gör detta förhållande för framtiden mera oroande: det är den starka tillvext, sorn Stockholms församlingar och isynnerhet
Ladugårdslandets år från år företer, och som gör att Ladu gårdslands-församlingen framdeles icke torde kunna uplåta några platser i sin kyrka, annat än åt egna församlingsboer.
Man kart således med visshet beräkna den tid då de 4 församlingar hvaraf garnisonen består icke skola hafva tillräckligt utrymme till allmän gudstjensts hållande.
Man har föreslagit dels att i Ladugårdslands kyrka hålla gudstjenst på andra tider än församlingen; dels att i Skeppsholmens kyrka bereda rum för garnisonsförsamlingen.
Men hvad beträffar att hålla gudstjensten i Ladugårdslands kyrka på andra tider än dess församling, så medförer det så stora olägen - 116
Den 28 Januari f. m. heter, att det knappt torde kunna komma i fråga.
Gudstjensten slutar icke förrän kl. 1 och vid nattvardsgång sednare.
Nu skulle Garnisons-rege:tene hafva gudstjenst mellan denna tid och aftonsången.
Något sådant lärer icke låta sig göra, och del är icke troligt att
Ladugårdslands församling skulle vilja afstå från aftonsångens gudstjenst.
I Skeppsholmens kyrka torde kanske rum kunna beredas för dubbelt så många som nu äro kommenderade på kyrkoparader, men det är dock långt från det utrymme som erfordras.
Det är af dessa skäl, och då det icke af någon torde kunna bestridas, att garnisonsförsamlingarne likaväl som andra församlingar och kanske framföre dem, äro i behof af religionens både varningar och tröstegrunder, äfvensom att en flitigare kyrkogång än som nu kan tillstädjas dessa rege:tens gemenskap, möjligen kunde bidraga både till en ökad sedlighet och förnöjsamhet med en ringa lott och ett ofta mödosamt kall, som jag på det högsta tillstyrker Utskis förslag i denna del.
Hvad beträffar de nuvar:de regeils-skolornas sammanslående till en enda med 2:ne klasser, så torde äfven detta vara ganska nyttigt.
Dessa skolor som nu utgöra 3:ne under särskilda lärare skulle då blifva en enda.
Under en tid då folkskoleväsendet är så hylladt af allmänna tänkesättet som nu, torde detta förslag icke möta något motstånd.
Det högre kunskapsmått, som i sådan händelse tilldelades den 2:dra klassen, skulle lända Underofficerarnes barn till fromma, hvilka nästan alla begagna dessa skolor, och detta vore en icke ringa förmån för de illa lönta och i små omständigheter var:de Underofficerare.
Den nya anordningen af skolorne skulle icke heller medföra några särdeles förökade kostnader i händelse den upbygdes i förening med kyrkan.
Jag får således vördsamt anhålla om bifall till Utsk:s Betänk, i båda dess delar.
Tropos. å bifall till förevända Betänk:de blef härefter framstäld och besvarad med Ja.
Besv. o, Ekon.-Utsk:s d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänk:de N:o 9, i anledn. af väckt förslag om aflåtande af underd. skrifvelse till K. M., med anhållan det vederlude mätte förständigas att noggrannt iakttaga de i afseende på truppers fortskaffande sjöledes gifne föreskrifter.
Besv. o. Ekon.-Utsk:s d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänk:de N:o 10, i anledn. af väckt motion om skyldighet för Boställsinnehafvare alt deltaga i fjerdingsmans' aflöning.
Det bestyr som nu är fråga om att till en del öfverflytta från en mängd jordbrukare på dem, hvilka i och för sin tjenst innehafva jord som lön af Staten, är visserligen icke af stor vigt; det är tvertom af så ringa betydenhet, att det föga skulle löna mödan att tvista derom, så vidt dermed icke vore sammanhängande en principfråga.
Denna fråga är:
Den 38 Januari f. m. 117 bör Staten minska sina förut knappt aflönade tjenares inkomster?
Jag tror icke eller att någon af detta hus vill besvara denna fråga med annat än nej; och om så är, kan R. o.
Ad. icke bifalla ifrågav:de Betänk., hvarå jag härmed vördsamt yrkar afslag.
Sedan sisth Riksdag, då såväl R. o. Ad. som Högv.
PresteSt. afslog ett förslag i samma syftning, hafva icke några omständigheter inträffat som gifva anledn. till ett förändradt beslut, allraheldst som K. M., genom Nåd.
