Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under det att Utsk:n i frågan om hemmansklyfning varit särdeles stränga, hafva de deremot i Ii agan om afsöndring af jord från hemman varit så mycket mera liberala.
De i i cap. af förslaget legaliserade polalescolonierna tror jag icke vara nyttiga; åtminstone böra de i en lag icke inedgifvas annorledes än såsom nödvändiga undantag, efter pröfning af sockennämnden.
Jag har i förliden Lördags-plenum tillkännagifva farhågor för antagande af denna § och åberopar hvad jag då yttrade.
Jag tror, att innehafvare af en afsöndrad lägenhet har samma skyldighet till communen, som en mindre hemmansägare, nemi. att sjelf försörja sig och de sina samt uppfostra sina barn, och ingen rätt att kasta denna skyldighet på communen.
Dessutom tror jag, att om icke samma princip iakttages så väl uti ena som i andra frågan, kommer hela författningen att eluderas.
Det är isynnerhet de s. k. jordafsöndringarne (åtminstone vida mera än hemmansklyfningarne), som äro armodets och eländets vagga.
Jag hade derför ämnat att föreslå en sådan förändring uti ifrågavar. §, att besultenhetsnormen äfven skulle gälla i fråga om jordafsöndringarna; men då R. o. Ad., med underkännande af det modifieationsförslag, jag, för att till hvarandra närma de olika föreskrifterna för jordafsöndring och hemmansklyfning, afgifvit, i förmiddagens plenum antagit Utsk:ns betänk, i fråga om besuttenhetsnormen för klyfning af hemman; så är jag ej öfverens med mig sjelf derom, huruvida, vid sådant förhållande, mitt förslag kan vara lämpligt, eller om icke detsamma numera befinnes alltför strängt.
Jag vill likväl uppläsa detsamma, för den händelse att någon af R. o. Ad:s ledamöter skulle, vid afgörande af förevarande fråga, deraf erhålla någon ledning.
Enligt min åsigt hade nemi. i mom. af 2 cap. i §:n bort lyda sålunda: ”Ägare af fräIseskatte— eller kronoskatte-hemman hafva lätt att med villkor, som här nedanföre säges, åt en eller flera till besittning på lifstid eller på viss tid, hvilken sednare ej får utsträckas öfver 5o år, upplåta till och med Tlö af hemmanets jordrymd, med iakttagande deraf, att den lägenhet, som under viss tid sålunda upplåtes, medför besultenhet efter thy i cap. 2 §:n stadgar; dock äge sockennämnden i hvarje särskildt fall, der binäring af slöjd, handtverk eller annan arbetsförtjenst kan påräknas, pröfva om och i hvad mån undantag från före - 54 Den 3 F c b r u a r i e. m. skriften om lägenhetens besnttenhet må, utan melin för socknen, lä äga rum."
Sista perioden i i mom. skulle derefter innefatta ett säl skildt inom., så att i §:n komme att utgöras af 3 moment.
Jag öfverlemna!1 åt R. o. Ad. alt afgöra frågan, deruti jag anser mig icke vidare böra yttra mig, enär besuttenhetsnormen blifvit afgjord på annat sätt än jag föreslagit.
Första frågan är naturligtvis den, huruvida jordafsöndring må äga ruin under full äganderätt.
Sådant har ingen talare ännu yrkat, och jag förutsätter derför, att R. o. Ad. icke heller kommer att medgilva afsöndring af jord under sådant villkor, särdeles sora comiterade noga hafva ii l red t vådan af de olägenheter, som med en dylik tillåtelse \ore förenad.
Det återstår således blott att fatta beslut i frågan om upplåtelse af jord under besittning på vissa år eller på lifstid.
Jag har hört en ledamot yttra, att han hade svårt att ingå i någon pröfning af dessa §§, innan frågan om den slags besultenliet, som här skall äga rum, blifvit bestämd.
