Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B. sade att det är märkvärdigt hvad en misstanke eller ett tvifvel småningom kan äta sig in i en.
Någon hade en gång yttrat att ”en Dame hvilken jeg som ung kjendte meget intimt”, förut stått i förhållande till en annan herre.
B. hade frågat henne.
Hon svarade med de sannaste tonfall att hon hyst ett litet svärmeri, men att detta gått bort då denne herre visade sig vara fysiskt förälskad i henne på ett sätt som gaf henne afsmak för honom.
Denne herre visade sig ursinnigt svartsjuk på B. och lurade på honom och damen, utspejande dem.
Nu, sedan damens dotter är fullvuxen, tycker B. att det hos henne framträder en svag likhet med den der herrn.
Så fort han ser henne kan han icke låta bli att grubbla öfver frågan: är hon den mannens dotter eller icke?
Damen är död, sade B.
Jag undrar om historien är annat än en dikt.
Och om den är sann undrar jag om den frun kan vara den så ofta omtalade första älskarinnan.
Hon skulle då ha barn som lefva och som han bruka[r] se.
Hvilka onaturliga och intrass[l]ade förhållanden!
Han ville så gerna ha klarhet, ty det vore så belysande för denna qvinnas karaktär, men han kan icke få det.
Han vet blott att hennes ord hade sanningens tonfall.
D.23.
I går fyllade hans mor 70 år.
Jag skickade blommor.
Undrar om han skall anse det för oförsigtigt, dristigt etc. och kanske vara arg.
Han har varit här i qväll, tackade för blommorna till modren.
”Sender du blomster till Mor?
Du kender hende jo ikke.”
Han var vänlig, nedstämd och god i qväll.
Jag gjorde allt det lilla jag kunde för honom, bräckte på hans fingrar och lät mina händer glida genom hans hår.
Jag vill honom så väl, derför att jag älskat honom så obeskrifligt, men när han gått kände jag en sådan tomhet, icke derför att han lemnat mig, utan derför att det inte stannade något qvar efter det han varit här, ingen känsla af ömsesidighet.
Han har så litet att ge, intet af innerlighet, intet af enkel lefnadsstark tillgifvenhet, bara den der lilla doften af erotik, fin, det är sant, men liksom overklig, liksom egnad bara för lampsken som skådespelares gester.
Han vill inte jag skall resa, att han kommer oftare än förr bevisar det.
Men jag kommer att tänka på hans egna ord.
”Man bliver let Herre over en situation, der har den uhyre Mangel at kjede.”
Jag känner det nu.
All den lilla lifskraft som från hans sida fans i förhållandet är nu förtärd.
Det blir enformigt att sitta och prata för att förströ honom, hur rar han än är, hur kärt det än är mig att vara honom till en liten uppmuntran eller tröst med min vänlighet.
Det är alltid det samma och det samma.
Och det hela är ingenting.
Min tillgifvenhet är maktlös och bleksjuk af brist på näring.
Denna sammanlefnad kan fortsättas i det oändliga utan att bli annat än hvad den är, och den är ingenting verkligt, – bara ett litet proverb, som vi spela med hvarandra, kärt för oss båda, men en dikt i alla fall.308
Min käre lilla medspelare, nu vill jag gå.
I tanken stryker jag mitt hufvud mot din skuldra som en liten kattunge; jag håller af hvart drag i ditt ansigte, hvar rörelse af dina små fula händer, af din lilla nätta figur, men jag kan inte stanna qvar.
Du gör också mig tom, – bara till en nätt skådespelerska, och det var inte meningen med mig; jag skall inte spela, utan lefva.
Jag är så rädd att det som varit mellan oss skall bli utslitet och förtuggadt.
Nu, just nu är det så fint och skärt.
Kärleken har sin vackra solnedgång liksom sin aningsfulla, dimmiga morgon.
Detta visste jag inte förr.
Det är nog också sällan att dess qväll är så der vacker.
För mig har qvällen mera stämning än det som skulle kallas dag hade.