Kungörelse d. 9 Aug. 1851 på R.
St:s underd. begäran utsträckt skyldigheten att aflöna fjerdingsman äfven till säteriegare och andra egare af priviligierad jord.
Jag kan således icke anse detta förslag annat än af nöden mindre päkalladt.
Må gerna som hittills öfverenskommelse härom träffas inom hvarje kommun, men låtom oss icke biträda förslaget till en lag, som ovilkorligen förorsakar olägenhet för Boställsinnehafvaren.
Den föregående talaren har börjat sitt anförande med att åberopa en princip; jag skall göra på samma sätt, men jag skall taga principen för sjelfva saken, icke för dess inverkan på person.
Mig har det förefallit såsom alla medlemmar af ett samhälle hafva ansett skyldige att i sin mån bidraga till ordning och skick inom detsamma.
Derifrån har fjerdingsmanna-befaltningen såsom en kommunalstyrelse upstått; vid tillämpningen häraf och sedan Slatsstyrelsen mera utvecklat sig, har det befunnits, att tjenstemännen hafva så många andra bestyr, att det legat utom deras förmåga att fullgöra ett sådant personligt åliggande.
Derföre hafva de, enl. min tanke, derifrån blifvit befriade.
Nu har fråga upstått om ett annat sätt att reglera saken, som icke skulle taga deras tid i anspråk.
Jag anser således skälet för det undantag som förut egt rum hafva förfallet och i följd deraf boställsinnehafvarens skyldighet hafva inträdt att för sin del fullgöra hvad som åligger honom såsom medborgare i samhället.
Hvad den löneförminskning vidkommer som den värde talaren omnämnt, så är det visserligen sannt att hvarje utgift som man gör, vore den också blott ett öre, minskar i och med detsamma möjligheten lill andra utgifter och är följaktligen en förminskning, men man må dervid äfven laga i betraktande, att den boställsinnehafvare som någorlunda sköter sitt boställe, lärer icke eller hafva någon svårighet att komma ut med den afgift som härtill erfordras; ty så mycket har jorden stigit, att den lilla summa, som kan komma på hvar och en, utan kännbar förlust bör af bostållsinnehafvaren kunna erläggas.
En annan fördel af förslagets antagande är den att då liera bildade personer åläggas att deltaga i fjerdingsmans aflöning, äro de också berättigade ali deltaga i valen, och deraf kan icke annat resultat upstå. än att valen komma att ske med mera omsorg, med mera afseende på de personers beskaffenhet och förmåga hvilka skola utses till fjerdingsman, — och detta måste vara en fördel såväl för kommunen som Staten.
Af alla dessa skäl yrkar jag bifall till Betänk. 118 Den 28 Januari S. m. Gr.
Jag är visserligen förekommen af den siste taiaren, men ber dock att få tillägga några ord.
Under loppet af de 3:ne sistförflutne Riksdagarne kafva R.
Ekon.-Utsk. fösklarat fjerdingsmannabefattningen vara ett menigbetsbestyr och K. M. har Sjelf i Sin Nåd. stadga af d. 6 Juni 1850 uttryckt denna åsigt.
Sjelfva ordet menighelsbeslyr innebär ett åliggande för hvar och en inom menigheten att deltaga i bestyret.
Jag skulle också tro att en sådan skyldighet finnes; ty ingen lärer väl vilja bestrida att boställsinnehafvare!) i lika mån som hvarje annan har nytta af ordning och skick, att han lika ofta som andra behöfver åkalla biträde och erhålla hjelp från fjerdingsmannen.
Hvarföre skulle han då icke, likt hvarje annan medborga)e, bidraga till denna persons aflöning?
Nej, säger man, ty bostället är en ersättning för arbete, som verställes för Statens räkning, och detta arbete bör således icke betungas med vidare afgifter.
Nåväl, om vi betrakta den värfvade officeren, civila embetsman, domare i städerne o. s. v., liro icke deras löner en ersättning för dylikt arbete?
Likväl hafva dessa personer ständigt deltagit: och deltaga ännu, i alla menighetsbestyr.
.Ja, jag tror det skulle väcka löje om man nu yrkade att de derifrån skulle befrias.
Bör då en särskildt lag finnas för landet, och en annan för städerne?
Jag skulle dock säga mindre derom, i händelse det vore, såsom Frih.
Schmidt yttrat, »en princip”, att boställsinnehafvaren icke skall deltaga i något kommunalbestyr.
