Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nit, lika litet som andra beräknande tankar hos grefvinnan och Harald, och för att intyga sanningen af detta påstående om v.
Nit, må vi fästa oss vid ord, utsagda af hans egen mun:
– Är du då en menniska utan all fruktan; betänk, om jag valde pistolen, så kunde jag, om jag ville, troligen döda dig och försätta mig i frihet.
– Jag fruktar ej – sade Harald ..... men kunde knappt hämma sina tårar, då han, vid blindlyktans matta sken såg tårar strömma utför v.
Nits kinder.
– Du tror mig om godt – sade v.
Nit – så nedrig tror du ej jag kunde vara.
Men tror du då icke mig om svaghet; om jag har blott jagtknifven, så kan jag ju döda mig sjelf, om också ingen annan.
– Jag fruktar icke ens det – sade Harald.
– O hvad det är ljuft – sade v.
Nit halfthviskande – att anses för god.
Det är likasom man då skulle inom sig känna en helig fläkt, en varm vilja att verkeligen blifva starkare och godare och bättre ...
Nej, min vän, behåll du både knifven och pistolen; du kan ... hvem vet ... kanske behöfva dem bättre än jag.
Men efter j viljen sätta mig i säkerhet för honom, (fast jag visst tror, att han icke skall infinna sig här mera) och det verkligen är fallet, att nycklarna äro tvenne ... den ena min, den andra baronens, så skall jag upplysa om ett ganska tjenligt och enkelt medel.
Min nyckel är af det slag, som kan vikas ihop; nyckeln tränger just jemt så långt in i låset, som till nyckelns veck; bryter man nu af nyckeln ... hvilket sker lätt med tillhjelp af en sten ... så sticker den inneligannde delen jemt så långt fram, som låsets yttre yta och således kan man med en annan nyckel der ingenting uträtta, icke heller med något annat verktyg, så framt man icke är smed.
Bryt således af nyckeln, så är jag här i säkerhet för baronen och j kunnen vara obekymrade om mig ...
– Tills vi i morgon råkas och sist middagstiden – sade Harald och begaf sig bort stödjande sin moders arm.
Ängsligt slöt hon sig allt närmare till Harald, då de passerade den smala krökta gången, den hon blott en gång förut befunnit sig i ... men då omedveten om allt.
När de hunnit genom blinddörren och grefvinnan genom den dörr, som ledde till rummet med matförråderne och hvilken Harald lemnat öppen, första gången på så många år såg himmelens stjernor, uppgaf hon ett svagt glädjeskri och Harald stödde henne allt ömmare, vid det hon stadnade der med blicken fäst på den lilla fläck af himlahvalfvet man derifrån kunde varsna.
Åter några steg och hon stadnade åter vid den andra öppna dörren och vid den tredje.
Men när stora dörren var öppnad och hon befann sig helt och hållet i det fria, föll hon alldeles maktlös emot hans arm.
När Harald såg henne så, mindes han grannt, hvad hans moder sagt dernere i den underjordiska kammaren.
Hon bad ju att få dröja der så länge, som fordrades att berätta hennes sorgliga historia, emedan ... såsom hon sade ...
«kanske då jag kommer ut i det fria, så dör jag af glädje.»
Och om nu så verkeligen inträffade, huru rysligt!
Att hafva återfått en mor för att genast förlora henne!
Att hafva räddat ett menniskolif, för att detta lif desto snarare skall slockna!
Det enda, som återstod honom var hämnden, men nu var hämnden för honom en usel tröst!
I sin ifver att bortföra henne, hade han glömt att öfver hennes emot den kalla luften icke särdeles skyddande drägt kasta sin öfverrock; detta gjorde han således nu.
Han tog snö och gned hennes pulsar och tinningar ... och lifsandarne vände åter, ehuru långsamt och småningom.
– Förlåt, min Henrik, denna vanmakt, som säkert oroade dig mycket.
– Ja, men min glädje nu öfvergår oron då.
Harald pröfvade nyckeln och fann, att v.