I anleda, deraf får jag yttra, det jag anser att här, på sätt som uti G §:n af i cap är stadgadt, bör bestämmas, att utan föregången undersökning eller särskildt tillåtelse afsöndring må äga rum lill så stor del, som för hvarje särskild ort kan fastställas.
Jag tror nemi. att här äfven bör afses de särskilda orternas beskaffenhet, för bestämmande af den jordrymd, som i hvarje särskild ort bör vara den minsta som får afsöndras.
Det är nemi. begripligt att till besnttenhet fordras mindre jord uti de län, der de sorn besitta jorden äga tillgång till arbetsförtjenst, än lili de län, der sådan tillgång saknas.
Sålunda skulle t.
ex. uti de norra länen bestämmas sex tunnland såsom minimum, då deremot i de södra länen 4 tunnland äro fullt tillräckliga och på flera orter mer än sorn beliöfs.
Om detta förslag antages, äro vi ifrån en lång discussion, som icke kan leda lill annat, än att hvad som är rätt i ett län, blir orätt i ett annat.
Derest öfverläggningen är slut angtde denna principfråga, anhåller jag om propos. till antagande af den af mig nu föreslagna förändring i i §:n.
För att närmare utveckla mina åsigter om de olika egenskaper, som ingå uti definitionen af besuttenliet för hemmansdel eller afsöndrad jord, får jag nämna att i afseende på afsöndring är det personligheten lika mycket som den afsöndrade jordens rymd, som bör tagas i betraktande.
Då upplåtelsen sker för evärdeliga tider kan personligheten icke tagas i anspråk, emedan man icke känner efterkommandes arbetsförmåga.
Annat är förhållandet då afsöndringen sker på bestämd tid, ty då kan man bedomina huruvida den sorn mottager jordlotten genom sin skicklighet eller arbetsförmåga kan bidraga lill försörjningen.
Dessa personliga egenskaper böra pröfvas af en auctorilet, och ingen Den 3 Februari e. m 55 är närmare dertill, än de som bo i grannskapet oell kunna honom, hvilka bäst kunna bedomina hans arbetsförmåga och hvilka mäste försörja honom i händelse de misstagit sig.
Jag anser således afsöndring likasom hemmansklyfning för en eommunal-angelägenbet.
Kronans rutt kommer visserligen i fråga i afseende |>å skatten; men i det hänseendet är ingen fara livad de afsöndringar angår, som ske på bestämd tid, såvida afsöndringarna icke ske öfver måttan.
Olämpligt anser jag det vara alt antaga TV:del såsom det belopp, hvilket får afsöndras, emedan denna T'ö:del i den ena orten kan vara för mycket och i den andra för litet, synnerligast sorn Utsk:n hafva tili sista mom. af 4 §:n stadgat att odalåker och äng icke dertill får användas.
Jag skulle derför tro alt bestämmelsen om y^rdelen bör uteslutas, och i stället siadgas alt afsöndring får ske till så stor del, att den som sitter derpå kan der vara född.
Den erfarenhet man har om verkan af jordafsöndring under besuttenhetsnormen i bergslagsorterna gifver mig anledn. att understödja Piili.
Boyes förslag i i §:n af i capitlet.
Jag vill, för att icke vara vidlyftig, helt enkelt förena mig med honom i anhållan om propos. till hvad han i delta hänseende föreslagit.
Hr von Rosen önskade att något stadgande icke mätte äga rum i afseende på storleken af den jordlott, som får afsöndras, utan att det måtte bero på communei na att derom efter jordens beskaffenhet och personens arbetsförmåga förordna, hvarigenom han trodde att större likhet skulle äga rum med hemmansklyfning.
Skilnaden är likväl betydlig, ty i ena fallet har man domstolen att gå till, och i del andra står man under sockennämndens välbehag; ty om man skall äga någon tillflykt för att undgå grannars tyranni, så måste några bestämmelser gifvas, efter hvilka domstolen kan lemna skydd.