Men så är ej förhållandet; han deltager sådan i byggande af skolor, prestgård m. m.; hvarföre skall han då undandraga sig detta lilla onus?
Rätta orsaken hvarföre detta så länge lyckats, är, att som Hr Nordenfelt uplyst, bestyret från början var ett personen åliggande, som embetsmannen hvarken ville eller kunde upfylla.
På de ställen der detta föråldrade bruk ännu fortlefver, der kan naturligtvis boställsinnehafvaren icke deri deltaga; men Utsk:s förslag afser ju endast de orter, der detta bestyr öfvergått från ett personligt till ett menighetsbestyr d. v. s. der ständig aflönad fjerdingsman blifvit antagen och på dessa ställen finner jag intet skäl, hvarföre icke äfven boställsinnehafvaren skall i aflöningen deltaga.
I brist derpå lager man slutligen sin tillflykt till, ett »barmhertighets-skäl», man klagar öfver att den fattige boställsinnehafvaren betungas af denna afgift, Afven i de minsta socknar bestiga sig hela saken till den stora summan af 2 R:dr per mantal.
Jag hemställer om man för denna lumpenhet bör sätta sig emot en lika rättvis som nyttig förbättring.
Jag tror det icke, och är fullt öfvertygad att den fattigaste underofficer eller komminister gerna betalar denna skärf, lycklig om hvar och en af hans utgifter kommer honom lika direkt till nytta.
Då äfven jag yrkar bifall till Betänk:det, kan jag vara så mycket kortare i mitt anför:de, Den 28 Januari f. m. 119 som mina åsigter i della fall vedan blifvit af Gr.
Björnstjerna och Hr Nordenfelt tydligen framställda.
Jag ber endast att få fästa upmärksamheten pä att före 1850—51 års
Riksdag skulle kronofjerdingsmans-bestyret endast bestridas af sådana personer, som voro innehafvare af frälse-, skatte-, eller brono-hemman; att vid nämnde Riksdag genom de 4 RiksStrns sammanstämmande beslut denna skyldighet äfven ålades den priviligierade jorden, och det enda undantag som dervid gjordes, var för civila, militära och ecklesiastika boställen.
Dessa äro de enda hvilka nu äro fritagno från skyldigheten att deltaga i fjerdingsmanna-bestvret. och jag tror att, såsom redan blifvit anmärkt, afgiften är så obetydlig, i jemförelse med det gagn som boställsinnehafvaren skördar af förslagets antagande, att det i och för sjelfva afgiften icke är skäl att sätta sig deremot.
Jag tror äfven att rättvisa och billighet kräfva detta medgifvande och anhåller således om bifall till Betänk.
Förevartde
Betänktde blef uppå härefter framstäld propos. af R. o. Ad. bifallet.
Besv. o. Ekon.-Utsk:s d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänktde N:o 11, i anledn. af väekt motion om rättighet för fordringsegare att, för vinnande af verkställighet å utslag, ingifva desamma till länsmännen.
Jag har mot Utsk:s Utlåt, ingenting att anmärka, enär det synes mig vara fullkomligt riktigt och fattadt på billiga grunder.
Men i afseende på behandlingen måste jag anmärka, att. efter hvad som vid föregående Riksdagar varit vanligt och hvilket jag äfven tror öfverensstämma med Riksd.-Ordnts föreskrift, detta ärende, såsom varamde af civillags natur, icke hade bordt af Ekon.-Utsk., utan, på sätt hittills öfligt varit, af LagUtsk. behandlas.
Detta hindrar mig likväl icke att tillstyrka bifall till Betänk.
Sparres anmärkn. mot behandlingen af förevande fråga, får jag erinra, att motionen blifvit remitterad endast till Allm.
Besv. o. Ekon.-Utsk., der man, enl. den praxis, som vid föregående Riksdagar blifvit följd, först tagit i öfvervägande huruvida densamma kunde anses böta föranleda någon åtgärd, och som man blifvit ense om motsatsen ansåg man obehöfligt att hänskjuta motionen till handläggning af sammansatt Lag- och Ekon.-Utsk. Gr. Sparre:
Jag vill icke förlänga discussionen i detta ämne, enär den blott rörer en formfråga.
Jag vill blott säga att då det kunde hända att dylika motioner från eli Stånd remitterades till Ekon.-Utsk., från ett annat till Lag-Utsk., skulle 120 Den 28 Januari f. m. detta kunna gifva anledn. till trassel inom båda Utsktn, oell detta vore icke lämpligt.
