Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var den hetaste tiden på dagen, och endast få promenerande syntes till, men då Glädjen fortsatte vägen längre ut emot skogarne, fick hon öga på två unga människor, en man och en kvinna, som gingo med armarne om hvarandras lif, medan deras ansikten nästan berörde hvarandra.
De tycktes fördjupade i ett hviskande samtal, och Glädjen log vid tanken på alla de varma ord, som dessa två lyckliga skulle säga hvarandra.
Länge gick hon med ljudlöst lätta steg bakom dem på det täta gräset, men till sist kunde hon icke motstå att närma sig.
Det föreföll henne, som om hon skulle vara en välkommen tredje man i deras sällskap.
Då hon hade kommit tätt bakom dem, lade hon en arm om halsen på hvar och en af dem och stack fram hufvudet emellan dem.
Med ett utrop af förskräckelse flögo de från hvarandra.
»Blef ni rädda?» frågade gudinnan förvånad.
»Hvarför bli människorna alltid rädda, när jag kommer; jag, som är Glädjen!»
Den unga flickan såg på henne med en förskräckt och misstänksam blick, men ynglingen räckte henne handen.
»Är du glädjen,» sade han, »då borde vi sannerligen be dig vara välkommen.
Glädje är just hvad vi ha saknat och bäst behöfva.»
»Huru?» frågade hon och såg förvånad från honom till hans väninna.
»Har jag icke sett rätt?
Är icke hon din älskade?»
Ynglingen nickade.
»När du ser henne, kan du inte tvifla på, att jag älskar henne,» svarade han med strålande ögon.
»Och du?» frågade Glädjen.
»Återgäldar du inte hans ömhet?
Är hans kärlek dig en börda?»
Den unga flickan svarade endast med att slå båda armarne kring sin älskades hals och med ett uttryck af den mest hängifna ömhet se upp i hans ansikte.
»Detta förstår jag inte,» sade Glädjen.
»Ni älska hvarann!
Ni äro unga och vackra!
Ni gå under gröna träd vid en sorlande ström och växla kyssar och ömma blickar, och ni tala om att sakna glädjen.
Hvad menar du därmed?» frågade hon och vände sig med en häftig rörelse till den unge mannen.
»Jag menar,» svarade han, »att detta blott är ett stulet ögonblick, men jag vill äga henne, föra henne hem till mitt hus som min hustru, behålla henne dag och natt, arbeta för henne och glädja mig med henne; – men, ser du, vi äro fattiga!
Mitt arbete inbringar mig knappt så mycket, att jag själf kan lefva däraf.
Ännu har jag intet att bjuda henne, och vår ungdom kan vara försvunnen, innan jag kan skaffa allt, som behöfs till ett gemensamt hem.»
»Behöfva då ni mänskor så mycket för att kunna lefva?» frågade Glädjen.
»Det kan du väl förstå,» svarade den unga flickan i en halft förnärmad ton, »hvad tror du det kostar, att skaffa sig ett vackert hem med möbler, sängkläder, linne och husgeråd?
Det vill mycket pängar till för att kunna hålla sig en tjänare eller två, för att kunna köpa sig lätta kläder om sommaren och varma kläder, när kölden kommer, för att kunna skaffa sig nya hattar och skor, paraply för regnet och parasoll för solen; böcker skola betalas bos bokhandlaren, noter hos musikhandlaren.
Och så alla bjudningar!
Tänk, hvad det kostar att göra gästabud, och att skaffa sig fästdräkt till de gästabud, hvartill man blir inbjuden.
Hvad tror du, att allt detta kostar?
Och hvar skola vi ta pängarne ifrån?»
Glädjen drog en djup suck.
»Behöfver ni allt della för er kärlek, ja, då undrar jag inte på, att ni lider.
Jag blef alldeles het bara af att höra er tala om det!»
Den unga flickan lät hufvudet sjunka, och torkade sina ögon med afvigsidan af handen.
»Hör,» sade Glädjen och grep henne raskt i armen.
»Försök att låta bli att tänka på allt det där!