Jag hörde Hr Lagerhjelm yrka bifall på Frih.
Boyes förslag, enl. hvilket afsöndring icke skulle få äga rum utan besuttenhet.
Motsatsen är likväl nu förhållandet öfver hela Sverige, emedan allt arbetsfolk har erhållit jord ulnn”jbesuttenhet.
Jag afstyrker antagande af Frih. Boyes förslag.
De olika åsigterna öfver denna fråga lära förnämligast dela sig emellan dem, som vilja lägga alla möjliga hinder i vägen för den fattiga och arbetande classen alt förvärfva eget tak öfver hufvudet och egen torfva alt odla, eller åtminstone sådan torfva, som icke är beroende af uppsägning och afflyttning efter laga uppsägning.
Som jag för ingen del tillhör dessa åsigtir, och vill inskränka tillfället för de fattigare att förvärfva sig egen jordlott och så stort oberoende, som hans nrbetsbesparing kan bereda honom, så torde jag i det fallet icke 56 Den 3 Februari e. m. särdeles myckel behöfva utveckla mina åsigler, då de lillfyllest äro utredda äfven af mina motståndare.
Jag utber mig blott att, i anledn. af hvad som blifvit nämndt om den erfarenhet man i bergslagsorterna skall äga om olägenheterna af jnrdafsöndringarna, fä förklara, att, ehuru jag icke tinner mig tillständigt att bestrida andras erfarenhet, jag likväl icke kan undertrycka att min erfarenhet/ är af fullkomlig motsatt beskaffenhet; ty jag har på den ort, der jag är bosatt och på de olika ställen inom Riket der jag vistats, i nämnda hänseende icke rönt några olägenheter utaf 1827 års författning.
Deremot befarar jag många olägenheter utaf Hr von Rosens förslag, enl. hvilket communerna skola äga beslutanderätt i afsöndi ingsfrågor.
Enligt min erfarenhet om communerna äro de för ingen del lämpliga att i sådana full stifta lagar.
Inom communerna kunna nemi. lätteligen missförstådda enskildla intressen gjort sig gällande på bekostnad af menskorätl och allmänt gilltiga grundsatser.
Det är på denna grund jag skulle hafva önskat att 1827 års författning hade fått förblifva orubbad; men då allmänna meningen tyckes vara deremot, så biträder jag den mening, som yrkar bifall till Utsktns betänkande.
De afsöndringar inom bergslagsorternn, hvilka blifvit upplåtna på lifstid eller på 5o år, och snm blifvit af domrarne medgifna, äro af skälig storlek.
Flera af ilem äro af den storlek, att de öfverskrida den besnlleuln tsnorrn, som blifvit ifrågasatt.
Om dem kan erian blott säga att de verka till skogarnes utödning, hvilket man dock icke får motsätta sig; men den hufvudsak liga olägenheten man erfarit härrör egentligen från de små afsöndringarna på lifstid eller längre tid; ty derigenom drages arbetsfolket från tjenstbarhet vid bergverken och ökar fa 11 i g— classen.
Jag tror att det stadgande, man vill göra, står i strid med den princip Hiskin velat följa, nemi. att besuttenhet skall äga rum.
Man ser äfven af moliverna till Ulsktns betänk, att det varit CJtskrns mening att icke befordra t i 11— vesten af de fattiges antal inom Riket, utan tveitom att motverka den derigenom att klyfningen begränsas af besuttenhetsnormen.
Här har man förkastat den; och det är orsaken hvarföre jag, just på grund af de moliver Utsk:n begagnat sig af, föreslår att R. o.
Ad. täcktes behjerta detta ämne och lemna uppmärksamhet åt Frih.
Boyes förslag, att 1 mom. i 1 §.’n mätte förändras så, att i stället för orden: ”Oansedt den lägenhet, som sålunda upplåten varder, ej medför besutlenhet,” det måtte komma alt beta: ”Derest den lägenhet, som sålunda upplåten varder, medför besutlenhet. ” Frih.