Ulskts Betänktde biel uppå härefter framstäld propos. al R. o.
Pöredrogos ånyo och bifollos Alim.
Besv. och Ekon.-Utskts nodannämnde d. 21 och 2-1 dennes på bordet lagda Betänktn.
N:o 12, i anledn. af väckt motion om tillägg till 1 kap. 3 § 1 mom. i Kongl.
Piskeri-stadgan d. 20 Juni 1852; och N:o 13, i anledn. af väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende å laxfisket i hafvet utanför Listers härad.
• Ånyo föredrogs Allm.
Besv. och Ekon.-Utskts d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänktde
Nto 14, i anledn. af föreslagne ändringar i Kongl Reglcmttet för skyddskopps-ympningen af d. 29 Sept. 1853.
Frågan om skydds koppsympningen börjar mer och mer vinna belysning så väl från vetenskapens som erfarenhetens uptäckter. en belysning, som för ingen del är egnad att gifva ett så odeladt förtroende åt densamma som den hittills rönt.
Till en början får jag nu här fästa upmärksamheten på det missförstånd, som mitt anförande förra Riksdagen d. 22 April e. iri. 1854 hade olyckan att röna af Hr Ekströmer, då äfven fråga förevar om skyddskoppsympningen.
Hr Ekströmer sade sig då icke hafva kunnat höra mitt då afgifna yttrande i sin helhet, och af hans då vid samma tillfälle afgifna yttrande, synes uppenbart, hur han misstagit sig om hvad jag då anförde.
Derjemte får jag nu här rättelsevis nämna, att den frejdade Tyska läkaren, hvars åsigter jag då hade äran anföra, icke heter Kranefeldt, såsom hans namn står att läsa i samma dags förda prot, utan är hans namn Kranichfeld, Medicine Doct. och Prof. vid Kongl. Fredrik Wilhelmska Universitet i Berlin.
Denne utmärkte läkare jemte flere andra i Tyskland, England, Frankrike.
Amerika och Joniska öarne, hvarifrån nutidens utmärktaste läkare förskrifva sig. intyga med en mun att vaccin-ämnet, som inympas på barnet vid skyddskoppsympningen, är ett absolut gift. som rent af dödar många barn, och hos ännu flera inympar på menniskokroppen ett sjukdomsämne, sorn stundom grundlägger mycket farligare sjukdomar hos barnen, än den, sorn genom skyddskoppsympningen skulle motas.
Eller hvem vill påstå att, om än i våra dagar de koppärriga ansigten måhända icke förekomma så ofta sorn förr, dermed likväl vöre stort vunnit, om i st. de många med döden bortryckta eller ofärdiga och förvissnade barnen vore den vunna ersättningen.
Då i våra dagar kopphusen fyllas af kopp-patienter, som likväl kommit i tillfälle att förut
Den 28 Januari f. m.
121 hafva blifvit vaccinerade, och då läkarevetenskapen afsliijal i detta ämne hemligheter, såväl för koppsjukdomens behandling, som för otillförlitligheten af det deremot brukade skyddskoppsympningens preservativ, så synes mig äfven vara tid att häfva en fördom, som i mångas ögon medför vådor för menniskokrop - pens sundhet af det aldra betänkligaste slag.
Redan det, att medelst tvångslagar söka förbinda en hvar att nyttja ett om än aldrig så helsosamt preservativ emot, eller botemedel för en sjukdom, synes mig ganska betänkligt.
Om t. ex. en ryktbar och skicklig läkare uptäckte ett kraftigt preservativ emot cholera eller pest eller hvad annan sjukdom som helst, skulle det vara rådlig!. frågar jag, att tillstyrka, det dessa preservativer af en hvar ovilkorligt skulle begagnas vid ansvar af straff för uteblifvet begagnande?
Eller om t. ex., som allmänt är kändt.
Sulphas quinicus pröfvats vara ett ibland de kraftigaste botemedel emot frossa, så att, då det rätt begagnas, är det icke en ibland tjugu, som icke dermed lyckas häfva denna sjukdom; skulle nu någon vilja sluta häraf, att detta botemedel borde genom tvångs lagar påbjudas vid behandling af hvarje fross-sjukdom ?
Jag anser att det vore högst oklokt; ty läkare-despotismen är för ingen del bättre eller önskvärdare än all annan slags despo tism.