Hvem vet, hvad nästa dag kan föra med sig!
– Men se, nu har ni ju lyckan att gå vid hvarandras sida.
Se öfver edra hufvuden, hur löfvet viftar och fladdrar!
Se vattnet där ute i strömmen, som gnistrar som guldstänk i solen!
Är icke allt detta glädje?
Hvarför vill ni förmörka all denna lycka med oroliga tankar?»
»Ni måtte vara en ofantligt opraktisk ung dam,» svarade den unga flickan och kastade en kritisk blick på Glädjen. »Inte alla kunna som ni vara klädda i fantasidräkt med sandaler på fötterna och krans på håret!»
»Ni är härlig!» afbröt den unge mannen och sträckte handen mot Glädjen, »härlig som ingen jag har sett – näst henne!»
Han böjde sig och tryckte en kyss på sin älskades panna.
»Låt henne gå!» hviskade den unga flickan, »hon stör oss!»
Men Glädjen var redan på väg bort från dem.
»Jag kom inte för att gräla med er,» sade hon.
»Jag kom för att lysa öfver er kärlek.
Men jag ser, att ni hälst äro mig kvitt, och ni skall inte möta mig så snart igen!»
Med dessa ord sprang hon öfver en häck, som skilde två vägar åt, och vände tillbaka till staden.
Mer än halfva dagen var redan förbi, och hon hade ännu icke haft minsta glädje af sin lustfärd.
Värmen var tryckande, och jordens luft hade från första ögonblicket verkat så underligt kväfvande på henne.
Hon kände på en gång både törst och hunger, i synnerhet törst, och då hon ingenstädes såg någon källa, gick hon in i en trädgård, där hon såg ett litet lius, som ljust och inbjudande skymtade mellan gröna träd.
Upp utmed väggarne slingrade sig vinrankor och rosor, framför huset låg en stor hund och sof på gräsplanen, och från ett dufslag på gården flögo dufvorna ut och in och kretsade kring blomsterhäckarne.
Hon stannade vid ett af husets hörn och lyssnade.
Två flickor grälade högt i köket.
De beskylde hvarandra ömsesidigt för att ha tagit broderparten af den frukt, som kommit ut efter middagen.
Glädjen smög sig sakta förbi.
Då hon såg, att det fanns människor inne i rummen, bet hon sig i läppen, ty hon trodde det säkrast att göra sig osynlig.
I ett af sidorummen, där markiserna voro nedfälda mot solen, satt en halfvuxen pojke med händerna för öronen och läste i en bok.
Ett stycke ifrån honom satt hans lärare med en tidning.
Då och då lyfte läraren på hufvudet och såg på gossen.
»Sofver du?» frågade han.
»Det får du inte!
Du vet, hvad du skall hinna innan kvällen.»
Gossen gäspade och lät hufvudet sjunka ned på armarne.
»Sofver du!» ropade läraren.
»Vill du laga att du läser, din lata slyngel!»
»Låt mig gå ut och läsa i trädgården,» bad pojken med ynklig röst.
»Det är så hett här inne!»
»I trädgården!» återtog läraren.
»Jo, jag känner nog till hvad det blir af, när du läser i trädgården.
Då leker du bara med Ajax eller skrämmer dufvorna eller äter omogna äpplen.
Nej, du stannar vackert där du är, min gunstig junker.»
Gossen sparkade med benen.
»Jag förstår inte ett ord af det här sattyget!» sade han i en upprorisk ton.
»Det är mycket bättre, att jag går ut.»
»Jaså, du svär, din oförskämda pojke!» ropade läraren, steg upp och gick bort och nöp honom ganska eftertryckligt i örat.
»Du tillåter dig att svära öfver Horatius.
Det är inte nog med, att du hela vintern har varit så lat och oefterrättlig, att du går och skaffar dig underbetyg till examen; nu skall man inte häller kunna få dig att inhämta hvad du försummat, i sommar!
Men kan du inte ditt pensum till klockan fem, så får du inte lof att gå och bada med de andra gossarne i kväll; – nu vet du det!»