Det är så stilla och lugnt inom mig, intet af hat eller förödmjukelse eller bitterhet nu längre.
Måtte han aldrig, aldrig framkalla det genom att fordra för mycket af mig, känna sig besviken och derför såra mig!
Om jag nu får rå mig sjelf och får gå utan att få elakhet och förebråelser derför, – dra mig tillbaka helt tyst med sinnet fyldt af skimret från den starkaste känsla som någonsin gifvit färg åt mitt lif – då skall du alltid vara mig kär, som ett halft förbleknadt minne är det – kärast kanske just derför att det är så aflägset.
Eller kanske vi skola träffas igen som gamla vänner.
Men nu måste jag bort, se andra menniskor, få andra intryck, eljest blir jag trött på honom och får en sådan der leda, som jag kan få till och med för dem jag håller mest af.
Jag törs inte tala om att jag skall resa.
Jag vill liksom stjäla mig bort och stjäla med mig det goda vänliga intrycket af vårt sista lugna, skuggfria samlif.
Det käns så rart att han söker att hålla mig qvar.
Det är så lätt att gå då.
Lille profet – kära lilla barn! – med de fattiga små banden kan man inte hålla mig qvar.
Det der leksakstyget ligger allt för lätt kring mina händer.
Tänka sig hur jag har sträfvat för att ge mig helt och efter att vara trogen!!
Hvarför skulle jag?
”Jeg lider af en Sygdom der hedder Matrimonium,” sade han i qväll.
Och vi skrattade åt det.
”Jag kan inte uthärda att alltid vara samman med en menniska.
Bara jag ser henne sitta midt emot mig vid bordet blir jag så nedtyngd af det att jag inte kan äta.”
”Så länge jag höll af henne var det inte på det sättet.”309
D.25.
Det är Söndag, den dag han brukar komma.
Klockan är half nio, således kommer han troligen ej.
Jag är lugn, så lugn.
Kan likså gerna sitta i Hörby vid mitt arbete som här, hoppas jag.
Kan då slå mig fram till att komma hit igen.
Bara att finnas i samma stad som han är mig kärt, men jag vill inte hålla honom qvar.
Det är sådan otrygghet när jag inte är här, det är liksom om en olycka skulle träffa honom och jag vara långt, långt borta.
Det är underligt hur mycket jag kommit att hålla af honom på den sista tiden, sedan nästan all erotik dunstat bort ur vårt förhållande.
Snart är kanske den bergtagna fri, bland sitt eget folk, och allt det andra var bara en svår dröm – hvilken slutade som min ständigt återkommande dröm, den tiden jag var ung.
Det är märkvärdigt!!!
Den hade jag ju glömt – ända till nu.
Denna märkvärdiga dröm, der min fiende alltid blef min vän.
– – – All ångesten först och sedan denna underliga, härliga ro.
Griller!
D. 28 Mars 1888.
Packa?
– – – Packa för att resa från Köpenhamn!
– – – Inte se honom mera!
Det är inte längre uppror i mitt sinne, det är det lugna inordnandet under nödvändigheten, men mitt bröst pressas samman, mitt hufvud värker och mina ögon vilja ständigt fyllas af tårar, – de äro så fulla deraf att jag knappt kan skrifva.
Det är visst inte så svårt att dö.
Det går nog fort.
Och hvarför skulle man inte kunna uthärda en kort smärta, när den befriar en från den stackars själen, som endast lider.
Jag älskar mitt arbete, derför vill jag bära det som är tyngre än döden, – jag vill bära lifvet ännu en tid: jag vill skrifva om qvinnor.
Och om jag, sedan jag skrifvit det farligaste och ärligaste jag vet, ännu känner det liksom nu, så vill jag dö.
Jag har alltid ansett döden med snara om halsen som någonting skamligt och skymfligt.
Men hvarför skulle jag rysa tillbaka för den sista lilla droppan af dräggen, om detta är det enda säkra?
Det fins ingen bitterhet i mitt sinne.
Jag har intet att förebrå honom.
Det som skett har framgått som ett slags naturnödvändighet ur bådas våra karaktärer, våra så grundolika lynnen.