Nit sagt sanning; således bröt han af den.
Sedan förde han sin moder till repstegen; jernkeden, som allt ännu var fästad vid hennes hand, virade han starkt och fast omkring ett ställe af stegen, beläget så pass högt, att grefvinnan kunde stå på marken, medan Harald gick uppför stegen.
Sedan han hunnit upp, satte grefvinnan sig i en af Harald förut anvisad ställning inom stegens nedersta trappor.
Denna ställning var sådan, att äfven i händelse af vanmakt, grefvinnan måste förblifva i densamma.
Nu hissade Harald varsamt men med styrka upp stegen, som bar hans moder och när denna såg sig uppe hos sin Henrik, föll hon emot hans bröst och gret sakta.
Hon ansåg sig nu redan vara i fullkomlig säkerhet.
Harald hade, såsom vi minnas, glömt att igenslå dörrarna till de tre rummen i venstra flygelbyggningen, men här glömde han ej att försätta blindfönstret i det skick det varit innan v.
Nit begagnat detta sätt att färdas nedåt.
Åt sin moder anvisade han sin egen kammare, sjelf ville han för några timmar betjena sig af v.
Såvida klockan redan var fyra på morgonen klädde icke Harald af sig och bemödade sig att somna, men blef snart störd af grefvinnan, som inkom häpen och förskräckt.
– Min son – sade hon – sofver du, så vak upp, ty den förskräcklige sofver icke.
Jag såg honom, der jag satt och beskådade stjernorna ifrån mitt fönster.
Kom till ditt eget rum, kanske kan äfven du få se honom och i alla fall är det bäst, att vi denna natt äro i samma kammare.
Kom, Henrik.
Han lydde och ifrån sitt kammarfönster såg han snart en gestalt klädd såsom nyligen v.
– En sådan drägt – sade grefvinnan – bära de på det att menniskor, som händelsevis se dem, måtte tro dem vara dödas skepnader, hvilkas steg det icke är godt för menniskor att iakttaga och bevaka.
– Jag vet det – sade Harald och råkade nu tänka på det äfventyr Irene en gång berättat, utom på hvad han sjelf sett.
Ja, gestalten stod på trappan till venstra flygelbyggnaden, rådvill, emedan hans nyckel icke passat in i låset.
Grefvinnan sade:
– Icke var det af ånger han nu ärnade besöka mig, eller för att gifva mig mat och dryck ... nej, blott för att njuta af mina qval.
– Men tänk min moder, om han visste någon annan ingång.
Då är v.
Nit att beklaga.
Skall jag gå ned och hindra skurken?
– Frukta icke mitt barn.
Han har sjelf sagt, att in till byggningen är blott en ingång, ehuru inom densamma till min håla skola vara två.
Så sade äfven han, som nu är dernere.
Och var trygg, min son; se han vänder redan hitåt dröjande steg.
Snart hördes farstudörren sakta klirra och steg kommo uppåt.
Andlöst lyssnade båda.
Stegen gingo förbi Haralds kammardörr och blefvo något starkare på vinden.
– Han går till v.
Nits rum för att forska om denne är i sin kammare.
Men lyckligtvis har jag nyckeln här ... eljest kunde min mössa förråda mig ...
Eller vill du moder, skall jag förråda mig sjelf och gå att möta honom på vinden?
– Nej Henrik, vår sak är icke af dem, som behöfva sky dagens ljus.
Låt icke ditt ungdomsblod koka öfver och förmå dig till sådant, som icke öfverensstämmer med den klokhet och lugna ande du i öfrigt tyckes äga.
– Jag vill lyda dig, moder, ehuru den förhatliges närvaro verkeligen bringar min blod i jäsning.
Men låt honom vara: i morgon är ock en dag.
Stegen togo nu samma väg de kommit, men farstudörrn öppnades icke mera.
– Förmodligen – utlät sig Harald – blef baronen förvånad, när han såg förhållandet med låset.
Han skyndade till v.