Gossen svarade endast med att uppstämma ett tjut af vrede och förargelse.
»Stackars gosse!» tänkte Glädjen, »om jag bara finge lof att ta honom;» men hon vågade icke, hon började bli rädd för människorna.
Hon såg, huru gossen åter med slocknad blick fortsatte sin läsning.
I ett annat rum sutto två unga flickor och sydde.
Den ena fållade långa tygremsor på en symaskin, den andra lade dem i en oändlig mängd små veck och sydde fast dem med täta stygn.
»Tror du vi bli färdiga i dag?» frågade den ena, som lade vecken.
»Det tror jag knappt,» svarade den andra med hög röst för att döfva maskinens rassel.
»Vi skola ju ha garneringar ända upp till lifvet.
Jag har sett det i den sista modejournalen.»
Den andra kastade en längtansfull blick ut genom fönstret.
»Det är en härlig dag ute!
Det skulle nog vara skönt, att ligga i höstackarne och se på skyarne,» sade hon med en suck.
»Det ha vi verkligen inte tid att tänka på,» svarade hon vid maskinen och lät den rassla vidare som ett järnvägståg.
»Eller vill du kanske nöja dig med din gamla hvita klädning till bjudningen i morgon?»
»Nej, tack skall du ha!» svarade den andra och började åter sy af alla krafter.
»Får jag inte min klädning färdig, så går jag inte alls med.»
Glädjen slog sakta med rosenrankorna mot rutan.
Hon ville förmå dem att se upp från arbetet.
Men de lyfte icke på hufvudet, icke ens då gudinnan tog en hel handfull rosor och kastade den in genom det öppna fönstret.
I familjefaderns arbetsrum satt han själf vid skrifbordet och förde räkenskaper.
Hans hustru stod bredvid honom med ett uttryck af djupt bekymmer.
Det såg ut som om hon var dragen inför högsta domstol.
»Jag säger dig ännu en gång,» sade mannen och slog handen eftertryckligt i bordet.
»Det användes för mycket pängar här i huset!
Jag fordrar bestämdt, att din månadsräkning både hos slaktare och bagare blir mindre.
Sex kalfstekar på en månad!
Man skulle kunna tro, att vi vore mänskoätare!»
»Du vet själf, huru mycket främmande vi ha haft,» sade frun med ynklig röst.
»En dag alla gossarnes kamrater, ständigt folk, som kommer och går.
Jag kan inte föda dem med luft!»
»Gör hvad du vill!» svarade han.
»Bara utgifterna bli mindre.
Det gäller inte endast att få det att nätt och jämnt räcka till; vi måste tänka på framtiden!
Hvem vet hur länge jag kan arbeta, och se’n, när jag inte duger till något mera, måste man ha lärt sig, att kunna undvara kalfstekarne.»
»Jag gör så godt jag kan,» svarade frun igen.
»Jag tänker inte på annat än hushållet hela dagen.»
»Ja, hvad skulle du egentligen annars tänka på som en god husmor?» frågade han förargad.
»Hvad tänker jag på, annat än att skaffa pängar?
Då måste du finna dig i att endast tänka på, att hushålla med dem.
Lifvet är nu en gång sådant!»
»Jag längtar i alla fall efter något annat ibland!» sade hon sakta.
»Hvad skulle det kunna vara?» frågade mannen gnatigt.
»Jag vet inte själf,» svarade hon.
»Något lyckligt!
Något, hvars närvaro man anar!»
Hon tryckte händerna mot bröstet och såg sig omkring.
Glädjen gick osynlig förbi henne och log emot henne.
Ute i skogen fanns en liten sjö, och den gick Glädjen förbi på vägen tillbaka till staden.
Vid sjön låg en mängd flata stenar, och Glädjen samlade hela sin klädning full och började kasta smörgås med dem.
Det roade henne, att se dem hoppa som små, lätta djur med många klingande slag bort öfver vattenytan.
Men medan hon kastade stenarne, tänkte hon på allt, hvad hon sett, och för hvar ny tanke, som uppstod hos henne, slog hon en sten hårdare öfver sjön.