Jag anmälde mig, när jag hörde min värde vän Gr.
Anckarsvärds lofsång öfver 1827 D c 11 3 F < 1> r u » r i t. m. 1827 ars författning.
Jag täger mig friheten erinra honom, att man med all försigtighet skall bestrida den princip, som söker göra sig gällande, nemi. att sätta en gräns för hemmansklyfning och jordafsöndring.
Grefven tyckes taga illa vid sig, när fråga ar att låta communen få ett ord med i laget.
Jag tror att i ett land, der länsstyrelsen är nödsakad att domina en församling att föda de fattiga, som t. o. m. förut varit förmögne och genom egen åtgärd blifvit fattige, der måste också en commun äga möjligheten för sig att kunna förekomma denna möjlighet och således vara i högsta grad intresserad i den fråga hvarom 1111 ventileras.
På f. m. har Hr Cederschjöld, till förmån för en utsträckt hemmansklyfning och jordafsöndring, yttrat, att i ett län, (sorn vi alla ganska noga känna,) Fahlu län, har den utsträckta jordafsöndringen icke haft menliga följder och som bevis derpå anfört det välstånd, som i denna provins skall finnas; men han kommer icke ihåg, att ofta har hela fäderneslandet fått biträda detta län, på det alt hungern ej der skulle taga öfverhand, och att ett år, då välstånd derstädes funnits, har detta välstånd varit frukten af utom provinsen förvärfvnde penningar.
Jag minnes mycket väl, att då en hop dalkarlar kommo från Stockholm på ångbåt, hände sig alt en af dem, något beskänkt, föll i sjön men lyckligen genast uppfiskades och alt i hans plånbok funnos 100 r:dr, en ganska artig summa, min sann! för en arbetskarl; men denna ingalunda obetydliga penningesumma var visserligen icke någon effect af hemmansklyfningen i Dalarne.
En stor mängd af Dalallmogen återför till hembygden betydliga summor, förvärfvade genom arbete i andra provinser, och således förfaller det beviset på dalkarlens välstånd till förmån för hemmansklyfningen.
Jag anser att om icke socknen, eller hvad vi nu kalla communen, får något tillfälle att yttra sig öfver möjligheten för dem, som tillåtas bosätta sig på de klufna hemmansdefarna, att der föda sig, så begår man en stor orättvisa, om man sedan dömmer socknen eller communen att förse dessa åboer med föda.
Enär fråga äfven är om afsöndring af jord på 5o år, så vill jag erinra om den händelse, som kan inträffa, att familjen på den lilla lägenheten tillvuxit, att inga medel under tiden samlats för att inköpa en ny lägenhet eller på ytterligare 5o år förlänga besittningsrätten å den gamla.
Om någre af dem, som hittills födt sig på den lilla lägenheten, af hvad orsak som helst råka i fattigdom, — hvilken annan än församlingen blir det väl, som får draga försorg örn des-.a fattiga?
Dessa anmärkntr liar jag gjort, i hopp att de, som yttra sig i Irågan, måtte med största varsamhet betrakta den saken, huruvida icke socknen också bör halva en röst med i laget. 20 H.
S 53 Den 3 Februari e. ffl. Hr von Rosen:
Anckarsvärds yttrande, sorn jag begärt ordet.
Jag tycker mig hafva gått längre än Grefven.
Hr Grefven bar begärt ali en bestämd jordvidd, relativt till hemmanet, skulle qvarstå:
;ag önskar uteslutande af stadgandet härom, fullkomligen öfvertygad att en generel summa icke kan bestämmas öfver bela landet, hvarigenom jordafsöndringen ovillkorligen skulle minskas, emot hvad jag åsyftar, ty Ttff:del af ett hemman är så olika på olika ställen af landel, alt, med antagande af det föreslagna maximum, kan på ett ställe förbudet inträffa, men på ett annat motsatsen deraf.