Jag känner knappt någon smärta mer, den har sargat och gräft i mitt hjerta tills eggen förlorat sin skärpa.
Min sorg är hopplös och derför resignerad.
Min sorg?
Hvad sörjer jag öfver?
Öfver förlusten af mitt ”jag”.
Min vilja, min tanke, min hela varelse har knutit sig till en annan, och jag kan icke mera bli fri, jag vill icke.
Endast det som i närmare eller aflägsnare grad rör honom har intresse för mig, – verkligt intresse.
Jag känner det som om jag ville vara god emot alla menniskor; ännu vänligare än förr – men jag känner mig som med en hemlig sjukdom till döds.
Jag vill vara så god emot dem alla, just derför att jag icke kan lefva med dem.
De kunna begära allt annat, men inte det.
Jag kan icke bära det, att vara dömd af honom och förskjuten – dömd bara derför att jag älskat så gränslöst.
Hans goda tanke om mig och hans välvilja tycks mig vara mer än allt i verlden.
Jag kan icke tänka mig någon ersättning för hvad jag mistat.310
Hörby d. 5 April 1888.
I går afsände jag bref till G.B.
Det innehöll endast en redogörelse för tidningsnotiserna om mitt understöd från Akademien.
Jag slutade:
”Egentligen borde jag inte skrifva bref till er, ty ni talar alltid som om bref – särskildt från damer – vore er en riktig landsplåga, men jag följer tillsvidare lusten att skrifva eller lusten att tiga, allt som den faller öfver mig; så skall ni också.
Om ni inte skrifver skall jag ändå försöka tro att ni hyser en smula välvilja för
Ernst Ahlgren.”311
Anteckningar, som jag funnit på papperslappar sedan i somras innan jag reste till Foglarö:
”Om Edith vore min verkliga hustru och jag så hade en femton- sexton medhustrur, så skulle jag kanske vara lycklig.
Det är otroligt hur mycket jag håller af det barnet.”
Edith: ”Far har det smukkeste Haar i Verden.”
Astrid: ”Nej, det er noget ækelt Haar Far har.”
E. ”Det er ikke ækelt, det er nydeligt.”
A. (afgörande, med en energisk skakning på hufvudet) ”Nej, der er saadant
Noget væmmeligt Hvidt i det.”
Edith (dröjande, medgifvande men öfverseende) ”Ja, det er der rigtignok, men det er ikke meget.”312
G.B.: ”Edvard har till och med kommit så långt att han inte läser sina kärleksbref, det kan man kalla att vara blaserad till gagns.
Inte sant?”
G.B.: ”Jag har starkt aristokratiska tendenser.”
”Det märker man nog.”
”På hvad då?”
(Liksom han inte vore mån om att alltid säga det!)
”Hundra småsaker.”
G.B. ”Jag tycker bättre om en furstinna, om hon också är hvarken ung eller vacker, än jag tycker om en bondpiga, vore hon också den största skönhet.”
”At Folk kjeder ham, det er det eneste han aldrig kan tilgive.”
(Laura Mohr om G.B. Paris 87.)313
Laura Mohr:
”Den hårda, kalla viljan har han efter sin mor, det barnsliga leendet – och när han har det bör man tro honom minst – har han efter sin far.”
(Hon menar Brandes, den äldre.)
”Han säger sjelf att det veka har han på fädernet och att det är hans olycka.
Modern älskar sina barn med en verldslig, ärelysten kärlek.
Hon vill se dem som konungar och furstar i Andens rike, när de icke kunna bli det i den verldsliga maktens.”
Det är ungefär 3 eller 3 1/2 år sedan L.
Mohr första gången skref till G.B.
Hon tackade honom för allt hvad hon fått genom hans böcker.
Så sände han henne visst fler af sina arbeten, som hon icke läst.
Han skref långa och öppenhjertiga bref till henne.
Då hade de ännu icke sett hvarandra.
Redan i Paris satt hon och sade: om han bara kunde få lifslust!