Således anser jag
Hr Berglunds motion, hvaröfver Utsk. afgifvit ifrågav:de Betänktde. tagit blott ett halft steg för att åstadkomma ett önskeligt syftemål med afseende på skyddskoppsympningen: vågar jag derföre föreslå Betänk:s åtcrremiss jemte förslag tili en förändrad redaktion af Hr Berglunds yrkande, till följd hvaraf ansvar för uteblifven vaccination alldeles skulle förfalla, och icke blott, såsom motionären föreslår, nej tillämpas nförr, än två gifna förelägganden att inställa barn till vaccinantion visat sig vara utan verkan.»
Ty mig synes af flerfaldiga skäl, att vaccinationen må utan allt lagtvång begagnas eller icke begagnas allt efter som insigt och öfvertygelse i detta ämne pröfvar den vara nyttig eller ej.
Det borde således stå en hvar fritt att begagna sig af skyddskoppsympningen eller icke begagna sig deraf, så att den, i likhet med all annan medicinsk behandling, må med frihet och utan allt tvång öfvas.
Jag anhåller endast att få uplysa om, att enl. underrättelser från de öfriga RiksStm är detta Betänk:de i dem alla bifallet, hvarföre jag till tidens vinnande anhåller att H. R. o.
Ad. måite biträda deras beslut.
Jag vill icke uptaga tiden med att gendrifva den föregående talaren, men som jaganser det möjligt a 11 åon kunde dela Hr Berglunds farhåga för vaccinationen, så vill jag blott nämna att saken nyligen förevarit i Läkaresällskapet, der äfven fråga upstod om huruvida genom vaccination någon annan sjukdom kunde inympas, 122 Den 28 Januari f. m. och såväl detta Sällskap soin flere andra skickliga läkare både här i landet som i Norge hafva förklarat att något dylikt fall har aldrig inträffat.
Hr Berglund har anfört den förändrade åsigten, angide allmogens stora förtroende til! vaccinationen.
Det förundrar mig att han framkommer med en sådan sats; ty då jag var Provincialläkare i Lindes bergslag herrskade der den största ovilja mot. vaccinationen och jag hade ganska stora svårigheter att öfvervinna och måste sätta mig i förbindelse med Kins Befishide, hvilken nödgades resa dit för att hålla sockenstämma härom.
Att vaccinationen är i högsta grad välgörande, derföre behöfver man icke söka uplysningar hvarken från Berlin eller i Amerika, ty det finnes icke något land som har i detta afseende så utförliga statistiska uplysningar som vi att framlägga;. ty det har enl. dessa visat sig att epidemien, som före vaccinationen skördade ända till 1,000 personer, efter vaccinationen gått. ned till 30.
Detta är så stor skillnad att man skulle vara blind för att icke fästa afseende dervid.
Uppå härefter framstäld propos. biet förevaride Betänkide af B. o. Ad.
Bifallet.
Föredrogos ånym och biföllos Allm.
Besv. o. Ekon.-Utskis nedannämnde d. 21 och 24 dennes på bordet lagda Betänkmi Nio 15, i anledn. af väckta motioner om tillstånd att fortsätta auktion å landet sednare på aftonen än genom K. Förordn. d. 22 Sept. 1848 är mcdgifvet; och Nio 16, i anledn. af väckt förslag om förändrade föreskrifter ronde Folkskole-medlens redovisning och aflemnande.
An ekars v ärd’s, Carl Henr., d. 24 dennes på bordet lagda anförande, i fråga om K. Mis Nåd.
Propos. om Statsverkets tillstånd och behof.
Det vöre icke förenligt med den aktning jag hyser för Gr.
Anckarsvärd och den öfvertygelse med hvilken jag omfattar frågan om Stockholms befästande, att lemna de anmärknir alldeles obesvarade, som Hr Grin, under fortsättningen af sin granskning af anslagen till 4:de och 5:te Hufvudtitlme framställt mot min motion i detta afseende.
Då jag emedlertid förut åtskilliga gånger på detta rum yttrat mig i samma ämne, bör B. o. Ad. icke vänta, att jag genom mitt anförande skall lyckas sprida något synnerligt nytt ljus öfver frågan.
Anckarsvärd vill icke befästa Stockholm, men att Hr Grin anser det mindre väl bestäldt med försvaret här på stället, det slutar jag deraf, att Hr Grin förordat anläggningen af en fästning emellan Stockholm och Grisslehamn samt uprättandet, såsom jag fattat det, af befästade läger i hufvudstadens grannskap.