Till sist kommo de susande med en sådan fart, att det såg ut, som om hon höll på att bombardera en fiende.
»Stackars eländiga uslingar,» mumlade hon mellan läpparne, medan stenarne flögo öfver vattnet.
»Mig ta de emot som en ovän och visa tillbaka som en fiende!
Mig behöfva de bäst af allt, och mig tänka de på sist af alla!
Hvem har förblindat deras ögon, att de plåga sig utan mål?»
Hon kastade den sista stenen med ett plumsande midt ut i sjön, doppade händerna i vattnet, och gick därpå med hastiga steg tillbaka till staden.
Solen började sjunka, och en plötslig längtan betog henne efter de svala brisarne på Olympens klippor.
Hon hade kommit in på en annan väg, än den hon följt vid utgången af staden, och då hon nu kom in genom stadsporten, stötte hon på de fattigas kvarter.
Smutsiga gator, förfallna och försummade hus utgjorde denna del af staden.
Blott få män syntes till, då de flesta voro borta i arbete, men kvinnor och barn med sjukligt och lidande utseende, stirrade med förvånade ögon på henne från de öppna dörrar hon gick förbi.
I alla dessa ansikten stod skrifvet så tydligt som om det vore ristadt med eldskrift:
»Hvad skola vi äta?
Hvad skola vi kläda oss med?»
Med förskräckelse såg hon dessa barnansikten, hvilka hade ett uttryck, som om det vore gamla män och kvinnor, ett uttryck af nöd och för tidig erfarenhet.
Hon lyfte hakan på en och annan af dem och såg in i deras melankoliska ögon, men de sågo dystert och fiendtligt tillbaka på henne.
Kvinnorna sträckte hufvudena långt ut genom fönsterna för att se efter henne.
Något så främmande, så besynnerligt, hade de aldrig förr sett.
En mor, som satt utanför dörren med sitt lilla barn vid bröstet, reste sig med ett skrik och ville fly, då Glädjen närmade sig.
Hon trodde, att den främmande ville skada hennes barn.
»Hvarför blir du rädd för mig?» frågade Glädjen mildt.
»Jag vill bara göra dig godt!
Jag är Glädjen!»
»Jag känner dig inte,» svarade kvinnan med skälfvande röst.
»Jag har aldrig sett dig förr och aldrig hört talas om dig.
Gå här ifrån!
Skynda dig!»
Några halfvuxna pojkar, som ett stycke där ifrån hade sett Glädjen tala vid kvinnan, började säga till hvarandra:
»Såg ni?
Hon ville stjäla barnet!
Hörde ni modern skrika?
Det är bestämdt en häxa, som har kommit för att fördärfva och förgöra oss allesammans!»
Och så började de uppstämma höga skrik och tjut, hvissla i fingrarne och kasta grus och smuts efter Glädjen.
Flera och flera samlade sig, och alla ropade med en mun:
»Bort med dig!
Ge dig af här ifrån!
Hvad ha vi med dig att skaffa?
I en stor skara började de springa efter henne under högljudda hotelser och förbannelser.
Hon vände sig först om för att slåss med dem, men då hon såg hela denna här af utsvultna, bleka och trasiga stackare, försvann all vrede ur hennes hjärta.
Hon hvarken ville eller kunde hämna sig.
Hon bet sig i läppen och var plötsligt försvunnen för dem.
De stannade alla som förlamade och stirrade förskräckta längs den smala gatan, där hon nyss hade sprungit som ett jagadt djur framför dem.
Glädjen hade icke gått länge, förrän hon såg framför sig två stora palats, det ena större än det andra.
Till hvart och ett af dem hörde en stor gård, omringad af murar, och i muren var en port, hvars järnsmidda galler var stängdt.
Hon undrade, hvilken mäktig furste, som kunde äga dessa praktfulla byggnader, men hon vågade icke gå dit in.
Hon kände nu allt för tydligt att människorna voro hennes fiender.