Hvad han måste ha haft en hänförelse (Begejstring) när han var ung, en hänförelse som kunde rycka alla med.
”Men hvad är han nu hänförd öfver?”
1887 på våren berättade Laura Mohr om fru B.:
Hon var 9 år när modern gifte om sig.
Ledsamma familjeförhållanden.
Fadern hade varit godsegare i närheten af Hannover.
Hon hade ingifvit frk.
Mohr den föreställningen att Strodtmann var 60 år när de gifte sig, att han var mycket sjuklig och att de icke lefvat äktenskapligt tillsamman.
Jag har emellertid slagit upp i lexikonet:
Strodtman var född 1829.
Fru Brandes är född omkr.
1849 eller 50, låt oss antaga det sista, då skulle han endast varit 21 år äldre än hon.
G.B. och hon gifte sig omkr. 1877.
Hade varit gifta två år när Edith föddes (enligt Mohrs uppgift.)
Då skulle Edith vara född 1879.
(Jemför G.B.s egen uppgift om fru von Linde och att han sprang och underrättade henne när Edith var född.)
De två åren de inga barn hade reste de i Italien, i Tyskland, öfverallt.
En härlig tid hade de.
Jag har hört fru Runeberg säga att B. var så förtjust i sin hustru och så stolt öfver henne att han knappt tålde att andra menniskor trampade samma mark som hon, och det blef riktigt stötande med hans högmodiga förgudning af henne.
Sjelf säger han:
”jag älskade henne icke längre, när vi gifte oss; jag gifte mig af ridderlighet.”
– Han mins fel, och hustruns utsaga är den riktiga: det var en härlig tid.
När kassan tog slut satte han sig blott ned och skref någonting genialt, gjorde penningar deraf, och de reste vidare.
Strodtman var det som genom öfversättningar introducerat Brandes och de andra nordiska författarne i Tyskland.314
Mohr säger att han för att vara produktiv behöfver en kärlek, som lefver i honom som en stilla och lugn känsla, och att det är just hvad hustrun borde kunna inge honom, men henne trifs han icke med.
Hon säger att han blir aldrig en man, alltid ynglingen, alltid romantikern.
Runebergs hade 1870 eller 71 träffat honom i Rom.
Han hade skaffat dem en piga, sade fru Runeberg.
Naturligtvis den der lilla italienska tjenstflickan, som han en gång berättade om för mig.
Bissens hade aldrig för Runebergs nämnt affären med frk Knudtzon, och fru Runeberg hade aldrig frågat dem derom, men hon var öfvertygad om att de voro invigda i det hela.
Fru B. sade att hufvuddragen i hans karaktär äro opålitlighet och fåfänga.
Enda sättet att bibehålla hans vänskap är att bara beundra honom och aldrig säga emot, ty det tål han inte.
”Ja kommer det inte an på annat,” sade jag leende, ”så har det ingen nöd, ty jag beundrar honom alldeles otroligt.”
”Man bör inte vara för mycket tillsamman med honom,” hade hans bror yttrat en gång.
Man berättade om Edvard och hans fru, att då de vigdes vände hon sig direkt efter vigseln emot honom och sade: ”Filipin!”
Fru Runeberg sade också att i Neglicks ådror flyter det ziguenarblod.
Hans farfar var läkare i Finland eller Ryssland.
Under en koleraepidemi satte befolkningen eld på hans boning och innebrände honom, ty de trodde att han förgiftat brunnarne.315
Mohr tror att B:s oproduktivitet under de sista åren kommer af slitningar och kärlekshistorier, precis som jag tror.
Frk Knudtzon säger att det är 4 år sedan fru Ingeborg Brandes skildes från sin man, således ett helt år hon kunnat vara gift med E. B., om han velat.
G.B. sade att hans hustru sagt att fru Gogin talat illa om honom, derför att ”din bror inte vill gifta sig med hennes syster.”316
1884 hade Schandorph talat om för G. af G. att han under någon tid hvarje dag på sina morgonpromenader mötte Holger Drachman och ”den lilla fru Thaulow”.