Jag tror att just denna bestämmelse, T*ff:del, är mera skadlig än nyttig för ändamå let.
Det är visserligen icke min mening, alt ej något bestämdt skall stadgas i detta hänseende, men jag tror, att i en författning bör man ej binda händerna på dem, som önska afsöndring af jord, då den kan vara billig, och deremot neka, då den kan vara nyttig.
Jag tror således, att örn stadgandet om feidel alslås och sedan närmare bestämmes huru jorden skall vara beskaffad, är ändamålet vunnet.
Min afsigt har icke varit någon annan, än att i denna § få bestämdt, att på samma grunder som ett minimum för hemmansklyfning, ett maximum för afsöndring skall rätta sig efter hemmanens olika förhållande i särskilda örte r.
Jag åberopar 4 §:n aH vidare utveckla hvad jag tänker.
Den i §:n säger: ”lill och med y^tdel af hemmanets jordrymd;” delta är maximum; men i 4 §:n står, att lägenhet ej får vara af mindre område, än ali derå kan utsättas t
Ira potates samt alt en ko må kunna sommar- och vinterföda?.
Nu frågar jag: om åboen af en sådan lägenhet kan föda sig med något, som inbringar honom mera än värdet af en t;a potates och underhållet af en ko; skall han likväl vara bunden vid potatestunnan och kon, om han kati föda sig på annat sätt?
Jag önskar ingen generel term, såsom varande någonting alldeles oförenligt med de omvexlande och högst olika förhållanden, som existera i vårt land.
Jag vill icke hindra arbetsclassen att förvärfva sig besuttenhet; tvertom, men i samma mån jag önskar bereda denna dass tillfälle att kunna föda sig af jorden, vill jag äfven afvärja de missbruk, sorn skett; och alt communerna hafva rättighet dertill anser jag otvifvelaktigt följa deraf att cornniunerna hafva till skyldighet att försörja personer af denna dass, när desse icke förmå att försörja sig sjelfva.
Jag har visserligen ingenting att invända emot Hr von Rosens sednaste yttrande, då han förklarat itel icke hafva varit bans mening, att, genom borttagande af den bestämmelse, som har är i fråga, lägga i cominuneiis händer alt absolut neka jordafsöndring; men jag v ici b lifver mitt påstående, alt, på grund af den erfarenhet
Den 3 Februari t, ra. 5g jag vunnit, det vore olämpligt alt lägga i communens hand rättigheten att intränga på den enskilda äganderätten, nemi. i den pröfning huruvida jag skall få afsöndra någon del af min jord och huruvida en annan person skall i sådant hänseende få med mig contrahera.
Till svar på Frih.
Ridderstolpes anförande får jag nämna, alt jag alldeles icke delar den åsigten att communerna, under någon slags förevändning, böra äga ett sådant åliggande, hvarmed riuvnr. författning dem betungar, nemi. alt försörja sina fattiga.
Detta torde låta något abstract till sin början, och jag vill för ingen del göra mig saker att inleda en discussion på ett ämne, som icke hörer hit, eller på en afhandling om pauperismen och fattiglagarna; jag tror dock att det just är ifrån ett sådant stadgande, som de olyckliga fattiglagarna i England leda sitt ursprung, och af de publicister, som afhandlat ämnet, är det fyllest ådagalagdt uti hvilken våda de länder inkastat sig, sorn ingått i ett sådant systeme, och hvarifrån England sedan 1834 eller 1835 till betydlig mån måst afträda; men jag vill, sorn sagdt är, icke ingå på detta ämne, för att icke afleda discussionen från sin rätta väg.
Jag tror att man förblandat pauperismen och låtit den komma in som ett motskäl mot rättigheten att få afsöndra jord, och är öfvertygad att det ej komma pauperism än att medgifva afsöndring af jord.