Men hon vände sig till en af de soldater, som tycktes hålla vakt framför det första stora palatset, och frågade med ödmjuk röst:
»Skulle du vilja upplysa mig om, hvem som bor i detta sköna slott?»
Han såg på henne med en underligt föraktfull blick och svarade:
»Slott!
Ser du inte, att det är ett fängelse!»
»Ett fängelse?» frågade hon.
»Hvad vill det säga?
Hvem bor där?»
»Naturligtvis fångarne!» svarade soldaten, som stannade och såg på henne med nyfikna ögon.
»De som ha stulit och mördat, svurit falskt och bedragit och andra saker, som betala sig illa.»
Glädjen kände, att hon blef kall öfver hela kroppen.
»Sitta de där alltid?» frågade hon.
Orden hade svårt att komma fram.
»Det beror på!» svarade soldaten, som började gå fram och tillbaka med afmätta steg.
»En och annan kan väl slippa ut igen, men de värsta måste finna sig i att hålla till godo med lägenheten hela lifvet.»
Det svartnade för Glädjens ögon.
Hon såg upp till de små remnor, som utgjorde cellernas fönster.
»Sitta de där uppe?» frågade hon i hviskande ton och pekade mot fängelset.
»Ja, det göra de,» svarade soldaten.
»Har du så stor lust att få se dem, så kan det kanske låta sig göra.»
»Tror du jag skulle vara välkommen?» frågade Glädjen. »Tror du att de skulle ta väl emot mig?»
»Hur skall jag kunna svara på det,» sade soldaten kort.
Han tycktes ha tröttnat på hennes många frågor.
»Kanske skulle de tycka, att du är en ganska oväntad gäst, men det kan också hända, att de ta lifvet af dig.»
»Jag törs inte!» sade Glädjen sakta efter att ha betänkt sig ett ögonblick. »Inte i den här dräkten.
De, som inte kunna se solen och blommorna, böra inte se mig, som kommer med krans om håret.
– Men där uppe, i det andra stora slottet?
»Det är ju sjukhuset,» svarade soldaten och vände henne ryggen för att fortsätta sin gång.
»Där finnas tre hundra sängar, alltid upptagna af sjuka människor.»
Glädjen gaf soldaten en nick och närmade sig gården till det stora lasarettet.
Vid porten häjdades hon af portvakterskan.
»Hvem är ni?» frågade hon och mönstrade Glädjen från topp till tå.
»Hvem vill ni tala med?»
»Jag vill upp till de sjuka,» svarade Glädjen. »Jag tror det skulle göra dem godt att se mig.»
»Jag kan inte släppa in er i den där kostymen, fröken,» sade portvakterskan och skakade på hufvudet.
»Man kommer inte springande så där med bara ben, med guldbälte om lifvet och fladdrande hår.
Det passar sig verkligen inte.»
»Det är min bästa klädning, svarade Glädjen och lyfte på en flik af den.
»Se, hur vackert den är väfd.
Den liknar skyar med solstrålar.
Och lukta på mina blommor!
De äro ännu alldeles friska!
De vissna icke förr än jag själf kastar dem för att plocka en ny krans!»
»Det kan vara mycket bra,» svarade portvakterskan, »men det är så ovanligt.
De sjuka skulle inte tycka om det.»
»Och jag är nu säker på, att de skulle tycka riktigt bra om mig,» svarade Glädjen. »Jag är så glad, att när jag sitter en stund och håller en människas hand, så blir hon också glad.
Var snäll emot mig!
Låt mig få slippa in!»
Men portvakterskan var obeveklig.
»Ja, om ni först vill gå hem och klä’ om er,» svarade hon endast.
»Gå hem,» upprepade Glädjen, »det är lätt sagdt!
Men det är en lång väg här ifrån till Olympen, och förresten likna alla mina andra dräkter den här.
Det är bara färgerna, som äro olika.»
»Ja, då måste ni gå!» sade portvakterskan och slog igen järngrinden midt för Glädjens ansikte.
Hon förblef alltjemt stående och såg upp mot den stora, tysta byggnaden framför henne.