Om någon tid lade han händelsevis sina morgonturer åt motsatt håll.
Då mötte han lika regelbundet den lilla fru Thaulow och Edvard Brandes.
”Man kan nok vide at det skulde ærgre Drachman, der er en saadan Fruentimmerskarl, at blive slaet af den lille snavsede Jøde.”317
6 Apr. 88.
I äktenskapet kan finnas möjligheter till lycka; i en fri kärleksförbindelse aldrig.
D. 9 April 88.
Herre Gud, sådana tråkiga, tomma, innehållslösa bref den menniskan kan skrifva!
Det är som en kungörelse.
Inte ett ord som af en verklig lefvande menniska.
Och hur långt jag sjelf är från att vara läkt!
Denna likgiltighet skär mig ända ned i hjertrötterna.
Om det bara fans vänskap eller välvilja eller intresse!
Men intet.
Och hela verlden tycks mig utdöd bara för det jag är mindre än en myra för honom.
Åh, om jag blott kunde resa det finaste vackraste minnesmärke öfver vår kärlek!
Hölja det med allt hvad lifvet eger af friska blommor, ge det belysningen af en kär hågkomst!
Och inte ett ord af bitterhet eller låghet och orättvisa.
Du har varit mig kär, öfver allt annat i verlden.
Och för dig är jag intet, intet, intet!
Mindre än det uslaste kryp.318
Hörby d. 22 April 1888.
På öfvermorgon skall jag resa till Kbhn igen.
Undrar med hvad stämning jag skall komma hem!
Nu känner jag det som en stor lycka att få komma hem igen och riktigt i ro hängifva sig åt ett arbete så intensivt att det kan komma en att glömma hela verlden, dödens hemskhet och lifvets sönderslitande oläkliga olyckor.
Arbete, det är den enda lyckan för mig.
Men arbete är lycka.
Jag längtar icke bort härifrån.
När jag slipper att se Hilma och Hilda, så kan jag trifvas här.
Arbetet kan taga en så helt i denna oafbrutna enformighet.
”Den bergtagna” kan i min lifstid icke släppas ut.
Men jag skulle kanske med bibehållande af vissa dess grunddrag kunna omskapa den till ett skådespel.319
Stenström, Ljungbergs bokhållare har blifvit dömd till 1 månads fängelse för slagsmål.
Morin och han hade uppe i billardsalen hos Brehmers kommit i gräl med sergant Cederholm.
De angrepo honom och slogo med hvar sin billardqueu.
Dessa splittrades.
Cederholm är en stor, stark karl, som kunnat slå pojkspolingarne sönder och samman.
Brehmer fruktade för sin lokals skull att slagsmålet skulle göra väsen af sig, komma i tidningarne och kasta huset i vanrykte.
Till hvad pris som helst ville han förhindra det.
Derför grep han Cederholm om lifvet bakifrån och höll honom säkert fast.
Pojkvalpen lät icke genera sig af att motståndaren var urståndsatt att försvara sig, på äkta käringvis gick han på med att sticka och sarga
Cederholms ansigte med den afbrutna queuen, utan att bry sig om Brehmers föreställningar och utan att Brehmer vågade släppa den nu genom smärtan och vreden i fullständigt ursinne försatte mannen.
När folk kom till och fick tag i den halfrusige bokhållaren, skulle Cederholm företett en förskräcklig syn.
Blodet dröp ur hans ansigte och hindrade honom från att se, han var fullständigt sönderklöst, men hade ingen allvarsam skada fått.
Man ville han skulle nedlägga saken, ty Stenström – fåfäng och äresjuk – var förtviflad öfver utsigten att komma i häkte, men Cederholm sade att hans ”knekta-ära” inte tålde att han sväljde ned detta, utan den andre skulle ha näpst.320
Mattis gälla, hesa hysteriska skratt eller snyftning, när hon läste första delen af ”Den bergtagna”.
D. 23 Apr. 88.
I sista ögonblick ett par ord till dig, Alter ego.
Jag har haft ett par rader från fru Brandes.