Nits rum och då han icke fann någon repstege hänga utanför, äfvensom stora farstudörren hade varit igenläst, då baronen utträdt igenom dörren, måste han draga den slutsatts, att v.
Nit var på sin kammare, men att han antingen sofde och icke hörde baronens förmodligen mindre starka knackning, eller att han icke vågade släppa in, emedan han förmodade att baronen varit att försöka låset, uti hvilket v.
Nit af våda qvarlemnat en del af sin nyckel.
Kanske baronen äfven ansåg v.
Nit ha någon annan orsak att icke släppa in .....
I alla fall, oroa dig icke min mor; säkert har den förskräcklige redan återbegifvit sig till sin hemska hvila.
– Med dig, Henrik, fruktar jag icke nu, då jag med dig är inom samma väggar.
Å nej, alls icke.
– Men – utfor Harald hastigt och slog sig med handen för sin panna – är jag då ett odjur, som har förglömt, att min moder behöfver någonting att stilla hungern och läska törsten ...
Hade det varit någon för mig mindre kär varelse, så hade jag kanske icke varit så glömsk och så grym, men nu, då det är min moder ...
Han gick till garderoben och framtog sin vägkost, (med hvilken man tvertemot hans föreställningar i Helsingfors hade belastat honom) samt en flaska Medoc.
– Ja mitt barn, gif det åt mig fort.
Under dessa sednaste så betydelsefulla timmar glömde jag min hunger, men nu, nu, ack ja, gif hit ...
Nej låt ljuset vara, vi ha ju månans sken.
Och grefvinnan åt med den hos alla, som lidit hungersnöd, så egna och naturliga glupskhet.
Och för en stund glömde hon bort sin son, friheten, månen och himlens stjernor.
Men när hon slutat, sade hon:
– Gör mig till viljes, min Henrik.
I min grafkammare har jag haft godt om sömn.
Sömnen plågar icke mig, men du, hvars krafter icke få alltför mycket tagas i anspråk nu ... lägg dig här och jag skall vaka öfver dig; nu, såsom jag vakade vid din vagga i ett längst förflutet fordom.
Och Harald gjorde så.
Utmattad af nattvak, af resans besvärligheter, af kärlek, af själsqval, af själens våldsamma spänning i för honom oanade förhållanden ... i korthet sagdt, utmattad till kropp och själ föll Harald snart i en orolig sömn.
Men modrens ögon tröttnade ej att ömsom betrakta himmelens hvalf, ömsom den sofvandes pannas hvalf, på hvilket månen mot morgonen kastade sin bleka dager.
Litet före solens uppgång väckte honom grefvinnan.
– Göm dig här, min mor – sade Harald – dig bör hon icke få se ännu.
Men var utan fruktan; det är en af våra vänner.
Han öppnade dörren och in trädde Amalia, blek och förskrämd.
Sakta men hastigt sade hon:
– Jag såg baronen och v.
Assar tillsammans; de tego, då jag gick förbi, men hvad mån’ de hade talat, ty de sågo så vilda ut!
Och fröken gick för en liten stund sedan på vinden här bredvid att se efter klädstreckena och jag var med, fast jag återvände strax.
Men jag slog inte den lilla dörren igen efter mig och nu är han ändå läst.
Någon har sprungit dit upp, smygande som en räf, medan jag var borta.
Fort, fort, herr Thalberg; spräng dörren ... era armar förslå väl inte ... tag den stora stenen, hvarmed herrn plägar pressa Irenes blommor ... fort, hjelp och rädda!
Sakta såsom hon kommit, smög sig Amalia bort.
– Frukta intet, moder, genast är jag tillbaka – sade Harald, tog sina vapen och skyndade ut.
Kap. XX.
En svag själ, som är böjd för det goda!
Irene hade tillbragt en sömnlös natt.
Hon hade hoppats, att Harald skulle redan nyårsaftonen vara på Ristilä.