Hon stack in ansiktet genom järngallret och klämde alla sina hvita fingrar fast kring järnstängerna.
»Låt mig slippa in!» bad hon ännu en gång, »jag tror, att de längta efter mig!»
Men portvakterskan låtsade, som om hon icke hörde, och gick till sist in i sitt rum och slog igen dörren efter sig.
Det började lida mot kvällen, och skuggorna blefvo långa.
Glädjen tänkte, att nu var det snart på tiden att vända tillbaka hem.
Men ett godt minne ville hon dock gärna föra med från jorden.
Ett ställe ville hon gärna ha blifvit väl mottagen.
Hon lyfte hufvudet och fick öga på ännu en stor byggnad, en lång, hvit byggnad, omgifven af träd och blomsteranläggningar.
Allting där inne såg gladt och ljust ut, och i hopp att nu få veta något godt, frågade hon en af de förbigående:
»Hvad är namnet på detta palats?
Och hvilken mäktig furste bor där?»
Den tilltalade såg på Glädjen.
»Är du en främmande här i staden?
Vet du inte, att det där är hospitalet?
Där, hvar de sinnessvaga och vanvettiga sitta innespärrade.»
»Är det också folk, som har stulit och mördat? frågade Glädjen förfärad.
»Inte just det,» svarade den andra, »det är människor, som förlorat bruket af sitt förstånd genom att ha lefvat i allt för stor sorg eller allt för mycken glädje, och hvilkas själsljus nu är släckt.»
»Hvad är det för ord du talar?» ropade Glädjen vred.
»Tror du, att någon människa mister sin själ genom att lefva i glädje?
Fråsseri och dryckenskap, lättsinne och ett djuriskt lif, kallar du det glädje?
Skämmas skulle du, att missbruka Glädjens lyckliggörande namn!»
Glädjens ögon tindrade så vredgadt, att mannen tog af sig hatten.
»Jag ber så mycket om ursäkt,» sade han, »men när folk dricker och lefver om, tills de bli galna, kalla vi det här på jorden för att de roa sig.»
Glädjen vände honom hastigt ryggen.
Hon mera sprang än gick till slottsparken, där hon hade lämnat hästarne att beta.
Med darrande händer spände hon dem för charen, och då hon själf steg upp i den, torkade hon stoftet af sina fötter på vagnssteget.
Hon strök lockarne bakom öronen, lyfte hufvudet och gaf alla fyra hästarne en svängande smäll.
I det samma charen höjde sig från jorden, utstötte Glädjen ett skrik, ett skrik af befrielse, som klingade så jublande, att alla skator och kråkor i den kungliga parken störtade upp ur träden med utbredda vingar.
Hän öfver trädtopparne, ut öfver hafvet gick Glädjens flygande char.
Den steg och steg och försvann i aftonrodnaden.
Några fiskare, som lade ut sina nät vid stranden, stannade i arbetet vid ett underligt ljud.
Det ljöd som en aflägsen, dämpad åska och där emellan ett klingande ljud, som när man slår tunna metallplattor mot hvarandra.
»Var det i himlen eller på jorden?» frågade de hvarandra och lyssnade.
Men det var pukor och cymbaler, som från Olympen hälsade Glädjen välkommen, då hon med sina flygande hästar stormade upp genom aftonrodnaden till Elysium.
SORGENS FLYKT
Sorgens flykt
Sorgen satt vid världens yttersta haf med hakan stödd i handen och såg med sina trötta ögon ut öfver den böljelösa ytan.
I detta haf rörde sig intet.
Hvarje rörelse nedsjönk som förstenad inför Sorgens liflösa blickar.
Allt omkring var dödstyst, och de enda lefvande varelser, som syntes till, voro Sorgens stora hvita foglar, som sutto på stenarne vid det orörliga hafvet och stirrade ut i den mjölkhvita luften.
Sorgen lyfte ibland sin hand; – den högra, – den venstra, och då flög en af de stora foglarne med ljudlösa vingslag bort öfver hafvet för att bringa ett af de bud, som alla bäfva för att få.