Gud i himlen, om jag kunde vinna hennes tillgifvenhet, hvad det skulle vara mycket vunnet för mig genom det!
Jag darrar för Kbhn; jag hade hellre velat stanna här och arbeta, men jag kan icke uthärda att främlingar skola gå på hans föreläsningar och jag visa uppenbar likgiltighet genom att hålla mig borta.
Måtte jag komma tillbaka hit, till min ensamma tillflyktsort, utan att vara för mycket sönderbråkad.321
Lund d. 28 April 1888.
Jag tänker nästan icke på honom.
Jag är fri!
När jag kom till Kbhn kände jag ingen feber vid tanken på möjligheten att få träffa honom.
Jag bäfvade och tänkte att bara jag finge se honom på talarestolen, så skulle det väl komma igen.
Jag var så glad att se min kamrat igen, jag var så intresserad af hvad han kunde ha att berätta om sig och Anna, att det uppslukade allt annat.
När jag såg honom det första han kom in om dörren ge akt på mig var jag ännu likgiltig, och när jag hörde denna förr så välbekanta röst kände jag ingenting.
Jag endast undrade – undrade öfver att jag någon gång trott mig kunna komma nära denne man.
Hur glad jag var på hemvägen.
Jag tyckte jag skulle kunnat dansa framåt gatan med min käre kamrat.
Jag var fri!
Undrar om det blir för alltid.
Axel sade på hemvägen om någonting riktigt gladt och välgörande:
”det käns som att bli qvitt en förälskelse.”322
Fröken – – – hvad hon nu heter igen – – satt der med sin lysande röda rosett och slukade honom med ögonen.
Lønborg, heter hon.
Skulle jag konkurrera med henne!323
Hörby d. 17 Maj 1888.
Jag blef sönderbråkad af att förgäfves vänta honom tre qvällar i rad.
Föreläsningsqvällen var ingenting vidare, men de andra så mycket dess värre.
Jag är således långt ifrån läkt.
Jag gick fram och tillbaka som ett fånget, ursinnigt djur.
Han var smeksam och jag nervös, när vi ändtligen träffades.
Han talade om att jag snart skulle komma igen.
Jag hoppades sjelf derpå.
Efter hemkomsten var det tomhet, död tomhet.
Det är som om ingenting funnes i verlden annat än han.
Se honom en minut om dagen, få ett enda vänligt ord, det är lycka, allt det andra är ingenting.
Jag tror icke sjelf på Parisresans välgörande inflytande, men jag kan ju försöka en månads tid.
D. 2 Maj 1888.
Hon frågade om motivet för den afsmak för min man, som gjorde att jag bröt med honom.
Derför berättade jag om hur jag strax efter giftermålet märkte att han förrådde alla mina förtroenden, att han vred sig undan med förnekande när jag förehöll honom det, att jag under samarbetet märkte att han tog mutor, samt till sist hur han genom att för presenter alldeles glömma all sin vanliga svartsjuka kom mitt förakt att stiga till en grad så att det icke ens kunde döljas.
Hon tyckte att jag under samarbetet med min man måste ha kommit i beröring med en mängd olika menniskor och att det borde vara nyttigt för min författarverksamhet.
Jag talade om Bill samt att vi skilts åt genom egen öfverenskommelse.
Äfven att jag sjuknat strax efter det han rest.
Hvad hon syftar på i sitt bref såsom oklart var just detta, motivet för min brytning med min man.
”Hans svartsjuka uppenbarade sig ju icke i en sådan form att den kunde vara motiv nog.”
Det var derför jag berättade om det andra.
Hon frågade hur jag blifvit gift med honom, och på den frågan svarade jag icke; jag sade att det skulle ha blifvit en lång historia.324
Paris d. 8 Juni 1888.
Åt skogen med mina vänner!
Att vara ensam och vresig och arbetsam, det är det enda, som duger.
Hvad skulle jag här i Paris att göra?
Inte har det blifvit ett grand bättre, bara kostat penningar.
Jag skäms som en hund öfver att jag låtit öfvertala mig.
Jag har ju inte för fyra styfver karaktär.