Den 28 Januari f. m. 123 Alt Hr Gr:n likväl icke sjelf hyser fullt förtroende till dessa åtgärders tillräcklighet för ändamålet, det dömer jag af den omständigheten, att Hr Grin i sammanhang härmed, föreslagit, att från Stockholm förflytta Skärgårdsflottan, Artilleri-matericlen.
Armée-förtåderna och Banken.
Det vore mycket origtigt af mig att ingå i en närmare granskning af dessa förslag, ty det förhåller sig med dem som med mitt eget, att de icke tito, eller kunnat vara utvecklade enär Ilr Gr.
Anckarsvärd, lika litet som jag, ägt tillgång till de planer för Stockholms försvar som blifvit af Befästningskomitén upgjorda.
Jag hemställer derföre till Hr Grin, om icke den rätta tidpunkten att ingå i en omständligare granskning af frågan först då inträffar, när StatsUtsk. för hvilket alla handlingar ronde detta .ämne blifv a tillgängliga häröfver inkommit till ItiksStin med sitt Betänkide.
Emedlertid finner jag mig oförhindrad, att redan i frågans nuvande skick, i afseende å dess hufvudgrunder, upställa en jemförelse emellan Hr Grins åsigt och min, och anmärker sålunda : att då Ilr Gr.
Anckarsviirds förslag står i samband med vidsträckta Armöe-operationer, som förutsätta sammandragningen af stora stridskrafter och följaktligen långvarigare och kostsammare förberedelser, mitt förslag deremot är beräknadt på att nästan ögonblickligen eller inom några få dagar kunna försätta Stockholm i försvarstillstånd, hvartill endast fordras inkallandet af de trupper som äro närmast till hands, och häruti måste jag anse mitt förslag äga ett företräde framför Hr Grins.
Anckarsvärd har till stöd för sin mening, att hufvudstiider icke böra befästas, åberopat åtskilliga främmande författares skrifter, deribland Rognials considerations sur Varl dc la Gucrre.
Jag tager mig friheten i anledn. häraf anmärka att denna i öfrigt godkände skriftställare utgaf sitt arbete 1816 och att under den tidrymd af 40 år, som sedan dess förflutit, så val krigskonsten i allmänhet som särskildt befästningskonsten undergått flera och genomgripande förändringar, r följd af många orsaker, men deribland förnämligast genom det inflytande, som införandet af jernvägarne, elektriska telegraf-förbindelser, propellens anbringande å krigsfartygen samt de stora förbättringarne i skjutvapnets konstruktion utöfvat å densamma.
Rogniats sats kan sålunda, liksom alla andra allmänna satser, i speciella fall icke obetingadt antagas, synnerligast då härtill kommer, att denna sats i alt icke befästa hufvudstäder icke vunnit tillämpning i praktiken.
Det första betydliga afsteget härifrån igenkänna vi i befästandet af Paris, och då detta exempel är af mycket inflytande på omdömet, utbeder jag mig att i några få drag få framställa hufvudomständigheterna härvid.
Det första fullständiga förslag som upgjordes att omgifva Paris med regelbundna befästningsverk, framlades af Marskalken / 124 Den 28 Januari f. m.
Vanban under Ludvig d. XIV:s regering.
Det kom likväl hvarken då eller under de efterföljande styrelserna i Frankrike lill utförande, men uptogs åter 1820.
Man lefde då ännu i Frankrike under intrycket att hafva nödgals i följd af 1814 och 1815 årens invasioner, utbetala till de allierade en milliard francs i krigskontributioner förutan allt det, som kriget och occupationerna i öfrigt kostat landet, hvartill äfven hörde förlusten af nästan alla de troféer sorn Frankrikes Årrnée, under 25- åriga krig och fortsatta segrar eröfrat från nästan alla Europas folk.
För utredandet af ämnet nedsattes af den dåvartde Krigsministern Marskalken S:t
Cyr en komité ibland hvars ledamöter man igenfinner de berömda namnen Marescot.
Dumas, Guillemenot och Vallöe m. fl. Komitén tillstyrkte med stor pluralitet (avec une grand majorité) saken.
Den kom likväl icke ännu till utförande, men återuptogs af Marskalk Soult under dess krigsministerium, efter Juli-revolutionen, då man befarade en ny invasion.
Ingeniörerna hade likväl delat sig i tvenne olika åsigter, ty då man å ena sidan ville hafva en fortlöpande vall, fordrade man å andra sidan detacherade fästen.