Nu satt Sorgen orörlig och såg ut öfver hafvet, där de sista solstrålarne slocknade.
Plötsligt lyfte hon sitt hufvud och lyssnade.
Långt, långt borta, som om det kom från solstrålarne, som döko ned mol horisonten, klang ett underligt ljud.
Det lät som när två tunna silfverplattor dallrande klinga mot hvarandra.
»Hvad är detta?» frågade Sorgen.
»Hvarifrån kommer denna klang?»
»Det är cymbalerna från Olympen, som helsa Glädjen välkommen tillbaka,» svarade luftens andar.
»Har Glädjen någonsin varit borta från Olympen?» frågade Sorgen.
»En dag,» svarade luftens andar.
»En dag var Glädjen borta för att besöka jorden.»
»Och jordens barn, gjorde de icke allt för att med våld hålla Glädjen kvar?» frågade Sorgen.
»Människorna kastade stenar efter Glädjen» svarade luftens andar.
Då log
Sorgen på sitt eget glädjelösa sätt, och hon satte sig åter med armen stödd mot knät och hakan hvilande i handen och såg ut öfver det böljelösa hafvet, der solen hade sjunkit.
Men medan hon satt der i natten under den stjärnlösa himlen, tänkte hon nya och underliga tankar.
»Människorna ha kastat sten efter Glädjen,» tänkte hon. »Kanske skola de taga bättre emot Sorgen.
Kanske skulle de älska mig!
Något måste människorna älska?»
Väl hade Sorgen många gånger sändt sina stora, tysta foglar som hälsning till människorna, och där de hade sväfvat fram eller slagit sig ned, där hade skräck och ångest spridt sig, men själf hade Sorgen icke satt sin fot på jorden.
Hon hade närmat sig andra stjärnor och planeter, men så snart hon vågat beträda en värld, där väsen lefde, hade alla och allt samlats för att förjaga henne.
Nu fick hon lust att försöka, om det icke skulle kunna finnas plats för henne på jorden.
Hon ville så gärna älskas.
Hon satt så hopplöst ensam vid världens yttersta haf.
Och då det blef morgon lyfte hon sina långa svarta vingar, sträckte ut dem som två ovädersskyar och sväfvade ljudlöst öfver hafsytan som en jättestor nattfjäril.
Då hon såg jordens rundning lyfta sig öfver hafsytan, saktade hon flykten.
Det var som om hon plötsligt kände en ängslan, som hämmade henne.
Alla de vindar, som buro ut från land, hväste emot henne, som om de redan kände luften från hennes vingslag.
»Jag skall vänta», tänkte hon, »jag skall först försöka med min skugga!»
Och så lyfte hon sig i hela sin längd upp öfver himlen, bredde ut vingarne i deras fulla spännvidd och sväfvade så som en glada i luften.
Då kastade Sorgen sin skugga vidt ut öfver hafvet, långt uppåt himlen och öfver hela den blomstrande jorden.
Sorgens skugga var icke svart.
Den hade alla möjliga dunkla, underbara färger; violettblått och mörkgrönt; en hotande, purpurröd glöd brände under det bruna, på sina ställen var den mild och blå, och allt, som den föll på, förändrade den.
Det skinande blå hafvet blef violett och oväntade, osynliga hemligheter, som hvilade på dess botten, kommo fram som dunkla färgfläckar under Sorgens skugga.
De ljusgröna åkrarne blefvo blå, de mörkgröna skogsdjupen flammade i purpur.
Allt blef så rikt och underligt.
»Hvad är det?» frågade människorna hvarandra och sågo sig omkring.
»Hvad är detta hemlighetsfulla, dunkla, bedårande, som vi icke ha märkt förr?»
Och människorna började att älska Sorgens skugga.
Det blef en besynnerligt kvalmig luft öfver jorden, så att ingen riktigt kunde andas, och människorna sade, att nu först var det skönt att lefva.
Förr hade de så tanklöst fyllt lungorna med luft, nu gjorde hvarje andedrag ondt, och de måste hålla sig för bröstet och tänka öfver den smärta de kände.