Jag är så svag när det gäller att göra en annan missnöjd med ett nej.
Jag kan göra hvad som helst hellre än det.
Kommer jag nu bara åter till det afskyvärda Hörby, så skall väl inte hin håle sjelf draga ut mig derifrån förr än jag ensam – alldeles ensam kommit på det klara med om jag kan lefva eller om jag skall dö.
Den halfva, ljumma lilla tillgifvenhet, som jag snyltar mig till bara genom att gå omkring och vara ”god”, hvad skall jag med den?
Se hur det gick med Axel!
Se hur det går med alla!
– I skräpvrån med gamla möbeln!
Och till heders med det som är prydligt och fint.
En karl kan vara ensam med sitt arbete.
Jag undrar om inte Voltaire, Molière och Holberg i grunden voro ensamma.
Hvarför skulle inte jag kunna vara ensam, om jag blott har en karls arbetsenergi?
Arbetet kan ta lång tid för mig.
Jag ville ändå hellre vara död.
Jag är ju blott en qvinna.
Men jag måste väl kunna dö utan sentimentalitet.
Jag har börjat få kärlek till böcker.
Jag vill sjelf välja min läsning; dramatiska saker.325
Paris d. 14 Juni 1888.
Derute hör jag tidningsförsäljarnes rop och lastkärrornas skrammel.
Jag har suttit och tänkt efter om jag inte borde dö i natt.
Det skulle bli mindre föremål för prat, det skulle vara bättre för de mina.
Men jag märker att jag ännu hänger fast vid lifvet.
Jag känner mig icke olycklig, det är endast tomhet.
Och om jag kunde arbeta skulle nog tomheten fyllas.
Och om jag inte kan det, så hvarför inte dö i Hörby!
Det är endast fåfänga som gör att jag inte vill att tidningarne skola innehålla en notis om att jag dött i den afskyvärda lilla hålan.
Det är inte fint nog.326
Juni 1888.327
KOMMENTARER
– Ett undantag från denna princip har dock gjorts i denna volym.
Victoria Benedictsson skriver ibland boktitlar eller novelltitlar med liten bokstav.
Det har ändrats till stor, t.ex.
Pengar, Stiftelsen.
Oväsentliga felskrivningar och slarvfel (typ: saga i st. f. säga) har rättats utan anmärkning.
Där Victoria Benedictsson glömt att fullfölja en parentes eller ett citationstecken tillfogas de saknade tecknen utan vidare.
Partier med chifferskrift återges med halvfet stil och understrykningar i chifferavsnitt med spärrad halvfet stil.
FÖRKORTNINGAR
Böök 1949
Victoria Benedictsson och Georg Brandes.
Sthlm 1949.
Böök 1950
Akademiens minnesteckningar.
Utgifna af Matti af Geijerstam.
SB I–II
Volym I.
Dagbok 1882–1884.
Utgiven under redaktion av Christina Sjöblad.
Malmö 1978.
Volym II.
Dagbok 1884–1886.
Utgiven och kommenterad av Christina Sjöblad.
Lund 1982.
Skrifter i urval av Fredrik Böök.
Sthlm 1959.
NOTER
Hänvisningar till Stora boken I el. II ges antingen som ”Se SBI, s. 33,” eller ”jmf not II, 210.”
PERSONREGISTER
I sammanhanget perifera personer, som bara nämnes en enstaka gång och inte kunnat identifieras, har inte alltid medtagits i registret.
Aalberg, Ida III: 85, 397
Adler, Emmy III: 149(?), 151(?), 298(?), 402, 412, 417(?), 418(?)
–, Hanna III: 149(?), 151(?), 298(?), 402, 412, 417(?), 418(?)
Adlersparre, Sophie Leijonhufvud II: 192 (bild), 206f, 222, 225, 226, 227, 229, 230f, 234, 239, 263, 283, 323, 410, 411, 412, 413, 414, 419, III: 400, 420
Aglietti, Francesco I: 39, 44
d’Agoult, Marie III: 247, 409
Agrell, Albert II: 359