Hvad besuttenheten beträffar, så har den äfven haft sina försvarare, och det skäl, som blifvit anfördt med afseende derå, kan ej motsägas hvad beträffar hemmansklyfningen, eller delaktighet i de onera och skatter, sorn åtfölja sjelfva hemmanet, och det vore derför af stor våda alt medgifva en obegränsad hemmansklyfning.
Hvad åter afsöndring af jord beträffar, så är den ej af samma natur med hemansklyfning, såsom ej omfattande mer än ett medgifvande på lifstid eller högst 5o år.
Detta förändrar saken betydligt.
Den farhåga, som blifvit yttrad att afsöndring kunde äga rum till den grad att slutligen inga onera kunde utgå af hemmanet, tvckes vara förebyggd af stadgandet alt högst
T'o;del af ett hemman får afsöndras.
På alla dessa grunder kan jag ej annat än tillstyrka bifall till Utsktns betänkande.
Jag får nämna, att det är omöjligt att kunna, vid en discussion öfver i §:n, ingå på borttagandet af hvad Ulskm föreslagit ang:de tiondedelen, just för hvad som sedan förekommer i 4 §’n; sorn handlar om sjelfva jordlappens beskaffenhet; och får jng anhålla hos Hr Frih. o. Landtm, om propos. huruvida Ståndet anser att discussionen öfver principerna i dessa §§ är slutad, på det att vi sedan måtte §:vis få skrida till afgörande af desamma.
Innan discussionen öfver i §:n må förklaras vara slutad, får jag underställa R, 6o Den 3 Februari e. m. o. Ad., huruvida termen ”åt en eller flera” ej kunde förbytas emot någon mera tydlig.
Om i^rdel af ett hemman afsöndras åt 6 personer, — hvilken oreda skall ej deraf uppkomma! 6 är mera än i : om T\,:del afsöndras utan att dela denna T’ö:deI i 6 delar, d. v. s. i ytgtdelar, så tyckes mig att i denna bestämmelse ligger en sådan otydlighet, som ej passar för en lag.
Här fordras i min tanke ett tillägg.
När man säger: åt en eller flera, så borde dervid tilläggas: dock hvarje del bestämd för hvarje köpare.
Det är härom jag vågar erinra, innan propos. framslälles, ifall någon delar min åsigt.
Jag vill fästa Frih.
Ridderstolpes uppmärksamhet derpå, alt hvarje lägenhet, som enligt i §:n får ifrån ett hemman afsöndras, tillätes icke lill området vara mindre, än ätt der kan utsättas en tunna potates och födas en ko.
Således måste hvarje del vara så stor sorn i 4 §:n sägs.
Jag får blott fasta Frih.
Ridderstolpes uppmärksamhet derpå alt jordafsöndring ej behöfver medföra besutlenhet och således ej heller någon viss del af hemmanet behöfver komma i fråga; ty då fråga om besutlenhet lippstår, kan det hända att jag ej får afsöndra jord, som jag möjligtvis kunde få stycka.
Jag känner hemman, som hafva sådana inägor, att deras innehafvare äro besuttne på mindre än yff:del.
Nu behöfver jag icke vara besutten för alt köpa ett hemman eller dertill använda de penningar jag äger; det är således en contradiction att bestämma en term förköp oell jag önskade derför få dessa ord uteslutna, för att sedan närmare, vid 4 '§:■>, bestämma vidden och beskaffenheten af jorden.
Det finnes hemman, som äga 200 å 3oo geometriska tunnland jord, andra som ej hafva mer än 3o; jag hemställer om det är skäl att under sådana förhållanden Utsätta ett bestämdt gemensamt bråk för jordafsöndring.
Sjelfva hemmantalet representerar ingenting annat än skattebidraget; det representerar icke jordrymd, icke jordens godhet, icke dess afkastning, jag vet då icke hvarför man skall sätta ut ya:del, då man ej vet hvad det hela utgör.
Jag har blifvit alldeles missförstådd af Hr Råfelt, emedan jag icke talat om jordrymden, och till en del likaledes af Hr von Rosen.