Väl mindes hon, att han icke ens utsatt någon tid före nyårsdagen om morgonen, men till följe af en älskande qvinnas förlåtliga anspråk hade hon önskat och hoppats, att han ändå skulle komma litet förr.
Vi göra dock Irene orätt, om vi tro, att det var blott felslåendet af detta hopp, som aflägsnade sömnen ifrån Irenes läger.
Nej, det var de mörka aningar om något hotande ondt, hvilket Haralds närhet troligen förmått afvända.
Nyårsaftonen hade kammarjunkaren varit ovanligt artig emot henne.
Han hade verkligen uppbjudit hela sin älskvärdhet, men hade dock hvarken lyckats att rubba Irenes hjerta eller föresatts.
Hon steg upp utan att afvakta sin kammarjungfru och klädde sig hastigt.
Hon tog sitt ljus och gick till salongen för att låta tonerna antingen trösta henne och göra henne starkare eller, om sådant icke gick för sig, åtminstone deltaga i hennes sorg.
Hon spelade först ett Andante af Beethoven, hvilket alltid behagat henne mycket, men nu icke stort.
Det var för upphöjdt öfverjordiskt.
Hon spelade samma symfonis Scherzo; känslorna här voro alltför vilda, sväfvande och obestämda ...
Irenes egna voro äfven sväfvande, men mera milda, mera bestämda.
Hon försökte spela
Finalen, men hann icke många takter, innan hon märkte att finalen dugde än mindre.
Hon ville dock icke så hastigt öfverge Beethoven.
Hon sjöng hans Längtans Vals och fann den redan bra nog, hans Adelaide ... än bättre.
Sedan lemnade hon Beethoven och gick öfver till svenska folkvisan «Jag ser på dina ögon, Att du har en annan kär.»
Första reprisen behagade henne icke så mycket som den andra.
«Och när som jag blir döder» etc., hvilken hon några gånger repeterade.
Vidare sjöng hon Almqvists Björninnan, men intagen häraf förmycket stadnade hon tvärt och sade till sig:
– Mina visor tyckas alla börja luta åt döden.
Eller var det emedan Harald lärt mig Björninnan?
Harald, min Harald, kom till Irene.
«Här är rosor, kyssar och döden».....
«Minns på mina ögons färg och kom.»
Men du kommer ju ej ... och ändå vet jag huru högt du älskar mig.
Det är ju en glädje?
Irenes känslor voro gifna och bestämda, men hennes tankar obestämda och förvirrade.
Man skulle ha sett henne, huru hon satt der med högra armen på stolens karm, den venstra handen inom den högra, hufvudet hvilande på armen, det långa bruna håret oupphäktadt, i oordning böljande och beskuggande den hvita halsen och de yppiga axlarna ... man skulle sett allt detta och ögonens längtande, irrande blickar, och man skulle icke frågat, hvarföre Irene i dag klädt sig i svart.
Man skulle funnit, att detta var en dödens dag ... dödens ... men för hvem?
Just när hon satt så, inkom Amalia.
– Hvad fröken är tidigt uppe i dag.
Och redan länge har fröken spelat och sjungit så vackert.
– Hvad kan klockan vara?
Lisette var just nyss och bjöd kaffe på herrarnes sida.
Klockan är väl öfver sju.
– Voro de uppe redan?
– Baronen sofde, sa’ hon, men kammarjunkaren var uppstigen.
Han hade öppnat dörren till kammaren här bredvid, säkert för att höra frökens sång, kantänka.
– Var icke stygg, Amalia.
Nå än fröken Assar då?
– Hon sofver på sitt söta öra.
Amalia skulle så gerna velat, att hennes fröken frågat om en viss var anländ, ty hon minndes, att Harald gifvit henne det uppdrag att först då yppa förhållandet, när Irene skulle göra henne en direkt fråga derom .....
Amalia respekterade, för sin frökens skull, Harald, som dessutom, under allt sådant, säkert hade någon mening, en angenäm syrpris eller så.
Emellertid stod Amalia såsom på nålar.