Jag har aldrig tangerat besuttenheten med mitt yttrande; men då Hr von Rosen föreslår uteslutande helt och hållet af orden — ”åt en eller flera” — så vinner jag, genom bifall till hans önskan, hvad jag åsyftat.
Nästföljande §, eiler den 2, innehåller den rättighet, att när hemmanet är af större ägorymd, än att det utgör en besutlenhet, sedan Tlff:dei blifvit derifrån afsöndrad> så kan äfven en större ägovidd
Den 3 Februari e. m. 61 än -j1 :de 1 deraf upplåtas.
Något hemman i Skåne måtte väl icke vara så litet, att icke deraf kan afsöndras och besutenhet derå vara qvar.
Det är för att icke undei ka stas kostnader genom undersökningar och rättegångar om besuttenheter, som det är angeläget att här införa delta stadgande örn en tiondedel.
Hr von Rosen, som vill borttaga stadgandet om T\>:del, erbjuder intet i stället, utan lofvar endast att sedan komma fram med ett surrogat derför i den 4 §:n, utan att R. o. Ad. vet hvad
Hr von Rosen i afseende å densamma vill föreslå.
Derför afstyrker jag ett sådant borttagande, men kan ej heller ingå på Utskms redaction af t §:n, utan anhåller så väl om borttagande af orden ”åt en eller flera,” som att orden "helt hemmans rymd” måtte införas, hvarigenom T\:delen blir bestämd; äfvensom alt det tillägg göres, att om hemman klyfves, hvarå upplåtelse af jord redan skett, skall den upplåtna jorden beräknas på hvarje hemmansdel vid den skeende klyfningen.
Jag vågar fusta uppmärksamhet på en otydlighet i redactionen.
Här står: ”Upplåta till och med en yfp.del af hemmanets jord rymd.”
Det kan möjligen tydas så, att ygtdel skulle vara ett maximum, lika väl som att det skall vara ett minimum, och jag tillstyrker derför att det mätte komma att heta: högst en tiondedel.
Jag hade icke ämnat inlåta mig i discussion om denna §, men vill dock, i ariledn. af den siste talarens anmärkn. mot redactionen, instämma deruti, att i stället för orden till och med y^tdel, det bör heta högst yj:deI.
Författningen, sådan den Hr, kan väl icke gerna missförstås af någon domstol, ja, jag tror ej en gång af någon sockennämnd, enär 4 §:'i innehåller det minimum af jord, hvarunder afsöndring icke får äga rum; men den föreslagna rättelsen torde dock föranleda till en större tydlighet i begreppet.
Sedan nu Hr Frih. o. Landtm, upptagit de hufvudsakligaste anmärkn:r, som blifvit gjorda emot i §:n, yttrade han, att han likväl ansåg sig först böra framställa propos. å Utskms förslag.
I händelse propos. ställes på bifall, anhåller jag att det villkor göres, att, ifall den af mig föreslagna förändring i redactionen anses tydligare än den nuvar.
, det i alla händelser måtte tillåtas att göra denna förändring.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade förbehålla sig att pröfva Hr Gripenstedts anmärkn., sedan alla andra beslut rör:de i §:n blifvit fattade, Ropades ja.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Ulsktns förslag i i §:n af 2 capitlet.
Hr Landtm, hemställde, om R. o. Ad., på sätt en ledamot yrkat, behagade afstå den föredragna i §:n.
Ropades starka nej, blandade med ja; i anledn. hvaraf Hr Landtm, förklarade, det han trott sig finna att nej öfverrösta! ja. Hr Landtm, framställde derefter propos. till antagande af Frih.
Boyes förslag, att i stället för orden: oansedt den lägenhet, som sålunda upplåten varder, ej medförer besuttenhet, skulle begagnas orden: derest den lägenhet, som sålunda upplåten varder, medför besuttenhet.
Den som anser att i §:n i 2 cap. af Lag- samt Allm.