Irene åter kunde aldrig föreställa sig, att Amalia hade en så ljuf hemlighet att meddela, då hon icke genast kom fram dermed, derför blygdes hon att göra Amalia en fråga, hvilken blefve besvarad med nej.
Så stodo aktierna emellan fröken och kammarjungfrun.
Den ena blygdes eller rättare vågade icke göra en kär fråga; den sednare tyckte sig icke kunna svara på en ogjord fråga.
Då Irene efter Amalias sista yttrande ingenting mera hade att säga, utlät sig denna.
– Jag vill inte mera störa fröken, ty jag förstår, att fröken helst vill vara allena nu.
Jag såg det äfven straxt, när jag kom in ... fröken var svartklädd ... hvarföre har fröken klädt sig i svart?
... och se’n så satt fröken så underligt der på stolen ... jag har aldrig sett fröken sitta så ... det var så ängsligt och ändå så hjertinnerligen vackert ... han skulle ha bordt sett fröken så ... ja ... det var romantiskt, såsom fröken Emili säger ...
Men jag stör fröken?
– Förlåt mig, Amalia; ja jag vill helst vara ensam nu.
Tag de der några klädningarna, som du tvättade i går eller i dag och gå med dem på vinden och häng dem upp på klädstreckena, men vackert och försigtigt ... fast det är högtidsdag.
Du har väl vridit väl ur dem, att de inte isa sig förmycket.
Amalia försvann och Irene satte sig åter att spela och sjunga.
Nu valde hon en ny sång af Harald, ett stycke, som saknade öfverskrift, men der både orden och musiken voro en vaggsång för Irenes hjerta.
Den sången var säkert den rätta, ty Irene visste icke ens af att hon sjöng den; hennes själ var en enda samklang med orden och musiken i deras helhet; det var det mest ense triumvirat.
Hon hade sjungit blott trenne verser häraf, då hon såg för sig en förhatlig syn – v.
Assar var i rummet.
Hon sade så lugnt hon kunde:
– Herr Kammarjunkaren vet, att etiketten i detta hus fordrar, att fruntimren äro för sig till klockan tio, frukosttimmen.
Ursäkta derföre, att mina «lockar» ligga i en «behaglig oordning.»
Jag kunde icke tro, att ni, för hvilken etiketten hittills varit det högsta goda, denna gång skulle öfverträda dess enkla bud.
Kammarjunkaren förstod sig icke på att denna gång anta dessa Irenes ord för annat än ett vanligt koketteri.
Han inföll:
– Men man måste glömma etiketten, när man hör sådana toner ifrån så kära läppar.
Dörren till taflerummet stod öppen ...
– Jag vet det – inföll Irene.
– Och jag kunde icke underlåta att höra det som lockade mig att glömma all etikett.
– Jag tror det – sade Irene.
– Hvad var det för en sång, som fröken sednast sjöng – sade Assar, som icke alltför tvärt ville komma på saken?
– Jag vet ej; sången har ej någon titel.
– Men af hvem äro orden och musiken?
– De äro af samma person.
– Som heter?
– Ni rodnar; ni har således sagt en osanning.
– Dels rodnade jag deröfver, dels öfver er nyfikenhet och den frihet ni tager er att förhöra mig såsom ett barn.
Men vill ni nödvändigt veta sanningen, så kan jag säga er, att jag känner den person, som skrifvit sången och att han är mig dyrbar.
Irene kände sitt mod vexa, nu då hon var ensam med den för henne fruktansvärde v.
Denne teg något litet och bet sig i läppen, innan han svarade:
– Jag vet det, och jag känner äfven mannens namn; han heter ...
– Harald Thalberg – inföll Irene, liksom hon icke unnat kammarjunkaren det nöjet att utsäga detta namn.
– Ni älskar då honom verkeligen?
– Honom älskar jag, Harald älskar jag, Harald och ingen annan.
När hon så talade, var det med en hänryckning, en värma och en ljuf ögonens glans, såsom om det icke varit v.
Assar hon hade för sig, utan sjelfva hennes älskade Harald.
Och fastän hennes sköna blickar föllo på Assar, misstog han sig dock icke om deras mening.
Han utlät sig temligen lugnt och kallt:
– Jag förstår, att fröken endast ville förekomma mig.
Fröken förstod säkert, att jag derföre bröt emot etiketten, för att ostörd få tala med er i ett ämne, som för oss båda är af en viss vigt.
Ni vet, att det i dag är nyårsdagen; hellre tidigare än senare bör man tala i vigtigare ämnen; längre fram på dagen kan man lätt bli modfälld, om morgonen har man sin själskraft i behåll.
– Ja det är nyårsdagen – suckade Irene.
– Och derföre vill jag tala utan omsvep.
Jag tror, att ni älskar denne Thalberg ... jag vet ännu mera ... likagodt, jag erbjuder er nu mitt hjerta och min hand.
– Jag förstår af ert tal, att ni tillochmed anser er handla ädelmodigt nu.
Och i vanliga fall kunde det äfven vara ädelmod.
Men minns, att jag älskade honom då och jag älskar honom ännu.
Hellre än att förenas med en annan fördrager jag all olycka, vanära och elände.
Är det ädelmodigt att vilja skilja mig ifrån honom?
– Men j kunnen ju aldrig bli förenade?
– Har icke menniskan fri vilja; och får hon icke äfven i denna verlden göra allt, som icke strider emot Gud och öfverhet ...
– Och föräldrar?...
Dem glömmer ni.
– Skall icke menniskan mera lyda Gud än menniskor?
Jag ser intet, som kan hindra Harald och mig att ...
Men skulle det äfven finnas hinder ... än sen ... så vill jag då vara usel, förkastad, olycklig; ty lyckan inom mitt bröst är ändå större än all denna yttre timliga olycka.
Jag skulle inom mig ha den saliga trösten, det ljufva medvetandet, att jag lider ... endast för min kärleks skull och hans.
– Än om döden skulle röfva honom ifrån er?
– Döden?
... då ... jag skulle icke öfverlefva honom.
Jag skulle icke vilja lefva mera då.
Förstå mig rätt ...
Nej ... hvad är det jag säger ..... ni gör mig vansinnig med sådant tal ... hvad talte jag ... om döden toge Harald, sade jag, att jag icke ville lefva då?
Jag sade orätt.
Jag skulle vilja lefva, för att få sörja, sörja mycket.
Det skulle Harald nog veta af, det skulle han nog se.
Han skulle förstå att sorgen vore mig en kär vän, tills döden kommer, som blir än kärare.
Utmattad af öfverväldigande föreställningar och detta passionerade tal, föll Irene i en dvala eller vanmakt emot stolen. v.
Assar vågade icke störa eller genom konstiga medel väcka henne derur; han afvaktade blott uppvaknandet.
Emedan det blott var en vanmakt, en dvala, i hvilken Irene fallit, varade detta tillstånd äfven längre, än en svimning eller fullkomlig sanslöshet.
Omsider, sedan v.
Assar rätt länge såsom fastvext vid golfvet betraktat henne, kastade hon ögonen, som hittills halföppna stirrat emot golfvet, upp på honom, och sade med sakta men lugn röst:
– Förstår ni nu, huru mycket jag älskar honom?
Skulle v.
Assar nu sett saken genom egna ögon, så hade han kanske utrymt valplatsen, men ... baronen hade uppmanat honom att göra allt sitt till att fånga Irene ... ty baronen visste icke att hon var fångad förut ... systren åter hade uppmanat honom att icke skona Irene och i värrsta fall att icke ens skona baronen.
Allt detta rann nu kammarjunkaren i hågen.
Falsk blygsel, så ofta det ondas häfstång, underblåste lågan.
– Jag vet, att ni älskar magister Thalberg och jag tror nu, att intet kan förmå er att antaga mitt anbud.
Nåväl; fröken minns hvad jag den förra alfvarsamma gången yttrade mig om er far, att hans heder, kanske lif var i beroende af mig; jag vill vända mig till honom, kanske han bättre än jag lyckas förändra er föresatts.
Kan han icke det, så må han uppoffras åt min hämnd.
Den som ifrån sin hand nödgas släppa en kostelig perla, om hvilken han redan fått säkert löfte och förhoppning, måste bli vred och söka ersättning på annat håll.
Min ersättning ligger i hämnden.
– Ni sade att ni älskar mig – sade Irene med lugnt alfvar.
– Det har jag sagt, och det säger jag ännu.
– Menade ni det verkeligen och ärligt?
– Ja, det gjorde jag.
– Förlåt mig om jag tror, att er kärlek till mig icke är någon verklig kärlek.
Förlåt mig, om jag säger att hand i hand med denna kärlek gå vissa beräkningar, vissa afsigter, som ligga utom den egentliga kärlekens sfer.
Hvilka de äro, vill jag icke uppgifva, men Gud pröfvar hjertan och äfven ert i detta nu.
Ni erbjuder mig er hand och tror er handla af ädelmod, då ni verkligen handlar blott af likgiltighet, en falsk fördomsfrihet och lättsinne.
Ni tror er kärlek vara sann och ändå hyser ni hvarken ömhet emot mig eller ömhet emot er sjelf, hvilket är detsamma som stolthet; det förra icke: emedan ni icke skyr att vid er fastkedja en varelse, som för er icke hyser den ringaste kärlek, och om hvars blifvande kärlek ni omöjligen kan ha någon förhoppning; det sednare icke: emedan ni icke förstår, att en sådan varelse omöjligen kunde göra er lycklig, att hon genom sitt lidande ständigt skulle såra er känsla.
Men låt allt detta vara, då ni redan tyckes ha öfvergifvit era förhoppningar att komma mig att glömma min kärlek.
Jag vill tala om någonting annat; jag vill säga ett par ord, hvilka äga ett närmare sammanhang med hvad ni nyss nämnde om en ersättning, som låge i hämnden.
Ni ... älska mig sannt och likväl föra ett sådant vildt och hemskt språk!
Vet herr kammarjunkaren, huru en man skulle handla, hvilken älskade mig och föröfrigt vore i er ställning.
Han skulle vara ädelmodig och oegennyttig och sjelfuppoffrande; dottren skulle han försaka men ... skona fadren.
Ni kallar mig en kostelig perla, och jag tackar er ... men vet ni en perla, som i dyrbarhet tusendefaldt öfvergår Irenes lilla värde, det är medvetandet att hafva gjort en god gerning, att hafva vunnit seger öfver sig sjelf.
Det är samvetsfridens dyrbara och sköna perla ni tillbyter er emot ... Irene.
Är det icke ersättning, är det icke vinst!
Nej, Emil v.
Assar, var ädel, var god, var barmhertig!
Försaka Irene, men skona hennes far!
Vi hafva sagt, att kammarjunkaren i grunden ägde ett godt hjerta och detta hjertas godhet började nu en strid med samma hjertas svaghet.
Han skyndade ut, utan att ha kunnat svara på Irenes bön.
Till hastiga och raska vändningar var, oaktadt hans lättsinne, v. Assars natur för trög; vi skola således icke undra på, att han fann för godt att lemna Irene ensam och sjelf begifva sig ut i det fria för att samla sina tankar.
Men vi måste ändå hålla honom räkning för det han beslöt att återkomma om en stund för att sjelfmant och utan systerns onda ingifvanden afgifva sitt svar.
Han visste hurudan makt Emilie hade öfver honom och att hon derjemte nu såsom alltid skulle råda honom till det ... icke goda; derföre ville han undfly frestelsen och tillika hoppades han sig genom sin egen själs tillgångar kunna komma till ett bestämdt svar.
Han hade spatserat vid pass en fjerdedels timme i den nu så nakna parterren och parken, utan att egentligen ha kommit till något beslut.
Dagen började emellertid alltmera att ljusna.